trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2013-04-04:
Dette er en viktig og spennende melding, slik flere har sagt tidligere. Hvorfor er den viktig? Jo, den er viktig fordi vi har et demokrati vi skal ta vare på. Det er viktig da at innsynet også fungerer for alle. Vi har lagt inn noen særmerknader i innstillingen, der vi peker på noen utfordringer, og dette dreier seg om likebehandling. Der har vi kommet med et eksempel som gjelder kommuneadvokatene i Oslo og Bergen, som ønsker egne regler for hvordan de skal journalføre, mens kommuneadvokatene i Tromsø, Trondheim og Sandefjord fører på samme måten som de ellers gjør i resten av kommunene. Vi kan ikke forstå hvorfor noen skal ha egne regler som gjør det vanskelig for oss å kontrollere og ha innsyn. Lik journalføring for hele Kommune-Norge mener vi er viktig. Er du forsker, er du student, kan du søke om fri tilgang til arkiver, der det også er hemmeligstemplede dokumenter eller beskyttede personopplysninger. Er du journalist, får du ofte nei og avslag på søknader – du får ikke innsyn i det hele tatt. Om du som journalist jobber med en sak i en lengre periode, over flere år, ser jeg nærmest det som at du forsker, eller at du er interessert i et område. Men du får da avslag. Da synes vi det er viktig at journalistene også har mulighet til å grave dypere i arkivene for å avdekke viktige saker, for å ta samfunnsoppgaven på alvor, og det ser vi jo gang på gang at de klarer. Det er viktig at vi greier å beholde den gravende journalistikken som er viktig for demokratiet vårt. Det ser vi gang på gang. Bjørn Westlie i Dagens Næringsliv er vel et godt eksempel på det, da han f.eks. avdekket det norske jøderanet. Det var viktig for demokratiet. Slik vi ser det, er Vær Varsom-plakaten for journalister en pekepinn. Men la ikke gamle regler være begrensende for at journalister kan gjøre sin samfunnsoppgave. I våre særmerknader viser vi også til at vi ønsker et sterkt fagmiljø innenfor arkivtjenesten, og vi ser at de regionale miljøene er viktige for dette arbeidet. Så det å åpne arkivene for journalister som er gravende, synes vi er viktig. Vi synes det er viktig å likebehandle kommuneadvokatene i alle norske kommuner, på samme måte som man behandler resten av Kommune-Norge.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2013-04-04:
Vi er alle enige om at det er viktig med innsyn, og det er viktig med gode arkiver. At dette er viktig for demokratiet, er vi jo alle enige om. Men jeg var innom et tema i innlegget mitt som gjelder Kommuneadvokaten i Oslo. Nå søker også Kommuneadvokaten i Bergen om å bli fritatt for arkivføring. Vi har like regler i hele Norge for andre kommuner, og det fungerer bra for kommuneadvokatene i Tromsø, Trondheim, Bærum og Sandefjord å ha disse reglene. Hvorfor er Kommuneadvokaten i Oslo i en særstilling, og hva vil statsråden svare Kommuneadvokaten i Bergen når han søker om å få det samme som Oslo, altså unntak fra reglene?
Olov Grøtting (Senterpartiet), 2013-04-04:
Arkiv er spor etter menneskelig aktivitet på alle samfunnsområder. De dokumenterer de handlingene og hendelsene som har skjedd. De utgjør vår kollektive hukommelse og dokumenterer rettstilstanden i samfunnet. Arkiv er derfor et sentralt element i vår kulturarv, samtidig som de utgjør en grunnleggende del av samfunnets infrastruktur. Senterpartiet er opptatt av å ta vare på og videreføre vår kulturarv, og en god arkivpolitikk er òg god kulturpolitikk, slik vi ser det. Det overordnede målet for regjeringens arkivpolitikk er å sikre arkiv som har stor kulturell verdi eller forskingsverdi. En annen viktig funksjon er å ta vare på rettslig dokumentasjon og viktig forvaltningsdokumentasjon. Målet gjelder uavhengig av om arkivene er skapt av statlige, fylkeskommunale eller kommunale organ, av private bedrifter, organisasjoner eller privatpersoner. Senterpartiet vil spesielt understreke betydningen av gode strategier for e-forvaltningen innenfor arkivområdet. Med alle typer informasjon som finnes i dag, er både SMS og sosiale medier en del av dette. Vi støtter meldingens vurdering av at det er store behov for kommunal samordning på IKT-området, og er helt enig i at KS har et særlig ansvar. Vi har òg merket oss at Direktoratet for forvaltning og IKT, Difi, har gitt positive signaler om samarbeid med Riksarkivet om mellomlagring av arkivdata. Senterpartiet mener det er en svært viktig målsetting for framtidens arkivpolitikk å bidra til at arkivert materiale blir best mulig tilgjengelig for brukere – ikke minst det alminnelige publikum. Det er ganske interessant å se den interessen som diverse tv-serier har skapt om det å finne tilbake til sine røtter. Vi i Senterpartiet har tro på at også framtidige generasjoner vil ha slike interesser. Med så enorme mengder informasjon som vi i dag behandler og omgir oss med, tror nok de fleste av oss at det er en selvfølge at dette skal oppbevares til evig tid – på de digitale plattformene som finnes – men slik er det selvfølgelig ikke. Senterpartiet er derfor opptatt av at vi lager gode arkiver for å ivareta all den bevaringsverdige informasjonen vi har i vårt moderne informasjonssamfunn. Vi slutter oss til meldingens betraktninger om dette og de mulighetene som digitaliseringen gir. Det er første gang en arkivpolitikk er formulert i et norsk politisk dokument, og det er første gang staten formulerer en arkivstrategi som sidestiller alle samfunnssektorer, og som har som målsetting å skape en helhetlig samfunnsdokumentasjon. Arkivmeldingen gir riksarkivaren et tydeligere og sterkere mandat for å utforme og iverksette denne strategien i samarbeid med andre relevante aktører, og det mener vi i Senterpartiet er riktig. Vi ser fram til arbeidet som arkivmeldingen fører med seg.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-04-04:
