Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-05-23:
Jeg ønsker å takke representanten Tyvand for at han tar opp en viktig diskusjon, som er helt i tråd med det som er de viktige prioriteringene til regjeringen, nemlig at alle skal kunne lese og skrive når de går ut av den norske skolen, og da må innsatsen starte tidlig. Representanten Tyvand brukte eksemplet Sverige. Det er i og for seg bra at man av og til bruker Sverige som et positivt eksempel; det skjer jo veldig ofte at det brukes som et dårlig eksempel. Men hvis man ser på de skandinaviske landene på begynnelsen av 2000-tallet, fikk både Norge og Sverige veldig nedslående resultater på de internasjonale skoleundersøkelsene. De er i seg selv bare en indikator. Vi tillater oss å sammenligne oss med andre land. Det er ikke som fotball-VM, så det er ikke noe mål i seg selv at man skal skåre høyt, men vi tillater oss å se hvordan det står til i norsk skole sammenlignet med andre land. Forskjellen på Sverige og Norge var veldig enkel. Forskjellen var at det i Norge satt en regjering, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, som gjennomførte det store skoleløftet som fikk navnet Kunnskapsløftet, mens det i Sverige tok lang tid – det ble ikke noe PISA-sjokk, og det kom heller ingen store endringer i skolen. Jeg mener det er et veldig godt poeng av representanten Tyvand å etterlyse tydelige læringsmål for de aller minste barna i skolen. Etter Reform 97 – hvor man med et annet politisk flertall presset gjennom tidligere skolestart og kvalifiserte en rekke barnehagelærere til plutselig å bli skolelærere – hadde man knapt klare kunnskapsmål for de barna som skulle begynne på skolen. Det endret Kunnskapsløftet på. Så i læreplanen i norsk står det f.eks. at elevene etter 2. årstrinn skal kunne «lese enkle tekster med sammenheng og forståelse på papir og skjerm» og «bruke egne kunnskaper og erfaringer for å forstå og kommentere innholdet i leste tekster». Jeg er altså helt enig med representanten Tyvand i at det er et viktig poeng, men jeg mener at den spissingen av læringsmålene i skolen kom med Kunnskapsløftet, og det burde Kristelig Folkeparti være stolt av at man var en bidragsyter til. Det var andre partier på Stortinget som advarte og advarte og advarte mot den nye kunnskapspolitikken og holdt fast på en annen type skole, men det viste seg til slutt at kunnskapspolitikken, kunnskapsskolen og Kunnskapsløftet var kommet for å bli. De representantene sier i dag noe annet, i hvert fall de partiene. Jeg er også enig med representanten Tyvand i at vi har et spesialundervisningsproblem som ikke har blitt løst. Han peker på det. Selv om man ser på tallene at bruken av spesialundervisning har gått litt ned, har bruken av spesialundervisning gått kraftig opp, hvis man ser det i en litt større sammenheng. Nå er det selvfølgelig et tveegget sverd, fordi på den ene siden er det bra at man har spesialundervisning for dem som trenger det – det er jo ikke slik at målet er null spesialundervisning; det er bra at vi har tilrettelagt undervisning og ekstra støtte til dem som trenger det – men hvis spesialundervisningen på den andre siden får et slikt omfang at det gjør at mange som egentlig burde ha vært i en egen klasseromssituasjon, isteden er utenfor og i tillegg – som den forrige regjeringen åpnet for – ikke nødvendigvis settes til å undervises av folk med klar og tydelig formell kompetanse, har vi et problem. Jeg mener at Dovre er et veldig godt eksempel på en god måte å angripe dette på, nettopp ved at man går inn og ser kritisk gjennom bruken av spesialundervisning og gradvis jobber med å overføre ressursene fra spesialundervisning til den vanlige klasseromssituasjonen. Jeg mener Dovre kan være et godt eksempel på flere