Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-03:
Denne interpellasjonen tar utgangspunkt i de utfordringer vi allerede nå kan se når det gjelder å få tilbud og etterspørsel av tjenester til å gå i hop innenfor framtidas helsevesen. Med andre ord: Det dreier seg om hvorvidt vi vil makte å utdanne tilstrekkelig med mennesker med riktig kompetanse til å møte befolkningas behov for helsetjenester i de kommende årene. Dette er et spørsmål som Stortinget har debattert tidligere. Regjeringa har ved flere høve og på ulike måter tatt opp disse problemstillingene – først i St.meld. nr. 25 for 2005–2006, Mestring, muligheter og mening – om framtidas omsorgsbehov, som ble lagt fram for Stortinget høsten 2006. Her finner vi også Kompetanseløftet 2015, som beskriver mål og tiltak for å skaffe til veie tilstrekkelig fagkompetanse til den kommunale omsorgssektoren. Også St.meld. nr. 44 for 2008–2009, Utdanningslinja, fokuserer på framtidas behov for helsepersonell. Jeg regner med at statsråden vil gi oss en god og grundig redegjørelse for regjeringas politikk på dette feltet så langt, med et strategisk blikk på framtida. Grunnen til at jeg har valgt å bringe helse- og utdanningsspørsmålet i dagens interpellasjon, er at St.meld. nr. 47 for 2008–2009, Samhandlingsreformen, og Stortingets behandling av denne tidligere i vår peker på at vi ikke bare har en utfordring når det gjelder å få mange nok til å utdanne seg innenfor helseområdet, men at reformen også foreskriver en annerledes vekting når det gjelder ressursinnsatsen sammenliknet med hva som har vært tilfellet så langt. Dette må nødvendigvis få konsekvenser for måten vi utdanner folk på innenfor sektoren ut fra hva slags kompetanse vi kommer til å trenge innenfor helsevesenet. Samhandlingsreformen trekker fram tre hovedmomenter som må vektlegges når vi skal fordele ressursene i framtida: den geografiske dimensjonen, som bl.a. må dreie seg om ressursfordeling i forholdet nord–sør, tettbygd–spredtbygd, by–bygd eller som noen vil si, sentrum–periferi forholdet mellom fagområdene, f.eks. mellom høyspesialisert medisin, sykehjemsmedisin, allmennmedisin, rehabiliteringskompetanse osv. forholdet mellom nivåene i helsesektoren blir også viktig, mellom spesialisthelsetjeneste og primærhelsetjeneste og nivåene som måtte befinne seg et sted mellom der Heile innretninga på den helsereformen som Stortinget nå har vedtatt, dreier seg om å tenke annerledes og nytt rundt disse spørsmålene. En samlet helsekomité konkluderte i merknadsform og under debatten i Stortinget 27. april i år med at den retninga Samhandlingsreformen foreskriver, vil utfordre utdanningssystemene våre. Komiteen peker på at dagens medisinske forskning, og også utdanningene, først og fremst fokuserer på spesialisthelsetjenestens behov. Dersom vi skal få vridd helsetjenestene i den retninga Samhandlingsreformen tar til orde for, og som det er stor enighet om, må vi prioritere langt sterkere behovene i primærhelsetjenesten, f.eks. blant kronikergrupper, og vi må bli bedre på det generelle folkehelsearbeidet. Vi veit også at vi i de kommende årene sannsynligvis vil se en økning av antallet mennesker med rusproblemer og psykiske lidelser, noe som vil kreve betydelig innsats og tverrfaglig kompetanse i forebygging, behandling og rehabilitering. Ikke minst må vi ha et helsepersonell som er forberedt til å møte den store veksten av eldre vi kommer til å ha, særlig etter 2020. Sjøl om mange eldre i framtida etter alt å dømme, og forhåpentligvis, vil være friske og raske og kanskje stå lenger i arbeid enn hva tilfellet er i dag, er det høyst sannsynlig at når gruppa av eldre over 80 år øker, vil det innebære at vi får flere mennesker med demens og flere som i tillegg har andre og sammensatte lidelser. Vi har i dag verken god nok forskning eller tilstrekkelig spisskompetanse innenfor eldre- og sykehjemsmedisin. Noen av de største utfordringene