Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-02-15:
Jeg vil ta utgangspunkt i to ting i representanten Simonsens innlegg. Det ene er at dagens virkelighet er helt annerledes enn i 1901, og det andre er at vi skulle være redd for at Simonsens forslag vil virke. Ja, jeg er helt sikker på at forslaget vil virke. Men det vil virke helt urimelig! Og forskjellen på forslaget fra 1901 og forslaget fra i dag er jo at dagens forslag er et gangetabellforslag, mens det man hadde i 1901, var et summeringsforslag. Og selv med dagens strafferammer, som Simonsen synes er altfor lave på de fleste områder, vil det veldig lett gi helt urimelige utslag. Det er ikke nødvendigvis slik at man forbryter seg tre ganger mot samme lov. Man kan forbryte seg tre ganger mot helt forskjellige lover, det kan være helt forskjellige forhold, og da er det helt umulig å bruke den argumentasjon at dette systemet skal være avskrekkende. Jeg skal gi et helt enkelt eksempel: Det finnes mange selvstendig næringsdrivende som synes regelverket er veldig komplisert å forholde seg til når det gjelder regnskapsførsel og en rekke andre ting. Strafferammen for økonomisk utroskap er tre år, og det er veldig lett, nærmest uforvarende å bli brakt innenfor strafferammen. Mange selvstendig næringsdrivende opplever det – og jeg forstår det slik at representanten Simonsen og mange andre mener at økokriminalitet faktisk straffes for hardt. La oss da si at en begår en mildere økokriminell handling med strafferamme tre år. Da får han første gang tre år. Neste gang viser det seg at vedkommende er jeger og har våpen. Og våpenloven er blitt skjerpet, der er strafferammen et par år. Jan Simonsen stemte imot loven – han var ikke enig i den – men den ble vedtatt. Så denne lille selvstendig næringsdrivende, som allerede er blitt tatt for litt sjuskete regnskapsførsel, har da noen ulovlige våpen, enten fordi han ikke har fulgt med når det gjelder våpenloven, eller fordi han ikke har trodd det har vært så farlig, og at det ikke har vært noen stor forbrytelse. Andre gang han blir tatt, er det ikke en strafferamme på to år som teller for ham, men da er det fire år – antakeligvis vil Simonsen synes at det er en relativt tøff straff for å bryte en lov som han faktisk var uenig i ble vedtatt. Tredje gang kan det være at vedkommende driver netthandel og kommer i betraktning i forhold til personopplysningsloven, som har en strafferamme på tre år. Da har han gjort tre lovbrudd, men relativt moderate kriminelle handlinger, og siste gang kommer trippeleffekten inn: ni år for brudd på personregisterloven. Selv med dagens kjempelave straffeutmåling – etter Simonsens syn – vil modellen gi så urimelige utslag at jeg er helt sikker på at de som var stortingsrepresentanter i 1901 og var vant til helt andre strafferammer, ville ha syntes at det var et hårreisende forslag. Til slutt når det gjelder minstestraffer: Det er helt riktig at det i innstillingen er et avsnitt som argumenterer mot minstestraffer. Det skulle bare mangle. Minstestraffer, minimumsstraffer, er jo noe vi bare tyr til hvis ikke noe annet virker. Men det betyr ikke at vi ikke kan være villig til å ty til det! Justiskomiteen, og så vidt jeg vet alle partier som sitter i justiskomiteen nå, har benyttet seg av minstestraffer f.eks. når det gjelder voldtekt. Og vi kan komme til å benytte oss av minstestraffer igjen i saker som gjelder seksuallovbrudd som vi har til behandling, f.eks. i forhold til sedelighetsovergrep mot barn. Men det er ikke det samme som at vi sier at det å innføre minstestraff er helt greit. Det er betenkeligheter ved det, og det er et virkemiddel vi bare bruker hvis vi ikke synes det hjelper å kommunisere med domstolene. I noen tilfeller har vi gjort det, men vi håper i det lengste at vi kommer i mål med andre metoder.