Henning Warloe (Høyre), 2010-01-14:
Det har vært en del forskningspolitisk debatt, ikke minst i forbindelse med stortingsbehandlingen av forskningsmeldingen Klima for forskning og statsbudsjettet for 2010. Mye av den debatten har dreid seg om økonomi, hvor mye penger som satses, og på hvilken måte. Debatten her i dag skal egentlig dreie seg om et mer prinsipielt spørsmål, nemlig om hvor mye det er riktig å styre forskningen gjennom målsettinger og fastlagte programmer. Men det handler også om økonomi, naturligvis. Mye av kritikken mot statsbudsjettet og Regjeringens politikk fra universitets- og høyskolesektoren dreide seg om at handlingsrommet for universiteter og høyskoler ble innsnevret som følge av at veldig mye av midlene var bundet opp på forhånd. Sånn sett handler dagens debatt litt om det samme, for det er ingen tvil om at forskningsfinansieringen i Norge i større og større grad bindes opp gjennom fastsatte programmer, øremerkede midler og fastsatte mål. Da blir egentlig det litt filosofiske spørsmålet: Hvor kommer de beste ideene fra? Kommer de som et resultat av politisk utarbeidede planer og politisk fastsatte mål, eller kommer de som et resultat av dyktige forskere som gis mulighet til å forfølge sine egne av og til kontroversielle og uortodokse ideer uten at noen på forhånd kan forutsi resultatene? Det er det vi kan kalle nysgjerrighetsdrevet forskning. Nysgjerrighetsdrevet forskning har ført til mange overraskende resultater, også resultater som har virket helt unyttige der og da, men som senere har vist seg å inneholde revolusjonerende ny kunnskap som skulle få stor betydning. Store vitenskapelige gjennombrudd har kommet som følge av grunnforskning som i første omgang kunne virke helt meningsløs. Forskning er å søke i ukjent terreng. Det er, som de fleste av oss vil forstå, ikke så lett å lage et kart over et ukjent terreng på forhånd. På samme måte er det heller ikke lett å lage detaljerte og omfattende planer for forskning på forhånd. Å vite hvilken forskning som er relevant for å løse store utfordringer som samfunnet står overfor i dag, er uhyre vanskelig. Det er lett å se det i ettertid, men så godt som umulig å forutse i forkant. I mange tilfeller har det altså gått mange år før det ble klart at et gitt forskningsarbeid ga resultater av stor viktighet. Det er nesten et paradoks, men Albert Einsteins forskningsarbeid bidrar selv i dag til nye resultater og gjennombrudd, og er et godt eksempel på dette. Et mer prosaisk eksempel, kanskje, er de såkalte gule lappene, som sikkert mange av oss bruker her på Stortinget. Det ble forsket på og utviklet nye limformer i 3Ms laboratorier for mange år siden. Så klarte man å utvikle et lim som var for svakt til å ha noen særlig virkning, og som heller ikke tørket, og som ble betraktet som et helt mislykket resultat. Først senere ble det klart at dette merkelige limet ga grunnlag for et helt nytt og revolusjonerende produkt med et enormt kommersielt potensial, de såkalte Post-it-lappene. Dette med fri forskning kontra politisk styrt forskning har også en annen side. Det gjelder rekruttering til forskerstanden. Rekruttering til forskeryrket er en stor utfordring. Forskningsinstitusjonene, universiteter, høyskoler, institutter og andre kan ikke tilby de samme økonomiske betingelsene som de beste hodene kan få i næringslivet. Det som forskningsfeltet kan tilby, er spennende muligheter og frihet til å søke i det ukjente. Dette virker utfordrende på noen av de aller beste talentene. Men jo mer som styres ovenfra, jo mer som er fastlagt på forhånd, jo trangere rammer det er for denne nysgjerrighetsstyrte forskningen, jo mindre attraktivt blir det å vie seg til dette yrket for de beste og mest ambisiøse talentene. Det er en utfordring som jeg er helt sikker på også bekymrer statsråden. Så jeg ser fram til en debatt knyttet til i hvor stor grad det er riktig å styre forskningsfeltet gjennom politiske mål.