Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1999-05-04:
Som flere har vært inne på, markerer dagens debatt at det i morgen er 50 år siden Europarådet ble opprettet i London av Norge og ni andre europeiske land. Da Europa våknet opp etter fem år med krig, var det ikke bare sorg og fortvilelse, men også sterke innslag av hat og fiendskap som preget kontinentet. Europa var revet i stykker, oppdelt og fullt av potensielle nye konflikter. Den grusomme sannhet om et folkemord ble etter hvert kjent for alle. Men besluttsomheten når det gjaldt gjenoppbygging var også sterk, og fremfor alt når det gjaldt det å sikre at en slik tragedie aldri skulle få gjenta seg. Det forklarer vel også noe av besluttsomheten vi ser i dag, når det gjelder å stanse den etniske rensingen i Kosovo. Det var Winston Churchill som først pekte på løsningen i en tale han holdt den 19. september 1946 i Zürich. Ifølge ham var det nå behov for et redskap som gjennom et mirakel ville omforme hele scenen og innen få år gjøre hele Europa like fritt og lykkelig som Sveits er i dag, som han sa. «We must build a kind of United States of Europe», sa Churchill. For mange var dette visjonen da Europarådet ble etablert. Fra den beskjedne starten i 1949 med ti stater, ser vi at Europarådet har utviklet seg til å bli en bred samling av stater. I forrige uke hilste vi Georgia velkommen som det 41. medlemsland. Flere land står på venteliste, f.eks. Armenia og Aserbajdsjan. Bare det å ha strenge regler for medlemskap når det gjelder oppfyllelse av en del minstestandarder for menneskeretter og demokrati, har bidratt sterkt til å utbre idealene om ytringsfrihet, organisasjonsfrihet, rettssikkerhet og bygging av demokratiske institusjoner. Vi ser også at interessen for å bli medlem er meget stor, og dermed sitter Europarådet med gode forhandlingskort når det gjelder å fremme idealene om menneskeretter og demokrati. Saksordfører viste til at den føderale republikken Jugoslavia søkte om medlemskap i Europarådet i 1998. Denne staten fylte ikke kravene, men det er det flere stater som ikke gjør av dem som nå står på venteliste, og man kan selvsagt spørre om det hadde vært bedre å sette Jugoslavia på venteliste, slik man har gjort bl.a. med Armenia og Aserbajdsjan. Da kunne man få satt i gang en prosess og kunne sette opp spesifikke krav og tidsfrister for innfrielse av kravene. Men det er vel lite trolig at regjeringen i Beograd ville lyttet mer til Europarådet enn til NATO. Omorganiseringen av Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg innebærer en betydelig styrking av medlemslandenes respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Utvidelsen av antall medlemsland i Europarådet har gitt ikke mindre enn 320 millioner nye innbyggere fra Sentral- og Øst-Europa rett til å klage sine saker inn for Menneskerettighetsdomstolen. Det har skjedd en revolusjon når domstolen nå fungerer som endelig rettslig klageinstans for nesten 800 millioner europeiske borgere. Når vi nå legger bak oss de første 50 år og er på vei inn i et nytt århundre, er det imidlertid viktig å tenke grundig gjennom hvilke oppgaver Europarådet skal påta seg i fremtiden. Skal eksempelvis domstolens virkeområde utvides ytterligere? Av de hovedområdene i Europarådets virksomhet som beskrives, er det hovedsakelig menneskeretter, demokrati, rettsstatens prinsipper og sosialpakten som nevnes. Jeg skulle ønske at også miljøvern og kampen for et rent miljø kunne komme høyt opp på agendaen og nevnes blant hovedområdene som Europarådet befatter seg med. Forurensning kjenner som kjent ingen landegrenser. Selv sitter jeg i miljøkomiteen i Den parlamentariske forsamling og ser hvor viktig dette området er, ikke minst jo lenger øst man kommer. Hvis man tenker på situasjonen i vårt eget land når det gjelder forurensning, ser vi at vi får en god del forurensning fra andre land, f.eks. sur nedbør, som vi nå i flere tiår har sittet her i Stortinget og bevilget rundt 100 mill. kr til hvert år for å kalke innsjøer og vassdrag i Sør-Norge. Vi ser også at vi får betydelig radioaktiv forurensning langs norskekysten. Norsk Polarinstitutt og Statens Strålevern målte i 1996 betydelige mengder av technetium 99 langs hele norskekysten. Det spores tilbake til La Hague i Frankrike og Sellafield i Storbritannia. Det viser seg at dette radioaktive avfallet tar to og et halvt år på reisen fra disse landene og opp til norskekysten gjennom havet. Da rapporten kom, viste den at vi fremdeles befant oss på ca. 1/30 av farenivået, men tidligere i år kom det en ny rapport som viste at det nå var en urovekkende økning. Dette viser behovet for samarbeid over landegrensene, og jeg tror at Europarådet kan spille en viktig rolle her. Dersom det kommer ut et rykte på fiskemarkedene i Paris om at norsk sjømat er forurenset av radioaktivt avfall, tror jeg ikke det ville hjelpe om en norsk politiker f.eks. stod fram på fransk TV for å berolige befolkningen. Et slikt rykte ville kunne få alvorlige økonomiske konsekvenser for norsk eksport. Og da kommer vi tilbake til prinsippet i Brundtland-kommisjonens rapport om at forurenser skal betale. Vi har gjort det gjeldende nå for enkeltindivider og for selskaper/bedrifter, men stater går fri. Her kan vi bare komme med henstillinger og resolusjoner og forsøke i bilaterale samtaler å overbevise f.eks. Storbritannia om at man skal innføre strengere utslippsgrenser. Vi har kun to bindende konvensjoner for miljø foreløpig som er internasjonale – Konvensjonen om biologisk mangfold og Klimakonvensjonen. Mitt håp er at vi kan få til en europeisk konvensjon for miljø som er bindende, og at vi kan ha en mulighet ved den europeiske domstolen for menneskeretter også til å reise miljøsaker. Retten til å leve i et rent miljø er også en viktig menneskerettighet. Så en mulighet er å utvide den europeiske konvensjonen for menneskeretter til også å omfatte miljø. Jeg ser at det er en lang vei fram mot å få vedtatt en forpliktende konvensjon samt til å få åpnet opp for å bringe en forurensende stat inn for en internasjonal domstol. Men jeg tror det er veldig viktig at vi begynner på en slik prosess, og jeg tror at bare det å ha et ris bak speilet vil kunne bidra veldig positivt i forhandlinger mellom land. Til slutt vil jeg gjerne få peke på den betydning Den parlamentariske forsamling har i den aktuelle situasjonen i Kosovo. Vi så i forrige uke at Den parlamentariske forsamling kanskje er det eneste forum hvor parlamentarikere fra de fleste involverte land møtes for samtale og utveksling av synspunkter. Jeg tror det har stor betydning at både den nasjonalistiske Sjirinovskij og kommunistlederen Sjuganov kan sitte i timevis og lytte til debatter i Den parlamentariske forsamling, lytte til parlamentarikere fra Makedonia og til presidenten i Albania som redegjør inngående for flyktningsituasjonen. Jeg tror at dette vil bidra til at russerne aksepterer en del av de viktigste prinsippene, som vi bl.a. så i forrige uke, da russerne aksepterte prinsippet om at flyktningene skal vende tilbake.