trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
I går diskuterte vi Makt- og demokratiutredningen. Den reiser viktige spørsmål knyttet til forholdet mellom staten og kommunene. Maktutredningen tar også for seg folkevalgt lokal styring, nærheten til beslutninger og den legitimitet lokal folkevalgt styring har, f.eks. i forhold til aksjonsdemokratiet. Nå tror ikke jeg at folk kommer til å gå i fakkeltog for å beholde de lokale skatteutvalgene, men folk flest ville nok ha merket det godt om de ble borte, og ikke minst ville de ha merket det om skatteinnkrevingen ble statlig. Kommunene trenger faglige miljøer, og skatteinnkrevingen gir et godt bidrag til dette. Tidligere statsminister Syse sa flere ganger, ved mange forskjellige anledninger, at det som er i orden, trenger en ikke reparere. Dette uttrykket kan også brukes om forholdet mellom kommunene og staten når det gjelder skatteinnkreving. Kommunene får inn nærmere 100 pst. av skatten. Da må en kunne si at det er i orden. Det trenger en ikke reparere. Jeg er likevel enig med statsråden i at ulikebehandling av bedrifter og enkeltpersoner må unngås. Men om det blir bedre ved å frata kommunene skatteinnkrevingen og legge ned skatteutvalgene, er jeg faktisk i ganske stor tvil om. Etter min vurdering fyller skatteutvalgene en viktig funksjon i skattebetalingssystemet. Det er en velprøvd og veletablert ordning, nedfelt i våre demokratiske styringsprinsipper. Den sikrer at et folkevalgt organ har innflytelse og innsyn i forvaltningens arbeidsområder, og bidrar til at skattyterne får tillit til at vedtakene er fattet på rettferdig grunnlag. Etter Arbeiderpartiets mening vil skattyternes stilling bli svekket dersom ettergivelse på billighetsgrunnlag ikke lenger skal vurderes eller avgjøres av et folkevalgt organ. Jeg mener at skatteutvalgene representerer et ganske godt ubyråkratisk korrektiv og en god innsynskanal i det teknokratdominerte skattebetalingssystemet. Jeg har også merket meg at til og med Skattebetalerforeningen har uttalt følgende: «Skattebetalerforeningen ønsker fortsatt en ordning der det hensyntas godt gammeldags bondevett, slik tanken er med Skatteutvalgene. Det bør beholdes folkevalgt innsyn og innflytelse i skattebetalingen.» Den oppfatningen deler jeg, og derfor: Å gå fra 435 skatteutvalg til 99 er i hvert fall bedre enn å gå fra 435 til 0. Vi får se hvordan avstemningen til slutt blir her.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
Spørsmålet om kommunal eller statleg skatteinnkrevjing har vore eit tema òg i denne debatten, sjølv om det er litt på sida av det som lovproposisjonen omfattar. Bakgrunnen for det er nettopp at vi som har vore med ei stund, har opplevd ein årelang dragkamp om den framtidige plasseringa av skatteinnkrevjinga. Det siste er at det var eit utval som utgreidde dette og sende saka ut på høyring. Høyringsrunden gav etter mitt syn nokså klar attendemelding til departementet. Av totalt 314 kommunar som gav høyringsfråsegn, sa 308 at skatteoppkrevjinga framleis må vere ei kommunal oppgåve. Andre fråsegner støtta òg dette. Men trass i dette seier departementet – m.a. i dokumentet «Endelige styringssignaler 2005», som Skattefogden i Oslo og Akershus sende til skatteoppkrevjarane i fylket den 21. februar – følgjande: «Høringsuttalelsene til skatteoppkreverutvalgets rapport NOU 2004:12 «Bedre skatteinnkreving» har ikke gitt tilstrekkelig beslutningsgrunnlag.» Skattedirektoratet sette derfor i gang nye utgreiingar på nye grunnlag og på nye premissar. Derfor blir det ein situasjon der ein er litt på tå hev heile tida for at staten på ein eller annan måte skal vinne kampen om å overføre skatteinnkrevjinga til staten. Så over til det med skatteutval. Eg la merke til at både representanten Heidi Larssen og finansministeren her argumenterte med rettstryggleiken. Da har eg lyst til å referere frå kva Den Norske Advokatforeningen seier om akkurat dette punktet, for dei har òg vore opptekne av rettstryggleiken. Dei seier følgjande: «Et kommunalt ansvar for skatteinnkrevingen gir grunnlag for folkevalgt innsyn og kontroll – blant annet gjennom godt etablerte skatteutvalg. Eventuell statliggjøring og sentralisering vil medføre et «ugjennomsiktig» system med store, statlige sektorkontorer – og reduserte muligheter for folkevalgt innsyn. Dette er også en side av rettssikkerhet. De kommunale folkevalgte skatteutvalg utgjør en «sikkerhetsventil» som hindrer at enkeltpersoner og bedrifter i en vanskelig situasjon ikke blir utsatt for urimelig kreditorpågang. En statliggjøring vil innebære opphevelse av denne viktige sikkerhetsventil.» Eg synest vi må slå fast at eit folkevalt organs innsyn og avgjerslemyndigheit tvert imot er med på å styrkje rettstryggleiken. Vi må ikkje bruke det som eit argument for å leggje det ned.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2005-06-14:
Representanten Lund var inne på mitt eksempel med låvedøren i Arbeiderpartiets skatteopplegg. Det er riktig at dette ikke gjelder for flere hundre tusen arbeidstakere, men det gjelder noen tusen svært godt betalte arbeidstakere i Norge. Mitt eksempel var basert på de skattesatsene som venstresiden ønsket for 2004, sett opp mot aksjonærmodellen. Da kan man, hvis man flytter 3 mill. kr i inntekt fra den type arbeidstakerbeskatning inn i et aksjeselskap, spare 374 000 kr. Det er riktig at når man gjør det, går man ut av trygdesystemet, men jeg tror nok at de fleste advokater, konsulenter og rådgivere vil foretrekke å spare 374 000 kr i skatt og heller kjøpe seg en privat pensjonsforsikring enn å stå som arbeidstaker. Det er klart at en slik tilpasningsmulighet vil bli benyttet av alle som har anledning til å organisere seg på den måten. Det betyr at venstresiden fjerner delingsmodellen, som er grunnleggende urettferdig, uten at man tilpasser systemet i forhold til det. Det vil man nok se mange eksempler på, f.eks. i media, når man beskriver hvordan folk kan tilpasse seg et slikt smutthull dersom man opprettholder det i en tenkt situasjon hvor man får muligheten til å påvirke skattesystemet. Så var representanten Djupedal inne på det med formuesskatten. I SVs alternativ til skattesystem har man droppet skjermingsfradraget i aksjonærmodellen. Det vil bety at folk som har bankinnskudd, også vil få en slik høy beskatning, og det vil faktisk bety at pensjonister i Norge i dag vil ha over 100 pst. effektiv beskatning av sine renteinntekter. Det synes jeg er litt drøyt, og det tror jeg også pensjonistene hadde syntes hvis de hadde vært klar over hva SV har foreslått her i dag.