«Aldri før har så mange trengt så mye kunnskap. Vår rolle i et demokrati krever mer av oss enn at vi skal bruke stemmeretten.» Disse ordene er ikke mine, men Kåre Willochs. Og de ble sagt ved lanseringen av den nye utgaven av Store norske leksikon. Jeg vil gjøre ordene til mine, for de rommer mye av det som arkivpolitikk og arkivdanning dreier seg om: Arkivene representerer vårt kollektive samfunnsminne. Ved siden av språket som sosialt fenomen utgjør arkivene mye av grunnlaget for teknologisk og samfunnsmessig utvikling. De er sentrale kilder til forståelse av vår felles historie og kultur. En offensiv arkivpolitikk blir stadig mer viktig i et samfunn som er i ferd med å drukne i en flom av masseprodusert informasjon av varierende kaliber. Arkivverket har fortsatt en dominerende posisjon, men det norske arkivlandskapet har blitt bredere og mer mangfoldig. Det har vokst fram en rekke institusjoner som arbeider med bevaring og formidling av fylkeskommunale, kommunale og private arkiv. Det nye arkivlandskapet omfatter også en rekke mindre lokalhistoriske arkiv og museer og bibliotek som oppbevarer til dels store privatarkivsamlinger. Kristelig Folkeparti er glad for at det nå har kommet en stortingsmelding om arkivsektoren, og tror at den blir et nyttig verktøy framover for å ivareta de sentrale funksjonene som arkivene skal ha. Samtidig tror vi at vi hadde vært enda mer tjent med en melding som i større grad hadde fanget opp bredden i arkivlandskapet, når man først har laget et slikt dokument til behandling i Stortinget. Vi savner et større fokus på kommunale arkiv, private arkiv og bredden i de utfordringene som denne sektoren står overfor. Kristelig Folkeparti er sammen med Fremskrittspartiet og Høyre – de ikke-sosialistiske partiene – med på et forslag som lyder: «Stortinget ber regjeringen utarbeide en nasjonal strategi for hvordan utfordringene ved arkivdanningen best kan ivaretas, herunder utfordringene knyttet til dokumentfangst fra digitale medier.» Vi ser på dette som en sentral utfordring som må kreve en nasjonal tilnærming, en nasjonal strategi. Det er interessant å høre at de rød-grønne representantene fokuserer på folks økende interesse for å se seg selv i en større sammenheng og kjenne sin bakgrunn og sin forhistorie. Vi venter spent på stortingsmeldingen om bioteknologi fra regjeringen når vi hører signalene fra de rød-grønne her. Men er det én ting som kanskje kjennetegner vår tid mer enn noe annet i forhold til hva generasjonene før oss har opplevd, så er det endringstakt. Nettopp det at vi lever i et samfunn som endrer seg raskere enn man noen gang har opplevd før, betinger en økt bevissthet omkring arkiv og arkivdanning. Med det som utgangspunkt håper jeg meldingen blir et verktøy for å stimulere til økt bevissthet i alle sektorer for arkivdanningens betydning. Men jeg tror, som sagt, at vi hadde vært mer tjent med enda sterkere fokus, ikke minst på den kommunale, lokale og private delen av arkivlandskapet.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-04-04:
Det er sånn at Kommuneadvokaten i Oslo og Regjeringsadvokaten har fått eit mellombels unntak frå arkivforskrifta. Det er viktig for meg å understreke at arkivlova gjeld for begge desse institusjonane. Det er berre forskriftsbiten dei har fått eit mellombels unntak frå. Dersom det skulle vere sånn at andre institusjonar, f.eks. dei som representanten Ib Thomsen nemner, kjem med liknande førespurnader, vil eg vurdere det heilt konkret. Men eg vil understreke at eg meiner at hovudregelen skal vere at ein følgjer både arkivlova og arkivforskriftene, og at terskelen skal vere svært høg for at ein får fleire mellombelse unntak frå det.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-04-04:
Prosjekta treng ikkje å vere berre i museas regi, men eit museum må vere knytt til prosjektet. Når ein rettar denne tilskotsordninga som Norsk kulturråd forvaltar, så tydeleg inn mot musea, er det fordi ein veit at dei har tilgang til ein veldig stor del av privatarkiva. Ved å målrette det på den måten, kan me dermed få mest mogleg effekt av dei pengane det her er snakk om. Samtidig vil eg understreke at sidan 2005 har aukinga på arkivfeltet vore betydeleg, på heile 80 pst., og at eg meiner at det er viktig òg i framtida å fortsetje å styrke arkivfeltet, særleg med tanke på dei nye utfordringane som knyter seg til den digitale verkelegheita, kvardagen, og behovet for at ein har gode rutinar på det.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2013-04-04:
Nei, tilnærminga er ikkje firkanta; ho er målretta. Og når det gjeld dei private arkiva elles, er det viktig for oss at ein har ein heilskapleg strategi i tilknyting til det. Det er derfor me har utfordra Riksarkivaren til å utforme den typen heilskapleg strategi for privatarkiva med omsyn til nivået for bevaring – kor mykje ein skal bevare av dei private arkiva, og korleis det skal bevarast – slik at me er sikre på at vår felles historie, den samfunnsdokumentasjonen me treng, ikkje berre består av det ein har tilgang på gjennom offentlege arkiv, men òg gjennom dei private arkiva. Eg kan forsikre representanten Thommessen om at eg deler hans engasjement for dei private arkiva, og at Riksarkivaren vil setje i gang med å utarbeide denne heilskaplege strategien. Når me går igjennom arkivlova, vil me òg sjå på om me i lovs form kan tydeleggjere Riksarkivarens ansvar som koordineringsinstans for det å samle privatarkivas materiale.