vil komme nettopp på dette feltet i framtida. Når regjeringa i samhandlingsmeldinga vektlegger så sterkt at vi må satse på forebygging, tidlig intervensjon og større innsats nær der folk bor, veit vi at disse målene blir utfordret av noen demografiske trekk i tida. Vi har lenge sett at byer og større tettsteder svært ofte vinner dragkampen om folk og kompetanse. Mange små kommuner har store problemer med å få tilstrekkelig med helsearbeidere, særlig når det gjelder personell med høyere utdanning. Kampen for å få rekruttert nok folk til helsevesenet kan bli tøffere i årene som kommer. Dersom vi ser på de statistiske framskrivningene for helsesektoren f.eks. i 2030, viser mange av beregningene at vi kan komme til å ha en underdekning på mellom 35 000 og 50 000 årsverk – dersom vi legger til grunn dagens utdanningstakt for helsepersonell. Dette vil først og fremst gjelde sykepleiere og særlig helsefagarbeidere. Men vi kan også få et underskudd av fysioterapeuter, ergoterapeuter, aktivitører, bioingeniører, helsesøstre og jordmødre, for å nevne noen. Derfor må vi intensivere arbeidet med helseutdanningene, dersom målet om likeverdige tilbud av helsetjenester for alle skal kunne innfris. Utdanning av tilstrekkelig med folk, med riktig kompetanse, i kombinasjon med gode, treffsikre fordelingsmekanismer er nødvendig for å unngå de mest dystre scenarioer vi kan se for oss når det gjelder vår framtidige helse- og omsorgssektor. Derfor må vi identifisere og styrke de faktorene som fører oss i den retninga vi ønsker. Et av de viktigste virkemidlene for å oppnå likeverdige tilbud for alle er å få desentraliserte utdanningstilbud, både når det gjelder grunnutdanning, videreutdanning og etterutdanning. Vi har sett at nærhet til utdanningssted gjør at folk i større grad blir værende på, eller nær, det bostedet man har i utdanningsperioden. Derfor må vi ytterligere styrke dette elementet i helseutdanningene, i kombinasjon med ulike andre gode rekrutterings- og stabiliseringstiltak. Det er også viktig å analysere og agere når det gjelder det frafallet vi ser i videregående skole. Dette kan komme til å bli et stort problem for arbeidslivet generelt, og helsesektoren spesielt, hvis utviklinga går i retning av at store grupper unge mennesker blir stående utenfor et yrkesaktivt liv. Dersom mange unge som skal starte sitt liv som voksen, havner på utsida av arbeidslivet, som langtidssykmeldte eller uføretrygda, vil vi ikke som samfunn kunne makte å opprettholde og utvikle en bærekraftig velferdsstat. Derfor er det flott at Kunnskapsdepartementet har tatt tak i problemene i videregående skole, i samråd med hvert enkelt fylke. Det er viktig at vi handler nå, og at vi handler langs mange linjer. Også innretninga i de ulike helseprofesjonsutdanningene må gjennomgås og endres i tråd med den utviklinga vi ser komme. Jeg har allerede nevnt utfordringene med en stadig større eldre befolkning og at vi må ha et mye sterkere fokus på forebyggings-, behandlings- og rehabiliteringskompetanse når det gjelder kroniske sykdommer, som f.eks. muskel- og skjelettlidelser og livsstilssykdommer som kols og diabetes. Vi må ha bedre kunnskap og kompetanse på områder som rus og psykiatri. Vi må utdanne leger som ikke bare har kurativ kompetanse innenfor de mest vanlige somatiske sykdommer, men også leger som er samfunnsmedisinere og spesialister innen folkehelse og allmennmedisin. Vi må rett og slett ha helsearbeidere som i større grad kan ha det forebyggende og breie perspektivet på helse og helsearbeid. Så tror jeg at vi som politikere må bli flinkere og modigere, sånn at vi våger å se at de mange kompliserte spørsmålene knyttet til helse, helselikhet, eller ulikhet, ikke bare handler om hva vi foretar oss innen helsevesenet isolert sett, men at de må forstås og håndteres på tvers av samfunnssektorer. Jeg ser fram til en spennende debatt om et viktig og gjennomgripende tema.