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Jeg registrerer at finansministeren er i valgkampmodus nå, allerede før sommeren. Han brukte altså hele sitt innlegg til å snakke om Arbeiderpartiets og SVs skattepolitikk, og kalte den urovekkende – «primitiv tilnærming», brukte han til og med som et begrep om vår skattepolitikk! Det får stå for hans regning. Jeg har ikke tenkt å plukke opp den hansken i dag. Jeg tenkte jeg kunne utfordre ham på det jeg utfordret ham på i mitt innlegg, nemlig arv knyttet til samboere som ikke har felles barn. Stortinget har ryddet opp i ett forhold her; samboere med dokumentert samboerskap som har felles barn. Men for dem som ikke har felles barn, har ikke Stortinget ryddet opp, selv om Samboerutvalget anbefalte dette. Grunnen til at vi tar opp dette nå i denne innstillingen, er at vi har hatt et par eksempler gjennom våren knyttet til store naturkatastrofer der noen familier er blitt rammet urimelig hardt. Vi ønsker at denne endringen skulle ha skjedd og fått tilbakevirkende kraft. Jeg vil sterkt oppfordre statsråden til å komme tilbake til dette i det statsbudsjettet som legges fram til høsten.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
Skattelette og føreseielegheit er Høgre sine mantra. Så er finansministeren oppteken av rettferd. Det er eg òg, men det er mogleg at vi definerer rettferd litt ulikt, alt etter kven det gjeld. Eg trur nok at alle dei som fekk skatteskjerping, det gjeld pendlarar, nordsjøarbeidarar, altså vanlege arbeidsfolk, ikkje opplever det som rettferdig at dei skal vera med og finansiera skatteletten for dei rikaste. Det var nemleg det Høgre la opp til, og som dei fekk støtte til frå Framstegspartiet. Er det slik at dei som er pendlarar, dei som ikkje kan bu der dei jobbar, men som må reisa til arbeidet sitt, kan venta at dei òg skal ha føreseielegheit i framtida, og at Høgre ikkje vil koma med ny skatteskjerping for desse vanlege arbeidarane?
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Jeg må starte med å berømme representanten Ulf Erik Knudsen og Fremskrittspartiet for at de denne gangen forener liv og lære. De ønsker å være liberale i forhold til spill, og de har heller ingen betenkeligheter ved det og forholder seg deretter. Det kan jeg respektere. Jeg finner det mer forunderlig at det forslaget som ligger her fra SV, som tydeligvis er sett, og som noen er provosert av, ikke har fått noen oppmerksomhet. For meg kan det se ut som om noen partier ønsker å tie forslaget i hjel, enten fordi det ikke er viktig eller kanskje fordi det er ubehagelig. Jeg merket meg at representanten Trond Giske er taus, at Høyres Sonja Irene Sjøli er taus, at Kristelig Folkepartis Ola T. Lånke er taus, og at Senterpartiets Eli Sollied Øveraas er taus. Representanten Trine Skei Grande mener at SV feilinformerer på sine hjemmesider. I denne saken er det ikke nødvendig å feilinformere, det holder lenge å forvalte virkeligheten. Ligger det feil om Venstres praksis i forhold til denne saken på SVs hjemmesider, skal det selvfølgelig rettes opp. Jeg er klar over at det lå inne en feil noen timer den første dagen, men vi rettet det opp umiddelbart. Si ifra, så skal vi gjøre det, men Venstre må også tåle å høre sannheten. Og jeg lar meg forundre, for jeg har fått tilsendt materiale fra Venstre der det står at Venstres hovedorganisasjon avstår fra slike inntekter på prinsipielt grunnlag. I Dagbladet i dag ser vi at Venstres sentralstyre, ved generalsekretær Terje Breivik, oppfordrer Unge Venstre og lokallag i Venstre til å vurdere disse inntektene. De beklager at de ikke har instruksjonsmyndighet i forhold til dette. I dag legger SV fram et forslag som gjør det mulig å ha instruksjonsmyndighet. Trine Skei Grande sier også at SV ikke vil at vi skal ha andre inntekter enn de offentlige. Da må jeg henstille til Trine Skei Grande å lese innstillingen, der det helt klart går fram at SV aksepterer både gaver og bidrag fra medlemmer. Det er helt korrekt at i SVs stortingsgruppe betaler alle representanter en solid sum hver måned, og vi krever ikke skattefradrag for disse inntektene. Vi mener det ikke er nødvendig. Selvfølgelig skal partiene kunne ha andre inntekter, men det skal ikke være nødvendig å få skattefradrag av den grunn. Det er fremdeles mulig å ta til fornuften. Det er fremdeles mulig å innføre et regime som gjør at partiene ikke skal kunne motta inntekter fra spilleautomater.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-06-14:
Jeg er glad for at demokratifinansiering, finansiering av partiene, samler så stor og vid oppslutning som det gjør. Det er en styrke for demokratiet at et offentlig oppnevnt utvalg med representanter for alle de landsomfattende politiske partiene og også grupperinger organisert på lokalt nivå stod så samlet bak sin innstilling, og Stortingets behandling i dag viser også at det er bred enighet om hovedspørsmålene i tilknytning til hvordan vi skal finansiere demokratiet og partiene våre i framtiden. Jeg tror det er en styrke at partiorganisasjonene møter en lov som det er stor og bred tilslutning til. Det gir en langsiktighet og forutsigbarhet som partiene våre fortjener. Jeg er av dem som mener at full åpenhet bidrar til å styrke tilliten mellom velgere og de valgte, og i tråd med det er det en viktig lov som vedtas i dag. Jeg er innstilt på at kapittel 4 i loven, om reglene for støtte fra private og om innberetningsplikt, trer i kraft fra 1. juli 2005, med virkning fra 1. januar 2005, og at resten av loven vil tre i kraft fra 1. januar neste år.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
