trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-14:
Ut fra den høye profilen som Karin Andersen holder i sin kritikk av Regjeringen, og så liksom bare som en liten bit sier at nei, fordi man mener noe som er veldig omdiskutert, at konsekvensanalysene ikke skal være godt nok gjort i forhold til åpningen i Barentshavet, så kan man ikke legge vekt på det, synes jeg faktisk at man skulle roe profilen litt ned når det gjelder kritikken av hvem som gjør noe for Finnmark og ikke, for da har man valgt å gå på veldig usikre analyser innen en av de sikreste næringene vi har. Jeg har lyst til å minne om at oljenæringen er blant dem som har desidert færrest uhell, som har størst kontroll på det de holder på med, i forhold til mange andre næringsvirksomheter, nettopp fordi det er mange sårbare områder. Så har jeg lyst til å si til Eva Nielsen: Ja, det er faktisk sånn at det over flere år er bygd opp en konkurranseudyktighet i norsk økonomi som kommer til å slå ut Distrikts-Norge først, hvis den fortsetter. Og det er altså sånn at fra mai 2000 til januar 2003 svekket norsk næringslivs konkurranseevne seg med nærmere 20 pst. Fra 1995 til 2002 medførte bare lønnsoppgjørene en forverring på 14 pst. i forhold til konkurranse. Samtidig får vi sterkere konkurranse fra andre land. Det er klart at det vil også berøre all næringsvirksomhet som foregår i Finnmark, i Distrikts-Norge og andre steder, og da er det ikke bare et spørsmål om raskt å knipse og si: flere offentlige tiltak. Når jeg sier generelle virkemidler, snakker jeg altså ikke om regionalutviklingsmidlene, jeg snakker om rammebetingelsene for norsk økonomi som en helhet. Dette henger sammen, og i Finnmark var det helt slående. Så vil jeg si at da er det mulig at vi skulle ha strammet inn mer i første halvdel av 2002. Men det er jo bare en liten bit i forhold til hele det store konkurransegapet som ligger her. Men det jeg egentlig hadde tenkt å si, er at jeg er helt enig i at vi har en utfordring i Indre Finnmark. Nå leverte vi en stortingsmelding i 2002 som bl.a. omhandlet en del av oppfølgings- og omstillingsarbeidet i Indre Finnmark. Særlig utviklingen i reindriften er bekymringsfull, men det er ikke bare et spørsmål om antall rein, for øyeblikket gjelder det først og fremst avsetningen på reinkjøtt – å sørge for at det finnes markedsmulighet for reinkjøttet og få det ut til markedene. Hvis ikke står hele denne næringen i mye større grad i faresonen, for da produserer man altså til et marked man ikke kommer inn på. Det er et område som jeg vet at landbruksministeren jobber intenst med, både ved å sørge for at det reklameres for at folk skal bruke mer reinkjøtt, og ved at det arbeides for å få markedstilgang. Derfor har vi laget en reguleringspolitikk for reindriften. Den er omdiskutert blant reindriftseiere, men den skal altså bidra til at reindriften kommer i balanse også i forhold til de naturgitte forholdene.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-14:
Jeg har bare lyst til å kvittere ut et par spørsmål som ble tatt opp. Ja, vi jobber videre med endringer i valgordningen. Vi kommer til å bruke ILO-konvensjonens regler og vil konsultere Sametinget om viktige ting i prosessen, og ha en diskusjon. Det er noen temaer som jeg mener også på dette området faktisk er av nasjonal betydning, bl.a. prinsippene for hva som betegner et parlament, og at det derfor er riktig at regelverket om hvilken valgordning det skal være, til slutt fastsettes av Stortinget. Det andre jeg vil si, er at ja, vi jobber videre med erstatningsordningene. Jeg har lyst til å minne om at ett av problemene som har oppstått, er at justiskomiteen i forrige periode – med henvisning til erstatningsfondet, Samefolkets fond – skrev merknader i forbindelse med behandlingen av billighetserstatningen om at pga. fondet mente man at man også hadde kompensert for de individuelle behovene i forhold til noen enkeltsaker. Dette gjør at det ikke minst er viktig at vi sørger for at Stortinget får en bred diskusjon om erstatningsprinsipper i forhold til billighetserstatningene. Vi har flere saker som dreier seg om dette. Det gjelder spørsmålet om krigsbarna, som Stortinget har behandlet flere ganger. Det gjelder tvangssterilisering av tatere. Det gjelder tatere som har vært utsatt for andre typer overgrep, og det gjelder de samer som mistet skolegang under den annen verdenskrig. Derfor har Regjeringen en ambisjon om å komme tilbake med en prinsippmelding om dette om ikke altfor lenge, med konkrete anvisninger av hvordan man eventuelt kan gå frem. Det er viktig, synes jeg, at vi ikke tar hver sak for seg, men at vi ser saker som helt åpenbart har noen fellesutfordringer ved seg, i en sammenheng.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-14:
Jeg må også få lov til å vise til mitt innlegg i den samme debatten. Jeg vil understreke at vi fra 2. april har visst at det har vært et flertall bak disse forslagene. Jeg synes likevel at to måneders forberedelser til å gjøre slike endringer er knapp tid. Det betyr at vi kommer til å bryte alle de vanlige rutinene og alle de vanlige instruksene som finnes, for å legge frem lovforslaget for Stortinget. Men Stortinget ble også på det tidspunktet informert om at det ville bli fremlagt forslag som ikke hadde vært på høring, og at alle de som ble berørt av det, ikke hadde fått en grundig orientering eller fått mulighet til å si sin mening. Men det har man gjort med åpne øyne fra Stortingets side. Da forventer jeg at man, når forslagene kommer til Stortinget, kanskje bruker tid på å høre litt på hva konsekvensene av noen av disse forslagene blir. Det er flere forslag som jeg tror ikke er problematiske, men noen av dem tror jeg nok man bør ha en runde på – hvor praktikabelt er det å gjennomføre det på akkurat den måten?
