trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Først vil jeg få takke representanten Reikvam for et prisverdig initiativ, der Stortinget får anledning til å diskutere forholdene i ungdomsskolen. I interpellasjonen peker representanten Reikvam bl.a. på at ungdomsskolen trenger opprustning, både bygningsmessig og utstyrsmessig. Dette er et forhold som også Arbeiderpartiet har pekt på i en rekke sammenhenger, både i stortingssalen og ellers, det siste året. Etter et tiår der hele utdanningssektoren har gjennomgått reformer som gjelder struktur og innhold, er det nå behov for å fokusere på kvalitet i utdanninga. Arbeidsmiljøet til elevene og spørsmålet om en egen arbeidsmiljølov for elever har også vært tema i Stortinget en rekke ganger. Allerede våren 1996 bad et stortingsflertall Regjeringen om å utarbeide bestemmelser i lovverket for å ivareta det fysiske arbeidsmiljøet i tråd med de bestemmelsene som gjelder for vanlige arbeidstakere. Da dette ikke var ferdig vurdert i odelstingsproposisjonen om opplæringsloven, bad et stortingsflertall – der regjeringspartiene også var med – om at arbeidet måtte påskyndes. I forbindelse med budsjettbehandlinga i desember viste flertallet – sentrum og Fremskrittspartiet denne gangen – til at den interdepartementale gruppa som jobber med dette, skulle legge fram sin utredning før nyttår. I spørretimen den 3. mars i år sa statsråden at gruppa snart var ferdig, men samtidig brukte han anledningen til å skyve saken foran seg, og ville vente for å se hvordan forskriftene for miljøretta helsevern i skoler og barnehager fungerer. Men denne forskriften ble utgitt allerede i desember 1995 – altså før både vedtakene og flertallsmerknadene som jeg nå har omtalt i mitt innlegg. At Lilletun ikke klarer å få gjort dette ferdig, til tross for at sjøl regjeringspartiene har bedt om en påskyndelse av arbeidet, kan jeg ikke tro skyldes noe annet enn at statsråd Lilletun er i ferd med å få kalde føtter. Hva det skyldes, vil ikke jeg spekulere over i dag, men jeg ønsker likevel å be Lilletun gi Stortinget og elevene et bedre svar enn det han hittil har kommet med. Og jeg lurer på – og spør om: Når planlegger statsråden å legge fram en sak om elevenes arbeidsmiljø? Er det i løpet av våren? Er det til høsten? Er det til neste år? Dette er et av de viktigste kravene fra elevene i Norge. Hvor lenge vil statsråden la elevene vente?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-03-16:
Dette er en litt underlig debatt å lytte til, for det dette egentlig er en debatt om, er læring og læringsmetodikk. Jeg stiller meg litt spørrende til i hvilken grad mange av oss egentlig har grunnleggende kunnskaper for å kunne gå inn i en debatt om hva som er god læring, med mindre vi baserer oss på den kunnskap vi får gjennom forskningsbasert materiale. Jeg tror ikke det er særlig tvil om at det vi har av forskning, ganske entydig støtter opp om flertallets syn her. Bare for å ta to eksempler fra norsk historie. Det ene er fornorskningen i forhold til samene. Nettopp det at man her stilte krav om opplæring i norsk fra første skoledag av, var et overgrep mot samene fordi de dermed mistet muligheten til grunnleggende opplæring ved å få den på et språk som de selv behersket, nemlig samisk. Vi har et annet eksempel: I norsk historie hadde man når det gjelder opplæring av døve, en lang periode hvor man la hovedvekten på at døve skulle være så hørende som mulig. Det medførte at man nedprioriterte de døves eget språk, nemlig tegnspråket. Det er heller ikke tvil om at det har ført til at mange døve har langt mindre kunnskaper enn de ville hatt hvis de hadde fått en opplæring som respekterte det forhold at de egentlig har et annet morsmål. Og for å ta dette eksemplet med tilstrekkelig opplæring i norsk: Døve foreldre vil ofte ha et meget mangelfullt talespråk. Hvilke krav skal vi da stille til døve foreldre når det gjelder deres mulighet til å lære barn norsk som talespråk og bruksspråk? Kort og godt: Det vi vet mye om, er at språk er sterkt knyttet til en grunnleggende begrepsopplæring, og hvis den mangler eller er dårlig, får det konsekvenser for svært mye læring senere. Så til barnevernet. Når jeg hører Fremskrittspartiets representanter snakke om barnevernet her, er det veldig vanskelig å holde orden og følge med. Det blir en sammenroting som det er vanskelig å forholde seg til. Men la oss nå ta det mest grunnleggende og prinsipielle først, nemlig at her blir barnevernet fremstilt som et sanksjonsorgan: bøter og/eller barnevernet. Det er en helt annen tankegang enn den som ellers er rådende når det gjelder barnevernet – barnevernet skal være en hjelpeinstans som skal fungere til barnas beste. Til slutt: Når det gjelder gjengkriminalitet, er det vel svært mange i disse gjengene som har en krigserfaringsbakgrunn som vi alle er glad for ikke å ha, noe som egentlig er langt viktigere i den sammenhengen enn akkurat spørsmålet om morsmål.