Christian Holm (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Jeg vil i likhet med de foregående talere først ta for meg det mest omfattende forslaget, det som dreier seg om å skille kirke og stat, og deretter kommentere de to andre forslagene. Et skille mellom kirke og stat ble foreslått av Sivertsen-utvalget allerede i 1975. Utviklingen i de snart tre tiårene som har gått siden den gang, kan ikke sies å ha styrket begrunnelsen for å opprettholde statskirkeordningen. To sentrale stikkord for det er sekularisering og livssynspluralisme. Jeg vil ikke uten videre hevde at befolkningens religiøsitet er på tilbakegang. Derimot er det liten tvil om at det i praksis har oppstått et stadig klarere skille mellom religionen og det offentlige. Religiøsiteten er blitt individualisert og er mer et personlig anliggende enn et samfunnsanliggende. Det andre stikkordet – livssynspluralismen – er kanskje enda viktigere. De siste tiårenes utvikling av det flerkulturelle og flerreligiøse samfunn har skapt en helt ny situasjon. Tallet på nordmenn med bakgrunn fra land utenfor det vi kan kalle den vestlige kulturkrets, er mer enn tidoblet siden den gang Sivertsen-utvalget la fram sin innstilling. Da var Norge fremdeles et relativt homogent samfunn, selv om det allerede da var klare tegn på at dette var i ferd med å endres. I dag er Norge religiøst sammensatt på en måte som etter mitt syn gjør det vanskelig å forsvare en videreføring av ordningen med statskirke. Det er en ordning som tilhører en svunnen tid. I dag synes det langt riktigere at staten framholder noen grunnleggende allmenngyldige verdier som alle bør kunne samles om, slik de kommer til uttrykk i FNs menneskerettighetserklæring. Det er ikke minst denne erkjennelsen som ligger bak forslaget om å skille kirke og stat og innføre religions- og livssynsfrihet på like vilkår for alle i landet vårt. Dette er et stort og viktig spørsmål, og det er selvfølgelig mye mer som kunne sies om det. Jeg vil imidlertid ikke utdype det ytterligere, idet jeg selvfølgelig er klar over at det etter at dette forslaget ble fremmet, er nedsatt – noe flere ikke uventet har pekt på – et bredt sammensatt utvalg som skal belyse nettopp de problemstillingene som tas opp i dette forslaget. Jeg registrerer samtidig at det ikke ligger an til at SVs forslag får flertall i denne runden. Med den erkjennelsen vil jeg uttrykke at vi ser med spenning fram til utvalgets utredning og forslag, og vi ser fram til den debatten som, så vidt jeg forstår ut fra framdriften i dette arbeidet, skal komme innen utgangen av neste år. Uavhengig av dette uttrykker det forslaget vi nå behandler, SVs primære syn. Som Carl I. Hagen også pekte på, er dette prinsipielle spørsmål som vi i og for seg ikke trenger store utredninger av for å ha en oppfatning om. Når det gjelder det som også Carl I. Hagen tok opp, at hvis man skal skille kirke og stat, må man gjøre det på en ordentlig og grundig måte, er jeg ikke i tvil om at hvis vårt forslag mot formodning skulle få flertall, vil det ikke skorte på en slik prosess for å få dette skikkelig på plass. Så til forslagene om endringer av Grunnloven §§ 21 og 22, utnevning av geistlige embetsmenn. I begrunnelsen for sitt forslag peker forslagsstillerne Lyngstad og Skarbøvik på at Den norske kirke må betraktes som et trossamfunn. Det vil ingen bestride. Men samtidig er den altså noe mer enn det. For å se historisk på det kan vi si det slik at det utviklet seg en pakt mellom Kirken og staten som uttrykkes gjennom statskirkeordningen. Én side ved denne ordningen er nettopp det forhold at staten – eller Kongen, som det heter i Grunnloven – utnevner Kirkens embetsmenn. Når samfunnet har utviklet seg slik at grunnlaget for denne pakten ikke lenger er til stede – og det er altså, som jeg har redegjort for, det som er SVs syn – vil de ulike elementene som inngår i denne pakten, kunne føles fremmede, umoderne, uegnet eller direkte uheldige. Jeg forstår det slik at forslagsstillernes syn er at det er nettopp det som gjelder ordningen med utnevning av geistlige embetsmenn, enten de nå, som Carl I. Hagen, begrunner det den ene veien med at embetsbesettelsene er blitt politisert, eller, som Lyngstad og Skarbøvik, fra det annet utgangspunkt viser til Kirkens krav på større frihet og selvstendighet. De sistnevnte viser til at ansettelser av Kirkens åndelige ledere må høre inn under trossamfunnets indre anliggender, og konklusjonen deres er at Kirken selv må få utnevne sine ledere. Jeg er ikke uenig i disse premissene. Det er mange betenkeligheter knyttet til at staten utnevner de sentrale lederne i et trossamfunn. Men disse premissene er altså etter SVs syn med på å lede fram til en helt annen konklusjon, nemlig et skille mellom kirke og stat. Inntil det måtte komme, vil det etter vårt syn være urimelig å endre på det forhold at staten utnevner de geistlige embetsmenn. Så lenge vi opprettholder statskirkeordningen, må det være en gjensidighet i samfunnspakten, som jeg kalte det. Da må det være slik at – for å bruke Carl I. Hagens ord – «selv en tidligere formann i Senterpartiet» kan bli utnevnt til biskop. SV vil derfor stemme mot de to forslagene som vedrører de geistlige embetsmenn, og vi vil altså stemme for forslaget om å skille kirke og stat. Jeg tar herved opp SVs forslag om dette.