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-14:
Vi arbeider med en proposisjon til Stortinget basert på et ønske fra et flertall i Stortinget og signaler fra den tidligere behandlingen. Hvis vi kommer i en situasjon hvor vi på 14 dager blir pålagt å legge frem fullstendige reguleringer ut fra at flertallskonstellasjonene forandrer seg her i salen, synes jeg Stortinget skal tenke på at de bør sette andre frister. Det er det teknisk umulig for en regjering å gjøre. Vi har strukket oss langt når vi om 14 dager legger frem et omfattende lovforslag utarbeidet i løpet av to måneder, samtidig som vi bryter enhver instruks som finnes for å ha høring med partene. Det vil bli meget vanskelig for en regjering å forholde seg til det, og praktisk umulig å gjennomføre på så kort tid, hvis dette forandrer seg. Det håper jeg Stortinget også har respekt for. De er mennesker, de som jobber i departementene også.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-14:
Det er en befriende åpenhet fra statsrådens side. Man skjønner godt hva hun sier, og det gjør det desto enklere å være uenig. For to uker siden ringte en fisker fra Alta kommune meg, og han beskrev situasjonen i Kvalfjord. Kvalfjord er et veldig lite sted i Alta kommune. Han fortalte at seks i utgangspunktet hadde fartøy som gjorde at de kunne levere til det lokale fiskebruket. Så sa han at Regjeringen legger opp til en politikk der man betaler folk penger for å avhende fartøy under 15 meter, samtidig som Alta kommune gjør hva de kan for å opprettholde det fiskebruket som er i Kvalfjord. Og så sa han: Samtidig lurer man på hvorfor folk flytter fra Kvalfjord. Han sa videre at en som har et fiskefartøy der, ikke ser seg tjent med å la sønnen overta det fartøyet. Staten betaler ham for godt til det. Det er for usikre utsikter, og fabrikktrålerflåten tar med seg ressursene sørover for å få dem videreforedlet. Han sa at det ikke hadde vært veldig vanskelig å ta kvoter fra fabrikktrålerflåten og sørge for at man styrket de fartøyene som Regjeringen nå aktivt betaler for å få avhendet, for på den måten å få fornyet aktivitet. Det var jo ikke sånn at sønnen ikke hadde lyst til å bli i Kvalfjord. Han ville gjerne være der. Men poenget er jo at når man har en regjering som aktivt betaler folk penger for at de skal flytte, ender folk opp med å flytte enten de vil eller ikke. Jeg har hørt ganske mange som sier at noen større trussel mot bosettingen av Kyst-Finnmark enn Regjeringen og fiskeriministeren finnes pr. dags dato ikke. Det er relativt klar tale, og det skjønner man. Man skjønner det når man drar rundt. En politikk som går ut på at man skal få penger for å gi fra seg det som skulle gi livsnæring, nemlig fartøyet, gjør at folk ender opp med å flytte. Jeg vil jo si at det debatten på mange måter bærer preg av fra Regjeringens side, er diskusjonen om knapper og glansbilder til en befolkning som utmerket godt hadde klart seg selv hvis man hadde hatt tilgang på råstoff og ressurser, og fått anledning til å videreforedle dette lokalt. Det er ganske godt gjort av en av Høyres representanter å holde et ti minutters innlegg – hovedinnlegget – uten å nevne ordet fisk en eneste gang. Men det var faktisk tilfelle. Det er forståelig, for straks man begynner å snakke om det, er man inne på et område hvor Høyre bidrar til å avfolke kysten i Finnmark. Det går nå så raskt at vi ser at man kanskje taper 5 pst. av befolkningen i løpet av et år, eller opptil 20 pst. i løpet av en tiårsperiode. Det går det ikke an for Erna Solberg å snakke seg rundt, uansett hvor klart hun snakker – nemlig at Regjeringens politikk har ført til at man forserer denne utviklingen. Finnmark står overfor utfordringer som er større enn noen gang før. Det er en viss forskjell fra Arbeiderpartiets tilnærming. Befolkningstallet gikk ikke så raskt ned da Arbeiderpartiet satt med regjeringsmakten.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-14:
Jeg merket meg at representanten Robertsen sa at han ikke kjente seg igjen i det fylket han bor i, og der kan jo mye av forklaringen ligge i at han i så liten grad er opptatt av å ta tak i de problemene som fylket står overfor. Når man spør hva man skal leve av i fylket hvis man ikke skal leve av petroleumsindustrien, er det klart at man har et problem. Når man ser på helleristningene i Alta, finner man 5 000 år gamle helleristninger av fiskeriredskap, og sannsynligvis har man holdt på med fiskeri i kanskje opptil 10 000 år. Det perspektivet vi snakker om når det gjelder petroleumsvirksomheten, er 20–50 år. Med den utvinningstakten som det tas til orde for fra enkelte, vil perspektivet kanskje være enda kortere. Så spør man som representant for et fylke som har holdt på med fiskeri i 5 000–10 000 år: Hva skal befolkningen leve av? Ser man ikke da at man har et problem? Det er klart at det SV sier, er at vi skal forvalte ressursene, også når det gjelder petroleumsvirksomheten, på en måte som er bærekraftig og ikke kommer i konflikt med fiskeriressursene, og der man sikrer at man ivaretar det matfatet som fiskeriressursene representerer, ikke bare for Norge, men for hele verden, på en måte som ikke er konfliktskapende. Jeg kan godt huske at jeg satt oppe på galleriet i 1977, etter at man hadde hatt en utblåsning i Nordsjøen. Da hadde Bjartmar Gjerde på forhånd sagt at det at man skulle få en blow-out i Nordsjøen, var like sannsynlig som at det skulle bli født en kineser av norske foreldre. Og jeg kan huske at Berge Furre sa at nå er det født en kineser av norske foreldre. Det er klart at den type bagatellisering av den slags virksomhet har man hørt til alle tider fra dem som ønsker å forsere virksomheten, og så har man bagatellisert også når konsekvensene kom. Det at det finnes partier i denne salen som er opptatt av de konsekvensutredningene som Regjeringen selv tar initiativ til, burde Regjeringen være de første til å være glad for. Det er jo det man kaller ansvarlig politikk. Og vi ser hvordan Regjeringen nettopp sikrer seg et flertall når det gjelder snøscooterkjøring i Finnmark. Der er jeg faktisk helt enig med Erna Solberg. Er det noe man burde være mye flinkere til i Finnmark, er det å analysere de mulighetene som måtte foreligge for turisme på andre felt enn bare når det gjelder motorisert ferdsel. Jeg har selv truffet to jenter fra Montana som gikk fra Karasjok til Alta på ski, og som hadde oppdaget at det gikk an å gjøre det, bare gjennom en liten notis i turistguiden Lonely Planet. Finnmark har ikke gjort noen forsøk på å gjøre det til en turistnæring. Jeg er helt overbevist om at potensialet der er stort. Derfor er det også viktig å analysere konsekvensene av økt snøscooterbruk i et perspektiv der man skal være opptatt av næringsvirksomhet som gir rom både for den type turisme og for en turisme der folk søker stillheten, kommer ut i terrenget på ski og kanskje ferdes over lengre områder etter å ha reist helt fra den andre siden av verden for å kunne holde på med det.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-05-14:
Et spørsmål man er nødt til å stille, er jo et til opposisjonspartiene: Hvorfor gjennomførte ikke de partiene som har utgjort flertallet i det meste av perioden etter at tiltakssonen ble innført, alle disse tiltakene man etterlyser i dagens debatt? Jeg synes man behendig har unngått å svare på dette spørsmålet, samtidig som man gjør sitt ytterste for å spre en pessimisme i dagens debatt som må skremme folk som kunne tenke seg å flytte tilbake til tiltakssonen. Man sørger totalt for å skygge for de mange store og positive mulighetene som fins i dette området. Det tiltakssonen iallfall ikke trenger, er rammevilkår som man hadde da den forrige finansministeren, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, forlot regjeringskontoret i 2001. De hadde en kvelende virkning på alle konkurranseutsatte sektorer i Nord-Troms og Finnmark, og sørget for at vi var på europatoppen når det gjaldt rentefot – hvis vi i rettferdighetens navn ser bort fra Russland, som vi ikke behøver å sammenlikne oss med nå. Nesten som ved en opprydding etter et nachspiel ser man nå de negative virkningene. Rammevilkårene førte til en kronekurs som gjorde at konkurranseutsatte Nord-Troms og Finnmark ikke hadde en nubbesjanse – kraftig oppbacket av at fiskerinæringen har fått helt umulige rammevilkår. Blant annet sørger Senterpartiet og SV i dagens debatt – hver dag – aktivt for å gi norsk fiskerinæring de aller verst tenkelige rammevilkår og eksportvilkår. Dem kjemper man faktisk for å gjøre enda verre ved å si opp EØS-avtalen. Jeg tror man glemmer å se på de markedsutsiktene som fins nå, for olje og gass – det nye markedsvinduet som åpner seg i forbindelse med Snøhvit-utbyggingen. Senterpartiet og SV etterlyser tiltak i dagens debatt. Man gikk behendig imot det største prosjektet som er gjennomført gjennom tidene i Nord-Troms og Finnmark, og som i disse dager skaffer lokal leverandørindustri oppdrag og ordrer for 1,7 milliarder kr, som i sum overskygger alle tiltak som en hvilken som helst plan ville kunne gitt. Dette bør sette disse partiene i en kraftig forlegenhet. Dette betyr ikke at ikke denne regionen står foran store utfordringer, men vi må ikke klistre en sørgeramme rundt denne regionen, som jeg føler at de som har sittet med det meste av styre og stell fra 1990 til i dag, har gjort. Man kan ikke etterlyse enda flere planer, noe vi har nok av for dette området. Vi må bidra til at regionen gis en konkurransedyktighet som gjør at den kan klare seg i det markedet hvor man skal selge sine varer og tjenester.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-05-14:
Jeg tror vi med stor frimodighet kan slå fast at på tross av utviklingen de siste 12–14 år i Nord-Troms og Finnmark har de personrettede tiltak vist seg å være de mest effektive. Og det er dem vi må bygge videre på. Selvfølgelig må det være tillatt, som representanten Robertsen gjorde tidligere i debatten, å stille spørsmålet: Hva er det man skal leve av i denne regionen? Hva slags arbeidsplasser er det man har å tilby den delen av befolkningen som man gjerne vil beholde, eller dem som man ønsker skal flytte tilbake til Nord-Troms eller Finnmark? Det er der jeg registrerer at opposisjonen i det hele tatt ikke mønstrer med et eneste svar. Man velger å ta flukt opp i tåkeheimen når dette spørsmålet stilles. Da kan man gjerne diskutere trusselen i forbindelse med petroleumsaktivitet osv. og ta en diskusjon om den, men jeg bare konstaterer at de som etterlyser tiltak fra Regjeringen, går imot de fleste av de konstruktive tiltak som kan bidra til å få virkelig fart i Nord-Troms og Finnmark. Det er denne regjeringen som fikk på plass Snøhvit-prosjektet, og det blir sannsynligvis denne regjeringen som – forhåpentligvis – får på plass et Snøhvit II-prosjekt. Jeg er forhåpentligvis også i den situasjon at jeg kan mene at det er denne regjeringen som har sørget for at vi med utgangspunkt i Nord-Troms og Finnmark skal bli en aktiv part i utviklingen av petroleumsvirksomhet i Barentshavet videre. Det kan bidra til å sette norsk miljøstandard på plass i et område som, uavhengig av hva man måtte mene i Norge, kommer til å bli en av de største petroleumsregionene i verden i løpet av kort tid. At Sosialistisk Venstreparti ikke har fått med seg at vi har fått redusert rentenivået i Norge fra 7 pst. til 2 pst. fra oktober 2001, er det for så vidt ikke så veldig stor grunn til å bli overrasket over, men det har i hvert fall resultert i at Finnmarks befolkning og næringsliv sitter igjen med anslagsvis 1 milliard kr mer i egne bøker enn det som ville ha vært tilfellet hvis Schjøtt-Pedersens rentenivå skulle blitt videreført til dags dato. Er det noen i denne salen som tror at det nivået vi var på, de konkurransevilkår som eksisterte da, ville ha gitt mer fart i Nord-Troms og Finnmark? Så sier man at man er opptatt av fiskeindustri. 95 pst. av det som industrien i Nord-Troms og Finnmark produserer, eksporteres ut av landet. Samtidig som man sier at man er interessert i fiskeindustri, kjemper man durabelig imot de vilkår denne industrien skal ha i det markedet der den skal selge varer og tjenester. Jeg registrerer at det finnes ikke noe alternativ for Nord-Troms og Finnmark til den politikken denne regjeringen fører.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-14:
Vi behandler nå denne saken for tredje gang. Det burde vært unødvendig, men statsråd Solberg skal slippe å få skjenn av den grunn. Vi får rette skytset mot rette vedkommende, nemlig statsråd Dåvøy, som nå ankommer salen. La meg presisere at denne saken dreier seg om å endre livsoppholdssatsene under gjeldsordning til 85 pst. av minstepensjonen. Dagens satser reguleres ut fra grunnbeløpet i folketrygden og utgjør 75 pst. av minstepensjonen. Saken har vært til behandling 3. desember 2002 og 11. november 2003, der Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet uttalte at «ingen skyldnere bør ha mindre å leve av enn om lag 85 pst. av minstepensjon. Dette bør departementet innarbeide i fremtidige veiledende satser». Istedenfor å følge opp dette, ble det sendt ut et rundskriv i juni 2003 med veiledende satser som tilsvarer ca. 75 pst. av minstepensjonen. Departementet har valgt å beholde den lave satsen, og begrunnet det med at en nøktern levestandard under gjeldsordningen er grunnleggende nødvendig, bl.a. for at allmennheten skal akseptere ordningen. Jeg tror faktisk allmennheten skjønner at å leve for 85 pst. av minstepensjon ikke er noe liv i luksus, men nettopp et absolutt nøkternt liv. Det er vanskelig for meg å forstå at en økning på 650 kr for enslige og ca. 1 700 kr for par kan svekke legitimiteten til denne ordningen. Jeg tror ikke at så mange finner det attraktivt å være i en gjeldsoffersituasjon. Regjeringen skryter i alle sammenhenger av at de har satset på fattigdomsbekjempelse, men hvorfor vil ikke da Regjeringen være med på å gjøre livet litt lettere for dem som ønsker å gjøre opp for seg? Jeg kan ikke unnlate å minne statsråden om at rasjonalisering og oppsigelser fører til at arbeidsledigheten stiger, og tap av inntekter rammer den enkelte og er i høyeste grad en medvirkende årsak til at folk blir gjeldsofre. Det burde Regjeringen ta mye mer på alvor. Denne ordningen er ment å hjelpe mennesker i en periode i livet da den økonomiske situasjonen har blitt vanskelig, ja håpløs. Med denne ordningen kan skyldnerne få hjelp til å innfri sine forpliktelser. Det er mennesker som ønsker å gjøre opp for seg vi her snakker om, og det må være vårt ansvar å hjelpe dem. Derfor er jeg glad for at det også i dag, altså for tredje gang, er et flertall som støtter dette forslaget.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-14:
Arbeiderpartiet står for det vi stod for da dette ble behandlet tidligere. Saken blir egentlig ikke så veldig mye bedre om vi kommer med en masse regnestykker. Dette er basert på beregninger som ble gjort i forbindelse med behandlingen av disse sakene to ganger tidligere. Jeg lyttet til innlegget fra Afshan Rafiq, og da følte jeg et lite gufs fra fortida. Jeg er kjent med at Høyre står for det som ble sagt, men jeg trodde Kristelig Folkeparti ville være med på å hjelpe dem som faktisk vil gjøre opp for seg – for det er det det dreier seg om. Det er derfor de er i denne ordningen. De vil prøve å gjøre opp for seg. Jeg synes hensynet til enkeltmennesket og den fortvilte situasjonen de kommer i, må være viktigere enn at vi nå skal ri våre hester. Det er altså allerede vedtatt i Stortinget.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-14:
Jeg har stor sans for statsråder som er ansvarlige. I dag blir det vedtatt at vi skal få en 85 pst.-sats. Det blir vedtaket. Da må jeg be statsråden om å komme på denne talerstolen og si at hun skal gjennomføre det. Det må vi få presisert her. Så er det slik at det er noen mennesker som kommer i en slik situasjon som var godt beskrevet av Karin S. Woldseth. Dette er altså ikke en varig ordning, men en ordning for en periode i livet. For det er slik at vanlige mennesker av og til kan få seg en «trynskrell» og komme i en livssituasjon som gjør at de må rekke ut hånda og be om hjelp. Det er dem vi nå snakker om.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-05-14:
Jeg hører hva statsråden sier. Jeg hører altså at hun fraråder at vi øker satsen til 85 pst. av minstepensjonen som veiledende sats. Men da er det ett eller annet jeg ikke har skjønt. Jeg trodde vi hadde parlamentariske retningslinjer å gå etter. Dette er vedtatt i Stortinget, ikke bare én gang, men faktisk to ganger før. Og da er det veldig nærliggende for meg å resonnere sånn at selv om vi vedtar dette i dag, har vi ingen garanti for at dette blir gjennomført. Så jeg vil derfor spørre statsråden nå: Har vi en garanti for at man den tredje gangen vi vedtar dette i Stortinget, faktisk vil gjennomføre det, og at et rundskriv vil gå ut umiddelbart?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-14:
Jeg blir ganske provosert. Det er helt klart at komiteen gjorde en feil da omkampen ble tatt i forbindelse med budsjettet. Men dette er vedtatt to ganger, og det provoserer meg at statsråden ikke følger opp vedtak som blir gjort i denne salen. Jeg skal ikke dra inn alle de andre sakene som det også gjelder, men jeg håper at vi får en presisering av at dette blir tatt til følge, når vi nå vedtar dette for tredje gang. Jeg er også litt forbauset over at statsråden ikke er mer bekymret over at vi har over 100 000 arbeidsledige, og at vi har mange barn som lever under fattigdomsgrensa. Hun sier i sitt brev at skyldnere skal leve enkelt og sparsommelig under gjeldsordningen – og det er klart, det gjør de. En økning som det legges opp til her, vil også kunne oppfattes som urimelig tatt i betraktning at det er kreditorene som finansierer forbruket. Jeg opplever at statsråden her er mer opptatt av kreditorene enn av familier som over lang tid lever under vanskelige forhold.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Mitt anliggende her er at SIFOs standardbudsjett er laget ut fra dagens kostnadsnivå, og det rommer også et forbruk der både feriereiser og annet er inne i bildet. Det er godt. Det Stortinget legger opp til, er å gå betydelig utover dette. Ta et par eksempler: En enslig vil i dag kunne tjene 245 000 kr pr. år samtidig som man altså ikke vil være i stand til å betjene sin gjeld. Et ektepar med et par barn kan tjene opp til 420 000 kr brutto og faktisk ikke være i stand til å betjene sin gjeld. Vi vet alle her at det er mange som har en lavere inntekt enn det, og som sitter med gjeld som de må klare å betjene. Når det gjelder minstepensjonen og 85 pst.