Iselin Nybø (Venstre), 2016-06-02:
Representanten Norunn Benestad minte oss på noe bra, noe positivt og viktig, nemlig at nå blir lærerutdanningen femårig. Det er egentlig det som er den store gladsaken her. Det er unaturlig å ha igjen en utdanning på fire år, når vi har laget de andre utdanningene våre som bachelor- og mastergrader som treårige eller femårige løp. Det er bra at vi nå får en femårig lærerutdanning. Det er noe Venstre har ønsket seg lenge. Jeg tror det er bra fordi det å ha lærere med en master i skolen er bra for elevene. Det er bra for læringsutbyttet til elevene, men det er også bra for lærerprofesjonen, og jeg tror det er en viktig del av det å styrke lærerens status at vi nå gjør den femårig og kjører det samme løpet som for de aller fleste andre utdanningene. Jeg vil si takk til interpellanten, Tingelstad Wøien, for det er ikke hver dag at vi har en så bra timet interpellasjon som denne. Det er bra for Stortinget, som får ta opp en veldig dagsaktuell sak til debatt, men det også bra for statsråden, som får høre hva Stortinget tenker rundt det han har lagt ut til høring. Da kan statsråden selv velge om han har lyst til å ta noe av det som han får som signaler i dag, med seg i det videre arbeidet sitt. Derfor er det veldig bra at vi får denne debatten akkurat nå. Først og fremst har vi en helt unik mulighet nå, for nå skal vi gjøre en fireårig utdanning til en femårig utdanning. Da er det ikke som det alltid ellers er i skolen: Hva er det som skal vekk? Det er alltid det som er diskusjonen når vi diskuterer skolepolitikk. Alle vil at noe skal vekk, men ingen vil at deres ting skal vekk. Nå har vi helt motsatt situasjon. Nå har vi et helt år ekstra som vi kan fylle. Det er stort engasjement i denne saken. Det er kjempebra. Vi får e-poster, og vi får telefoner, vi blir invitert i møter, og vi er med i med debatter. Hvordan den nye lærerutdanningen skal bli, engasjerer stort ute i sektoren, ikke minst i utdanningsinstitusjonene. Det er veldig kjekt at vi ser et sånt engasjement. I Venstre har vi hatt fokus på to ting: pedagogikk og praksis. Som flere også har sagt, får vi veldig mange tilbakemeldinger. Mange er bekymret for pedagogikkens standing i den nye utdanningen fordi man oppfatter at det blir en svekkelse av pedagogikken totalt sett, men også det å kunne ta master i spesialpedagogikk og pedagogikk. Dette er bekymringer som jeg mener vi må ta på alvor, for det er tunge institusjoner som står bak disse bekymringene. Intensjonen er den aller beste. Intensjonen er jo at vi ikke skal få en skole der vi flytter lektoren lenger ned i trinnene. Vi skal ha en skole som kan møte elevene der de er, som kan møte en førsteklassing på hans nivå, som kan møte en femteklassing på hans nivå, og da er pedagogikken vesentlig oppe i det hele. Vi kan ikke bare tenke fag. Vi må tenke på den kombinasjonen som det er med fag, pedagogikk og – det som jeg sjelden bruker å si, for jeg synes det er ganske vanskelig å uttale – didaktikk. Dette henger sammen, og det er denne bekymringen vi hører. Det håper jeg at statsråden tar til seg, for jeg antar at også statsråden hører den. Jeg har lyst til å knytte noen ord til master. Det er selvfølgelig sånn at selv om du skriver en masteroppgave i matte, i norsk eller i engelsk, kan du i stor grad knytte pedagogikk opp mot det. Det vil være helt naturlig når du skal bli lærer, at du også kobler pedagogikk til det. Samtidig kan vi ta spesialpedagogene som et eksempel. Det er jo en egen funksjon. Jeg forstår godt at de er bekymret for spesialpedagogikken når den forsvinner ut i det forslaget som statsråden har lagt på bordet. Man kan sikkert ta en master i det oppå den vanlige masteren, men er det rimelig at man plutselig skal stå med en seksårig utdanning istedenfor å kunne ta det som en del av normale masteren din? Når det gjelder praksis, synes jeg Anders Tyvand var inne på noe viktig, praksissjokk. Det er noe feil med utdanningen når man treffer rektorer og inspektører som forteller at de har fått nyutdannede lærere inn til seg som ikke føler seg i stand til å ivareta klassen, som ikke føler seg i stand til å utføre den jobben de er utdannet til. En ting er mengden med praksis, men hvordan vi jobber i praksisen, er vel så viktig å diskutere. Det synes jeg statsråden tok opp på en god måte. Så vi ser fram til det endelige forslaget fra statsråden.