Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg har tenkt å starte mitt innlegg med å fortelle at jeg har kun to minner fra da jeg selv gikk i barnehagen. Det ene minnet er fra da jeg og noen andre gutter tok med oss jentene bak barnehagen og viste fram – jeg sliter litt med å finne det parlamentariske uttrykket for det, men man skjønner sikkert hva jeg vil fram til. Det andre minnet er at jeg av en barnehageansatt ble kjeftet huden full for noe jeg ikke hadde gjort. De to eksemplene kan være en liten pekepinn om hvordan det kan gå hvis det er for få ansatte på jobb til å ha oversikt over hva ungene holder på med, men også hva som kan skje hvis man ikke har tilstrekkelig pedagogisk kompetanse. Disse minnene har brent seg fast i min bevissthet, men har heldigvis ikke gitt varig men. Jeg håper det heller ikke har ført til varig men hos de jentene som ble utsatt for min blotting. Det har i den siste tiden vært stor oppmerksomhet rundt sykefravær, unge uføre, frafall fra videregående skole, ungdomspsykiatri og mange henvendelser til barnevernet. Nå er det på tide, etter mitt syn, å se disse utfordringene i en større sammenheng. Som Finn Skårderud skriver i sin bok «Uro»: «Det er ingen dristig tanke å se sammenhenger mellom et moderne sykdomspanorama og den moderne familiens grenseproblemer.» Det handler om hva vi putter i sekkene til våre barn. Det er i dette lys jeg vil løfte barnehagens betydning, og i dette lys vi bør se arbeidet med kvalitet i barnehagene. Førskolelærerne og det øvrige personalet er den viktigste innsatsfaktoren for kvaliteten i tilbudet. Derfor er det skuffende at Norge er det eneste av 25 undersøkte OECD-land som verken har 50 pst. med pedagogisk kompetanse eller 80 pst. med barnefaglig kompetanse. Komiteens flertall understreker derfor at pedagognormen er en minimumsbestemmelse, og ikke et mål å strekke seg mot. Det er viktig at man øker rekrutteringen, øker antallet studenter, får inn nye yrkesgrupper, får inn flere menn og flere med innvandrerbakgrunn. Det er også viktig, mener undertegnede, at man vurderer å heve pedagognormen. Flere ansatte med mer kompetanse i barnehagene vil føre til større trygghet, mer ro, at alle barn blir sett, at man kan iverksette tiltak raskt, og at styrer kan ivareta sitt ansvar som leder. Det er et viktig mål at barn behersker norsk språk før de begynner på skolen. En samlet komité mener at gevinsten ved barnehagedeltakelse er særlig stor for barn som trenger ekstra språkstimulering utover det de får i hjemmet. Komiteen anerkjenner dermed barnehagens betydning. En samlet komité understreker at læring skal foregå gjennom lek og hverdagsaktiviteter, og at læring og omsorg skal ses i sammenheng. Det skal altså ikke bli mer skole i barnehagen, men mer læring gjennom lek. Det har den siste tiden vært stor uro knyttet til språkkartlegging i barnehager. Det har fra flere fagpersoner vært hevdet at dette er et stort sosialt prosjekt som man ikke aner konsekvensene av. Og jeg må si at jeg har selv stusset veldig på om det er riktig å innføre dette når såpass mange fagpersoner har uttalt seg kritisk. Derfor har man måttet begynne å grave litt i hva dette faktisk handler om. Det viser seg at det ikke er noe nytt man her skal innføre. Over 90 pst. av norske kommuner rapporterer at de allerede i dag gjennomfører en form for observasjon av barn, en språkkartlegging. Det flertallet i komiteen og Regjeringen imidlertid ønsker, er å kvalitetssikre dette arbeidet gjennom at man får et godt verktøy, at man har godt trent personale, og at foreldrene får anledning til å gi sitt samtykke. Vi innfører altså valgfrihet for foreldrene. Det er ingen, heller ikke opposisjonen, som stiller spørsmål ved kartlegging av språk i helsestasjoner, som jo er et fremmed miljø for barna. Mange foreldre forteller at barna nærmest blir stumme som østers når de kommer inn på helsestasjonen. Dét er ikke noe problem, men å ha en språkkartlegging og en observasjon av barn mens de leker under normal