-satsen, må jeg si at minstepensjonister skal klare også boutgifter innenfor denne rammen, mens gjeldsofre selvsagt får dekket boutgifter i tillegg.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Svaret på det siste er at selvsagt kommer departementet til å følge opp hvis det blir vedtatt i Stortinget i dag. Men jeg må få lov å si om den saksgangen som har vært til nå i Stortinget: Det er riktig at vi foretok en indeksregulering uten veiledende 85 pst.-sats i fjor, fordi departementet mente at konsekvensen av denne justeringen burde komme fram. Det framførte vi for Stortinget i forbindelse med St.prp. nr. 1 i fjor. Finanskomiteen valgte den gang ikke å realitetsbehandle denne saken, men sendte den over til fagkomiteen i forbindelse med budsjettbehandlingen. Fagkomiteen stilte spørsmål til statsråden i forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 1 i fjor. Vi gav et utfyllende svar fra departementet om hvorfor vi mente man ikke skulle gå på 85 pst.-satsen. Det ble ikke gjort noe vedtak i saken i forbindelse med budsjettet. Derfor var jeg faktisk i god tro og trodde at Stortinget på det tidspunkt, altså under budsjettforhandlingen i fjor, hadde akseptert dette og ikke ønsket å gjøre det vedtaket, som finanskomiteen for så vidt ikke hadde bedt dem om å gjøre, men de sa at saken skulle behandles av fagkomiteen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Når man trekker fram månedstallene, kan det kanskje synes som en liten økning. Men for enslige snakker vi om nesten 40 000 kr i en fem års gjeldsordningsperiode, og for et par vil det være over 100 000 kr, så det er ganske betydelige beløp. Det er mulig komiteen gjorde en feil, men det kan da umulig være min skyld om komiteen gjorde en feil. Da finanskomiteen første gang behandlet saken, uttalte de i en flertallsmerknad at ingen skyldner bør få mindre å leve av enn om lag 85 pst. av minstepensjonen, osv. Så viste altså finanskomiteen til denne innstillingen, sendte saken over til familie-, kultur- og administrasjonskomiteen og sa at dette forholdet vil bli behandlet i forbindelse med innstillingen fra komiteen til denne proposisjonen, altså St.prp. nr. 1. Det ble ikke fattet noe vedtak i det hele tatt, til tross for at statsråden svarte på brev nettopp i denne saken. Og da måtte jo jeg tro at saken faktisk var avsluttet fra Stortingets side.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Jeg skjønner jo selvfølgelig at det er ønskelig. Men på den annen side føler jeg som statsråd et sterkt ansvar for at vi ikke skal ha en gjeldsordning som er slik at folk med helt vanlig inntekt ser at det går an å få en gjeldsordning, om man som enslig har godt over 200 000 kr og et ektepar godt over 400 000 kr i bruttoinntekt, mens andre sliter med skyld og gjeld og klarer sine forpliktelser. Jeg vil be Stortinget om å tro meg på at jeg har en reell bekymring her. SIFOs standardsatser er høye nok til at man kan leve bra i dette landet. Det tror i hvert fall jeg. Men man legger her opp til at man skal kunne gå betydelig utover dette. Det er en bekymring jeg har. Vi må ikke komme i den situasjon at en gjeldsordning kanskje blir for god.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Som jeg svarte på replikken fra Karin S. Woldseth i sted, skal departementet selvsagt gjennomføre dette. Vi kommer til å gjøre dette så raskt som mulig. De nye veiledende satsene kan gjøres gjeldende fra 1. juli i år – bare så det er helt klart fra min side. Så er det noe jeg nok en gang har lyst til å presisere. Det er mulig det blir mange tall, men jeg synes dette er ganske vanskelig – bare hør på følgende eksempel: Man kan innenfor gjeldsordningen få en livsoppholdssats – nå snakker jeg om den nye 85 pst.-satsen – som er på 12 835 kr pr. måned. I tillegg vil man f.eks. kunne få beholde livsoppholdsutgifter til to barn, på 3 900 kr. Man vil kunne få beholde støtte til utgifter til barnepass, f.eks. 2 000 kr til barnehageplass for disse to barna, og man vil også kunne få beholde inntil 8 500 kr i støtte til boutgifter. Til sammen 27 235 kr – det kan man få i den nye gjeldsordningen med 85 pst.-satsen. Jeg synes det er ganske høyt. Men Stortinget vil ha det slik – og får det slik.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-14:
Jeg ser meg nødt til nok en gang å vise til det finanskomiteen gjorde andre gangen de kommenterte denne saken. Det var i budsjettinnstillingen i fjor, der man viste til sin tidligere merknad og sendte saken til familie-, kultur- og administrasjonskomiteen og sa at de ville behandle denne saken i forbindelse med budsjettet – hvilket jeg oppfattet at de da gjorde ved ikke å fatte vedtak i saken. Slik er situasjonen. Men når det gjelder oppfølgingen av saken, vil man jo også kunne se av referatet at allerede etter Karin S. Woldseths innlegg svarte jeg bekreftende på at departementet følger opp, og jeg har svart på det én gang senere. Det skal vi selvsagt gjøre. Jeg har ikke brukt ordet «spekulasjon». Jeg har ikke tatt det i min munn. Men Hagen brukte det en gang tidligere og sa at det var viktig at vi ikke hadde en ordning som gjorde at man kunne komme til å spekulere. Jeg har faktisk ikke tenkt å bruke det ordet, og mener heller ikke at noen kommer til å gjøre det. Men jeg er bekymret for ordningen som sådan. Hvis det blir slik at hele ordningen kanskje står i fare, vil jo alle tape på det. Nå får vi håpe at så ikke skjer. Men jeg har faktisk en bekymring, og jeg mener som fagstatsråd at det må være legitimt å få lov til å gi uttrykk for eller framheve det fra denne talerstol. Dette baserer seg også på departementets innstillinger og brev, som ikke statsråden alene har fattet oppe i sitt hode, men som vi også rent faglig har vurdert. Så dette er ikke en så veldig, veldig enkel sak.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2004-05-14:
