Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-07:
Stortinget skal senere i dag diskutere et spørsmål om hvilken gruppe som skal bygge ut en tomt på Fornebu. Dette er omfattet av veldig stor medieinteresse. Etter min vurdering er den saken vi nå skal diskutere, nemlig spørsmålet om hvordan vi skal hjelpe voldsofre, en langt viktigere sak. Og jeg må få lov å berømme stortingsrepresentant Tor Nymo fra Senterpartiet, som har fått i gang denne debatten ved å levere inn et forslag om å be Regjeringen vurdere oppnevnelsen av et bredt sammensatt utvalg med mandat å komme med forslag som styrker offerets rettigheter, nasjonalt og internasjonalt. I begrunnelsen for Nymos forslag fremgår det at han mener dette utvalget skal vurdere og eventuelt lage et utkast til et norsk forslag om et tillegg til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen for å styrke ofrenes vern etter kommisjonen. En enstemmig justiskomite foreslår å be Regjeringen foreta en samlet gjennomgang av nasjonale og internasjonale tiltak som kan styrke voldsofrenes situasjon, og legge fram konkrete tiltak for Stortinget senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2001. Komiteen ber Regjeringen foreta en grundig gjennomgang av tiltak som virker forebyggende mot overgrep, som styrker ofrenes stilling i helsevesenet og rettsapparatet, og som kan reparere og gjenopprette påførte skader. I denne sammenhengen ber komiteen også om en vurdering av om det kan være hensiktsmessig å arbeide for et tillegg til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, som styrker vernet om voldsofre. I merknadene har imidlertid komiteen lagt størst vekt på å gi signaler om hvilke praktiske tiltak for å hjelpe voldsofre som bør styrkes, utvides og eventuelt settes i verk. Justisdepartementet har allerede langt på vei foretatt en vurdering av hensiktsmessigheten ved å utarbeide et tillegg til Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. Det burde derfor ikke være noe uoverkommelig arbeid for departementet å tenke gjennom denne problemstillingen en gang til. Komiteen legger ingen føringer på hvorvidt departementets vurderinger skal ende opp med en positiv eller negativ konklusjon på Nymos forslag. De foreløpige vurderingene til departementet er negative. I brev til justiskomiteen skriver justisministeren bl.a. at det i dag er et meget vanskelig klima for å foreslå eller få gjennomslag for nye protokoller til konvensjonen, og at mange stater ikke ønsker å innføre nye rettigheter. Justisministeren skriver videre: «Jeg vil anta at motstanden er spesielt sterk hvis det er tale om å innføre positive forpliktelser som kan legge bånd på statenes fordeling av ressurser. I tillegg har domstolen allerede en svært stor arbeidsbelastning.»Og han viser til at domstolen har ca. 12 000 ikke ferdigbehandlede saker liggende. Som medlem av Europarådets parlamentarikerforsamling og som medlem av komiteen for juridiske saker og menneskerettigheter deler jeg langt på vei en slik vurdering. Domstolen er allerede i dag totalt overbelastet, og ennå har ikke befolkningen i de nye medlemsstatene i Øst-Europa fullt ut oppdaget hvilke muligheter som ligger i å klage til domstolen. Den dagen domstolen blir like kjent i denne delen av Europa som her hos oss, vil domstolens dager sannsynligvis være talte, som resultat av et umulig arbeidspress. I en slik situasjon vil det neppe være klima for å utvide konvensjonen med nye lovbestemte rettigheter som må følges opp. I et brev til Verdikommisjonen fra mai i fjor skriver justisministeren følgende: «Når man skal supplere den europeiske menneskerettighetskonvensjonen med nye rettigheter, må man også sørge for at de rettighetene det er tale om, er av en slik type at de lar seg håndheve av Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. I