Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Barnevernslovgivning er vanskelig. Ja, det er faktisk et minefelt – og det er godt at det ikke trengs et skyte- og øvingsfelt for å drive den slags! Men det er i hvert fall slik at barnevernsloven er en lov som griper inn i privatlivet, og som setter søkelys på foreldrerollen og de voksnes tilstrekkelighet som omsorgspersoner – og det vil alltid skape konflikter. Derfor er det viktig å oppdatere og videreutvikle lovverket i tråd med den alminnelige rettsoppfatning, de nye kunnskapene en får, og den utviklingen en ser på dette problemområdet. Ot.prp.nr. 61 for 1997-98 omhandler både lov om barnevernstjenester og lov om sosiale tjenester. I proposisjonen foreslås det enkelte endringer, men også noen nye bestemmelser. Endringene foreslås på bakgrunn av de erfaringer en har gjort etter at gjeldende lov trådte i kraft 1. januar 1993. Jeg viser til at barnevernsloven for tiden er gjenstand for en omfattende evaluering, og at de endringsforslagene som nå fremmes, ikke berører den pågående evaluering. Diskusjonen om politiattester ved ansettelse av personell i yrker som har med barn å gjøre, har vært reist ved flere anledninger. Det å arbeide med barn innebærer et stort ansvar. Barn og unge har små muligheter til å forsvare seg mot overgrep fra voksne. Derfor er det viktig at personer som i et ansettelsesforhold kommer i nær kontakt med barn, avkreves obligatorisk politiattest. En enstemmig komite har gått inn for at det skal kreves politiattest for alle personer som utfører oppgaver etter barnevernsloven som innebærer direkte kontakt med barn og unge. Det tenkes her på saksbehandlere, ledere, støttekontakter og lignende. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, tror ikke at kravet om politiattest er en garanti for å unngå framtidige overgrep overfor barn. Derfor ber flertallet om at det vurderes en endring i straffeloven for bedre å sikre at personer som er dømt for alvorlige overgrep mot barn, ikke får anledning til å arbeide med barn i noen sammenhenger. Dette flertallet er godt kjent med at politiattest ikke gir trygghet i alle sammenhenger hvor voksne nettopp er i kontakt med barn. Jeg ber om at forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, omgjøres til et oversendelsesforslag, fordi det støttes av flertallet – alle partiene unntatt Fremskrittspartiet. Departementet ønsker at overføring av ansvaret for fastsetting av oppfostringsbidrag fra fylkesnemnda skal overføres til bidragsfogden, jf. § 9-2. Flertallet i komiteen har ønsket at dette skal utstå til den varslede melding om bidrag foreligger. Departementet ønsker også at det skal settes frister for kommunene når den private part krever endringer i fylkesnemndas vedtak. Flertallet i komiteen ønsker at det skal være en tre måneders frist, og at man unntaksvis kan sette fristen til seks måneder. Jeg regner med at mindretallet, som her er Fremskrittspartiet, redegjør for sine prioriteringer med hensyn til denne loven. Det er i proposisjonen foreslått en rekke endringer: om at fylkesnemndas leder kan forlenge fristen for vedtak om omsorgsovertakelse utover seks uker, om oppheving av bestemmelser om at fylkesnemndas leder skal oppnevnes for fire år av gangen, og om at fylkesnemndas sekretariat overføres fra fylkesmennene til fylkesnemnda selv. Dessuten vil kommunens saksomkostninger ved rettslig overprøving av fylkesnemnda bli kommunens eget ansvar. Komiteen – delvis komiteens flertall – støtter disse endringene. Barns rettssikkerhet er viktig. Jeg vil derfor peke på en endring som er foretatt i sosialtjenesteloven § 9-10, første ledd, hvor kommunen gis rett til å bringe fylkesnemndas vedtak inn for domstolene til rettslig overprøving på vegne av barna, dersom fylkesnemnda går imot barnevernet i kommunen. Flertallet i komiteen legger vekt på at det enkelte barns rettssikkerhet tilsier at kommunen bør ha adgang til å kreve rettslig overprøving av fylkesnemndas