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Dette er en debatt som kan angripes fra mange forskjellige vinkler. Jeg synes det er rart at statsråden er halvveis overrasket over at denne saken kommer opp, når man vet at Menighetsfakultetet står for den gamle tenkningen innenfor de religiøse retningene i Norge – de som på en måte ikke er med og bidrar til å få en åpen, inkluderende folkekirke. Når det gjelder stipendiatstillingene som er tildelt Menighetsfakultetet, vil jeg få lov til å stille en del spørsmål ved den fordelingen. Jeg aksepterer uten videre at det ligger til statsråden å foreta denne fordelingen, men jeg vil minne om at, så vidt jeg husker, er spørsmålet om hvorvidt private skal være en del av denne ordningen, noe som statsråden har lovt å komme tilbake til. Det er en sak som ikke uten videre er avklart. Den holdningen og den tankegangen som gjelder når man snakker om private utdanningsinstitusjoner i Norge, er litt snodig. De skal få lov å ta del i alle goder og i alle økonomiske ordninger på lik linje med de offentlige, men når vi kommer til plikter, til styring og til de tingene som kan oppleves som negative og som begrensninger for aktiviteten, skal ikke de samme reglene gjelde for de private som for de offentlige institusjonene. Da skal de private være frie og franke og få lov til å gjøre stort sett det de måtte ønske. Det er også litt snodig at statsråden er veldig opptatt av å styrke de private institusjonene i den tiden vi er inne i nå. Han har uttalt at han ønsker flere private universiteter og høgskoler, og det skjer i en tid der mange av våre statlige institusjoner sliter både med rekruttering og med å få fagfolk til undervisnings- og forskningsoppdrag. Jeg tror at det viktigste vi kan gjøre nå, er å styrke de offentlige institusjonene for å sette dem i stand til å møte de utfordringene som kunnskapssamfunnet gir oss framover. Jeg husker veldig godt at vi i denne perioden har hatt mange tautrekkinger med departementet om en så liten sak som om hvorvidt de statlige høgskolene skal få lov til å gi oppdragsundervisning i større omfang enn til ti vekttall. Det var det forferdelig vanskelig å få statsråden med på, men når det er snakk om å tildele stipendiatstillinger, den høyeste utdanning som overhodet er mulig, til private, har han så godt som ingen hemninger. Jeg synes også at det er litt spesielt at man så sterkt forsvarer Menighetsfakultetets rett til å ansette etter de kriterier som de måtte ønske. Jeg er ikke helt sikker på hvor statsråden står i en sak som man kan sammenlikne det med, men i alle fall vet jeg at mange i regjeringspartiene og i de partiene som han samarbeider med, går sterkt til angrep på at de bedrifter og institusjoner som er eid av fagbevegelsen, skal ha rett til å kreve fagorganisering av sine ansatte. Det gjelder Vår bank og forsikring og det gjelder AUF, der mange av Lilletuns kumpaner i alle fall er veldig opptatt av at det må være helt klare regler, og at det ikke på noen måte kan være en egen ansettelsespraksis for disse organisasjonene. Når en så kommer til de private høgskolene, skal man verne dem helt for all mulig påvirkning.
Benn Mikalsen (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-03-16:
Jeg forstår det slik at formålet med interpellasjonen fra representanten Reikvam er å videreutvikle ungdomsskoletrinnet på en positiv måte. For en stund siden hadde jeg en samtale med en rektor som hadde vært rektor i 25 år på en stor skole, ca. 800 elever. Hans forslag var, etter å ha vurdert det over lang tid i yrket som rektor, at skolen ville være tjent med å få inn folk fra arbeidssteder utenom skolen, fra andre yrker. Han mente at det ikke burde være mer enn 75 pst. pedagoger i ungdomsskoletrinnet. De resterende 25 pst. burde være fra andre yrker, slik at de kunne styrke skolen. Jeg er enig med denne rektoren i det. Å få inn veiledere fra andre yrkesgrupper vil styrke ungdomsskolen, ved at man da få brakt inn impulser fra samfunnet utenfor skolen. Lærere uten pedagogisk bakgrunn, men med annen relevant faglig kompetanse innenfor ulike bransjer og yrker vil gi elevene en bredere innsikt i hvordan samfunnet og næringsgrunnlaget i deres lokalsamfunn fungerer. Barn og ungdom vil på den måten også få økt forståelse for den relative velstanden i de ulike lokalsamfunn. Mange steder er avhengige av ulike typer primærnæringer, eksempelvis fiske, landbruk, bergverk og industri. Det vil være en stor fordel, i forbindelse med rekruttering til disse bransjene, at ungdom på ungdomsskoletrinnet får nødvendig forståelse av hvordan inntekter skapes til lokalsamfunnet. Hvorfor kan man kjøpe merkeklær osv.? Jo, fordi foreldrene tjener såpass bra på den lokale verdiskapingen at de kan tillate seg å gjøre det. Når det gjelder lærere, føler de seg i mange tilfeller usikre på hvordan de skal tilegne seg kunnskaper om næringsgrunnlaget i den kommunen de underviser i. Etter å ha vært i et lite lokalsamfunn eksempelvis 20 år som lærer, er det litt flaut å gå ned på kaia og spørre: Driver du med snurrevad, eller driver du med trål? De ser ikke disse forskjellene og er kanskje litt redde for å dumme seg ut. Dette medfører også at de kanskje ikke får formidlet kunnskap om lokalsamfunnet eller næringslivet i lokalsamfunnet til ungene på en god nok måte. Ved å bringe personer med erfaring fra flere yrker inn i skolen vil denne kunnskapen bli formidlet også til pedagogene, som i sin tur bidrar til å videreformidle kunnskapen til elevene. Jeg mener at dette vil gi en positiv synergieffekt som vil bringe skolen et langt skritt fremover, og samtidig styrke rekrutteringen til yrker som er basale for den fortsatte utviklingen av mange lokalsamfunn. Sist, men ikke minst vil en innlæring med større faglig bredde blant lærere styrke kunnskapsnivået for elevene og bidra til at de står bedre rustet i den videre utvikling av sitt liv og for videreutdannelse til yrkeslivet. På denne bakgrunn vil jeg gjerne få fremme et forslag som er omdelt i salen.
