trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Det gjelder først en kommentar fra Steensnæs til Gundersen om at man ikke skal undervurdere betydningen av forholdet til Russland. Det er jeg helt overbevist om at verken representanten Gundersen eller Fremskrittspartiet har gjort. Det som må være det sentrale her, er at vi kan ikke av hensyn til Russland sitte og akseptere folkemord og menneskerettighetsbrudd over en lav sko, slik det har skjedd tidligere. Jeg er glad for det standpunktet Steensnæs har landet på når det gjelder den konkrete konflikten vi nå står oppe i i forhold til Jugoslavia. Men signaleffekten her er veldig viktig, at man ikke noen gang må la det være tvil om at dersom et land er i ferd med å utføre et folkemord, kan dette få konsekvenser for dem. Mitt poeng er at folkeretten ikke må hindre menneskerettighetene. Menneskerettighetene er grunnleggende, og de er det moralske fundamentet for folkeretten. Dersom en ikke har menneskerettigheter, har en etter min oppfatning heller ikke folkerett. Så mitt spørsmål til representanten Steensnæs er, også med tanke på den debatten vi har sett i media i den senere tid, om han mener at det å hindre en humanitær katastrofe er nok i seg selv for at NATO skal kunne gripe inn i en konflikt. Min oppfatning er at i visse situasjoner er det nødrett, og det er det i denne situasjonen. Men det vil det også være andre steder, og det overgriperne og undertrykkerne må få klar beskjed om, er at ingen kan være trygg ved å henvise til og dekke seg bak folkeretten.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Jeg synes det var mange interessante og gode tanker i representanten Solheims innlegg i dag. Det som likevel fikk meg til å ta ordet, var at vi for noen dager siden leste i avisene, i Dagbladet, at Erik Solheim erklærte at han nå er NATO-tilhenger. I sitt innlegg nå refererte han til at det var meget viktig at man nå gikk sterkt militært inn med en gang og heller satte inn et kortsiktig støt, slik at prosessen ikke skulle være så langvarig. En forutsetning for at man skal kunne gjøre det, er selvfølgelig at man har hatt en forutgående langsiktig oppbygging av forsvarsevnen. Det som er NATOs suksess i dag, og som gjør at NATO spiller en så sentral rolle i verdenspolitikken som det gjør, er nettopp at NATO er så sterkt militært. Dette vil selvsagt også være like avgjørende i årene fremover. Mitt spørsmål til representanten Solheim er om hans nåværende NATO-standpunkt – at han støtter NATO – vil følges opp fra representanten Solheims og SVs side også når det gjelder å ivareta NATOs militære forsvarsevne i tiden fremover, slik at NATO kan rydde opp i konfliktene og også spille den sentrale rolle som et stabiliserende og fredsbevarende element i verden.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Jeg blir alltid litt lei meg når Kristin Halvorsen blir lei seg. Jeg var for det første enig i svært mye av det hun sa om de dilemmaer og avveininger vi har stått overfor og løpende står overfor når det gjelder situasjonen på Balkan. Men når hun så opphøyer spørsmålet om førstebruk til et av sine viktigste punkter, gjentar hun etter mitt skjønn en feil som SV har gjort i det siste. Jeg undervurderer ikke betydningen av det spørsmålet, og jeg viser til det som ble sagt av Arbeiderpartiets parlamentariske leder om det i debatten. Dette står på dagsordenen og bør stå på dagsordenen som ledd i en løpende gjennomtenkning av de strategiske doktriner. Men det er atomarsenalenes faktiske eksistens og størrelsen på dem og hvordan vi bringer dette videre i form av nedrustning og omfattende avtaler mellom de store, som er det sentrale. Det er arsenalenes faktiske eksistens som er problemet, og ikke de doktriner de er pakket inn i. Jeg gjentar det jeg sa under et tidligere innlegg: Om det skulle skje, Gud forby, at Moskva og Washington virkelig ser seg truet strategisk – jeg håper vi aldri kommer i en slik situasjon – vil skriftlige erklæringer på forhånd om hva man gjør og ikke gjør, ha svært liten betydning. Da er det det faktum at atomarsenalene er der, som har betydning. Det er der vi må sette støtene inn, og jeg føler at Regjeringen har et riktig grep omkring prioriteringen av disse spørsmålene. Jeg skjønner ikke at Erik Solheim med all sin boblende energi kan være så entydig opptatt av noe som tross alt er en liten flik av et mye større problemkompleks enn førstebruk/ikke-førstebruk.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-03-25:
Jeg tror ikke verken utenriksministeren eller jeg vil bruke porto på å sende referater av hva vi har sagt, til Pakistan og India. Men selv om vi gjorde det, tror jeg ikke det var særlig grunn til bekymring. Det er det faktum at en god del land har atomvåpen, som gjør at de fører sin kamp videre mot ikke-spredningsavtalen, ikke doktrinene som disse atomvåpnene er fulgt av. Jeg tror faktisk at selv om Moskva og Washington i morgen den dag erklærte ikke-førstebruk, ville de samme land erklære seg i sin fulle rett når de sier: Disse våpnene må også vi ha, uavhengig av de doktrinene som følger våpnene. Det er det som er det sentrale, og det er her jeg føler at SV er inne i en blindgate, hvis de tror ikke-førstebruk i seg selv er en løsning på disse enorme dilemmaene og utfordringene.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-03-25:
Som kjent er det slik at ein viss mann sette ned den fyrste komite, då han ville at inkje skulle skje. Statsministeren grunngjev dette utvalet med at det skal tenkjast nytt. Det kan då høyrast ut til at det ikkje er mogleg å tenkje nytt innanfor det apparatet ein har i Regjeringa, i departementet, i Forsvarets forskningsinstitutt, i alle dei institusjonane som blir trekte inn i den normale prosessen som bygger opp til ei langtidsmelding. Her har Regjeringa full fridom til å trekke inn kva som helst, og det bør dei gjera, dei bør absolutt tenkje nytt. Eg trur ikkje det kjem så veldig mykje nytt ut av NATO-toppmøtet. Me veit vel konklusjonen allereie i dag ganske godt. Me er ikkje imot at ein skal tenkje nytt – det er kjempefint – men få det inn i det vanlege sporet og dei vanlege prosessane, slik at me kan behandle dette på ein mest mogleg ryddig måte. Om det no skal bli eit utval som skal jobbe i eit år, slik som statsministeren sa, skal det vel koma ein konklusjon som kanskje blir behandla her til våren. Allereie neste haust må langtidsmeldinga ligge føre om vi skal kunna behandle den her i vårsesjonen 2001, slik Stortinget har vedtatt skal skje. Så tenk nytt, men lat oss få dette inn i den normale prosedyren.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
Statsministeren summerte på mange måter opp en del av det som var hans innlegg i forrige uke, og jeg la merke til at han understreket sterkt hva som var Regjeringens forståelse for behovet for et slikt forsvarspolitisk utvalg. Jeg håper statsministeren lytter til det som blir sagt fra de øvrige partier her i Stortinget i dag, og vurderer nøye om han fortsatt mener det er et behov for et slikt utvalg. Vi trenger ikke, tror jeg, ordninger som man praktiserer i Sverige og Danmark – med varierende hell. Når det så gjelder alliansens samlede militære kapasitet, ikke minst de europeiske alliertes kapasitet, vil jeg bare spørre statsministeren: Vil han eksplisitt ta opp dette i sitt innlegg og i sine møter i Washington, slik at man fra norsk side adresserer nettopp behovet for å sørge for en kapasitet som står i forhold til de intensjonene man legger i både de gamle kravene til artikkel 5 og andre? Så har statsministeren i sitt innlegg lagt stor vekt på hva som skjer i utviklingen mellom Vestunionen og Den europeiske union og de sikkerhets- og forsvarspolitiske implikasjoner. Nå er det slik at det er flere land, ikke minst de nye NATO-medlemmer, Polen, Tsjekkia og Ungarn, som har samme utfordringen som Norge når det gjelder det å være medlem av NATO, men ikke medlem av EU, og som må ha de samme interesser som oss i å få en best mulig og tettest mulig forankring. Selvsagt er Tyrkia også et land i den samme situasjon. Og da blir mitt spørsmål: Vil Regjeringen og statsministeren ta et initiativ fra norsk side til å lede en slik gruppering for å få til en best mulig dialog gjennom en slags blokkdannelse med felles interesser inn mot EU/VEU-problematikken?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Det er klart statsministeren lytter til det som sies i debatten også angående en gjennomgang av forsvarspolitikken som forberedelse til arbeidet med langtidsmeldingen. Men det jeg vel har forstått, er at en har fryktet at dette skulle flytte debatten om nødvendige politiske beslutninger som til enhver tid må fattes, bort fra de normale fora. Det er, som jeg har understreket sterkt, overhodet ikke Regjeringens intensjon. Det er klart at både regjering og storting og de konsultasjonsorganene vi har mellom regjering og storting, til enhver tid må føre debatten og treffe de nødvendige beslutninger, enten det dreier seg om bevilgninger, øvingsmuligheter eller omorganiseringer i Forsvaret som til enhver tid må foretas. Vi tror det ville være uklokt å avskjære oss muligheten for det tilfang av råd en kan få fra et utvalg, som er sammensatt av representanter både fra det politiske og det fagmilitære miljø, og som vil ha som oppgave å se på de tilpasninger vi må foreta etter vedtak som vil bli truffet på NATOs toppmøte og også i det strategiske konseptet. Dette skal altså ikke erstatte den løpende politiske debatt og debatt om bevilgninger, det skal langt mindre avskjære debatten om langtidsmeldingen, men skal være med og gi et tilfang av stoff til denne langtidsmeldingen. Vi tror at vi vil være tjent med det. Når det så gjelder den samlede militære kapasiteten med hensyn til både de tradisjonelle og de nye oppgaver, synes jeg det bør reflekteres i våre innlegg under toppmøtet, og noterer meg det ønskemålet. Når det gjelder Vestunionen og EU, er det riktig som Røsjorde pekte på, at det er flere land som er i samme situasjon som Norge: NATO-medlem, men ikke EU-medlem. Om det vil være klokt å danne det som representanten Røsjorde kalte en «blokkdannelse» for å ivareta våre interesser, er jeg derimot mer usikker på.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Som jeg sa i mitt innlegg, må det stilles tilstrekkelige økonomiske midler til disposisjon for å realisere det til enhver tid gjeldende forsvarskonsept i Norge. Det er dermed ikke garantert at Regjeringen og Høyre er enige om hva som er tilstrekkelige ressurser, men det er vårt utgangspunkt. Og en gjennomgang av forsvarsstrukturen etter Washington-toppmøtet betyr ikke at vi skal skyve slike problemstillinger under teppet og henføre dem til et utvalg. Jeg håper det beroliger Høyres leder. Men jeg tror man gjør klokt i å legge vekt på at det på NATO-toppmøtet sannsynlig blir fattet en hel del vedtak, som også vil avspeiles i det strategiske konseptet, som vi trenger en kombinasjon av fagfolk og politikere til å se hvordan vi skal fange opp, og som da skal føres inn i normale politiske kanaler, bl.a. i langtidsmeldingen, som skal behandles i Stortinget. Regjeringen ønsker det tilfang av materiale, men ikke for å erstatte de naturlige politiske prosesser. Dette blir ikke gjort for at vi skal la være å handle, men tvert imot for at vi skal få et bedre grunnlag for å handle riktig. Vi skal i lys av det som er sagt i Stortinget, selvsagt også være villig til å se på formuleringene i mandatet. Og jeg har forstått representanten Jan Petersen slik at han har gitt verdifulle innspill til det, og det vil vi ta med oss i det videre arbeidet ved opprettelsen av et slikt utvalg. Ellers noterer jeg med tilfredshet at Stortinget har stilt seg bak Regjeringens holdninger og handlemåte når det gjelder håndteringen av Kosovo-krisen. Jeg tror også at det er bred enighet i Stortinget om de ambisjoner vi har hvis Vestunionen blir integrert i EU, nemlig at de rettighetene vi har i dag, må videreføres.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Jeg tror representanten Solheim er inne på noe viktig når han sier at NATO-toppmøtet og det strategiske konseptet i veldig stor grad vil reflektere at vår forsvarsallianse står overfor nye oppgaver ved inngangen til et nytt århundre. Derfor er det helt riktig at det ikke er noe godt svar på problemstillingene, når vi nå går inn i et nytt århundre, å bare vise til de tradisjonelle kjerneoppgavene til NATO og den organisasjonsstrukturen som følger av det. Og det er også en av bakgrunnene for at vi tror det kan være klokt med en gjennomgang før vi legger fram neste langtidsmelding, hvor disse problemstillingene skal reflekteres. Men altså igjen – for å understreke og berolige dem som har uttrykt uro i dag – ikke til fortrengsel for den løpende politiske debatt og de løpende politiske beslutninger som skal foregå. Så er det riktig – og det er et tungt ansvar for oss som har tatt beslutningen i Regjeringen – at vi har et særlig ansvar for det norske personell som er sendt til operasjoner i Kosovo, ca. 180 personer og seks F-16 fly, hvorav fire hele tiden skal kunne være operative, og to skal være i beredskap. Vi gjør det som er mulig for å ivareta deres sikkerhet. Det vil alltid være forbundet med en viss risiko å sende personell ut i militære operasjoner, det skal ikke underslås. Vi vurderer det likevel slik at risikoen for vårt personell ikke er av den største. Det henger litt sammen med den oppgavefordeling som eksisterer mellom NATO-landene i denne operasjonen, hvor våre fly ikke er av de mest fremskutte i de nattlige operasjonene som foregår. Dette kan jeg av naturlige grunner ikke gå noe særlig mer inn på. Jeg vil ikke dermed ha sagt at det ikke eksisterer noen risiko, men vi anser ikke de norske for å være utsatt for den høyeste.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Nå var Hagen først innom Verdikommisjonen, som han mente man høstet dårlige erfaringer med. Det er jeg slettes ikke sikker på. Den har allerede satt i gang en rekke prosesser og prosjekter som vi tror vi kommer til å høste gode erfaringer med. At den til tider også kan ytre seg på en måte som vi i denne sal og i politiske partier ikke liker, det må vi være forberedt på, det er en del av den løpende politiske debatt. Men når det så gjelder det utvalget Regjeringen akter å sette ned som et bidrag til arbeidet med langtidsmeldingen, bekrefter jeg gjerne at det selvsagt ikke skal brukes til å avvise spørsmål og forslag i den løpende politiske debatt og beslutningsprosess når det gjelder forsvarspolitiske spørsmål. Det ville være nokså meningsløst. Vi har hatt forsvarskommisjoner tidligere som har arbeidet i langt lengre tid enn det vi tenker oss her. De var i stor grad nedsatt av arbeiderpartiregjeringer, og de ble – så vidt jeg husker – aldri brukt til å avvise forslag eller spørsmålsstillinger i den løpende forsvarspolitiske debatt. I hvert fall har ikke vi tenkt det i dette tilfellet. Det ville nesten også være å si det samme som at arbeidet med langtidsmeldingen skulle avskjære slike debatter og spørsmål. Dette er jo et ledd i arbeidet med langtidsmeldingen. Det skal selvsagt ikke avskjære spørsmål og forslag, og det skal ikke Regjeringen misbruke utvalget til. Det kan jeg godt bekrefte. Når det så gjelder Norges og andre lands interesser i forhold til Vestunionen, hvis den blir integrert i EU, vil det være naturlig for Norge å ta kontakt med andre land som er i samme kategori, altså at de er NATO-medlemmer, men ikke EU-medlemmer. Det jeg stilte meg tvilende til, var representanten Røsjordes formulering om at en skulle lage en blokkdannelse av slike land. Det tror jeg neppe er en særlig klok begrepsbruk i forholdet til EU og NATO. Vi må først og fremst ivareta Norges interesser, men det kan godt hende at vi på noen områder vil være tjent med at vi samordner oss med andre land i tilsvarende situasjon.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Ja, vi skal tenke nytt, men jeg hadde håpet at representanten Ingvald Godal også hadde gjort det, etter at jeg nå har forklart at et slikt utvalg ikke kommer til fortrengsel for den politiske debatt og beslutningsprosess, og at materialet derfra tvert om skal kanaliseres inn i de normale prosesser. Konklusjonene fra et slikt utvalgs innstilling tror jeg ikke vi skal legge fram i Stortinget til en egen debatt. Men som jeg sa i min forrige replikk, det skal være et tilfang av materiale som skal kanaliseres inn i langtidsmeldingen, som på normal måte kommer til Stortinget. Derfor har jeg litt vanskelig for å skjønne hvorfor representanten Ingvald Godal er så bekymret for dette. Høyre har jo tidligere selv aktivt medvirket til – ja, de hadde vel endog lederen av – en forsvarskommisjon hvis materiale var med og dannet grunnlaget for en langtidsmelding. Så hvorfor man nå skulle være redd for et hurtigarbeidende utvalg hvis materiale også skal danne grunnlaget for langtidsmeldingen, som på normal måte skal behandles av Regjeringen og på normal måte skal drøftes i Stortinget, det har jeg litt problemer med å forstå. Det kan faktisk av og til være klokt å ha slike hurtigarbeidende utvalg for å bidra til nytenkning. Når representanten Ingvald Godal sa at det neppe kommer noe nytt fra Washington, tror jeg han er litt rask i konklusjonen. Jeg tror faktisk det der vil bli fattet en del vedtak ut fra det forarbeidet vi kjenner til, som vil stille det norske forsvar overfor nye problemstillinger, og som det er klokt at vi setter både politikere og fagfolk til å fange opp, for deretter, for ytterligere å understreke det, på normal måte ta det inn i langtidsmeldingen og til debatt i Stortinget.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Jeg gav i mitt forrige innlegg uttrykk for de hovedsynspunkter jeg fant grunn til å kommentere etter debatten til da. Forløpet av debatten nå på slutten har ikke endret det, så jeg skal ikke begi meg inn på noen ytterligere oppsummerende kommentar, bare knytte noen bemerkninger til et av de forslagene som ligger på representantenes bord. Jeg skal ikke blande meg inn i hvordan Stortinget behandler fremsatte forslag, men hvis det som jeg sier på vegne av Regjeringen, kan ha noen betydning for behandlingen av forslaget, vil jeg si følgende – det gjelder forslag nr. 2, fra representanten Erik Solheim, når det gjelder menneskerettigheter i forhold til Tyrkia og nye medlemsland i NATO: Nå har Erik Solheim og jeg et felles engasjement i kampen for menneskerettigheter generelt, og jeg har også hatt gleden av å samarbeide med Solheim om konkrete saker i den sammenheng. Og jeg vil gjerne forsikre Solheim og Stortinget om at også når det gjelder menneskerettigheter i Tyrkia, har jeg personlig, og også andre representanter for Regjeringen, tatt dette opp. Dels gjør vi det bilateralt. Jeg hadde selv anledning til å ta det opp med ham som nå er statsminister i Tyrkia, Ecevit, da han som visestatsminister besøkte meg i fjor. Jeg kan forsikre om at dette også drøftes i NATO-sammenheng, og Norge bidrar til det. Jeg er enig i det som er intensjonen i dette forslaget, nemlig at det ikke skal være dobbelt sett av menneskerettighetskrav i forhold til et eksisterende medlemsland som Tyrkia og nye medlemsland. Det skal være de samme krav og det samme engasjement fra norsk og fra NATOs side uansett hvilke medlemsland det dreier seg om. Jeg hadde lyst til å si dette fordi forslagets ordlyd ellers kan gi inntrykk av at det eksisterer et dobbelt sett av krav, og det er det i hvert fall ikke Norges holdning at det skal gjøre. Og vi vil både innenfor NATO-rammen og i andre sammenhenger, også bilateralt, utvise det samme engasjement og stille de samme krav når det gjelder respekt for menneskerettigheter, enten det dreier seg om Tyrkia eller nye medlemsland i NATO – eller andre land for den saks skyld.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Hvis jeg tolker Bjørn Tore Godal rett, er jeg i nærheten av å være enig med ham på ett punkt. Det er at det er selvfølgelig slik at så lenge det finnes atomvåpen overhodet, vil det være en trussel, og en trussel som kan brukes av de landene som har atomvåpen. Men det er jo ikke bare det perspektivet en har i denne diskusjonen. Et meget vesentlig poeng i forhold til den framtidige sikkerhetspolitiske situasjon i verden er å hindre spredning av atomvåpen til nye land, og det er der førstebrukdoktrinen kommer inn som et meget vesentlig argument brukt av de landene som nå ønsker seg og kjemper for å få atomvåpen. Jeg håper inderlig at verken den indiske eller den pakistanske regjering og ambassade leser referatet fra innleggene til Bjørn Tore Godal og utenriksministeren her i dag, for da har de fått de meget gode argumentene for hvorfor nettopp de også burde ønske seg atomvåpen. Da er vi i ferd med ikke bare å spre atomvåpen til mulige flere land, men også til regimer og grupperinger som er, hva skal en si, totalt utenfor all mulig politisk og diplomatisk dialog. Jeg synes at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene i denne saken er – nå holdt jeg på å si et uparlamentarisk ord – men «feige» kan kanskje gå?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Jeg har vanskelig for å forstå Bjørn Tore Godal i denne argumentasjonen, må jeg si. Det er opplagt at den vesentlige utfordringen vi har, er en betydelig nedrustning og avskaffing av atomvåpen. Det er riktig. Men hvorfor klarer ikke Bjørn Tore Godal å ha to tanker i hodet samtidig, og særlig når han skal ut og argumentere overfor land som ønsker seg atomvåpen fordi stormaktene har tilgang til atomvåpen? Da trenger man jo nettopp å predike at vi har ikke atomvåpen for å ha dem til førstebruk. Hvis man ikke bruker det som argument for sin egen forsvarsstrategi, med hvilken rett kan man da kritisere andre land høyt og intenst for å ønske seg det samme? Det er der dobbeltmoralen ligger. Hvis dobbeltmoral også kunne bety to tanker i hodet samtidig, hadde det jo vært en fordel!
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Nå har SV fått to motforestillinger til forslaget. Den ene er fra Arbeiderpartiet, som sier at dette er et uvesentlig og meningsløst forslag. Den andre er fra Kristelig Folkeparti, som sier at de er enig i intensjonen, og hvorfor i all verden bråker SV med dette? Jeg synes egentlig at det sier noe om hvor mye dette forslaget om førstebruk av atomvåpen plager både Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Hvis man skal gjøre en troverdig innsats for nedrustning av atomvåpen, må man selvsagt også vise noen muskler og et engasjement internasjonalt for å føre den debatten. Det er derfor SV må presse Regjeringen og Arbeiderpartiet i disse spørsmålene. Hvis ikke vi gjør det, er det ingen andre som gjør det. Derfor går utfordringen både til sentrumspartiene og til Arbeiderpartiet om at denne kampen må tas på den internasjonale arenaen. Det er ingen grunn til å tusle rundt i lønndom med det. Kom ut av skapet!
