trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Det gjenstår å se, når Stortinget får det endelige lovforslaget til behandling. Nå jobber vi med å gå gjennom de høringsuttalelsene som er kommet, og det er selvfølgelig noe som alltid vil bli gjort når vi skal lytte til uttalelsene om det som har vært på høring. Men jeg har bare lyst til å understreke at målet med det lovforslaget som har vært på høring, er å skape et sterkere vern for dem som trenger beskyttelse mot diskriminering. De andre grepene vi har gjort, er med og styrker rettighetene til de personene som trenger det, som har en nedsatt funksjonsevne. Spørsmålet er da at det som skal nevnes i en formålsbestemmelse, handler jo mest om symboler, og jeg mener at det er reelle rettigheter og plikter i loven som er viktig. Det var også det jeg nevnte, at funksjonshemmedes barrierer er nevnt i andre bestemmelser i loven. Det vi dessuten må gjøre, er å styrke diskrimineringsvernet til personer med funksjonsnedsettelser på flere punkter, men dette skal Stortinget få reell anledning til å behandle og debattere.
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
«For mange reisande er mangelen på heile reisekjeder ei stor utfordring ved at overgangen mellom transportformene ikkje er universelt tilpassa, eller at det heilt eller delvis manglar assistentteneste. Kan statsråden avklara når, og på kva reisestrekningar, han kan lova universell utforming etter den standarden som til dømes er på jernbanestrekninga 'Østre linje'?»
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Eg ser fram til regjeringas framlegg av Nasjonal transportplan på dette feltet. Me får sjå kor mykje som ligg inne der. Men i innstillinga frå transport- og kommunikasjonskomiteen om Nasjonal transportplan 2014–2023 hadde det dåverande fleirtalet i komiteen, samansett av Framstegspartiet, Høgre og Kristeleg Folkeparti, dette forslaget: «Stortinget ber regjeringen fremlegge for Stortinget en statusrapport for universell utforming på alle transportområder.» No har desse forslagsstillarane også fleirtal i Stortinget, og mitt spørsmål til statsråden vert då om han i regjering har følgt opp, eller vil følgja opp, dette punktet om ein eigen statusrapport for universell utforming.
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Det er kjekt at statsråden lèt seg sjarmera, men det er jo sånn at me stemde imot det forslaget fordi me meinte at våre forslag til oppfølging på området var tilstrekkelege. Difor er eg overraska over statsrådens haldning til det no. Men i budsjettet for 2016 står det at regjeringa har ein oppfølgingsgrad på berre 51,2 pst. på universell utforming. Er statsråden tilfreds med å liggja så langt bak på dette området, som jo ikkje akkurat utgjer dei store summane, men som ville innebore ei veldig stor betring i livskvaliteten for svært mange menneske?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Først og fremst vil jeg si at det er viktig å bidra til mobilitet i samfunnet, for alle som bor her. For folk med funksjonshemninger er det spesielt viktig at vi tilrettelegger for atkomst og for når en er om bord på kollektive reisemidler. Det er noe vi bruker mye tid på fordi det handler om å sikre alle en mulighet til å delta i samfunnet. Og det er viktig at flest mulig har en sjanse til å delta i samfunnet, som frie individ som ikke blir gjort for avhengige av bistand fra andre – selv om den bistanden er god for dem som trenger den. Det transportpolitiske målet om universell utforming ligger fast, og det er kommunisert i gjeldende NTP. Det handler om å bidra til at hele reisekjeden blir universelt utformet. Vi skulle gjerne sagt at vi skulle sørge for at alt ble det med en gang, men vi vet at veldig mye av den infrastrukturen som finnes, er bygget på en tid der en ikke hadde de prioriteringene på plass. Da handler det om at når vi bygger nytt, skal vi sørge for at det er universelt utformet. Når vi gjør store oppgraderinger av eksisterende stasjoner, f.eks., skal vi også sørge for at det løftes til det nivået. Men på mange av de hundrevis av jernbanestasjonene og busstoppene som finnes rundt om i landet, må vi gjøre en prioritering om hvordan vi bruker pengene for å få dette målet på plass så fort som mulig, men allikevel med en forståelse for at det tar noe tid. I mitt møte med de funksjonshemmedes organisasjoner er de veldig tydelige på at det er viktig å ha reisekjeder, altså at når du kan komme deg på et tog, skal du også kunne komme deg av. Da hjelper det ikke at en utbedrer noen stasjoner, da må en utbedre hele strekningen. Tilsvarende er det på bussområdet. Men fordi mange av de tjenestene som vi tilbyr, ofte innebærer at en reiser litt med tog og så med buss, så handler det om at en må samarbeide godt mellom stat, fylkeskommune, kommune og transportselskapene. Det er i dag innført regelverk og standarder der en stiller krav om universell utforming av både buss, tog og ombordstigningsløsninger for fly. En har i dag assistansetjenester på alle flyplasser. I tillegg jobber Avinor med å legge bedre til rette når de investerer, slik at en blir mest mulig selvhjulpen. På jernbanen er det seks stasjoner som har assistansetjenester i dag, og det er i tillegg en fem–seks som en planlegger å gjennomføre det på i løpet av året. På mange stasjoner jobber vi nå for å finne ut hvordan vi kan sørge for god tilgjengelighet, også gjerne universell utforming, der vi klarer å nå flest mulig på en god måte. I løpet av de neste to ukene har jeg et planlagt møte med de funksjonshemmedes organisasjoner, nettopp for å diskutere hvilken form for fleksibilitet vi skal gi oss selv, for å få pengene til å strekke lengst mulig. Noen steder handler det om at hvis en hever perrongene, vil en kunne komme om bord med rullestol uten problem. Det fine er at hvis en kommer om bord med rullestol uten problem, vil en også kunne komme om bord med barnevogn o.l. Så det er mange som tjener på det.