trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-02-12:
Spørsmålet om endring av eierbegrensningsreglene i norsk finanslovgivning ble tatt opp så raskt som mulig, utredet så raskt som overhodet mulig og sendt ut på høring med de frister som er vanlige. Selvig-utvalget, ett av de mange, men i denne sammenheng knyttet til 10 pst.-regelen, utredet dette på seks uker. Det må en nesten si er rekordtid. På den tiden innhentet de også en faglig uttalelse fra en av de fremste ekspertene på europeisk finanslovgivning, og det er hans vurderinger som professor i finanslovgivningsrett som bl.a. ligger til grunn for den uttalelsen som representanten Djupedal nå siterte. Vi har ikke fra Regjeringens side utstyrt høringen med noen føring, for skal man lytte til folk, får man jo lytte til folk, da. Man behøver ikke å si hva konklusjonen skal være før man sender den ut på høring, så vi har sendt den ut på helt åpent og fritt grunnlag. Og representanten Djupedals anmodning om å ha med alle alternativer er absolutt til stede. Jeg tror det ville vært kritikkverdig om vi hadde behandlet saken på en annen måte. Dette vedrører mange banker som har en svært ulik markedsposisjon, eierstruktur osv. – flere har vært nevnt her. Jeg skal ikke nevne dem opp. Så bankene har vel ikke nødvendigvis et helt entydig ståsted. Det er viktig her å lytte til alle og se i hvilken grad også foreningene som organiserer dem, Finansnæringens Hovedorganisasjon og Sparebankforeningen, eventuelt kommer til samlende konklusjoner etter høringen. Hvis man er opptatt av å lytte til næringen og andre faginstanser, synes jeg nok at en vanlig høringsfrist på tre måneder er rimelig, tatt i betraktning at vi også har tid til å gjøre det på denne måten. Noe annet er om man, uavhengig av kritikken fra ESA, skulle komme til at det finnes andre muligheter for oppkjøpsvern som faktisk ville være sterkere, sterkere i den forstand at de heller ikke være gjenstand for internasjonal kritikk eventuelt, eller fra kritikk fra utenlandske selskaper.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Eg merka meg at statsråden ikkje var så oppteken av strukturen i sitt innlegg. Han var oppteken av denne eine banken, og snakka mykje om dei kundane som denne eine banken, Gjensidige NOR, skal svare for. Men som òg Øystein Djupedal har vore inne på før, er vi opptekne av kundane som alle dei andre sparebankane skal svare for. Det er klart at ei sånn omdanning vil føre til at marknaden endrar seg, og det får konsekvensar for dei andre bankane dette òg gjeld. Det betyr at desse lokale sparebankane må tilpasse seg. Det får konsekvensar ganske kjapt for kostnader. Det får igjen konsekvensar for det sparebankane er kjende for, nemleg gåver til allmennyttige formål, den tredje sektoren. Og det vert mykje strammare vurderingar når det gjeld dette. Vi veit at oppdrettsnæringa i stor grad er kunde hos den lokale sparebanken, og med dei svingingane som finst i oppdrettsnæringane, er dei heilt avhengige av ein bank som skjønner og forstår det spesielle næringslivet. Så må dei begynne å effektivisere drifta. Sparebankane er òg kjende for å ha ein ganske desentralisert avdelingskontorstruktur, altså må dei inn og sjå på kostnader, og kva har vi då igjen av den opphavlege sparebankideen? Er ikkje statsråden oppteken av dei opphavlege sparebankane sine kundar i det heile?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2002-02-12:
Eg synest for min del at det ikkje har vore berre enkelt å konkludere i spørsmålet om å gi sparebankane høve til ei omdanning til AS på lik line med gjensidige livsforsikringsselskap og kredittforeiningar. Men eit klart argument for å seie ja er det behovet som sparebankar har for å styrkje eigenkapitalen sin, og i somme tilfelle – det gjeld i alle fall for Gjensidige NOR – er det ofte ein føresetnad for at ein skal ha råd og moglegheit til å oppretthalde eit desentralisert tilbod til beste for regionen, utkanten og folket som bur der. Alternativet for dei er, som statsråd Foss nemnde, ei sentralisering. I praksis viser det seg at aksjar er eit billegare og meir attraktivt eigenkapitalinstrument enn grunnfondsbevis. Det blei veldig godt illustrert gjennom Gjensidige NORs behov for auka eigenkapital, og som ikkje kan løysast innanfor dagens ordning. I tillegg er NORs utfordring knytt til konsernstrukturen. Det er derfor gode grunnar for at ein nå opnar for høve til omdanning. Men det som eg vil understreke, er nødvendigheita av tiltak for å forhindre uønskte oppkjøp og ei oppsmuldring av strukturen og funksjonen til det lokalt forankra, desentraliserte sparebanksystemet som vi nå har. Det er ingen tvil om, som det nå er sagt her, at det er store fordelar for folk og næringsliv med norskeigde og lokale bankar, med den kompetansen og den innsikta det medfører i utfordringane for norsk næringsliv. Særleg er det viktig å ivareta dette i ei tid da vi har hatt store omstruktureringar i forretningsbankane, og da med aukande utanlandsk eigarskap. Nå er det jo slik, som mange understrekar, at det vil vere opp til sparebankane sjølve å velje om dei vil fortsetje som nå eller omdanne seg. Og da må det vere eit relevant spørsmål å stille om det er rett at vi skal velje for dei, eller, sagt på ein annan måte, om det er slik at vi skal ha lovgiving som skal verne dei mot noko som dei ikkje vil sjølve. For, som sagt, vil det vere opp til dei sjølve kva dei skal gjere. Men mange her peikar på faren for auka press, og på at dette høvet til val blir noko illusorisk. Og det er viktig med tiltak som skal forhindre dette, tiltak som Regjeringa må kome tilbake med i lovproposisjonen. Det er i den samanhengen også verdt å merke seg at Sparebankforeningens støtte når det gjeld høve til omdanning, er knytt til vilkår og basert på klare føresetnader – føresetnader om ei regulering av eigarskapen av stiftelsen som skal motverke uønskte oppkjøp, samt ei styrking av grunnfondsbevisets stilling. Departementet må i sitt arbeid vere målbevisst for å få til gode tiltak i samsvar med dette. Som det òg har vore nemnt her, er det i høring med Sparebankforeningen kome mange konkrete forslag i så måte, og det har da òg Terra Gruppen spelt inn. Eg skal ikkje gå nærare inn på desse forslaga, det får som sagt departementet arbeide med. Men det er viktig å streke under at når vi gir vår tilslutnad til høve til slik omdanning, må desse tiltaka på plass. Vi har òg forstått at finansminister Foss er oppteken av det og vil følgje det opp.