trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-06-14:
Etter å ha hørt representanten Lønning skulle en tro at Regjeringen ikke har tatt med noe annet enn lokalbasert vurdering i stortingsmeldingen. Dette er selvsagt ikke riktig, og jeg tillater meg å vise til meldingen, der konkrete tiltak i statlig regi er presentert i følgende syv hovedpunkter: kompetanseutviklingstiltak som gjelder både videregående opplæring, og en handlingsplan som gjelder grunnskolenekstern deltaking i lokalt vurderingsarbeidtilstandsrapportering og informasjonssystemvurdering av læringsutbyttet til elver og lærlingernasjonal elektronisk ressursbank og møteplasssystematisk områdegjennomgangutdanningspolitisk utviklingsmelding til Stortinget, slik at vi jevnlig får høre om utviklingsarbeidet som foregår i Skole-Norge I tillegg til dette er Regjeringen opptatt av å samordne og styrke den statlige innsatsen ved at alle oppgavene i Nasjonalt læremiddelsenter og Eksamenssekretariatet samles i ett nytt organ, det vi kaller for utviklingssenteret. Det er viktig at lærerplaner, lærermidler og prøver/eksamener ses i sammenheng og trekker i samme retning, og til sammen bidrar til kvalitetssikring og kvalitetsutvikling. Jeg mener dette best kan sikres ved at de nevnte institusjonene blir en enhet, og nå er det altså flertall for det her i Stortinget. Elevers og lærlingers læringsresultater, slik de er dokumentert gjennom besvarelser på prøver og eksamener, gir ikke bare grunnlag for vurdering med og uten karakter, men også en tilbakemelding på systemnivå som skolevurdering og nasjonal vurdering. Dette er viktig informasjon for videre utvikling av skolen. Så litt mer om karakterer og til representanten Løvik som viser til sentrumspartienes såkalte sprikende holdning her i forhold til våre programmer. Jeg må da spørre om Høyre har lyttet til elevorganisasjonene som i høring med komiteen har sagt at deres elevråd/elevforsamling har sagt at de går inn for å fjerne vanlige karakterer som vurderingsform. Senterpartiet kan leve vel med at Regjeringen har invitert til forsøk på ungdomstrinnet uten vanlige karakterer. Vurdering og evaluering skal selvsagt skje likevel, men på en annen måte, som f.eks. ved prosessvurdering og elevmedvirkning. Kvalitet er mye mer enn antall femmere og seksere. Jeg tror det trengs at man repeterer den generelle læreplan og ser på hva Stortinget faktisk har vedtatt med hensyn til skolens mål for våre barn og unge. Der skisseres en helhetslæring som ikke alene kan måles med karakterer, det gjelder utviklingen av hele mennesket.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Representanten Tingelstad ser det som viktig at private skoler kontrolleres eksternt, slik at de holder den nødvendige standard og kvalitet. Dette kan Fremskrittspartiet også stille seg bak. Det som er spennende med Senterpartiet og deres syn, er at de ikke ønsker at det offentlige og deres skoler skal få samme kvalitetskontroll. Nå har det i den siste tiden vært fremme i pressen at Senterpartiets representant er kritisk til sin egen regjerings godkjennelse av enkelte private, kristne skoler. Det kan vel ikke være slik at Senterpartiet begrunner sin forskjellsbehandling av offentlige og private skoler ut fra at en kontroll og evaluering på like kriterier kan medføre at det fremkommer resultater representanten Tingelstad ikke er glad for å få?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
