Bent Høie (Høyre), 2008-06-10:
La meg starte med å si at det er positivt at vi i dag skal vedta en lov som gir et bedre vern mot diskriminering av mennesker med nedsatt funksjonsevne, og som sørger for at samfunnet i større grad utformes slik at det er tilgjengelig for alle. Et velferdssamfunn kan ikke være bekjent av noen form for diskriminering. Det er derfor Høyres program heter «Muligheter for alle ». Vi ønsker et samfunn der alle, uansett fysiske forhold, skal ha muligheten til livsutfoldelse, deltakelse, arbeid og tilgjengelighet. Denne loven er et skritt på veien mot et slikt samfunn. Vi må si at det er positivt at dette saksfeltet ser ut til å ha et sterkere og mer tverrpolitisk engasjement bak seg. Selv om det av innstillingen framgår uenighet knyttet til enkelte områder, har alle partiene et mål om at framtidens samfunn blir et samfunn hvor mennesker med nedsatt funksjonsevne ikke møter fysiske barrierer for deltakelse, og hvor diskriminering blir forbudt. Høyre har tidligere fremmet forslag om en egen generell overordnet lov mot diskriminering. Årsaken til at diskriminering oppstår, er skiftende gjennom tidene, selv om det i enkelte sammenhenger er mer systematisk enn i andre. Jeg ser derfor fram til at Regjeringen skal følge opp flertallsmerknaden i Innst. S. nr. 54 for 2006-2007, hvor ønsket om en slik overordnet lov er signalisert. Dagens lovverk knyttet til antidiskrimineringsarbeidet/likestillingsarbeidet er jo sterkt preget av de interessegruppene som har jobbet fram sine medlemmers interesser, og det er veldig positivt. Disse organisasjonene har gjort et nybrottsarbeid. Men når lovverket på dette området dermed blir veldig preget av ulike gruppers oppfatning av diskriminering, er selvfølgelig en konsekvens av det at mange enkeltmennesker som blir diskriminert, men som kanskje ikke tilhører noen gruppe - enkeltindivider som er diskriminert på individuelt grunnlag, og som ikke har sterke interesser bak seg - ikke har den samme lovbeskyttelsen. Det er bakgrunnen for Høyres sterke engasjement for en felles antidiskrimineringslov som i større grad tar utgangspunkt i enkeltmennesker som opplever å bli diskriminert i samfunnet, enn i grupper som opplever å bli diskriminert. Det er derfor viktig at en nå legger trykk på dette arbeidet, for når rettighetene for enkeltgrupper blir sterkere, vil selvfølgelig òg opplevelsen av diskriminering hos de enkeltindividene som opplever å bli diskriminert, bli tilsvarende sterkere. I loven tar en utgangspunkt i at en ønsker et samfunn som i mindre grad er funksjonshemmende. Jeg synes det er viktig at vi tar det utgangspunktet alle sammen, at det er samfunnet som skaper funksjonshemningene gjennom at samfunnet ikke er godt nok tilrettelagt. Med det utgangspunktet vil alle på et tidspunkt være i en situasjon der en opplever samfunnet som et samfunn som skaper barrierer, og som gjør en til en person med nedsatt funksjonsevne. Det kan være noe så enkelt som den dagen en skal ha med seg ekstra bagasje på vei til Stortinget, en stor og tung koffert, fordi en skal være i Oslo over lengre tid, og møter et flytog som ikke er universelt utformet. Den dagen er en funksjonshemmet fordi en risikerer å ikke nå toget, å ikke komme på plass. Det er en liten ting, men det er en illustrasjon på at alle i løpet av livet opplever at samfunnet skaper barrierer som gjør at en får en annen funksjonsevne enn det som en normalt opplever å ha. Det er viktig at en plasserer det ansvaret hos samfunnet, for i altfor stor grad har debatten dreid seg om at det er med utgangspunkt i det enkelte menneske at en er funksjonshemmet, men det er samfunnet som skaper disse barrierene. Et av de viktigste og mest inkluderende tiltakene overfor mennesker med nedsatt funksjonsevne er å sørge for at de får mulighet til å delta i arbeidslivet på lik linje med oss som ikke har nedsatt funksjonsevne. Dessverre vet vi at det ikke er situasjonen i dag. Arbeidsledigheten