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Under debatten i Odelstinget gav SV uttrykk for ønske om at Fremskrittspartiet skulle gjøre dette forslaget om til et oversendelsesforslag, slik at det var mulig å vurdere det i sammenheng med alle de forslagene som nå blir reist i forhold til tvangsgifte og likestilling. Jeg har oppfattet det sånn at Fremskrittspartiet ikke ønsker det, og da blir SV nødt til å stemme mot dette forslaget nå, fordi det ikke har vært grundig behandlet. Men vi vil komme tilbake til saken når slike forslag blir behandlet som en helhet. SV vil støtte forslaget fra Karin S. Woldseth i sak nr. 6.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-12:
Jeg mener dessverre at den behandlingsmåten som representanten Hagen nå foreslår, viser at forslagsstillerne er mindre seriøse enn jeg hadde forventet. Jeg oppfatter det slik at Stortinget trenger å behandle denne saken. Fra SVs side skal vi love at vi skal behandle forslagene så raskt som overhodet mulig og vurdere hvert enkelt av dem, fordi vi ser at det er mulighet for å komme til enighet om en del. Jeg formoder at forslagsstillerne også vil være tjent med at forslaget får en slik behandling at det er mulig å få flertall for noe. Den behandlingsmåten som representanten Hagen nå foreslår, er et opplegg som gjør at saken vil bli tapt, og at man ikke får gjort noen endringer som kan hjelpe de personene som vi nå er opptatt av. Så jeg vil anbefale at vi følger Presidentskapets innstilling.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-02-12:
Referatsak nr. 151 er et forslag fra stortingsrepresentantene Per Sandberg, Jan Arild Ellingsen og Karin S. Woldseth til tiltak mot bruk av trusler, vold og kjønnslemlestelser i utsatte familiemiljøer. Slik som den offentlige debatt har gått om disse spørsmål, vil jeg på vegne av vår gruppe fremme forslag om at dette Dokument nr. 8-forslaget behandles i henhold til § 28c, altså at det legges ut til gjennomsyn i minst én dag og føres opp på dagsordenen. Jeg beklager at jeg ikke har fått tatt dette opp til vurdering i vår gruppe før Presidentskapet behandlet det. Det er mitt ansvar. Men min begrunnelse for hvorfor en slik saksbehandling er bedre enn den som er foreslått av Presidentskapet, er den offentlige debatten vi nå har, hvor særlig unge kvinner, nemlig Kadra, Jeanette, Shabana og Nadia, har bedt om raske tiltak på dette området. De åtte konkrete tiltakene som det er fremmet forslag om i dette Dokument nr. 8-forslaget, har vært omdiskutert i den offentlige debatt, hvor representanter for andre partier også har tatt til orde for konkrete tiltak. I likhet med det jeg forstår den svenske riksdagen har gjort, bør også Det norske storting raskt kunne fatte noen konkrete vedtak for å komme disse unge jentene i møte med konkrete, navngitte tiltak, og ikke bare snakke om å gjøre noe en gang i fremtiden. Derfor fremmer vi forslag om å behandle dette Dokument nr. 8-forslaget i henhold til § 28c istedenfor slik som presidenten foreslår.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-02-12:
Jeg er i all hovedsak enig i representanten Andersens vurdering, at dette er et spørsmål av stor viktighet som trenger komitebehandling. Selvsagt bør komiteen søke å avgi en innstilling så raskt som det er mulig, men den bør få anledning til å vurdere de overveielser som kommer fram gjennom behandling i komiteen. Jeg tillater meg derfor å støtte Presidentskapets tilråding.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-02-12:
Jeg slutter meg til de to siste talerne. Dette er en alvorlig sak, og den bør få en skikkelig behandling. Det tror jeg den kan få gjennom en komitebehandling, og vi kan behandle den så raskt som mulig. Det er opp til oss selv.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-02-12:
Eg synest det er særs viktig at Stortinget får høve til ein debatt om dette spørsmålet. Men eg ser inga motsetning mellom å ha eit ynske om ei rask vurdering av dette Dokument nr. 8-forslaget og det å leggja grundig til rette for at alle gruppene får moglegheit både til å vurdera det forslaget som er kome frå Framstegspartiet, og eventuelt òg fremma andre forslag. Så eg vil gi mi støtte til Karin Andersens og Presidentskapets forslag.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2002-02-12:
For ordens skyld vil eg på vegner av Kristeleg Folkeparti gi støtte til at Dokument nr. 8-forslaget blir sendt over til kommunalkomiteen. Det er ingenting som tilseier at ein ikkje skal få ei rask behandling av saka der, dersom komiteen vel det. Då får ein moglegheit til å gå meir inn i saka. Eg gir støtte til dei tidlegare talarane.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-05-21:
Jeg foreslår Øyvind Halleraker.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Thore A. Nistad, Øystein Hedstrøm, Henrik Rød, Morten Høglund, Ulf Erik Knudsen, Per Ove Width, Per Erik Monsen, John I. Alvheim, Torbjørn Andersen og meg selv legge fram forslag om fortgang i utbyggingen av E6/E18 fra Svinesund/Ørje via Oslo til Kristiansand.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2002-05-21:
