Michael Tetzschner (Høyre), 2014-04-03:
Det er ikke nødvendig å bruke mange ord på å diskutere om det er et viktig bidrag til å løse klimaproblemene, hvis vi klarer å bringe ned utslippet av klimagasser til atmosfæren. Det er ikke det denne saken handler om. Saken handler altså ikke om målene, men om vår evne til å nå dem. Temaet er altså Riksrevisjonens gjennomgang av regjeringens arbeid med å realisere Stortingets vedtak og forutsetninger for å håndtere CO2. Den avgåtte Stoltenberg-regjeringen har kunnet glede seg over å arbeide på bakgrunn av bred enighet i Stortinget. Den daværende regjering fremmet nøyaktig de saker og formulerte nøyaktig de målsettinger for Stortinget som den selv ønsket å arbeide etter. Den rød-grønne regjeringen kunne altså disponere over meget store beløp stilt til disposisjon av et meget velvillig og for det meste enstemmig storting. Det er denne enstemmigheten vi hører at representanten Kolberg bruker som et slags argument for at man ikke skal kunne vurdere ressursinnsatsen kritisk i ettertid. Og det er nettopp det Riksrevisjonens rapport hjelper oss med. Den beskriver egentlig det som kan være litt trist for mange politikere mange ganger, nemlig møtet mellom politiske målsettinger og virkeligheten. Det er dessverre slik at politisk handlekraft ofte vurderes ut fra hvor mye man er villig til å bruke på eller bevilge til et formål, og i langt mindre grad hvorvidt målene nås. Riksrevisjonens rapport kan leses som en beskrivelse av at den politiske vilje til å bruke penger på et formål også kan føre til en mindre kritisk holdning til bruken av pengene, og lav bevissthet om når mål skal nås. Ved bruk av penger spiller organisering, incentiver, avtaler, risikofordeling, kvalitetssikring og andre politisk bestemte rammebetingelser en helt avgjørende rolle. I perioden 2007–2012 har staten brukt til sammen 7,4 mrd. kr til CO2-håndteringsprosjektene. Staten har brukt om lag 5 mrd. kr på planlegging og gjennomføring av teknologisenteret på Mongstad. Planlegging av fullskala CO2-fangst på Mongstad og Kårstø med løsninger for transport og lagring har til sammen kostet 1,9 mrd. kr. De totale byggekostnadene for TCM ble 5,9 mrd. kr. Av dette anslås bare 38 pst. å være knyttet til teknologianleggene – og så er jo byggekostnadene 1,7 mrd. kr høyere enn estimatet som ble presentert Stortinget ved behandling av St.prp. nr. 38 for 2008–2009. Høye investerings- og driftskostnader betyr risiko for at utbyttet av satsingen på CO2-håndtering rett og slett ikke vil stå i forhold til den økonomiske innsatsen. Ett av suksesskriteriene som ble sterkt understreket under energi- og miljøkomiteens behandling, var nettopp at man ved siden av å gjøre banebrytende innovasjoner innenfor teknologi også skulle gjøre dette innenfor en kostnadsramme som gjorde det kommersielt interessant for andre å benytte. Det er altså to sider ved målsettingen man ikke har nådd: Man har ikke nådd de teknologiske fremskritt som man innbilte seg, og man har også gått utover enhver økonomisk ramme, noe som er prohibitivt for noen gang å ta dette i bruk i kommersiell målestokk. Det er selvfølgelig riktig at det i utgangspunktet var begrenset erfaring med gjennomføring av CO2-håndtering i så stor skala, og det er riktig at kompleksiteten ved CO2-håndtering har vært systematisk undervurdert – og særlig i første omgang, da Gjennomføringsavtalen mellom Olje- og energidepartementet og Statoil ble undertegnet i 2006. Det gir meg anledning til å gå videre med temaet fra replikkordskiftet med herr Kolberg: Vi har ikke kritisert Statoil for å ta vare på sine interesser når de forhandler med en motpart, men avtalen er for dårlig. Men det er ikke motpartens feil, det er statens feil at denne avtalen er blitt så svak. Hele Riksrevisjonens rapport kan