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Det er alltid sjarmerende når de som stemte imot et forslag i forrige periode, etterlyser resultatene av det når de selv har kommet i opposisjon. Vi jobber med Nasjonal transportplan og har fått forelagt etatenes vurderinger. Nå skal vi bruke de neste årene til å reise land og strand rundt og møte næringsliv, organisasjoner, politikere og andre for å lage vårt forslag til Nasjonal transportplan som skal fremmes for Stortinget. Universell utforming kommer til å være en viktig del av det. Da vil det også være naturlig at det ligger en statusrapport i den nasjonale transportplanen. Vi skal også sørge for at fram til 2018, når neste NTP begynner, skal vi gjennomføre de målsettingene som jeg oppfatter at alle i denne salen egentlig støtter opp om, uavhengig av om en har sittet i regjering eller i opposisjon i tidligere perioder. Vi skal gjennomføre dem på en best mulig måte. Det er poenget med å ønske å snakke med de funksjonshemmedes organisasjoner for å finne ut hvordan de er komfortable med at vi når målene på en best mulig måte, og der vi klarer å oppgradere flest mulig av også de lavtrafikkerte stasjonene. Hvis en skulle universelt utforme dem, vil en måtte oppgradere mange færre stasjoner per år.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Når det gjelder bevilgninger, er det representanten henviser til, en prosentvis kroneoppfølging, ikke nødvendigvis hvor mange stasjoner en har fått gjort noe med, fordi mye av det som skjer innenfor universell utforming, handler ikke om det konkrete programområdet, men det handler om når en bygger nytt. Og nå bygges det veldig mye nytt. Det er veldig mange andre ting som kommer universell utforming til gode, men som kommer på andre programposter. Så alt i alt mener jeg at vi gjør veldig mye bra. Men noe av det jeg mener er det viktigste vi gjør – og det er nettopp det jeg har nevnt i mine to foregående svar – er at vi må diskutere med de funksjonshemmedes organisasjoner hvordan vi skal få pengene til å strekke lenger, slik at vi kan oppgradere en del stasjonsområder uten at de pålegges både å heve plattformene og å forlenge dem, for da detter de ned i prioriteringsrekkefølgen. Hvis vi kan bli enige om f.eks. å heve plattformene på de strekningene som er, uten at en automatisk lar alle andre krav om at en også skal forlenge dem, tre i kraft, går gjerne prosjektene fra å koste 40 mill. kr til å koste 2–3 mill. kr. Da bør vi se på hvordan vi klarer å nå flest mulig, med et tilbud som er godt nok for de funksjonshemmede, uten at vi skal si at vi skal ha ekstravagante løsninger som gjør at en ikke når så langt ...(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Jeg vil stille statsråden følgende spørsmål: «Hvordan ser statsråden for seg at vernet mot diskriminering av personer med nedsatt funksjonsevne kan styrkes, samtidig som hun har sendt på høring et forslag om svekket formålsparagraf?»
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Statsråden har i veldig mange andre saker jeg kjenner til, samarbeidet godt med organisasjoner og snakket varmt om gode innspill og gode tanker rundt politikken som skal føres, men altså ikke her, ifølge organisasjonene. Mange innspill har kommet fra organisasjonene. Statsråden sier det er pakket inn i den loven som er. I hvilken grad følger statsråden opp de entydige innvendingene organisasjonene har hatt til at de ikke har vært med på det?
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Noen ganger kan en angre på ting en gjør, og noen ganger kan ting gå litt fort. Siden dette handler om noe som samfunnet har et ansvar for å legge til rette for, og også om hva slags holdninger vi har til det å tilrettelegge, vil jeg utfordre statsråden på følgende: Ville hun gjort det annerledes dersom hun kunne begynt på nytt, og tatt vekk forslaget om en svekket formålsparagraf?
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
«16. juni 2015 vedtok Stortinget enstemmig: 'Stortinget ber regjeringa gjennomføre en helhetlig offentlig utredning(NOU) av palliasjonsfeltet, med bredt sammensatt representasjon fra ulike fagmiljøer, og hvor barnepalliasjon er en del av arbeidet.' (NOU) Når forventes det at dette utvalget settes ned og kan påbegynne sitt arbeid?»
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Både miljøet og en del av oss er litt urolig for tidsbruken her, og derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden enda mer når det gjelder tidsbruken. Er det realistisk å se for seg at utvalget i hvert fall blir satt ned og kommer i arbeid før sommeren?
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Jeg vet ikke om jeg skal være beroliget over svaret fra Høie eller ikke. Jeg vil bare gjenta at det er store forventninger i miljøet og blant politikerne her på huset om at dette arbeidet blir iverksatt raskt, og at det blir en bred og ordentlig representasjon fra de ulike miljøene. Det er heller ikke til å stikke under stol at det har vært visse komplikasjoner med dialogen, f.eks. mellom Helsedirektoratet og en del av organisasjonene her. Kan statsråden også forsikre meg om at det følges opp, det med den brede representasjonen?
