Lars Sponheim (Venstre), 2002-01-22:
La meg først få gi uttrykk for at jeg prinsipielt er enig med interpellanten i at et regelverk er til for å tjene folk, forbrukere og produsenter og ikke skal være til plage for noen. I all hovedsak tror jeg vi må se det slik at regelverket generelt i dette landet er slik at det har en god hensikt som de fleste er tjent med, men så er det noe med praktiseringen og kulturen rundt praktiseringen som ofte gjør at dette kan virke mer til hinder enn til hjelp for å finne fram til gode løsninger. Det må vi se på. Det svaret gir jeg på generelt grunnlag, men det gjelder også på dette området. Jeg sa også i mitt hovedinnlegg at vi i dag har et tilsynssystem som er veldig fragmentert. Det er ulike statlige tilsyn, det er kommunale tilsyn, det er ulike kulturer og det er mennesker som ser ulikt på de oppgavene de har. Muligheten til å skape en felles kultur for på den ene siden å håndheve et strengt og riktig regelverk av hensyn til folkehelsen, men uten å gjøre mer ut av det enn at det er mulig for produsentene å finne fram i et slikt regelverk, og på den andre siden å hjelpe leverandører og produsenter fram, har vi nå laget et enhetlig tilsyn, noe som vil være på plass i løpet av dette året, og som vil settes i kraft fra neste år av. Det er min klare ambisjon at når vi i løpet av dette året former et nytt mattilsyn som skal forvalte hele dette regelverket, møte den enkelte produsent og samtidig skape tillit hos forbrukerne til at her foregår alt på en måte som folkehelsen og forbrukerne er tjent med, skal vi klare å lage en type kultur og holdninger i en slik organisasjon som gjør at vi lettere skal få fram muligheten til å kunne bruke regelverket til det som vi alle ønsker, tror jeg, nemlig en mangfoldig og spredt småproduksjon i tillegg til den store volumproduksjonen som den store næringsmiddelindustrien vår vil stå for. Det er, som sagt, min klare ambisjon. Vi ser at det innenfor EU-området er et strengt regelverk, og også EØS-regelverket er jo langt på vei et EU-regelverk. Det er strengt tilsyn med det som foregår, men det er mulig å få til mye spennende småskala matproduksjon, slik vi er kjent med i utlandet. Selvsagt skal vi få til det på samme måten her i landet. Til spørsmålet om mobile slakterier vil jeg, som jeg sa i mitt innlegg, si at vi har bedt Statens næringsmiddeltilsyn – på bakgrunn av den rapporten som er lagd, hvor vi ikke syns det i uttømmende grad er redegjort for hvordan det går an å finne fleksibilitet i det regelverket som vi er underlagt – om å se nærmere på hvilke muligheter vi har for å kunne ta dette i bruk på flere områder. Når det gjelder debatten om hjemmeslakting som til dels foregår, er det en del som tror at vi på et vis kan komme tilbake til en slags kommersiell slakting ute på tunet, slik vi vet det foregikk for et par generasjoner siden, og at man der kan rigge til slakteutstyr etter å ha kjørt litt møkk om morgenen, slakte og så kjøre litt møkk om kvelden igjen. Det vil jeg sette en ganske klar strek over. Det er lov til eget bruk, det er lov til å gi et slikt slakt bort til venner, men det vil aldri bli lov til å gjøre dette til kommersielt bruk. Snakker vi om hjemmeslakting, snakker vi om småskala slakterier som krever betydelige investeringer, og som må tilfredsstille strenge hygieniske krav. Det er det vi bør fokusere på i forhold til det vi kaller hjemmeslakting, som kanskje heller bør kalles bygdeslakting, i profesjonelle, men småskala anlegg.