trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Vi har en raus foreldrepermisjonsordning først og fremst fordi det skal være bra for barnet. Så er det i tillegg godt for likestilling. Jeg tror det er mye av utgangspunktet for at Kristelig Folkeparti tenker likt med regjeringen når det gjelder prinsippene, selv om vi er uenige om doseringen i ordningen. Det punktet der våre veier skilles, er nok at vi ser kontantstøtten i dag som en ordning som i stor grad opprettholder den tradisjonelle arbeidsdelingen i familiene. Det er kvinner som blir værende hjemme, mens vi har behov for økt kvinnelig yrkesdeltakelse. Det er dessuten forskjell på en politikk for å sørge for god omsorg i hjemmet for barn når de er helt små, og det som kontantstøtten gjør, nemlig å stimulere til at foreldre skal være hjemme på et tidspunkt da samfunnet jo har et stadig bedre barnehagetilbud som alternativ til foreldrene.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Det er godt mulig at det ikke ble vedtatt et sånt forslag på Høyres landsmøte. Hvis jeg kom i skade for å si det, beklager jeg det. Men jeg ble i hvert fall i tilknytning til Høyres landsmøte konfrontert med forslag om en sånn ordning, og har også kommentert det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Svaret på det er ja, og derfor har jo regjeringen styrket permisjonsrettighetene for selvstendig næringsdrivene. Vi ønsker at de skal få muligheten til å ta del i velferdsordninger som denne på lik linje med andre. Så er jeg litt forbauset over at representanten stiller spørsmål som om det bare var menn som hadde foretak eller jobber som selvstendig næringsdrivene, som skulle gjøre det vanskelig for dem å være hjemme. Det er også mange kvinner i denne posisjonen som når de får barn, allikevel, av åpenbare grunner, må finne mulighet for å være hjemme i en periode. Jeg tror det er få jobber som er umulig å kombinere med en periode i permisjon, særlig fordi vi har så fleksible ordninger, f.eks. muligheten for å ta ut permisjon gjennom tidskontoordningen. Derfor mener jeg vi har et system som er fleksibelt, som er innrettet mot bredden i arbeidslivet vårt. Så er det jo også sånn at fedrekvoten kommer på toppen av en ordning som allerede er den rauseste i verden.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-30:
Jeg merket meg at statsråden har påtatt seg å være rapportør fra Høyres landsmøte, og det ble gjenfortalt at man på landsmøtet skulle ha vedtatt skatteincentiver for å få far til å bruke permisjonsadgangen i større utstrekning. Jeg var til stede på det landsmøtet. Ikke noe slikt forslag ble fremlagt, og følgelig da heller ikke vedtatt. Så jeg må spørre statsråden om hvilken ordning han sikter til som Høyre skal ha gått inn for som nettopp inneholder et slikt skatteelement.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-30:
Det er tre begreper jeg synes har preget innleggene fra regjeringssiden, særlig Arbeiderpartiet og SV – selv om Senterpartiet også har hengt seg på dette familiepolitiske sosialistkjøret. De tre tingene er for det første, selvfølgelig, den usedvanlige selvtilfredsheten. Vi blir nå formidlet bildet av kakespisende politikere som bygger samfunnet ovenfra, og som kanskje ikke er så interessert i hvordan folk egentlig kan innrette seg aldeles utmerket uten å spørre sine politikere. Det andre er at det er manglende tillit til at familiene faktisk er best til å treffe beslutninger som angår dem nærmest i deres hverdag. Det tredje vil jeg si er manglende respekt for at folk velger annerledes enn vår politiske elite mener er riktig for tiden. Så har man selvfølgelig også den arrogante holdningen til andre partier at man tar på seg å fortelle hva de mener, i lett polemiske ordelag. Jeg kan bare si når det gjelder Høyres landsmøte, at vi står på valgfriheten. Vi står for utvidelse av den samlede permisjonstid, men vil la det være opp til foreldrene å fordele denne selv. Det er altså ikke noen innsnevring i muligheten til å ta fri med barnet, men vi lar den nærmere fordelingen bero på hva som er hensiktsmessig i familien. Så har vi også på landsmøtet understreket at vi ønsker prinsippet om egen opptjening – hvilket på naturlig måte etter hvert også vil føre til større uttak fra fedrene – nettopp for å gjøre valgfriheten reell. Ellers hører jeg at de rød-grønne i salen i dag på nærmest prinsipielt grunnlag fører an mot valgfrihet: Nå kommer sikkert de borgerlige med sin valgfrihetsretorikk. Og det er riktig, for valgfrihet betyr at man ikke tar beslutningen fra dem som er de nærmeste til å ta beslutninger, at vi ikke belaster det politiske system med detaljbeslutninger som familiene utmerket godt kan ta selv. Så fremkommer det også her den holdning til valgfrihet at den er utmerket hvis den blir brukt på den måten som politikerne har bestemt – ellers er den ikke bra. Det minner meg litt om Henry Ford, som i bilindustriens barndom bare var i stand til å produsere sortlakkerte T-forder. Når noen da beklaget seg over det, sa han: Alle kan jo velge hvilken farge de vil, bare de velger svart.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-30:
Jeg regner med at vi kan føre en politisk debatt om hva partiene inntar av standpunkter, ut fra hva de vedtar og behandler, eventuelt. Hvis det er noen interessante forslag som blir nedstemt etter en skarp votering på landsmøtet, kan det også være av interesse for offentligheten å vite. Når det gjelder hva mer private forslag måtte inneholde, som ikke engang blir fremmet i plenum, har man nokså tynne argumenter å vise til hvis dette utlegges som et spesielt vendepunkt i Høyres politikk i forhold til det vi vedtok i fjor, slik det altså da ble utlagt. Så vil jeg på slutten av debatten bare si at det er to syn på valgfrihet. Det er noen som mener at valgfrihet er noe politikerne drysser ned over befolkningen hvis de løper etter sine egne skattepenger og innretter seg slik at de kan få sine egne penger tilbake i en eller annen form. Jeg reflekterer av og til over uttrykket sjenerøse ordninger. Hvem er det som er sjenerøs? Er det politikerne som privatpersoner? Nei, denne sjenerøsiteten i ordninger – ja, enhver ordning – kommer fra skattebetalerne selv. Man lever jo av innbetalte skatter og avgifter fra vanlige folk og inndrar dermed også deres valgfrihet til å bruke de pengene, og så returneres noe av dette. Etter at det er fratrukket litt effektivitetstap og offentlig byråkrati, er det heldigvis en del av dette som også kommer tilbake til befolkningen i form av hyggelige ting. Og så har det vært et gjennomgangstema og en tone i debatten at det virker som om de rød-grønne ikke tror at vanlige mennesker leser aviser eller holder seg orienterte om hva pedagoger og fagmiljøer måtte mene er bra for barn i sin alminnelighet. Det virker som om de rød-grønne politikerne tror at det som er bra for barnet, objektivt kan slås fast én gang for alle, nærmest som et utslag av eksakt vitenskap. Og så treffer man altså beslutninger som binder alle til spesielle mønstre, uten den fleksibiliteten som det ville gitt hvis man sa til den enkelte familie: Her er alle ukene som dere kan fordele internt i familien, slik dere vil. Noe av det mer kuriøse jeg har hørt i debatten i dag, er at man internt i familien, for å stå sterkere i diskusjonen med sin ektefelle, skal hente autoritet fra landets likestillingsminister. Hva slags mistillit er det til den enkelte familie? Familien er jo avhengig av at man hver eneste dag samarbeider, om barn, om praktiske ting, om henting, osv. Og så skulle man altså gå til politikerne og spørre om slike råd!