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Arbeidet med å følge opp Stortingets anmodning om å nedsette et utvalg som skal gjennomføre en helhetlig offentlig utredning, er i prosess i Helse- og omsorgsdepartementet. Oppfølgingen av Stortingets vedtak har høy prioritet og vil bli gjennomført så raskt det lar seg gjøre.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Det hjertet er fullt av, renner munnen over med.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Vi jobber nå veldig konkret med dette arbeidet, så vi kommer til å innfri det vedtaket så raskt som mulig.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Ja, vi jobber med et veldig godt mandat, men også med en god og bred sammensetning av dette utvalget nettopp for å følge opp det som er Stortingets ønske, og det har jeg prioritert hos oss nå.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Representant Kjerkol og jeg er enige om betydningen av brukerstyrt personlig assistanse for både likeverd, likestilling og samfunnsdeltagelse. Derfor la denne regjeringen fram et styrket forslag om rett til brukerstyrt personlig assistanse sammenliknet med det høringsforslaget som den forrige regjeringen hadde sendt ut. Rettigheten ble utvidet til også å gjelde støttekontakt og avlastning for personer med foreldreansvar for hjemmeboende barn under 18 år med nedsatt funksjonsevne. For regjeringen er det viktig å bedre hverdagen også for pårørende og anerkjenne den betydningsfulle innsatsen de gjør. Derfor utvidet vi rettigheten. Ved innføringen av rettigheten i 2015 ble kommunene kompensert med 300 mill. kr gjennom de frie inntektene. I 2016 har regjeringen økt kompensasjonen med ytterligere 205 mill. kr. Videre sendte departementet ut et rundskriv om rettigheten til brukerstyrt personlig assistanse i desember 2015. Rundskrivet tar for seg forståelsen og praktiseringen av ordningen med brukerstyrt personlig assistanse, i tråd med den nye bestemmelsen. Slik får brukerne og kommunene veiledning i hvordan den nye rettigheten er å forstå. I tillegg har vi satt i gang en evaluering av rettigheten for å følge utviklingen i kommunene etter innføringstidspunktet. Følgeevalueringen har en tidshorisont på om lag to år og begynte sommeren 2015. Kommunenes Sentralforbund er involvert i dette arbeidet gjennom konsultasjonsordningen.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Det er vanskelig å gi noe konkret svar på det, men vi vet jo når det gjelder praktiseringen av rettigheten og også praktiseringen av det som jeg er veldig opptatt av å understreke, at selv om en gruppe nå har fått en rettighet til brukerstyrt personlig assistanse, betyr ikke det at ikke den gamle ordningen, nemlig at kommunene har en plikt til å tilby og tilrettelegge for brukerstyrt personlig assistanse også for gruppene utover dem som har rettigheter, gjelder fortsatt. Det er et veldig viktig spørsmål representanten tar opp, nemlig om tildelingen av timer tilpasses sånn at enkelte opplever at de kommer under rettighetsgrensen, men det er et av de temaene som vi vil få svar på i evalueringen. Så valgte vi å innføre dette fra 1. januar 2015, selv om vi ikke da var klar med rundskrivet. Det betyr at det har nok vært større usikkerhet i kommunene det første året, uten det nye rundskrivet, enn det vi forhåpentligvis vil oppleve i 2016.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Den oppfordringen tar jeg. Brukerorganisasjonene er også godt involvert i arbeidet med rundskrivet, og jeg opplever at de mener at det svarer på en del av den usikkerheten som ble skapt. For eksempel skriver Uloba at rundskrivet om BPA er «En oppskrift på frihet». Det synes jeg er et godt stempel, og Norges Handikapforbund sier at det er viktig at regjeringen ikke lenger «legger noe forbud mot reiser». Dette er veldig bra, så jeg opplever at brukerorganisasjonene, og også JAG Assistanse, har gitt gode tilbakemeldinger på den fortolkningen av lovverket som rundskrivet representerer, og som de også var – det er mitt inntrykk – godt involvert i utviklingen av i forkant.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Det er riktig, som representanten Toppe sier, at regjeringen har varslet en opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering, og at denne skal ha sin hovedoppmerksomhet rettet mot tilbudet i kommunene. Det har vært viktig for regjeringen å se denne opptrappingsplanen i sammenheng med andre pågående prosesser på dette feltet. I Meld. St. 26 for 2014–2015, Fremtidens primærhelsetjeneste – nærhet og helhet, er utfordringene innen habilitering og rehabilitering utførlig omtalt i et eget kapittel. Regjeringen har også i denne meldingen varslet at vi vil lovfeste kompetansekrav i de kommunale helse- og omsorgstjenestene, noe Stortinget har gitt sin tilslutning til. Departementet tar sikte på å følge opp forslaget om lovendringer som er nevnt i meldingen, og Stortingets behandling av denne. Det skjer i form av et høringsnotat før sommeren 2016. Helsedirektoratet kom i fjor høst med en veileder om rehabilitering, habilitering, individuell plan og koordinator. Veilederen er et nyttig redskap for kommunene og spesialisthelsetjenesten i hvordan habilitering og rehabilitering kan organiseres, og den viser betydningen av å ha et rehabiliteringsansvarlig tyngdepunkt i tjenestene. For å sette kommunene i stand til å gi innbyggerne et faglig godt tverrfaglig rehabiliteringstilbud, vil regjeringen legge fram en opptrappingsplan i løpet av 2016. Detaljene om hvordan satsingen vil bli finansiert, og hvilke tiltak som vil inngå i planen, vil følgelig regjeringen komme tilbake til når planen blir lagt fram for Stortinget.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Det er sånn at vi tar sikte på å legge fram en opptrappingsplan for rehabilitering og habilitering. Når det gjelder innholdet i den og finansiering av denne, vil det selvfølgelig bli presentert i planen, og som representanten vet, er det den type spørsmål som en statsråd ikke kan svare på før planen legges fram.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Kommunene har ulike måter å sørge for ansvaret sitt på dette området, og det er også mye som tyder på at det er ulikheter i kommunenes kapasitet og kompetanse på dette området. Jeg er ikke i tvil om at større kommuner vil kunne ta på seg et større ansvar for rehabilitering og habilitering og også ha mulighet til å gi et bedre tilbud til innbyggerne enn hvis dette tilbudet gis i spesialisthelsetjenesten, nettopp fordi habilitering og rehabilitering for mange pasientgrupper handler om å få hjelp til mestring i hverdagen, og dette er tilbud og ansvar som kommunene, hvis de har store nok fagmiljøer, er godt egnet til å ha. Det er ikke aktuelt å overføre ansvaret for rehabilitering som sådan til kommunene. Det vil også fortsatt være et ansvar for spesialisthelsetjenesten å ha et tilbud innen rehabilitering og habilitering. Hvordan dette skal fordeles, vil vi komme tilbake til i et eget høringsnotat før sommeren.