Det er ikke så veldig lenge siden vi satte oss målet om bredbånd til alle i løpet av 2004. Nå har statsråden gått stille i dørene – når han nå har utsatt dette ett år. Stortinget har selvsagt registrert at markedet er falt sammen, så iveren etter å strekke bredbånd med penger fra markedet har ikke vært så sterk den siste tiden. Samtidig vil statsråden ha svært mye mer konkurranse. Det betyr at det i storbyene blir billigere – med flere tilbydere – og det blir bra. I distriktene får vi ikke tilbud i det hele tatt, og skattefritaket er ikke nok til at det kommer dit. Hva er strategien framover for å komme dit hen at vi klarer å nå ut til alle med bredbånd – selv med den tidsfristen som statsråden nå setter? Hvis en velger å se på at markedet bare trekker til skolene våre, kan vi måtte vente mye lenger. Hvis vi tar noen andre grep – ikke bare økonomiske, men stiller opp slik at våre offentlige etater blir i stand til å etterspørre det, og ser også på strukturelle grep – som gjør at monopolisten kanskje blir utfordret av en konkurrent, kanskje også med statlig finansiering, så ligger det muligheter her. Men da må man ha visjonen og viljen til å se på den type løsninger. Jeg vil utfordre statsråden litt på dette.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
I statsrådens redegjørelse for en ukes tid siden ble det parallelt lagt frem en plan for IT-utviklingen, eNorge 2005. Der er man ambisiøs; man skal legge seg på gjennomsnittsnivået i EU. Vi vet jo at EU nå vil presentere en liknende plan – eEurope 2005 – og man tar høyde for å forbigå USA og ha den mest konkurransedyktige IT-økonomien og IT-virksomheter innenfor dette området i år 2010. Nå er det en del i Norge som mener at dette blir for lite ambisiøst sett fra Norges side, og det kan jeg i grunnen være enig i. Vi er et lite land som ligger i utkanten av Europa. Vi har et lite hjemmemarked, dårlig utviklet infrastruktur, og vi har beskatningsregler som er dårligere enn gjennomsnittet i EU. Jeg leste i dagens Aftenposten at vår nærings- og handelsminister har hatt besøk av noen IT-gründere som klart satte skapet på plass. De var opptatt av regelverket for nyetablerte bedrifter, men også dette med delingsregelen i skattereformen og opsjonsbeskatningen. For Fremskrittspartiet er det viktig at vi har skatte- og avgiftsbetingelser i verdensklasse på dette området for å kompensere for en del av ulempene. Så mitt spørsmål til statsråden blir: På hvilken måte vil han arbeide for at det skal være lettere å utvikle suksessbedrifter innenfor IT i Norge, og at de blir her når de har oppnådd suksess, og ikke flytter ut av landet på grunn av formuesskatten? Og i tillegg: Hvordan skal vi kunne beholde også nøkkelpersonellet i Norge?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-05-21:
Etter den siste replikkvekslingen må en konstatere at næringsministeren synes det er helt utmerket at det koster ti ganger mer å leie bredbånd i Namdalen enn i Oslo – at det er en ønsket politikk fra denne regjeringen, og at den bruker den rent formelle argumentasjonen knyttet til eierskapet for ikke å ta stilling til, ikke forholde seg til, en slik problemstilling. Det synes jeg er uheldig. Jeg har også litt problemer med at statsråden sier det er mangel på «følt behov». Er det mangel på «følt behov» når et filmselskap i Levanger ikke kan flytte til Snåsa fordi det ikke fins noen bredbåndstilgang på Snåsa? Er det mangel på «følt behov» når kommunene i Indre Namdalen som ønsker å effektivisere kommunale og interkommunale tjenester, risikerer ikke å kunne gjøre det fordi bredbåndstilgangen er for dårlig på grunn av at Telenor vekkdefinerer Indre Namdalen som et mulig område for bredbåndstilgang? Mange av disse spørsmålene krever en nøyere, bredere og grundigere debatt fra politiske myndigheters side. 7. mai vedtok Stortinget å be Regjeringen «fremme en egen sak for Stortinget om utbygging av bredbåndsnett i områder av landet der markedet i seg selv ikke er sterkt nok til å sikre utbygging». Det er vedtatt i Stortinget. Jeg forventer at det følges opp av Regjeringen. Kunne ikke oppfølgingen av dette vedtaket vært en utmerket mulighet for statsråden og Regjeringen til å fremme en samlet melding om bredbåndspolitikken og om hvilke strategier vi skal velge i årene framover for å oppfylle alle de fine målsettingene som alle representanter i dag har kommet med?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-05-21:
Hovedinnretningen i forhold til å skulle kunne installere bredbånd hos – jeg holdt på å si – alle, både i offentlige etater, i næringslivet og i privathus, er at Regjeringen viderefører strategien i det som ble lagt frem – og som vi debatterte i Stortinget for to–tre år siden, at det er etterspørselen som skal drive dette. Offentlige etater vil da i mange distrikter være viktige aktører i denne etterspørselen. Min erfaring med dette saksområdet er ikke først og fremst at det er mangel på tilgang til bredbånd, men at det er mangel på opplevd behov hos dem som eventuelt skal kjøpe det. Når 50–60 pst. av befolkningen har tilgang til en vare, og når pr. desember i fjor bare 1–2 pst. hadde gått til anskaffelse av den, er det et eller annet med at markedsaktørene på salgssiden ikke har greid å overbevise kundene om at nytten overstiger kostnaden. Og det som er helt åpenbart, er at det er mangel på følt behov knyttet til hva som er innholdet og hva man skal nytte det til. Jeg tror det vil være et blindspor dersom den politiske fokuseringen ensidig blir knyttet til infrastruktur – og vi helt glemmer det som går på innhold. Jeg vil nå ta initiativ overfor kommunesektoren, overfor næringslivet, overfor kraftbransjen og overfor offentlige etater ute i distriktene for å finne ut hva som er det følte behovet, hvilke kostnader vi har, og hvorfor noen kommuner har lyktes med dette. Det er mange gode eksempler på kommuner som har kommet i mål med dette – med priser som absolutt er overkommelige. Men etter mitt skjønn synes det som om fantasien ikke er tilstrekkelig. Og det betyr at vi har en oppgave å gjøre i veiledningen av kommunene, slik at de får skaffet seg dette.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-05-21:
Det er riktig som representanten Hedstrøm sier, at EU om meget kort tid legger frem en plan, eEurope 2005, som er basert på Lisboa-strategien om at EU skal være den mest dynamiske og vekstkraftige handelsblokk i verden innen 2010, og implementering av IKT er en viktig bit av dette. Så er spørsmålet om det er ambisiøst nok for Norge å ha en strategi som skal korrespondere med gjennomsnittet i EU. Vi er forberedt på at i den grad det skulle være store nyheter i denne planen, vil vi selvfølgelig måtte se på disse tingene. Men nå er det også slik at vi har hatt en viss kontakt politisk og med embetsverket knyttet til det som foregår i EU – det har vi for så vidt kontinuerlig – så noen store overraskelser trenger det ikke nødvendigvis å bli. Så til spørsmålet om hvordan vi vil arbeide for å forbedre muligheten for etablering av bedrifter på dette området. Representanten Hedstrøm nevnte Aftenposten av i dag, og at jeg hadde besøk av First Tuesday i forrige uke. Han spurte om hvordan vi skal beholde disse bedriftene, og hvordan vi skal beholde de gode folkene. Jeg tror ikke det er noen tvil om at noe av det som representanten Hedstrøm pekte på, dette som går på regelverksforenkling, delingsmodellen og særlig opsjonsbeskatning, er viktige elementer. Man kommer ikke forbi det faktum at mange av disse bedriftene, særlig i denne bransjen, har det jeg vil kalle et tynt kapitalgrunnlag innledningsvis, og det å kunne friste eksperter med opsjoner som de kan høste gevinsten av hvis de blir i bedriften i tre–fem år, er viktig. Derfor har vi allerede gjort visse justeringer i opsjonsbeskatningen, og vi har ambisjoner om å gå ytterligere i retning av at disse opsjonene skal beskattes på det tidspunktet de utbetales, og ikke når de gis.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-05-21:
Jeg tror ikke det er noe godt empirisk belegg for å si at kostnadene ved etablering av IT-bedrifter eller andre bedrifter er lavere i sentrale strøk enn i distriktene. Noen kostnader er høyere når man etablerer seg i distriktene, og noen kostnader er lavere. Det som representanten Ryan vel hadde i tankene, var kostnadene knyttet til bredbåndstilknytning, som ofte kan være høyere i områder hvor det er færre som skal koble seg til. Så spurte han hva jeg vil gjøre i forhold til konkurransesituasjonen på det området. La meg først slå helt klart fast at konkurransen på dette området er samferdselsministerens ansvar. Dernest er det slik, som det ble nevnt i innlegget fra representanten Arnstad, at Telenor har en rolle oppi dette. Da vil jeg si følgende: Det er ikke naturlig for meg som eier av ¾ av Telenor å gå inn og regulere ting som ikke reguleringsmyndighetene ønsker å regulere. Men eierskapsmeldingen ligger til behandling i Stortinget, og hvis Stortinget skulle komme til at næringsministeren skal drive en annen form for politikk enn ren eierskapspolitikk gjennom utøvelsen av sitt eierskap, så har Stortinget nå en givet anledning til å mene noe om disse tingene. Jeg mener det vil være veldig uklokt om man via eierdepartementet skulle gå inn i selskapene og synse om disse tingene. Denne gangen gjelder det konkurransen på telesektoren. Neste gang gjelder det kanskje aluminiumsprofiler – hva vet jeg. Jeg tror det er veldig viktig at vi holder dette klart fra hver andre. Men det er en overordnet viktig politikk for Regjeringen å sørge for konkurranse i alle markeder, også på dette selvfølgelig. Det betyr at dette er noe som forfølges, men som forfølges av samferdselsministeren, og det vil bli fulgt opp.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-05-21:
Først i forhold til dette med «følt behov» og «ikke følt behov». Etter mange års erfaring fra salg vet jeg i hvert fall at har man identifisert en kjøpergruppe som utgjør 50–60 pst. av det norske folk, og som det fremstilles som har et følt behov, og det bare er 2 pst. som har kjøpt varen, da er det enten noe galt med prisen på varen eller så har folk ikke blitt overbevist i forhold til dette. Men dette er etter mitt skjønn en kombinasjon av flere ting. Jeg innrømmer glatt at det er noen steder i landet hvor dette ikke er en reell mulighet – det var nevnt Snåsa – men det er allikevel slik at 50 – 60 pst. av det norske folk har tilgang. Antall privatpersoner som kobler seg til, er forholdsvis lavt. Jeg håper inderlig at næringskomiteen har gått foran med et godt eksempel, og at samtlige medlemmer av komiteen i hvert fall har koblet seg til bredbånd. Det ville jo være et bidrag i så måte. Så i forhold til dette med at markedet ikke gjør jobben, og en eventuell oppfølging av et stortingsvedtak om dette. Alle stortingsvedtak blir selvfølgelig fulgt opp. Spørsmålet er: Er tiden inne til å slå fast og liksom konkludere med: Hvor er det markedet fungerer, og hvor er det det ikke fungerer? Jeg har den antakelse etter å ha sett noen vellykkede prosjekt i en del kommuner, og faktisk i en del kommuner som ligger relativt perifert, at etter at man har gått sammen – næringsliv, det lokale IKT-livet, for å si det slik, det kan være banker, det kan være ikke minst kraftselskap og andre – så har man fått til løsninger. Jeg har fått presentert mange av dem fra landsende til landsende. Og da slår det meg at en av årsakene til at man ikke er kommet i mål, må være at man sitter på hver sin tue og ser på problemene uten å gå sammen og spørre: Hva er det reelt som er hindringen for at vi skal kunne gjøre denne bredbåndstilkoblingen, som iallfall politikerne mener er veldig viktig? Alt tyder på at den nasjon, det land, det distrikt som ligger langt fremme her, har et fortrinn i konkurransen. Derfor bør det bli et overordnet mål for oss alle å få det til. Jeg har som sagt tatt et initiativ for å invitere alle aktuelle parter til å lage, la meg si, «drive lines» for å komme i mål med dette.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-05-21:
Det var et toleddet spørsmål. Det første spørsmålet var: Vil næringsministeren jobbe for at alle bedrifter som ønsker det, skal kunne knytte seg til bredbånd? Svaret på det er selvfølgelig ja. Og så er det neste spørsmålet: Vil næringsministeren jobbe for at bedriftene skal kunne gjøre seg bruk av dette til konkurransedyktige priser? Selvfølgelig ønsker jeg det. Hvis Ryan med det mener at myndighetene må regulere slik at det blir like billig og like dyrt overalt for akkurat denne innsatsfaktoren i næringslivet, er svaret på det: Jeg ser ikke løsningen, jeg ser ikke hvordan det skulle gjøres. Men ambisjonen er at vi skal ha så lave priser på den innsatsfaktoren som det går an å få til. Og den beste måten å få det til på, er at flest mulig nyttiggjør seg dette. Jeg tror definitivt det er mulig for oss, som nå altså ligger på et gjennomsnitt i utbredelse av bredbånd hvis man ser på OECD-området, å komme ganske fort fremover. Jeg tror vi kan gjøre det både gjennom veiledning og gjennom skatteincentivene. Og som sagt: I det øyeblikket jeg blir overbevist om at vi nå er kommet så langt i bruk av etterspørselsmetodikken og det er åpenbart at her er det noen områder som ikke vil kunne dekkes, må vi selvfølgelig gå inn og vurdere økt bruk av midler. Men det er ikke slik at vi ikke bruker midler på dette i dag. Vi bruker titalls millioner på HØYKOM-ordningen for å øke etterspørselen for dermed å kunne øke utbyggingen av bredbånd.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Det er sagt at et av de områdene der man skal skape nye arbeidsplasser rundt omkring i Norge, er innenfor IT. Det er et av de områdene der det skal være enklest å skape nye distriktsarbeidsplasser. Men så opplever man at kostnadene med å etablere denne typen arbeidsplasser er langt større i distriktene enn de er i sentrale strøk. Representanten Arnstad var inne på dette i sitt innlegg, og nevnte som eksempel Namdalen kontra Oslo. Jeg har sjøl opplevd at bedrifter faktisk har blitt lagt ned fordi driftskostnadene og etableringskostnadene på IT-sida er så store i Distrikts-Norge at man faktisk finner det lønnsomt å flytte inn til byene, der kostnadene er mye lavere. Jeg vil stille næringsministeren et konkret spørsmål: Vil næringsministeren sørge for at det blir like konkurransevilkår for IT-bedrifter i distriktene og i byene når det gjelder kostnadene ved diverse IT-løsninger?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Når jeg tar replikk igjen, er det fordi jeg ikke var fornøyd med svaret jeg fikk fra næringsministeren på min forrige replikk. Jeg skal prøve å være mer presis i spørsmålsstillinga. Vi har en næringsminister som er næringsminister for hele landet, både for de små kommunene og for de store kommunene. Mitt spørsmål er følgende: Vil næringsministeren jobbe for at alle områder av landet skal få like konkurransevilkår når det gjelder å knytte seg til nettet og å bruke nettet, slik at bedrifter som ligger i Distrikts-Norge, skal ha samme konkurransevilkår på de områdene som bedrifter som ligger i byene? Vil næringsministeren jobbe for det?
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Fra Stortinget vedtok midlertidig lov om forbud mot bygging mv. i strandområder ved sjøen 25. juni 1965, har det vært et generelt byggeforbud i 100-metersbeltet langs sjøen. Denne bestemmelsen ble tatt inn i plan- og bygningsloven av 14. juni 1985. Forbudet er bl.a. begrunnet med at allmennheten skal sikres tilgang til strandområder, og at områdene nærmest sjøen så langt som mulig skal holdes fri for bebyggelse. I lovverket er det imidlertid gitt muligheter til å gjøre unntak fra byggeforbudet i kommuneplaner, og for områder som er omfattet av reguleringsplaner. Det kan også gis dispensasjon fra byggeforbudet for enkeltsaker. Disse unntakene skal ivareta lokalt selvstyre og grunneiers råderett over eiendommen. Formålet med revisjonen har fra Riksrevisjonens side vært å undersøke om utbyggingen av strandområdene har foregått på en måte som oppfyller Stortingets intensjoner. Målet har vært å dokumentere omfanget av utbyggingen som resultat av unntakene fra byggeforbudet og å belyse hvordan dagens virkemidler fungerer. Det er et bredt flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre, SV og Kristelig Folkeparti, som understreker viktigheten av nettopp å kartlegge utviklingen og sikre allemannsretten og allmennhetens adgang til naturområder og strandsonen. Flertallet mener også at Riksrevisjonens rapport har gitt et viktig bidrag på kartleggingssiden. Videre har dette brede flertallet merket seg Riksrevisjonens påpeking om at det gjennomgående bygges ut mer etter plan enn tidligere antatt, og at Riksrevisjonen mener det kan stilles spørsmål ved om den dokumenterte nedbyggingen samsvarer med lovverkets intensjoner. Flertallet har også merket seg at det arealet innenfor byggeområdene som pr. 1. januar 2000 ennå ikke er nedbygd, er større enn det totale arealet som er nedbygd i perioden 1982–1999. På bakgrunn av dette mener flertallet det er nødvendig med en nøye oppfølging av både dispensasjons- og planpraksis i 100-metersbeltet. Videre: På bakgrunn av de signaler Regjeringen har gitt i forhold til en fortsatt aktiv oppfølging av disse problemstillingene, henstilles det til Regjeringen fra komiteens flertall om å komme tilbake til Stortinget med en orientering om situasjonen innen utgangen av 2003. Der vil det for komiteen og Stortinget selvfølgelig være interessant å høre om Regjeringen har gjort seg noen tanker om det. Et annet flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet og SV, mener at de erfaringene som er gjort med dagens lovverk, er tilstrekkelige til å slå fast at en innstramming er nødvendig for å sikre Stortingets intensjoner. Dette flertallet ber derfor Regjeringen foreslå endringer i lovverket som kan ivareta dette. Det er klart at det jo alltid er en avveining hvor lenge man skal se an utviklingen og vente, men selvfølgelig er jeg klar over at dette flertallet dessverre ikke representerer et flertall i salen – enn så lenge.