SVs motstand mot evaluering og karakterer er godt og tradisjonsmessig forankret. SV har derimot valgt å legge til grunn geografi. Bosted skal være avgjørende for hvilken skole en skal kunne gå på. Ser ikke Sosialistisk Venstreparti problemer ved at mer eller mindre objektive karakterer, som også gir elevene tilbakemelding om muligheter til forbedring, byttes ut med middelalderens føydalistiske stavnsbånd? For det er jo det som ligger i Sosialistisk Venstrepartis praktiske politikk, nemlig å legge geografi til grunn for opptaket. Altså vil SV nekte elever fra Oslo Øst å gå på skole i Oslo Vest. Fra Fremskrittspartiets ståsted er dette betenkelig, også fordi dette vil føre til isolasjon og manglende forståelse for hverandres hverdag og problemer. For det kan vel ikke være slik at det er for å høyne kvaliteten på skolene på vestkanten at SV vil fjerne elevene fra østkanten?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Jeg har forståelse for at SV i en tidligere replikkrunde ikke ønsket å berøre konsekvensene av sin egen skolepolitikk, med tanke på geografiske inntak. Jeg vil derfor la det ligge i denne runden og konsentrere meg om en del av de andre problemene man får i dagens skoleverk. I dag er det altfor mange barn som ikke får det nødvendige faglige utbyttet av å gå i den her forherligede enhetsskolen. Så mange som 20 pst. anses å ville bli funksjonelle analfabeter. Dette kan nok etter vår mening skyldes at dagens skoleregime kun er opptatt av systemkontroll og ikke nevneverdig opptatt av innhold og evaluering av dette. For å sikre at elever får de nødvendige kunnskaper og ferdigheter foreslår Fremskrittspartiet at det etableres en uavhengig instans som får denne viktige oppgaven. Det bør etableres et system som ligner på det engelske OFSTED-systemet, hvor man har uavhengige skoleinspektører som evaluerer skolene. Disse må ha tilstrekkelig faglig kompetanse og bør således ikke nødvendigvis være inspektører på heltid. Norge har riktignok ikke lange tradisjoner for dette, og en direkte overføring av systemet vil naturligvis ikke være problemfri. Det er således også interessant at Arbeiderpartiet, som i sin skolepolitikk omfavner Tony Blair i England og hans skole, ikke ønsker å innføre i praktisk politikk og skolehverdag det de faktisk går ut og forteller er det gode, og det man bør satse på. Fremskrittspartiet mener det bør etableres et direktorat som har egen direktør og eget styre, og man kan naturligvis vurdere hvorvidt dette direktoratet skal ha noen andre oppgaver. Men det viktige er at det foretas en opprydding i skolebyråkratiet, og at det gis klare ansvarsforhold, slik at man unngår rolleblanding. Når det gjelder hvilken kompetanse inspektørene skal ha, vil det naturligvis være et spørsmål om hvilken studieretning som skal evalueres. Ved siden av personer med nødvendig pedagogisk bakgrunn kan det også tenkes at man burde vurdere lokale ressurspersoner med kompetanse innenfor mange felt, og f.eks. – og ikke til sist – ønsker man faktisk også et samarbeid med noen som utgjør en betydelig utdanningsfaktor i den videregående skole.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-06-14:
Det er interessant å høre lovgivere referere og redegjøre for nylig vedtatte lover. Det var i og for seg en interessant variant representanten Reikvam kom med. Slik jeg har forstått opplæringsloven – i hvert fall det som står i den – skal elever ha rett til å gå på den nærmeste skolen. Det står intet om at de primært skal plasseres der. Dette er en vesensforskjell. Det som også var interessant, var at Reikvam bekreftet at elever fra Oslo øst bør fjernes fra skolene i Oslo vest, for der hører de ikke hjemme. Reikvam ønsker således å videreføre sitt mål fra sin tid som leder i fylkesskolestyret i Akershus, der elever bl.a. fra Ski kommune, ut fra geografiske forhold, ble tvunget til å gå på to forskjellige skoler – den ene med mange paralleller og et godt tilbud, også innenfor språkfagene, en annen med en og en halv parallell uten mulighet til å gi en fagkombinasjon som gir fordypningspoeng. Riktignok kunne nok elevene bytte skole i forhold til VK I for å få fordypningspoengene, for da å kunne kaste ut en elev fra den andre skolen, og den eleven kunne da kanskje få lov til å gå på denne skolen med en og en halv parallell. Men det som bekymrer Fremskrittspartiet mest, er at Sosialistisk Venstreparti ønsker å hindre elever fra de samme geografiske områder å gå på en felles skole, hvis de ønsker dette. Jeg trodde at Sosialistisk Venstrepartis utgangspunkt var integrering og samhandling, og ikke som det her går fram: segregering og isolasjon!
Petter Løvik (Høyre), 1999-06-14:
Frå Høgre si side er det ikkje tvil om at det er den offentlege grunnskulen som må ha den sterkaste fokuseringa, og at det er den vi først og fremst må satse på å gjere betre. Men vi ser også på private skular som eit veldig verdifullt supplement, av fleire grunnar. Det har i den seinare tid vore reist ein del tvil om Senterpartiet si holdning til privatskulane, jf. m.a. utsegner frå Johan J. Jakobsen til Aftenposten 10. juni. Representanten Tingelstad var også inne på i sitt svar no at det kanskje kan vere eit kriterium at offentlege skular blir skadelidande. Då er det eg saknar litt prinsipiell tenking frå Senterpartiet si side. Foreldreretten er etter Høgre sitt syn noko vi ikkje kan vere for eller mot alt etter kva det medfører av andre ting. Dersom vi ikkje grip fatt i foreldreretten, som går på at foreldre sjølve skal kunne velje utdanning for sine barn, er det støtteordningane vi står igjen med, og støtteordningane har vi først og fremst for å sikre at alle, uavhengig av økonomi, skal ha tilgang til desse skulane. Eg vil gjerne vite: Kva er Senterpartiet sine innvendingar mot dei private skulane, og kva er det dei vil «vurdere», som det er sagt i det nemnde avisoppslaget? I ein tidlegare replikk, til representanten Stråtveit, viste eg til at Kristeleg Folkeparti er i strid med sitt eige partiprogram når dei opnar for forsøk med karakterfrie ungdomsskular. Senterpartiet har ei like sterk formulering. Dei seier i sitt program: «Senterpartiet vil arbeide for at det skal være et vurderingssystem i grunnskolen, med karakterer på ungdomstrinnet.» Korleis passar dette inn når dei no vil opne for forsøk med det motsette?
Petter Løvik (Høyre), 1999-06-14:
Heilt kort i denne omgangen til spørsmålet om Høgre sitt syn på kontroll. Vi koplar fridom i metode med kontroll på mål. Det er det som er Høgre sin måte å gjere dette på. Eg kan gjerne utdjupe det seinare. Eg må innrømme at eg blir litt matt og oppgitt av og til. Når eg utfordrar Senterpartiet på at deira program er i strid med forslaget om forsøk med karakterfri ungdomsskule, får eg til svar at grunnen er at Senterpartiet er for skuleutvikling. Når eg konfronterer Kristeleg Folkeparti med at dette forslaget også er i strid med deira program, i strid med landsmøtevedtak dei har gjort, får eg det svaret at her var det jo gjort andre vedtak som opna for dette. Og det vedtaket som det er vist til, går rett nok på at Kristeleg Folkeparti meiner at ein sterkare grad av uformell vurdering i ungdomsskulen bør utviklast i tillegg til den formelle. Det er eit hav av avstand mellom det å ha karakterfri vurdering i tillegg til og å ha det i staden for karakterar. Det å ha karakterfri vurdering som tilleggsvurdering er sjølvsagt vi i Høgre 100 pst. einige i. Eg veit ikkje om Venstre er like lettsindige i omgangen med sitt partiprogram som dei to andre sentrumspartia, men eg skal la representanten Fladmark også få svare på det, med presidenten si godkjenning. Venstre si programformulering om dette er: «Venstre vil opprettholde karakterene fra ungdomstrinnet.» Då er mitt spørsmål: Er det verkeleg slik at Venstre vil bryte med dette og hjelpe Arbeidarpartiet og SV til å uthole karaktersystemet, eller vil dei røyste for Høgre sitt forslag, som gir høve til å følgje opp programmet?
Petter Løvik (Høyre), 1999-06-14:
Eg konstaterer at regjeringspartia insisterer på å gå inn på forsøk med karakterfri ungdomsskule, i lag med Arbeidarpartiet og SV. Dette er – slik vi òg har sett det her i dag – i strid med deira partiprogram. Kristeleg Folkeparti og Venstre har rett nok sagt at dei har andre vedtak som opnar for andre vurderingar i tillegg til karakterar. Det er greitt nok, men «i tillegg til» er svært langt frå forsøk med vurdering utan karakterar. Vi konstaterer at det er slik, og den debatten får vi alltids mulegheit til å ta igjen. Høgre er i debatten blitt utfordra om kva vi legg i dette med valfridom, spesielt i ungdomsskulen. Vi har frå(Løvik) Høgre si side sagt at vi er spesielt opptekne av ungdomsskulen som det trinnet som sannsynlegvis er flaskehalsen i norsk utdanningssystem i dag. Bl.a. seier 30 pst. av elevane at dei likar dårleg eller svært dårleg å gå på skulen i niande klasse. Dette er eit varsku vi bør ta alvorleg, og vi vil prøve å gjere ungdomsskulen