Sylvi Graham (Høyre), 2014-06-05:
Aller først fra meg også en stor takk til interpellanten Marit Nybakk og utenriksminister Børge Brende – for initiativet og for de ordene som er sagt så langt. For mitt vedkommende vil jeg si at både Børge Brende, selvfølgelig, og Øyvind Halleraker på en god måte har fremført Høyres standpunkt i saken. Dette er en svært alvorlig debatt med et veldig viktig tema, som også ligger meg personlig veldig på hjertet. Derfor deltar jeg allikevel. For mange år siden, da jeg var ordfører i Oppegård, underskrev jeg en kampanje for en atomvåpenfri verden på vegne av Mayors for Peace. Da jeg første gang var i FN som stortingsrepresentant, traff jeg igjen min egen signatur. Jeg så den ikke, men den lå der i en svær haug av hvite ark med signaturer i en glassmonter. Jeg visste at den lå der, og jeg likte tanken på at den lå der. Dette er et grusomt alvorlig tema, og vi deler selvfølgelig visjonen om en atomvåpenfri verden. Visjonen om bruk av atomvåpen er nesten umulig å tenke seg. Det finnes ikke et vokabular, ble det sagt her fra talerstolen nettopp, og det er vel omtrent slik det er. Derfor må vi fremme kunnskapen om de humanitære konsekvensene, for de er så store. Når verden utsettes for katastrofer i dag – vi har sett det ved tsunamier, vi har sett det ved jordskjelvkatastrofer – kjører hele verden inn hele apparatet med hjelp og mulig bistand for å bøte på skadene og hjelpe dem det gjelder. Ingen kan løpe til etter en katastrofe av den dimensjonen vi nå snakker om. Ingen har muligheter. Konsekvensene er ikke der, og vi har ikke botemidlene. Det er en akutt fare at land som ikke har atomvåpen, kan få det, eller at atomvåpen kan komme på feil hender. Det finnes en ironisk sang som jeg var veldig opptatt av da jeg var ung, og jeg vet ikke om det er parlamentarisk korrekt å synge, men jeg prøver: «First we got the bomb, and that was good, ‘Cause we love peace and motherhood. Then Russia got the bomb, but that’s okey, ‘Cause the balance of power’s maintained that way. Who’s next?» Det sang Tom Lehrer for mange år siden, og så ramset han på en god måte opp land etter land som kanskje kunne komme til å skaffe seg atombomben. I dag behøver vi kanskje ikke så mye å ramse opp land som å ramse opp terrorister som kanskje kan være «next». Vi har vårt medlemskap i NATO og medlemsforpliktelsene som tilhører. Det står vi ved. Interpellanten tok opp spørsmålet om forpliktelse mot førstebruk. NATO har gitt garantier for ikke å bruke overfor land som ikke har, men atomvåpen må bort. Det må jobbes videre, uten tvil, for det at konsekvensene er så enorme, er nettopp et incitament til å jobbe videre. Den 20. mars i år ble det i IPU-forsamlingen for parlamentarikere i Genève vedtatt i konsensus en resolusjon som understreker den nøkkelrollen som parlamentene og vi parlamentarikere har i nettopp å adressere de farene og konsekvensene bruk av atomvåpen gir, og det behovet som er til stede for å følge opp alle politiske spor som er mulige for å oppnå visjonen som vi alle deler om en atomvåpenfri verden. IPU-forsamlingen utfordret der alle parlamentarikere til å oppfordre sine regjeringer til å fremme målet om en atomvåpenfri verden i alle mulige – som de sa – «appropriate international forums and treaty bodies» og til slutt til å gjøre alle mulige skritt for å få dette til. Både interpellanten Marit Nybakk og vår egen utenriksminister Børge Brende har begge tatt et skritt på veien i det arbeidet i dag, og det vil jeg takke dem for. Utenriksministeren har også bekreftet at det vil han gjøre videre. Norge vil jobbe mot en felles visjon om en atomvåpenfri verden.