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-02-10:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg har et spørsmål til helseministeren. Importen av legespesialister og allmennleger er blitt mer en tredoblet de seneste to år. Dette er imidlertid ikke uten problemer. Det rapporteres om betydelige språkproblemer i allmennlegetjenesten i mange kommuner. Særlig er dette tilfellet hvor allmennlegetjenesten stort sett består av utenlandske leger som er rekruttert fra land utenfor Skandinavia. Hva kan helseministeren gjøre i forhold til kommunene for å bedre norskkunnskapene til de utenlandske legene før de starter sin praksis?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. De fleste av de importerte utenlandske spesialistene går til norske sykehus, som synes å ha et umettelig behov for spesialister, noe som vel skyldes den økende grenspesialiseringen. Vil helseministeren i forbindelse med godkjenning av de regionale helseplanene vurdere om det kanskje er en overdekning av spesialister i norske sykehus, særlig i Sør-Norge, som igjen går på bekostning av spesialisttilgangen i Nord-Norge?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Vi har både en knapphet på leger i Norge og en skjev fordeling av de legeårsverkene vi har. Regjeringen angriper dette langs flere dimensjoner, først og fremst ved å øke utdanningskapasiteten, dernest ved å sørge for at vi får en bedre styring med fordelingen av nye legeårsverk. Men vi må fortsatt regne med et behov for å rekruttere leger fra utlandet. Det som da er viktig, er at rekrutteringen skjer slik at vi gir søkere mulighet til en forberedelse, både når det gjelder norsk språk og når det gjelder norske samfunnsforhold. Verken norsk språk eller – kanskje i langt mindre grad – norsk trygdevesen, som jeg har et visst kjennskap til, lar seg lære på 14 dager. Opplegget som vi nå samarbeider med arbeidsmarkedsmyndighetene om, består derfor i å gi en skikkelig opplæring før disse utenlandske legene kommer inn i det norske helsevesenet. Vi er også opptatt av et samarbeid med fylkeslegene i de mest aktuelle fylkene om hvordan en kan følge opp legene også når de er i Norge.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Svaret på representanten Alvheims spørsmål er at vi faktisk har fått mulighet til en bedre styring med dette nå, fra 1. januar, når den nye loven om legefordeling er trådt i kraft, og det nye nasjonale rådet for spesialistutdanning av leger er trådt i funksjon. Dette rådet skal nettopp bidra til en sterkere nasjonal styring med hva slags spesialiteter vi skal ha, og det skal også bidra til en bedre fordeling av de spesialister som sykehusene trenger. Jeg mener derfor at vi nå har skaffet oss verktøy, og så blir det opp til myndighetene å bruke dette verktøyet på en klok måte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg har allerede tatt et initiativ til å se nærmere på dette problemet. Vi skal følge EØS-avtalen, men vi har også muligheten til å forhåndsgodkjenne utdanningssteder utenfor EØS-området. Jeg har tatt et initiativ til en vurdering av om vi i større grad bør gjøre det, nettopp for å møte det problemet som representanten Ballo her peker på.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Det er mitt syn at sykehusene bør få en friere stilling for å håndtere de nye og mer krevende virkemidler som helsepolitikken nå baseres på, bl.a. innsatsstyrt finansiering og etter hvert et fritt sykehusvalg. Men det er ikke likegyldig hva slags organisasjonsform, hva slags tilknytningsform, sykehusene har til sin eier. Fordi dette er et stort og viktig helsepolitisk spørsmål, har Regjeringen nedsatt et utvalg – Sørensen-utvalget – som innen 15. mars skal avgi en rapport om alternative tilknytningsformer for sykehus. Blant de alternativene som vil bli vurdert, er aksjeselskapsformen, men også en form for sykehusforetak som ligner den statsforetaksmodellen som er vedtatt når det gjelder statlige virksomheter. Mitt mål er å få en bred helsepolitisk debatt på grunnlag av Sørensen-utvalgets innstilling, og jeg forstår det slik at den innstilling som foreligger til Oslo bystyre, har tatt høyde for at man faktisk vil vurdere også de alternativer som Sørensen-utvalget presenterer, før de tar endelig standpunkt i Oslo. Det vil være mitt bestemte råd til Oslo kommune. Jeg vil også peke på at en eventuell endring av tilknytningsform kan bety en så omfattende endring av sykehusets organisering at det kan utløse krav om ny godkjenning etter sykehusloven. Det vil i så fall bli vurdert hvis et slikt endelig vedtak skulle bli fattet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Den kritikk som representanten Kristoffersen nå reiser, føler jeg først og fremst rettes mot byrådet i Oslo, og det ønsker ikke jeg å svare for. Jeg vil svare for hvordan jeg har håndtert denne saken. Det er å sørge for at det blir lagt til rette for en bred helsepolitisk debatt, der ulike alternativer for tilknytningsform blir vurdert. Så langt jeg kjenner den innstillingen som representanten Kristoffersen viser til, tar Oslo kommune høyde for at man faktisk vil vurdere resultatet av Sørensen-utvalgets innstilling før man tar endelig standpunkt til tilknytningsform i Oslo kommune. I så fall synes jeg ikke det er grunnlag for de karakteristikker som representanten Kristoffersen bruker. For min del er jeg klart skeptisk til AS-modellen, fordi jeg mener at sykehus er samfunnsinstitusjoner som krever en større grad av samfunnsmessig styring.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Spørsmålet om tilknytningsform mellom én offentlig sykehuseier og sykehuset er i utgangspunktet ikke et spørsmål om privatisering, men det kan være et spørsmål om grad av politisk styring. Derfor mener jeg at det er et viktig helsepolitisk spørsmål hva slags tilknytningsform det skal være mellom sykehusene og deres eiere. Jeg synes det spørsmålet er for stort til bare å avgjøres i ett kommunestyre i landet, selv om det er vår største kommune og vår største sykehuseier. Derfor har jeg tatt initiativet til Sørensen-utvalget. Jeg forventer at alle parter, inklusiv Oslo kommune, som er invitert til å være med i Sørensen-utvalget, forholder seg til utvalgets resultater og til behandlingen av dem før de tar endelig stilling til tilknytningsmodell.