Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2015-01-06:
For at vi skal klare å løse de utfordringene samfunnet vårt står overfor i framtiden, trenger vi mennesker med ulik kompetanse. Vi trenger gode ingeniører, matematikere, realister, samfunnsvitere, statsvitere og historikere. Vi trenger økonomer, lærere og sykepleiere, og vi trenger ikke minst gode fagarbeidere. Vi trenger flere gode fagarbeidere – helsefagarbeidere, tømrere, elektrikere, rørleggere og andre – i framtiden. Men det ser ut til at vi kan komme til å mangle slik kompetanse og slik arbeidskraft i tiårene som kommer. Framskrivinger fra Statistisk sentralbyrå viser at vi kan komme til å mangle så mye som 160 000 fagarbeidere allerede i 2030. Det er bare 15 år til, og det kan by på store utfordringer for industrien, for ulike servicenæringer og andre deler av det private næringsliv og for ulike offentlige virksomheter. Dette er en alvorlig utfordring. Vi må finne løsninger som sørger for at flere velger en yrkesfaglig utdanning, at flere ønsker å bli fagarbeidere, og vi må sørge for at flere enn i dag fullfører dette løpet. Andelen som velger en yrkesfaglig utdanning, har gått ned de siste ti årene, og det er altfor mange som faller fra underveis, og som ender uten formell kompetanse i form av et fagbrev. Det er en utfordring for samfunnet, som går glipp av kompetanse som vi har behov for, og det kan fort bli et problem for den enkelte fordi det blir stadig færre jobber der det ikke stilles krav til formell kompetanse, og dermed risikerer mange av disse ungdommene å havne utenfor arbeidslivet. Vi må spørre oss om hvorfor det har blitt slik. Noen snakker om at samfunnet vårt lider av «mastersyken». Det synes jeg er et dårlig begrep. Det er ikke negativt at mange i samfunnet vårt ønsker å ta høyere utdanning. Det er verdifullt. Men det er likevel noen ting vi må passe på. En ting er at vi dimensjonerer utdanningstilbudet mest mulig i samsvar med samfunnets behov og framtidens arbeidsmarked. En annen ting er at det ikke må bli slik at det kun er de akademiske utdannelsene som verdsettes. Yrkesfagene må løftes fram, og fagarbeidernes status må heves. I julen snakket jeg med en håndverker som hadde valgt å omskolere seg. Han sa om seg selv: Jeg var jo bare en simpel fagarbeider. Jeg måtte spørre ham om det virkelig var sånn han så på seg selv. Da svarte han at det var det ikke, men det var slik han opplevde at mange andre så på ham. Men det er på ingen måte noe simpelt ved det å være fagarbeider – tvert imot. Derfor må vi jobbe for å styrke yrkesfagenes omdømme. Da er ikke framsnakking i seg selv nok. Vi må også løse noen utfordringer knyttet til yrkesfagutdannelsene. En viktig ting er å dekke behovet for læreplasser. Vi vet at mange har problemer med å skaffe seg læreplass, og at det er en av årsakene til det store frafallet. Hvis vi fikk flere bedrifter og offentlige virksomheter til å ansette lærlinger, ville flere fått fullført utdannelsen. Dette ville også virket positivt på rekrutteringen, for hvis det å velge yrkesfag oppleves som en karrieremessig risikosport, er det nok en del som vil kvie seg for å ta det valget. Men hvis det oppleves som en trygg vei til å få seg formell kompetanse, komme i jobb, bidra positivt i samfunnet og begynne å tjene penger, vil det bidra til at flere vil ønske å gå den veien. Regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre har allerede gjort noe. Vi har økt lærlingtilskuddet, og vi har økt støtten til nye lærebedrifter noe. Dette er skritt i riktig retning, men det må gjøres mer. Vi ser at det er store variasjoner fra fylke til fylke i hvilken grad man lykkes med å skaffe lærekontrakter. Da bør vi kanskje f.eks. se på hva de gjør i Rogaland, og forsøke å finne ut hvorfor de lykkes bedre enn