Vi har vedtatt at Norsk Tipping skal ha monopol på disse spilleautomatene. Et flertall har vedtatt det – alle unntatt Fremskrittspartiet. Da blir det altså slik at de spilleautomatene som eventuelt organisasjoner eller frivillige har, blir borte. Det er det vi har vedtatt. Vi håper selvfølgelig at slik skal det bli – og da tenker jeg på den rettssaken som pågår. Så litt om åpenhet. Jeg føler at det i denne debatten har vært en undertone av misunnelse på grunn av de pengene som Arbeiderpartiet mottar fra fagbevegelsen. Vi er veldig stolte av det samarbeidet. Om noen hadde lest historien om Det norske Arbeiderparti – det er god lesning – ville man ha sett at samarbeidet har vart i 100 år. Vi har hatt glede av hverandre, og vi har sett at vi er på samme linje. Det er årsaken til at Arbeiderpartiet og fagbevegelsen samarbeider. Men det har vært åpenhet om det – det står å lese i alle bøker og i alle aviser til og med. Jeg har en forhåpning om at når vi nå vedtar denne loven, vil det bli åpenhet i alle leirer. Så da må også Rimi-Hagen og alle gode kamerater med masse penger fortelle at de gir penger til politiske partier. Slik vil vi ha det. Det blir nå vedtatt med denne loven.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Reinbeitekonvensjonen fra 1972 regulerer reinbeitet mellom Norge og Sverige. Det det egentlig betyr, er at norsk rein har tilgang til områder i Sverige, og at svensk rein har tilgang til områder i Norge. En slik konvensjon er nødvendig rett og slett fordi reinens bevegelsesmønster og reindriftssamenes kultur på en måte ikke er tilpasset riksgrensen. Derfor er det helt nødvendig at man i disse områdene har et regelverk som gjør at man ivaretar både næringsmessige og kulturelt betingede forhold. Helt siden 1997 har man fra norsk og svensk side prøvd å forhandle fram en ny avtale. Man har hatt en rekke møter, man har hatt høringer, og man har hatt problemer med å komme fram til en ny avtale. Til tross for at det fra norsk side har vært skissert flere alternative løsninger og kompromisser, har man altså ikke klart å bli enige. Den svenske regjeringen vedtok i februar å avvikle avtalen. Den svenske Riksdagen vedtok 15. mars at man ikke ønsker å videreføre denne konvensjonen. Jeg skal sitere kort hva den svenske regjeringen sier: «1751 års gränstraktat inklusive Lappkodicillen är alltjämt gällande mellan Sverige och Norge.» Det betyr at de svenske myndighetene ønsker å spole tilbake til 1751, da man hadde et regelverk som ble kalt Lappekodisillen. Fra norske myndigheters side er det sagt – og komiteen er enig – at det er et regelverk som er krevende å håndheve. Det er et regelverk som vi har liten erfaring med, det er et gammelt regelverk, og det er komplisert å praktisere det i 2005. Derfor støtter komiteen Regjeringen i at vi i dag skal vedta at vi står fast på den avtalen som gjelder fra 1972. Det er en samlet komite som står bak det. Men saken er ikke løst med det, for her har vi et problem. Vi har et problem når den svenske riksdagen gjør et vedtak der man sier at man skal praktisere et regelverk fra 1751 som gir svenske reindriftssamer mer landområder i Norge, mens det norske storting vedtar å praktisere 1972-regelverket, som da betyr noe annet. Komiteen har sagt klart og tydelig at man beklager dette, og at man mener at det er en uholdbar situasjon at man har forskjellig regelverk på norsk og på svensk side. Komiteen vil derfor anmode sterkt om at man så fort som mulig fra norsk side kommer i samtaler og drøftelser med svenske myndigheter, slik at man får en avtale som begge land kan leve med, så man unngår unødvendige konflikter mellom reindriftssamer i disse områdene.
Lars Sponheim (Venstre), 2005-06-14:
Jeg er glad for det vedtaket Odelstinget gjør i dag. Det betyr at vi får en håndterbar rettstilstand i Norge i forhold til reinbeite i disse områdene. Jeg vil understreke at det at vi har ulik rettstilstand i de to landene for en grenseoverskridende næring, ikke kan være en varig ordning, slik saksordføreren gav uttrykk for. Derfor blir det viktig å bruke denne situasjonen til raskt å komme fram til en omforent løsning på begge sider av grensen. Jeg tror det er nødvendig å gjøre dette vedtaket, slik at vi beholder den rettstilstanden vi har hatt i Norge fra 1972, som grunnlag for de forhandlinger som nå raskt må komme i gang. For det vil være i begge lands interesse å få omforent og felles rettstilstand på begge sider av grensen. Derfor er det nødvendig å gjøre dette vedtaket. Jeg har allerede i løpet av denne måneden avtale om å møte min svenske kollega for å få disse forhandlingene tilbake på det nødvendige sporet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-14:
Det er to forhold som SV mener fortjener en kommentar i debatten. Det ene er at arbeidet for familier med sterkt funksjonshemmede barn må ta utgangspunkt i full samfunnsmessig likestilling. De tiltakene som kommer fra Regjeringen, må ha det som mål, slik at det blir det faktiske resultatet av tiltakene. Vi forstår alle at slike familier trenger massive tiltak, og i de tilfeller der de får det, ser vi at det fungerer veldig godt. Så til punktet om IA-avtalen. IA-avtalen er viktig. Regjeringen må ikke fortsette å så tvil om den ved ensidige forslag om endringer. Norge er i en unik posisjon, der myndighetene og partene i arbeidslivet kan ta fatt i en av de største velferds- og økonomiutfordringene som samfunnet har. Med den avtalen i hånden kan man komme langt med hensyn til å løse oppgavene. Men da er det viktig at dette arbeidet ikke bare fokuserer på hovedmål 1, som er å få ned sykefraværet, men at man fokuserer minst like mye på hovedmål 2, som dreier seg om å få dem som er utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet igjen, og på delmål 3, som dreier seg om å få seniorene til å stå lenger i arbeidslivet. Dessverre er det slik at når det gjelder delmål 2 og delmål 3, er det ifølge et svarbrev til kommunalkomiteen fra kommunalminister Erna Solberg ingenting «som tyder på at IA-avtalen har bidratt til at flere med nedsatt funksjonsevne har kommet inn i arbeidslivet». Og det står videre i brevet: «Det er heller ikke noe som tilsier at avtalen har bidratt til å heve forventet pensjoneringsalder.» Og så sies det at man skal komme tilbake til dette i evalueringen i oktober 2005. Det er åpenbart at man ikke har fokusert nok på disse to hovedmålene. Og det er åpenbart at det må nye tiltak inn for å sikre at hovedmål 2 og hovedmål 3 får like mye fokusering som hovedmål 1, og at man får en balanse mellom dem, slik at man ved å oppfylle hovedmål 1 – nemlig å få ned sykefraværet – ikke bidrar til økt utstøting, som gjør at det går galt med hovedmål 2 og hovedmål 3. Det kan være enkelt å få ned sykefraværet hvis man greier å få personer med dårlig helse til å uføretrygde seg. Dessverre er det slik, når man går tallene etter i sømmene både i kommuner og i enkeltbedrifter, at det er det som har skjedd. I går arrangerte Rikstrygdeverket og Fafo en stor konferanse som dreide seg om IA-avtalen, der man gikk igjennom det som har skjedd i flere større bedrifter. Det viser seg at man greier å jobbe godt med sykefraværet rundt dem som er ansatt, men man har dessverre fokusert lite og hatt liten mulighet til å bidra til at de som står utenfor arbeidslivet, kan bli gitt en mulighet. Utfordringene fra SV er to: Slutt å tulle med IA-avtalen! Finn virkemidler som gjør at vi kan nå målsettingene også for hovedmål 2 og hovedmål 3!
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2005-06-14:
Foreldre med barn med nedsatt funksjonsevne trenger hjelp fra det offentlige til å mestre en vanskelig livssituasjon og for å kunne fungere i arbeidslivet. Jeg er glad for at komiteen støtter forslaget om å gi foreldre med omsorg for flere kronisk syke eller funksjonshemmede barn rett til flere dager med omsorgspenger for å ta seg av barna når de er syke. Dette er ett blant flere tiltak som Regjeringen nå arbeider med, for å møte behovene i denne gruppen på en bedre måte fra samfunnets side. Vår vurdering etter en omfattende drøfting med dem som er berørt av dette, og med de funksjonshemmedes representanter, er at det også er et stort behov for å koordinere det offentliges tjenester på en bedre måte. Derfor arbeider vi nå med oppfølgingen av Strategiplan for familier med barn som har nedsatt funksjonsevne, hvor ett av tiltakene vil være en bedre koordinering rundt dem som får og har rett til en individuell plan, slik at de også skal ha én person å forholde seg til i hjelpeapparatet som koordinerer oppfølgingen av den individuelle planen. Vi er også opptatt av å videreføre forsøkene med brukerstyrt personlig assistent til familier med funksjonshemmede barn, og ikke bare til enkelte funksjonshemmede. Det er et tiltak som erfaringsvis har fungert bra, og som bør bli generelt gjeldende. La meg si meg enig med representanten Karin Andersen i at det er samfunnsmessig likestilling som er utgangspunktet, og som må være utgangspunktet, når man møter behovene til denne gruppen, som er familier som på mange måter har en felles utfordring i å mestre sitt hverdagsliv, fordi et eller flere av barna er funksjonshemmet. Når det gjelder IA-avtalen, vil jeg kort bemerke at fra Regjeringens side er hensikten å videreføre samarbeidet med partene om inkluderende arbeidsliv. Jeg hadde i forrige uke et møte med partene i arbeidslivet hvor vi satte i gang drøftelsene om hvordan dette IA-samarbeidet best kan utformes framover. Det bygger på de erfaringene vi har gjort i denne perioden, og etter hvert den evalueringen som vil komme. Det er helt riktig, som representanten Andersen sier, at vi har oppnådd gode resultater i forhold til sykefraværet – 25 pst. reduksjon det siste året. Det er bakgrunnen for at Regjeringen har droppet forslaget om en økt arbeidsgiverfinansiering, og som det tas konsekvensen av i denne innstillingen som behandles her i dag. Men det er også riktig at resultatene i forhold til delmål 2 og 3, som altså går på å inkludere yrkeshemmede og å få eldre arbeidstakere til å stå lenger i tjeneste, ikke er i nærheten av det man kunne håpe på da man inngikk avtalen. Derfor vil det fokuseres sterkt på dette i gjennomgangen av erfaringene med avtalen og i utformingen av samarbeidet framover. Jeg kan nevne at vi fra Regjeringens side også arbeider med en stortingsmelding om seniorpolitikken, som i tillegg til alt det som gjøres i forlengelsen av pensjonsreformen for å skape et arbeidsliv som gjør at flere velger å stå lenger i arbeidslivet, skal fokusere på andre tiltak enn de rent pensjonspolitiske, som kan bidra til en slik utvikling i arbeidslivet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-06-14:
I og med at IA-avtalen har vært så mye i fokus, har jeg lyst til å si noen ord på vegne av Senterpartiet. Det er gledelig at man har fått ned sykefraværet, og at statistikk nå viser at det går den riktige vegen i forhold til den intensjonen som man hadde da IA-avtalen ble undertegnet. Så har jeg lyst til å nevne en merknad i innstillingen som er i tråd med dette, fra mindretallet – Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet – der vi advarer mot at Regjeringen ensidig prøver å endre denne avtalen, bl.a. ved å pålegge arbeidsgiver å dekke en større andel av utgiftene, slik at en får en lite forutsigbar avtale. Det som først og fremst fikk meg til å ta ordet, var dette med nedgangen i sykefraværet, som er gledelig. Men jeg er redd for at disse tallene skjuler en utvikling som på ingen måte er gledelig. Vi ser nå at det er relativt stor ledighet i pleie- og omsorgsyrkene. Det blir sagt opp ganske mange på grunn av dårlig offentlig økonomi, og da først og fremst i kommunal sektor. Dette er en form for utstøting som er veldig uheldig. Det rammer først og fremst kvinnelige arbeidstakere, som er en av de svakeste gruppene både i forhold til hvor stor jobbandel de har, og i forhold til hvilke rettigheter de har. En må også fokusere på dette når en ser på tallene som gjelder nedgang i sykefraværet. Det er riktig, som representanten Andersen var inne på, at én intensjon var å få ned sykefraværet. En annen intensjon er å ha et inkluderende arbeidsliv der flest mulig kan stå i arbeid lengst mulig. Ikke minst gjelder dette for funksjonshemmede og eldre. Så en kort merknad til ordningen med omsorgspenger for familier med kronisk syke barn eller funksjonshemmede barn. Det er gledelig at Regjeringen nå kommer med et forslag om å utvide antall omsorgsdager. Men det er viktig at en får en samlet vurdering av disse familienes levekår, og at samfunnsmessig likestilling må være målet. Arbeids- og sosialdepartementet har gjennom Strategiplan for familier med barn som har nedsatt funksjonsevne varslet at man skal ha en samlet gjennomgang av de økonomiske og sosiale forholdene. Jeg vil peke på at det er viktig at en får en skikkelig avlønning for arbeid utført i hjemmet, at en får avlastningsordninger, bl.a. med brukerstyrt personlig assistent også for disse, at en kan få individuelle planer for dem det gjelder, og at de ulike permisjonsordningene gjennomgås. Forhold som er knyttet til arbeidslivet, og også andre relevante forhold, må gjennomgås, slik at en får den reelle samfunnsmessige likestilling som en har krav på, også når en har så mye merbelastning som en har i en familie med sterkt funksjonshemmede eller kronisk syke barn.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2005-10-14:
Stortingsvalget den 12. september gav et resultat med flertall for partier som ønsker en ny regjering. Jeg vil derfor i statsråd kl. 13 i dag legge fram søknad om avskjed for Samarbeidsregjeringen. Jeg vil råde Hans Majestet Kongen til å henvende seg til lederen for Arbeiderpartiet, Jens Stoltenberg, som er statsministerkandidat for den gruppering av partier som er beredt til å danne ny regjering. Siden jeg regner med at dette er siste gang jeg står på denne talerstol, vil jeg gjerne få føye til noen få ord. Det er 35 år siden jeg første gang, i 1970, stod på Stortingets talerstol som vararepresentant. Det er vel en del av dagens representanter som ikke engang var født da. Siden 1973 har jeg vært valgt som fast representant. Det har vært en ære å være folkevalgt, og jeg har hatt stor glede av arbeidet i storting og regjering i alle disse årene. Jeg har sett på det som en tjeneste for land og folk, og håper å ha fått være med på å utrette noe til gagn for medmennesker. Miljøet i Stortinget er spesielt. For meg har det vært både lærerikt og en menneskelig berikelse å bli kjent med kollegaer med ulik politisk og annen bakgrunn. Jeg er takknemlig for å ha knyttet vennskapsbånd også på tvers av partigrenser. Det har vært en særlig glede å kjenne på sterke lojalitetsbånd innen den partigruppe jeg har representert, og de regjeringer jeg har fått være med i. Det gjelder ikke minst de to regjeringer jeg selv har fått lede. Takk for de muligheter og oppgaver jeg har fått i og av Stortinget. Jeg ønsker det nye storting og den nye regjeringen som skal tiltre, lykke til! Jeg minner om at dette arbeidet alltid må sees i perspektiv av å være en tjeneste for våre medmennesker, særlig for dem som trenger det aller mest, både innenfor og utenfor landets grenser. Det er med takknemlighet og respekt jeg lar dette være mine siste ord fra denne talerstol.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2005-03-18:
På vegner av representantane Rune Skjælaaen, Eli Sollied Øveraas og meg sjølv vil eg fremma forslag om styrkt finansiering av vidaregåande skular.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-18:
På vegne av representantene Bjørn Jacobsen, Karin Andersen og meg selv ønsker jeg å fremme forslag om å utrede internasjonale skatter som alternative og supplerende inntektskilder for FN.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2005-03-18:
På vegne av representanten Per Sandberg og meg selv beklager jeg å måtte fremme forslag om endelig effektuering av UDIs utvisningsvedtak av Faraj Ahmad Najumuddin, alias mulla Krekar.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2005-03-18:
På vegne av representantene Kenneth Svendsen, Jan Arild Ellingsen, Thore A. Nistad, Per Roar Bredvold, Ulf Erik Knudsen, Øyvind Vaksdal og meg selv fremmer jeg forslag om at tillatelse til bruk av snøscooter i særskilte løyper gjøres generell, og at myndigheten gitt med hjemmel i lov flyttes fra fylkesmannen til den enkelte kommune.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-03-18:
Jeg vil takke utenriksministeren for svaret. Den dialogen som foregår mellom norske og kinesiske myndigheter og med deltakelse fra frivillige organisasjoner, er vel kjent. Jeg mener det er veldig viktig at Norge fortsetter dette arbeidet og kritiserer bruddene på internasjonale menneskerettsstandarder gjennom denne dialogen. Og vi bør legge press på Kina gjennom FNs menneskerettskommisjon. Dette er også meget viktig, etter min mening. Dialogen med Kina spiller en veldig viktig rolle, og tiltakene er, som vi hørte, både mange og gode. Det må vi fortsette med, men vi må sikre resultatene av arbeidet. Når vi vet at overgrepene fortsetter i stor skala, kan vi ikke slå oss til ro med de tiltakene vi har i dag. På en eller annen måte burde man sette opp et resultatskjema, slik at man kan måle om det foregår en forbedring i menneskerettssituasjonen. Den enkelte kineser må få sine religiøse, politiske og sivile rettigheter ivaretatt. Vi må støtte dem i Kina som arbeider for økt demokrati og for menneskerettigheter, og vi bør legge et ytterligere press på Kina i forhold til det vi gjør i dag. Så har jeg lyst til å kaste fram en utfordring. Det er svært vanskelig å være konsekvent i utenrikspolitikken. Hvis vi tar som eksempel et land som ligger nærmere, Hviterussland, ser vi at det føres en ganske tøff linje, ikke bare fra Norge, men fra de fleste europeiske land. Hviterussland er et lite land, som har rundt 1 pst. av Europas befolkning, med liten økonomisk betydning for Norge – og liten betydning for EU, for den saks skyld. Kina har 20 pst. av verdens befolkning, en sterkt voksende økonomi og et viktig økonomisk samarbeid og handel med Norge. Det kan se ut som om man kjører en litt mykere linje overfor Kina. De er det viktig å treffe toppledelsen i landet, og det er viktig å ha et aktivt samarbeid på svært mange områder, både økonomisk og kulturelt, mens det i forhold til Hviterussland er lett å kjøre en tøff linje, hvor man ikke har noen politisk kontakt og ingen tilrettelegging av noen form for økonomisk eller kulturelt samarbeid. Jeg har lyst til å få en liten refleksjon rundt problemene med å være konsekvent i utenrikspolitikken – om man f.eks. like gjerne kunne forsøkt også å ha en menneskerettsdialog med Hviterussland. Jeg tror det ville være positivt om man kunne opprette flere slike dialoger.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2005-03-18:
Jeg har stor forståelse for at vi ikke skal sette i gang en debatt om Hviterussland her, og det var heller ikke min mening. Det var mer ment som et eksempel på at det kanskje er enklere å opptre med strenghet og fasthet overfor en mindre nasjon, som har mindre betydning økonomisk. Men jeg er helt med på at det er viktig i all politikk å vurdere konsekvensen av våre handlinger og hva vi kan oppnå. Hvis det er slik at utenriksministeren virkelig mener at vi oppnår noe i denne dialogen, er det svært viktig å fortsette. Vi må bruke alle anledninger både når det gjelder økonomisk og kulturelt samarbeid, til å fremme de internasjonale standardene når det gjelder menneskeretter. Kina er en meget betydelig nasjon. Den har voksende betydning også økonomisk, og vi er nødt til å forholde oss til det. Men midt oppe i dette skjer det grove brudd på menneskeretter. For noen uker siden trykket avisen Magazinet bilder av torturerte kristne. Det er totalt uholdbart for oss å sitte og se på at det kan foregå. Parallelt med slike grove brudd på menneskeretter skjer det en dialog. Mitt poeng i mitt forrige innlegg var at vi kanskje burde ha et skjema for måling av resultater. Hvordan er utviklingen på alle de forskjellige områdene som er beskrevet i den internasjonale menneskerettskonvensjonen? Kunne vi lage et system for å måle utviklingen på alle disse områdene, og sørge for at det er fremme som et eget punkt på alle møter, i rundebordsdialog og i de forskjellige møter som er knyttet til menneskerettsdialogen med Kina, tror jeg at vi kanskje ville oppnå mer. Det ville være positivt hvis vi kunne få kineserne med på at det er et poeng å måle resultater, og målet må selvfølgelig være at utviklingen skal gå i riktig retning. Det ville ha vært interessant å få utenriksministerens syn på om man kunne prøve å få til en måling av resultatet av det arbeidet vi gjør. Det er positivt i de fleste sammenhenger å vite hva vi oppnår. Som sagt, tiltakene er gode og mange, og dette arbeidet må fortsette med full styrke. Men mitt håp er at vi kan legge et litt sterkere press på Kina enn det vi gjør i dag. Jeg tror det kunne skje ved at Norge ber om at man kan måle resultatene, og at man da ville kunne øke presset for å forbedre både tros-, ytrings- og organisasjonsfrihet i Kina.
Jan Petersen (Høyre), 2005-03-18:
Dette ble plutselig en debatt om Hviterussland. Jeg skjønte at spørsmålet var om vi også skulle ha en dialog i forhold til Hviterussland. Det kan selvfølgelig være en idé, men hvis jeg skal besvare spørsmål om Hviterussland, tror jeg vi skal gå nærmere inn i det litt mer forberedt enn det et treminuttersinnlegg gir mulighet for å gjøre. Når det gjelder konsekvensene, er jeg ikke helt sikker på om jeg følger Rise fullt ut. Jeg tror det er svært viktig at man behandler landene ut fra de forutsetninger som er, og ikke minst ut fra en vurdering av årsakskjeden, nemlig hvilke virkemidler overfor et konkret land det er som fører raskest frem til resultatet, og mest konsekvent frem til resultatet. Det betyr at vi må være pragmatiske i den forstand at noen virkemidler kan være mer velegnet i enkelte land enn i andre. Det ene ekskluderer jo ikke det andre. Som jeg antyder i mitt innlegg, er det jo slik at å ha omfattende kontakter med Kina på en rekke områder, også på de økonomiske, nettopp gir oss inngang og troverdighet i de dialogene som vi har. Derfor er det ikke noen motsetning mellom å ha et økonomisk engasjement og samtidig reise menneskerettighetsspørsmål. Tvert imot, det kan vel hende at det er mer effektivt nettopp ved at vi har omfattende kontakter med et land, og slik leser jeg på mange måter også Rises spørsmål om Hviterussland, nemlig om det ikke ville være klokt å ha flere kontakter enn dem vi har. Det kan godt være, men jeg må få komme tilbake til det spørsmålet med en egen vurdering.