allminnelighet kan det sies at generelt formulerte positive plikter for statene, som for eksempel den foreslåtte plikten til å beskytte borgerne mot kriminalitet og overgrep fra andre mennesker og grupper, kan være vanskelige å håndheve ved domstoler, og ikke minst internasjonale domstoler.» Også dette er en vurdering jeg langt på vei deler. Jeg vil i det hele tatt advare mot å la menneskerettighetskonvensjoner ende opp med å bli en oppramsing av positive rettigheter for befolkningen. I de fleste samfunn regnes det for å være en selvfølgelig rettighet at befolkningen har et godt helsevesen, et godt utdanningssystem, og sikkert også at folk får hjelp når de blir slått ned eller ranet av kriminelle. Men hvor store ressurser en nasjon skal satse på disse områdene – uavhengig av hvor viktige de måtte være – kan ikke fastsettes av en menneskerettighetsdomstol og nedtegnes i en menneskerettighetserklæring. Menneskerettighetskonvensjoner bør først og fremst omhandle individenes rettigheter i forhold til overgrep fra statlige myndigheter. Det er årsaken til at rettigheter for personer som mistenkes for kriminelle handlinger, er en selvfølgelig del av en menneskerettighetskonvensjon, mens ofrenes ønske om oppfølging og hjelp ikke er det samme. Og slik må det være. I den politiske debatten blir det ofte sagt at de kriminelle har rettssikkerhet, mens ofrene står uten. En slik sammenlikning tror jeg bygger på en misforståelse. Man tenker på de rettssikkerhetsreglene som gjelder for mistenkte, siktede og tiltalte, og som har til hensikt å forhindre at personer som ikke er kriminelle, blir dømt for kriminelle handlinger som de ikke har utført. Slike rettssikkerhetsregler er en selvfølge i en rettsstat, og ivaretar enkeltindividenes rettigheter i forhold til offentlige myndigheter. De bør ikke blandes sammen med og settes opp som en motsats til den vanskelige situasjonen ofrene står i. Det viktigste vi kan gjøre for voldsofre, er ikke å formulere generelle og derfor oftest langt på vei verdiløse rettigheter i en eller annen menneskerettighetskonvensjon. Det viktigste er at vi vedtar praktiske og funksjonelle ordninger som kan hjelpe ofrene i deres vanskelige hverdag. Derfor er det også at komiteen har lagt mest vekt på dette i sine merknader. Blant de tiltakene komiteen spesielt trekker fram, er følgende: Ordningen med voldsalarmer til personer som blir utsatt for trusler om grov vold, bør videreføres. Denne ordningen bør ha en så lav inngangsterskel at det ikke er nødvendig med anmeldelse for å kunne få tildelt alarm. Det er dessuten viktig med rask saksbehandlingstid for søknader om voldsalarmer. Det bør gis tilstrekkelig opplæring om voldsofres rettigheter for de offentlige personene som kommer i kontakt med voldsofre. Informasjonen til voldsofre om eksisterende ordninger må fungere. Justisdepartementet bør derfor påse at det samtidig med at et voldsoffer inngir anmeldelse blir gitt både muntlig og skriftlig informasjon til voldsofferet om bl.a. ordningen med voldsoffererstatning og rett til bistandsadvokat. Det bør vurderes om antall advokattimer som stilles til rådighet for voldsofre, er tilstrekkelig, eller om timetallet bør økes. Ordningen med rettshjelpskontorer bør utvides. Rent personlig er jeg også enig med Landsforeningen for Voldsofre i at alle voldtektsutøvere og utøvere av vold der ofrene kan ha kommet i kontakt med voldsmennenes blod, øyeblikkelig bør hiv-testes, så fremt dette er praktisk mulig. Det bør ikke være ofrenes oppgave å vente i månedsvis for selv å finne ut hvorvidt de er hiv-smittet. Det å vite at en voldtektsmann eller voldsutøver ikke er hiv-smittet og at offeret derfor ikke trenger å frykte at vedkommende er smittet av et dødelig virus, vil åpenbart fjerne en stor bør fra offerets skuldre. Det er domstolene