Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-10-04:
I dag begynner vi i SV den lange valgkampen. Det er en kamp som ikke vi, men velgerne avgjør den 12. september 2005. Den mobiliseringen som starter, dreier seg om hvilken retning vårt samfunn skal ta de neste fire årene, og veien videre framover. For oss er dette en verdimobilisering. Den vil avgjøre om vi overlater noe som er mer verdifullt, til dem som kommer etter oss, enn det vi selv overtok fra våre foreldre – ikke bare i materiell forstand, ikke bare i form av kroner og øre og hvor mye vi har i oljefondet, men også når det gjelder hvilke holdninger og hvilke grunnleggende verdier som skal prege det norske samfunnet. Det er det som avgjør om vi er et godt, inkluderende samfunn for alle som bor her. I bunn og grunn dreier dette seg om å slåss for fellesskapet, for den grunnleggende solidariteten som mange føler er truet i vårt samfunn, og for at den Høyre-domineringen av politikken som har vært de siste årene, skal avløses av et solidaritetsalternativ. Vi kan skrive historie i Norge i 2005. Velgerne kan stille opp på en ny politisk kurs, og de kan velge partier som før valget gir veldig klar beskjed: Vi ønsker å samarbeide og forhandle med andre partier, slik at vi kan få etablert en flertallsregjering i norsk politikk som kan sette seg noen overordnede politiske mål som vi skal slåss for å gjennomføre i løpet av en hel fireårsperiode, der en gjør det klart for velgerne og for hverandre hvem som har ansvaret for hovedkursen, og der en ikke vingler fra side til side fra et halvår til et annet. Det vil være historisk hvis Arbeiderpartiet for første gang deltar i regjering sammen med andre partier. Det vil være historisk hvis SV for første gang deltar i regjering. Og det vil være historisk hvis Senterpartiet for første gang deltar i en sentrum-venstre-regjering sammen med Arbeiderpartiet og SV. Det er det ene og alene velgerne som avgjør. Det som vi kan gjøre, er å si noe om hvilken hovedretning SV vil slåss for i et slikt flertall og i et slikt samarbeid. La meg derfor bruke resten av tiden på det. Norge kan klarere enn i dag definere sin rolle i det internasjonale samfunnet. Vi kan gjøre en større jobb når det gjelder fred og fredsmekling i verden enn det vi gjør i dag. Vi gjør en liten jobb, men vi kan rendyrke det som vår store jobb som en liten nasjon i det internasjonale samfunnet. For vi spørres ofte om å ta oppdrag fordi vi ikke er medlemmer av EU, fordi vi kan stå friere, og fordi vi opplagt ikke har noen stormaktinteresser. Hvis vi rendyrker en slik oppgave, kan vi bruke det fokus Norge får når vi en gang i året deler ut Nobels fredspris. Vi kan i Norge samle miljøer fra hele verden som har kompetanse på fredsmekling. Vi kan rendyrke vår egen bistand og vår egen internasjonale innsats nettopp på dette – ikke bare bistå i konflikter som er i gang, men også i internasjonal sammenheng holde fast ved å forebygge konflikter. Hver krone brukt på militær innsats når krigen er et faktum, er langt bedre benyttet på forebyggende arbeid i forhold til krig og kriser. En slik rolle lar seg ikke forene med å stille opp for USA i tykt og tynt og ett og alt. Norge burde hatt en helt annen holdning til krigen mot Irak. Vi burde avstått fra å delta militært i Irak. Det er den holdningen SV vil stå for videre framover også. Det er ikke slik lenger at vi er tryggere jo nærmere vi er USA, slik som logikken var for mange under den kalde krigen. Nå kan det være tvert imot. Og det som er et faktum, er at kampen mot terror er satt mange hakk tilbake etter USAs krig mot Irak. Vi kan være det landet som bistår og som alltid i internasjonal sammenheng pukker på at vi skal følge FN-sporet, og at vi skal følge det som vil forebygge krig og krise. La meg ta ett lite eksempel, en glemt krig. I Nord-Uganda har det gjennom 18 år foregått en krig som er det verste overgrepet mot barn og ungdom i vår tid. Det er en gerilja uten politisk mål og mening som kidnapper barn fra de nærmere landsbyene, og det er titusener av barn som er kidnappet så langt. De holdes som sexslaver eller driver nå som barnesoldater – og de er i ferd med å komme hjem igjen. Hvis vi stiller opp i forhold til den rehabiliteringen og det som skal til for å få dem tilbake til sine lokalsamfunn, kan vi forhindre