måter. Det er ikke forsket på og evaluert på alle bauger og kanter, men det ser ut som, i de eksemplene jeg har sett, at man der også har forstått en annen viktig ting, og det er at dette ikke bare handler om ressurser. Hvis det bare handlet om ressurser, ville Norge, som bruker nærmest mest penger på skole av samtlige OECD-land, vært i topp. Man kan også se på lærertettheten i Norge. Jeg er helt enig i at det trengs flere lærere, det blir flere barn i skolen. Vi må ha flere lærere, hvis ikke blir det færre lærere per elev, og det er jo ikke noe mål. Vi har også beholdt de 600 lærerne som de rød-grønne helt på tampen av sin periode la inn for å forsøke å oppfylle sine veldig ambisiøse løfter om lærertetthet i skolen. Poenget er at hvis man ser på lærertetthetstallene, er det ikke slik at det er en veldig klar sammenheng mellom skolene med høyest lærertetthet og skolene med best læring. Derfor tror jeg det man har sett i Dovre kommune – og som man har sett i andre kommuner i Norge som gjør det godt, og som klarer å lære elevene det de skal – er at det handler ikke bare om antall lærere, ikke bare om ressurser, men om innhold og kvalitet. Denne regjeringen har noen klare prioriteringer. Det betyr at vi har valgt å satse på noen ting, og jeg må si at syv måneder etter at vi tiltrådte, tror jeg det vil være veldig uklokt av regjeringen å bytte prioriteringer. Nå må vi først levere på det vi har sagt vi skal gjøre, og utgangspunktet vårt er at den aller viktigste investeringen vi kan gjøre, er at gode lærere får bli enda bedre. Det er forskjellige undersøkelser, forskjellig forskning, når det gjelder lærertetthet, som spriker. Det vi vet helt sikkert, er at lærertetthet i seg selv ikke fører til en bedre skole. Måten man bruker lærerkreftene på, er helt avgjørende. Vi vet også at kompetansen og kunnskapen til læreren er viktig. Norsk grunnskole har en relativt høy lærertetthet sammenlignet med andre land. Det er også verdt å merke seg at i opplæringsloven finnes det en bestemmelse om tidlig innsats i grunnskolen, § 1-3, hvor det bl.a. står at på 1.–4. trinn skal kommunene sørge for «den tilpassa opplæringa i norsk eller samisk og matematikk mellom anna inneber særlig høg lærartettleik, og er særleg retta mot elevar med svak dugleik i lesing og rekning». I 2009, da denne bestemmelsen kom, kom det også rundt 1 mrd. kr ekstra i rammetilskuddet, så det skal de rød-grønne ha honnør for. Poenget mitt er at lærertetthet selvfølgelig ikke er uvesentlig, men det aller viktigste er klasseromsundervisningen, kvaliteten og kompetansen – og samhandling, altså laget man klarer å bygge på skolen. Derfor er denne regjeringens prioriteringer, som vi kommer til å holde fast ved, et gigantisk etter- og videreutdanningsløft, et lærerløft, for å sikre at gode lærere kan bli enda bedre, for å sikre at alle lærere har de formelle kvalifikasjonene vi ønsker, og for å sikre at man kan få faglig påfyll gjennom løpet sitt. Det er å bygge karriereveier i skolen, slik at det skal være mulig å ha en karriere i skolen uten at man nødvendigvis må gå over til administrasjonen. Det er – ved siden av å fortsette trykket på leseopplæring, som ser ut til å ha vært relativt vellykket i skolen, og som kom i kjølvannet av nettopp kunnskapskravene til Kristin Clemet, Kristelig Folkeparti-, Høyre- og Venstre-regjeringen og Kunnskapsløftet – å få løftet realfagsnivået i skolen gjennom en forsterket realfagsstrategi. Det er viktig. Dessuten er det verdt å nevne også en praktisk utfordring. Det er at vi vet at i SSBs fremskrivninger er det ikke slik at vi har mer enn nok lærere i fremtiden, så vi er nødt til å jobbe med kvalitet, gjøre gode lærere – for dem er det mange av – enda bedre, og samtidig jobbe med rekruttering.