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-05-30:
Både merknaden og innleggene kunne bli kortere hvis vi holdt oss til hva partiene faktisk vedtar, og ikke hvilke forslag som blir sendt inn og ikke blir behandlet på landsmøtene. Da kunne også vi få mye uvirksom ammunisjon overfor andre. Vi holder oss til hva partiene mener. Da vil jeg igjen understreke at Høyres landsmøte vedtok valgfriheten. Det var ikke til diskusjon i år. Og så har vi understreket poenget med egen opptjening, fordi det har betydning at etter hvert som utdannelsessamfunnet gir oss et mer likestilt arbeidsliv, vil det også være slik at kvinner vil søke yrkeskarriere i større utstrekning enn de gjorde tidligere. Utdanning gir mye større grad av nye valg i forhold til det som var tradisjonen før, og det smitter etter hvert selvfølgelig over på arbeidslivet også, fordi folk ønsker å bruke utdannelsen sin når de har fått den.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
Det er fantastisk godt med vår. Det er sol og varme, og det er folk ute i gatene. Det har slått meg ein ting denne våren: at det er vel ikkje noko anna land i verda der du ser slike vårfylte gater fulle med barnevogntrillande mannfolk. Både i Oslo og på Dalen, i byen og på bygda, kan du sjå dette: glade pappaer som trillar rundt på sitt vesle mirakel. Ja, mang ein gong har eg tenkt: Dette gatebiletet har ikkje kome av seg sjølv. Fedrarkvoten har vore ein suksess. Fedrarkvoten har endra samfunnets syn på fedrar og på mannsrolla. Likevel er det slik at 85 pst. av den totale permisjonen blir teken ut av mor. Det betyr at me må vidare. Likevel meiner både Høgre og Framstegspartiet at fedrarkvoten er ein uting, og at samfunnet likestiller seg sjølv. Det er ingen tvil om at me har ulike briller på oss. Ein auka fedrarkvote, eit auka fedraruttak av foreldrepengar, kan skape eit godt grunnlag for foreldras omsorgsfordeling òg når ungane blir større. I tillegg til dei goda det fører til for ungane, er auka deltaking i barneomsorga blant fedrar eit vilkår for auka yrkesaktivitet blant mødrer. Av og til høyrest det ut som at me driv med dette berre for ein statistikk. Men dette handlar ikkje om statistikkpynt. Dette handlar om ungane, dette handlar om foreldre. Ein auka fedrarkvote vil som venta bidra til at fleire fedrar tek ut permisjon. Dette har me erfaring med. Og det kan gje haldningsmessig støtte til dei foreldra som ynskjer ei jamnare fordeling av stønadsperioden. Den som trur at dette berre handlar om regjeringas likestillingsstatistikk, tek grundig feil. Den kjende setninga om at me vil presse sosialistiske tvangstrøyer på norske foreldre, viser seg ikkje å stemme. Me har mange undersøkingar som viser at norske fedrar ynskjer fedrarkvoten. Me er no i den klassiske debatten mot høgresida om valfridom. Mang ein far har sagt til meg at hadde han ikkje hatt fedrarkvoten, hadde han ikkje hatt moglegheita til å velje. Han ville ikkje hatt den valfridomen som høgresida snakkar om, for det er dessverre slik, uansett om ein likar det eller ikkje, at mange fedrar i dag ikkje møter den aksepten, ikkje møter den forståinga på arbeidsplassen som me, ideelt sett, skulle ynskje at dei gjorde. Eg meiner at det nærmast er ein hån mot dei før oss som har kjempa for likestilling, å anta at samfunnet likestiller seg sjølv. Arbeidarpartiet kjem til å gå i bresjen for å bevare, utvikle og forsvare ein meir rettferdig og likestilt foreldrepermisjon. Så lenge Arbeidarpartiet får vere med og bestemme, vil foreldrepermisjonen handle om både mor og far, om begge omsorgspersonane. Det er kven som styrer politikken framover, som vil avgjere om morgondagens samfunn vil bli eit likestilt samfunn eller ikkje.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
Dette er fars dag – eller, nærmere bestemt, dette er barnas dag. Og det må, som flere har vært inne på, behørig feires. Statsråden og komiteens leder har vært og spist kake. Selv startet jeg dagen med å spise ikke kake, men kakeskive sammen med vår datter. Familien, som nå er tre, venter på snart å bli fire. Vår termindato er satt til 8. juli, taktisk nok. Så bare vi holder ut over 1. juli, skal vi også få ta del i regjeringens fantastiske politikk. Som fedre flest er også jeg opptatt av valgfrihet. Og som familier flest ønsker vi en fleksibel ordning. Det er nettopp derfor jeg er med på og er stolt over de grepene som regjeringen har gjort, og også gjør i dag. Jeg har møtt mange menn som møter utfordringer når de skal til sin arbeidsgiver og møte forståelse – eller kanskje ingen forståelse – for ønsket om det å være hjemme, ta ansvar i hjemmet, både når barnet er sykt, og i form av fedrepermisjon. De får drahjelp og økt valgfrihet med vår politikk. Jeg har også møtt mange menn som har møtt veggen, nærmest, når de har presentert sitt ønske om å ta en større del av foreldrepermisjonen, fordi mor føler at det er hennes permisjon, og at det er noe mannen kommer og tar fra henne. Disse fedrene får økt valgfrihet, økte muligheter, med regjeringens politikk. De mennene som ønsker å være hjemme, får økt mulighet til det. Høyresiden påstår i denne debatten – og har gjort det tidligere – at dette er en sosialistisk tvangstrøye. Undersøkelser viser at foreldrene synes at foreldrepermisjonen i dag allerede er fleksibel og god, og de fleste vil ta uttak i tråd med endringen som vi foretar i dag. Antallet fedre som tar ut fedrekvote, har gått opp fra 900 til 40 000. Et tydeligere uttrykk for høyresidens politiske kollaps skal man lete lenger. Et godt eksempel er Danmark. Der har antallet fedre som tar permisjon, gått ned. Dette må jo også Høyre og Fremskrittspartiet ha fått med seg. Bryr de seg ikke om det, eller mener de at det er mødrene som skal være hjemme? Deres politikk øker jo ikke valgfriheten; den minker valgfriheten. Med Høyres politikk – og særlig med Fremskrittspartiets forslag om et mer fleksibelt arbeidsliv – ville det bli et ytterligere press på småbarnsforeldre. Med deres angrep på arbeidsmiljøloven og med deres forslag om å fjerne fedrekvoten: Tror presidenten det blir flere eller færre fedre som tar ut fedrepermisjon? Solveig Horne var fristet til å gå i arkivet for å finne sin tale. Det er jo stort sett dit de går når de leter etter sine politiske grep. Vi, derimot, har skuet inn i framtiden når vi utmeisler vår politikk for å gjøre det mulig å kombinere arbeid og omsorg.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
