Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-02-12:
Et av de groveste løftebruddene vi var vitne til i forbindelse med siste valgkamp, hadde vi på området industrikraft, hvor norsk kraftkrevende industri ble lovet av de daværende opposisjonspartiene, Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, at dersom disse bare vant valget, kunne norsk prosessindustri, og norske industrisamfunn i særdeleshet, se fremtiden tryggere i møte. Fra industristed til industristed sanket de rød-grønne partiene haugevis av stemmer på løftet om å opprette et såkalt industrikraftregime som skulle gi billig kraft til hjørnesteinsbedriften i lokalsamfunnet. En ny sosialistisk regjering vil tilby industrien elkraft til under markedspris. En toprisordning på kraft med en spesialpris til industrien og en markedspris til vanlige husholdninger er mulig å etablere i Norge med godkjenning fra de europeiske kontrollorganene ESA og EØS, sa daværende opposisjonsleder Jens Stoltenberg i august 2005. Dagens olje- og energiminister Åslaug Haga var ikke så mye snauere. På vegne av sitt eget parti tok hun til orde for et nytt industrikraftregime. På spørsmål om dette innebar billigere strøm til kraftkrevende industri enn til forbrukere flest, var svaret: Ja, nettopp! Dermed slutter ikke historien, for i oppkjøret til dette ble selvfølgelig de daværende posisjonspartiene, den daværende posisjonen, beskrevet som kraftløse og handlingslammede, og overstyrt av EUs konkurranseregelverk. Dette ble så sterkt betont at de daværende opposisjonspartiene hevdet at her må Stortinget gripe inn. Sånn kunne det ha gått, men det som ble situasjonen, var at vi fikk et regjeringsskifte. To og et halvt år etter regjeringsskiftet fikk vi på mange måter se resultatet av det vi advarte så kraftig imot, nemlig å forlede norsk industri, å forlede norske industriarbeidere slik man gjorde. Jeg synes den nåværende regjeringen beskriver dette nokså klart i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for 2007, hvor man slår fast: «Regjeringen erkjenner at det innenfor rammen av EØS-avtalen i dag er svært vanskelig å innføre særordninger som gir den kraftintensive industrien fordeler av betydning.» Da må det naturlige spørsmål være, når vi ser hvordan dagens regjeringspartier opptrådte i opposisjon foran stortingsvalget i 2005: Visste de ikke bedre? Jo, dessverre visste de bedre. Det kan begrunnes relativt enkelt. Både Bondevik I-regjeringen og den forrige Stoltenberg-regjeringen sendte proposisjoner til Stortinget hvor de klart konkluderer og gir råd til Stortinget om at det ikke er mulig innenfor EØS-avtalen å tilby industrien kraft til under markedspris. Og det var på bakgrunn av denne erkjennelsen at Stoltenberg I-regjeringen i juni 2000 fremmet en stortingsproposisjon og fikk Stortinget med på å fase ut tiden med myndighetsbestemte kraftpriser. Da har vi havnet i den situasjon at man har klart å innbille norsk industri og norske industrisamfunn at de, istedenfor å inngå nye kommersielle kraftkontrakter etter regjeringsskiftet, bare skulle vente på at den nye rød-grønne regjeringen skulle levere på dette området. Og den norske industrien har sannelig ventet. Vi er nå inne i regjeringsår nr. tre av fire, og man venter ennå på resultat. Ingen har grunn til å være spesielt overrasket over at det ikke er mulig å levere mer på dette området enn det som er levert - og det er ikke det min kritikk går på heller, at man ikke gjør nok overfor Europas konkurransemyndigheter. Faktum er at den politiske manøver som fant sted, har bidratt til at det er norsk industri som er blitt taperen. De som skulle bli vinneren, de som feiret valgseieren sist, er altså de som nå på mange måter fremstår som taperen, for det inngås ikke lenger industrielle kommersielle kontrakter i Norge. Norsk industri har kommet i en situasjon hvor de kan lene seg tilbake og vente og se, fordi de fikk valggarantier om at her skal Jens og Åslaug fikse opp i situasjonen. Jeg minner om at under den forrige regjeringen, med klar beskjed om hvor komplisert EUs konkurranseregelverk var, ble det inngått industrikraftavtaler på et nivå som tilsvarer rundt 15 TWh, altså nær under det maksimale nivået for de såkalte myndighetsbestemte kraftkontraktene. Det fant sted i forrige regjeringsperiode, fordi norsk industri hadde en politikk å forholde seg til som innebar realisme, som ikke gikk ut på hule valgløfter som det dessverre i ettertid har vist seg at det ikke var mulig å gjennomføre. Hvorfor inngås det ikke kommersielle industrikraftavtaler i dag? Det spørsmålet forventer jeg svar på i dag. Jeg registrerer at det inngås kommersielle avtaler utenfor landets grenser. Jeg ser at statens eget store, viktige instrument, som mer eller mindre er gitt monopolsituasjon på hjemmebane, opererer kraftig på bortebane - les: utlandet - og jeg registrerer at man er i stand til å inngå kommersielle avtaler i utlandet, herunder Sverige, mens hjemme er vi sannsynligvis satt i en situasjon hvor man har fått beskjed om bare å avvente nærmere beskjed. Dette er dessverre en situasjon hvor jeg er redd for at vi taper investeringer i Norge. Norsk industri blir med denne typen politikk på lang sikt taperen. Det er etter min oppfatning veldig, veldig synd. En tilleggseffekt av dette er at vi faktisk i miljø- og klimasammenheng når det gjelder prosessindustrien, sannsynligvis har de mest miljøvennlige og beste selskapene innenfor landets grenser. I Rogaland ser vi eksempelvis at Hydro Karmøy er i en situasjon hvor de i 2009 må fase ut ca. halvparten av sin produksjon rundt den gamle Søderberg-teknologien, og de er i en situasjon hvor de er nødt til å fatte beslutning ganske snart om de skal investere på nytt eller ikke. Jeg håper at statsråden kan gi et svar på om statens eget instrument, Statkraft, er i en slags dialog med Hydro for å se om det er en mulighet for å få på plass en kommersiell avtale. Man har attpåtil sørget for at det for tiden nesten ikke finnes aktører innenfor det norske markedet på landjorda som deltar og kan tilby industrien langsiktige avtaler. Til slutt: I denne sammenhengen er det også et paradoks at det som skulle bli den store slageren, vinnermelodien i oppfølgingen av denne periodes industripolitikk, får en ny fasett når vi ser hvordan hjemfallsinstituttet også risikerer å bli en del av denne debatten, og hvor de to store blant flere store industrilokomotiv i Norge, Hydro og Elkem, som nå har hånd om egen kraft til industriell produksjon, på lang sikt, på 2020-tallet, risikerer å miste hånden om dette. Dette er kraft som i dag går til norsk industri, men man har ingen garanti for hvor den går hvis denne type kraft konfiskeres - eller les heller: hvis dette kommer under såkalt politisk kontroll. Derfor har norsk industri nå behov for en opprydding og et klarere språk. Nå har jeg sett at statsråden i dag har levert åtte nye punkter. Det oppfatter jeg ikke som noe annet enn åtte punkter med selvfølgeligheter, som jeg tror alle hadde forventet at Regjeringen jobbet fortløpende med overfor Europa og andre.