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Jeg har veldig stor forståelse for at det oppleves som en stor påkjenning for pasienten å få beskjed om at en planlagt operasjon er avlyst eller utsatt, spesielt i de tilfeller der pasienten informeres om dette kort tid før operasjonen etter planen skal gjennomføres. Jeg kan ikke kommentere hvilke vurderinger som er gjort i det tilfellet representanten viser til. Mitt svar redegjør på generelt grunnlag for hvordan sykehusene håndterer situasjoner der operasjoner må avlyses, og hva som kan gjøres for å forebygge slike hendelser. I alle sykehus som driver med kirurgisk virksomhet, hender det at operasjoner av og til blir avlyst. Det kan være ulike årsaker til dette. I noen tilfeller vil pasientens medisinske tilstand ha endret seg, slik at det ikke lenger er indikasjon for operasjon, eller operasjonen må utsettes fordi pasienten har annen akutt sykdom. I noen tilfeller kan endring i pasientens medisinske tilstand kreve at pasienten må utredes ytterligere før et eventuelt inngrep. Noen ganger kan uvanlig stor pågang av øyeblikkelig-hjelp-kirurgi kreve at planlagt kirurgi som har lavere hastegrad, må utsettes. Men det er viktig for meg å understreke at man heller ikke kan se bort fra at det hender at operasjoner blir avlyst eller utsatt rett og slett på grunn av dårlig planlegging. Jeg har henvendt meg til Helse Sør-Øst om saken. Ved Ahus er hovedregelen ved avlyst operasjon at pasienten enten opereres senere under samme opphold, eller skrives ut med avtale om ny operasjonsdato. Det forutsettes at det fortsatt er indikasjon for det aktuelle inngrepet, og at det ikke er medisinske grunner til at pasienten må utredes ytterligere før endelig beslutning om en eventuell operasjon kan fattes. Det er den enkelte avdeling ved sykehuset som følger opp pasienten videre. Sykehuset er opptatt av å legge til rette for at antall avlysninger eller utsettelser skal være lavest mulig. Likevel kan det ikke unngås at et sykehus av en slik størrelse og kompleksitet som Akershus universitetssykehus, ved noen tilfeller må avlyse eller utsette planlagte operasjoner. Andelen utsettelser i forhold til antall planlagte operasjoner inngår som en indikator i det nasjonale kvalitetsindikatorsystemet. Publiseringen av disse indikatorene gir viktig informasjon til pasientene om kvaliteten i helsetjenestene. Nasjonale kvalitetsindikatorer inngår også i helseforetakenes arbeid med kvalitetsstyring og -forbedring. Jeg er helt enig i det som ligger som en premiss i representantens spørsmål, at avlysninger som skyldes dårlig planlegging, er noe en bør jobbe for å redusere ytterligere, samtidig som en nå også jobber veldig godt med å få redusert den generelle ventetiden og ser at der får en nå gode resultater.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Jeg er helt enig med representanten, og jeg blir også opprørt når jeg hører den typen historier. Sånn som det her beskrives, skal det ikke være, og i de tilfellene sykehuset er i en så presset situasjon at de ikke kan gi operasjon den dagen, bør de – som jeg sa i mitt svar – gi pasientene en ny time, slik at en føler trygghet for at en ikke er glemt. Vi jobber nå ganske systematisk med hvordan vi skal bidra til at sykehusene skal forbedre sin planleggingshorisont. Den lovendringen som trådte i kraft den 1. november, der pasientene ved første henvisning som hovedregel skal få dato og klokkeslett for når undersøkelse eller behandling skal gis, er også med på tvinge sykehusene til å ha en lengre planleggingshorisont. Vi ser at det er en utfordring i en del av de norske sykehusene at det planlegges aktivitet for for kort tid framover, og det skaper også unødvendige situasjoner. Det hjelper ikke å ha innkalt en pasient til operasjon hvis legen er på seminar.
Bent Høie (Høyre), 2016-04-06:
Jeg er helt enig i det, og det er et betydelig forbedringspotensial på dette området – det er jeg helt enig med representanten i. Når vi snakker konkret om Akershus universitetssykehus, vil jeg likevel trekke fram at det har skjedd et betydelig forbedringsarbeid på dette sykehuset det siste året. Mange avdelinger har jobbet veldig godt og systematisk med å få ned ventetidene og gi pasientene raskere og bedre tilbud nettopp gjennom å ha bedre planlegging av aktiviteten. Vi får stadig flere positive tilbakemeldinger på utviklingen på sykehuset. Det er det viktig å ha med seg i denne diskusjonen.
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
«Brukerstyrt personlig assistanse(BPA) er et viktig tilbud for å sikre likeverd, likestilling og samfunnsdeltakelse for personer med nedsatt funksjonsevne og stort behov for bistand. BPA betyr mye for muligheten til yrkesdeltakelse, utdanning og et aktivt og selvstendig liv. Den forrige regjeringen la fram forslag til rettighetsfesting av BPA. Nye regler trådte i kraft 1. januar 2015. Det meldes om styrker og svakheter fra kommunene. (BPA) Hvordan har regjeringen fulgt opp BPA overfor kommunene?»
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Takk for svaret. Dette er en ny ordning. Det er et betryggende opplegg for å følge utviklingen av ordningen, sammen med relevante aktører som KS. Jeg vil også tro at enkeltkommuner – de som har vært tidlige ute med å utforme ordningen og ønsker at dette skal bli et vellykket tilbud i sine kommuner – vil engasjere seg spesielt i dette. Jeg har et oppfølgingsspørsmål, og jeg skjønner at det kan være vanskelig for statsråden å svare på det: Brukerorganisasjonene var spesielt bekymret for om de som hadde grunnlag under rettighetstaket, skulle få et dårligere tilbud. Vi kjenner eksempler fra enkelte kommuner med at det kanskje har skjedd. Hvordan vurderer statsråden den utfordringen, og hva er hans inntrykk av hvordan dette har «dratt ivei», for å bruke et trøndersk uttrykk?
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Jeg takker for svaret. Jeg skjønner at det er vanskelig å gi veldig presise vurderinger, vi har ikke nok erfaringer, men jeg hører at statsråden er opptatt av akkurat de forholdene som vi allerede nå har fått signaler om kan inntreffe. Jeg vil bare oppfordre til at man i den videre prosessen, når dette skal følges med forskning, veldig sterkt involverer brukerorganisasjonene. Så kan jo statsråden velge å svare på det, men det er vel mer en oppfordring enn et spørsmål.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-04-06:
«I budsjettproposisjonen for 2016 varsla regjeringa at den tar sikte på å fremja ein opptrappingsplan for habilitering og rehabilitering i 2016. Helse- og omsorgsdepartementet fekk i 2014 innspel frå Helsedirektoratet til ein slik opptrappingsplan, som bygde på innspel frå brukar-, fag- og interesseorganisasjonar. Vil regjeringa fremja ein slik opptrappingsplan i 2016, korleis vil satsinga bli finansiert, og korleis vil regjeringa sikra utbygging av kompetanse og kapasitet i kommunane og spesialisthelsetenesta?»