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Det er gledeleg at alt ligg an til at Stortinget i dag med stort fleirtal kan ratifisere Kyotoprotokollen, ikkje minst fordi Noreg ved den store konferansen i Johannesburg i august då kan stille med bl.a. denne protokollen i kofferten. Tenk at dette arbeidet for alvor starta på 1980-talet med Brundtland-kommisjonen, som munna ut i arbeidet for ei berekraftig utvikling! No begynner vi å få meir kjøt på det beinet som heiter miljø. Klimameldinga, som Stortinget behandlar seinare, Lokal Agenda 21, ein nasjonal strategi for ei berekraftig utvikling – det skulle jo eigentleg ha heitt Nasjonal Agenda 21, men det får vi kome tilbake til seinare – alt dette er omgrep som kjem til å stå sentralt i åra framover for å forme Noregs bidrag til ei meir miljøvenleg verd. Heilt konkret er Kyotoprotokollen ei direkte forlenging og ei oppfølging av Klimakonvensjonen av juli 1993, som fastset bindande og talfesta utsleppsansvar for Noreg og andre industriland. Noreg underteikna protokollen i 1998, og fleirtalet i komiteen ser alvoret i miljøproblem som konvensjonen og protokollen er meint å adressere, og støttar derfor forslaget om ratifikasjon av protokollen. Når det gjeld detaljar for korleis Kyotoprotokollens innhald vil leggje føringar på og vere bestemmande for norsk klimapolitikk, viser ein til Stortingets behandling av St.meld. nr. 15 for 2001–2002 og St.meld. nr. 54 for 2000–2001. Gjennomføringa av protokollen vil kunne føre til redusert verdi av norsk olje og tapte petroleumsinntekter som følgje av ein eventuell reduksjon i etterspørselen av olje. Den framtidige utviklinga av olje- og gassmarknaden vil avhenge av fleire faktorar, der gjennomføringa av Kyotoprotokollen er éin og teknologiutviklinga ein annan. Det er derfor nødvendig med ei brei norsk satsing på utvikling av ny næringsverksemd, uavhengig av olje og i tråd med intensjonane i Klimakonvensjonen og Kyotoprotokollen. Derfor er det gledeleg at vi landet rundt ser at næringslivet er i gang med å omstille seg. Vi ser at skipsverft f.eks. begynner å resirkulere tynnar – ein kastar han ikkje lenger – ein ser at ein i fleire og fleire byar får i gang varmepumpeanlegg for å utnytte den ressursen som sjøvarme er. Dette vil vere med på å skape arbeidsplassar, kanskje på lik linje med det vi ser i Danmark, der vindkraftteknologi har blitt ein stor eksportartikkel. Så det å få til næringsutvikling på alternativ energi kan vere ei ny kystnæring. Det er også eit mindretal i komiteen som meiner at Noreg ikkje bør ratifisere Kyotoprotokollen. Eg går ut frå at dei sjølve vil gjere greie for sitt syn.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Finansminister Per-Kristian Foss seier i ei avis i dag at han er for skattelette, men ikkje for skatteunndraging. I Noreg veit vi at vi har rimeleg god oversikt over det som skal skattleggjast – vi har kanskje eit lite teknisk problem med å få inn 2–3 milliardar kr fordi ein ikkje har kapasitet nok på likningskontor osb. I den internasjonale situasjonen vi er i, veit vi at vi ikkje eingong har oversikt over skatteparadis, over dei skjulte formuane som står der. Vi bør få oversikt over det av mange grunnar. Ein grunn kan sjølvsagt vere at når vi har fått den oversikta, kan vi vurdere: Skal pengane skattleggjast, eller skal dei ikkje skattleggjast? Vi er i alle fall samde om at dei skal fram, og dei skal fram i lyset. Så er det ei litt anna side ved dette med terrorisme. Vi diskuterer heile tida terrorisme utan å definere kva terrorisme eigentleg er. Den beste definisjonen eg har sett, er faktisk «ulovleg bruk av makt». Hadde vi brukt den definisjonen, ville det vore mykje som var definert som terrorisme. Nelson Mandela seier at om du tapar før du vinn, er du terrorist – i den forstand at det bør vere mogleg også å vere fridomskjempar. Vi veit at fagbevegelsen og Kyrkja smugla inn pengar til dei sørafrikanske opposisjonelle, osb. Så vi veit at den definisjonen vi brukar på terrorisme i dag, blir strammare og strammare og faktisk kan hindre ei naturleg demokratisk utvikling i ein del statar. Vi kan faktisk òg i den samanhengen spørje, når vi veit at det også blir brukt valdelege middel, om det er lite terrorisme i dag. Vi ser faktisk verda rundt at folk får meir og meir innsyn i dei forskjellane som finst i verda. Det er omtrent som å sitje på Møre og sjå at det er sol i Oslo. Det blir litt verre når ein ser det på TV! Det vi veit, er at fattigfolk verda rundt har TV-apparat i husa sine, og det er ikkje akkurat program frå NRKs undervisningsavdeling som blir vist der. Det er glorieseriar, det er seriar som viser ei heilt anna verkelegheit enn den vi i Noreg kjenner oss igjen i, ei verkelegheit der den rike verda trer fram på sin mest groteske måte. Eg trur ikkje at terrorisme er knytt til folk som bur i steinrøysa, eller til dei aller fattigaste, men det uttrykkjer ein forskjell som på sikt vil vere utåleleg. Derfor er det veldig bra at det blir lagt fram frå ein samrøystes komite at vi er einige om å kjempe mot terrorisme. Vi skal også på sikt kunne kjempe mot årsaka til den, som kanskje først og fremst ligg i dei forskjellane som er i verda.