I dag var det artig å gå over Egertorget og bli møtt med kake, for det var en god symbolikk i det kakestykket vi fikk tildelt, nemlig at fedrene får en mer utvidet rett til foreldrepermisjon. Og det er et nytt, stort skritt mot et mer likestilt samfunn. Jeg ble pappa for siste gang i 1979 – 28. april for å være helt nøyaktig. Hvor mange som fikk pappapermisjon da, vites ikke, men jeg fikk – etter harde forhandlinger med min sjef – fire timer fri. Og det var betalt. Men jeg synes det er godt å markere at verden har gått videre med en slik sak som vi i dag diskuterer – nettopp de store skrittene fra fire timer, etter harde forhandlinger, til x antall uker, som er saken vi i dag behandler. Jeg vil at mine barn og barnebarn skal ha best mulige rammevilkår for å møte sin nye hverdag som foreldre, slik dagens endringer i folketrygdloven legger opp til. Når jeg hører representantene Hornes og Hofstad Hellelands argumentasjon for valgfriheten, sett i en konservativ kontekst, frykter jeg at vi fort kommer tilbake til ikke tiden i 1979, men nærmere tidlig 1990-tall, og dit vil vi ikke. Erfaringene fra Danmark viser jo i hvilken retning vi kan gå, og det er ikke den veien, men det er den motsatte veien. Nettopp det tror jeg det kan være veldig godt å ha med seg inn i denne debatten, hvor vi vil med utviklingen av bl.a. pappapermisjonen. Med den argumentasjonen som de borgerlige har brukt her i dag – hva med bøndene, hva med de selvstendig næringsdrivende, hva skjer med dem – frykter jeg faktisk at bunnlinjen i bedriften vil telle mer enn barnas beste. Jeg tror det er et argument som er viktig å ta med seg. Da tenker jeg igjen tilbake på min arbeidsgiver, som sa: Du får bare fire timer fri, for du har en jobb å gjøre. Det synes jeg det er verdt å ha med seg. Også valgfriheten har sin pris, og en pris kan nettopp være at barnas beste taper til fordel for bunnlinjen.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
Det har vore hyggeleg for meg å kunna få lov å takka statsråden for svar og presisering av korleis dette samspelet og forvaltinga bør kunne fungera, og ikkje minst for synleggjering av korleis handtera utfordringane vidare framover. Når det kjem ei innvending om ulik praksis frå fylke til fylke, så trur eg det er litt føreseieleg og ligg litt i saka sin natur at ein til ein viss grad må kunna akseptera ulike prioriteringar frå fylke til fylke, kort og godt fordi utfordringane og behova kan vera ulike. Det er det som er meininga med dette tilbodet, ikkje at det nødvendigvis skal vera ulikt frå fylke til fylke, men at det skal vera tilpassa lokale behov og utfordringar. Dagens fagskuletilbod er vel eit relativt ferskt tilbod i utdanningssystemet, i den forstand at det ikkje har gått seg heilt til enno. Mykje har skjett på relativt kort tid. Eg er samd med statsråden i at fagskulane, når dei no blir inkluderte i det nasjonale kvalifikasjonsrammeverket, med ei beskriving av læringsutbyttet, openbert vil styrkja dette utdanningstilbodet og gje det ei tydelegare rolle i utdanningssystemet. At det i tillegg er på plass eit nasjonalt fagskuleråd, vil ytterlegare gje eit system for konsultasjon og for dialog mellom relevante aktørar på fagskuleområdet. Når det gjeld spesielt helse- og sosialtilbodet, er eg igjen samd med statsråden i at dette temaet høyrer naturleg heime i den varsla stortingsmeldinga om utdanning og forsking for velferdstenestene som kjem allereie til hausten. Me står framfor store utfordringar på dette området, og det er ikkje utenkjeleg at det vil bli behov for endringar som rører ved både organiseringa, dimensjoneringa, det faglege innhaldet, strukturen og styringa av helse- og sosialutdanningane, som statsråden var innom i sitt svar. Det er difor heilt naturleg at tema for denne interpellasjonen blir sett på i eit slikt perspektiv. Avslutningsvis vil eg kort slutta meg til statsråden si presisering om at det er avgjerande viktig at fylkeskommunane er seg sitt ansvar bevisst når det gjeld den rolla dei har som skuleeigarar, som tilskotsforvaltarar og ikkje minst som kompetanseutviklarar. Eg kjenner fylkeskommunane godt, og eg veit at fylkeskommunane har lange tradisjonar for nettopp eit slikt ansvar. Så eg har tiltru til at også dei private fagskulane vil nyta godt av dette i tida som kjem.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