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-04-04:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg vil si at det er en mindre polemisk utviklingsminister vi har nå enn vi hadde tidligere, og jeg ser positivt på at det virker som han vil ta opp en del av de problemstillingene som åpenbart kommer til å være viktige i det norske arbeidet med utviklingsagendaen framover. Det er selvfølgelig ikke sånn at Norge alene bestemmer hvordan utviklingsagendaen skal være – jeg hadde nær sagt heldigvis er det ikke sånn – men de innspillene vi gir, kommer til å være viktige og toneangivende fordi vi er en betydelig aktør når det gjelder utviklingspolitikk i verden. Det betyr også at de politiske signalene vi sender om hva vi prioriterer fra norsk side, selvfølgelig også kommer til å være viktige. Når statsråden snakker om en økning og om hvordan man har doblet utdanningsbistanden siden 2002, kommer jo mesteparten av denne økningen i regjeringsperioden fra 2001 til 2005. Men det som bekymrer meg, er at når vi ser på grunnutdanning, altså kanskje det aller viktigste – nær 80 pst. av norsk utdanningsbistand går til grunnutdanning – har den stått på stedet hvil siden 2005, altså på ca. 1 mrd. kr. Det er mange andre poster og områder som også har økt ganske betydelig i perioden, og jeg tror det er viktig at man holder fast ved at utdanningsbistanden skal utgjøre en betydelig del av de norske utviklingsbudsjettene. Det er mange utfordringer. Det jeg gjerne vil at statsråden sier noe mer om, er hvilke strategier vi har for å møte også det som er, og kommer til å bli, en ganske stor lærermangel – apropos det som statsråden sa helt mot slutten av sitt innlegg, om viktigheten av kvalitet, ikke bare av kvantitet. Jeg vet at da komiteen sist hadde møte med Anthony Lake, generaldirektøren i UNICEF, var han veldig opptatt av hvordan man sammen kan lage strategier for å nå de mest marginaliserte gruppene. Jeg vil gjerne at statsråden sier noe mer om det, fordi det er et så vesentlig poeng for framtidas utdanningspolitikk globalt. Når man ikke de marginaliserte gruppene, både barn i krig og konflikt og dem som av ulike årsaker ikke sendes på skole, klarer vi ikke å nå målene. Det som også har vært et spørsmål som jeg vet flere av organisasjonene, bl.a. Plan og Redd Barna, har diskutert og ønsket, har vært at utdanning – på linje med energi og miljø, helse og sosial – får en egen budsjettlinje, altså at man samlet sett ser hvor mye som går til utdanning. Det er litt rart at utdanning ikke har det i budsjettet, og det er en utfordring som jeg sender videre til statsråden, om det kunne være et poeng å prøve å synliggjøre det tydeligere, også fordi det kan bidra til å bedre debatten om utdanningsbistand. Det er mye debatt om mange sider ved norsk utviklingspolitikk, men jeg syns ofte vi kunne trenge enda bedre og mer substansiell debatt, både om utdanningsbistand og for så vidt også andre områder.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-04-04:
Jeg vil først få takke for en god interpellasjonsdebatt. Jeg syns det har kommet fram mange ulike aspekter ved Norges utdanningsbistand som jeg håper vi også kan diskutere framover. Det er en oppfordring til statsråden om også å involvere Stortinget i de diskusjonene som nå pågår, f.eks. om Norges posisjoner i Post 2015-agendaen. Der tror jeg statsråden får et både entusiastisk og engasjert storting med seg. Jeg vil samtidig få påpeke enkelte ting som har kommet fram underveis i debatten. Representanten Eva Kristin Hansen sa at det framsto som at det ikke satses. Det er feil. Jeg har aldri sagt at det ikke satses på utdanning. Jeg har bare sagt at det ikke satses nok, særlig i forhold til andre områder. Og det er altså ikke bare jeg som kritiserer det. Det er et enstemmig storting som flere ganger har bedt om at regjeringa prioriterer opp utdanningsbistanden på bekostning av andre områder. Det er det også flere av organisasjonene som har gjort; særlig har Plan og Redd Barna hatt et sterkt engasjement for utdanningsbistand. Det kan visst ikke være en eneste debatt om bistand som ikke gjentar den feilen som gjentas i mange debatter, at Høyre står for store kutt i bistandsbudsjettene. For 2013 er vårt alternative budsjett 900 mill. kr høyere enn det regjeringas budsjett for 2012 var. Den gangen – altså i 2012 – ble det framlagt som en historisk satsing, og vi ligger altså 900 mill. kr over det budsjettet. Men det vi samtidig har sagt, er at vi bl.a. ønsker å redusere noen av tilsagnsfullmaktene på klima og miljø, rett og slett fordi pengene står ubrukt. Da mener vi at vi heller kan bruke de pengene på helt avgjørende og viktig utdanningssatsing. Vi har i vårt alternative budsjett økt bevilgningene til menneskerettigheter, til utdanning, til sivilsamfunn og til næringsutvikling fordi vi mener det er viktige områder. Så til spørsmålet om andeler og summer. For meg har det viktigste vært å understreke at når summen er den samme i 2012 som i 2005, bør det være tankevekkende. Når bistanden totalt sett har økt med over 9 mrd. kr i samme periode, når bistanden vi bruker til klima og skogsatsing, som er veldig viktige temaer, har økt fra 1 til 5 mrd. kr i samme tidsrom, så er det mulig å få det til. Det er bare et spørsmål om hva man ønsker å prioritere. I budsjettdokumentet som regjeringa har levert til Stortinget, er det under temaet globale ordninger ti ulike budsjettlinjer. Utdanning er ikke en av dem. Så det handler ikke bare om at noen ting har egne budsjettlinjer, som statsråden sa. Utdanning er så viktig og så grunnleggende – det sier jo statsråden også. Derfor kunne det kanskje være en mulighet for å synliggjøre det. Jeg opplever at statsråden også har et engasjement for utdanning, og jeg håper vi ser mer av det og et sterkere engasjement i tida framover.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-04:
La meg ta noen av de tingene som Ine Marie Eriksen Søreide trekker fram. Det ene er spørsmålet om egen budsjettlinje. Det har jeg ikke tenkt at vi skal gjøre. Det var jo Eriksen Søreides egen regjering, altså den forrige regjeringen, som hadde et veldig sterkt landfokus, og sa land, land, land. Så er det vår regjering som har trukket det opp, og sagt at det er noe vi trekker ut i egen budsjettlinje: energi og klima og miljø, skog. Jeg mener det er dette som er den ene viktige debatten om utdanning og norsk utdanningsstøtte: Er det ikke landene selv som har hovedansvaret for utdanningspolitikken? Og er det ikke mye bedre, i stedet for at vi skal drive på og finansiere de normale utviklingslandene, altså Tanzanias og Mosambiks utdanningsopplegg, at vi bruker pengene og bistandspengene på å sette landene i stand til selv å skaffe seg inntekter? For vi ser at når de gjør det, så prioriterer de utdanning til sin egen befolkning. Jeg mener at det er hovedlinjen. Jeg mener at norsk støtte til utvikling av utdanningspolitikken bør måles mer på om de landene som vi er inne i og samarbeider med, lykkes med å sette av en stadig større andel av sine egne penger til utdanning, i stedet for at vi skal finansiere utdanning i de landene. Jeg tror det er mye mindre bistandsavhengighetsskapende, og jeg mener det er riktig. Men på noen områder er det viktig at vi gjør en jobb. Det er viktig at vi gjør en jobb i krig- og konfliktområder, og derfor sier vi veldig tydelig at det ved humanitær bistand skal settes av penger til utdanning til ungene som opplever flyktningekonflikter. Representanten nevnte Syria, men vi har også Somalia og flere andre land der dette er aktuelt. I Sør-Sudan og andre land som kommer fra krig og konflikt, der skal vi gjøre jobben. Nå kommer vi også til å legge større vekt på overfor norske organisasjoner og internasjonale organer at man sørger for at utdanningen tilrettelegges for funksjonshemmede. Funksjonshemmede er den viktigste marginaliserte gruppen som Eriksen Søreide trekker opp, og vi sier at dette må vi prioritere. Når det gjelder jenter, er vi som sagt den største enkeltgiveren allerede i dag til UNICEFs fond, som jobber for dette, fordi jenter og likestillingspolitikk er et tverrgående hensyn. Helt til slutt en utfordring til Eriksen Søreide: Er det utfordrende for dere at dere, hvis dere får flertall, skal samarbeide i regjering med et fremskrittsparti som er motstander av stat-til-stat-bistand, og som vil kutte 7 mrd. kr i bistanden? Stat-til-stat-bistand vil være avgjørende for å oppnå FNs tusenårsmål.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-04:
Bare et par punkter til oppklaring. Man tok opp spørsmålet om like muligheter for jenter og gutter. Da tenkte jeg bare at jeg skulle henvise til den utmerkede siden til FN, som handler om oppfyllelsen av tusenårsmålene, der det veldig klart går fram at vi nå er på et nivå der vi sier at det er likhet for tilgang på grunnutdanning for gutter og jenter. Det er ingen tvil om at bl.a. vår innsats gjennom målrettet fokus på dette har bidratt til det. Jeg vil gjerne si noe til Tom Staahle. Jeg vil stille ett spørsmål til representanten som representanten dessverre ikke får muligheten til å svare på. Fremskrittspartiet har framsatt et prinsipielt standpunkt om at de mener at stat-til-stat-bistand er feil. Likevel står representanten her og sier at vi bør øke støtten til utdanning. Det finner jeg veldig underlig, for det er ingen tvil om at hvis man skal klare å gi utdanning og klare å bygge opp gode utdanningssystemer, er det nettopp inn mot stat-til-stat-samarbeid de pengene må gå. En av hanskene som jeg føler at Høyre ikke tar opp, er min påstand om at det viktigste ikke er at vi bruker penger på utdanning, men at utviklingslandene bruker penger på utdanning. Det er mye bedre at vi bidrar til økte skatteinntekter for utviklingslandene sånn at de bruker penger på utdanning, enn at vi bruker penger på utdanning. Det blir mindre bistandsavhengighet av det, som jeg mener er et problem. Det blir bedre og mer selvstendig eierskap til det. Jeg synes at Trine Skei Grande holdt et interessant innlegg. Hun pekte tilbake på Venstre-folkene som satt i denne salen og sa: Vi skal satse på utdanning. Det er riktig. Det er ikke vi som sitter her i denne salen som skal si at Tanzania skal satse på utdanning. Det er Tanzanias parlament og nasjonalforsamling som skal si at de skal satse på utdanning. Så skal vi hjelpe dem ved å sørge for at de har inntekter nok til å få det til. Men jeg mener at hovedpoenget må være at de selv finansierer sin egen utdanning. Det er relativt lave lønninger. Det er relativt lave kostnader med å satse på utdanning hvis man har større inntekter. Og jeg mener igjen – og jeg trekker opp den problemstillingen som Peter Skovholt Gitmark ikke tok opp og repliserte på – at hovedproblemet i en rekke utviklingsland er at de har for lave skatteinntekter. De har mellom 5 og 15 pst. skatteinntekter. Ingen kan komme seg ut av bistandsavhengighet hvis de opprettholder det nivået på skatteinntektene sine. Men «high taxes and high wages» har liksom ikke vært høyresidens slagord i Norge, og jeg regner ikke med at det er det i utviklingspolitikken heller. Jeg vil til slutt si en ting om marginale grupper, og jeg vil gjerne svare Ine M. Eriksen Søreide – jeg får ikke tid til det med marginale grupper. Da svarer jeg bare Ine M. Eriksen Søreide at når det gjelder Post 2015-dagsordenen som kommer, sitter jeg i den komiteen som skal jobbe med oppfølging av dette. Rettferdig og allmenn tilgang til utdanning er der – etter min oppfatning – et viktig perspektiv, som vi skal lytte til.
