Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2020-10-05:
Framtiden er fornybar, sirkulær og bærekraftig. Det er den veien det går. Det har klimastreikende ungdommer skjønt. Det har kapitalen skjønt. Det har banker, forsikringsselskaper og fond forstått. Det har teknologer, innovatører og næringslivsledere skjønt. Det skjønner arbeidstakere, og det er stadig mer erkjent også i politikken. EUs grønne giv er et godt eksempel på det. I helgen leste jeg også klima- og energiplanen til Biden og Harris – dersom de blir valgt, noe meningsmålingene antyder. Den vil ikke på noen måte stå tilbake for det vi nå ser i EU. Og til alt overmål har til og med Kinas president, Xi Jinping, lovet at Kina skal bli karbonnøytralt. Det er denne veien det går. Den dårlige nyheten er at det ikke går fort nok, og mye av 2020-årene vil dreie seg om å få farten på omstillingen opp slik at den treffer i forhold til det gjenværende karbonbudsjettet vi kan tillate oss å bruke. Mye tyder på at både viljen til å regulere og teknologien som skal hjelpe oss, kommer for full kraft i disse årene. Markedene vi eksporterer til, er i rask endring, særlig de europeiske markedene, som tar det meste av vår eksport. Dette er en god nyhet for verden, men også et alvorsord til Norge, for om ikke vi får fart på vår egen omstilling, utsetter vi Norge og norsk næringsliv for en stadig større økonomisk klimarisiko. Og den klimarisikoen som ligger i at andre tilpasser seg, at markedene endrer seg, må vi ta på stadig større alvor. Vi ser at det vil være en dalende etterspørsel etter det vi har levd godt på til nå, men også en økende etterspørsel etter det vi kan bli store på hvis vi satser nå, hvis vi satser tidlig. Jeg tror på kraften i norsk industri, og jeg tror på norske industriarbeidere som selve klimaløserne. Vi har på mange måter akkurat den leverandørindustrien og den prosessindustrien vi ville ønsket oss dersom vi ønsket å ta ledelsen i dette skiftet. Mye av det samme kan sies om vår energisektor, om bygg og anlegg, om transport, om landbruk og fisk. Vi har mulighetene, men vi må gripe dem. Det krever en aktiv, retningsgivende næringspolitikk. Det krever en stat som i nært partnerskap med aktørene i markedet setter tydelige mål, strenge etterprøvbare mål – ikke strenge mål for at vi skal plage oss selv, men fordi vi skal inspirere og sette retning på en helt nødvendig omstilling. Det krever at vi bygger opp hydrogen, at vi bygger opp grønn skipsfart, at vi satser på karbonfangst og -lagring og alle disse nye mulighetene som nettopp ligger i spennet mellom det vi er gode på nå, og det vi skal bli gode på i morgen. Jeg ønsker velkommen regjeringens satsing på langskip, på fullskala karbonfangst, -transport og -lagring. Jeg skulle gjerne sett at det var to fangstanlegg og ikke ett. Jeg synes det grenser til det litt pinlige at vi skal si: Stakkars Norge klarer ikke å finansiere to, så det bør bulgarske, portugisiske og finske skattebetalere gjøre istedenfor oss – et stort anlegg på et felt hvor vi har tatt stort internasjonalt eierskap. Men jeg tror i hvert fall det er viktig at vi samler oss om denne storsatsingen. Det jeg har lyst til å si om det som kan bli en av høstens viktigste debatter her, om karbonfangst og -lagring, er at dette er ikke bare et svært viktig klimatiltak – kanskje på mange måter det  viktigste enkelttiltaket Norge kan bidra med i den internasjonale klimakampen. Det er heller ikke bare noe som kan gi oss mange nye arbeidsplasser. Det er også nøkkelen til å ta vare på mange av de arbeidsplassene vi allerede har – enten det er i prosessindustrien eller i olje- og gassektoren – når de skal ut og møte et marked som stadig sterkere og med stadig større hyppighet kommer til å etterspørre lave utslipp i hele kjeden. Men til dette trenger vi altså en sterk og effektiv stat som tør å sette retning. Det markedet kan hjelpe oss med, er kursen på den utviklingen. Der er vårt bidrag å gjøre det mulig å løfte hele verdikjeder samtidig. Det markedet ikke løser for oss, er behovet for rettferdighet – sosial rettferdighet mellom folk, små forskjeller, at folk skal være med, at de som jobber i dag, også får jobbe i morgen, og geografisk rettferdighet ved at vi sørger for å ta hele landet i bruk, som både er politisk og moralsk riktig, og også rasjonelt når vi skal utvikle muligheten i dette. Derfor vil Arbeiderpartiet i løpet av denne debatten og i løpet av denne høsten komme med en rekke konkrete forslag til hvordan vi i enda større grad kan få fart på en utvikling som uansett skjer, men som altså ikke skjer med den hastigheten vi kan tillate oss med det gjenværende karbonbudsjettet i verden.