litt meir tilpassa den enkelte ved å kombinere basisfag med ein valfridom til anten å fordjupe seg i desse basisfaga eller å gå inn på andre fagretningar. (Løvik) Vi er også glade for Høgre sitt syn om at læraren er det viktigaste og kanskje det einaste påvisbare enkeltelementet som påverkar kvaliteten i skulen. Vi er opptekne av dette, og vil kome tilbake til det i samband med rekrutteringsmeldinga. Men det er heilt klårt at både lærarar og elevar for å kunne yte sitt beste treng eit læringsmiljø og eit inneklima som stimulerer til læring. Høgre er opptekne av dette, og vi seier at det er eit klårt ansvar for skuleeigar å sjå til at både inneklima og læringsmiljø er så godt at det er råd å fungere der. Dette står delvis på pengar, men det står også ein del på kunnskap ute i den enkelte kommunen, og vi vil derfor støtte SV og Arbeidarpartiet sitt forslag, nr. 1, som går ut på å opprette eit nasjonalt fagråd for inneklima og læringsmiljø. Så til slutt til representanten Norvoll, som seier at Høgre utelukkande er opptekne av kontroll, testing, inspeksjon osv.: Det som er vårt poeng, er at vi vil gi den enkelte skulen, den enkelte rektoren og den enkelte læraren mykje større fridom i metode til å organisere undervisninga ut frå lokale forhold og ut frå den enkelte elev sine føresetnader. Men for å sikre at vi likevel skal ha ein likeverdig standard, som vi alle iallfall munnleg uttrykker at vi vil ha, er vi for å sikre det likeverdige tilbodet nøydde for å ha kontrollmekanismar som gir tilbakemelding. Vi vil ha inspeksjonar der ein kan sjå til dette, og – det aller viktigaste – gi råd tilbake om forbetringar i norsk skule.
Petter Løvik (Høyre), 1999-06-14:
Til dette med karakterar. Det tilligg ikkje meg å dømme når det gjeld Kristeleg Folkeparti si tolking av eigne skrifter, det får statsråden sine eigne partivener gjere. Men for å seie det litt forsonande på slutten av debatten: Som vi har sett av innstillinga og høyrt i dag, er vel dette den mest romslege praktiseringa eg nokon gong har opplevd med omsyn til eit partiprogram. Det som fekk meg til å ta ordet, var representanten Karin Andersen, som hevda at Høgre var gammeldags og gjerrig i skulepolitikken, og det var jo nesten heilt utruleg å høyre. Ho spurde også om det er slik at vi må starte ein privat skule for å få gjort noko nytt og spennande, og der har ho kanskje eit poeng. Men kvifor er det slik? Det spørsmålet har eg lyst til å stille tilbake. Høgre har gong på gong peika på at vi har den mest sentralstyrte og detaljdirigerte skulen i verda, eller iallfall av dei vestlege landa. Og det vi vil fra Høgre si side, er nettopp å stille den offentlege skulen svært mykje friare når det gjeld metode, vi vil ha ein meir spennande skule, vi vil la kvar enkelt rektor, skule og lærar sjølv utforme den offentlege skulen til beste for kvar enkelt elev. Vi vil ha ulike skular, og det må vi ha om vi skal få likeverdige skular for ulike elevar. Når det gjeld pengar, er det korrekt, som representanten Lønning allereie har påpeika overfor representanten Karin Andersen, at privatskulane berre får dekt 85 pst. av driftskostnadene og ingen ting av investeringsutgiftene. Og då er det ein kan spørje: Kva er det dei private skulane klarer, som dei offentlege skulane ikkje klarer, som gjer at den situasjonsskildringa representanten Karin Andersen nettopp kom med, er korrekt? Det hadde det vore litt interessant å vite meir om. Når det gjeld gjerrigskapen, har statsråd Lilletun i ein debatt ganske nyleg stadfesta det som vi i Høgre veit, og det som dei andre no venteleg innrømmer, at etter dei alternative balanserte budsjetta som blei framlagde hausten 1998, var det faktisk Høgre av dei større partia som ville bruke mest pengar på skule. Det kom av at vi hadde reelle prioriteringar, fordi vi er villige til å sette skulen ikkje berre langt fram, men aller fremst og framom mange andre ting som andre vil ha løyst i offentleg sektor. Høgre vil satse på skulen, vi vil gjerne diskutere skule også med SV. Og vi kan rå – om det er lov – representanten Karin Andersen til ikkje berre å ha utdanningsdebattane i Stortinget som tidtrøyte medan ho les om landbruksoppgjeret, slik ho sjølv sa, men til å følgje debattane heile vegen. Då kunne vi kanskje få ein debatt som gjekk meir på realitetar enn på mytar.