SIFO sine standardsatsar stod òg i fokus då vi debatterte bidragssatsar i denne salen. Då kom det fram at ei rekkje utgifter ikkje ligg under SIFO sine satsar, som pengar til ferie, fritid osv. For dei fleste er det ein naturleg del av kvardagen å kunne bruke pengar òg til slikt. Vi erkjenner at her er det usemje med statsråden. Statsråden hevdar at dette er eit forsvarleg opplegg, og ved å vere nøkterne skal folk kunne leve av det. Men med dei sterke innlegga som har kome frå denne talarstolen, ville det ikkje då vere naturleg for statsråden å slutte seg til fleirtalet? Kan statsråden presisere at sjølvsagt vil ho følgje opp det som fleirtalet her har gitt uttrykk for, i staden for å stå her og argumentere mot Stortingets uttrykte ønske?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-14:
Det er gledelig at vi endelig får dette vedtaket på plass, men det er lovlig sent, for det har gått halvannet år siden Stortingets første behandling. Jeg synes denne debatten er ganske opprørende på to måter. Det ene er regjeringspartienes argumentasjon, og det andre er statsrådens bortforklaringer av hva som egentlig har skjedd i denne saken. Det er altså slik at det er lagt krystallklare føringer fra finanskomiteen i merknads form to ganger uten at statsråden har rettet seg etter dette. En må undre seg over hvor store bokstaver Stortinget er nødt til å snakke med for at barne- og familieministeren skal forstå. Det har ikke vært noe å misforstå i denne saken. Likevel har man valgt å trenere det vedtaket som er gjort, de klare føringene som var lagt i merknads form. Jeg synes det er lite ærerikt av ministeren å prøve å legge ansvaret for det over på finanskomiteen i denne debatten. Så synes jeg også at representanten Rafiqs innlegg var et eksempel på en grunnleggende mangel på om ikke innsikt, så i hvert fall evne til å ta hensyn til og forstå den situasjonen som mange av dem som har det tøffest i vårt land, er i, altså gjeldsofrenes situasjon. Denne angsten for at folk som allerede er blant dem som har det vanskeligst, liksom skal få det for lett, synes jeg er ganske spesiell. Hele denne argumentasjonen som går på at det skal bli mulig å spekulere i gjeldsordningen, spekulere i å bli gjeldsoffer og dermed komme seg unna sine forpliktelser, er – med respekt å melde – vrøvl. Det er ingen i dette landet eller andre steder som ønsker å bli gjeldsoffer. En gjeldsordning skal ikke være en straff. Den skal være et virkemiddel for å gi folk en mulighet til en ny start og komme tilbake til samfunnet. Da er det i samfunnets interesse at vi sørger for at folk er i stand til å fullføre gjeldsordningen, og det er det for få som gjør i dag. Forskningen viser helt tydelig at det er privatøkonomien som setter en stopper for dem som ikke greier å fullføre. Statsråden kan godt mene at ordningen er for gunstig, men da er den i så fall for gunstig allerede i dag. Det er jo ganske absurd at en forskjell på 600 kr i måneden gjør at en ordning fungerer fint eller om ordningen blir altfor gunstig. Når representanten Afshan Rafiq er bekymret for at bankene skal slutte å låne ut penger, eller enda mer fantastisk, at renten skal gå opp fordi vi vedtar dette i dag, synes jeg er spesielt. Jeg tenker børsene skjelver allerede med tanke på vedtaket vi skal fatte i dag. Dette henger bare ikke på greip. Jeg er særlig forbauset over at nestekjærlighetens venner i Kristelig Folkeparti kjøper en så slett argumentasjon i en så dårlig sak.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2004-05-14:
Innen statsråden var på talerstolen sist gang er min påstand at vi nærmet oss faretruende er parlamentarisk situasjon. Det går altså ikke an for en statsråd å stå og vegre seg for å akseptere et vedtak som vil bli gjort i Stortinget. Det er riktig at det ikke har vært gjort vedtak om dette tidligere. Men jeg må si at Regjeringen undergraver jo merknadsinstituttet relativt kraftig. Denne merknaden har vært gjeldende fra Innst. O. nr. 15 for 2002-2003, som ble vedtatt i Stortinget høsten 2002, og det var ingen tvil om hva flertallet i finanskomiteen mente da. Det ble også gjentatt av det samme flertallet i finanskomiteen på et senere tidspunkt, og likevel har altså ikke Regjeringen funnet det formålstjenlig å følge opp den ambisjonen som man visste et flertall i denne sal hadde. Så må jeg si at jeg blir litt sjokkert over tilnærmingen statsråden har til dette. Man skulle jo nesten tro at man frykter dette vedtaket så kraftig, for nå vil altså folk bli rene spekulanter for å få lov til å bli gjeldsordningsofre. Det er altså ingen ordning som noen av oss veldig gjerne vil komme inn under. Det er også strenge regler for hvordan man skal kunne komme inn under denne ordningen. Når man først er kommet i en slik situasjon, er jo hele hensikten at man skal kunne klare å opprettholde en tilfredsstillende livskvalitet, mens man arbeider på en ryddig måte for å komme seg ut av det på en ryddig måte. Jeg syns det blir litt spesielt når man leser brevet fra statsråden til familie-, kultur- og administrasjonskomiteen, hvor man altså klarer å få seg til å skrive: «Gjeninnføring av 85 % satsen vil således lede til at hushold under gjeldsordning gis anledning til et høyst normalt forbruk». Jeg lurer på om statsråden har vært i kontakt med mennesker som lever på dette nivået, i hverdagen, og hørt litt om hvor vanskelig det er, om hvor krevende det er å få endene til å gå i hop når man samtidig skal forsøke å rydde opp etter seg i en vanskelig livssituasjon. Jeg syns det er en uverdig debatt å være vitne til. Jeg regner nå med og håper at denne debatten og det vedtaket som Stortinget nå er nødt til å fatte fordi Regjeringen ikke har vært villig til å følge opp flertallsmerknader som har vært gjentatt og gjentatt, er sluttstreken for dette, og at vi nå umiddelbart ser at Regjeringen følger opp det Stortingets intensjon har vært ganske lenge.