Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2013-12-10:
I likhet med representanten Bård Vegar Solhjell vil jeg starte mitt innlegg med å peke på det faktum at den rød-grønne regjeringen bidro til å løfte kulturen opp i politikkens elitedivisjon – en tungvekter i norsk politikk – med en politikk som har vært så populær at til og med Fremskrittspartiet har kommet nølende etter og erkjent at det er viktig å satse på god kultur, og ikke minst på et kulturtilbud over hele landet. Det det har bidratt til, er jo først og fremst at alle de gode kreftene, som fra før gjorde en god jobb, har fått både muligheten til å bli sett og støtte til å kunne blomstre videre. Det har også bidratt til en vesentlig kvalitetsheving ved mange av institusjonene våre. Og jeg vil si at det har bidratt til å bevege Norge i en mer sosialdemokratisk retning, gjennom at man har større muligheter til økt personlig frihet, gjennom at flere får muligheten til å oppleve god kultur, gjennom at flere får muligheten til å delta i kultur, og gjennom at dette ikke bare skjer i de store byene, men at det også skjer over hele landet. Når jeg hører på Svein Harberg og representanter fra regjeringspartiene, slår det meg hvor ofte de leter etter måter å underminere denne satsingen på, snakke ned denne massive satsingen, og snakke ned den fantastiske utviklingen som norsk kulturliv de siste årene har gjennomgått. Det er ikke bare feil, det er også veldig smått. Dette er den første anledningen til å diskutere den nye regjeringens retning i kulturlivet og ta en diskusjon rundt hva det er som er denne regjeringens store prosjekt. Når jeg lytter til representanter fra regjeringspartiene, slår det meg igjen at engasjementet først og fremst knytter seg til ideologi, framfor å være et ektefølt engasjement for norsk kulturliv. Når vi leser tilleggsproposisjonen, er det som en rød tråd – vi ser konturene av det jeg med mine egne ord vil kalle en kulturkuttisme, hvor man først varsler et kutt, for så å varsle en gjennomgang. Man kutter for Kulturrådet, for så å varsle en gjennomgang av hele Kulturrådets rolle. Man kutter i Norsk filmfond, for så å varsle en filmmelding. Man kutter for NRK, for så å varsle en gjennomgang av NRKs posisjon. Og man foreslår kutt i pressestøtten, for så å varsle en gjennomgang av hele det landskapet. Det blir som bonden som sulter kua og krever mer og bedre melk. Man trenger ikke stor innsikt for å forstå at det er en utfordrende strategi. I tillegg synes jeg vi ser at regjeringspartiene sier én ting, men gjennomfører grep som vil føre til det motsatte. De sier at de ønsker flere private finansieringskilder, men de kutter i Filmfondet, som bidrar nettopp til flere private midler. De sier at de ønsker mer mangfold, men de reverserer bokloven, som var den rød-grønne regjeringens forsøk på å sikre et mangfold også i framtiden. Og man foreslår endringer i pressestøtten som foreløpig først og fremst dreier seg om at flere skal ut av ordningen. Og man sier at man ønsker mer frihet og armlengdes avstand mens man gir mindre penger til Kulturrådet, nettopp på de områdene hvor man har et kulturfaglig skjønn. Dette viser for det første at regjeringen har en ideologisk tilnærming til kulturpolitikken framfor et ektefølt engasjement, det viser at de grepene de foreslår, vil føre til det motsatte av det de egentlig sier at de ønsker, og det viser at vi for første gang etter åtte år med stor optimisme og stor vekst i kultursektoren, nå ser en bråstopp og stor usikkerhet. Det beklager jeg, for jeg synes at Norge nå sto på terskelen til virkelig å bli en kulturnasjon, at man nå – med den usikkerheten som er spredd – ser at flere vurderer om de tør å satse private midler på dette, og at man ser at flere vurderer sin egen framtid, enten det være seg å drive privat virksomhet innenfor kultursektoren eller å satse på en framtid innenfor kultursektoren. Det synes jeg er trist.