Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2013-05-30:
Først vil jeg takke saksordføreren for en veldig fleksibel og smidig håndtering av saken – tusen takk, Anna. Fremskrittspartiet ønsker velkommen denne stortingsmeldingen som omhandler et svært viktig tema. Vi ønsker å sette i verk tiltak som kan bekjempe noe av det verste som skjer rundt oss i samfunnet, og vi stiller oss også bak mange av de tiltakene som foreslås. Men så ser vi tydelig at regjeringen ikke alltid er konkret nok. Vi trenger handlekraft, ikke bare rapporter og vurderinger om hva vi må gjøre. Fremskrittspartiet reagerer på at en viktig del av det som er vold i nære relasjoner, ikke er en del av denne rapporten. Vi tenker i første rekke på kjønnslemlestelse og tvangsekteskap, som vi helt klart mener burde vært innlemmet i planen. Det har skjedd store endringer når det gjelder hvem som kommer til krisesentrene. 62 pst. av dem som bruker disse, er minoritetskvinner. Mange mangler nettverk, er lite integrert og kommer fra kulturer der det forventes at man blir værende, uansett vold eller overgrep. Vi må også i langt større grad igangsette tiltak rettet mot unge jenter og gutter som lever i evig frykt for eget liv om de blir for norske. Disse kulturforskjellene må det røskes opp i, og vi må kreve at man må forholde seg til norsk lov, ikke sharia, og med tydelige konsekvenser om man ikke gjør det. Dessverre er deler av disse problemstillingene utelatt i meldingen. Vold som skjer mellom mennesker som står hverandre nær, er et stort folkehelseproblem. Ikke bare er det veldig alvorlig for dem det gjelder, men det har også en høy kostnad for samfunnet – det antydes opp mot 6 mrd. kr årlig, men det er også store mørketall. Et av våre forslag har med foreldreretten å gjøre. Vi mener at hvis en mor eller far blir dømt for alvorlige overgrep mot egne barn, skal man kunne frata vedkommende foreldreretten og samværsretten med barnet. Det er helt vanvittig at volds- og overgrepsutøvere etter endt soning nå får alle rettigheter tilbake igjen overfor barna. Vi ønsker også at det skal brukes mer ressurser på kartlegging av vold mot barn. Det statistikkgrunnlaget vi har, er utdatert og ikke godt nok. Vi ønsker oss mer kunnskap om dette, så vi kan sette i verk de rette tiltakene. En av de tingene meldingen avslører, og som vi reagerer på, er at ventetiden for barn som skal avhøres, øker. Det er ikke holdbart, og vi ber om at det tas umiddelbare grep for å sikre at dagens regelverk om tidspunkt for dommeravhør av barn overholdes. Dette er ikke ukjent for regjeringen. De har tross alt hatt en flertallsregjering i åtte år, så en kan spørre seg hvorfor de ikke har klart å løse opp i dette. En annen forferdelig konsekvens er at mange personer må leve med skjult adresse. Mange av disse må også etablere seg på nytt flere ganger, og situasjonen blir enda vanskeligere når man opplever store kostnader med å flykte fra bosted til bosted. Å bygge opp et nytt liv koster. Vi mener derfor at Husbanken må få en mye viktigere rolle for dem som lever eller har levd med skjult adresse, såkalt Kode 6. Vi foreslår derfor at det tilrettelegges for at husbankordningen skal bli bedre for dem dette gjelder. Krav til egenkapital og andre fleksible ordninger må på plass. Vi ser i saken at flertallspartiene ikke er fornøyd med hvordan overgrepsmottakene fungerer. De mener at det er for varierende kvalitet på tilbudet. Deres svar på hvordan dette skal løses, er å koble inn spesialisthelsetjenesten. Barn som er utsatt for vold og overgrep, bør ivaretas av spesialisthelsetjenesten, men de ønsker å skille mellom seksuell vold og relasjonsvold når det gjelder voksne. Dette er vi kritiske til. Vi er også bekymret for prosessen når noen tilkjennes erstatning etter en voldssak. Det er vel ingen tvil om at en slik sak er en stor belastning for dem det gjelder, og vi synes det er feil at man da i tillegg må forholde seg til overgriperens økonomi i forbindelse med utbetaling av erstatninger. Vi mener optimalt sett at staten bør forskuttere erstatninger – ikke måned for måned som det legges opp til nå med den nye SI-ordningen, men alt på en gang – sånn at ofrene kan legge det hele bak seg og gå videre i livet. Sånn som det er og blir lagt opp til nå, blir en minnet på det som har skjedd, hver måned. Videre ber vi på nytt om at regjeringen utreder etableringen av en offeromsorg og viser til at en samlet komité faktisk har bedt regjeringen om dette to ganger tidligere. Så til oss selv. Som sagt: Barn er en utsatt gruppe, en gruppe som ikke er i stand til å verne seg selv eller vite hva som er normalt eller ikke normalt, eller hvor man henvender seg eller hvem man kan snakke til. Tidligere undersøkelser anslår at mer enn 100 000 barn lever med vold i familien. Hva har vi lært av Christoffer-saken, Alvdal-saken og ikke minst den siste familievoldssaken, som har vært helt forferdelig å være vitne til? Hvorfor avdekkes ikke dette tidligere? Er det frykten for å ta feil? Hvorfor meldes det ikke fra? Er det usikkerhet med hensyn til hva som vil skje hvis man sier fra? Eller er det bare det at alt er så tabubelagt? Jeg tar opp forslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre.