Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-21:
Et drøyt halvår etter at Stortinget behandlet sammenslåingen av Telenor AS og Telia AB, drøfter Stortinget i dag oppløsningen av det sammensluttede selskapet. Den grundige og detaljerte redegjørelsen fra statsministeren illustrerer på mange måter hvorfor det Stortinget i mai beskrev som et «sterkt nordisk telekonsern», allikevel ikke var sterkere enn at det havarerte før det var kommet ordentlig på skinner. Det hovedinntrykket en sitter igjen med, er at de svenske eierne ikke var villige til å etterleve reglene i den aksjonæravtale som fra norsk side var en grunnleggende forutsetning for at de to selskapene kunne slås sammen. I innstillingen til proposisjonen som Stortinget behandlet i juni, var flertallet i samferdselskomiteen krystallklar i sine presiseringer av forutsetningene for at avtalen kunne godtas. Flertallet forutsatte nemlig at plasseringen av ledelsesfunksjonen skulle skje på en slik måte at det sikret balanse mellom aktivitetene i de to land, og at beslutningen om fordeling av ledelsesfunksjoner skulle «underlegges de spesielle stemmerettsregler som er etablert i aksjonæravtalen, dvs. at minst en aksjonærvalgt representant fra hvert land må være enig i beslutningen». Klarere kan det ikke sies. Og hvorfor Fremskrittspartiet og Høyre ikke ville være med på denne presiseringen, er et mysterium som bare partiene selv kan oppklare. Som det gikk fram av statsministerens redegjørelse, var det aksjonæravtalens stemmerettsregler og de nevnte forutsetninger fra Stortingets side som de svenske eierne ikke var villige til å bekrefte, enn si respektere. Regjeringen hadde full politisk ryggdekning da den krevde svensk vilje til å etterleve aksjonæravtalens bestemmelser, og at konsekvensene i motsatt fall måtte bli en oppløsning av de sammenslåtte selskapene. Da dette ble en uunngåelig konklusjon, tjener det begge de to regjeringer til ære at beslutningen om oppløsning ble gjort i minnelighet og uten de sterke utfall som inntil da hadde preget debatten. Dette betyr forhåpentligvis at også den praktiske deling av boet kan skje på en rask og ryddig måte som ikke skader de to selskapene unødig. Jeg ser ingen grunn til å gå nærmere inn på den omfattende brevveksling som har funnet sted mellom de to lands eiere, representert henholdsvis ved den norske samferdselsministeren og den svenske næringsministeren. Jeg kan ikke se at denne korrespondansen rokker ved det som er hovedspørsmålet, nemlig om de svenske eierne var villige til å instruere sine styremedlemmer i samsvar med forutsetningene i aksjonæravtalen. At statsråd Fjærvoll i brev av 23. september sier seg enig i sin statsrådskollega Rosengrens synspunkter, kan ikke være oppsiktsvekkende når Rosengren i brevet bl.a. understreker at den avtale som er godkjent av de to lands parlamenter, «självfallet skall respekteras». At svensk aksjelovgivning gjelder for et selskap som har hovedkontor i Sverige, er ubestridt. Men aksjonæravtalen kom jo i stand nettopp fordi den svenske aksjelovgivningen alene ikke ivaretok norske interesser på en god nok måte. I punkt 9.8 i avtalen står det til og med at avtalen har forrang dersom det oppstår motstrid mellom bestemmelser i avtalen og bestemmelser i vedtektene. Ingen regjering rår over maktmidler som kan tvinge et annet lands regjering til å instruere sine styremedlemmer om å etterleve en inngått avtale. Regjeringen har etter min oppfatning opptrådt meget ryddig. Jeg kan vanskelig se at Regjeringen kunne ha håndtert denne saken på en annen og en bedre måte, og redegjørelsen og de innlegg som har kommet så langt i debatten, rokker etter min mening ikke ved denne hovedkonklusjonen.