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-04-06:
Eg takkar for svaret. Det var usikkerheit med omsyn til om planen ville koma i 2016 eller ikkje, men no slår statsråden fast at opptrappingsplanen vil verta fremma for Stortinget i løpet av 2016, og det er veldig bra. Det er òg usikkerheit med omsyn til finansiering. Eg høyrde at statsråden ikkje ville gå inn på det, men eg kunne tenkt meg å spørja ein gong til om det. Det er spørsmål iallfall frå organisasjonane om dette kjem som øyremerkte midlar, om det kjem på same måten som for opptrappingsplanen for rusfeltet, med nokre særskilde øyremerkte satsingar og elles som ei anna satsing. Det er iallfall stor merksemd rundt dette at det må følgja pengar med ei slik satsing, så eg vil gjerne spørja på nytt om statsråden kan seia noko meir om korleis ein har tenkt seg at finansieringa av opptrappinga av rehabilitering og habilitering skal skje.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-04-06:
Eg har eit anna spørsmål då. Regjeringa har i oppgåvemeldinga føreslått at større kommunar kan få eit større ansvar for rehabiliteringstenestene som i dag vert varetatt av spesialisthelsetenesta. I dag veit vi, ifølgje innspel frå Helsedirektoratet, at kommunane gradvis har fått eit større ansvar for habiliterings- og rehabiliteringsfeltet, men at personar har vorte skrive raskare ut frå nettopp spesialisthelsetenesta, og i mange kommunar er ikkje tilbodet bygt opp tilsvarande for å dekkja opp den auka etterspurnaden. Vi veit òg at det i spesialisthelsetenesta er eit mangelfullt tilbod for iallfall ein del grupper. Er det ein god idé å overføra meir ansvar?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «For mange pasienter er det en krevende og vanskelig tid å gå og vente på alvorlige, planlagte operasjoner. Når de har forberedt seg lenge og kommer til dagen for operasjonen, er det viktig at den faktisk skjer. Jeg har fått flere henvendelser om avlyste planlagte operasjoner på Ahus. Nylig ble en pasient fra en Oslo-bydel innlagt tidlig på morgenen, for deretter å få en sjokkerende beskjed i ti-tida om avlysning og utskriving uten ny avtale. Hva vil statsråden gjøre for å forebygge at slike hendelser skal oppstå?»
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Jeg takker for svaret og for at statsråden tar det på alvor og går inn i det. Jeg skjønner at man ikke kan behandle en enkeltsak her, det var heller ikke hensikten, men jeg ville bruke eksemplets makt. Jeg må bare si at da jeg fikk beskrevet dette tilfellet av denne pasienten, ble jeg veldig oppskaket og engasjert, for å oppleve å forberede seg i flere måneder, legge om medisinbruken i god tid i forveien, bli lagt inn klokken halv seks om morgenen og så bli skrevet ut klokken ti uten ny avtale, er ikke som det skal være. Dette handler ikke om tilfeller der det er medisinske begrunnelser – jeg er nå blitt informert om at pasienten omsider har fått en ny avtale – men om dårlig planlegging. Jeg håper at statsråden er enig i at man bør prøve å snu seg rundt når det oppstår slike situasjoner, at man bruker operasjonsutstyret litt lenger om dagen eller finner andre løsninger, for sykehuset har selv satt seg i en akuttsituasjon når man gjør en slik tabbe.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Min bekymring da jeg begynte å gå inn i dette og snakket med pasienten og flere som kjente vedkommende, var at det kom fram flere eksempler angående det samme sykehuset. For eksempel fortalte en pasient at det var tredje gang vedkommende var der – han fikk visst operasjon tredje gangen. Men det pasientene kan oppleve, er at man får nummerlapp når man kommer, og antallet som møter opp, er litt i overkant av det man er sikker på å få unna den dagen. Jeg tror at den typen arbeidsmetoder kan egne seg for mer fabrikkmessig produksjon, men ikke for et sykehus, hvor pasientene går gjennom en veldig opprivende periode når de forbereder seg på alvorlige operasjoner. Jeg vil oppfordre statsråden til å være obs på at det ikke kan være sånn at man deler ut nummerlapper som på et apotek, når man skal gjennomgå alvorlig operasjon.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
«I etterkant av terroren i Brussel uttalte PST-sjefen at de viktigste virkemidlene for å bekjempe terrorisme og ekstremisme i Norge er å opprettholde et samfunn med stor grad av likhet der innbyggerne har tillit til myndighetene, politiet og domstolene. Deler statsråden PSTs vurderinger, og hvordan mener han norske kommuner best kan forsterke arbeidet mot radikalisering og ekstremisme?»
