Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-26:
Jeg er helt enig med representanten Dagfinn Sundsbø i at frivillig sektor er en sentral ressurs i samfunnet. Det at vi har bredden i idrett, friluftsliv, musikk, kor, dans, teater, folkeopplysningsarbeid og humanitært arbeid gir livskvalitet og bedre helse. Derfor prioriterer Regjeringen å utvikle den statlige frivillighetspolitikken til beste for de frivillige organisasjonene. Representanten Sundsbø reiser spørsmål om jeg i mitt arbeid med å utvikle en ny og helhetlig frivillighetspolitikk, herunder videreutvikle frivillighetssentralene, vil bidra til å øke den politiske oppmerksomheten på kultur som helsefremmende tiltak og i den sammenheng fremme forslag som stimulerer de frivillige organisasjonenes deltakelse i å fremme folkehelsen. Svaret på spørsmålet er ja. Kunst, kultur, idrett og frivillighet gjør samfunnet rikere og bidrar positivt til menneskers livskvalitet, fellesskap og utvikling. La meg innledningsvis understreke at representanten Sundsbøs spørsmål berører flere departementers ansvarsområder. Tilskudd og samhandling med frivillige organisasjoner ses i sammenheng med de sektorpolitiske målene det enkelte departement er ansvarlig for. Derfor ligger det sektorpolitiske ansvaret for frivillig virksomhet i de enkelte departementer, mens Kultur- og kirkedepartementet har samordningsansvaret for den statlige frivillighetspolitikken, i tillegg til sektoransvar for de frivillige organisasjonene på området kultur og idrett. Sektoransvaret for helse ligger i Helse- og omsorgsdepartementet. Det betyr selvsagt ikke at det ikke foregår et samarbeid mellom det departement som har sektoransvar, og øvrige departementer som er aktører på det aktuelle området. Dette er Regjeringens nylig framlagte St.meld. nr. 20 for 2006-2007, Nasjonal strategi for å utjevne sosiale helseforskjeller, et godt eksempel på. Meldingen legger føringer for hvordan Regjeringen og departementene skal arbeide med utjevning av sosiale helseforskjeller det neste tiåret. Meldingen framhever at det er mange faktorer som bidrar til å skape og opprettholde sosiale helseforskjeller. Sammenhengene er komplekse, men det slås fast at det i hovedsak er sosiale betingelser som påvirker helse, og ikke omvendt. Den politiske oppmerksomheten på kultur- og organisasjonsdeltakelse i et helsefremmende perspektiv er i meldingen løftet fram med økt tyngde. På sentrale områder som trygge oppvekstvilkår og like muligheter til utvikling og målrettet innsats for inkludering er kultur- og organisasjonsdeltakelse framhevet som viktige virkemidler. Deltakelse i kulturaktiviteter og frivillige organisasjoner har stor betydning også for andre samfunnsmål som læring og kreativitet, helse og integrering og inkludering. Mennesker som har gode erfaringer med aktiviteter i organisasjoner i oppveksten, er også mer aktive i voksen alder. Derfor er det spesielt viktig å rette innsatsen mot barn og unge. Det er dokumentert store forskjeller i befolkningen når det gjelder deltakelse i kulturlivet. Personer med lav inntekt bruker i langt mindre grad enn andre offentlig finansierte kunst- og kulturtilbud. Grupper med høy inntekt og lang utdanning deltar mer aktivt enn grupper med lav inntekt og kort utdanning i frivillige organisasjoner. Barn fra inntektsfattige husholdninger deltar i mindre grad i aktiviteter i fritiden og i skolesammenheng enn andre barn og unge. Dette er en utfordring både for myndighetene og for kultur- og organisasjonslivet, og det er en utfordring til økt samarbeid. Vårt mål er at alle skal ha likeverdig mulighet til å delta i kultur- og organisasjonslivet. Dårlig økonomi og sosial utstøting øker risikoen for dårlig helse og tidlig død, mens sosial støtte og gode sosiale relasjoner er fremmende for helsen. For familier med dårlig økonomi kan deltakelse i organisasjons- og kulturlivet være for dyrt. Resultatet kan bli at barna stenges ute fra sosiale arenaer. Tradisjonelt møter barn kunst og kultur sammen med foreldrene. Dermed får vi sosiale forskjeller når det gjelder hvem som bruker kulturtilbudet. Den kulturelle skolesekken, med det brede kunst- og kulturtilbudet den rommer, gjør at sosial tilhørighet, etnisitet og geografi ikke i så stor grad blir utslagsgivende for hvilke kulturuttrykk barna møter. Kulturtilbud i skolen sørger for en kulturell ballast for alle, og fremmer bruk av kulturaktiviteter senere i livet. I 2007 vil det også bli iverksatt noen pilotprosjekter i videregående skole for å utvide målgruppen for Den kulturelle skolesekken. Kulturskolene er også en viktig rekrutteringsarena for framtidige aktører innenfor de ulike kunstartene, både for amatører og profesjonelle. Skolene gjør levende musikk og andre kunstuttrykk tilgjengelig for et bredt publikum i store og små lokalsamfunn. Et åpent og inkluderende kulturskoletilbud med plass for alle som ønsker seg inn, vil fjerne forskjeller ved å gi rom for flere til å utvikle viktige sider av seg selv. Dessverre er det slik at det forrige stortingsflertallet, regjeringspartiene den gangen, med støtte fra Fremskrittspartiet fjernet den øremerkede støtten til kulturskolene, fjernet taket på foreldrebetalingen. Vi