Tom Staahle (Fremskrittspartiet), 2013-04-04:
En hedersmann, Nelson Mandela, har sagt at utdanning er det viktigste våpen hvis vi vil oppnå forandring i verden. Det er jeg enig i. Mer enn 61 millioner barn har i dag ikke tilgang til grunnutdanning, og drøyt 775 millioner av verdens voksne befolkning kan ikke lese og skrive fordi de aldri har gått på skolen. Alle går de glipp av en grunnleggende menneskerettighet: retten til utdanning. Utdanning er en grunnleggende rettighet og et førende prinsipp for alle de andre menneskerettighetene. Denne retten ble slått fast for første gang i FNs verdenserklæring om menneskerettigheter fra 1948. En rekke påfølgende konvensjoner og erklæringer styrker og bekrefter denne retten. Vi vet at utdanning fremmer og styrker den enkeltes frihet og vil bidra til å bekjempe fattigdom og skape muligheter for nasjoner som sliter i dag, til å møte framtiden på en måte som gjør at de på sikt kan skape sin egen framtid. Det er viktig. Norge er en nasjon som gjerne slår seg på brystet og formidler budskapet om Norge som bistandsnasjon. Tallene viser at Norge i 2012 ga bistand på 27,6 mrd. kr. Men ser vi på hva disse midlene går til, er det etter min mening grunn til å reflektere over hvordan disse midlene brukes og fordeles. For 2010 utgjorde den norske bistanden til utdanning 7,8 pst. av den totale norske bistanden, til sammen 1,6 mrd. kr. Nå er andelen nede i 6 pst. Ser vi dette opp mot bistandsmidlene på 27,6 mrd. kr, er andelen som går til utdanningstiltak, ingenting å skryte av. Antallet kroner er det samme. Reelt sett blir dette altså en nedgang, en feil prioritering av bruk av midlene og en nedprioritering av utdanning. Ser vi på listen over mottakerland, ser vi også at bistanden i dag knyttes opp til utbetalinger f.eks. til energisektoren og skogbevaring. Et av de landene som mottar mest i bistand i dag, er Brasil. Da kan man jo stille spørsmålet om bruken av midler gir en best mulig effekt. Det er jo det som må være hele intensjonen med hensyn til bistand, hva du får igjen, og hva effekten er av de midlene man bruker. Fremskrittspartiet mener nemlig at fundamentet i en bærekraftig utviklingspolitikk må være at u-landene etter hvert skal kunne klare seg uten overføringer. Da er det etter vår mening ytterst viktig å bygge opp under virkemidler som sikrer at dette kan skje. Utdanning er nettopp et slikt virkemiddel. Derfor bør norsk bistand i sterkere grad målrettes, og utdanning er et tiltak som bør sikres en større del av den bistandspotten Norge fordeler. Men vi kan ikke underslå det faktum at vi også har sett dårlige eksempler på bruk av bistandsmidler til utdanning av barn. Eksempler der palestinske barn gis opplæring i å hate jøder, er et eksempel på feil bruk av bistandsmidler som skaper mer problemer enn godt er. Derfor er det avgjørende at norsk bistand i framtiden ikke fungerer etter innfallsmetoden, men vektlegger konkrete tiltak som sikrer utvikling, kompetanseheving og at mottakerlandene dermed gis mulighet til å klare seg selv, og at Norge dermed kan redusere sitt totale bistandsbudsjett, ettersom flere og flere mottakerland kan stå på egne ben og med en utdannet befolkning.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
La meg først takke stortingspresidenten for en god og grundig redegjørelse, som i all hovedsak også er dekkende for Fremskrittspartiets syn i denne saken. Det er viktig og bra at vi har hatt en gjennomgang av forretningsordenen på den måten som nå er skjedd. Arbeidsgruppen har gjort en god jobb. Presidentskapet har fulgt opp dette på en utmerket måte. På et par punkter har imidlertid Fremskrittspartiet tilleggsforslag eller avvikende forslag. Det ene omhandler forbudet mot å fremme på nytt forslag som allerede er fremmet som verbalforslag i statsbudsjettet. Budsjettprosessen er slik at det ofte fremmes mange verbalforslag som ikke bestandig er like godt begrunnede. Det at de forslagene som er gjenstand for votering, blir avskåret fra senere å bli fremmet som en del av et representantforslag, som har en mye bredere og grundigere begrunnelse, mener Fremskrittspartiet er feil. Vi mener derfor at det er nødvendig å legge til forretningsordenen at forbudet mot å fremme forslag på nytt ikke omhandler de forslagene som er del av verbalforslagene til statsbudsjettet. Det andre som Fremskrittspartiet mener bør endres, er fristen for innlevering av skriftlige spørsmål. Disse skal etter flertallets syn leveres som i dag, før kl. 12 torsdag. Som et bidrag til å aktualisere debatten i Stortinget mer mener vi at fristen bør utsettes noe – at den bør være «senest kl. 12.00 siste mandag før spørretimen». Dette henger egentlig sammen med deler av det innlegget stortingspresidenten selv hadde, om viktigheten av å aktualisere debattene i Stortinget og å aktualisere informasjonen Stortinget gis gjennom disse spørsmålsrundene. Fremskrittspartiet ønsker altså å endre fristen for innlevering av spørsmål. Med denne relativt korte begrunnelsen tar jeg opp presidentskapets mindretallsforslag i innstillingen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
Jeg er litt overrasket over måten statsråden har lest Riksrevisjonens rapport på. Jeg har ikke opplevd at Riksrevisjonen etterlyser mer detaljert rapportering, men relevant rapportering. Statsråden sier at det ikke er relevant å rapportere om nasjonale mål, for det er det statsråden sier. Hun sier at det får være opp til kommunene selv å velge, for det er kommunalt selvstyre. Hva mener statsråden – som selv bidrar til å sette nasjonale mål for tjenester kommunene skal levere – er meningen med disse nasjonale målene, hvis de ikke skal følges opp?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