jo tilbakeføre mange av de styringsproblemene man har hatt, nettopp til det avtaleverket. For å oppsummere denne delen får vi si: Ja, vi har forståelse for at verden er kompleks, vi har forståelse for at ikke all innovasjon og teknologi ligger klar til bruk – det er jo formålet med innsatsen – men det juridiske forarbeidet, det avtalemessige forarbeidet, det organisatoriske forarbeidet, er ikke høyteknologi. Det er det mulig å ha god kompetanse på uten å kunne noe om molekylære strukturer. Innvendingen er for det første – og der tror jeg, selv om det er ubehagelig for komitéleder, vi faktisk også må gå inn i rapporten og diskutere hva den kan fortelle Stortinget – at staten paradoksalt nok ga fra seg styringsmuligheter i en sak som har så stor politisk interesse, og at et enstemmig storting som er så interessert medvirkende, nesten ikke er interessert i hvilke effektive styringsmidler man har, eller vil utvikle, for å realisere både regjeringens og Stortingets formål. Miljøverndepartementets utslippstillatelse og Gjennomføringsavtalen var viktige utgangspunkter og rammer for etableringen av CO2-fangsten og -lagringen – som det senere viste seg ikke å bli noe av. Undersøkelsene viser hvordan de etterfølgende avtaler fravek og dermed svekket statens posisjoner, fra et dårlig utgangspunkt til et dårligere. Blant annet er det pekt på at Gjennomføringsavtalen rent avtaleteknisk var meget vag og på noen punkter helt overordnet formulert, enda man vet at god avtaleteknikk er å utarbeide avtalen nokså detaljert, med tanke på at partene ikke har sammenfallende interesser. Hvis man har vage målformuleringer som styrende i en avtale med parter som har ulike interesser, får man jo stadig diskusjoner om hvordan avtalen er å forstå, og må stadig fremforhandle tilleggsavtaler. Det er svært mange henvisninger til Gassnova i denne salen. Hvis noen som ikke følger politikken til daglig, skulle høre denne debatten, er det viktig å minne oss selv om at Gassnova riktignok ble opprettet som et aksjeselskap, men at det i denne sammenheng var statens gjennomføringsorgan. Det er noen som av gammel vane omtaler Statoil som om det er statens gjennomføringsorgan for energipolitikken. Her var det Gassnova, som opprinnelig hadde én ansatt og etter hvert fikk ansatt litt flere, og som under hele forløpet var avhengig av innleid kompetanse, kompetanse som de selv ikke hadde, når de var på sambeite med noen av de dyktigste teknologene, som representerte motpartens interesser i avtalen, nemlig Statoil – igjen ikke noe galt sagt om Statoil. Det er den svake forhandlingspart, den svake motpart, som staten satte til å håndtere sine interesser, noe som førte til både en dårlig avtale og svakheter i etterlevelsen av avtalen. Det er riktig at staten, ved sin fullmektig Gassnova – som det faktisk er riktigere å kalle dem – hadde lite handlingsrom til å ivareta statlige interesser løpende i CO2-håndteringsprosjektene. Så er det selvfølgelig et problem for seg. Det gjelder det forholdet regjeringen har til Stortinget. Det er et problem at det investeringsbudsjettet som ble fremlagt for deltakerne i TCM, og som var blitt presentert for og behandlet av Stortinget, var større enn det man hadde hjemmel for i stortingsvedtak. Det er én side. Den andre siden er at det også kan stilles spørsmål ved – og det gjør Riksrevisjonen – om utredningsinstruksen er etterlevd. Man la sikkert merke til at representanten Kolberg brukte mye av sin tid til å fortelle hvor informert Stortinget hadde vært – det hadde vært med på alle budsjettvedtak og orienteringer. Men Stortinget har også fattet et vedtak som binder regjeringen utover denne saken, nemlig det som gjelder utredningsinstruksen. Stortinget må selvfølgelig kunne gå ut fra at man følger utredningsinstruksen når man