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Takk for svaret fra justisministeren. Jeg synes det sier ganske mye om Norge som land, om PST som organisasjon og om at det er styrt på en god og klok måte, når man dagen etter en brutal terrorhandling på vårt eget kontinent, kunne sett for seg ganske mange ulike svar fra en PST-leder og krav om ulike virkemidler, men den ansatte PST-sjefen så på nettopp dette med et tillitssamfunn og pekte på at det viktigste vi gjør, er å ha tidlig innsats mot sårbar ungdom, å hindre marginalisering og å begrense «drop out». Jeg er bekymret for at vi i hele verden, i hele Europa og også i Norge ser at det er stadig økte forskjeller. Det er mange grunner til at jeg er motstander av økte forskjeller, men en av dem handler om sikkerhetspolitikk. Er justisministeren bekymret for et Norge med økte forskjeller?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Det er jo økte forskjeller i Norge, og sannheten er jo at i framtiden vil det kreve ganske mye sterkere virkemidler enn det historisk sett har vært for å redusere forskjellene, fordi det er så sterke motkrefter som drar i retning av økte forskjeller. Fremskrittspartiet har aldri vært et parti som har vært veldig opptatt av å bekjempe forskjeller – kanskje tvert imot sagt at det har vært helt greit og akseptabelt at vi har et samfunn med økte forskjeller. Derfor spør jeg igjen om justisministeren mener at det er et politisk mål, også av sikkerhetshensyn, å beholde et samfunn med små forskjeller, og at han vil føre en politikk i regjeringen for reduserte forskjeller i Norge.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Myndighetenes viktigste oppgave er å trygge borgerne. Det er derfor viktig å bekjempe trusler mot vår styreform og vårt levesett. Det forhold at innbyggerne har tillit til myndighetene, politiet og domstolene, er helt avgjørende. Jeg er enig i PST-sjefens uttalelser om at det er viktig at det ikke blir for stor avstand mellom styrende myndigheter og folk flest, og at det er tillit til myndighetene og sentrale institusjoner. I Norge er det korte linjer mellom politikerne og innbyggerne, og folk har stor innflytelse på det offentliges beslutninger. Videre har vi et velferdssystem som skal være et sikkerhetsnett for innbyggerne, men også gi dem mulighet til å utvikle seg og delta i samfunnet. Tillit til domstoler og politi er også avhengig av at disse instansene opptrer objektivt og effektivt. De siste årene har både domstoler og politi blitt vesentlig styrket. Når det gjelder spørsmålet om hvordan norske kommuner kan forsterke arbeidet mot radikalisering og ekstremisme, er det en rekke tiltak som kan benyttes. Regjeringens handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme følges opp ved at tiltakene nå gjennomføres i både statlig og kommunal regi. Planen hadde opprinnelig 30 tiltak, men er blitt supplert i ettertid fordi det skulle være en dynamisk handlingsplan. Lokalt forebyggingsarbeid har en sentral rolle i flere av handlingsplanens tiltak. Dette er konkrete tiltak som vil bidra til å styrke kommunenes arbeid og kompetanse. En nasjonal veileder ble lansert i april 2015 og er tilgjengelig digitalt på regjeringens nettside radikalisering.no. Det er ansatt egne kontakter mot radikalisering i alle de tidligere 27 politidistriktene som skal fungere som kontaktpunkt for lokale aktører ved bekymring om radikalisering. Videre er det igangsatt et forskningsprosjekt hvor flere kommuner er involvert. Det er også bevilget penger til å møte og bekjempe ekstremisme. I 2015 ble det bevilget totalt 17,5 mill. kr til to tilskuddsordninger som har gitt mange gode lokale prosjekt. Nyttige erfaringer fra disse lokale prosjektene skal nå samles inn og vil på egnet måte bli gjort tilgjengelig for andre kommuner. Tilskuddsordningene er videreført for 2016 med 13 mill. kr. Radikaliseringsutfordringene vil imidlertid være ulike i de forskjellige kommunene. Noen kommuner vil arbeide mot radikalisering av voldelige islamister, mens andre kan ha utfordringer med ekstreme høyre- og venstremiljøer. Derfor er det også viktig at de tiltakene vi gjennomfører, i stor grad kan brukes mot alle former for radikalisering og legger til rette for at kommunene kan tilpasse sin innsats til sine utfordringer. I 2016 står vi overfor et komplekst og sammensatt trusselbilde. Terror er den ytterste konsekvens av radikalisering og voldelig ekstremisme. Forebyggingsarbeidet er således helt sentralt for å sikre grunnleggende verdier som demokrati, menneskerettigheter og trygghet.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Noe av terrorens formål er jo å bidra til å bygge opp under konfliktlinjer i samfunnet. I enkelte sammenhenger vil en kunne bruke endringer i samfunnet som begrunnelse for å skape en debattform og en radikalisering på ulike sider av en konflikt. Det er ingen tvil om at det å ha et sosialt sikkerhetsnett vil bidra til å redusere faren for at den typen ideologi får sterkere grobunn. Samtidig er jeg ikke helt sikker på om jeg vil dele spørsmålsstillerens utgangspunkt om at forskjellene i Norge er i ferd med å øke så voldsomt. Vi er et samfunn som har stor grad av likhet. Det er stor grad av deltakelse i demokratiske prosesser. Vi er et åpent, fritt samfunn. Det er helt grunnleggende, fundamentale verdier som vi bygger vår samfunnsstruktur på. Jeg mener vel at det er viktig å ivareta disse interessene, og jeg kan ikke si at det er noen klar tendens til at det er økte forskjeller i Norge som skulle bidra til å undergrave det.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Jeg mener de viktigste tiltakene vi kan gjøre for å ha et samfunn som det vi ønsker å ha, et fritt, demokratisk samfunn der menneskerettighetene står høyt i kurs, er å ha en god integreringspolitikk som gjør at personer som kommer til Norge, blir integrert, blir en del av samfunnet, får seg arbeid og blir aktive bidragsytere i det samfunnet de skal være en del av. Den største utfordringen for Forskjells-Norge i dag, er jo at en ikke har lyktes godt nok med det, altså at en ikke har vært flink nok til å få engasjert våre nye landsmenn i ulike aktiviteter, som sikrer at de blir bedre integrert og en del av den samfunnsstrukturen som de skal bygge opp. Der tar regjeringen nå en rekke grep for å sikre at en skal lykkes bedre med integrering, for å sikre at disse personene både får nødvendig oppfølging og opplæring, kommer ut i arbeidslivet, får utdanning, osv., som jeg tror bidrar til at en får et samfunn med like muligheter. Det er det å ha like muligheter til å utvikle seg og like muligheter til å delta som er den viktigste delen av det med ulikheter eller ikke i et samfunn. Jeg tror det er viktig at en ikke legger dette på et nivå der en drar inn f.eks. skattenivå eller inntektsnivå osv. Det er nok ikke det som har vært i fokus rent sikkerhetsmessig; det er mer det at en skal ha like muligheter, og at de like mulighetene faktisk blir benyttet og utnyttet av dem som skal være i Norge, på alle plan, ikke bare nyankomne, men også de som alltid har vært her.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