Då er det mitt privilegium å få lov å takka for denne vesle debatten om fagskulane våre. Eg trur det var ein nyttig gjennomgang av stoda per slutten av mai 2011. Eg seier det på den måten fordi eg trur at me nok vil få fleire slike debattar allereie til hausten eller til vinteren, når me skal behandla stortingsmeldinga om utdanning og forsking knytt til velferdsutdanningane våre. Uansett trur eg at fagskulane kjem til å få ei meir sentral rolle i utdanningssystemet vårt i tida framover. Ein kort kommentar til Svein Harberg, som hadde til dels gode poeng undervegs. Han etterspør: Kva om marknaden og etterspørselen går ned? Vil fylkeskommunane då prioritera eigne eller private tilbydarar? Han brukte Hordaland som eksempel. Sidan det er nokre år sidan representanten Harberg har budd i Hordaland, vil eg minna om at fleirtalet i Hordaland per i dag er Kristeleg Folkeparti, Høgre og Framstegspartiet, og det er det fleirtalet som har synleggjort og gjort vedtak om kva dei vil prioritera når det gjeld kjøp av plassar hos private eventuelt i eigen regi. Eg er oppteken av at dei politiske signala som denne salen sender ut, skal vera tydelege, uansett kva fylkespolitisk styring som måtte vera av ulike valørar rundt omkring i Noregs land. Lat ikkje dette viktige temaet bli ein debatt for eller imot fylkeskommunen. Prisverdig nok var representanten Jon Jæger Gåsvatn innom dette, men han fall sjølv sørgjeleg stygt på hovudet i den same grøfta. Så lat oss samlast om at dette tilbodet framleis skal vera yrkesretta, det skal vera fleksibelt, og det skal vera tilpassa lokale og regionale behov og arbeidsliv. Det er min siste appell i denne samanhengen – så langt.
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2011-05-30:
Representanten Hagen har rett i at Noreg har store regionale utfordringar. Eg er einig i det, og eg vil leggja til at Noreg er eit av dei minst homogene landa i Europa, ikkje minst næringsretta. Det er slik at arbeidslivet sine utfordringar kan vera éin ting på det indre Austlandet, og noko heilt anna i fjellområda våre. Sørlandet har sine utfordringar, Vestlandet har sine, og slik kan me gå kysten rundt heilt opp til Finnmark og Nord-Noreg. Det betyr at ideelt sett må òg eit finansieringssystem søkja å ta inn over seg, og kanskje òg fanga opp, denne ulikskapen. Kostnadar ved eit tilbod kan variera mykje i forhold til kostnadar ved eit anna tilbod. Dette kan ein naturlegvis taka omsyn til ved tildeling av rammefinansieringa, der ein tek slike strukturelle omsyn ved tildeling av midlane til fylkeskommunane. Uansett vil det vera mi tilnærming til temaet, og eg er svært samd med representanten Hagen i at dette bør gjerast tett på arbeidslivet, altså hos fylkeskommunane. Dersom ein sentralt skal fordela midlane, slik høgresida openbert ivrar for, er eg veldig interessert i å vita om det er Stortinget som skal ha denne detaljkunnskapen – og det er snakk om ytterleggåande detaljkunnskap for å fanga opp alle lokale behov – eller er det byråkratiet som skal taka over dette ansvaret som i dag ligg regionalt? Etter å ha følgt lokalt næringsliv på Vestlandet i ei årrekkje, vil eg seia at eg kjenner arbeidslivet sitt behov for kompetanse. Eg er ikkje i tvil om at fagskulane framleis må vera yrkesretta forvalta av arbeidslivet regionalt. Det er slik at lokalt næringsliv og lokalt arbeidsliv sit tett på fylkeskommunane, er med i dei vurderingane som blir gjorde, og har ei unik moglegheit til å påverka utforminga av fagskuletilbodet. Eg ser ein openberr grunn til bekymring for at dette kan forsvinna ved ei meir sentral tildeling. No registrerer eg at representanten Dale meiner at denne kompetansen bør sentraliserast til hovudstaden. Den modellen kunne kanskje ha fungert i homogene land som Danmark eller Nederland, men eg tvilar sterkt på at han er funksjonell i Noreg i framtida. Eg er glad for statsråden sine presiseringar, at dagens ordning må få lov til å verka, før me begynner å eksperimentera med andre alternativ.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
En av de viktige begrunnelsene for å overføre ansvaret for fagskolene til fylkeskommunene var nettopp det representanten Bremer nå var inne på; det er ulike situasjoner i de ulike regionene. Som jeg sa i mitt første innlegg: Her må man kunne være fleksibel, også når det gjelder de private fagskoletilbudene, med tanke på hele tiden å kunne ha relevante tilbud, det vil si tilbud som passer med det arbeidslivet som er dominerende, eller hvor det er behov for arbeidskraft i vedkommende region. Jeg mener at å ha et ansvar for fagskolene utelukkende er et gode for fylkeskommunene, som fra før har ansvaret for videregående opplæring og for voksenopplæring. Dessuten er fylkeskommunene regionale utviklingsaktører. Her har man en unik mulighet til, i samråd med både andre deler av opplæringssystemet og ikke minst med nærings- og arbeidsliv, å kunne utvikle fagskoletilbud som både er relevante og gir studentene en god utdanning med tanke på det arbeidslivet de skal inn i, enten de er i sin region eller de skal utenfor den. Men dette er et arbeid hvor det er mye å gjøre, og det vi har tatt fatt på, ikke minst gjennom stortingsmeldingen om utdanningslinja, har, som sagt, gått litt stegvis, og vi har både fått på plass noen viktige overordnede føringer med det nasjonale fagskolerådet og fått på plass en forankring i fylkeskommunene. Det er i dag over 1 300 godkjente fagskoletilbud ved nesten 90 institusjoner. Det er et meget stort mangfold, og det i seg selv tilsier, ved siden av at det er privat, offentlig og alle avskygninger av struktur på disse tilbudene, at det ikke er noe mål at alt skal bli likt, men det er et mål at man får benyttet denne fantastiske muligheten til en utdanning fra et halvt til to år til å gi en nødvendig kompetanse til dem som ikke ønsker å begynne på høyskole eller universitet, og dem som trenger noe etter videregående. Så jeg er veldig glad for både denne og øvrige interpellasjon i Stortinget i dag. Dette er et viktig felt for utdanningen, og det er usedvanlig positivt sett fra min side og Kunnskapsdepartementets side at Stortinget på denne måten involverer seg i diskusjonen om fagskolenes framtid. Jeg tror vi alle er tjent med at dette blir gode og relevante tilbud. Vi er alle tjent med at fagskolene har en kvalitet ved seg, og vi er alle tjent med at de er forutsigbare og oversiktlige både for dem som skal drive dem og for dem som skal gå der.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
