Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2011-01-11:
Som presidenten gjorde rede for, er det nå to grunnlovsforslag som handsames i lag. Det ene forslaget handler om å stryke hele innholdet i Grunnloven § 107, nemlig odels- og åsetesretten, det andre kun om å stryke odelsretten. Disse instituttene representerer lange tradisjoner i norsk lov og i norsk kultur. Det er knapt noen institutter som vi har hatt med oss lenger, de strekker seg helt tilbake til all kjent norsk historie. Forslagsstillerne hevder i sine forslag at instituttene er i strid med prinsippene om frihet og eiendomsrett, og at de legger uheldige bånd på strukturutviklingen og hemmer utviklingen mot et lønnsomt og robust landbruk. Jeg har lyst til å tilføye at dette har vært en gjenganger av en diskusjon, faktisk helt siden Eidsvoll og 1814. Et likelydende forslag fikk faktisk flertall midt på 1850-tallet, men ikke grunnlovsflertall. Det er derfor grunnlag for å si at de forslagene vi nå handsamer, ikke er uttrykk for noen nye tanker. Vi som forsvarer odels- og åsetesretten, er ikke bare opptatt av tradisjon og historie, men – viktigst av alt – også av den sikkerheten og fastheten instituttet representerer rundt det som har vært idealet gjennom 1 000 år, nemlig sjøleiende og frie norske bønder. Det er også verdt å merke seg at odelsinstituttet er enestående i Europa og i Vesten i dag. Jeg vil gå så langt som å si at odels- og åsetesinstituttet har preget måten vi i Norge tenker rundt eiendom og eiendomsrett på. Og hva er det som kjennetegner norsk tenkning – hvis jeg får bruke to ord på det? For det første er det balanse mellom rett og plikt. Det følger forpliktelser med de rettighetene som eiendomsretten innebærer. Der er Norge trygt plantet i en germansk tradisjon, og de sterkeste uttrykkene for det er driveplikten, som er hjemlet i konsesjonsloven, og boplikten, som også er hjemlet i konsesjonsloven. Men mest av alt er det at norsk eiendomsrett er demokratisk. Måten vi har håndhevet og utviklet norsk eiendomsrett på, har gjort at det er mulig å si at dette er en mulighet for de mange og ikke en rettighet for de få. Det har resultert i nesten 200 000 jord- og skogeiendommer i Norge, som mange mener er altfor mye. Men det at det er 200 000 som eier jord og skog, vitner også om et egalitært samfunn og en tenkning rundt eiendom som preger oss. Dette har også slått over på norsk boligpolitikk, og jeg tror at man skal lete lenge etter land der det er en så stor sammenheng mellom folkeregisteret og grunnboka. Det å ha en egen heim, det å ha en egen eiendom, skaper frie mennesker. Dette mener jeg også peker framover, men det kommer ikke av seg sjøl, det krever reguleringer, og det krever vilje til at dette skal være utviklingen. Dermed er vi ved et stort ideologisk skille i norsk politikk når disse forslagene nå debatteres. Det går ikke an å se dette forslaget alene, vi er nødt til å se totalen i den pakken som opposisjonen – Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet – tilbyr her. For det er ikke bare odels- og åsetesinstituttet som angripes, også konsesjonsloven, med prisregulering, boplikt, alle former for offentlige reguleringer, angripes systematisk av høyresiden i norsk politikk. Det betyr at det fra opposisjonens side igjen er sånn at det er kapitalen som skal slippes til på norske bygder, og at det er kapitalen som igjen skal være styrende for hvem det er som skal ha kontroll med jord- og skogressursene i Norge. Dette kommer til å konsentrere eiendomsretten på få kapitalsterke selskap og enkeltpersoner. Så vil noen si at dette er skrekkpropaganda fra undertegnede. Men det er bare å kikke rundt seg, til Sverige, til Danmark, til Tyskland, til Europa, så vil man se at det er den tradisjonen som gjelder, og at det er virkeligheten i alle disse samfunnene. Jeg vil kalle det en unorsk utvikling og et tap for nasjonen i så fall. For det er sånn at odels- og åsetesretten og konsesjonsloven sikrer en demokratisk og egalitær eiendomsrett som er lokalt forankret. Så kommer spørsmålet: Finnes det uheldige konsekvenser og utslag av odelsretten og åsetesretten? Ja, det skal jeg være ærlig å innrømme, det gjør det selvsagt. Det går an å føre argumenter i marken mot den, men fordelene er langt større enn ulempene. Det var også den nesten entydige konklusjonen fra Odelslovutvalget, som behandlet dette spørsmålet grundig få år tilbake. Opposisjonen er igjen på ferde når det gjelder landbruket, og tegner et bilde på landbrukssiden av en næring som ikke er i stand til å omstille seg, som ikke er effektiv, der det ikke skjer mye. Det synes jeg at Høyre og Fremskrittspartiet, spesielt Fremskrittspartiet, bør slutte med. Man bør begynne å snakke pent om landbruket, rett og slett fordi det skjer en enorm omstilling. Kanskje skjer den for fort, kanskje er det sånn at vi ikke klarer å ta vare på en del av de verdiene som er uhyre viktige for denne nasjonen på mange vis. Et uttrykk for det som skjer, er at produktivitetsveksten i næringen er langt større enn i alle andre deler av norsk næringsliv, samtidig som lønnsomheten er lav. Så er det også sånn at odelsinstituttet ikke er statisk. Et annet inntrykk som gis, er at det ikke omstilles i tråd med tida og tilhøva. Til det er det å anføre at odelsinstituttet har vært gjenstand for store endringer over tid. Selv grunnlovfestede institutt må være i takt med tida og tilhøva. Det ble foretatt store endringer kort tid tilbake – våren 2009 – der flertallet nettopp la til rette for en friere omsetning av landbrukseiendommer og skogeiendommer, la vekt på hensynet til å slippe flere til og ønsket en større sammenheng mellom dem som eier jord, og dem som driver jord. Det er gjort store endringer, og det er derfor med svært god samvittighet jeg kan legge fram en flertallsinnstilling som også denne gangen slår ring om odels- og åsetesinstituttet.