nye kriger og kriser for framtiden. Det er et perspektiv og en krig og en krise som er glemt av det internasjonale samfunnet. CNN er ikke der, men det er ekstremt viktig for framtiden. Vi kan sette oss en annen overskrift. Vi kan sette oss som et mål og en overskrift at Norge skal være en miljønasjon. Jens Stoltenberg var inne på at det er nye takter i forhold til å bekjempe klimatruslene når Russland ratifiserer Kyoto-avtalen. Det gir noen nye muligheter. Det betyr at vi må feie for egen dør i forhold til våre egne utslipp, men det betyr også at vi kan få plass et kvotesystem som gjør noe av det som har vært litt mer drømmende i forhold til kjøp og salg av kvoter, reelt. Men den muligheten vi har til å satse på ny fornybar energi, satse på et energiregime framover som ikke forurenser mer, men som forurenser mindre, den kan vi lage til merkevare for Norge. Så kan vi koble det samme perspektivet på fisk, på landbruk, på turisme. Tenk så unikt Norge er! For veldig mange mennesker i verden er det ikke noe som heter uberørt natur. Tenk hva vi har som andre ønsker å oppleve. Tenk hvordan vi kan lage det til en overskrift over hva vi kan satse på – som skaper arbeidsplasser, som skaper opplevelser, som er forenlig med en bærekraftig utvikling framover. Hvis man har gått noen timer på en isbre, og tenker på hvor fjernt det er for fryktelig mange andre mennesker, så forstår man hva vi har av verdier, særlig når noen av de spørsmålene Norge får, er: Er det slik at alle stier i Norge er asfaltert? Dette er unikt, og vi glemmer å tenke på hvor unike vi er, som har så mye uberørt natur. Vi kan sette oss som mål at det som skal prege norsk arbeidsliv og norsk samfunnsliv framover, er mer fellesskap. Noen av de viktigste veivalgene som vi står overfor framover som dreier seg om arbeidsliv, dreier seg om det såkalte Arbeidslivslovutvalgets innstilling – vanskelig ord å si. Det dreier seg om: Hvem skal egentlig bestemme hvor mye overtid man skal jobbe? Skal arbeidstakernes rettigheter til å bestemme dette svekkes, og arbeidsgivernes styrkes? Hvem skal bestemme i forhold til midlertidige ansettelser? Vi står overfor en mulig maktforskyving i norsk arbeidsliv, der Høyres interesser er meget klare på den ene siden, og våre, venstresidens interesser er helt klare på den andre siden. Dette slaget kommer til å stå mot slutten av denne stortingsperioden. Det må stå etter et valg hvor velgerne har mulighet til å få sagt sitt. Det samme gjelder pensjonen. Det er et flertallsforslag fra Pensjonskommisjonen som betyr at veldig mange lavtlønte kvinner får et dårligere pensjonssystem enn det de har i dag. For SV er det noe som vi vil slåss for at ikke skal skje. Det slaget kommer også til å stå i neste periode. Og så kommer slaget om fellesgodene til å skje. Vi har en mulighet til å velge en retning. Hva haster mest nå? Og la ikke meg delta i diskusjonen om hvem som gav hvilke skattelettelser i fjor og forfjor og året før der. Men hva skal vi drive med i de neste fire årene? Skal vi, som denne regjeringen har lovt, gi først 12 milliarder kr ytterligere skattelette ved inntekt, så 4 milliarder kr til i formuesskatt? Eller er de til sammen 16 milliarder kr noe som trengs rundt omkring i landets klasserom, trengs hvis vi skal klare å få til en god eldreomsorg, trengs hvis vi skal få til et barnevern som stiller opp når barn har behov for det, trengs hvis vi skal få til en behandling av rusmisbrukere som i dag ikke får den hjelpen de trenger, eller trengs til barn som sliter med psykiske problemer, og som ikke opplever et velferdssamfunn som stiller opp for dem? Vi har jo så mange oppgaver som i hvert fall for SV haster mer enn disse 16 milliardene i skattelette. Og nå ser jeg hardt på Lilletun nede i salen. For jeg tror det haster mer for ham og mange andre også som har sitt hjerte i Kristelig Folkeparti. Det dreier seg jo om hvilken retning vi skal velge for framtida. Dette sier jeg til Lilletun, for han er selvfølgelig hjertelig velkommen til å være med på en sånn prioritering. Men først og fremst dreier det seg om å sørge for at vi har en regjering i neste stortingsperiode der ikke Høyre og Høyres verdier og Høyres hovedprioriteringer skal prege fire nye år i Norge. President, det ser ut som om min tid er – ikke over, men over for denne gang!