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Det er ikkje vanskeleg å slutte seg til det skrytet som både utanriksministeren og UD og – heldt eg på å seie – alle som har bidrege til norsk godt arbeid i FN, har fått. Det er det lett å slutte seg til. Eit par kommentarar til merknadene frå SV om arbeidet i FN. Det går kort og godt på at vi synest at «Enduring Freedom» som foregår i Afghanistan, har vore for lite forankra i FN. Vi synest nok at dette er eit teikn på litt aleinegang frå USA si side, at det er litt vel mykje signal ute og går på at her er det meir unilateral enn multilateral tenking. Der synest vi at Regjeringa bør presse USA endå meir inn på det FN-sporet som vi alle trur på. Så synest vi at vi kjem i ei dobbeltrolle når vi i Afghanistan deltek både i krigen og i freden. Etter SV sitt syn burde vi ha halde oss meir til fredsarbeidet. Det er etter vårt syn der Noreg kan gjere den største og beste innsatsen. Så er det – anten vi likar det eller ikkje – ei slags nyorientering når vi har norske troppar i Kirgisistan. Vi har ein flybase der, vi deltek der. Vi veit at det er økonomiske interesser i Sentral-Asia. Vi veit at det kanskje skal ein rørleidning gjennom Afghanistan osb. Så det er ei nyorientering som vi i Stortinget iallfall må følgje veldig nøye med på, for der skal ikkje Noreg som nasjon bli dregen inn i ein såkalla ny «out of area»-operasjon. Vi skal tenkje at Noreg er eit lite land, og vi har interesse av at også dei små landa i Sentral-Asia skal få bevare sin fridom utan at USA som stormakt grip for mykje inn, kanskje med bakgrunn i økonomiske interesser, for å kontrollere det sentralasiatiske området.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-05-21:
Den største byrda som blir boren av Afghanistan-krigen, er dei 3 000–4 000 sivile i Afghanistan som allereie er døde. Sjølvsagt kan vi også ta med den forferdelege hendinga som utløyste dette, der også sivile blei drepne i New York og Washington. Vi prøver å få fram eit alternativ til det å bruke krig, til at våpen alltid skal vere måten vi reagerer på. Litt av problemet med vår kultur er at vi har for mange våpen. Våpen er språket vårt, og det er det vi tek i bruk. SV prøver i det minste å vere eit alternativ til den måten å tenkje på. For ein gong må også den valdsspiralen stoppe. At FN blir gjort best mogleg i stand til å vere den som kan ta initiativet til dette, er eg sikker på at også representanten Lønning vil vere med på. FN blir av og til misbrukt, ikkje minst av USA, som etter SVs syn bruker FN når det passar dei. Når det ikkje passa dei, skal ein ikkje ha FN med. Det ser vi også i andre samanhengar. Derfor har vi lagt inn den vesle merknaden om det. Men elles er det jo greitt å sjå at også Lønning har fått med seg at SV i all vesentleg grad står bak fleirtalet i komiteen, men vi hadde eit par kilevinkar til USA.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
Først til representanten Blankenborg når det gjelder Fremskrittspartiets vilje til å være med på internasjonalt forpliktende miljøsamarbeid. Jeg avviste ikke å være med på det utelukkende fordi, som jeg henviste til, enkelte land ikke ønsker å ratifisere. Det er ikke vår begrunnelse, og vi er gjerne med der vi mener det er fornuftig. Denne gangen mener vi det ikke er fornuftig, og kostnadene er for høye. Man sier at det er stor faglig enighet, og man kan vise til tykke rapporter og dokumenter, selvfølgelig kan man det. Men samtidig er jeg sikker på at miljøvernministeren og andre kjenner til at det er en økende skepsis, og det er mange signaler og rapporter som tyder på at når det gjelder FNs klimapanels understrekning av ordet «sannsynlig», blir behovet for å understreke det ordet kanskje større enn det har vært tidligere. Det ble nå også vist til et besøk på Svalbard. Det finnes to relativt ferske undersøkelser som er gjengitt i de amerikanske tidsskriftene «Nature» og «Science». De viser at tykkelsen på isen i Antarktis og Vest-Antarktis øker, og at det nå blir kaldere i Antarktis, stikk i strid med det man mener skulle være effekten av en global oppvarming, for man mener at den burde merkes der først. Hvis statsråden skulle ha stor troverdighet fra min side på dette området, ville man fra norsk side bedt om stans i alle CO2-utslipp. Det ville jo kunne hatt en effekt. Det som man nå gir seg inn på, har ikke den effekten, og statsråden var vel også så vidt innom det. Hvis jeg har forstått det riktig, vil virkningene av tiltakene som vi nå blir bedt om å innføre som en følge av Kyoto, bli at i år 2100 vil vi ha en temperaturøkning som er 0,15 grader mindre enn den hadde vært hvis vi ikke hadde foretatt oss noe, og vannstanden i havet vil være 2 ½ cm mindre enn den ville vært – altså helt marginale effekter av tiltak som kan ha ganske vidtrekkende konsekvenser for både næringsliv og enkeltpersoner. Jeg mener at dette ikke står i forhold til hverandre, og når man nå nærmest maner frem at vi står overfor en enorm trussel mot hele kloden, så forstår jeg ikke at man ikke, hvis man mener dette oppriktig, forslår tiltak som virkelig kan ha noen effekt – for dette blir ganske uforståelig.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
På vegne av en samlet komite er det en glede å legge frem en innstilling om å ratifisere konvensjonen om bekjempelse av finansiering av terrorisme. Konvensjonen er ment å ramme noe av den muligheten som terroristbevegelser har for å eksistere. I en stadig mer åpen verden, også når det gjelder å flytte penger, og i disse tider med globalisering, opplever man at et av de negative trekk kanskje er at det også gjør det lettere og gir større mulighet for internasjonale terroristorganisasjoner å operere. Denne konvensjonen er ment å ramme nettopp dette. Her er det mange utfordringer, og det er utfordringer også knyttet til f.eks. personvern. Men parallelt med at man har liberalisert finansverdenen og verden for øvrig, ser vi at man ikke har vært flink nok til å se at de negative konsekvensene på dette området kan være formidable, og vi får håpe at dette er et første tiltak som kanskje kan følges opp av andre tiltak, slik at vi på en mer effektiv måte kan hindre terroristorganisasjoner i å skaffe seg kapital til større operasjoner. Denne ratifikasjonen og mye av dette som ligger her, er også begrunnet i det som skjedde etter 11. september, noe som medførte at Norge umiddelbart tok en del skritt i så måte. Det blir nå fulgt opp av nødvendige lovendringer, noe som komiteen synes er positivt. Så alt i alt er dette en sak som har komiteens enstemmige støtte.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-21:
Det er svært viktig at Kyotoprotokollen blir ratifisert, og det er viktig at den norske ratifikasjonen blir brukt for å legge press på andre land for at de skal komme raskt etter. Senterpartiet er glad for det initiativet som jeg forstår at miljøvernministeren har tatt ved å skrive brev til sine vestlige kolleger om betydningen av dette. Det er sjølsagt også avgjørende at nasjonale planer for oppfølging av Kyotoprotokollen gjøres offensive og kommer raskt. Dette skal Stortinget behandle i en annen sammenheng, men dette vil også være viktig for signaleffekten overfor andre land. USA er en akilleshæl i forbindelse med Kyotoprotokollen. Regjeringa må gjøre det tindrende klart for USA hvor uakseptabelt det er at amerikanerne har trukket seg fra Kyoto-forpliktelsene. Signaleffekten av den amerikanske tilbaketrekkinga er sjølsagt stor i forhold til vestlige land. Signaleffekten overfor utviklingslandene er katastrofal når en vet hvilke utfordringer også utviklingslandene står overfor på en rekke miljøområder. En skal ikke være rare spåmannen for å se at manglende amerikansk oppfølging av Kyoto-forpliktelsene vil ha negative konsekvenser for Konferansen om bærekraftig utvikling, som skal finne sted i Johannesburg seinere i år. Poenget mitt er at vi ikke må gi opp å få USA om bord i klimapolitikken. Det er avgjørende at det blir holdt et kontinuerlig press på USA. Vi kan bare konstatere at Fremskrittspartiet ikke støtter ratifikasjonen av Kyotoprotokollen. Det er etter vår oppfatning uforståelig og uansvarlig, men vi må bare konstatere at Fremskrittspartiet er på en annen planet enn de andre partiene i miljøpolitikken.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-21:
En enstemmig komite viser i sine merknader til at medlemmene i Vestnordisk Råd, Færøyene, Grønland og Island, har historiske, kulturelle og økonomiske tilknytningspunkter til Norge, og at landene har felles utfordringer når det gjelder ressursforvaltning. Man viser også til at de vestnordiske medlemmene, i likhet med Norge, har valgt å stå utenfor EU. Komiteen konstaterer at det foregår et samarbeid mellom norske kystfylker og de vestnordiske medlemmer innen rammen av Nordisk Ministerråd, og man mener at det vil være mer hensiktsmessig å utvide dette samarbeidet enn å sende en søknad om medlemskap i Vestnordisk Råd nå. I bunnen for dette ligger en erkjennelse av at et tettere samarbeid må utvikles gradvis, og at ingen parter vil være tjent med at det framstår som om Norge prøver å sprenge seg inn i et etablert samarbeid. Etter at man har utviklet disse tettere kontaktene over tid, kan sjølsagt norsk medlemskap være aktuelt, men det vil tida måtte vise. En samlet komite tilrår på denne bakgrunn at forslaget vedlegges protokollen. Når det gjelder forslag nr. 1, fra Kystpartiet, som er framlagt i dag, må etter vår oppfatning den korrekte framgangsmåten være at de enkelte partigruppene tar kontakt med parlamentene på Færøyene, Island og Grønland, for eventuelt på sikt å få utvirket en invitasjon til Norge.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-05-21:
Jeg tillater meg tre raske kommentarer. For det første: Konvensjonen vi skal ratifisere i dag, er viktig og bidrar til mer effektiv bekjempelse av terrorisme. Ved at konvensjonen vil gjøre det vanskeligere å skaffe midler til å utføre terrorhandlinger, vil den ramme viktige forutsetninger for organisert terrorisme. Men for at det FN-rammeverket som denne konvensjonen inngår i, skal virke etter hensikten, forutsettes det at alle FNs medlemsland slutter opp om og gjennomfører regelverket. I dag er det altså et beklagelig faktum at en rekke land verken har administrativ kapasitet eller økonomisk mulighet til å følge opp rammeverket sjøl om viljen er til stede. Og vi har et konkret eksempel på dette i oppfølgingen av FN-resolusjon 1373, hvor vi nå er i en situasjon hvor en rekke land ikke har greid å rapportere slik en er blitt pålagt i resolusjonen. Dette underbygger behovet for sterk satsing på institusjonsutvikling i internasjonal bistand. Dersom kampen mot bakmenn som finansierer terrorisme, skal bli effektiv, må den vestlige verden være rede til å stille opp med finansielle ressurser for å bygge opp administrativ kapasitet i de fattigste utviklingslandene, som ofte mangler helt basale administrative strukturer. For det andre: Komiteen kom fram til omforente formuleringer når det gjelder skatteparadiser. Senterpartiet skulle gjerne ha sett at formuleringene hadde vært sterkere. Og vi oppfordrer Regjeringa til å gå inn i denne problematikken med sikte på å få større internasjonal debatt om fenomenet. Det er beklagelig at FN-resolusjon 1373 ikke omhandler skatteparadiser og de mulighetene disse gir for hvitvasking av penger til terrorvirksomhet. For det tredje: Kampen mot terrorisme er gitt høy prioritet etter 11. september. Vi må forvente at det vil bli utviklet ytterligere kjøreregler internasjonalt i denne forbindelse. Senterpartiet vil understreke betydningen av at denne regelverksutformingen fortsetter å finne sted innenfor rammen av FN. Dette er avgjørende for å sikre legitimitet og effektiv oppfølging.