vedtak. Hensynet til barnets rettssikkerhet må gå foran hensynet til den belastningen dette kan innebære for den private part ved at den enkelte sak f.eks. trekker noe ut i tid. Naturligvis vil det alltid være slik at kommunen må vurdere grundig belastningen for både foreldre og barn, og hva det koster å forfølge en slik sak. Flertallet understreker at det er en rettssikkerhetsgaranti for barna at kommunen har søksmålskompetanse i slike tilfeller. En viktig del av Ot.prp. nr. 61 for 1997-98 er spørsmålet om å endre barnevernsloven med sikte på å forebygge kriminalitet eller å bruke barnevernsloven som en straff for kriminell handling. Flertallet i komiteen, alle bortsett fra Fremskrittspartiet og Høyre, konkluderer med at det ikke er behov for å foreta en lovendring i barnevernsloven for at barn og unge som begår kriminelle handlinger, skal kunne hjelpes. Barnevernsloven må yte barn hjelp og ikke utvikles til å bli en straffelov for barn. Flertallet er opptatt av de tiltakene og de kunnskapene man trenger for å hindre barnekriminalitet, og at forsk ningen og kunnskapene på disse områdene nyanseres og til enhver tid oppdateres. Flertallet er ikke alene om denne konklusjonen. Hele 74 av 82 høringsinstanser er imot å forandre barneverns loven § 4-24 og § 4-26. Flertallet understreker at det er viktig å opprettholde skillet mellom straffelignende reaksjoner og barnevernstiltak. Barnevernets utgangspunkt er å være en hjelpeinstans for barn og familier og ikke et reaksjonsorgan i strafferettspleieøyemed. At barn begår kriminelle handlinger, er et samfunnsproblem, og må løses ut fra det. Flertallet er enig om at økning av kriminelle handlinger begått i ungdomsmiljøene krever en utvikling av barnevernet og ikke en senking av den kriminelle lavalder. Ei heller kan det godtas at man i skjul av barnevernsloven lager straffelignende tiltak, tiltak som ligner fengsel. Medlemmene fra Arbeiderpartiet er opptatt av at det settes i gang målrettede kriminalitetsforebyggende tiltak. Barn og unge som er i risikosonen, må stoppes før de utvikler en kriminell løpebane, og det må reageres raskt. Samarbeidet mellom barnevernet, frivillige organisasjoner, politiet, skolen og foreldrene må være nært og målrettet. Disse tiltakene koster penger, og medlemmene fra Arbeiderpartiet er derfor skuffet over at Regjeringen i budsjettet for 1999 ikke var villig til å bevilge penger til voldsforebyggende tiltak på linje med det Arbeiderpartiet ønsket. Men det er jo lov å håpe på revidert nasjonalbudsjett. La meg til slutt få ta opp et spesielt punkt som Fremskrittspartiet fremmer i innstillingen til ny barnevernslov. De ønsker å gjøre barnevernsloven om til en straffelov for barn. Og ikke nok med det, de slår fast at det er omsorgssvikt i barnevernslovens forstand dersom foreldre med norsk statsborgerskap eller permanent opphold i landet ikke treffer tiltak som sørger for at barn bosatt i Norge, kan norsk når de begynner i den offentlig finansierte skole. Det at foreldrene begår omsorgssvikt, betyr at barnevernet kan gripe inn og sette i gang tiltak, og i verste fall ta barna fra foreldrene. Det som er det merkelige i denne saken, er at Fremskrittspartiet i alle andre saker viser en så grov mistillit til barnevernet og til dets tjenestemenn og -kvinner at de har laget en 10-punktsregel for folk som kommer i barnevernets «klør ». Av Alvheims 10 punkter mot barnevernet nevnes som en liten begynnelse: 1. Hold kjeft, alt det du sier vil bli brukt mot deg.2. Ta straks kontakt med advokat.3. Oppsøk psykolog selv om du er frisk. Du vil få bruk for det.4. Ta ikke imot hjelp, det blir tolket som om du ikke klarer deg selv. Det er derfor underlig at Fremskrittspartiet ber om at barnevernet hjelper de familiene som har en annen kulturbakgrunn enn den norske. De er verdige til å få hjelp fra et barnevern Fremskrittspartiet har den dypeste mistillit til – ikke de andre. Aner jeg en liten form for kulturell forskjellsbehandling?