begir seg ut i farlig og ukjent farvann. Formålet med utredningsinstruksen er å sikre en god forståelse av og styring med offentlige reformer, regelendringer og andre tiltak. Bestemmelsene tar særlig sikte på at økonomiske, administrative og andre vesentlige konsekvenser av reformer og tiltak blir kartlagt. Dersom det foreligger vesentlig usikkerhet ved elementer som inngår i beregningen, må det vurderes hvordan virkningen av tiltaket antas å avhenge av de usikre faktorene. Investeringsestimatet for TCM ble lagt frem i St.prp. 38 – referert til i sted. Den ble oversendt Stortinget 30. januar 2009, ble behandlet her i salen 7. mai 2009 og anga en forventet byggekostnad på 4,2 mrd. kr, inkludert usikkerhetstillegg. Det var ikke noe Stortinget var kjent med. Det ble i hvert fall ikke lagt opp til en prosjektreserve for å håndtere eventuelle endringer i prosjektets omfang og uventede kostnadsøkninger – det kom inn senere. Olje- og energidepartementet og de andre eierne besluttet da å bygge TCM på grunnlag av et kostnadsestimat på 4,64 mrd. kr. Så besluttet man en prosjektreserve på 1,3 mrd. kr i tillegg. Det totale investeringsbudsjettet var på 5,9 mrd. kr, et beløp som Stortinget da ikke var kjent med. Jeg vil dvele litt ved dette faktum. Jeg mener at dersom Stoltenberg-regjeringen hadde fortsatt, ville man bare ut fra dette forholdet alene stilt spørsmål ved om regjeringen hadde oppfylt sin informasjonsplikt overfor Stortinget. Olje- og energidepartementet inngikk etter fremleggelsen av St.prp. 38 en avtale med Statoil der staten påtar seg et større ansvar for kostnadsoverskridelse som gjaldt hjelpesystemer og infrastruktur. Avtalen om kostnadsoverskridelse har i liten grad bidratt til å begrense kostnadene ved prosjektgjennomføringen, fordi man der tok utgangspunkt i investeringsbudsjettet på 5,9 mrd. kr, som inkluderte prosjektreserven. Problemet med prosjektreserven var ikke bare at Stortinget ikke var kjent med den, men at den også ble selvoppfyllende, fordi den ble tatt inn i beregningsgrunnlaget for prosjektet – og dermed for fordelingen av risiko mellom aktørene. Vi kan jo minne om hele denne ulykksalige fordelingen, som betød at planleggingen var statens ansvar. Dermed fikk Statoil veldig gode incitamenter – helt naturlig, kommersielt betraktet – til å henføre mest mulig av utgiftene og bruke mest mulig av tiden på planlegging, slik at overgangen til en periode da de hadde ansvaret, skulle inntreffe så sent som mulig. Man skjønner jo at det heller ikke er noe godt initiativ for å få fremdrift i prosjektet. Vi kan også se at TCMs finansieringsmodell innebærer at de industrielle partnere med skatteposisjon i Norge kan få redusert skatt på grunn av mulighet for fradrag i inntekt ved kjøp av forskningstjenester som skal dekke investeringskostnadene i TCM. Dette gir de industrielle partnere lavere finansiell risiko. Finansieringsmodellen har dermed gitt de industrielle partnerne svakere incentiver til å begrense kostnadene. Dette er litt interessant – det siste avsnittet har jeg referert direkte fra Riksrevisjonens rapport. Det er et politisk poeng, og det er at de rød-grønne, som vanligvis omtaler vanlige folks skattelettelser som direkte utgifter for staten – i konkurranse med andre formål, f.eks. sykehus og aldershjem – etter denne logikken også bør legge skattefordelene for de kommersielle aktørene til regnestykket om hva Mongstad egentlig har kostet samfunnet. Da blir det mer enn prosjektreserven man må ta i betraktning. Det neste forhold jeg vil gå inn på, er det som også beskrives i rapporten, nemlig manglende uavhengig kvalitetssikring. Siden 2000 har det i staten vært et system for uavhengig kvalitetssikring av beslutninger om store statlige investeringsprosjekter. Det ble ikke gjort i dette tilfellet. Man