Jan Petersen (Høyre), 2005-03-18:
Det er alltid slik at utgangspunktet for de samtalene vi har, er situasjonen slik den er; enten den har bedret seg eller forverret seg, er det det som er utgangspunktet for samtalen. Så jeg er ikke sikker på om ideen er fullt så ny som det Rise mente å gi uttrykk for. Jeg tror dessuten jeg må fastholde at det som skjer av eventuell forbedring i Kina, er bra. Jeg er helt enig med Rise i at gårsdagens beslutning er et positivt tiltak, men det er vanskelig å si om det skyldes den norske holdningen, eller om det skyldes andre lands holdning. Sannsynligvis skyldes det en kombinasjon av dette, og det er godt at det er mange land som er opptatt av den dialogen, at det er mange land som er opptatt av å få til resultater. Til syvende og sist er det resultatene som er det avgjørende, og så må virkemidlene rettes inn, slik at vi så effektivt som mulig når de resultatene vi ønsker å oppnå. Når det gjelder den generelle målingen, finnes det internasjonale vurderinger – som andre land gjør, som uavhengige institusjoner gjør, som gjøres i Genève – av hvordan menneskerettighetene utvikler seg. Vi har på mange måter ganske mye faktuell vurdering av det som er situasjonen, og det vil altså ligge i bunnen og være viktig når vi arbeider med de konkrete tiltakene og kommer opp med våre konkrete forslag.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-03-18:
Dette er en svært viktig interpellasjon og et tema som bør bekymre, for situasjonen er ikke lystig i Kina. Det er beklagelig at mens Kina på mange områder har gjort fantastiske fremskritt, så forblir menneskerettighetssituasjonen veldig bekymringsfull. Religiøse minoriteter, etniske minoriteter, politisk opposisjonelle, har alle en vanskelig, for ikke å si en farlig, tilværelse i Kina. Representanten Rise beskrev på en utmerket måte mange av de utfordringene og problemstillingene som eksisterer i Kina. Til tross for at man kan vise til noen positive resultater, melder mange som jobber med menneskerettighetene i Kina, at det er ingen generell bedring. Vi bør jo måle om utviklingen går i en positiv retning, og det er det lite som tyder på, dessverre. Rundt om i verden nå, særlig kanskje den siste vinteren, er det mange stater som har tatt små eller store skritt i en demokratisk retning. På den måten har det vært en veldig spennende utvikling de siste måneder. I Kina ser vi ikke noe tegn på en tilsvarende utvikling. Hovedproblemet med Kina, slik jeg ser det, er fraværet av demokrati, eller i det hele tatt fravær av forsøk på demokrati. USAs rolle er viktig, også i forhold til Kina. I går, tror jeg, kom det melding om at USA kanskje ville avholde seg fra å komme med skarp kritikk av menneskerettighetssituasjonen i Kina nå, og det er også bekymringsfullt. Man trenger internasjonal, bred støtte rundt disse problemstillingene. Når det gjelder den dialogen vi har med Kina, blir utfordringen om den brukes til å gjemme vekk noen av problemene, gjemme vekk noe av kritikken. Ifølge en evaluering som UD selv fikk utarbeidet, så sies det at Kina har lyktes med ett av sine mål: Kritikken i internasjonale fora mot Kina har avtatt. Da bør vi jo spørre oss selv om denne dialogen virkelig virker til det bedre, eller om den gjør at man får kritikken inn i lukkede rom, og det bør være bekymringsfullt. Innkalles f.eks. den kinesiske ambassadør i Oslo når vi får melding om grove overtramp? Bør vi gjøre det mer? Bør vi være på vakt hele tiden? Eller skal kritikken isoleres til enkelte fastlagte arenaer? Mer åpenhet bør være et mål, også for kritikken.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-18:
Både interpellanten og utanriksministeren har dokumentert at det er store overgrep. Det same blei gjort i eit seminar som Kristeleg Folkeparti og SV arrangerte i Stortinget i fjor. Men vi skal òg vere klar over at sjølv den siste politiske analysen av norsk økonomi har Kina inne som eit sentralt element, fordi vi sel dyrt, men vi kjøper billeg. Vi kjøper billege kinesiskimporterte varer, nettopp fordi arbeidsstandardane i Kina ikkje held mål og dei derfor kan produsere så billeg. Så på ein måte er vi med på å nyte godt av at arbeidsstandarane ikkje blir følgde, og at menneskerettane ikkje blir følgde godt nok i Kina. Derfor er det verkeleg viktig at dette blir teke opp, og dette er etter mitt skjønn ein del av den nyare økonomiske politikken – liberalisering, frihandel, som Kina som ein kommunistisk stat følgjer opp til punkt og prikke, som om det skulle vere det mest kapitalistiske landet. Vi nyt godt av det, men vi bør likevel ta opp i alle moglege fora at desse standardane må setjast. Så er det ingen tvil om at dette også har politiske konsekvensar i form av at det har noko med den såkalla krigen mot terror å gjere. FNs høgkommissær for flyktningar sa klart ifrå om at Kina ikkje måtte drive med overgrep i Xinjiang og rettferdiggjere det under paraplyen for den såkalla krigen mot terror. Det var heilt klare signal om at ein på ein måte unnskylder seg for det. Vi ser at det skjer i Tsjetsjenia, vi ser at det skjer i Colombia, vi ser at det skjer i mange land at dei unnskylder seg med at dette er krig mot internasjonal terrorisme. Eg synest at utanriksministeren sa det veldig godt, at ein må søkje å få fram dei gruppene som jobbar med fredelege politiske verkemiddel, fordi ein opposisjon – uansett kva for land ein er i – må ein alltid dyrke. Får ein ein opposisjon på terrorlista, eller får ein ein opposisjon som blir skvisa, så får ein ikkje ei demokratisk utvikling uansett kva slags regime det måtte vere. Så eg er glad for at utanriksministeren har den haldninga til det problemet. For å nemne nokre ord om Falun Gong: Ein kan lure på kor feil dei tiltaka som blir sette i verk, kan bli. Det er f.eks. stor grunn til å tru at dei kinesiske styresmaktene sine anslag mot Falun Gong har omforma Falun Gong frå å vere ein fredeleg kinesisk meditiasjonsbevegelse til faktisk å bli ein mektig internasjonal bevegelse som er støtta av menneskerettsmiljøa og politiske aktivistar verda over. Ein oppnådde det motsette av det ein eigentleg hadde for auge. Dette bør også Noreg ta opp i alle dei bilaterale samtalane vi har med kineserane.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-18:
Forslagsstillerne mener at tiden er moden for en endring av lov og forskrift om målbruk i offentlig tjeneste. Forslagsstillerne mener at dagens lovgivning om tjenestemål for statlige foretak og statlige organer ikke ivaretar innbyggernes uttalte språkpreferanser og i tillegg fører til unødig press på økonomiske midler som kunne blitt allokert til viktigere områder som ligger under det statlige foretaks eller det statlige organets virksomhet. Forslagsstillerne mener det er problematisk at det er kommunenes språkpreferanser som legges til grunn for valg av målform, og ikke innbyggernes språkpreferanser. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, støtter hovedlinjene i de vurderinger som Kultur- og kirkedepartementet gjør rede for i sitt brev til komiteen av 8. november 2004. Flertallet mener at innbyggernes språkpreferanser allerede ligger inne som et hovedprinsipp i målloven, bl.a. gjennom at alle statsorganer skal besvare brev fra private rettssubjekter i samme målform som i henvendelsen. I tillegg har også kommunene krav på å motta skriv i ønsket målform. 162 kommuner har i dag vedtatt krav om bokmål, 116 har vedtatt krav om nynorsk, mens 156 stiller seg nøytrale. Flertallet stiller seg bak departementets vurderinger om at rene flertallsbetraktninger blant innbyggerne i en region ville føre til at nynorsk ville komme i mindretall nesten overalt, og at det er et riktig prinsipp at små og store kommuner teller likt i denne sammenheng. Et av formålene med målloven er å stimulere bruken av nynorsk og å bevare en umistelig del av vår kulturarv. Flertallet har merket seg at departementet i sitt brev til komiteen skriver at forslagsstillerne bringer videre flere misvisende opplysninger, bl.a. når det gjelder Agder bispedømme og Haukeland Universitetssykehus. Flertallet, alle komiteens medlemmer unntatt representantene fra Fremskrittspartiet, mener at lovverket fungerer etter hensikten, og at forslaget derfor bør avvises.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2005-03-18:
Hva som er sunn fornuft, er vel også et spørsmål om øynene som ser! Fremskrittspartiet har fremmet forslag om at bokmål må brukes i kommuner der et flertall av innbyggerne ønsker denne målformen. Det innebærer at selv om mange små kommuner ønsker nynorsk, vil en stor bykommune kunne diktere at valget likevel blir bokmål. Hvis flertallet blant innbyggerne i en region skulle bestemme, ville det bety at nynorsk ville komme i mindretall nesten overalt. Det er et viktig prinsipp for Kristelig Folkeparti at små og store kommuner teller likt i denne sammenhengen. Innbyggernes språkpreferanser ligger dessuten allerede inne som et hovedprinsipp i målloven, bl.a. gjennom at alle statsorganer skal besvare brev fra privatpersoner i den samme målform som i henvendelsen. Et av formålene med målloven er å stimulere bruken av nynorsk for å bevare en umistelig del av vår kulturarv. Lov om målbruk i offentlig tjeneste fastslår at bokmål og nynorsk er likeverdige målformer og skal være likestilte skriftspråk. Fremskrittspartiet mener dagens lovgivning er unødvendig og kostbar. Kristelig Folkeparti mener tvert imot at vi ikke har råd til å gi slipp på den språklige og kulturelle rikdom dette mangfoldet representerer. Demokratier trenger mekanismer for å beskytte minoritetsinteresser. Dette gjelder ikke minst på områder som har med språklig og kulturelt mangfold å gjøre. Språk og språkutvikling berører alle deler av samfunnslivet. Forslagsstillerne ber om at helseforetakene blir unntatt fra pålegg om målform ved bruk av eksternt administrasjonsspråk. Etter at sykehusene ble overtatt av staten, må de ta utgangspunkt i innbyggernes språkpreferanser, noe som er et hovedprinsipp i målloven. Dette kommer til uttrykk bl.a. i bestemmelsen om at statsorganer skal svare på alle henvendelser fra private rettssubjekter i den målform som er brukt i henvendelsen. Det skulle derfor ikke være nødvendig for Haukeland Sykehus å skifte ut konvolutter og brevpapir, slik det hevdes i forslaget. Blant annet som følge av den nevnte bestemmelsen vil sykehuset ha bruk for brevpapir og konvolutter på både bokmål og nynorsk. Alle innbyggere kan likevel ikke få sin språkpreferanse imøtekommet i all offentlig informasjon som ikke henvender seg utelukkende til dem. Prinsipielt er dette et gode snarere enn et problem, bl.a. fordi det bidrar til å understreke et krav om språklig og kulturell toleranse som man i dag må kunne stille til alle innbyggere i et sivilisert samfunn. Selv om helseforetakene helst vil bestemme selv, må de rette seg etter den målformen som flest kommuner har krevd. Dette handler om demokrati og bevissthet om språkets betydning for kultur og identitet. Det at nynorsk er mindre synlig i det offentlige rom enn bokmål, gjør at mange velger bokmål som skriftspråk selv om de har en talemålsbakgrunn som kunne gjort det naturlig å bruke nynorsk. Mange av dem som har hatt nynorsk på skolen, går også etter hvert over til å bruke bokmål. I en tid hvor nynorsk står under press, bør vi ikke åpne for en liberalisering i offentlig sektor. Som politikere må vi tørre å styre for å beholde det språklige mangfoldet vi har i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2005-03-18:
De som har rukket å lese innstillingen, vil ha registrert at det har vært en liten uenighet i Presidentskapet om fremgangsmåten når det gjelder den spesialkomite som foreslås oppnevnt i medhold av forretningsordenens § 14. Den uenigheten gjelder kort og godt hvorvidt det bør overlates til valgkomiteen på fritt grunnlag å vurdere hva som er den saklig beste sammensetning av en slik spesialkomite, når man en meget sjelden gang oppretter en slik komite, eller hvorvidt det er naturlig at en av Stortingets faste komiteer, i dette tilfellet kontroll- og konstitusjonskomiteen, skal være hovedbestanddelen av denne spesialkomite, slik at den i virkeligheten blir den stående komite supplert med representanter for de partiene som ikke har fast representant i vedkommende komite. Grunnen til at jeg har markert en egen oppfatning på dette punkt, er at jeg dels mener det er den korrekte forståelse av forretningsordenens § 14. Hvis man vil bruke forretningsordenens § 14 og opprette en spesialkomite, ligger det i bestemmelsens natur at det nettopp skal være en spesialkomite og ikke en av de faste komiteene supplert med noen representanter. Det som er en viktigere begrunnelse, er at sakens innhold, nemlig behandlingen av stortingsmeldingen om maktutredningen, taler sterkt for at det ikke er en av Stortingets faste komiteer som er den riktige adressat. Maktutredningen er sektorovergripende og angår i utgangspunktet alle politikkområder og dermed også alle komiteene i Stortinget. Det tilsier etter mitt skjønn at når man nettopp i denne sak går til det sjeldne skritt å opprette en spesialkomite, er den mest rimelige fremgangsmåten at valgkomiteen på fritt grunnlag kan foreslå sammensetning, og at det eneste vilkåret som bør legges inn, er at alle partigruppene i Stortinget skal være representert i spesialkomiteen.