Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
De ideelle frivillige organisasjonene utgjør et verdifullt og helt spesielt tilskudd til velferdssamfunnet, i forhold til både offentlig drift og kommersielle tiltak. Mange opplever møtet med organisasjonen som redningen på en vanskelig livssituasjon, eller som et tilbud de har savnet i det offentlige hjelpeapparatet. Et eksempel er Retretten, som er en brukerstyrt stiftelse som retter sitt tilbud mot den som har et langvarig misbruk av alkohol og narkotika, samt mot gjengangere i kriminalomsorgen. Retretten møter brukerne som likemenn og kan videreføre egne erfaringer på en slik måte at den rusavhengige, kriminelle eller pårørende kan nyttiggjøre seg et behandlingstilbud i og utenfor institusjon på en bedre måte. Det var etter komiteens møte med denne organisasjonen tidligere i år, at jeg tok initiativ til å ta en debatt. Når organisasjonene møter politikere, er det ofte for å få råd om hvor man kan søke, og hvordan man skal forholde seg til det offentlige. Det er faktisk veldig vanskelig å svare på, også for oss som bevilgende myndighet. Det er ganske uoversiktlig. Retretten er bare én av flere som opplever det tungt å konkurrere med store, velkjente og godt etablerte organisasjoner om de samme tilskuddspostene. De har ikke de administrative ressursene som kreves for å nå fram. I anbudsrunder kommer de ikke med fordi de ikke kan levere alt som kreves, og de store organisasjonene ønsker naturlig nok ikke underleverandører så lenge de kan ta oppdraget selv. Hvis disse organisasjonene skal tilpasse seg anbudssystemet, vil egenarten forsvinne. Kravet om formell kompetanse, ulike stillinger o.l. passer ikke alltid inn i konseptene til de ulike organisasjonene som baserer seg på ideologi, og ikke på det tilbudet som det offentlige vanligvis gir. Organisasjoner som i utgangspunktet er tuftet på ideelt grunnlag, eller som baserer seg på likemannsarbeid, og som fyller et tomrom i det offentlige hjelpeapparatet, må sette inn stadig mer ressurser på å skaffe midler til drift. Dette er veldig krevende for organisasjoner med forholdsvis få ansatte og små administrative apparater. Dette tar også verdifull tid og penger fra det som skulle vært brukt til å gi et godt velferdstilbud, og ikke på lobbyvirksomhet eller administrative oppgaver for å ta seg fram i jungelen av tilskuddsordninger. Det antas at lobbyvirksomheten har økt betraktelig de siste årene, men det foreligger ikke grunnlag for å tallfeste utviklingen. Fremveksten av en bransje som bl.a. utfører og bistår ved lobbyvirksomhet, kan være en indikasjon på at lobbyvirksomheten øker i omfang, og dette tilbudet kan i seg selv være med på å skape etterspørselen. Det er vanskelig å tenke seg annet enn at slik rekruttering vil gi seg utslag i en økning i arbeidsoppgaver knyttet til lobbyvirksomhet mot det offentlige. Kostnadene ved lobbyvirksomhet, særlig hvis den skjer organisert og med profesjonell bistand, er lettere å bære for økonomisk sterke organisasjoner enn for andre. Av den grunn kan lobbyvirksomheten kritiseres for å skape ulikheter i tilgangen til demokratiske beslutningsprosesser. Frivillige og ideelle organisasjoner kan fungere som instrument for offentlig politikk. Som «instrumenter» mottar de tilskudd som bidrar til å realisere politiske mål og verdier, men det helt spesielle er at de utvikler tilbud som ikke kan erstattes av det offentlige. I forbindelse med ny folkehelselov har regjeringen sagt at den vil følge opp arbeidet med at ideelle organisasjoner inkluderes systematisk og aktivt i det videre planarbeidet med Samhandlingsreformen. Jeg spør: Hva har skjedd, og hvordan tenker regjeringen å følge opp dette? Slik systemet er i dag, er det spesielt vanskelig for nye aktører som utvikler nye tilbud, å videreføre eller videreutvikle sine tilbud når forutsigbarheten mangler. Ideelt og frivillig arbeid starter med innsamlede midler og ildsjeler, men det krever fast lønnet personale etter hvert som oppgavene øker. Dette gjelder ikke bare små, nye aktører, men også velkjente, store organisasjoner som tidligere har basert seg hovedsakelig på frivillig innsats. Samfunnet er i rivende utvikling, og endringene får også betydning for frivillig arbeid og ideelle organisasjoners drift. Det er viktig at både de veletablerte, store organisasjonene og de mindre og nyere får muligheter til å bidra til å oppfylle intensjonene i stortingsmeldinger og lover som Stortinget vedtar – da nevner jeg bl.a. Samhandlingsreformen og folkehelseloven. De frivillige bidrar på viktige områder innenfor rus, psykiatri, fattigdom, overfor kriminelle, barn, funksjonshemmede, eldre, og jeg vil også nevne dyrevernsorganisasjonene. Det har vært mange eksempler i nyhetene den siste tiden som har vist at man trenger et mye tettere samarbeid med de frivillige organisasjonene opp mot det offentlige. Samhandling og samarbeid er viktig, men det som også er viktig, er at det ikke bygger seg opp et stort byråkrati som tar av midler. Det bør være et transparent system som er lett å ta seg fram i. Det er bred politisk enighet om organisasjonenes viktige rolle i fremtiden som et supplement til offentlige tjenester, men de trenger bedre vilkår. Organisasjonene kan ikke leve uten bidrag fra det offentlige. Ambisjonen om at alle skal bidra i yrkeslivet med sin arbeidsevne, er også tverrpolitisk, og hvis den ambisjonen oppfylles, vil det føre til at mange som i dag bidrar med frivillig, ubetalt arbeidsinnsats, vil være i betalte jobber. Det jeg etterlyser i denne debatten, er en bedre samlet oversikt over alle tilskuddsordninger og hvordan midlene blir fordelt. Det er også nødvendig med mer forutsigbarhet og enklere søknadsprosesser som ikke skaper unødig byråkrati for organisasjonene. Det er god samfunnsøkonomi å tilrettelegge for den ideelle og frivillige sektoren, og slik jeg ser det, er unødig byråkrati bortkastet velferd.