som i dag fastsetter det generelle erstatningsnivået når det gjelder erstatning til voldsofre for ikke-økonomisk skade. Voldsoffererstatningsmyndighetene, fylkesmannen og Erstatningsnemnda, er imidlertid ikke bundet av domstolenes erstatningsutmåling i de konkrete tilfeller. Ifølge et brev fra Justisdepartementet som er sendt til Landsforeningen for Voldsofre, skal Erstatningsnemnda ved utmålingen av erstatningsbeløpet se hen til det generelle erstatningsnivået, slik det er trukket opp av Høyesterett, og til avgjørelser i sammenlignbare saker som nemnda tidligere har hatt til behandling. Det er min vurdering at erstatningsbeløpene for ikke-økonomisk skade er urimelig lave. Det bør være et alvorlig signal til oss alle. Ja, det bør faktisk få varselslampene til å blinke ganske kraftig når Landsforeningen for Voldsofre, som daglig har kontakt med personer som rammes av vold, skriver i brev til justisministeren at det ofte er når ofrene kommer i kontakt med det apparatet som har som oppgave å gi hjelp, med fylkesmannen og Erstatningsnemnda, at de opplever det største overgrepet. Landsforeningen for Voldsofre hevder faktisk at mange voldsofre tar sitt eget liv etter å ha stanget hodet i veggen i møte med dem som skulle hjelpe, fordi de føler at de ikke er noe verd. Den erstatningen de blir tilbudt, er så lav at de føler seg tilsidesatt og misforstått. I mange tilfeller får de også avslag på erstatning. De blir ikke trodd. Det finnes ingen kjent gjerningsmann, og Erstatningsnemnda kan da hevde at det ikke er tilstrekkelig bevist at de har vært offer for vold, selv om sykehusjournalene så absolutt tyder på at de snakker sant. Jeg vil trekke fram to eksempler på avgjørelser i Erstatningsnemnda som illustrerer dette problemet, og som jeg personlig finner hårreisende. En nå avdød person ble skamslått i Slottsparken i Oslo i april 1996. Han fikk karret seg over gaten, ble plukket opp av en politibil og kjørt til Ullevål sykehus med alvorlige brudd i ansiktsskjelettet. Det var nødvendig å operere inn plater i skjelettet, noe som medførte store smerter og komplikasjoner. Han søkte om erstatning for ikke-økonomisk skade på 30 000 kr og fikk innvilget 13 000 kr av fylkesmannen. Dette beløpet ble anket inn for Erstatningsnemnda. Men før saken ble behandlet der, tok han sitt eget liv, ifølge Landsforeningen for Voldsofre på grunn av hans livssituasjon etter overfallet, inkludert det lave erstatningsbeløpet. Erstatningsnemnda behandlet anken, og konkluderte i sitt vedtak, som ble sendt til de pårørende, med følgende: «Erstatningsnemnda finner i motsetning til Fylkesmannen at det ikke er ført tilstrekkelig bevis for at søker har vært utsatt for en straffbar handling. Saken ble henlagt av politiet på grunn av ukjent gjerningsmann, og det finnes ingen vitneforklaringer som kan underbygge søkers påstand eller belyse de nærmere omstendighetene rundt hendelsen.Det er imidlertid på det rene at søker ble påført ansiktsskader av alvorlig art. Dette kan likevel ikke være nok til å konkludere med at et straffbart forhold har funnet sted.» Til slutt legges det til at Erstatningsnemnda ikke har fullmakt til å endre fylkesmannens vedtak i negativ retning, slik at den likevel – beklageligvis – er nødt til å opprettholde fylkesmannens vedtak. Jeg syns at det burde være helt unødvendig av Erstatningsnemnda å helle salt i såret til de pårørende. Det er etter min vurdering ikke nødvendig å opptre hensynsløst og uten følelser, selv om man er en offentlig byråkrat som skal følge opp et regelverk. Dessuten er det grunnlag for å utvise et fornuftig skjønn i slike saker. Det bør gis erstatning dersom det er sannsynlig at en person har vært utsatt for vold. Det heter sågar i reglene at hvis det er sannsynlighetsovervekt, skal det gis erstatning. Det står faktisk