Bent Høie (Høyre), 2001-04-26:
Dagen i dag har vært historisk for en del av energisektoren, nemlig petroleumssektoren. Statoil er blitt delprivatisert på tross av at få partier ønsket dette for bare kort tid tilbake. Det bakgrunnsteppet som tegnes av Regjeringen som begrunnelse for å delprivatisere Statoil, er nesten identisk med det bakgrunnsteppet som trekkes opp i denne saken. Det dreier seg om et statsselskap som ikke lenger er et redskap i energipolitikken, men som er et fokusert forretningsmessig foretak i et konkurranseutsatt marked. På formiddagsmøtet var Arbeiderpartiets løsning å gå inn for delprivatisering av Statoil. Nå, på kveldsmøtet, er løsningen å tilføre Statkraft 6 milliarder kr av skattebetalernes penger samt å gi selskapet garantier for å leke seg i markedet med ytterligere 10 milliarder kr. Jeg er overbevist om at neste gang Stortinget behandler en stor sak knyttet til Statkraft, er det delprivatisering – etter initiativ fra styret og den nye ledelsen – som står på dagsordenen. Som ung og uerfaren representant lurer jeg på hvorfor ikke flertallet i denne sal av og til kan være i stand til å peke ut kursen selv, til selv å ta initiativ til de riktige løsningene. De fleste her vet at dette kommer til å bli resultatet til slutt, men hvorfor skal da styret i selskapet ha gleden av å få legge de første premissene i saken? Det kan virke som om Arbeiderpartiet er avhengig av en anbefaling fra styret i de statlige selskaper før de selv kan ta styringen. Jeg vil også trekke en annen parallell fra petroleumsnæringen. Stortinget er opptatt av at det skal være to norskbaserte sterke oljemiljøer. Dette begrunnes ikke minst i behovet for konkurranse, en konkurranse som skal sikre at en har to sterke kompetansemiljøer som brynes opp mot hverandre til samfunnets beste. Statkraft er etter Høyres oppfatning i ferd med å få en for dominerende posisjon i det norske markedet gjennom direkte og indirekte eierskap. I løpet av 2001 kan Statkraft gjennom direkte og indirekte eierskap komme til å sitte med innflytelse i anslagsvis 60 pst. av den norske kraftproduksjonen. Da er det etter Høyres oppfatning riktig å vurdere om vi er i ferd med å få en utvikling som går på tvers av hensikten med det frie kraftmarkedet, nemlig å sikre kundene strøm til optimal pris. Norge var i forkant med den nye energiloven. En lyktes med å gjøre noe som EU i dag strir med, nettopp fordi en hadde mange konkurrerende miljøer. Nå er vi i kveld i ferd med å posisjonere oss inn i den vanskelige situasjon EU er i. Vi får et konkurrerende energimarked gjennom å etablere for dominerende aktører. I etterkant av komiteens behandling har det kommet fram at både Statistisk sentralbyrå og Konkurransetilsynet deler denne bekymringen. Jeg siterer forsker Tor Arnt Johnsen i SSB: «Hvis man har få produsenter så vil disse lettere kunne manipulere prisen, og det er veldig vanskelig å avdekke hva prisen faktisk skulle ha vært dersom konkurransen hadde fungert.» I Norge er det nå flere faktorer som drar i retning av en høy elektrisitetspris, noe som Regjeringen har redegjort for i sin stortingsmelding om vannkraft og kraftbalansen. Noen av disse faktorene er resultatet av en villet politikk, slik som den høye elavgiften og den nye enøkavgiften som ble vedtatt før påske, og i dag behandler en altså en sak som ytterligere kan forsterke denne utviklingen. Det er faktisk myndighetenes ansvar også å sikre at det er et tilstrekkelig antall konkurrerende produsenter, både i forhold til prisen og i forhold til å ha konkurrerende kompetansemiljøer. Som et paradoks til Regjeringens stortingsmelding om kraftbalansen sier Bill Schjelderup, adm. dir. i Bergen Energi: «Magasinfyllingen i dag er helt uinteressant i sammenligning med 16 milliarder til Statkraft. Det vil ha langsiktig, permanent påvirkning på prisutviklingen i Norge. Det er ingen diskusjon.» Et annet paradoks i forhold til denne meldingen er at i saken om Statkraft legger Regjeringen vekt på det nordiske markedet, mens i saken om kraftbalansen trekker en fram de problemene som en har i forhold til kapasitet til overføring av kraft mellom de nordiske landene. Dette trekker også Konkurransetilsynet fram i forhold til saken om Skiensfjordens kraftlag og Vestfold kraftlag. Der opererer en med et sørnorsk marked. Hele denne saken viser hvilken dobbeltrolle staten kommer i når en er eneeier hos den største aktør, samtidig som en har ansvaret for å ivareta forbrukernes og samfunnets interesser. Med dette tar jeg opp Høyre og Fremskrittspartiets fellesforslag, forslag nr. 1.