En interpellasjonsdebatt som denne, og også den neste, vil være viktig for meg i arbeidet videre med den nasjonale tenkningen omkring fagskoler. Men jeg imøteser mer konstruktive innlegg enn innlegget til Jon Jæger Gåsvatn, som jeg ikke syntes var konstruktivt i det hele tatt. Det er ikke nødvendig å rakke ned på alt som har vært når det gjelder fagskolenes forhold til henholdsvis fylkeskommune og stat. Det var en annen situasjon den gangen. Det som er situasjonen nå, når fagskolene er overført til fylkekommunene, er jo at man har et nasjonalt råd, at man har gitt kandidatene generell studiekompetanse under forutsetning av at kravet til norsk er oppfylt, og at man har styrket statistikk- og kunnskapsgrunnlaget for fagskolene. Man har i det hele tatt fått utført en del av de viktige fundamentene som skal til for at også en fylkeskommune skal kunne håndtere fagskolene, enten de er offentlige eller private. Men jeg skal være den første til å innrømme, sammen med mange i salen her, at det er utfordringer knyttet til den rollen som fylkeskommunen har, både som eier og som tilbyder. Og det er en av de utfordringene jeg synes det er greit å få belagt med ulike erfaringer, og fra departementets side har vi som sagt statistikker som hjelper oss med veien videre når det gjelder fagskolene. Selvfølgelig skal fagskolene løftes, selvfølgelig skal det vises at de er viktige. Men de er altså på noen punkter annerledes enn høyskoler og universiteter, både fordi utdanningen ikke er forskningsbasert, slik den er ved høyskolene og universitetene, og fordi det er en kortere utdanning, et halvt til to år, mens vi ved våre høyskoler og universiteter sjelden har noen utdanninger som er under tre år. Det er også en del andre forskjeller som gjør at det ikke er naturlig å ha akkurat det samme systemet. Fylkeskommunene har i dag ansvaret for voksenopplæring, som også på mange måter kan sammenlignes med fagskoler, fordi det både blir en del av den livslange læringen og en del av tilpasningen til arbeidslivet. Og fylkeskommunene burde ha god erfaring med akkurat det. Så har nok Bente Thorsen misforstått meg på et par punkter. Jeg har ikke sagt at alt blir så mye bedre med fylkeskommunen. Det er mye som kan være bra med henholdsvis fylkeskommunen og staten, men jeg har presisert at her har fylkeskommunen fått en god mulighet til virkelig å være en regional utviklingsaktør ved at de både har hånd om videregående opplæring, voksenopplæring og fagskolene. Så er det selvfølgelig opp til fylkeskommunene om de makter, og får det til, sånn at de får et utdanningstilbud som matcher med arbeidslivet. Jeg har heller ikke sagt at det skal komme en egen stortingsmelding om fagskolene. Men i meldingen vi holder på med om velferdsstatens utdanning, vil fagskoletilbudet bli berørt fordi det er en viktig del av nettopp det behovet for helsefagutdannet personale som bl.a. Samhandlingsreformen krever.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
I forbindelse med overføringen av ansvaret for fagskolene til fylkeskommunene var jeg til stede på en kontaktkonferanse med fylkeskommunene i fjor, og fikk høre mange gode eksempler på hvordan fylkeskommuner har etablert samarbeid med næringsliv, omfattet de private fagskoletilbudene og integrert det godt med det voksenopplæringsansvaret de har. Det er gode eksempler på dette rundt omkring, og jeg velger i det lengste å ha håp om at alle fylkeskommuner ser det ansvaret og de mulighetene som ligger i nettopp denne kombinasjonen av utdanning – fagutdanning og utdanning som ikke er så lang som på en høyskole eller et universitet. Det som er situasjonen etter 2009 – altså de siste par årene – er at vi også fra regjeringens side gjennom revidert nasjonalbudsjett i 2009 økte og styrket de offentlig godkjente fagskolene med 400–450 nye plasser. Det var ment som, og er, et løft for hele fagskolesaken og for de mulighetene man har til å utdanne folk på denne måten, med de kortere utdanningene og de fagrettede utdanningene. Vi har også opprettet en mulighet for studentenes mobilitet. Det var også et tema tidligere, hvor skolene får tilskudd etter antall studenter, på den måten jeg tidligere har redegjort for, uavhengig av hjemstedsfylkene. Så her er det sikkert rom for enda mer fleksibilitet og utveksling av studenter, særlig i de fylkene som Aksel Hagen nevnte, som ikke har så stort fagskoletilbud selv. Dette er ting som det er nødvendig for oss å følge opp videre fra departementets side. Men den aller viktigste delen av interpellasjonen handler om den veldig kompliserte struktur det er på henholdsvis fagskoler som er finansiert gjennom rammetilskuddet, på den måten jeg redegjorde for, helse- og sosialfagskolene, fagskoler med statstilskudd og øvrige private fagskoler, bare for å nevne de fire hovedkategoriene av fagskoler med litt ulik finansiering og måte å drive det hele på. Så det er en utfordring. Det er jeg klar over. Men målet er at vi skal få et solid og godt fagskoletilbud med godt fag- og læringsutbytte for studentene, at vi skal utdanne arbeidskraft som er godt tilpasset de regionale behovene, og at vi selvfølgelig på denne måten skal styrke de regionale mulighetene til kompetanse.