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Marit Tingelstad kom inn på enhetsskolen og var en forsvarer av enhetsskolen, sa hun – «det likeverdige opplæringstilbudet». I meldingen trekker en fram kostnader pr. elev, brukt som et eksempel på forskjeller også mellom kommunene når det gjelder å satse på utdanning. Meldingen viser at det er store forskjeller mellom kommunene. Noe av dette kan forklares på bakgrunn av befolkningssammensetting osv., men det er helt åpenbart at det kan ikke alt. Så mitt første spørsmål til Marit Tingelstad blir: De store forskjellene som er avdekket, bekymrer de henne? Ser hun noe faresignal? Hun sa at hun var enig i det som står i meldingen. Den har beskrevet det slik at det kan være noen faresignaler, men det skal følges opp. Vi har lagt inn et forslag som går på å sikre ressurstilgangen, dvs. å sette minstestandarder for ressurstilførsel. Så spørsmålet blir: Ville det ikke være naturlig for Senterpartiet, som er opptatt av det likeverdige tilbudet, å støtte forslaget fra SV som går på å lovfeste minstestandarder? Marit Tingelstad nevnte også at karaktersystemet – evalueringssystemet, vurderingssystemet – ikke skal brukes til å rangere skoler. Vi vet at dette skjer i dag. Vi vet at i flere kommuner blir karakterstatistikker offentliggjort, og dette blir brukt til å rangere skolene – noen skoler er mer populære enn andre på bakgrunn av de individuelle fagkarakterene. Mitt spørsmål blir: Bekymrer det Marit Tingelstad at vi ser en utvikling der skolene blir rangert på denne måten? Ville det ikke da være naturlig å støtte forslaget fra SV om en avvikling iallfall på ungdomstrinnet av det individuelle karaktersystemet?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Kvakkestad startet med et postulat som er galt. Han sa at vi er imot vurdering. Det er positivt galt. For når han postulerer det, kan han ikke ha lest innstillingen og våre merknader der. Vi er for vurdering. Vi er for skolebasert vurdering. Vi er for at de ulike forvaltningsnivåene skal få tilbakemeldinger, at skolene skal få vurdere sin egen virksomhet og gi tilbakemeldinger på prioriterte satsingsområder innenfor utdanningssektoren. Vi er for kvalitative mål, og dette er jo nettopp skolevurdering. Det er de som deltar i skolehverdagen, lærere, elever og andre, som er med og foretar vurdering av den læringsprosessen som har foregått i løpet av en bestemt periode. Og som jeg presiserte i min innledning: Skal dette ha noen hensikt, må de som skal være med og vurdere, også være med og planlegge. Ellers har ikke vurdering noen hensikt. De som skal vurdere, vil ikke se verdien av vurderingen hvis de ikke har vært med på selve planleggingsfasen, dvs. at de har vært med på å planlegge undervisningen, og på denne måten har forutsetninger for å se hvor langt man har kommet i forhold til de målene som ble satt da man startet planleggingen. Det er korrekt at vi ikke tror på at ensidige fagkarakterer basert på at elevene skal gulpe opp visse faktakunnskaper på en bestemt måte, er noen god måte å vurdere på. Derfor har vi, som representanten har oppfattet, foreslått å avvikle dette karaktersystemet i grunnskolen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Egenbetaling er et uttrykk for offentlig fattigdom. Det tror jeg vi kan være enige om. Det at kommuner og skoler krever inn egenbetaling, skyldes rett og slett at deres budsjetter er for små, og derfor går de til dette skrittet og får aksept for å ta betalt for en del av de tingene som de egentlig ikke burde, og – etter min oppfatning for en del av dem – ikke har lov til å ta betaling for. Når det blir økt egenbetaling, vil folk oppfatte det som at den offentlige skole ikke holder mål, og at den offentlige skole er i forfall. Dette tror jeg er med på å svekke oppslutningen om den offentlige enhetsskolen, som det er viktig og helt avgjørende å ta vare på. Jeg mener helt klart at det er en slik sammenheng som vi har pekt på, og at det er grunn til å rope et varsku. Jeg er enig med representanten Lyngstad i at egenbetaling i seg selv sikkert ikke er den sterkeste grunnen for at mange ønsker å etablere private skoler. Det er jeg enig med ham i. Men det er et moment som er et uttrykk for den offentlige fattigdom, og som også er med på å påskynde prosessen i retning av flere privatskoler. Nå skal vi ikke dramatisere andelen privatskoler. Det er ikke det som er viktig for meg, å fortelle at det skjer en voldsom oppblomstring, men vi ser en tiltakende tendens. Det bekymrer meg, og det burde også bekymre andre at flere private skoler er med på å svekke den offentlige enhetsskolen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