ser at det fortsatt står mange tusen barn i kø, og prisene stiger kraftig i mange kommuner. Det gjør at færre får oppleve tilbudet om å gå i en kulturskole, og dermed øker forskjellene også på dette området. Kulturkort for ungdom gir billigere adgang for ungdom i aldersgruppen 16–20 år og vil kunne motvirke sosiale forskjeller i kulturbruken. Prøveordningen med kulturkort for ungdom videreføres og styrkes i 2007. Flere fylker er i full gang med å utprøve ulike alternativer. Frivillighetssentralene står sentralt i interpellantens innlegg. Frivillighetssentraler er mangfoldige og viktige møtesteder for frivillig innsats. De er arenaer for deltakelse og tilhørighet i nærmiljøet, de er arenaer hvor folk kan delta uten nødvendigvis å være med i det organiserte frivillighetsarbeidet. Frivillighetssentralene har stor bredde i sosiale omsorgstiltak så vel som i kultur-, fritids- og nærmiljøaktiviteter. Frivillighetssentralene bidrar til å skape gode og levende lokalmiljø og til å koordinere lokalt engasjement, samfunnsansvar og kultur. Sentralene har gått nye veier for å øke deltakelsen i frivillig virke. En aktiv og inviterende holdning og konkrete arbeidsoppgaver har gitt resultater. Det er flere hjemmeværende, trygdede og arbeidsledige i frivillighetssentralene enn i de tradisjonelle frivillige organisasjonene. Samarbeid med lag, foreninger, menigheter, offentlige myndigheter og enkeltpersoner er sentralt. Å knytte kontakter, utvikle nettverk og koble dem som har noe til felles, er viktige og nyttige oppgaver for å stimulere og utvikle lokalt frivillig virke, samtidig med at det kan ha positiv innvirkning på enkeltmenneskene som deltar. Kultur- og kirkedepartementet gir tilskudd til inntil 20 nye frivillighetssentraler i år, i tillegg til de elleve nye som vi bidrog til etter regjeringsskiftet høsten 2005, i budsjettet for 2006. Det vil stimulere til utvikling av flere frivillighetssentraler, større bredde og større mangfold i sentralene. Idrettsbevegelsen er en av de viktigste aktørene for å fremme folkehelsen i Norge. Det viktigste idrettspolitiske virkemiddelet for å sikre folk gode rammer for å drive idrett er tilskudd til idrettsanlegg. Særlig nærmiljøanlegg, turveier, lysløyper o.l. er viktige for den egenorganiserte aktiviteten og gjør at det er lettere å være fysisk aktiv for flere grupper. Kultur- og kirkedepartementet forvalter en ordning med tilskudd til inkludering i idrettslag, storbyprosjektet, som det tidligere var kalt. Ordningen retter seg mot idrettslag i byområder med spesielle utfordringer knyttet til å rekruttere barn og ungdom. Formålet med ordningen er å inkludere grupper som til nå har deltatt lite i lagenes ordinære aktivitetstilbud. Målgruppen er barn og ungdom som står overfor økonomiske eller kulturelle hindre for å delta i organisert idrett. Særlig satses det på tiltak for å rekruttere innvandrerjenter. Kultur- og kirkedepartementet styrker i år ordningen med inkludering i idrettslag og tildeler 8 mill. kr gjennom ordningen i 2007. Gjennom de siste 10–15 årene har det vært et omfattende utviklingsarbeid med bruk av kulturelle virkemidler i helsesammenheng i Norden og Norge. Arbeidet har styrket antakelsen om at kulturaktiviteter bidrar til å fremme folks evne til å mestre hverdagens krav og er en ressurs i folkehelsearbeidet. Den kulturelle spaserstokken er et konkret eksempel på økt erkjennelse av at kultur fungerer som et virkemiddel i det helsefremmende og trivselsskapende arbeidet. Spaserstokken skal gi kulturtilbud til eldre som ikke bruker det ordinære kulturtilbudet i like stor grad som andre. Det viser seg nemlig at når folk når pensjonsalderen, bruker de kulturtilbud mye sjeldnere enn da de var yngre. Det kan være fordi helsen svikter, fordi man ikke trives så godt med å dra ut om kvelden, eller det kan ha økonomiske årsaker. Den kulturelle spaserstokken er et samarbeid mellom Helse- og omsorgsdepartementet og Kultur- og kirkedepartementet, og vi arbeider for tiden med å fastlegge innholdet i og organiseringen av denne ordningen. Prosjektet Kultur gir helse, som ble satt i gang av Norsk kulturråd i samarbeid med daværende Sosial- og helsedepartementet, er avsluttet. Mye arbeid ble satt i gang i kommunene og er fremdeles aktivt. Konklusjonen for prosjektet var at engasjement i kultur har helsefremmende effekter. Jeg hadde som kulturminister gleden av å holde åpningsforedraget på den nasjonale konferansen om kultur og psykisk helse som ble gjennomført i november 2006. Konferansen gav en rekke eksempler på hvordan kultur kan virke forebyggende på helseproblemer, og det ble dokumentert et overbevisende resultat av en rekke metoder der kultur hadde en sentral rolle. Slike konferanser er viktige fordi de bidrar til økt oppmerksomhet, økt kunnskaps- og erfaringsformidling og ikke minst økt bevissthet om sammenhenger mellom kultur og helse. Derfor arrangeres det konferanser både i 2007 og 2008, og jeg er positivt innstilt til å promotere disse konferansene. Representanten Sundsbø berører i sitt spørsmål frivillighetens egenverdi. Regjeringen ser at frivilligheten har en stor egenverdi i tillegg til at den kan bidra til å oppnå andre viktige politiske samfunnsmål.