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Jeg skal ikke legge opp til noen debatt. Den tok vi tidligere i dag i Stortinget, under sak nr. 3. Men det er én ting jeg ønsker å få avklart fra statsrådens side, for jeg har en følelse av at Regjeringen ikke avviser det forslaget som er til behandling, og som er foreslått vedlagt protokollen. I brev til komiteen - jeg anslår at datoen kan være 27. april - skriver statsråden: "Jeg ser det ikke som hensiktsmessig for departementet å være første instans i alle saker som skulle kunne ha i seg for eksempel et element av utenrikspolitiske hensyn. Dette ville for eksempel kunne gjelde en lang rekke visumsaker, og ville medføre behov for en betydelig oppgradering av departementets arbeid med enkeltsaker. Jeg ser det derimot som mer hensiktsmessig at direktoratet forbereder en sak og legger denne opp til departementet for vurdering." Mitt spørsmål er: Er forslaget uklart i forhold til hvilke intensjoner vi har med det? For jeg har som en av forslagsstillerne etter beste evne prøvd å peke på de sakene som vi konkret ønsker automatisk skal behandles av departementet og statsråden. Slik jeg har forstått det, er det veldig få saker som innehar en slik karakter at det er fare for rikets sikkerhet, og som har en slik påvirkning på utenrikspolitiske spørsmål - det kan vel dreie seg om 10-20 saker i året. Jeg ser at statsråden prøver å gi uttrykk for at dette omfatter flere saker, så da vil jeg gjerne be om et råd fra statsråden: Hva måtte forslagsstillerne gjort for å fange opp de enkeltsakene som vi ønsker å peke på, som virkelig er en fare for rikets sikkerhet, og som virkelig kan få følger for utenrikspolitiske saker?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
Vi vil gjerne at det blir votert separat over Fremskrittspartiets forslag under A.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2004-06-08:
Jeg er litt forundret over de krasse utfallene som kom fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Representanten Ballo kritiserte også meg for i mitt innlegg å legge opp til en konfronterende linje. Det synes jeg er underlig, for i mitt innlegg understreket jeg nettopp at det er et felles ansvar for arbeidsgiver, arbeidstaker og lege å få ned sykefraværet. Lovendringene griper også fatt i alle disse tre partene. Jeg skjønner heller ikke hva jeg sa som skulle være et angrep på arbeidstaker. Det fokuseres altså sterkere på arbeidsplassen. Det burde være en fordel for arbeidstakeren. Videre bør det være en fordel for arbeidstaker at arbeidsgiver får et større press på seg til å medvirke til en virksomhetsplan, en plan som vil gjøre det lettere for arbeidstaker å fungere på arbeidsplassen. Det må også være en fordel for arbeidstaker å få aksept for å kunne være på jobb og kunne fungere på jobb uten å være 100 pst. frisk. Det er det motsatte av utstøting. Det er reell inkludering, og det er det aktivitetskravet dreier seg om. Så vil jeg også få minne om at vi faktisk har en enstemmig innstilling. Det er en enstemmig komite som slutter opp om Regjeringens forslag. Det som vedtas i dag, tar utgangspunkt i enighet mellom partene i arbeidslivet, og det burde veie svært tungt for oss politikere, siden det er partene i arbeidslivet som har hovedansvaret for å få ned sykefraværet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-06-08:
Jeg må si jeg synes at sosialministeren i dag har beskrevet det vi skal vedta, på en balansert måte. Jeg mener at de endringene som skjer i IA-avtalen, og de endringene som nå skjer i lovverket, så absolutt er en fordel for alle parter. Derfor er det helt utrolig at sosialministeren greide å få framstilt det glade budskapet, det gode budskapet, på den måten hun gjorde i Dagsnytt, og som vi våknet til den 4. juni. Jeg må nesten spørre: Er det slik at NRK fullstendig har misforstått sosialministeren, eller er det slik at sosialministeren etter hvert har trent på hvordan dette budskapet bør framføres? Hvis budskapet skal presenteres på den måten som vi opplevde den 4. juni, blir det i hvert fall ingen tilslutning til denne avtalen, og det er forståelig.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2004-06-08:
De endringer av forslaget til innstramminger som ligger i odelstingsproposisjonen, støttes av en enstemmig komite. Mye av det som sosialministeren var inne på i sitt innlegg, var velbalansert og kan støttes fullt ut. Som sosialministeren sa, er det viktig med bedre tilrettelegging ute i bedriftene. Derfor er det en logisk brist når man samtidig foreslår at tilretteleggingstilskuddet kun skal kunne gis til bedrifter som har skrevet under en IA-avtale. De som taper på det, er jo nettopp staten, eller skattebetalerne, ved at man må betale sykepenger istedenfor å få personer tilbake til jobb, eller arbeidstakerne, som ikke får en tilrettelagt arbeidsplass slik at de kan fungere på en god måte ute i bedriftene. Jeg må spørre sosialministeren: Synes sosialministeren virkelig det er fornuftig at man bare gir tilretteleggingstilskuddet til de bedrifter som har skrevet under på IA-avtalen, eller er det rett og slett bare et forsøk på å tvinge folk til å skrive under?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
De nye reglene styrker den ansattes rett til å være på arbeid, sa statsråden i sitt hovedinnlegg i dag. Det er SV helt enig i. Det er åpenbart også partene i arbeidslivet enig i, og derfor inngår de en avtale som inkluderer de endringene. Men det oppspillet vi hørte den 4. juni i Dagsnytt-sendingen kl. 07.30, var altså at retten til å være sykmeldt reduseres kraftig. Det er helt åpenbart at partene i arbeidslivet ikke ville ha inngått en avtale dersom arbeidstakerne satt med det inntrykket at de får kraftig reduserte sykepengerettigheter. Derfor er det viktig for SV at statsråden tar stilling til disse to utsagnene. Hvilket av dem er riktig? Er det sånn at man styrker de ansattes rettigheter til å ha kontakt med arbeidsstedet når man er sykmeldt, for å komme ut av en sykmelding, eller er det slik som man sa i nyhetssendingen, at retten til å være sykmeldt reduseres kraftig? Kort sagt, reduseres sykmeldingsrettighetene kraftig her?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-08:
Beate Heieren Hundhammer minner Stortinget på at vi har en enstemmig innstilling. Det kan jo da være verdt å snu det den andre veien og minne en mindretallsregjering på at den enstemmige innstillingen ikke vil forbli enstemmig særlig lenge hvis man velger den typen retorikk som vi har hørt fra sosialministeren den siste tiden. Det vi har sett av reaksjoner fra ulike arbeidstakere og fra ulike interesseorganisasjoner, er at hvis det er den tilnærmingen man skal ha til et inkluderende arbeidsliv, vil de ikke være med på det. Derfor er det et godt råd å prøve å oppføre seg slik overfor arbeidstakerorganisasjonene at de skjønner at det er en realitet at man søker å være inkluderende, i stedet for å operere slik som Heieren Hundhammer nå gjør, med en type press for å få folk inn, eller slik at den som ikke vil, den skal, som man kan høre av ordlyden på det som sies. I 1998 var de samlede ytelsene i Norge til sykepenger, rehabiliteringspenger, attføringspenger, uførepensjon og sosialstønad ca. 56 milliarder kr. Ved utgangen av 2003 hadde det tallet økt til 98,2 milliarder kr, noe som er en ekstremt dramatisk økning, og der alle grupper øker. Det man kan spørre om, når man ikke har noen forklaringer på årsakene til dette, er om Regjeringen gjennom sin tilnærming, slik som de fører politikken nå, forsterker disse trendene nettopp ved å lage et arbeidsliv som ikke er inkluderende, som er utstøtende, og der folk føler at de ikke klarer å stå i det arbeidsforholdet. I stedet for å rette skytset mot de ulike partene som er villige til å samarbeide om løsninger, bør Regjeringen kanskje tenke igjennom om det var noe staten kunne ha gjort, noe departementet kunne ha gjort, noe statsråden kunne ha gjort, for å forbedre den utviklingen som er i ferd med å bli lammende for all økonomi i Norge, og som nå utgjør en sjettedel av hele statsbudsjettet. Men jeg ser ikke noen form for den type selverkjennelse her. I stedet retter man skytset mot dem som søker å bidra gjennom den inkluderende avtalen for et arbeidsliv som skal inkludere flest mulig.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2004-06-08:
Arbeid utgjer ein stor og viktig del av livet. Arbeid gir ei kjensle av at vi meistrar livet, og det gir oss ein sosial arena. I aukande grad gir arbeid oss også identitet. Tap av arbeid, eller det å bli sjuk, kan føre til ei kjensle av manglande meistring og livskvalitet. Kristeleg Folkeparti meiner det er viktig at alle menneske kan delta i samfunnet med utgangspunkt i dei evnene og eigenskapane ein har. Etter at IA-avtalen vart inngått, har det vore stor semje om at arbeidsplassen er den viktigaste arenaen for sjukefråværsførebyggjande arbeid og utprøving av funksjonsevne. Ot.prp. nr. 48, om endringar i folketrygdlova, understrekar endå meir enn IA-avtalen at alle har eit ansvar for å få ned sjukefråværet: Arbeidstakarar, arbeidsgivarar og legar. Eg vil berre kommentere nokre få punkt, då det er stor semje i komiteen. Ifølgje punkt 4 i erklæringa av 3. desember 2003 frå partane, om vidareføring av IA-avtalen, skal sjukmelde så tidleg som mogleg prøve seg i arbeidsrelaterte aktivitetar, og inaktivitet utover åtte veker skal vere grunngitt medisinsk. Dette vert no lovfesta også i folketrygdlova. Kristeleg Folkeparti er glad for dette. Ifølgje IA-erklæringa har arbeidsgivar og arbeidstakar eit felles ansvar for å avklare funksjonsevna så tidleg som mogleg og utarbeide ein oppfølgingsplan seinast innan seks veker. Etter dagens reglar skal legen ved sjukmelding alltid ta utgangspunkt i ei funksjonsvurdering, jf. § 8-7 tredje ledd. Sjølv om også dagens lovtekst føreset at legen gjer ei funksjonsvurdering i høve til vedkommande sitt arbeid før legen sjukmelder ein person, vert dette no teke eksplisitt inn i lova. Legen skal i samband med førstegangs og seinare sjukmeldingar alltid vurdere om vedkommande kan vere i arbeid eller i arbeidsrelatert aktivitet. Også anna helsepersonell skal kunne gi ei funksjonsvurdering. Vurderinga må ta utgangspunkt i arbeidsplassen, og det vert derfor foreslått at også arbeidsgivar kan verte trekt inn i funksjonsvurderinga. Det står att å sjå om desse tiltaka vil ha nokon effekt på sjukefråværet. Resultata så langt har ikkje vore gode. Likevel meiner eg at dette arbeidet som Regjeringa har sett i verk, har vore nødvendig sett i høve til haldningar til sjukdom og arbeid. På same vis som i høve til menneske med funksjonshemming, har ein vore for einsidig fokusert på symptom og late det overskyggje det den enkelte kan gjere. Ein har gjort for lite for å forstå pasienten sin funksjon, for å kartleggje dei tilgjengelege ressursane han eller ho har, og for å leggje til rette for at ein kan brukast ut frå dei evnene ein har. Mange som i dag er arbeidsuføre, kunne kanskje vore hjelpte dersom det hadde vore interesse for tydnaden av arbeid og høve til yrkesrehabilitering. Arbeid kan gjere oss sjuke, men arbeid kan også gjere oss friskare, i alle fall dersom det er dei rette føresetnadene som ligg der.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-06-08:
Det er mulig at det var relativt kraftige utfall fra Senterpartiet og SV. Jeg kan ikke skjønne det. Men det er i hvert fall grunn til å etterlyse hva som er realiteten, og hva som er holdningen når oppslaget og konklusjonen på grunnlag av den saken som vi behandler i dag, er følgende: Retten til å være sykmeldt reduseres kraftig. Jeg er for et inkluderende arbeidsliv, og jeg syns det er positivt, som jeg sa i mitt først innlegg, at vi har fått til den avtalen, og at den videreføres. Inkludering er bl.a. å ha rett til å være på arbeid selv om man er "litt syk", som sosialministeren sa. Det er positivt. Men så er spørsmålet: Hva er "litt syk"? Aktivitetskravet i sykmeldingsperioden er i tråd med IA-avtalen, sa sosialministeren. Det er greit, det også. Legen skal vurdere dette og skikketheten til å gå inn i f.eks. deler av en jobb i bedriften. Vi stilte spørsmål ved om dette med tilretteleggingsordningen i bedriftene er godt nok. Dette har med inkludering å gjøre alt sammen, og er bra. Men går det an å trekke ut av det vi har her, at retten til å være sykmeldt skal reduseres kraftig? Spørsmålet er fortsatt - jeg hadde ingen mulighet til å få replikk, men jeg har lyst til å stille spørsmålet igjen: Styrker man de ansattes rettigheter ved sykdom, eller svekkes retten til å være syk? I så tilfelle er det det motsatte av inkludering, nemlig ekskludering.