Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-06-01:
Det er et viktig mål for denne regjeringa at helsetjenestetilbudet til psykisk sjuke fortsatt må styrkes. Det har skjedd veldig mye positivt de siste åra, men vi er ikke i mål. Sjøl om Opptrappingsplanen for psykisk helse har ført til at mange flere har fått tilbud om hjelp, preges situasjonen fortsatt av lange ventelister og til dels overbelegg i enkelte deler av tjenesten. Utfordringa framover er først og fremst å bedre kvaliteten i tjenesten og få til god flyt og sammenheng i de ulike ledd i tjenesten. Det er også helt åpenbart behov for å styrke samarbeidet mellom helsetjenesten og justismyndighetene. Men uansett hvor god eller dårlig tilgjengelighet det er til en tjeneste, vil den ha sine klare begrensninger for enkelte grupper som i liten grad er mottakelig for behandling. Jeg tenker spesielt på den gruppa representanten Aspaker tar opp i dagens interpellasjon. Det følger av straffeloven § 44, som representanten og andre helt sikkert er kjent med, at lovbrytere som var psykotiske eller i høy grad psykisk utviklingshemmede på gjerningstidspunktet, ikke kan straffes. Dersom disse lovbryterne begår en alvorlig straffbar handling, som angitt i straffeloven § 39, og det foreligger fare for gjentakelse, kan disse enten dømmes til tvungent psykisk helsevern for psykotiske lovbrytere eller til tvungen omsorg for utilregnelige psykisk utviklingshemmede. Men en gruppe utilregnelige lovbrytere opptrer plagsomt eller vanskelig eller spesielt uten at lovbruddet hjemles i en av de nevnte strafferettslige særreaksjonene, og vi har ikke gode nok tilbud. Vi er kanskje i den situasjon at samfunnet til en viss grad kan beskytte seg mot farlige personer, mens utilregnelige lovbrytere som er plagsomme – men ikke farlige – ikke kan ilegges en særreaksjon. Det er klart det er en utfordring. Jeg mener at mange kommuner gjør en stor innsats i forhold til denne gruppa, men det er ikke alltid like lett å finne gode lokale løsninger. Det oppstår selvfølgelig også ofte en komplisert situasjon når disse heller ikke er villige til å ta imot behandling og omsorg. En har forsøkt å etablere tvungent psykisk helsevern for mange av dem vi her snakker om, men ganske raskt har kontrollkommisjonen eller domstolen skrevet dem ut, fordi vilkårene for tvangsmessig vern ikke var til stede. Som representanten Aspaker kjenner til, er ikke dette noen helt ny problemstilling. En har vurdert flere måter å løse denne situasjonen på. Ett forslag har vært å endre psykisk helsevernloven, slik at en i større grad kan tvangsinnlegge slike personer. Det har vist seg at dette ikke var noen farbar vei fordi bl.a. Den europeiske menneskerettighetskonvensjon setter klare grenser for på hvilket grunnlag en kan tvangsinnlegge mennesker i psykisk helsevern. Det er tvilsomt om vi kan senke terskelen for tvungent psykisk helsevern ytterligere uten å komme i konflikt med internasjonale menneskerettighetsforpliktelser. Problemstillinger knyttet til denne gruppa var faktisk noe av det første både jeg og justisministeren grep fatt i etter at vi tiltrådte. Jeg har bedt Sosial- og helsedirektoratet om å kartlegge denne gruppa, slik at vi faktisk vet hvilket antall mennesker vi her snakker om, og hva slags hjelpe- og behandlingstilbud hver enkelt har behov for. Denne kartlegginga, som vil foreligge om veldig kort tid, vil gi oss et bedre grunnlag for å ta stilling til hva slags type tiltak som vil være mest hensiktsmessig for denne typen lovbrytere. Parallelt med dette har jeg i samarbeid med justisministeren satt i gang en evaluering av de strafferettslige særreaksjonene, herunder «dom til tvungent psykisk helsevern» og «dom til tvungen omsorg for utilregnelige psykisk utviklingshemmede». Evalueringa skal være ferdig senest i løpet av 2007. Det er, som representanten Aspaker var inne på, oppnevnt en arbeidsgruppe – samarbeid mellom Helse- og omsorgsdepartementet og Justisdepartementet – som skal vurdere ulike sider ved de strafferettslige særreaksjonene. Det første denne arbeidsgruppa skal ta tak i, er nettopp de problemstillingene som Aspaker tar opp i denne interpellasjonen. Med grunnlag i kartlegginga fra Sosial- og helsedirektoratet, som jeg tidligere har nevnt, skal denne arbeidsgruppa vurdere om og hvordan de strafferettslige særreaksjonene kan brukes overfor disse lovbryterne. Gruppa skal også vurdere samfunnets rett og plikt til å beskytte seg mot disse lovbryterne, og de skal se på hvordan de kan få best mulig hjelp – om nødvendig ved bruk av tvang. Arbeidsgruppa skal legge fram forslag til tiltak overfor utilregnelige lovbrytere i løpet av høsten 2006. Deretter vil Regjeringa foreslå eventuelle lovendringer eller andre operative ting for Stortinget dersom det er behov for det. Foruten å gå gjennom lovgrunnlaget for hva som kan gjøres med denne gruppa lovbrytere, er vi også nødt til å vurdere ulike organisatoriske tiltak. Jeg tenker her bl.a. på samarbeidsformer mellom politi og helsevesen. Flere steller i landet er det helt klart at dette ikke fungerer godt nok pr. i dag. Politidirektoratet og Sosial- og helsedirektoratet har derfor etablert et fast samarbeidsforum som møtes hvert kvartal. Det er bra. I disse dager sluttfører de et rundskriv om samarbeidsrutiner mellom helsetjenesten og politiet. Jeg vil understreke at det er politiet og helsetjenesten på det enkelte stelle som sjøl har ansvar for å finne fram til samarbeidsrutiner som er tilpasset de lokale utfordringene. For eksempel har en her i Oslo etablert et fast samarbeid mellom politiet og psykisk helsevern, og i Helse Nord, for å bruke et annet eksempel, har en inngått samarbeid med statsadvokatene i de tre nordligste fylkene. Det er en veldig kompleks problemstilling som representanten Aspaker reiser. Den må ses i lys av individets rettssikkerhet, men også i lys av samfunnets behov for beskyttelse. Samfunnet kan nok aldri beskytte seg helt mot farlige eller ubehagelige personer, men vi må legge rammevilkårene til rette for nødvendige hjelpetiltak i ulike samfunnssektorer – både for den enkelte lovbryter og for samfunnet. Jeg har forventninger til at det arbeidet som nå er satt i gang, skal føre til resultater som så langt som mulig svarer på de problemstillingene som er reist i interpellasjonen. Resultatet fra dette arbeidet vil bli lagt fram for Stortinget på egnet måte så snart det overhodet er mulig.