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg takker representanten Høegh for at hun berømmer meg for ikke å ta standpunkt på forhånd til spørsmål som jeg har bedt et utvalg om å utrede. Men i neste øyeblikk spør representanten Høegh meg om å gjøre det. Jeg vil fortsatt avstå fra å ta standpunkt til spørsmål som utvalget skal utrede, nemlig om det skal være én lovlig tilknytningsform mellom sykehus og eier, eller om det skal være flere mulige tilknytningsformer. Det er spørsmål som jeg synes det er naturlig å vurdere i kjølvannet av en slik utredning. AS-formen prøves allerede ut. Lovisenberg Diakonale Sykehus er et aksjeselskap. Så også i Norge har man faktisk en slik modell under utprøving.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg tror det er viktig å ha to tanker i hodet samtidig. Det er nødvendig å gi sykehusene en friere stilling. De er av de mest komplekse og største virksomhetene vi har å lede i landet. Ledelsen ved sykehusene trenger en mer solid og friere plattform til å styre disse komplekse virksomhetene. Derfor trenger vi en friere stilling. Så er spørsmålet: Hva slags fristilling? Det er det Sørensen-utvalget utreder, og de skal avgi rapport om en måneds tid. Jeg vil si at vi følger to spor i helsepolitikken. Det ene er å åpne for en sterkere grad av incitament og etterspørselsstyring gjennom innsatsstyrt finansiering, gjennom et friere sykehusvalg og gjennom en friere stilling av sykehusene. Men det andre sporet er også viktig. Det er styringen gjennom regionale helseplaner og gjennom eierstyringen for øvrig. Jeg vil stå for en helsepolitikk som tar ut effektivitetsgevinsten ved å åpne for etterspørselsmekanismer, men som samtidig har en overordnet politisk styring.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Redningstjenesten defineres som den offentlig organiserte virksomhet som utøves i forbindelse med øyeblikkelig innsats for å redde mennesker fra død eller skade som følge av akutte ulykkes- eller faresituasjoner og som ikke blir ivaretatt av særskilt opprettede organer eller ved særlige tiltak. Justisdepartementet har ansvaret for den administrative samordningen av redningstjenesten. Hovedredningssentralen og de lokale redningssentraler har ansvaret for den operative samordningen ved aksjoner. Hovedredningssentralen kan etter rekvireringsreglene for luftambulanse rekvirere luftambulanse til redningsoppdrag. Dette skjer ved at lokal redningssentral, politidistrikt, anmoder hovedredningssentralen om å få benytte luftambulansehelikopter i forbindelse med f.eks. søk etter savnet person. Luftfartøyene vil i slike tilfeller være underlagt den redningssentralen som koordinerer aksjonen. Redningssentralen betaler luftambulanseoperatøren for slike oppdrag. 1995 ble det registrert 61 slike redningsoppdrag. Det virkelige tallet er sannsynligvis en god del større, idet et redningsoppdrag ofte omdefineres til luftambulanseoppdrag dersom man finner en skadet som har behov for legehjelp. Det er i utgangspunktet redningshelikoptrene som skal utføre redningsoppdrag. En av målsettingene for ambulansehelikoptrene er at de skal være en ressurs som kan settes inn i redningsoperasjoner. I det ligger ikke at de skal fungere som redningshelikoptre, men at de skal kunne brukes som den akuttmedisinske ressurs de faktisk representerer. En utvikling av ambulansehelikoptrene i retning av redningshelikoptre vil bl.a. forutsette større helikoptre og påmontering av heis. Dette er ikke bare et teknisk, utstyrsmessig spørsmål, men vil også stille betydelig økte krav til trening og redningsmessig kompetanse. Større helikoptre kan bety tap av funksjonalitet ved økte krav til landingsplass. Luftambulanseutvalget, som nylig har utredet luftambulansetjenesten i Norge, mener at nytten ved en slik utvikling ikke står i rimelig forhold til kostnadene, og vil derfor ikke gå inn for en slik utvikling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg har redegjort for hvordan ansvarsfordelingen og også koordineringsansvaret er utformet i de ordninger vi har for henholdsvis redningstjenesten og luftambulansetjenesten. Jeg kan selvfølgelig ikke utelukke at det i praksis finnes eksempler på dårlig samordning, selv om intensjonene og retningslinjene skulle være de beste. Mitt svar på representanten Ballos tilleggsspørsmål er at vi nå har to offentlige utredninger til behandling. Det er NOU 1998:8 Luftambulansetjenesten i Norge, som nettopp har vært på høring, og NOU 1997:3 Om Redningshelikoptertjenesten, som er justisministerens ansvar. Det vil gi en anledning til å gjennomdrøfte de spørsmål som representanten Ballo reiste. Når jeg ikke gikk lenger i mitt svar enn jeg gjorde, var det nettopp av respekt for den prosessen som vi har foran oss knyttet til disse utredningene, som jeg regner med vil bli forelagt Stortinget på en egnet måte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
I spørretimen den 11. februar i fjor besvarte jeg spørsmål med omtrent samme innhold som det spørsmålet representanten Olav Gunnar Ballo her stiller. I mitt svar den gang gjorde jeg rede for holdningen til abortpillen og hvilke muligheter norske kvinner har til å benytte den. Svaret jeg gav den gang, er gyldig også i dag. Abortpillen er ikke i ordinær handel. Likevel kan pillen i praksis sies å være tilgjengelig over hele landet. Et vilkår for å kunne benytte pillen fremfor kirurgisk inngrep er at avdelingsoverlege, eventuelt seksjonsoverlege, ved det aktuelle sykehuset søker Statens legemiddelkontroll om såkalt godkjenningsfritak. Det er en faglig vurdering som ligger til grunn for søknaden. Normalt blir søknader om godkjenningsfritak avgjort i løpet av to uker. Rekvirerende lege har et særlig ansvar for å se til at legemidler gitt etter godkjenningsfritak, tilfredsstiller de krav til kvalitet, sikkerhet og effekt man normalt stiller til legemidler. Innvilgelse av godkjenningsfritak gir anledning til å benytte pillen i en nærmere avgrenset periode. Deretter blir det opp til den enkelte sykehuslege å vurdere hvorvidt bruk av det aktuelle preparatet er den behandlingsform som den enkelte pasient vil være best tjent med. De fleste av landets sykehus har til nå ikke tatt i bruk pillen. Blant de sykehus som benytter pillen, varierer omfanget av bruken sterkt. Dette kan ha sammenheng med at produsenten har hatt