kunne spørre når det gjelder større investeringsprosjekter: Hvor store må de egentlig være før man tar i betraktning at de – i henhold til instruksen – bør kvalitetssikres? Eller har man blitt fartsblind eller tallblind når det dreier seg om oljesektoren – at de leser milliarder som vi andre leser millioner? Vi har ikke fått noen forklaring. Jeg ser frem til å få komitéleder Kolbergs forklaring på hvorfor han synes at dette er en fremragende måte å håndtere prosjekter på. Så har vi kommet til TCM. Det er jo alminnelig politisk retorikk: Når man ikke når de målene man kommuniserer vidt og bredt – utpenslet enten her i Stortinget eller via fjernsyn til det norske folk når det forbereder seg på å feire nyttår – er det å ta selvkritikk veldig sjeldent. Men man kan jo gjøre noe annet: Man kan late som om målet var et helt annet, man kan late som om vi har fått et testsenter i verdensklasse. Kostnadsmessig har vi kanskje det, men høringene har vist at det er stor tvil om hvilke varige verdier TCM etterlater seg til det norske samfunnet – etter at vi har brukt 7 mrd. kr før vi begynner å regne inn skatteprivilegiene. Det er nemlig noen som sier at dette om fire år vil være en spøkelseslandsby. Jeg vet ikke, men det er i hvert fall en stor fare for det. I så fall er det bare restverdien: Det er selvfølgelig en god del skrapjern som vil bli tilgjengelig på verdensmarkedet. Men dette er for å visualisere at disse pengene kan være tapt i sin fullstendighet. Så gjelder det liksom bare å holde dette gående til over valget før det altså blir kjent for allmennheten at man egentlig har gitt opp prosjektet. Det har også vært et tema om regjeringen burde informert Stortinget om skrinleggingen. Det var vel kanskje ikke så mye frykt for Stortinget regjeringen hadde, for vi kjenner jo til rutinene i et valgår: Man har en lang sommerferie, så en valgkamp, og så treffes vi etter at vi kjenner resultatet. Jeg tror egentlig at regjeringen her må få godkjent for at den ikke ønsket å feilinformere Stortinget, men man kan jo ha sine synspunkter på om det var bekvemt for regjeringspartiene å unndra denne kunnskapen for velgerne, som faktisk står over Stortinget. Det var i hvert fall meget bekvemt. Det er derfor jeg mener at regjeringen får en bevisbyrde, selv om jeg er helt enig i Kolbergs utlegning om at vi ikke kan kreve innsyn i regjeringens interne prosesser. Men når det aktivt kommer fra troverdige kilder at regjeringen de facto i mars i en felles beslutning – på tvers av fagdepartementene – sier at dette ikke går, så mener jeg de har et forklaringsproblem. Den daværende miljøvernminister Bård Vegar Solhjell er heldigvis blant oss. Han er representant på Stortinget, han kunne vært her i salen i dag og med enkle ord sagt nei, dette kom som julekvelden på kjerringa over sommeren 2013, så det var bare i beste mening at vi raskest mulig tok den konklusjonen i september. Da hadde vi ikke hatt noe annet valg enn å stole på det. Jeg synes også det er ganske talende at når disse sentrale beslutningstakerne, med tidligere statsminister i spissen, blir utfordret i disse spørsmålene i høringen, så kryper de bak formalistiske forsvar om forhold mellom storting og regjering – et forhold de ellers tar særdeles lett på – og sier at det skal ikke vi ha innsyn i. Da må de også finne seg i å leve med usikkerhet om de visste. Det jeg synes om dette, er relativt lett å konstatere. Den rapporten vi behandler i dag, er Riksrevisjonens rapport fra 2006–2012, og bare disse opplysningene som fremkommer i denne rapporten, ville nødvendigvis – hvis de hadde vært offentlig kjent – ført til skrinlegging. Dette kunne ikke føre frem slik man har beskrevet svakhetene. Husk at Riksrevisjonen ikke sitter på førstehåndsopplysninger, det er det regjeringen som