de gjør i Østfold eller i Vestfold. Jeg tror ikke det bare handler om det næringslivet de har i Rogaland, men også litt om holdninger og kultur og om enkelte praktiske grep som er gjort. I Rogaland settes bedrifter og aktuelle lærlinger tidlig i kontakt med hverandre for å skape en relasjon tidlig, og bedriftene som har hatt lærlinger et år, må aktivt melde fra dersom de ikke ønsker å ta inn lærlinger neste år. På den måten har man klart å få til et samarbeid som oppleves mer forpliktende enn dersom bedriftene aktivt må melde seg som lærebedrifter hvert år. Jeg tror også at det offentlige må ta et større ansvar, både direkte ved at det tas inn flere lærlinger i offentlige virksomheter, og indirekte ved at det stilles krav ved offentlige anbud om at tilbyderne skal ha lærlinger ansatt. Når det gjelder frafall, må vi erkjenne at dette er en sammensatt problemstilling. Det er mange grunner til at for mange faller fra. Noen har pekt på at skolen er for teoritung. For de praktisk motiverte elevene kan de teoretiske fagene bli en stor utfordring. Jeg snakket før jul med rektoren på Abildsø Gård. De gjør et forbilledlig arbeid med det å kombinere teoretisk og praktisk læring, og rektoren ga meg et bilde som jeg tror kanskje en del av oss vil kunne kjenne oss igjen i. Han sa at det er de færreste av oss som liker å lese hele bruksanvisningen fra perm til perm før vi tar i bruk et nytt verktøy eller en ny mobiltelefon. Vi vil gjerne teste det ut i praksis, sjekke hvordan det fungerer, prøve det litt. Men i dag er det kanskje en del som opplever at de må sitte på skolebenken og lese bruksanvisningen i ti år før de kan begynne å bruke hendene og teste ut ting i praksis. Det oppleves nok som en prøvelse for noen. Vi vet at ulike vekslingsmodeller har blitt prøvd ut flere steder. Mange ville nok også hatt nytte av at undervisningen i skolen fikk en noe mer praktisk karakter. Mange faller fra på grunn av problemer som har oppstått lenge før de begynner i videregående skole, og vi vet en del om hvem det er som faller fra. Vi vet at det gjelder flere gutter enn jenter. Vi vet at elever med innvandrerbakgrunn er overrepresentert i frafallsstatistikken. Det samme er barn av foreldre med lav sosioøkonomisk status. Disse elevene sliter gjerne med skolen gjennom hele skoleløpet. De samme elevene er overrepresentert i spesialundervisningen. De er overrepresentert i statistikken over elever som går ut av grunnskolen uten å kunne lese og skrive skikkelig, og mange har i realiteten falt av lasset allerede i løpet av de første skoleårene. Derfor er tidlig innsats i skolen viktig. I dag bidrar skolen til å reprodusere sosiale forskjeller, og det må vi gjøre noe med. Jeg er glad for at de fire samarbeidspartiene på Stortinget har blitt enige om en satsing på tidlig innsats i skolen gjennom økt lærertetthet på de laveste klassetrinnene. Jeg tror mer tid til hver elev vil gjøre det lettere å tilpasse undervisningen. Da vil man kanskje klare å hjelpe den gutten som sliter litt mer enn de andre med å knekke lesekoden – så faller han kanskje ikke av lasset likevel, så får han kanskje ikke behov for spesialundervisning likevel, og så ender han kanskje ikke som en av dem som går ut av 10. klasse uten å kunne lese og skrive skikkelig, og som en av dem som dropper ut av videregående skole fordi teorifagene blir for tunge. Dette er en langsiktig satsing, men jeg er trygg på at det vil gi resultater. Jeg tror vi alle deler bekymringen for at vi ikke har nok fagarbeidere i framtiden. Jeg tror vi alle ser behov for å løse lærlingfloken og sørge for at flere får læreplass. Derfor vil jeg spørre statsråden: Hvilke konkrete tiltak vil statsråden iverksette for å øke rekrutteringen til yrkesfaglige utdanninger og sikre flere elever tilbud om læreplass?