aktivitet barnehagen, skal liksom plutselig være et stort problem. Det får jeg ikke til å stemme. Der tror jeg nok at enkelte, både fagpersoner og opposisjonen, har falt for fristelsen til faktisk å ønske å misforstå hva det her er snakk om. Vi har også fått brev fra Hørselshemmedes Landsforbund, som har vært blant dem som har ønsket dette, nettopp for å fange opp barn med nedsatt hørsel. Mange barn med nedsatt hørsel kan gå gjennom hele barnehageløpet uten at det blir fanget opp at de har svak hørsel – fordi man kan lære seg ordene, men det er ikke sikkert man forstår betydningen av dem. Derfor vil vi understreke at dette skal være en integrert del av barnehagens hverdag, og at det verken skal gå ut over barnas lek eller personalets tidsbruk. Komiteen er samlet i ønsket om en bedre, tettere og mer koordinert oppfølging av barn med behov, når det blir avdekket. Barnehagene må bli flinkere til å melde fra, tiltakene må iverksettes raskt og i tilstrekkelig grad, og de må koordineres. Det er ikke bra at samarbeidet varierer mye fra kommune til kommune. Investeringer på dette området kan derfor være en god investering i velferdsstatens framtid og ikke minst i den enkeltes liv. Komiteen ber derfor Regjeringen vurdere hvordan man kan sikre at behov meldt fra barnehagene blir fulgt opp. Tilbake til det store bildet og til Finn Skårderud. Han skriver i sin bok at vi nå lever i et samfunn med høy omsetningshastighet hvor tradisjoner har kort levetid. Og et samfunn i forandring endrer også familien og en familie i forandring endrer også individet. I den moderne familien legges det sterk vekt på indre arv. Foreldrene skal gi sine barn psykologisk kapital som muliggjør barnas selvrealisering og selvkontroll. Det er ikke enkelt – ikke alle klarer det, og det er ikke alle som er bevisst dette. Mange barn opplever uro, støy, forstyrrelser og et heseblesende tempo, og for noen barn er barnehagen kanskje den ene trygge havnen i deres tilværelse. Jeg tror det er et perspektiv som vil bli viktigere og viktigere i planleggingen og utviklingen av framtidens barnehager. Ved siden av å fortsette arbeidet med å stadig gjøre barnehagene bedre bør vi også hele tiden se på hvordan vi kan unngå at noen blir stengt ute fra barnehagetilbudet. Det er et viktig mål at det ikke skal være økonomiske hindre for barnehagedeltakelse. Vi har mange gode ordninger for dette i dag, og det bør det stadig jobbes med. Jeg ønsker å sitere fra Fordelingsutvalgets rapport, hvor de sier: «Egenbetalingen i norske barnehager bidrar trolig til å stenge noen ute fra barnehagetilbudet av økonomiske grunner. Barn av foreldre med lav inntekt og utdanning etterspør barnhage i mindre grad enn andre, og dette er de barna som trolig har størst utbytte av barnehagen.» En annen rapport sier at «det er få klare slutninger å trekke om effekten av direkte pengeoverføringer, som økt barnetrygd, for barns utvikling». Det er imidlertid god dekning for at førskoletiltak rettet mot vanskeligstilte barn har betydelig positive virkninger på kort og lang sikt. Tiltakene fører til at barna presterer bedre på skolen, samt at flere fullfører videregående skole, tar høyere utdanning og lykkes på arbeidsmarkedet. Det er derfor flertallet ber Regjeringen vurdere hvordan man kan sikre at barn fra familier med lav inntekt kan få reell mulighet til barnehageplass, og om dagens virkemidler er tilstrekkelig for å møte behovet, og komme tilbake til Stortinget på en egnet måte med en vurdering rundt disse spørsmålene. I arbeidet med stortingsmeldingen om kvalitet i barnehager har jeg blitt en dedikert barnehagetilhenger. Jeg har sett at det her er snakk om en avgjørende fase i barnas liv. Som far selv og som politiker er jeg svært opptatt av at vi putter best mulig ballast i sekken til barna de første leveårene. Derfor vil jeg avslutte med å hylle de ansatte i barnehagene for den fantastiske jobben de gjør – de er kanskje den viktigste yrkesgruppen vi har i Norge for velferdsstatens framtid.