problemer med å dekke etterspørselen i 1998, og at sykehusene av den grunn ikke har kunnet bruke pillen i tiltenkt omfang. Jeg har fått opplyst at leveringssituasjonen ventelig vil bli bedre i 1999. Et noe svakt omfang av bruken av pillen kan også ha sammenheng med at svangerskapsavbrudd ved bruk av medikamenter er en ny metode i Norge og dermed ikke fremstår som et nærliggende alternativ til kirurgisk inngrep. Det er først i løpet av det siste året at pillen er blitt prøvd ut ved norske sykehus. Haukeland sykehus i Bergen var først ute. De fikk levert sine første piller i april 1998, og anser nå at pillen kan gå inn som en del av sitt medisinske tilbud. Abortloven § 3 slår fast at inngrep som utføres før 12. svangerskapsuke, kun kan utføres i sykehus eller andre helseinstitusjoner som fylkeslegen har godkjent til dette. Loven skiller ikke mellom kirurgisk inngrep og medikamentelt indusert svangerskapsavbrudd. Jeg anser forvaltningens håndtering av denne saken å være i tråd med Stortingets behandling av disse spørsmål, jf. Innst. S. nr. 197 for 1988-89 og Innst. S. nr. 231 for 1995-96. Sykehusene må gjøre en faglig vurdering av om de skal benytte abortpillen som et alternativ til kirurgisk inngrep. Sykehusene må selv vurdere om de er klare til å ta i bruk pillen og om de derfor skal søke om godkjenningsfritak.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg anser det for å være en oppfølging av Stortingets behandling at forvaltningen faktisk innvilger de godkjenningsfritak som det blir søkt om, når kriteriene for slike godkjenningfritak foreligger. I den grad leveringssituasjonen for disse medikamentene har vært en begrensende faktor, har jeg fått opplyst at det ventelig vil bli bedre i 1999. Men det må være slik også her at det er ansvarlig lege som med utgangspunkt i tilgjengelige behandlingsmuligheter på det aktuelle sykehus, ut fra forsvarlighetskriterier og i samråd med pasienten, vurderer hvilken behandlingsmetode som er riktig å anvende. Jeg antar at med de erfaringer man etter hvert vinner, så vil flere sykehus ta denne pillen i bruk. Jeg er enig med representanten Ballo i at i den grad dette er en mer skånsom og bedre metode, kan det skje.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Det er vanskelig å benekte at leger i enkelte tilfeller for lett kan gripe til medikamentell behandling generelt. Det er også ofte en forventning fra pasientens side om at så skal skje. Det representanten Kristoffersen peker på, et bedre samarbeid mellom legen og PP-tjenesten, anser jeg for å være et viktig oppfølgingspunkt i forhold til psykiatrisatsingen når det gjelder barn og unge spesielt. På spørsmålet om vi har et regelverk som hindrer amerikanske tilstander, vil jeg si at vi iallfall har en høy grad av faglig bevissthet rundt disse spørsmålene i fagmiljøene, som vises bl.a. ved den gjennomgang som er foretatt av Statens legemiddelkontroll. Jeg synes det er viktig å holde et høyt bevissthetsnivå her og også å vurdere tiltak hvis vi får dokumentert en uheldig utvikling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Norske myndigheters holdning til beriking samsvarer med de prinsippene som er fastsatt i Codex Alimentarius" internasjonale standard for tilsetting av essensielle næringsstoffer i næringsmidler. Slike retningslinjer har til formål å fastsette ensartede premisser for beriking, og bygger på at beriking kun skal tillates dersom man kan dokumentere et behov for tilsettingen i befolkningen. Videre må det dokumenteres at den matvaren man søker beriket, er egnet for å nå de angjeldende grupper av befolkningen. På grunn av ulike kostvaner vil både spørsmål om dokumentasjon av behov og dokumentasjon for at angjeldende næringsmiddel er egnet til å dekke behovet, variere fra land til land. I Norge er det SNT – Statens næringsmiddeltilsyn – som gir tillatelse til beriking, basert på tilråding fra Statens ernæringsråd. SNT har ikke hjemmel til å gi enkelttillatelse når det gjelder beriking. Dersom ett produkt tillates beriket, vil et tilsvarende produkt ikke kunne avvises med mindre det foreligger en saklig begrunnelse for å tillate beriking av én type produkter, men nekte beriking av en annen. Det vil si at en tillatelse til beriking av cornflakes vil medføre at man heller ikke vil kunne nekte beriking av andre typer frokostcerealer. Saken er derfor av prinsipiell karakter. Resultatet av en friere berikingspraksis ville kunne føre til en situasjon med et ukjent antall berikede produkter på markedet, hvor trolig ikke ett enkelt produkt isolert sett vil kunne sies å utgjøre noen helserisiko. Men samlet sett vil disse kunne overstige anbefalt inntak av vitaminer og mineraler i befolkningen. De helsemessige betenkeligheter i forbindelse med fri beriking er bl.a. risiko for overdosering av enkelte næringsstoffer som tilsettes i flere næringsmidler, og at et unaturlig høyt inntak av enkelte vitaminer og mineraler vil kunne forstyrre kroppens opptak av andre nødvendige stoffer. Fordi helserisiko ikke kan utelukkes, må føre var-prinsippet veie tungt i slike saker. Videre er langtidseffekter av beriking lite kjent. Norske fagmyndigheter anbefaler at dagens berikingspolitikk opprettholdes, og at det bare blir gitt tillatelse til tilsetting av vitaminer og mineraler når det ut fra et helsehensyn foreligger et dokumentert behov. Når det gjelder cornflakes spesielt, har norske myndigheter blitt bedt om å dokumentere at beriket cornflakes alene vil kunne representere en helserisiko for den norske befolkningen. Å dokumentere potensiell helseskade krever risikoberegninger for hvert enkelt næringsstoff hvor det er fare for overdosering. Det er vår holdning så langt at dokumentasjon av helseskade uansett bør følges opp med argumentasjon om de prinsipper som berikingspolitikken i Norge bygger på pr. i dag, nemlig at det må foreligge et reelt behov i befolkningen for å gi tillatelse til beriking av et gitt næringsstoff. Norge har i underkant av to måneder på seg til å utarbeide et svar til ESA. Denne perioden vil departementet bruke til å foreta en grundig gjennomgang av norsk berikingspraksis, for deretter å kunne ta endelig stilling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Jeg kan bekrefte at departementet arbeider med ytterligere å underbygge det standpunkt som vi har tatt i den