Riksrevisjonen har gjennomgått eierskapsforvaltningen av bygningsmassen til universitets- og høyskolesektoren. Staten eier 83 pst. av eiendomsmassen ved universitetene og høyskolene i Norge, og denne eiendomsmassen representerer en bokført verdi på ca. 23,5 mrd. kr. Den reelle markedsverdien er sannsynligvis langt høyere. Eiendomsmassen forvaltes på én av to måter, enten ved at institusjonene selv eier og driver lokalene, eller ved at Statsbygg eier og driver, mens institusjonene leier. Gjennomgående viser Riksrevisjonens undersøkelse at store deler av bygningsmassen, nærmere bestemt ca. en tredjedel, er i dårlig stand. Gjennomgående viser også undersøkelsen at det er større vedlikeholdsetterslep i bygningsmasse som universiteter og høyskoler forvalter selv, enn i de tilfellene Statsbygg er eier. Det er i perioden 2007–2011 investert så lite i bygningsmessig vedlikehold at bygningsmassens realverdi går ned. For de bygningene som er selveide, påligger det styret å sikre at fellesskapets verdier ikke går tapt ved for dårlig vedlikehold av bygningsmassen. Det er et klart styreansvar å sikre et forsvarlig og godt vedlikehold av den selveide delen av bygningsmassen. Komiteen understreker likevel at Kunnskapsdepartementet har det overordnede ansvar for å sikre at styrene forvalter sine eiendommer på forsvarlig vis. I den eiendomsmassen som forvaltes av Statsbygg, er vedlikeholdet gjennomgående noe bedre enn i de selveide bygningene. Likevel er det tvil om dagens husleie er tilstrekkelig for å sikre fremtidige verdier, og det er viktig at leienivået legges slik at nødvendig vedlikehold fortsatt blir gjennomført også for denne delen av bygningsmassen. I denne saken har komiteen tilpasset seg noe den nye form riksrevisjonsrapportene nå har fått, ved at Riksrevisjonen kommer med anbefalinger. Det er en god utvikling. På en måte har komiteen gjennom dette oppsummert deler av innholdet i Riksrevisjonens anbefalinger ved å fremme et forslag til vedtak der vi ber Kunnskapsdepartementet mer aktivt følge opp at universiteter og høyskoler som forvalter egne bygg, har en god eiendomsforvaltning. På ett område har komiteen skilt lag i saken. Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har samlet seg om en særmerknad hvor en peker på at disse partiene har en viss forståelse for at styrene ved universiteter og høyskoler som forvalter egen bygningsmasse, sliter med et begrenset økonomisk handlingsrom. Forståelsen omfatter også den utfordringen det er å prioritere vedlikehold samtidig som en står overfor strenge krav til prioritering av forskning og utdanning. Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre mener det er nødvendig å bedre dette økonomiske handlingsrommet for å gi Kunnskapsdepartementet en reell mulighet til å drive mer aktiv styring og oppfølging av institusjonene. Dette trekløveret mener også at et slikt økonomisk handlingsrom kan bidra til økt ansvarliggjøring av styrene ved institusjonen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2013-05-16:
Lat meg aller fyrst seia at det var eit fint oppdrag å vera med i denne arbeidsgruppa. Det kjendest nyttig og meiningsfylt å sitja rundt eit bord og tenkja igjennom og drøfta med representantar frå alle parti korleis Stortinget sin forretningsorden eigentleg fungerer. Innstillinga frå presidentskapet viser at det er reell vilje til å endra etablerte rutinar, når grunngjevinga er god. I perioden 2001–2005 hadde Stortinget ein særs taleglad kommunalkomité. Vi erkjende det sjølve og òg presidentskapet – opplevde eg – når dei av og til føreslo avgrensingar i komiteen sine forslag til debattopplegg. Vi likte å ta replikkar på kvarandre, ikkje berre på statsråden. Det var tidkrevjande. Vi tok mot til oss og føreslo ei prøveordning for replikkvekslingane, slik at ein replikk varte 1 minutt, i staden for 2. Det vart prøvt ut. Det er i dag forretningsorden og gjeldande praksis, og eg trur ikkje det er nokon som ynskjer seg tilbake til tominutta. Det som eg vil understreka spesielt, er det punktet som heiter «3.8». Det var eit initiativ frå Senterpartiet, det som no blir vedteke – at kvar komité to gonger i året skal ha moglegheit til å reisa ein debatt, med bakgrunn i eit dagsaktuelt tema innanfor komiteen sitt ansvarsområde. Eg vil seia at det er eit eksempel på at dei var rause, både i arbeidsgruppa og i presidentskapet, ved at ein fekk moglegheit til å drøfta dette forslaget, og at det i dag er teke inn i forslaget til forretningsorden. Det var eit forslag som vart fremja så å seia på overtid, og det kunne vorte avvist med den grunngjevinga. Eg trur dette er eit forslag som kan vitalisera den smule debatt som er internt i komiteane når det gjeld kva tema som kan vera aktuelle, og det kan vitalisera Stortinget. Det kan altså gje moglegheit for eigne debattar initierte frå Stortinget om dagsaktuelle tema. Det kan – og eg håpar det vil – understreka Stortinget som den fremste debattarenaen i landet. Vi føreslo at det var fraksjonsleiarane som skulle ha denne moglegheita. Presidentskapet har gått vidare. Dei føreslår at kvart parti peiker ut ein representant som skal ha høve til å delta i ein slik debatt. Med dette har eit godt forslag vorte betre, etter mitt syn. Eg skal følgja Stortinget sitt arbeid frå Rogaland til hausten. Eg ser fram til å få svar på: Kva komité er det som blir fyrst ut, og kva tema er det som blir debattert fyrst i Stortinget, etter denne nye paragrafen?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
Jeg har et veldig kort spørsmål til statsråden. Hvorfor har Norge, som eneste land i Norden, ambassade i Malawi?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2013-05-16:
Dersom jeg forstår statsråden riktig, er den aller viktigste oppgaven for ambassaden vår i Malawi å følge opp norsk bistand. Når en leser Riksrevisjonens rapport, er det masse penger som det ikke er gjort rede for, og som ikke er fulgt opp av ambassaden på en tilfredsstillende måte. Hvis dette er ambassadens eneste eller viktigste oppgave, hvorfor er det da ikke blitt gjort?
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-05-16:
Det er en enstemmig innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen i denne saken. Komiteen har under behandlingen av Riksrevisjonens undersøkelser av kommunenes kontroll med tjenester med nasjonale mål lagt vekt på at det er brukerne som er det sentrale. Det er vi, innbyggerne, som er avhengig av at kommunene har styring og kontroll med tjenestene som tilbys. Derfor mener en samlet komité at det er alvorlig når Riksrevisjonen har avdekket svak kontroll og styring med viktige tjenester. De tre områdene som Riksrevisjonen har konsentrert sin undersøkelse om: grunnskolen, hjemmetjenesten og avløpstjenesten, er alle viktige for innbyggerne og gir etter komiteens mening et generelt bilde av kommunenes styring med offentlige tjenester. Det er imidlertid viktig å tilføye at konsekvensen av manglende styring ikke er en del av undersøkelsen. Komiteen mener at det ikke nødvendigvis er slik at det en rapporterer, har god kvalitet, og det en ikke rapporterer, har dårlig kvalitet. Like fullt må kommunene ha kunnskap om de tjenestene innbyggerne får, fordi følgene av mangelfull kontroll er at lovbrudd ikke avdekkes, og at nødvendige forbedringer ikke iverksettes. Kommunestyret er den øverste ansvarlige for tjenestene i kommunene. Riksrevisjonens undersøkelser avdekker at det politiske nivået ikke er tilstrekkelig informert om tjenestene som tilbys. Når halvparten av kommunene f.eks. ikke har fått rapportering om tilbudet til demente, er det alvorlig. Når vi vet at Helsetilsynet har avdekket svikt i demensomsorgen i hjemmetjenesten både i 2010 og i 2011, burde politikerne i kommunene etterspørre kvaliteten på de samme tjenestene, ikke minst for å ha nødvendig grunnlag for å gripe inn, prioritere eller gjøre endringer. Det er etter komiteens mening et tankekors at det politiske nivået får for mye informasjon om innsatsfaktorer og fordeling av ressurser, men lite om kvaliteten på tjenestene. Riksrevisjonens rapport viser store forskjeller i rapporteringen på de tre utvalgte områdene, hvor rapportering på grunnskolen kommer positivt ut. Det viser at statlige sektorkrav påvirker styringen og kontrollen. Komiteen er tilfreds med at flere av de forslagene Riksrevisjonen har kommet med, dels er imøtekommet fra Kommunal- og regionaldepartementet og videre at departementet stiller seg positiv til å etterkomme flere av dem, som å sette i verk ytterligere tiltak for å styrke internkontrollen, bedre samordningen av statlig politikk og forbedringer av forvaltningsrevisjonen. Komiteen er av den oppfatning at kommunene skal ha frihet til å velge hvordan de styrer virksomheten innenfor gjeldende lover og regler. Samtidig er det viktig og nødvendig at kommunestyrene rundt i landet får eller skaffer seg tilstrekkelig informasjon om tilstanden i tjenestetilbudet i sin kommune. Det er, slik komiteen ser det, ingen motstrid mellom disse hensynene, og man slår fast at det aller viktigste må være at innbyggerne får de tjenestene de etter loven skal ha, uavhengig av hvilken kommune de bor i.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Det er fordi Malawi er et lutfattig land, og vi er et av de landene som har vært i Malawi over tid. Vi har bidratt med bistand i Malawi over tid. Det fungerer godt. Det er et av de stedene der noen land, for å unngå at de fattigste landene blir såkalte «orphans», «aid orphans», i noen sammenhenger må ta ansvar. Det har vi gjort i Malawi, og vårt samarbeid der er godt. Vi har tenkt å fortsette samarbeidet med Malawi over tid.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Jeg er ikke enig i den beskrivelsen. Riksrevisjonen har gått inn og sett på noen av de programmene som er der. De har særlig sett på helsebistanden. Ambassaden har også en rekke andre prosjekter for å styrke finansforvaltningen, den generelle finansforvaltningen – ikke bare den helserettede finansforvaltningen, men den generelle finansforvaltningen – i landet, som er god, og som har bidratt til å styrke Malawi fra den posisjonen de hadde tidligere og fram til i dag. Jeg kan si det slik at det er flere andre land – og også Verdensbanken – som har tatt opp igjen bistanden, budsjettstøtten, til Malawi, men vi har valgt å holde igjen, inntil vi har fått på plass en ny riksrevisor og vi har hatt en ny gjennomgang av situasjonen, fordi vi mener at det er viktig å oppfylle alle de kriteriene og den målsettingen som ligger der fra Stortingets side. Men jeg mener at bistanden i Malawi virker. Det mener jeg også denne rapporten godt dokumenterer gjennom framskrittene som er for barnedødelighet og mødredødelighet.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2013-05-16:
Det eg sa, er at kommunane ikkje har plikt til å rapportere, dersom det ikkje er omfatta i forskrift eller lov. Det trudde eg var noko me kunne vere samde om. Utover det er det kommunane sjølve som bestemmer kva dei vil rapportere om. Eg sa ikkje at dei ikkje skal ta omsyn til nasjonale mål, men eg sa at dei ikkje må rapportere om det som ikkje er omfatta av lov eller forskrift.
Henning Warloe (Høyre), 2013-05-16:
Politisk koordinering i regjeringen er et mulig tiltak for å kompensere for sektorprinsippet her og også for politisk behandling gjennom budsjettene i Stortinget. La meg forsøke å problematisere dette temaet med et konkret eksempel. Det er et mål for regjeringen at 3 pst. av BNP skal gå til forskning – 2 av de 3 pst.-ene skal komme fra forskning i næringslivet. Den 8. mars presenterte kunnskapsministeren sammen med statsministeren forskningsmeldingen, i Bergen, faktisk – det var hyggelig – og begge to uttalte til media at det var den største utfordringen for Norge at vi måtte få til mer forskning i næringslivet. Mitt spørsmål er da: Hvor var næringsministeren da dette ble presentert? Hvor er tiltakene i forskningsmeldingen for å få dette til? Og hvorfor har ikke næringsministeren de siste fire årene deltatt i forskningsbudsjettdebatten her i Stortinget? Det tyder på en manglende koordinering.
Henning Warloe (Høyre), 2013-05-16:
Jeg benytter anledningen som jeg sjelden ellers får, til å ta en oppfølgende replikk på dette. Jeg ser i forskningsmeldingen at på ett område varsler regjeringen en mer strategisk tilnærming til politikken, og det gjelder det internasjonale forskningssamarbeidet Norge har både innenfor EU, som statsråden nevnte i sitt innlegg, og med andre land. Hvorfor varsler man ikke en tilsvarende strategisk satsing og tilnærming til det som alle statsråder, også statsministeren, sier er det viktigste, nemlig å få til mer forskning i næringslivet? Det er der den store utfordringen ligger. Hvis regjeringens mål skal oppfylles, må forskning i norsk næringsliv tredobles fra dagens nivå – hvis man skal komme opp på det som regjeringen har som målsetting. Hvorfor varsler man ikke en strategisk politikk på det området – som da inkluderer næringsministeren?
