Øystein Langholm Hansen (Arbeiderpartiet), 2021-06-14:
I går kveld bestilte jeg som vanlig drosje til flyplassen. Jeg bestilte via det regjeringen anser som en umoderne app, som heter Taxifix. Drosjen kom – som alltid – til min adresse, og jeg ble kjørt til terminalen på Stavanger lufthavn. Heldigvis begynner nå drosjer og fly å fylles opp med passasjerer igjen. I en periode følte jeg meg veldig alene som reisende, og jeg var nesten helt alene i terminalene – med munnbind – og de som utførte arbeidet for oss, lurte i likhet med mange andre og kjente på en usikkerhet de ikke hadde kjent på før: Hvor lenge skal dette vare? Hvor lenge kan jeg brødfø meg? Kan jeg brødfø meg og mine? Hvor lenge har jeg jobb? Hvordan vil koronapandemien endre min framtid? Dette har vært hverdagen lenge nå. Nesten samtlige drosjesjåfører som har fraktet meg, har fortalt at de ser seg om etter annet arbeid. Midt oppi det hele har regjeringen gjennomført nye rammevilkår for drosjenæringen. Nesten hvem som helst kan få løyve, og ingen er forpliktet av myndighetene til å være på veien. Dette har mange negative aspekter ved seg. Et av dem er beredskapen i landet, og det er derfor jeg snakker om det under debatten om NTP. Jeg har tenkt mye på om regjeringen har vurdert dette aspektet når de har tvunget igjennom drosjereformen. Det virker ikke slik. Tidligere var det drosjer overalt, alltid. Noen var alltid på veien og passet på samfunnet. Det var en forpliktelse man fikk da man ble tildelt løyvet. Dette er nå slutt. Vi hører også stadig om drosjesentraler som har nattestengt rundt omkring i landet. Hvordan får vi da fatt i transport om vi har et medisinsk behov, eller om noen på bygda skal hjem eller ut og reise på natten? Denne effekten har blitt sterkt undervurdert i regjeringens blinde race for å liberalisere drosjelovgivningen og åpne for selskaper som ikke bedriver personbefordring, men som bare formidler dette gjennom app-er som befinner seg i det vi i dag kaller skyen. Arbeiderpartiet har arbeidet mot denne utviklingen i næringen av mange grunner, men beredskapsaspektet har vært en av dem. Regjeringen har heller ikke stilt opp for næringen, som har vært dobbelt rammet det siste året gjennom både liberaliseringen og bortfall av kunder. Så til det andre transportmidlet jeg brukte, nemlig fly. Når det gjelder flybransjen, som frakter meg over langfjellet, er også den hardt rammet av pandemien. Kundene forsvant over natten, og selskapene måtte permittere og etter hvert si opp mange av de ansatte. De fleste flyene ble parkert på flyplasser over hele landet. Et minimalt tilbud ble opprettholdt gjennom kjøp av flyvninger. Hva vil vi ha igjen på den andre siden av pandemien? Regjeringen har vært utrolig tilbakeholdne med å hjelpe denne næringen gjennom pandemien og den «lockdown» som regjeringen vedtok sammen med Stortinget. Kjøp av noen få viktige flyruter var i lange perioder ett av få tiltak. Andre land har brukt mye for å støtte opp om sine viktige flyselskap, mens det vi har gjort, er å sikre et minimum av flyruter – mens den norske regjeringen har ventet på at ting skal gå over eller ordne seg selv. Arbeiderpartiet ser at det òg var utfordringer i denne bransjen før pandemien, men de ordningene som regjeringen la til rette for, var enten umulige for selskapene å benytte, eller de hadde minimal effekt. Å kutte i passasjeravgiften var liksom ikke til veldig hjelp når passasjerene var vekk. Å tilby lån til selskap i nød var ikke det selskapene trengte – de måtte jo betales tilbake etter hvert. Disse bransjene hadde mange ansatte før pandemien. Nå er aktiviteten heldigvis på vei opp igjen, og vi får bare håpe at arbeidsledigheten nå synker, og at menneskene bak disse ledighetstallene kommer seg gjennom dette uten varige men og med en lønn å leve av.