er høyere når det gjelder personer med nedsatt funksjonsevne, og det samme gjelder selvfølgelig mennesker som er uføre. Selv om dette er et allment problem som er like viktig uansett tidspunkt, må vi likevel i en situasjon med rekordlav ledighet og rekordhøy deltakelse i arbeidsmarkedet ta det veldig sterkt inn over oss at den spesielt gunstige situasjonen som er på arbeidsmarkedet, allikevel ikke har ført til at mennesker med funksjonshemning i veldig stor grad har blitt inkludert i arbeidslivet. Hvis vi ikke lykkes med dette nå, er det vanskelig å se for seg i hvilke tider en skal lykkes med det. Det er interessant her å se på Fafos undersøkelse av arbeidsgiveres holdning til dette. Fafo gjennomførte en undersøkelse, der de spurte om arbeidsgivers holdning til å ansette personer som var 30 år og vel kvalifiserte til jobben - det var utgangspunktet. Deretter la de til noen tilleggsopplysninger om personene. Med disse tilleggsopplysningene raste den prosentvise andelen arbeidsgivere som ville ansette personen, dramatisk. For eksempel hvis en hadde somalisk bakgrunn, kom en ned til under 20 pst. som var villige til å ansette en person, selv om denne var 30 år og vel kvalifisert. Men da en la til funksjonshemninger - hørselshemninger, synshemninger eller rullestolbruk - da raste prosentandelen enda kraftigere ned. Vanligvis skulle en tro at når en svarer på den type spørsmål, vil en pynte på virkeligheten og på en måte ønske å framstå som hyggeligere enn det en er. Dette var en åpen undersøkelse som viste at dette er en klar, åpen holdning blant norske arbeidsgivere. Når vi legger til at vi vet at det innen det offentlige faktisk er dårligere resultater når det gjelder å ansette personer med funksjonshemning i forhold til private, er dette et ganske dramatisk uttrykk for hvordan holdningene våre - og jeg sier våre holdninger, for dette er holdninger som jeg tror er latente i oss alle sammen - fører til systematisk diskriminering av personer med funksjonshemninger. I utformingen av samfunnet og i arbeidslivet er det kanskje små grep som trengs for å få til endringer, små grep som skal sørge for at terskelen for deltakelse i arbeid blir redusert. Derfor har vi tidligere i denne perioden foreslått en såkalt green card-ordning for arbeidssøkere med behov for tilrettelegging av arbeidsplassen. Det er kanskje mange arbeidsgivere, både offentlige og private, som ikke helt har oversikten over de mulighetene som er der, og som dermed opplever denne barrieren som veldig klar, i tillegg til de holdningene som òg ligger til grunn for denne diskrimineringen. Det er nå mer enn to år siden en enstemmig arbeids- og sosialkomite bad om at ordningen skulle bli bedre og gjøres mer kjent blant brukere, i hjelpeapparatet og i arbeidslivet. Med tanke på at det i budsjettet for 2008 ble nevnt at det faktisk var kun ti personer som hadde fått en slik tilrettelegging, er det vanskelig å se at intensjonen er fulgt ordentlig opp. Men jeg er glad for at Regjeringen i revidert nasjonalbudsjett ser ut til å følge opp det engasjementet som Høyre har hatt for dette, ved å øke innsatsen i arbeidet for å gjøre ordningen kjent. Jeg håper dette vil ha den effekten som jeg oppfatter at alle partiene er opptatt av, nemlig at flere mennesker med nedsatt funksjonsevne får delta i arbeidslivet. Dette vil føre til store samfunnsmessige besparelser og gjøre at mange som i dag lever på trygd, i stedet vil få muligheten til å delta i arbeidslivet når de ønsker dette. Som jeg innledet med, er dette et steg i riktig retning. Det er et viktig steg, men ikke et endelig steg. Jeg er også glad for at saksordføreren på vegne av regjeringspartiene i sitt innlegg understreket at dette ikke er enden på et arbeid, men en begynnelse. Jeg håper også at Stortinget gjennom behandlingen av bygningsdelen av den nye plan- og bygningsloven kan forsterke dette arbeidet. Som saksordfører for den saken vil jeg prøve å bidra til det.