La meg først få takke representanten Henriksen for et godt spørsmål om et veldig viktig tema for en svært sårbar gruppe. Politiet skal som utgangspunkt levere de samme tjenestene til alle som har vært utsatt for kriminelle handlinger, og som ønsker å anmelde forholdet i Norge. Det innebærer at personer som kommer til Norge som asylsøkere, kan anmelde straffbare forhold til politiet på lik linje med alle andre som oppholder seg i landet. Politiets oppfølging av fornærmede skal være svært god helt uavhengig av om fornærmede er norsk borger, asylsøker eller flyktning, eller for den saks skyld utenlandsk statsborger som oppholder seg i Norge av andre grunner. Dersom handlingen er begått i utlandet, vil naturligvis etterforskningen kunne bli gjenstand for særlige utfordringer, bl.a. vil biologiske spor eller andre spor kunne ha gått tapt på grunn av tidsforløpet mellom det straffbare forholdet og anmeldelsen, og avhør er også erfaringsmessig mer krevende og komplisert når vitnene befinner seg utenfor Norge. Jeg har lyst til å nevne at når asylsøkere kommer til Norge, skal de på mottakene få informasjon om kvinners rettigheter, om likestilling og om vold i nære relasjoner. I 2015 fikk også fem politidistrikter egne midler for opprettelse av spesialiserte grupper som skal bekjempe menneskehandel. Effekten av dette forventes å komme til syne utover i 2016. Personer som utsettes for seksuelle overgrep, menneskehandel eller annen alvorlig integritetskrenkende kriminalitet, er ofte i en svær sårbar situasjon, og det er etablert rutiner og tiltak som også er viktig for den gruppen representanten omtaler – kvinner og barn som er flyktet til Norge. Jeg skal si noe om de tiltakene også. Det er riktig at hjelpeapparatet og politiet kan fange opp kvinner som har vært utsatt for menneskehandel underveis til Norge. Særlig viktig er det at kvinner som utnyttes også etter ankomst til Norge, får den nødvendige oppfølgingen, blir identifisert og får bistand etter at det er blitt klarlagt. Dette avhenger ikke minst av at det er kompetanse innenfor de profesjonene som kommer i kontakt med disse mulige ofrene. Hvert enkelt politidistrikt har ansvar for å forebygge, avdekke og straffeforfølge menneskehandel. Ofre eller andre som ønsker å anmelde, skal henvende seg til sitt lokale politi på vanlig måte. Politiet har da plikt til å vurdere trusselsituasjonen for offeret og vurdere hvilke tiltak som skal til. De kan også gi beskyttelse til vitner som anmelder menneskehandel. Politiets utlendingsenhet har ansvar for å registrere personer som søker asyl i Norge, og de har også spesielle rutiner for oppfølging av mulige ofre for menneskehandel og annen kriminalitet, herunder seksuelle overgrep. De ansatte får opplæring i hva som kan være mulige indikatorer for å identifisere eventuelle ofre. I registreringsintervjuet skal det også legges til rette for slik identifisering. Dersom det er behov for det, og det er nødvendig, vil PU varsle barnevernet, UDI og asylmottak i det aktuelle politidistriktet og eventuelt Kripos avhengig av omstendighetene i saken.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Det er en kompleks problemstilling. Det er en alvorlig problemstilling, men den er også veldig kompleks, for det første fordi dette er kriminalitet disse kvinnene blir utsatt for veldig ofte på reise til Norge. Det skaper de utfordringene som jeg var inne på i svaret mitt når det gjelder bevissituasjon, avhør, oppfølging sånn sett. En annen utfordring som gjør det ekstra krevende, er at dette er fortsatt, og kanskje særlig for mange av de kvinnene som er på flukt, et veldig tabubelagt og vanskelig område. Det skal ofte mer til før de får kraft og mot til å gå til politiet, også fordi de har ulik erfaring med myndigheter i hjemlandet, og ulik erfaring knyttet til oppfølging, anmeldelser og kontakt med politi. Derfor er vi først og fremst fokusert på å skape den nødvendige tillitsrelasjonen, slik at disse kvinnene får tillit til politiet, får tillit til myndighetene, som gjør at de kan komme med sine historier. Det er først og fremst viktig ikke nødvendigvis bare for iretteføring og oppfølging av kriminalsaker, men kanskje først og fremst for å gi de kvinnene den oppfølgingen de trenger.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Jeg tror det er best at helseministeren foretar sine vurderinger på selvstendig grunnlag, men jeg er helt enig med representanten Henriksen i at det er nødvendig å ha kompetanse og kunnskap underveis i en sånn prosess. Vi mener at en har lagt til rette for det bl.a. gjennom politiets registreringsintervju, hvor en skal se på tydelige indikatorer, og så vil det aldri være et godt nok virkemiddel, en vil aldri klare å finne alle, men en vil da kunne finne noen som vil få den hjelp og oppfølging som de er avhengig av å få. Jeg er glad for – og det er heller ikke under mitt ansvarsområde – at en på mottakene har kompetanse og oppfølging av de personene som har vært utsatt for menneskehandel. Og jeg er også veldig glad for at vi nå får en kompetanse i politiet, som er av en helt annen dimensjon enn vi har hatt tidligere, for å håndtere og hjelpe personer som har vært utsatt for menneskehandel og seksuelle overgrep på vei til Norge.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
«Kvinner på flukt er sårbare. Norge har forpliktet seg til å beskytte kvinner på flukt gjennom internasjonale konvensjoner. Mange utsettes for voldtekt, seksuell trakassering og menneskehandel. Blant dem som flykter til Norge, er det mange kvinner. Hvilke tiltak har statsråden satt i verk, eller vil han sette i verk for å avdekke om kvinner har vært utsatt for slike kriminelle handlinger og hjelpe dem det gjelder med konsekvensene av slik kriminalitet?»