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Jeg takker for innspill og debatt, og jeg slutter meg helt til det representanten Hagen sa i sitt siste innlegg om at framtiden for både finansiering av og struktur på fagskoler vil være helt avhengig av et godt samarbeid mellom Kunnskapsdepartementet og Kommunal- og regionaldepartementet. Enten det ender opp med den ene eller den andre typen løsning, vil det være helt avgjørende at vi har en god kommunikasjon om dette. Jeg har tre poeng til slutt. Det ene er kritikken av at man nå finansierer på bakgrunn av rapporterte opptakstall fra for to år siden. Det er ikke noe uvanlig, heller ikke i andre deler av høyere utdanning. Det kommer litt an på hvor godt rapporteringsgrunnlag og hvor godt statistikkgrunnlag man har. Men det er en ikke uvanlig måte å tenke på – den langsiktigheten som ligger i det, samtidig som man er sikker på at man har gode rapporterte opptakstall, vel å merke. Så det behøver ikke å bety noe negativt for det som er de til enhver tid eksisterende klassene eller antall studenter i fagskoletilbudet. Det andre er at fagskole er noe mer enn videregående utdanning og på den måten en del av høyere utdanning totalt sett. Men det er viktige forskjeller mellom fagskole og høyskoler og universitet, jeg nevnte noen av dem i et tidligere innlegg. Et par viktige forskjeller til er at fagskoleutdanningen i henhold til fagskoleloven skal være yrkesrettet, mens det ikke er noe slikt krav i universitets- og høyskoleloven. Samtidig er godkjennings- og akkrediteringsordningene noe forskjellige, og høyskoler og universitet bygger på generell studiekompetanse, noe som ikke er et krav når det gjelder opptak til fagskoleutdanning. Utover det er jeg helt enig i at i vårt mangfold av utdanningstilbud utover videregående nivå har fagskolene en god plass som en del av den høyere utdanningen. Avslutningsvis vil jeg si at når det gjelder et framtidig finansieringssystem og for så vidt også struktur på fagskolene, er jeg veldig glad for de to debattene vi har hatt nå. Jeg synes vi har fått interessante innspill, og jeg vil være åpen for konstruktive og gode forslag som først og fremst trygger den kompetansen og den kunnskapen som formidles gjennom fagskolene. Det er den som er viktigst for meg, ikke struktur som sådan eller system som sådant, men det innholdet vi får ut av det, den kvaliteten det tilbudet har, og dermed det kunnskapsnivået som den framtidige arbeidskraften får som har tatt en utdanning gjennom en fagskole.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Jeg vil presisere at det er faktisk ingenting som heter å ta opp studenter «på marginalen», eller å ha studieplasser «på marginalen». Det er et uttrykk som ikke stemmer, verken med finansieringssystemet eller med den virkeligheten jeg har beskrevet i mitt første innlegg. Her er det fritt opp til hvert enkelt universitet og hver enkelt høyskole å ta opp så mange studenter de vil, og det er fritt fram for styrene og ledelsen ved det enkelte universitet når det gjelder å endre på tilbud, eventuelt legge ned tilbud. Det er ikke statsrådens ansvar. Statsrådens ansvar er å sørge for at vi har et finansieringssystem som er forutsigbart, og jeg har selvfølgelig en plan for hvordan vi skal møte både utdanningsbølge og det kunnskapsbehovet som er i framtiden. Det kan jo nesten virke som det er Venstre som synes at det er staten som må komme inn og ta mer ansvar, framfor at institusjonene skal bestemme selv. Jeg vet ikke – vi er sannsynligvis begge enige – om at institusjonene må ha det selvstyret de har. Men slik som jeg tolker det, og slik som det ligger i finansieringssystemet, handler det altså ikke om dette uttrykket «på marginalen», fordi det er universitetene selv som tar den beslutningen og den sjansen på at studentene gjennomfører, og at de får den uttellingen. Men det jeg krever, og det jeg har en god dialog med både Universitets- og høgskolerådet og universitetene om, er at når Stortinget bevilger penger til nye studieplasser, bør det også komme flere studenter. Det er ikke noe særlig godt signal utad hvis man bevilger penger til nye studieplasser, og man ser at det ikke planlegges å ta opp nye studenter. Her har vi hatt gode avklaringer. Det var spesielt våre to største institusjoner dette handlet om, og nå er vi enige om hvordan begrepene skal tolkes, at en studieplass ikke nødvendigvis er det samme som en student, og at man da har en frihet til å ta opp, men samtidig, når staten kommer med en klar plan og melding om at nye studieplasser skal opprettes, bør det også gi seg utslag i at man vitterlig får plass til flere studenter. Her er vi nå enig – jeg er veldig glad for å kunne si det – med Universitetet i Oslo og Universitetet i Bergen om både hvordan det skal tolkes, og hvordan det skal praktiseres. Da er jeg veldig fornøyd med at vi har en avtalt enighet om den friheten de har, for det er viktig for meg at de har den, samtidig som mitt ansvar handler om å ha min plan og regjeringens plan for hvordan vi skal møte utdanningsbølgen med nye muligheter for flere studenter.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Det er selvsagt ikke slik at statsråden har instruert to så selvstendige og store institusjoner som universitetene i Oslo og Bergen. Det vi har blitt enige om, er hvordan man skal telle og ikke telle. Det var en uklarhet når det gjaldt forholdet mellom antall studieplasser og antall studenter. Jeg tror nok at Stortinget vil være enig med meg i at når Stortinget bevilger midler til nye studieplasser – fullfinansierte sådanne – har ikke Stortinget noe ansvar for det antall studenter som institusjonene selv har tatt opp på forhånd, og som ikke har noe med de nye studieplassene å gjøre. Man må jo kunne forvente at det blir flere som får plass, når Stortinget vitterlig behandler og bevilger midler til flere studieplasser. Det var der uklarheten lå. Det er selvfølgelig opp til den enkelte institusjon å vurdere det ut fra sin selvstendighet, men det foreligger overhodet ingen instruksjon. Selvfølgelig gjør det ikke det. Jeg synes Tord Lien hadde et interessant innspill her. Jeg tror at diskusjonen om den resultatbaserte omfordelingen når det gjelder forskning, muligens kommer opp igjen i forbindelse med håndteringen av Fagerberg-utvalgets rapport, som vi kommer til å la være en del av den nye forskningsmeldingen som kommer