ikke noen steder i forskriftene til ordningen at det er et absolutt krav at det finnes en kjent gjerningsmann. Å bruke mangel på kjent gjerningsmann som argument mot å gi erstatning, er dessuten tvilsomt i forhold til intensjonene i FNs prinsipperklæring om rettigheter for ofre for kriminalitet og maktmisbruk, som Norge har støttet. Det sies i denne prinsipperklæringen at en person kan anses som offer i forhold til prinsipperklæringen uansett om gjerningsmannen er identifisert, pågrepet, tiltalt eller dømt. Det sies også at ofre bør behandles med medmenneskelighet og respekt for deres verdighet. Det kan knapt sies å være tilfellet i denne saken. Det er alvorlig når Landsforeningen for Voldsofre mener at dette eksemplet ikke er enestående, men at det tvert imot viser seg vanskelig å få erstatning når det ikke finnes kjent gjerningsmann. Et annet eksempel: En polititjenestemann ble skadet etter en skyteepisode, av en gjerningsmann som ble dømt til fem års sikring for drapsforsøk samt til å betale polititjenestemannen en erstatning på 30 000 kr. Fylkesmannen tilkjente politimannen en erstatning tilsvarende dommen – altså på 30 000 kr for ikke-økonomisk skade. Det ble lagt vekt på skadeomfanget og handlingens alvorlige karakter. Politimannen, som var påført skjemmende arr ved øyet, på kinn og foran øret og fikk problemer med å bevege muskulaturen i kinnet, og dessuten hadde opplevd en livstruende situasjon, mente at beløpet på 30 000 kr var for lavt og anket til Erstatningsnemnda – som ikke mente at beløpet var for lavt, tvert imot. Først refererer nemnda til et brev den selv sendte til fylkesmennene i august 1996, der det blir slått fast at det ikke skal legges til grunn et annet eller strengere vurderingstema overfor personer i særlig utsatte yrkesgrupper enn i forhold til andre voldsofre. Deretter endrer nemnda sin egen oppfatning og føyer til at den imidlertid er kommet til at dette utgangspunktet må nyanseres i forhold til polititjenestemenn. Ja vel – slik at polititjenestemenn som tar risiko for å beskytte alle oss andre, kan få et høyere erstatningsbeløp? Nei, motsatt! Erstatningsnemnda mener at polititjenestemenn bør få lavere erstatning enn andre voldsofre. Politifolk må være forberedt på å bli utsatt for vold, og Erstatningsnemnda går derfor så langt som til å konkludere med at det «innenfor rammene av det som er påregnelig i tjenesten skal mye til for at erstatning skal kunne gis». Ifølge Erstatningsnemnda – i alle fall ifølge de medlemmene som satt i nemnda i desember 1997, og som sitter der fremdeles – bør altså polititjenestemenn som hovedregel unntas fra å kunne få voldsoffererstatning, til tross for at dette er en yrkesgruppe som tar på seg store belastninger for å sikre andres liv og helse. Jeg håper virkelig at justisministeren er uenig i en slik konklusjon, og at han setter skapet kraftig på plass. Det er ikke uten grunn at en enstemmig komite ber departementet foreta en vurdering av både forskrifter, praksis og – ikke minst – sammensetningen av Erstatningsnemnda. Komiteen ber også departementet vurdere om en representant for brukerorganisasjonene – altså for voldsofrene – bør få plass i Erstatningsnemnda. Så kort helt til slutt: I februar 1996 gjorde et enstemmig storting følgende vedtak: «Stortinget ber Regjeringen utrede etablering og finansiering av et voldsofferfond som skal gi direkte eller indirekte støtte til voldsofre, med sikte på å fremme forslag til en slik ordning.» Jeg var ganske fornøyd da dette ble vedtatt, siden det var utslag av et privat forslag fra undertegnede. Men jeg konstaterer at det nå er gått fem år siden dette stortingsvedtaket ble fattet, og at det fremdeles ikke er fulgt opp av departementet. Jeg må ha lov til å si at jeg syns fem år er lang tid for å følge opp et stortingsvedtak.