Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2013-02-12:
Først vil jeg takke representanten Harberg for interpellasjonen og spørsmålet om hva som ligger i begrepet «folkekirke». Jeg oppfatter det som en invitasjon til en debatt om de overordnede målene for kirkepolitikken. Det er en samtale jeg ønsker velkommen, og som jeg gjerne deltar i. Da partiene på Stortinget den 10. april 2008 samlet seg om kirkeforliket, la det et grunnlag for å endre Grunnlovens bestemmelser om statskirkeordningen. Begrepet «folkekirke» kom da for første gang inn i Grunnloven. Jeg oppfatter formuleringen i den nye bestemmelsen i Grunnloven § 16 om at «Den norske kirke(…) forbliver Norges Folkekirke», først og fremst som et uttrykk for Stortingets vilje til kontinuitet på kirkeområdet. Kirkeforliket innebærer at det ble gjort endringer som styrket Den norske kirkes selvstendighet som trossamfunn. Samtidig viste kirkeforliket at det er bred politiske oppslutning om å ta vare på «vor kristne og humanistiske Arv». Og det var enighet om å legge til rette for at Den norske kirke kan være en kirke som det store flertallet av landets befolkning kjenner seg hjemme i. (…) Det er fortsatt grunn til å gå skrittvis fram når det gjelder endringer i Kirkens ordninger. Det berører forhold som stikker dypt hos mange av Kirkens medlemmer. For store og raske endringer kan føre til langsiktige konsekvenser som det er vanskelig å overskue. Derfor er det viktig med kontinuitet. Folk skal ikke oppleve at Kirken blir tatt fra dem. Hvordan Den norske kirke framstår og forstår seg selv som majoritetskirke i dagens flerkulturelle og multireligiøse samfunn, er et teologisk spørsmål. Det har Kirken, ved sine valgte organer og teologiske læreembeter, et selvstendig ansvar for å utvikle og uttrykke. I respekt for Kirken som trossamfunn vil en statlig kirkepolitikk ikke ha som målsetting å avgjøre dette. Vår oppgave som statlig myndighet er å legge de økonomiske, rettslige og organisatoriske forholdene til rette for at Den norske kirke kan «forblive» Norges folkekirke. I dette ligger en målsetting om at Kirkens virksomhet forblir landsdekkende. Den skal være tilgjengelig i de enkelte lokalsamfunn, med prestetjeneste- og gudstjenestetilbud og med mulighet for Kirkens medlemmer til å få døpt sine barn og bli konfirmert, viet og gravlagt. Som folkekirke vil Den norske kirke bli møtt med en særskilt forventning om at den skal favne de mange. Den må gi rom for ulike teologiske retninger innenfor sin bekjennelse. Det må være plass for ulik grad av religiøst engasjement. Kirken må ha evne til å se mangfold som en berikelse, ikke som en trussel. Den må ha vilje til romslighet og til å favne bredt. Skal kommende generasjoner kunne kjenne tilhørighet til Kirken, må kunnskap om Kirkens tro og verdier formidles til dem. Derfor er trosopplæringsreformen viktig. Den er et folkekirkeprosjekt. Reformens mål om å nå bredden av medlemmene er viktig. Derfor må opplæringstilbudet utformes slik at det kjennes relevant for folk flest. Det er en betydelig utfordring for Den norske kirke å legge til rette for en bredere oppslutning om trosopplæringen enn det man til nå har maktet. Skal Kirken oppleves som nær, relevant og tilgjengelig for de 77 pst. av Norges befolkning som tilhører den, må Kirkens medlemmer få prege, ta ansvar for og treffe avgjørelser om sin kirke. Derfor er også demokratireformen som kirkeforliket forutsatte, et folkekirkeprosjekt. I løpet av vårsesjonen vil regjeringen legge fram forslag til endringer i kirkelovens bestemmelser om valg, slik Stortinget har bedt om. Samtidig arbeider Kirkerådet med å forberede at Kirkemøtet kan fastsette den mer detaljerte valgordningen. Formålet med disse endringene er å ivareta forutsetningene i kirkeforliket. Der het det at det skulle etableres reelle valgmuligheter, at en skulle ha økt bruk av direkte valg, og at kirkevalg skulle finne sted samtidig med offentlige valg. Jeg forventer at Kirken ikke avslutter demokratireformen når valgordningen er vedtatt. Det er en stadig utfordring å utvikle demokratiske strukturer og kulturer med åpenhet og respekt for ulike syn. De historiske forutsetningene og Den norske kirkes særskilte stilling i det norske samfunnet gir grunnlag for en egen finansieringsform og en mer omfattende lovregulering av denne kirken enn av andre tros- og livssynssamfunn. Som majoritetskirke med et stort flertall av befolkningen som medlemmer er det ikke unaturlig at Den norske kirke ivaretar samfunnsoppgaver som f.eks. gravplassforvaltning og varsling av dødsfall på oppdrag fra politiet. Stålsett-utvalget har – i likhet med flere tidligere utredningsutvalg – på prinsipielt grunnlag gått inn for at kommunene i stedet skal ha ansvar for gravplassforvaltningen. I tidligere runder har høringene vist stor støtte til fortsatt kirkelig forvaltning av gravplassene, og jeg tror i utgangspunktet at dagens ordning fortsatt fungerer godt. Kirkeforliket legger også til grunn at dagens ordning videreføres. Den norske kirke vil fortsatt spille en viktig, samlende rolle ved høytider og store begivenheter, i sorg som i glede. Det er bredt politisk grunnlag for å videreføre en slik praksis innenfor trosfrihetens ramme. Jeg mener kirkeforliket og de nye bestemmelsene i Grunnloven bekrefter dette. Ved endringene i Grunnloven er det lagt et nytt grunnlag for videre selvstendiggjøring av Den norske kirke. Som nevnt også i budsjettproposisjonen for 2013 må hensynet til kontinuitet fortsatt veie tungt i den videre utviklingen av Kirkens rammeverk og ordninger. Videre endringer bør skje skrittvis og ha bred politisk og kirkelig oppslutning. Kirkerådet arbeider aktivt med å utrede forslag til videre forvaltningsreformer i Kirken. Jeg mener det er naturlig nå å avvente de forslagene som Kirkens organer vedtar. Departementet har imidlertid tatt initiativ til å evaluere ordningen som ble etablert for lokalkirken ved kirkelovsreformen av 1996. Det er behov for mer kunnskap om hva som i praksis er hovedutfordringene i den lokale kirkeorganiseringen. Organisering, ledelse og virksomheten i det enkelte sogn er det aller viktigste. Det er lokalt at folk møter sin kirke. Det er fremfor alt det som er folkekirken. Jeg vil til slutt få understreke at folkekirkebegrepet naturligvis ikke betyr at det bare er kirkemedlemmene som tilhører folkefellesskapet, eller at man må være medlem av Den norske kirke for å være norsk. Det er en avsporing. Den norske kirke har med sine 3,8 millioner medlemmer en særskilt rolle i det norske samfunnet. Den har representert den kristne kulturarven som har preget landet gjennom tusen år. Som en stor majoritetskirke har den et særlig ansvar. Dette utgjør, slik jeg ser det, et saklig grunnlag for at det på visse områder er særskilte rammer og vilkår for Den norske kirke. Slik kan Den norske kirke være Norges folkekirke og medlemmene fortsatt kjenne tilhørighet til denne kirken.