til Stortinget i 2013. Der reises det en rekke spørsmål av den karakter. Det er klart at det er delte meninger om åpenheten og lukketheten i de delene av finansieringssystemet. Men jeg tar veldig avstand fra Tord Liens påpekning av at det må være et enten–eller. Man kan møte utdanningsbølgen f.eks. med nye studieplasser – det er min plan å gjøre det, og Stortinget har sett at jeg har gjort det og bevilget penger til nye studieplasser. Men man kan ikke samtidig si til institusjonene at de ikke skal få bestemme noe selv når det gjelder å ta opp studenter. De vet at de tar en sjanse ved å ta opp studenter som ikke nødvendigvis er finansiert gjennom nye studieplasser. Det er en del av det de har fullt lov til – som er deres selvstyre. Men når det gjelder nye studieplasser, er det fullfinansiering. Det ville ha vært en interessant form for selvstyre fra institusjonenes side hvis universitetene i tillegg til å ta opp det de får av nye studieplasser, skulle ta opp flere og så etterpå komme og be staten finansiere det. Men det er stor forskjell på våre studiesteder. De mindre universitetene og høyskolene er veldig positive til å ta opp flere studenter. Jeg er oppmerksom på én ting, og det gjelder kanskje særlig de tre høyskolene vi har i Oslo, Bergen og Trondheim, og det er at det rent materielt og fysisk blir et problem i forhold til antall studenter. Det er jeg veldig oppmerksom på. Vi har bevilget penger til nybygg både i Bergen og i Oslo. Vi håper å klare det når det gjelder Trondheim. Det vil være en viktig sak for meg i budsjettsammenheng, men det er en utfordring vi har.
Svein Harberg (Høyre), 2011-05-30:
Jeg har bare et par korte kommentarer. Jeg har lyst til å understreke det som interpellanten tar opp, at det er noen som har løst noe for samfunnet ved alle de ekstra som har fått studieplass. Det er klart at alternativet hadde vært fryktelig dårlig for mange av dem. Da forstår jeg på en måte at det føles urettferdig når ikke finansieringen følger med på den måten de skulle ønske. Så en liten kommentar til det med kvalitet, som også Aksel Hagen nå var inne på. Det er veldig tydelige tilbakemeldinger fra studentorganisasjonen om at det er én kvalitet som er rammet når sektoren nå har mindre penger: at de får delta i forskning, at forskningsdeltakelse er en del av hverdagen på universitetene, noe som en ønsker skal være slik. Men det som altså skjer, fordi det blir stadig større grupper og flere til å håndtere dem, er at det blir mer gruppeundervisning og store samlinger. Det er jo et minus kvalitetsmessig, som ikke nødvendigvis gir utslag på karakterer og sluttresultater, men som er en viktig erfaring å få med seg. Det har altså studentorganisasjonen påpekt gjentatte ganger, så jeg hadde bare lyst til å nevne også det i debatten her. Så er jeg veldig glad for at statsråden slår fast at hun har en plan, for det har vi etterlyst flere ganger. Jeg skulle ønske at statsråden ville involvere Stortinget i den planen, slik at vi også følte at nå har vi en plan, nå er vi på riktig vei, dette skal vi sammen sørge for skjer.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Jeg skal ikke holde noe langt innlegg. Jeg skal prøve å komme sterkere tilbake i neste interpellasjonsdebatt, men jeg har tre–fire poenger. For det første er det ikke misnøye med regjeringas politikk som er årsaken til at vi har disse to interpellasjonene i dag. Det er, tvert imot, at vi ønsker å vise interesse og engasjement, slik også opposisjonen prisverdig har gjort tidligere i gode debatter i denne salen, om en utdanningstype som vi alle sammen er glad i og vil ha mer av, for å si det på den måten. Så skjønner jeg at partier som vil legge ned fylkeskommunen, bestemt mener at fagskolen skal over til staten. Det skulle bare mangle, hvis ikke ville fagskolen stå uten skoleeier. Men jeg synes at enn så lenge bør vi ha litt større tillit til og vise respekt for fylkeskommunene og for fylkesordførere som enstemmig – uavhengig av partipolitisk farge – har uttalt at de ser fram til å ta over dette skoleslaget. Så la oss være litt mer ydmyke i debatten omkring hva som nå foregår – og ikke foregår. Så til tredje og siste poeng: Dette med dobbeltrolleproblematikken er interessant i mange sammenhenger når det gjelder det offentlige. Hvis vi tar fagskolene over til staten igjen, vil jo dobbeltrolleproblematikken ligge der fortsatt. Da er det staten som skal godkjenne og slik sett administrere de private fagskolene, og samtidig finansiere de offentlige fagskolene. Det blir akkurat som med høgskoler og universiteter i dag i forhold til offentlige og private. Så dobbeltrollen til det offentlige, som nå er en utfordring på fylkeskommunalt nivå, vil være en tilsvarende utfordring på statlig nivå hvis alt blir overført til staten.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Jeg vil takke statsråden for et godt svar. Jeg er helt enig i at når vi har fattet det vedtaket som vi sin tid gjorde med å overføre dette til fylkeskommunene, må vi vise den nye skoleeieren tillit ved at skoleeieren får prøve seg. Så får vi følge med på hva som skjer. Slik sett kunne jeg ideelt sett – noe som ikke er mulig rent regelverksmessig – tenkt meg å ha en interpellasjon, stilt til leder av fylkesrådkollegiet. Jeg er særlig interessert i nettopp hva den nye skoleeieren tenker om dette. Sikkert har de fleste av oss – kanskje alle i KUF-komiteen – vært omkring og pratet med både fagskoler, fylkeskommuner og representanter for fagskolerådet. Det som slår meg – iallfall slik jeg har oppfattet det – er at det er ingen som har bedt om omkamp eller som ikke ønsker å sette det nye systemet ut i livet. Tvert imot er de alle opptatt av å finne den gode løsningen for å gjennomføre dette. Mine erfaringer er at representanter for