Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
I dag handler debatten om den norske velferdsmodellen og det norske velferdssamfunnet. Kampen mot fattigdom og kampen mot barnefattigdom spesielt er av de aller viktigste sakene vi debatterer i denne salen. Vi må bare fastslå at verdens beste system fremdeles ikke har løst alle utfordringene, så vi er nødt til å fortsette med å drive politikk. Det er det vi faktisk er enige om i dag. Kampen mot fattigdom er den politiske arven som Arbeiderpartiet har bygd hele sin ideologi på. Vi har prioritert at arbeid til alle skulle være mål nr. 1, vi har prioritert at stadig nye grupper skal løftes ut av fattigdom og inn i offentlig velferd. Vi utformer en velferdsmodell som sikrer at alle innbyggerne i landet har et sikkerhetsnett i form av et godt helsevesen, at det er skolegang for alle, at man har sikkerhet ved sykdom og inntekt ved uførhet og arbeidsledighet. Det er rettigheter vi alle sammen har i samfunnet, og som vi deler på å betale for over skatteseddelen. I denne debatten ser jeg at de rød-grønne og den borgerlige blå siden står for en grunnleggende uenighet om de store veivalgene. Vi kan finne punkter som vi er enige om i detalj, men i det store bildet har vi valgt ulike retninger. Jeg synes faktisk det er veldig betenkelig at man på blå side ikke har prioritert å bli enige om disse store valgene som handler om fattigdomsbekjempelse. Det er for store sprik. Jeg er blant de virkelig heldige som har fått lov til å være ordfører i en norsk kommune. Det var i en periode da kommuneøkonomien ikke var prioritert, så jeg har lyst til å konsentrere meg om kommunenes rolle i fattigdomsbekjempelsen. Perioden under Bondevik II var preget av innstramminger i kommuneøkonomien. Vi var en kommune som var på ROBEK-listen. Det betyr at vi hadde underskudd på driftsbudsjettene våre. Folketallet økte kraftig, og det ga oss veldig mange utfordringer å jobbe med samtidig. Vi skulle få økonomien i balanse, samtidig med at vi skulle gi nye skoletilbud til dem som flyttet hit. Det var mer enn én natt jeg lå våken! Tankene spant rundt hvordan vi skulle klare å få flere sykehjemsplasser, samtidig med at vi fikk flere skoleelever og mindre penger enn vi fikk året før. Møtene som vi hadde med den daværende Bondevik-regjeringens representanter, vil jeg egentlig ganske kort oppsummere slik: Det handlet om å effektivisere tjenestene og konsentrere seg om de lovpålagte oppgavene. Fokuset var fullt og helt på rettighetsbaserte tjenester, ikke på lokale tilpasninger og tidlig innsats. Det var faktisk ikke prioritert. Kommunen er den viktigste leverandøren av velferd i Norge. Da kommunene ble tappet for ressurser, endte vi opp med at vi ikke hadde anledning til å gjøre en god innsats tidlig nok. Jeg tror kommunen er den viktigste aktøren vi har for å motvirke fattigdom. Det handler om helsestasjonene, barnehagene og skolene. Det handler om å følge opp tidlig de som sliter med rusavhengighet, det handler om et aktivt kulturliv, og det handler om tilrettelegging av gode boliger. Det viktigste vi kan gjøre for å bekjempe fattigdom, er å gripe inn tidlig. Vi må hjelpe før problemene blir for store, før livet blir for komplisert. Fattigdom har, som flere har omtalt, en sterk arvelig faktor, og den har en lei tendens til å bite seg fast hvis vi ikke griper inn tidlig nok. Så vår oppgave er å gi barna en annen vei ut i voksenlivet enn å arve foreldrenes økonomiske problemer. Det eneste stedet vi klarer å fange dem alle sammen, er i kommunene. Det er der vi treffer dem – daglig, på hjemmebane. Når Fordelingsutvalgets innstilling kommer, blir det viktig for de overordnede grepene som må gjøres ikke å jobbe stykkevis og delt, men å sørge for grep som ikke blir nedstemt på grunn av andre ordninger. Det betyr at vi er nødt til å videreføre satsingen på kommunene og på kommuneøkonomien, og dét blir en nøkkel i fattigdomsbekjempelsen. Vi må ha tiltak for å komme i jobb og hjelp til å finne gode boliger, og vi må ha god økonomisk rådgivning som kan legge opp lange løp for å komme i mål med varige endringer for dem det gjelder. Fattigdom handler ikke om en gruppe mennesker eller om utvalgte områder i landet. Fattigdom rammer folk tilfeldig – den rammer folk over hele landet – så vi er nødt til å sette inn tiltak på kommuneplan. Jeg tror at vi har en oppgave i å sørge for at fattigdomsinnsatsen blir en prioritert kommunal oppgave. Det er de lokale politikerne som utarbeider sine egne handlingsplaner mot fattigdomsbekjempelse i sine lokalmiljøer for å sette inn de riktige tiltakene på de riktige tidspunktene så tidlig som mulig. Fattigdomsbekjempelse skal ikke handle om verdig trengende, men om et samfunn som tidlig går inn og jobber sammen med deg for å gi deg en mulighet til å ta tilbake kontrollen over ditt eget liv.