Benn Mikalsen (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-03-16:
Jeg vil be om at vårt forslag, nr. 7, blir omgjort til et oversendelsesforslag, slik at en kan følge saken videre.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Siden et stort antall av representantene i salen kan ha kommet i skade for å stemme feil, ber jeg om at det voteres om igjen.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-03-16:
Eg stemte feil.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-10-26:
Jeg vil først gi uttrykk for at jeg synes saksordfører på en utmerket måte redegjorde for sakens realiteter. Dette ble også fulgt opp av representanten Ane Sofie Tømmerås. Hvorvidt det historiske i debatten er fullt så fremtredende som Tømmerås sa, kan vi jo ha forskjellige oppfatninger om. I hvert fall tror jeg det er viktig at vi har fått denne saken på plass med denne brede enigheten og den solide gjennomgangen som saken har fått i Stortinget. For min del vil jeg bare understreke det som jeg oppfatter som de viktigste realitetene i saken. Vi beholder fortsatt billighetserstatninger som et uttrykk for et folkelig skjønn, som en håndsrekning, som saksordfører sa, og som det også står i proposisjonen, vi beholder toinstansbehandlingen, og vi beholder Billighetserstatningsutvalget som Stortingets valgte organ og sikrer dermed demokratisk kontroll også med billighetserstatningen. Vi følger med andre ord på de vesentlige områder dagens praksis, bortsett fra at Stortinget ikke går inn og detaljbehandler alle sakene. Jeg har også lyst til å understreke en ting til, både fra proposisjonen og innstillingen, nemlig at Stortinget er oppmerksom på at kjennskap til billighetserstatning er ulikt fordelt blant folk. Stortinget ber derfor Regjeringen komme tilbake med forslag til hvordan man kan gjøre ordningen bedre kjent og dermed sikre enda mer demokratisk anvendelse av ordningen. Når det gjelder de to klagesakene, kan jeg ikke forstå annet enn at det må ha vært en del misforståelser ute og gått. Realitetene i saken er jo at Stortinget hever beløpene i første omgang fra de foreslåtte 25 000 kr til 60 000 kr, og samtidig åpner for at det kan gis til dels betydelig høyere erstatning.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-10-26:
Bakgrunnen for at vi i dag har denne gjennomgangen av billighetserstatningsordningen, er at dagens ordning innebærer at Stortinget behandler et stort antall enkeltsaker, og at slik saksbehandling ligger på siden av det som hører til Stortingets naturlige oppgaver. Billighetserstatningsordningen har vært og skal fortsatt være Stortingets egen ordning. Ordningen skal fange opp saker som synes erstatningsberettiget, men som ikke fanges opp av andre ordinære ordninger. Det tilsier at det er viktig at avgjørelsene tas på grunnlag av et folkelig skjønn, mer enn på et juridisk og regelbundet grunnlag. Etter at departementet i St.prp. nr. 89 for 1995-96 varslet at det ville ta initiativ til en gjennomgang av billighetserstatningsordningens prinsipper og saksbehandlingsregler, har justiskomiteen uttrykt enighet om at det er behov for en slik gjennomgang. Under behandlingen av budsjettet sist høst bad Stortinget Regjeringen utrede alternative organisasjonsmodeller for behandlingen av billighetserstatningssaker og legge saken fram for Stortinget i løpet av 1999. Regjeringen har i St.prp. nr. 72 for 1998-99 lagt fram sin vurdering av billighetserstatningsordningens prinsipper og organisering på en måte som komiteen sier seg tilfreds med. Regjeringens vurdering av prinsippene for tildeling, begrensninger og avvisning av saker vedrørende billighetserstatning har fått komiteens tilslutning. Billighetserstatning skal være en håndsrekning der det utmåles et skjønnsmessig beløp basert på rimelighet. Selve grunnideen for denne erstatningsordningen er at den skal kunne gi en aksept og anerkjennelse av at den som får erstatning, har kommet spesielt uheldig ut i forhold til andre det er naturlig å sammenligne med. Erstatningssummene tar ikke sikte på å dekke det tap vedkommende har hatt. I Senterpartiet er vi tilfreds med at de foreslåtte organisatoriske endringer vil medføre en reduksjon i saksbehandlingstiden, idet saksbehandlingen vil skje gjennom færre ledd. Vi er også tilfreds med at en enstemmig komite ikke ønsker en generell foreldelsesfrist i forhold til klageadgang. Begrunnelsen er at det vil variere fra sak til sak i hvilken grad dokumentasjon vanskeliggjøres fordi saken er gammel, og mener det er riktig at det i minst mulig grad settes formelle vilkår som begrenser muligheten til å søke billighetserstatning. Ved at Billighetserstatningsutvalget får alle sakene som skal realitetsbehandles, sikrer vi etter komiteens mening at alle søkere får sine søknader vurdert av det utvalget Stortinget har oppnevnt. Alle søknader som realitetsbehandles, vil bli gjennomgått og vurdert av to instanser, siden forvaltningsorganet forbereder saken og gir sin innstilling til konklusjon til Billighetserstatningsutvalget.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Jeg er medlem av Billighetserstatningsutvalget, så jeg har sett fram til en behandling av dette spørsmålet og saksgangen i disse sakene i Stortinget, for det har vært en del synspunkter på det tidligere. Men jeg tror jeg kan si på vegne av hele Billighetserstatningsutvalget at den innstillingen som nå foreligger, er vi særdeles tilfreds med, og vi slutter oss til samtlige av de synspunkter som justiskomiteen her gir uttrykk for. Jeg vil bare kommentere et par ting. Jeg tror det er viktig å få dette opp til behandling i såkalte folkevalgte organer, og at man utøver et visst skjønn i enkelte saker. Det har bakgrunn i at enkeltmennesker i samfunnet skal kunne anke sine saker eller legge sakene fram for politikere og politiske organer og føle at noen ser på om de er blitt urettferdig behandlet. Vi har fortsatt en rekke mennesker som faller mellom flere stoler, og det må være noen som fanger dette opp. Et par kommentarer til saksbehandlingstiden. Det er åpenbart at når det gjelder enkelte saker, er tiden før behandling og endelig vedtak altfor lang. Samtidig vil jeg understreke at tiden fra Billighetserstatningsutvalget får sakene til det tar sin avgjørelse, ikke er lang, men det tar tid for departementene å utrede saker på en skikkelig og grundig måte. Der må jeg si at departementene gjør en utmerket jobb. Å innhente faglige opplysninger i ulike instanser tar sin tid hvis sakene skal bli ordentlig behandlet. Og det er der vi egentlig har de tidsmessige problemene, ikke etter at Billighetserstatningsutvalget har fått sakene. Da går det som regel to-tre måneder, og så er det ferdig. Så tilbake til akkurat dette med å bringe de folkevalgte organene inn her. Det er også viktig av en annen grunn. Vi ser nemlig at det ikke er uvanlig at de ulike departementene har ulikt syn på om det skal gis en erstatning, eller hvor høy erstatningen skal være. Da bør det være noen som er «dommere», som går inn og setter ting på plass, og sier at sånn og sånn blir det, og det må en rette seg etter. Derfor tror jeg det er viktig at det kommer inn noen personer som utøver skjønn her også. Så til tid og ankefrist. Jeg er veldig glad for at justiskomiteen ikke går inn for forslaget om at det skal settes en slags sperrefrist for anke. Det er ulike faser i ens liv, og blir man rammet av en tragedie, en ulykke – hva det måtte være – i ung alder, kan dette gi seg utslag meget sent i livet på ulike måter. Da må vi ikke sette en frist for når vi kan ta opp slike saker; det er ikke så mange det skjer med. Så til det å sette et fast beløp for én gruppe. La meg ta et eksempel – Stortinget gjorde en utmerket jobb i den forbindelse – nemlig lobotomiofrene. Her sa man egentlig 100 000 kr, og ferdig med det. Men også her er det enkeltindivider som blir rammet på en spesiell måte, og da må det utøves skjønn i de enkelte tilfellene. De fleste får 100 000 kr, men noen er blitt særdeles hardt rammet etter de inngrepene som ble utført den gangen. Jeg vil bare nevne dem som disse tragiske inngrepene ble gjort på da de var under 10 år gamle – det er en forskjell på det og inngrep som ble gjort på 60-70 år gamle personer.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-05-04:
Jeg foreslår Tron Erik Hovind.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
En samlet komite viser til at endringene som er foreslått av Regjeringen, er å betrakte som en administrativ forenkling i lovs form. Endringene gjelder sjøloven § 462 om at det blir departementet og ikke Kongen som skal oppnevne dispasjører. En dispasjør er en offentlig utnevnt person som tar seg av dispasjer – avgjørelse og utregning av felleshavari i sjøretten. Sjøloven § 468 annet ledd blir foreslått opphevet, slik at det ikke skal være departementet som skal arrangere dispasjøreksamen. Reglene i sjøloven § 468 første ledd om hva dispasjøreksamen skal inneholde, blir foreslått opphevet og flyttet til forskrift. Og i sjøloven § 467 foreslår departementet et nytt andre ledd som vil gi hjemmel for en slik forskrift. Komiteen har lagt vekt på uttalelsene fra de 18 høringsinstansene i privat og offentlig virke. Ingen av høringsinstansene har gått imot de foreliggende reviderte endringer. Departementet har i den siste høringsrunden tatt hensyn til Sjøassurandørenes Centralforening, eksamenskommisjonen for dispasjøreksamen og Norges Rederiforbund som uttalte at man fortsatt bør ha regler om kunnskapskrav for dispasjører. Dette synet deler også en samlet komite. Komiteen merker seg at den første eksamen i kurs i havarioppgjør ved Forsikringsakademiet i februar 1999 vil kvalifisere etter de nye reglene. Derfor mener komiteen at lovendringen skal tre i kraft umiddelbart.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Jeg gav i mitt første innlegg ganske klart uttrykk for at det er stor støtte i komiteen for Fremskrittspartiets begrunnelse for forslaget om å gripe fatt i de vanekriminelle. Når vi ikke kan gå med på forslaget, er det selvfølgelig på grunn av den manglende helheten i Fremskrittspartiets forslag. Simonsen peker på forholdene i USA, og ønsker at vi skal ha såkalte amerikanske tilstander på dette feltet i Norge. Jeg vil igjen peke på det som han hopper bukk over, at strafferammen som ligger innenfor dagens § 62, åpner for langt strengere straffer. Når jeg tok ordet nå, var det for å spørre om representanten Simonsen virkelig mener at den medisinen en ung førstegangskriminell, som av en eller annen grunn har havnet på skråplanet, blir møtt med første gangen han treffer rettsapparatet, skal være fengsel i lang tid, gjerne flere år, når vi vet at det kanskje er tiltak og det apparatet vi har i kommunene rundt omkring i landet, som kan få vedkommende på rett kjøl. Forbrytelser skal tas på alvor og reaksjoner skal gis. Det har vi i komiteen òg sagt klart fra om mange ganger. Men mitt poeng er: Mener Simonsen at medisinen overfor førstegangskriminelle er tre, fire eller fem års fengsel? Det er mitt spørsmål til representanten Simonsen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
For det første: Hvis det skal være noen helhet og sammenheng i straffeutmålingen, bør det faktisk være slik at man får en normal dom for hver enkelt kriminell handling man begår. Når det gjelder førstegangskriminelle, er straffeutmålingen etter mitt forslag avhengig av hvor mye kriminalitet han har begått. Hvis en førstegangskriminell ikke blir tatt før han har begått ti ran, er det rimelig at han da dømmes for de ti ranene han har begått, men ved utmålingen av straff for hvert enkelt ran, kan man ta individuelle hensyn. Da kan man vurdere den kriminelles alder, omstendighetene rundt den kriminelle handlingen og brutaliteten den kriminelle handlingen er utført med. Alt dette kan man fortsatt ta hensyn til, selv om man får utmålt en straff for hver enkelt konkret kriminell handling.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
For enkelte personer som har prøvd ut Viagra-pillene, har det vist seg at det har fått uheldige sidevirkninger. Så det går nok en grense der også. For meg er det å ha potens det samme som å være hard – altså hard mot de harde, som justisministeren nylig siterte fra Fantomet. Derfor har jeg ingen problemer med å fjerne 21-års grensen, og det gjorde vi da vi framsatte dette forslaget i forrige stortingsperiode. Denne gangen hadde vi et lønnlig håp om at en moderering av forslaget ville føre til flertall. Det gikk dessverre ikke.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg synes det er interessant at Høyres representant må gå tilbake til 1885 for å finne argumenter mot Fremskrittspartiets forslag. At det for øvrig var enstemmighet den gang i Stortinget, er vel kanskje ikke så rart. Det var jo noen år før Fremskrittspartiet ble etablert. Men det er ett argument som jeg ikke helt klarer å forstå, som jeg gjerne skulle fått forklart litt bedre. Det gjelder denne påstanden om at fjerning av kvantumsrabatten vil fjerne domstolenes mulighet til å utøve individuelt skjønn. Det vil naturligvis være slik at hvis en person har begått la oss si to ran, fem innbrudd og en voldtekt, og får en samledom for dette, vil man idømme ham én straff, eksempelvis for voldtekten, som ligger et sted mellom ett og ti års fengsel, minimums- og maksimumsstraffen. Da vil man utøve individuelt skjønn ved straffefastsettelsen for hver enkel av de kriminelle handlingene. Det betyr at to forskjellige personer, som begge begår to ran, fem innbrudd og en voldtekt, vil kunne komme ut med ganske vesentlige forskjeller i samlet straffeutmåling, fordi det kan være forskjellige individuelle forhold som ligger til grunn for straffeutmålingen. Så akkurat denne påstanden om at det ligger en begrensning i det individuelle skjønnet, klarer jeg rett og slett ikke å forstå, utover den ene begrensningen med maksimumsstraffen på 21 år.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Mitt standpunkt er at elektronisk overvåking, eller såkalt hjemmesoning, bare skal brukes som erstatning i de tilfellene hvor man i dag idømmer betingede straffer, og ikke som erstatning for ubetinget fengselsstraff. Betingede straffer bør man bruke vesentlig mindre enn det man gjør i dag. Men det man snakker om i denne sammenhengen, er en reduksjon av den kriminelle lavalder og hvilke reaksjonsformer man skal bruke overfor personer som er i 14-årsalderen. Det er klart at da skal det litt mer til før man plasserer disse i fengsel. Men jeg er tilhenger av ungdomsfengsler i form av institusjoner, men de må ha et spesielt særpreg, som jeg redegjorde for i min innledning. Der bør det være spesialpedagoger, der bør de få et undervisningstilbud som er tilpasset deres nivå, og der bør de få hjelp for sitt narkotikaproblem.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg takker for presiseringen. Jeg skal ikke gå inn i noen lang polemikk med Høyre i denne saken, hvor vi jo står samlet om samtlige forslag. Vi får vel si det slik at det Dokument nr. 8-forslaget som kom fra representanten Jan Johnsen og andre tidlig i stortingsperioden, sannsynligvis ikke var så veldig gjennomtenkt. Samtidig forstår jeg at det går an å ønske en kortere varetektstid og samtidig mer bruk av varetekt, for kortere varetektstid kan man oppnå gjennom å styrke domstolene. Og jeg er enig i at Høyre har vært med på å styrke domstolene gjennom sine forslag i budsjettbehandlingene.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Dette er nesten som i gamle dager da jeg og representanten Fossum satt sammen i kirke- og undervisningskomiteen og diskuterte nedleggelse av de statlige atferdsskolene. Disse atferdsskolene hadde to hovedfunksjoner. Det første var å hjelpe de elevene som var igjen i vanlig skole, slik at de ikke ble mobbet av disse elevene med atferdsproblemer, og slik at de kunne tilegne seg lærdom og slapp å bli ofre – mange ofre blir jo også ofte kriminelle. Den andre funksjonen var ikke å straffe, men å hjelpe – hjelpe de elevene som hadde atferdsproblemer, med å bli kvitt sine atferdsproblemer, hjelpe disse elevene som var skoletapere, med å få en tilpasset undervisning på disse spesialskolene, og hjelpe disse elevene fra å komme inn i en kriminell løpebane ved at de ble plassert et sted hvor det var voksne mennesker som var i stand til å sette grenser for disse elevenes atferd. Det er også poenget med ungdomsinstitusjoner – både under barnevernet, slik som forslagsstillerne foreslår, og når det gjelder Fremskrittspartiets ønske om å ha tilsvarende institusjoner, eller kall det fengselsinstitusjoner, for unge kriminelle – nemlig å sørge for at det blir satt grenser for disse. Man får også tak i dem når man får plassert dem i disse institusjonene, og da kan man samtidig gi dem hjelp, bl.a. for de rusmiddelproblemene de måtte ha.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-04:
Jeg ble fascinert av representanten Simonsens konstatering av at alle partier i denne sal, bortsett fra Fremskrittspartiet, mangler kriminalpolitisk potens. Nå skal det som kjent mer enn potens til for å frembringe fruktbare resultater, men ikke desto mindre er det et ganske stimulerende bilde. Jeg forstod samtidig representanten Simonsen slik at han nærmest beklaget at det forslaget han fremsatte, hadde en grense på 21 år, og at det ville ha vært enda mer potens i det hvis man hadde hatt ubegrenset adgang til å idømme straff. Jeg føler trang til å stille et spørsmål fordi jeg la merke til at representanten Simonsen flere ganger sa at det prinsippet som ligger i det forslaget han har fremsatt, er det eneste logiske og det eneste rettferdige. Det må bety at det knapt nok finnes stater, i hvert fall i den vestlige del av Europa, som har en logisk og rettferdig lovgivning på dette området. Men hvorfor i all videste verden skulle det ikke ut ifra Simonsens egne premisser snarere være slik at det var det motsatte av en kvantumsrabatt, nemlig en økning? Ville ikke det være enda mer logisk? I alle fall ville det jo være enda mer potent. Hvorfor i all videste verden nøyer representanten Simonsen seg med et så puslete forslag som dette når han er så full av potens?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-05-04:
Jeg skal overhodet ikke blande meg inn i debatten om potens og Viagra. Den kan vel i denne sammenheng ha en tendens til å avspore noe fra det denne saken egentlig handler om. Kristelig Folkeparti deler bekymringen over omfanget av både vinnings- og voldskriminalitet. Representantene Hagen og Simonsen peker på «gjengangerne» som opplever domstolenes «kvantumsrabatt» som samfunnets kjærkomne unnfallenhet i forhold til det å få straff for hver enkelt kriminell handling. Det er ingen grunn til å se bort fra at representantene her fokuserer på et problem som det er nødvendig å gjøre noe med. Men Kristelig Folkeparti vil ikke følge resonnementet om at straffen for hver enkelt kriminell handling skal gjøres til enkel matematikk, hvor de individuelle straffeutmålingene legges sammen med to streker under svaret – og marsj i fengsel! Dagens praktisering av straffeprosessloven § 13 første ledd er helt klart uheldig. Prinsippet om at forskjellige saker mot samme person skal forenes i en sak, fører ofte til at straffesaken utsettes fordi det i etterforskningen dukker opp nye straffbare forhold. Vi stiller oss derfor på nytt bak de merknader som i forskjellige sammenhenger uttrykker støtte til å begrense oppsamlingen av flere straffbare forhold før det tas ut tiltale. Vi imøteser forslag fra departementet om dette. Kristelig Folkeparti mener at det i innstillingen er pekt på en del tiltak som vil føre til redusert gjengangerkriminalitet. Det gjelder både i form av reduserte rabatter, og at gjengangerne får redusert sine muligheter til å begå nye straffbare handlinger. Jeg viser til følgende punkter: Det er nødvendig med redusert saksbehandlingstid og hurtig iverksettelse av straffereaksjon. Det må gis åpning for å dele opp pådømmelsen av flere straffbare handlinger begått av en og samme person. Utvidet bruk av varetekt overfor de mest aktive gjengangerne. Dette punktet har komiteen bedt om en utredning av, og vi er tilfredse med at arbeidet er i gang. Endring av reglene om forkynnelse av dom og ankefrist, slik førstestatsadvokat Qvigstad foreslår. For det femte kan det være grunn til å vise til den mulighet for høyere straffeutmåling som gjeldende strafferammer gir åpning for, også ved anvendelse av straffeloven § 62. Kristelig Folkeparti er enig med flertallet i komiteen om at de særlige reglene i §§ 62 og 63 i straffeloven fortsatt må bygge på det såkalte straffeskjerpingsprinsippet. Dermed fastsettes det en felles straff for alle overtredelsene, men med en utvidet strafferamme. Vi ønsker også at Regjeringen vurderer om maksimumsgrensen for den samlede straffeutmålingen bør heves. Den nåværende grensen har stått urørt siden 1902. Ellers synes jeg at sakens ordfører har hatt en grei gjennomgang av denne saken. Jeg finner ikke noen grunn til å føye til annet enn at Kristelig Folkeparti mener departementet og Regjeringen har gitt tilbakemeldinger til komiteen som viser at problemstillingen tas på alvor.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Poenget mitt var ikke at man må gå helt tilbake til 1885 for å finne argumenter mot Fremskrittspartiets forslag. Poenget mitt var at allerede i 1885 så et enstemmig storting alle argumentene mot Fremskrittspartiets forslag, og at man var et av de siste land i Europa som la om straffeutmålingssystemet sitt. Det viktigste ved den individuelle straffeutmålingen vi har i dag, er dommerens samlede skjønn. Så lenge Fremskrittspartiet insisterer på at det skal dømmes én straff for hvert forhold, er det noe annet enn at det skal dømmes én straff for det samlede forhold. Jeg vil nesten snu spørsmålsstillingen på hodet: Hvis det er slik som Jan Simonsen nå sier, at det kan utøves et så stort skjønn i forhold til hver enkelt utmålt straff at det i realiteten blir det samme som dagens skjønn, hva er da poenget med forslaget?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Jeg vil bare kort knytte en kommentar til noe av det siste statsråden sa, nemlig at han var litt usikker på effekten av straffeutmålingen ved å endre 1 ½-gangsregelen. I justiskomiteens møte med Høyesterett ble det klart presisert at merknader fra komiteen i ordinære saker blir å betrakte som lovens etterarbeider og har dermed ikke en veldig høy status i Høyesterett. Det ble også helt klart presisert at hvis vi legger inn merknader i tilknytning til en odelstingssak – odelstingsinnstillinger leses av Høyesterett – blir det sett på som lovens forarbeider og får en veldig høy status, og vil dermed kunne påvirke i straffeutmålingen. Jeg går ut fra at statsråden deler oppfatningen av denne presiseringen, slik at vi ikke her undervurderer nettopp den betydning det har å kjøre igjennom en odelstingssak som gir oss muligheter til å presisere vårt syn, siden det er merknader her som er å betrakte som lovens forarbeider, og som dermed vil ha en direkte effekt på Høyesteretts straffeutmåling.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Saksordfører Vidar Bjørnstad trekker inn rettssikkerheten. Da vil jeg spørre Bjørnstad om han ikke er kjent med at Høyesteretts kjæremålsutvalg har fastslått at § 172 ikke er i strid verken med Den europeiske menneskerettighetskonvensjon eller med resolusjoner om varetektsfengsel fra Europarådets ministerkomite, jf. Norsk retstidende 1987, side 1285. Dette er også referert i professor Johs. Andenæs´ bok Norsk straffeprosess, bind 2. Jeg vil videre spørre Vidar Bjørnstad om han ikke er klar over at Danmark siden 1978 har hatt en varetektsparagraf tilsvarende vår § 172, men med en strafferamme ned til seks år, altså bortimot det Høyre har foreslått. Spørsmålet er altså: Er ikke Vidar Bjørnstad kjent med disse forhold siden han kan finne på å påstå at Høyres forslag ikke er i tråd med rettssikkerheten og det som er akseptert innenfor Menneskerettighetskonvensjonen?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Jeg vil bare knytte en kort kommentar til et utsagn hr. Simonsen kom med i innlegget sitt, nemlig at Høyre i det ene øyeblikket gikk inn for å bruke mer varetekt, og i det neste øyeblikket gikk inn for å bruke mindre varetekt. Det er mulig dette temaet er litt nyansert, men jeg benytter her anledningen til å presisere viktige nyanser. Når det for det første gjelder politiarresten, som vi i Norge har blitt kritisert for, er det Høyres klare mening at det var riktig å redusere bruken av politiarrest. Når det dernest gjelder den alminnelige varetektsbestemmelsen i § 171, er det Høyres klare oppfatning at den blir for mye brukt av én hovedgrunn, nemlig ventetid mellom første og andre instans i domstolen. Og etter at man fikk toinstanssystemet, har det ført til en svært utvidet bruk av varetekt, som man bare kan få ned ved å bevilge mer penger til domstolene. Men så har vi det tredje punktet, nemlig § 172, som går på unntaksbestemmelsene for varetekt, og som knytter seg til saker der man forventer å ha kjent gjerningsmann, og der det dreier seg om meget grov vold. Det er et område vi ønsker en moderat utvidelse av. Dette er nyansert, men det er viktig å ha det klart. Min oppfordring til Fremskrittspartiets Jan Simonsen er å bekrefte at Høyre i de innstillingene vi har vært med på, både har bevilget mer penger til domstolene og har støttet opp om den innskjerpingen som har vært når det gjelder politiarresten.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
For å gå rett på det siste spørsmålet først: Uansett hvor vi setter grensen for minstealderen, på 14, 15 eller 16 år, vil det i den ytterste konsekvens, som Vidar Bjørnstad sier, bety at en som ikke stiller til samfunnstjeneste, som ikke oppfyller vedtakene i den betingede dommen eller som bryter den elektroniske husarresten, må i fengsel. Min holdning er at verken 14-, 15-, 16- eller 17-åringer primært har noe i fengsel å gjøre. Men det blir like galt med dagens strafferettslige minstealder på 15 år, for heller ikke 15-åringer har noe i fengsel å gjøre, og det vet jeg at Vidar Bjørnstad er enig med meg i. Selv med det Arbeiderpartiet innestår for, får man den samme grensesituasjonen, som ingen av oss ønsker å ha. Så til påstanden om at Høyre bare er opptatt av politi og strengere straffer, at vi ikke er opptatt av forebygging, og at vi kom med disse forslagene nærmest som en panikkartet reaksjon. For det første: Når det gjelder minstealderen, står det i programmet vårt, det stod i det forrige programmet også, og det har vært med i atskillige år. Dernest vil jeg henvise til den samlede tiltakspakken vi var med på i høst. Det viktigste med politiet er jo at vi gir dem en mulighet til å reagere tidlig, for da har det en forebyggende effekt. Det er ikke riktig at midler til politiet ikke har en forebyggende effekt. Vi var også med på å bevilge midler til domstolene, noe som kan korte ned ventetiden der. Det har også en klart forebyggende effekt, og dessuten er det bra for ungdom at de slipper å vente så lenge. Videre var det Høyre som foreslo å bevilge midler til Ungdom mot Vold, som er en frivillig organisasjon. Det er den eneste organisasjonen som har gode effekter ved gjengsplitting. Det var Høyre som tok det opp, vi fikk flertall for det, og det har en klart forebyggende effekt. Det var også Høyre som fremmet forslag om midler til Kirkens Bymisjon, slik at de kunne drive et skikkelig ettervern av fangene som kom ut fra Ila landsfengsel. Det fikk flertall, og det har i høyeste grad en forebyggende effekt.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Det er riktig som representanten Hove sier, at Høyre sammen med Arbeiderpartiet kjemper for også å gjøre Barnekonvensjonen til en del av norsk lov. Jeg hadde syntes det var veldig hyggelig om sentrumspartiene hadde vært med på dette i komiteen, hvilket de ikke var. Det som er problemet når det gjelder barn og fengsel, er i grunnen, som jeg var inne på i replikksvaret mitt til representanten Bjørnstad, at uansett om man setter strafferettslig minstealder til 14, 15, 16 eller 17 år, vil det være noen unntakstilfeller der fengsel er den eneste løsningen. Konsekvensen av Hoves innvendinger vil jo være å heve minstealderen til 18 år, for så lenge vi har en lavalder for folk som ikke er myndige, vil det i den ytterste konsekvens bety at man kan komme til å måtte bruke fengsel. Jeg mener at det er voldstilfeller som er så grove at man ikke kommer utenom det. I Aftenpostens aftennummer mandag 3. mai er det et innlegg fra en lærer som viser til voldsepisoder blant skoleelever, der bl.a. en elev planlagt ble mishandlet på det groveste, slått med balltre, gitt slag og spark mot hodet, osv. Alle visste om det, ingen hadde sladret – ingen torde. Og ni av de elvene som stod rundt, er livredde for å si noe. Dette er ikke bare et medieoppslag, dette er virkeligheten i deler av Oslo-skolen, der jeg har mine barn. Jeg hører til dem som mener at lederne bak denne type vold faktisk i noen tilfeller må både varetektsfengsles og fengsles. Men politiet hevder altså i dette tilfellet at til tross for denne meget grove volden og at så mange barn er livredde, er det ikke adgang til å bruke varetektsfengsling. Det bekymrer meg, og det burde også bekymre representanten Hove.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Siden jeg har mitt ståsted i justiskomiteen, er det ikke unaturlig at jeg nevner de forebyggende tiltakene som ligger under justiskomiteens område. Og både Ungdom mot Vold og Kirkens Bymisjon og andre frivillige tiltak er en viktig del av dette. Jeg skal også være den første til å si at forebyggende tiltak er minst like viktig som de straffende, konsekvenshåndhevende tiltak. Men det er innenfor justisområdet at vi har ansvar for å sette inn en del konsekvenser. I motsetning til barne- og familiekomiteens område, som har veldig mye på den forebyggende siden, er det justissektoren, ingen andre, som tar ansvar for å håndheve konsekvenser. Hvis ikke engang vi skal fokusere på dette, vel da har vi fjernet det siste elementet av å håndheve en konsekvens. Ofte fører dette til at vi som sitter som justispolitikere, blir møtt med beskyldninger om at vi bare er opptatt av konsekvenser. Det er vi selvsagt ikke. Jeg vil trekke frem også det kommunale ansvaret, og jeg vet at byrådet i Oslo er i ferd med å utrede en handlingsplan, en tiltakspakke, nettopp for å kunne sette inn forebyggende tiltak i nærmiljøet i den enkelte kommune. I den grenseoppgang Høyre foretok på sitt landsmøte i forhold til forskjellige partier også når det gjaldt kriminalpolitikken, var nettopp det at de forebyggende tiltakene er like sterkt inne på våre budsjetter som de konsekvenshåndhevende tiltakene ett av de viktige elementene. På barne- og familieområdet hører jeg altså til dem som mener at midler til kontantstøtte, som gir muligheter for at familiene i større grad kan være hjemme, jobbe noe mindre og ha mer omsorg for hverandre, er et svært viktig forebyggende tiltak, der vi jammen har vært rause så det holder.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Jeg vil benytte denne anledningen til å ta en replikk på statsråden. Kanskje bør vi oftere her i Stortinget ta replikk også når det er noe positivt å gripe fatt i i en annen persons innlegg, og ikke bare når man har noe å være sterkt kritisk til. Jeg tar det som et svært positivt signal fra statsråd Dørum at han ville kunne støtte en utvidelse av varetektsbruken i straffeprosessloven § 172 til enkelte forhold, f.eks. grov voldsutøvelse. Jeg ville i grunnen bare få bekreftet fra Dørum at jeg oppfattet ham riktig, og at vi muligens kan vente en sak fra Regjeringen som peker på dette forholdet med grov voldsutøvelse og hvilke muligheter man der har til å sikre at det kan brukes varetekt for å imøtegå den stigende bekymring i samfunnet for at dette tas for lett på.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-05-04:
Kriminelle gjengangere står i dag for en stor del av det samlede antall vinningsforbrytelser hvert år. Mange av disse personene går ut og inn av fengslene år etter år, uten at de kommer på rett kjøl. Så snart de er på frifot, begår de igjen nye lovbrudd. Det er derfor en besnærende tanke å ta disse personene «ut av sirkulasjon», slik Fremskrittspartiet skriver i Dokument nr. 8-forslaget. Men det blir fullstendig proporsjonsløst når den eneste begrensningen for pådømmelser av flere forbrytelser under ett, uavhengig av typen forbrytelse, skal være lovens maksimumsstraff på 21 års fengsel. Det vil lett kunne føre til urimelig høye straffer som knapt kan sies å være en rettsstat verdig. Ved flere anledninger har det blitt påpekt fra komiteens side at straffenivået er for lavt for vinnings- og voldskriminalitet. Særlig har kriminelle gjengangere oppnådd en kvantumsrabatt som fra flere hold med rette er blitt karakterisert som urimelig. Men det er langt fra dagens system til det forslaget som Fremskrittspartiet her har fremmet. Det er allerede med det regelverket vi har i dag, adgang til å idømme strengere straffer ved pådømmelse av flere kriminelle forhold samtidig. Komiteen har også tidligere gitt uttrykk for at en slik straffeskjerpelse er ønskelig. Vi har da også sett de første eksemplene på at Høyesterett har skjerpet straffenivået for gjentatt vinningskriminalitet. Det er imidlertid på flere punkter behov for å ta i bruk også andre virkemidler enn bare økt straff. Det er særlig ett punkt som jeg i den sammenhengen vil peke på. Det er i dag slik at forfølging mot en person for flere kriminelle forhold ofte forenes i en sak. Svært ofte fører det til at det tar lang tid før forholdene pådømmes. Det er mye som taler for at det i større grad må åpnes for fortløpende pådømmelse. Jeg avventer derfor i spenning de reaksjonene som kommer på det høringsnotatet om straffeprosessloven § 13 som Justisdepartementet vil sende ut i løpet av våren. Jeg har til slutt et lite hjertesukk. De personene som her i dag blir kalt vanekriminelle, fortsetter ikke å begå forbrytelser fordi de ikke sitter lenge nok bak murene. De havner tilbake i de samme kriminelle miljøene fordi de ikke har annet å gå til – fordi den eneste måten de kan livnære seg på, er ved vinningsforbrytelser. Det må ikke bli slik i tida som kommer, at vi byr over hverandre i hvem som vil straffe disse personene hardest. Strengere fengselsstraffer bidrar nemlig ikke til å få bukt med årsakene til kriminaliteten. Svært ofte er årsaken til at et menneske havner på den kriminelle løpebane, en oppvekst i miljøer som ikke gir rotfeste eller positive utfordringer. Den økte kriminaliteten har også sammenheng med den tiltakende alkohol- og stoffmisbruken. Kampen mot kriminaliteten må derfor føres på flere plan. Som forebyggende tiltak mot kriminalitet vil trygge oppvekstmiljø være langt viktigere tiltak enn stadige rop om strengere straffer.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-05-04:
Saksordfører Kristin Krohn Devold har på en svært god og grundig måte belyst de problemstillinger som er tatt opp i innstillingen. Jeg skal derfor, så sent i debatten, nøye meg med noen få korte kommentarer. Dokument nr. 8:18 for 1998-99 inneholder flere forslag, og forslagsstillerne fremholder i begrunnelsene for forslagene at trygghet mot overgrep og vold er en forutsetning for frihet og livsutfoldelse. Det er det ikke vanskelig å slutte seg til. Alle partier på Stortinget har ved en rekke anledninger stått sammen om at trygghet i hverdagen er en rettighet enhver borger har krav på. Når det gjelder forslaget om å senke den kriminelle lavalder, har tilsvarende forslag vært behandlet i komiteen ved flere anledninger. Hovedinnvendingen fra flertallet, som Senterpartiet er en del av, er at de lanserte alternativer i forslaget, basert på en generell senking av den kriminelle lavalder, forutsetter at man også aksepterer bruk av fengselsstraff overfor 14-åringer. Flertallet har slått fast at det er foreldre og det offentlige hjelpeapparat, med barnevernet i spissen, som har ansvaret for å reagere og sette i verk tiltak overfor barn som begår kriminelle handlinger. Flertallet har også vektlagt felles innsats og samarbeid, der bl.a. barnas hjem, skole, barnevern og politi trekkes inn. Til foreldreansvar – skadeserstatningsloven § 1-2. Stortinget vedtok senest under behandlingen av Innst. O. nr. 41 for 1994-95 å heve foreldres objektive erstatningsansvar til 5 000 kr for hver enkelt skadevoldende handling. Jeg synes imidlertid det er grunn til å merke seg departementets vurdering, at det ikke er noe sikkert grunnlag for å anta at en lovendring som hever maksimumsbeløpet for foreldres ansvar, vil få den ønskede betydning for kriminalitetsutviklingen. Jeg er også fornøyd med at komiteen på bakgrunn av uttalelser fra Regjeringen nettopp ber Regjeringen å bidra til en handlingsplan som skal motvirke kriminalitet blant barn og unge, og presentere den for Stortinget i løpet av 1999.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-04:
Representanten Krohn Devold fremførte med tyngde at hun hadde et sterkt engasjement i forhold til overgrep mot barn. Jeg har overhodet ikke tenkt å betvile at hun har et slikt engasjement. Og jeg ber faktisk om å bli trodd på at det også for min egen del gjelder at det er av de ting jeg har et sterkt engasjement for. Men ut fra det samme engasjementet blir det for min del et problem å si at svaret er å gi adgang til å fengsle barn. Det å redusere den kriminelle lavalder fra 15 til 14 år blir for meg det gale svaret. Og enda mer galt synes jeg svaret blir når Høyre også foreslår å skulle gi større adgang til å varetektsfengsle barn under 18 år. Det er det det ene forslaget går ut på, noe som vel er litt i strid med noe av det Kristin Krohn Devold sa i sitt forrige svar, selv om jeg ikke på noen måte betviler at hun helt klart ikke har noe ønske om varetektsfengsling av personer under 18 år, og at det er formålet. Men det vil tross alt bli resultatet hvis man skal åpne for større adgang til å gjøre det. Og så til slutt når det gjelder dette med forholdet til internasjonale konvensjoner: I forbindelse med menneskerettighetskonvensjonene ble det et poeng fra Høyres side å skulle gå inn for at Barnekonvensjonen skulle inkorporeres i norsk lov. Jeg er ikke sikker på om det er i samsvar med Barnekonvensjonen å gå inn for mer bruk av fengselsstraff overfor barn, slik disse forslagene faktisk innebærer.