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Takk for et grundig og godt svar. Det er tverrpolitisk enighet om å bekjempe vold og overgrep mot kvinner og barn og mot personer i nære relasjoner, så jeg synes for så vidt det var et fyllestgjørende svar som statsråden ga. Men Amnesty har to rapporter, den ene fra 2014, som viser at kvinner på flukt er, som statsråden sa, i en svært sårbar situasjon, og de har også gjort et intervju nå i 2016, med kvinner, som viser at de blir trakassert og faktisk utsatt for denne type kriminalitet av myndighetspersoner på flukt gjennom landet. Så hvis du kunne utdype litt hvilke signaler du har gitt til dine underliggende etater eksplisitt om denne gruppen? Jeg har stilt det samme spørsmålet til statsråd Horne, og da nevnte hun også dette med å gi informasjon om lover og regler, men når jeg snakker med uteapparatet, sier de at det kan være litt variabelt hvordan det blir fulgt opp.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Statsråden var inne på noe av det som er viktig, og det er dette med forebygging. Det er også viktig fordi det legger til rette for at vi kan integrere disse kvinnene på en god måte, slik at de ikke lever sitt liv med traumatiserte opplevelser som gjør at de blir utestengt fra arbeidslivet når de skal fortsette å bo her. Det synes jeg er viktig. Statsråden påpeker også dette med behovet for kompetanse. Jeg må si at jeg reagerer med litt bekymring – og det er ikke noe som ligger under statsrådens ansvarsområde – når Helsedirektoratet nå gir signaler om at de ikke vil foreta helsekontroller av nyankomne asylanter. De tilbakemeldingene jeg har fått både fra fagmiljøer og fra dem som har kontakt med flyktninger, sier at det er ganske viktig, nettopp fordi, som statsråden sier, disse kvinnene er så sårbare, og det tar tid å etablere disse kontaktene. Jeg vil da bruke mitt siste spørsmål til å spørre om statsråden vil oppmuntre helseministeren til ikke å lytte til Helsedirektoratets råd?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Mitt spørsmål lyder: «Statsråden avviste i januar at Norge burde ta imot en større andel flyktninger med funksjonsnedsettelser, til tross for at disse er blant de mest utsatte i krigs- og konfliktområder og har et særlig krav på beskyttelse etter FN-konvensjonen. Hun sa samtidig at vi må bli bedre til å bosette de få som kommer hit. De blir ofte værende i mottak lenge, fordi kommunene vegrer seg for å ta dem imot. Hva har statsråden tenkt å gjøre for å bedre denne situasjonen, som er lite verdig, både for samfunnet og for den enkelte?»
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Hvis jeg tolker statsråden rett, oppfatter jeg det sånn at statsråden for så vidt er fornøyd med det som gjøres nå, og at vi ikke kan forlange at det gjøres mer. Men i bosettingsavtalen med KS har altså departementet forpliktet seg til å kartlegge bosettingsklare flyktninger, herunder dem med spesielle behov. I Handikapnytt 1/16 sier UDI at de mangler oversikt over bosettingsklare flyktninger med sånne behov fordi få asylsøkere snakker om funksjonsnedsettelse. Så da kan det jo hende at det er flere enn de 24 som statsråden nå referer til, som vil ha sånne behov. Statsråd Horne sa her tidligere i dag at hun er opptatt av at alle departementer har et godt kunnskapsgrunnlag for sin politikk. Når UDI sier at veldig få asylsøkere snakker om funksjonsnedsettelse, vil da statsråden ta initiativ til å sørge for at noen flere blir spurt?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-04-06:
Statsråden sa i sitt første svar at også flyktninger med nedsatt funksjonsevne bosettes innenfor samme ramma som andre flyktninger, men vi veit jo at det som er målet, nemlig å bosette barnefamilier innen tre måneder, det klarer vi ikke i dag. I samme Handikapnytt som jeg refererte til, fortelles det om en syrisk familie med en sterkt pleietrengende sønn – far er økonom, mor er farmasøyt. De ønsker å jobbe og bidra. Men 220 kommuner sa nei, og de ble på mottaket i ett år, helt til Farsund kommune sa ja. Og de er altså ikke de eneste. I den typen saker er det åpenbart at her blir ikke minus og minus til pluss, som vi lærte på skolen, men her blir minus og minus til dobbelt minus – minst. Så jeg lurer på: Står målet om bosetting av barnefamilier innen tre måneder fast? Gjelder det alle barn uansett? Og hvis ja, hvorfor lykkes vi da ikke med å nå det målet?
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-04-06:
Jeg synes det er flott at representanten Christoffersen har et stort engasjement for flyktninger med funksjonsnedsettelser. Overføringsflyktninger som Norge tar imot gjennom UNHCR, vil være de mest utsatte, og mange vil ha funksjonsnedsettelser. Som jeg tidligere har opplyst om, økte Norge antallet medisinske plasser to ganger i 2015, og nivået nå i 2016 er 60 plasser. Kommunene gjør en god jobb når det gjelder å legge til rette tilbud for flyktninger som trenger ekstra oppfølging. De mottar også særskilt kompensasjon for dette. Det er frivillig for kommunene å bosette flyktninger, og jeg ønsker at det fortsatt skal være slik. Å forvente at kommunene kan bosette flere flyktninger med behov for særskilt oppfølging vil være urimelig på nåværende tidspunkt. I 2015 kom det rundt 2 380 overføringsflyktninger til Norge. Flere enn tidligere har helseutfordringer. Dagens uttakskriterier er ikke et hinder for dette. En gruppe på om lag 1 000 personer ankommet de siste fem årene utløste tilskudd ved bosetting av personer med alvorlig kjente funksjonshemninger og/eller atferdsvansker. Dette omfatter både bosatte overføringsflyktninger og bosatte fra mottak. Ventetiden for disse personene samsvarer i hovedsak med ventetiden for øvrige bosatte flyktninger. Det er for tiden om lag 24 bosettingsklare flyktninger som er kommet som asylsøkere, og som har tilrettelagte tilbud i mottak. De har spesielle behov fordi de har fysiske eller psykiske lidelser, atferdsproblemer eller kroniske lidelser. Denne gruppen personer vegrer kommunene seg for å bosette. Det blir begrunnet med at disse personene medfører store kostnader og ressurser. Jeg er innstilt på at Norge skal ha en bærekraftig politikk når det gjelder mottak av overføringsflyktninger, og ta imot dem som trenger det mest. Regjeringen har en god dialog med kommunesektoren når det gjelder bosetting også av dem med funksjonsnedsettelser. Det arbeidet som IMDi gjør i den forbindelse, er veldig viktig, og også at de selvfølgelig følger opp dette på en god måte.