både fagskolerådet og fagskolene synes det er veldig spennende å samarbeide på en offensiv måte med lokalt og regionalt arbeidsliv. De er også veldig opptatt av at de absolutt ønsker å ta vare på de tilbudene som allerede er i dag, og som har en nasjonal begrunnelse og nasjonal rekruttering. Det ordet man ofte konkluderer med i slike diskusjoner, er gjerne ordet aktivitetsstyring, som på et vis står fram som et litt besnærende svar, at man får en slags høyskole-/universitetslik styringsform, som mer er knyttet til aktivitet enn i dag. Det betyr ikke at det da automatisk strømmer penger inn – for all del. Fortsatt må jo pengestrømmer styres her. Men det er en styring som kanskje står fram som noe mindre byråkratisk og noe mindre krevende enn det som kan ligge i systemet så langt. Jeg ser fram til det videre arbeidet nasjonalt, det som nå skal foregå regionalt, og ikke minst det som skal foregå i fagskolerådet. Så er jeg sikker på – nettopp fordi dette er en utdanning folk vil løfte opp og fram og ikke motsatt – at det etter hvert vil komme på plass en veldig god løsning.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
Jeg vil takke for debatten. Jeg tror også at disse to debattene på en god måte viser situasjon når det gjelder det politiske ordskiftet på dette området. Da tror jeg at de som arbeider med fagskolen, og er glad i fagskolen, skal være glad for at det er et såpass stort engasjement, og for at det i og for seg er såpass stor usikkerhet, ja vel, men samtidig stor vilje til å få dette til å lande på en god måte. Så er det kanskje litt skuffelse over at temperaturen på denne debatten i dag er litt lavere enn temperaturen var da vi diskuterte maritime utdanninger. Det tror jeg skyldes at sist vi debatterte dette, var debatten knyttet til en stortingsmelding eller ikke en stortingsmelding, og der havnet vi litt ulikt ut. Jeg synes debatten i dag nettopp viser at det ikke er fraværet av stortingsmelding som er utfordringen på dette området, for det er jo så mange prosesser i gang. Vi vet allerede mye, og statsråden har understreket at hun vil hente inn enda mer kunnskap. Her er det all grunn til ikke å ta stortingsmeldingsgrepet, men stå i det praktiske, konkrete utviklingsarbeidet som nå er i gang. Det er denne debatten en bekreftelse på for meg. Så undrer jeg meg også over at representanten Dale kritiserer statsråden for at hun tenker helhet og sammenhenger og kobler inn andre departementer. For meg er det et pluss ved en fagstatsråd og ikke et minus. Sjøl om vi skulle ta fagskolene over til staten igjen, vil det fortsatt være viktig at denne utdanningen har tett kontakt med, og har tett samspill med, næringsliv, arbeidsliv, videregående skole osv. Så dette er enda et eksempel på at det er viktig å tenke helhet. Da må de statsråder som er inne i bildet, også kunne vise at de ser behovet for å samarbeide med hverandre. Det er godt at det er utgangspunktet her.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-30:
La meg få begynne med å si at selvfølgelig var Kvalitetsreformen veldig bra. Det var lurt at denne salen innførte Kvalitetsreformen, sjøl om det ble nedgang i antallet studenter ved Universitetet i Oslo. For oss som var studenter ved Universitetet i Oslo før Kvalitetsreformen, var det å få utstedt studentbevis mer en hverdagslig ting man alltid gjorde, fordi da var man student og man kunne gå innom noen forelesninger, og hvis man klarte det, kunne man alltids ta noen studiepoeng også. Det var en litt annen holdning til det ved våre universiteter, spesielt ved Universitetet i Oslo. Nå er det viktig at stortingsrepresentanter ikke skal lære noe, så det er ikke noen fare for at vi skal avlegge noen studiepoeng, for det vil jo være en trussel for demokratiet å ha politikere som lærer noe av i løpet av tida de sitter her. – Det var bare en liten kommentar til presidentskapet, som kanskje kan kjempe litt for det! Så må jeg si jeg er litt forundret spesielt over starten på svaret til statsråden. Her har Forskerforbundet laget en rapport som jeg mener er et viktig varsku. Men departementet har jo alltid rett i alle tall, det er ingen andre enn departementets tall som kan være riktige. Jeg syns at det er prisverdig at Forskerforbundet har laget denne rapporten, fordi den setter fokus på noe veldig viktig. Det viktige, som er min bekymring, og som er en bekymring jeg føler jeg ikke kan dele med statsråden, for hun uttrykker ingen bekymring på dette området, er at vi nå etter Kvalitetsreformen har fått veldig mange studieplasser som er på marginalen, og at det over tid kan være med på å undergrave kvaliteten i utdanningene våre. Vi ser også at det å møte en studentbølge ikke er noe du kan gjøre over natten. Du må faktisk bygge opp faglig personale. Ettersom vi skal ha forskningsbasert undervisning, må det bygges opp faglige personale før studentene står på trappa, fordi gode forskere og gode forskningsformidlere er ikke noe du kan plukke opp fra gata, det er faktisk noe du må satse på over tid for å ha på plass. Så er jeg veldig enig med statsråden når hun sier at universitetene har makta over dette sjøl. Men etter høstens tildelinger er jeg litt usikker på om statsråden egentlig mener at universitetene skal ha den makta sjøl. Er det sånn at universitetene kan få lov til å legge ned de studieplassene som er på marginalen, eller er det sånn at statsråden gjennom sine tildelingsbrev faktisk instruerer om å opprettholde dem? For det er jo det som er debatten her, om de skal få muligheten til å si at vi skal stå inne for kvaliteten ved våre universiteter, ved våre utdanningsinstitusjoner. Eller er det sånn at statsråden skal bestemme hvor mange som skal trykkes gjennom kverna, uansett om også institusjonene sier at kvaliteten ikke blir bra nok?