konkrete saken. Den type presedens som det er grunn til å frykte, er en konsekvens av det norske regelverket som tilsier at gir man tillatelse til beriking av ett bestemt produkt, må man samtidig tillate beriking av andre liknende produkter i samme produktgruppe. Det vil innebære at vi i realiteten står overfor et spørsmål om en ganske betydelig omlegging av norsk ernæringspolitikk når det gjelder beriking. Derfor er spørsmålet prinsipielt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Honorartariffen eller normaltariffen for legene er et resultat av forhandlinger mellom staten, Kommunenes Sentralforbund og Lægeforeningen. Honorartakstene er bindende for leger med driftsavtale, og de egenandelene som fremkommer i normaltariffen, gjelder også hos fastlønte kommuneleger. Det er et felles ansvar for avtalepartene å påse at bestemmelsene følges. Normaltariffens virkeområde er avgrenset til de behandlinger og øvrige forhold som er omtalt i tariffen. Det finnes behandlinger som det ikke er fastsatt takster for og der legen selv kan fastsette hva pasienten skal betale. Ett eksempel kan være akupunkturbehandling. Det er slått fast i tariffen at skriving av resept dekkes av de fastsatte konsultasjonshonorarene. Derimot er det slik at om legen må sende resepten til pasienten eller til apoteket, er dette et forhold som ikke er regulert gjennom normaltariffen. Det synes å være en forholdsvis utbredt praksis at legen belaster pasienten med et ekspedisjonsgebyr i slike tilfeller. Enten pasienten har hatt en vanlig konsultasjon på legekontoret eller en såkalt enkel kontakt på legekontoret eller pr. telefon, er altså utfylling av en eventuell resept dekket av de takstene legen kan innkreve fra pasienten eller folketrygden. Like lite som legen har grunnlag for å kreve et ekstra gebyr for å overlevere resepten til pasienten i løpet av en konsultasjon, like lite er det grunnlag for gebyr om pasienten etter en telefonkonsultasjon henter den ferdig utfylte resepten på legekontoret. Jeg vil vurdere tiltak som kan bidra til bedre kunnskap om dette. Om nødvendig bør det kunne tas inn en presisering av dette i legenes taksthefte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-10:
Det korte svaret er ja. Det fremgår også av det første svaret jeg gav, at det er slik det forholder seg. Jeg vil som sagt vurdere en tydeliggjøring av dette budskap overfor de aktører som det er viktig for.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg vil gjerne i forlengelsen av John Alvheims spørsmål spørre helseministeren om han i forbindelse med utenlandske leger, kan si noe om den forskjellsbehandling vi ser når det gjelder leger som kommer fra EØS-området, og leger som kommer fra land utenfor EØS-området. Det man ser, er jo at leger fra et EØS-land får umiddelbar godkjenning, og at det blir stilt små krav f.eks. til språkkunnskaper. Det kan derfor bli til dels betydelige problemer knyttet til disse legene. Leger fra land utenfor EØS-området, som kan være like godt eller bedre kvalifisert, må derimot tilfredsstille betydelige krav for å få sin godkjenning. Skranken kan ofte bli så høy at de ikke klarer å oppfylle kravene, bl.a. kan det være problemer knyttet til oppholdstillatelse. Vil helseministeren ta initiativ til å utligne de forskjellene som fins når det gjelder mulighetene for leger fra EØS-området og leger fra land utenfor EØS-området til å få arbeid i Norge?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
I forbindelse med diskusjonen omkring fristilling av sykehusene i Oslo har spørsmålet kommet om man ved en eventuell fristilling ville selge behandlingsplasser, f.eks. i forbindelse med helseforsikring, slik at de som hadde tegnet helseforsikring, skulle være sikret et tilbud ved sykehus. Så langt jeg registrerte, uttalte helsebyråden i Oslo at en slik løsning absolutt ville være aktuell ved en fristilling. Det synliggjør at en fristilling vil gi sykehusdrift på andre premisser, der det offentlige tilbudet kanskje må reduseres som en konsekvens av at markedet i større grad vil styre det. Ser helseministeren det betenkelige ved en fristillingsmodell, nettopp fordi man ikke får en offentlig styring ut fra likeverdsbetraktninger, men at det økonomiske incitamentet i så fall kan være styrende for driften av sykehuset?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg vil stille følgende spørsmål til helseministeren: «I Norge finnes det helikopterbaser så vel for redningstjenesten som for luftambulansetjenesten. De to tjenestene er organisasjonsmessig atskilt ved at redningstjenesten er underlagt Justisdepartementet mens luftambulansetjenesten er underlagt Sosial- og helsedepartementet. Ved et redningsoppdrag ved Dombås kan dette innebære at ambulansehelikopteret der står på bakken mens en terrengmessig mer uegnet Sea King flys inn fra Vestlandet. Ser statsråden svakheter ved dagens organisering?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er helt enig i at der hvor situasjonen fører til økt og uhensiktsmessig ressursbruk, vil en samordning være uegnet. Jeg ble oppmerksom på problemstillingen under et besøk på Dombås, der man altså opplevde at et helikopter fra redningstjenesten ble fløyet inn, mellomlandet og tanket opp ved siden av det helikopteret som står på Dombås, for så å fly inn i et område i umiddelbar nærhet av Dombås og gjøre et søk, samtidig som det helikopteret som var stasjonert på Dombås, ikke var i bruk til andre formål. Man får da en helt uhensiktsmessig ressursbruk nettopp ved at man ikke bruker det helikopteret som er plassert nærmest. Utstyrsmessig beskrev de det også slik at dette ikke ville ha vært noe problem i det hele tatt. Søket kunne ha vært avbrutt, og helikopteret ville kunne ha vært brukt til ambulanseoppdrag uten forsinkelse. Det utvikler seg tydeligvis to parallelle kulturer der man ikke uten videre har den samordning og det samarbeid man burde hatt for å få til en bedre ressursbruk. Ser helseministeren den problemstillingen, og kan han tenke seg å gå nærmere inn i den og vurdere en bedre samordning?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-10:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «I sosialkomiteens Innst. S. nr. 231(1995-96) til St.meld. nr. 16(1995-96) (1995-96) (1995-96) Vil statsråden se til at tilbudet blir landsdekkende?»