Trine Skei Grande (Venstre), 2013-05-16:
Den debatten som også er grunnlaget for Riksrevisjonens undersøkelse, omhandler et ganske grunnleggende problem i norsk forskningspolitikk, og det er et problem som egentlig blir større og større fordi forskninga blir mer og mer sektorovergripende. Forskningsmeldinga har et vedlegg på 40 sider som forteller om de ulike departementenes arbeid med forskning og kompetanse. Det mener jeg er et prisverdig vedlegg, og det er veldig interessant lesning, men det viser også det enorme behovet for koordinering av forskningspolitikken. Og det er ikke bare et politisk ønske. Jeg kan referere fra KUFs høring om forskningsmeldinga, der f.eks. Forskningsrådet skriver: «Fra Forskningsrådets ståsted, som samarbeider med alle departementene, ville det vært en fordel om forskningsmeldingen var enda sterkere forankret i de øvrige departementene.» Eller som Forskerforbundet sier: «Forskerforbundet etterlyser derfor tiltak for bedre koordinering av den offentlige forskningspolitikken. Bedre kvalitet og mer langsiktighet er et ansvar for Regjeringen som helhet og må implementeres i enkeltdepartementenes strategier for forskningsfinansiering.» Det betyr at alle de som jobber innenfor forskningsfeltet, hele tida føler at de er under et trykk, med ulike forventninger fra ulike parter – og alle partene sitter i den norske regjeringa. Jeg syns det er viktig å ha en distinksjon mellom det å ha en mening om overordnede strukturer i departementer, og det faktisk å fremme forslag om det. Det å fremme forslag om det, mener jeg er helt feil å gjøre, men jeg vil forbeholde meg retten til, sjøl om komitélederen var uenig, å mene noe om samordning, f.eks. innad i regjeringa. Det Venstre har tatt til orde for, er at det burde ha vært et innovasjons- og forskningspolitisk råd som koordinerer departementene på dette feltet, og det burde ha vært ledet av statsministeren. Dette er et av de viktigste områdene, for det handler om hva vi skal leve av i framtida, og hvordan vi skal overleve i framtida. Da er det viktig å ha disse strukturene på plass, og det er viktig å ha et incitament for departementene til også å sørge for at den koordineringa er på plass.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Det er jeg jo overhodet ikke enig i, og spørsmålet om hvor næringsministeren er til enhver tid, foreslår jeg at representanten Warloe spør næringsministeren om. Men jeg er helt uenig i at ikke dette er et tett, viktig og nært samarbeid. For eksempel er SkatteFUNN og de endringene som nå inngår i de tiltakene som er varslet i revidert nasjonalbudsjett når det gjelder næringspolitikken, nettopp et eksempel på hvordan vi ser disse i sammenheng. På veldig mange andre områder er det også godt samarbeid. Jeg mener også at mye av det vi har mulighet til å lykkes bedre med, er samarbeidet mellom institusjonene og næringslivet rundt. Det er også en av de tingene som må heises fram i forbindelse med forskningsmeldingen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Det er fordi vi har en strategisk politikk på dette området. Vi har mange veldig gode virkemidler, SkatteFUNN er et, BIA er et annet, nærings-ph.d.-er et tredje – så på dette området har vi en god politikk og et tett samarbeid med Næringsdepartementet og næringslivet. Jeg tror at en av de viktigste utfordringene her, både når det gjelder næringslivet og kanskje også når det gjelder de andre sektorene, er at alle må ha under huden at man trenger økt kunnskap og forskning på sitt område av egeninteresse – ikke fordi man får støtte fra staten eller fordi en kunnskapsminister maser på et annet departement, men fordi man i et kunnskapssamfunn hele veien, på alle sektorer og alle områder, må sikre seg at man er helt i tet når det gjelder egen kunnskapsproduksjon og innhenting av kunnskap som produseres andre steder i verden. Derfor må vi klare å gå dette dobbeltløpet. Alle må hige etter mest mulig kunnskap og grunnlag for innovasjon på sitt område. Det kan vi ikke støtte oss til.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Vi er godt i gang med å trappe opp antallet læreplasser. Jeg har et godt samarbeid med de ulike samarbeidspartnerne på dette området. Jeg er veldig opptatt av at vi hele veien skal ha et høyt ambisjonsnivå her. Nå kan vi få noen flere utfordringer, for denne vekslingsmodellen, som jeg håper at mange fylker vil benytte seg av, kan kreve at vi har noen andre måter å samarbeide med arbeidslivet på enn den 2+2-modellen som ligger i dagens lærlingordning. Så er jeg veldig opptatt av at i den meldingen vi har fremmet, har vi også foreslått et forberedelsesår, eller et halvt års kursing av dem som er på vei ut i læreplass. For en del av de lærlingene som ikke får læreplass, har mye fravær og veldig dårlige karakterer, og arbeidslivet ser ikke på dem som aktuelle lærlinger. Derfor må vi sørge for at disse blir bedre forberedt på å være gode lærlinger.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Jeg har vel til gode å høre et oppmuntrende tilrop fra representanten Aspaker, og jeg tror vel heller ikke at den dagen kommer, men jeg arbeider jevnt og trutt videre for å få til flere lærlingplasser. Det er historisk at vi har en samfunnskontrakt der partene forplikter seg til å øke antall lærlingplasser med 20 pst. Det er et godt utgangspunkt. Så har vi veldig mye interessant forskning i forbindelse med den nevnte stortingsmeldingen. Vi har f.eks. undersøkelser som viser at det ikke er stor forskjell på de lærebedriftene som tar inn lærlinger, og de som ikke gjør det. Ergo er det noe med tradisjonene her som gjør at vi burde være i kontakt med mange flere bedrifter for å få dem til å bli lærebedrifter. Det jobbes veldig godt i mange fylker, med tett kontakt med næringslivet på dette området. På mange områder må vi sørge for at vi får opp antallet lærlingplasser, men jeg tror også at vi har en utfordring som vi må ta, og det er å forberede lærlingene bedre. En del av de lærlingene som ikke får lærlingplass, er lærlinger som næringslivet kvier seg for å ta imot.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-05-16:
Jeg vil tilbake til disse lærlingtallene – eller mangel på læreplasser. Det Riksrevisjonen påpeker, er at utdanningen for de elevene som starter på yrkesfag, ikke er fullført før man har fått læreplass og kan gå opp til fagbrevet. Jeg nevnte og viste til at høsten 2012, altså for bare noen får måneder siden, var det så mange som 7 700 elever som ikke fikk den læreplassen de trodde de skulle få – nesten en tredjedel av dem som søkte om læreplasser, altså av 24 000 i utgangspunktet. Så sier statsråden at det er et ambisiøst mål å skulle få 20 pst. flere læreplasser fram til 2015. Det betyr altså at man har avskrevet at store deler av disse 7 700 faktisk får en læreplass. Mener statsråden virkelig at det er en tilstrekkelig målsetting, eller vil man reforhandle innholdet i samfunnskontrakten på dette området?
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2013-05-16:
Jeg er veldig enig med statsråden i at vi må lete etter andre alternative løsninger for de lærlingene vi ikke greier å skaffe læreplass til. Det betyr at man antagelig må ut og finne andre typer lærebedrifter, altså skaffe en større flora av lærebedrifter enn dem vi har i dag, og man kan tenke seg ulike vekslingsmodeller. Men hvilke forslag er det som ligger i meldingen som på en måte skal trigge andre typer bedrifter, eller hva må ligge til rette for at vi skal få opp dette antallet? Vi snakker om mange tusen plasser, hvis vi skal ta på alvor at de som starter på yrkesfag, faktisk skal få et tilbud om å gå opp til fagbrevet, selv om det skjer på en annen måte enn med den tradisjonelle læretiden.