gjør. Disse opplysningene, som Riksrevisjonen nå fremlegger for Stortinget, har jo regjeringen i desto større monn hatt umiddelbar tilgang til hver eneste dag, hvis de hadde interessert seg for dem – og det har de sikkert også gjort. Det er ikke noen urimelig hypotese når disse forholdene var kjent. Vi kan iallfall legge til grunn at Riksrevisjonens fakta var kjent for regjeringen. De hadde i hvert fall ved utgangen av 2012, som denne rapporten omhandler, den kunnskapen som selvfølgelig førte til nedleggelsen og skrinleggingen av prosjektet. Jeg må igjen tilbake til det meget dristige advokatur som komitéleder Kolberg har anført her i salen i dag. Det skal visstnok avskjære en mulighet for å diskutere en kritisk riksrevisjonsrapport at man enstemmig har vært med på å skrinlegge prosjektet tidligere. Men det gjaldt jo bare skrinleggingen, det gjaldt å konstatere havariet. Det var ingen som kunne stemme mot en de facto vurdering av at forholdene ikke lot prosjektet realisere. Det vi diskuterer i dag, er jo oppskriften på hvorfor det ble havari. At en så garvet politiker som herr Kolberg skulle tro at man kan avskjære en interessant diskusjon om årsaken til havariene ved en formalistisk henvisning til at vi ikke hadde noen bemerkninger da vi konstaterte havariet, er en veldig, veldig svak forsvarslinje for den tidligere regjeringen, og jeg vil si at det er litt i strid med det vi har Riksrevisjonen til og rapporten for. Det er jo ikke bare for å plage regjeringen, det er også for at vi kan drøfte og korrigere feil som noen har tatt sammen, og som regjeringen selvfølgelig har det nærmeste ansvaret for fordi de er Stortingets gjennomføringsorgan. Jeg vil også utfordre komitéleder Kolberg til å ta opp den siden som har vært lite fremme i gleden over at man har fått et TCM-senter, selv om det ikke ble noe teknologisk gjennombrudd. Man har heller ikke begynt på noe av det andre som var viktig da Stortinget i sin tid bevilget disse formidable beløpene. Det var jo ikke bare at man skulle håndtere CO2 eller ta ut gassmolekyler av røykgassen, man skulle også lagre den, og man skulle transportere den før lagring. Der er det altså heller ikke gjort et juridisk og organisatorisk forarbeid som ville gjort det mulig, enda det er teknologisk mindre krevende enn selve renseprosessen – jeg tillater meg på tross av den korrigeringen vi har fått fra representanten Lundteigen, å bruke det som kortform, selv om det kanskje er mer en legmannsbetegnelse, men man forstår kanskje hva vi snakker om. Man kan også stille spørsmål om hvorfor det ikke er gjort tiltak som kunne forberedt prosjektet til også da å føre til det som var hele prosjektet. Det er klart at hvis vi først fanger CO2-en, må den lagres, ellers blir det som «catch and release», som jeg ser at visse lystfiskere bruker fritiden sin til; man fanger fisken, så lar man den slippe med skrekken og slipper den ut i vannet igjen. Det kan umulig ha vært hensikten her. Hensikten med CO2-håndtering er jo at den også blir deponert. Det vi kan konstatere, er at på tross av 7 mrd. kr er det altså ikke transportert og lagret et eneste gassmolekyl – ikke et eneste! Det er sluppet ut i verdensrommet. Det er mange interessante sider ved rapporten som vi også kan gå inn på, som dette innlegget ikke dekker. Jeg vil bare avslutte med å vise til komitélederens lange innledning om det visjonære ved politikken. Jeg er enig i at politikk alltid skal inneholde en idealistisk og visjonær målsetting, drivkraft – det er derfor vi er her. Men så sier også Kolberg at det å treffe beslutninger basert på visjoner, er politikk på sitt beste. Det er jeg enig i. Men jeg vil samtidig si at det å bortforklare manglende resultater og holde befolkningen i uvisshet om manglende resultater, er politikk på sitt verste.