La meg først få presisere at SV ikke har sagt at vi har en 13-årig enhetsskole i dette land. Det står ikke i innstillingen, og vi har heller aldri sagt dette. Inge Lønning bekymret seg over at han ikke har fått sjansen til å stemme for eller imot et forslag om å fjerne karakterene på ungdomstrinnet, men jeg kan berolige ham, for i forbindelse med St.meld. nr. 32, som gjelder videregående skole, skal nok Inge Lønning og andre få sjansen til å støtte et forslag om å redusere bruken av karakterer også i videregående skole. Det kommer nok! Lønning skal få sjansen til å være med på det også. Jeg er enig med Inge Lønning og Telhaug i at læreren er nøkkelfaktoren for en god skole. Men det er klart at det er sammenheng mellom ressursinnsats og antall lærere. Det burde være åpenbart for alle og enhver at hvis hver klasse har et visst antall timer til disposisjon og dermed muligheten til å sette inn en større lærerressurs, dvs. flere lærere på en klasse, vil jo dette, i og med at lærerne er en nøkkelfaktor, nettopp passe inn i det som Telhaug er opptatt av, nemlig å legge til rette for at vi har en skole med godt utdannede lærere og god dekning av lærere i hver klasse. Dette er midt inne i smørøyet, der vi i SV holder til, og der vi hadde ønsket at Høyre også hadde vært. Det er nemlig de økonomiske rammefaktorene som sikrer et visst antall lærere på hver klasse og gir anledning til gruppedeling, vi jakter på. Det er det vi ønsker å slå fast minstestandarder for. Jeg føler at vi er godt på linje med det som forskning viser, hvis en da fastsetter minstestandarder etter minste timetall, som åpner for et minste antall lærertimer pr. klasse.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Jeg har lyst til å starte med å gi ros til statsråden fordi han lot være å prøve å lage et nasjonalt vurderingssystem og gikk over til å foreslå en nasjonal strategi, for når vi ser på hva Høyre har foreslått her i dag, når en ser på hva de ser for seg når det gjelder vurderingssystem, kunne det ha gått riktig ille. Så jeg må si at jeg er glad for at vi i dag ikke behandler en melding hvor vi diskuterer skoletilsyn, diagnostiske prøver, karakterer på mellomnivået og standardiserte prøver. Det hadde vi kanskje kommet til å sitte igjen med hvis vi skulle prøve å lage et nasjonalt vurderingssystem. Så over til det som jeg egentlig har lyst til å komme inn på i forhold til i statsrådens innledning, nemlig enhetsskolen og egenbetaling. I meldingen sies det at i 9 pst. av kommunene finnes det skoler som tar betaling for lærebøker. 15 pst. av kommunene har skoler som tar betaling for skrive-, kladde- og tegnesaker. Dette står i stortingsmeldingen. Og mitt spørsmål til statsråden blir: Mener han at det er forsvarlig og i samsvar med norsk lov at vi har skoler i dette land som tar betaling for den type undervisningsmateriell? Og hvis svaret er at dette ikke er i samsvar med norsk lov, hva vil da statsråden gjøre utover at han registrerer det og følger det nøye for å se utviklingen? Hvis det er i strid med norsk lov å ta betaling for denne type undervisningsmateriell, må det komme klar beskjed om at slik skal vi ikke ha det i norsk skole. Den type materiell skal foreldrene ikke betale for. Så sa statsråden noe til Grete Knudsen som gikk på at hvis situasjonen når det gjelder likeverdig utdanningstilbud og ressursinnsatsen blir dramatisk verre enn den er i dag, må vi se på øremerking eller minstestandarder. Hvor mye mer dramatisk skal situasjonen bli før statsråden vil se på det?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Representanten Kvakkestad mente at han ikke hadde fått svar på et spørsmål som han hadde til meg, som gikk på geografisk inntak. Det skal jeg innledningsvis prøve å hjelpe ham litt med. Når det gjelder inntak til grunnskolen, er kanskje Kvakkestad orientert om at det er fastsatt i opplæringsloven at elevene primært skal tas inn ved sin nærmeste skole, så jeg følte ikke behov for å si noe særlig mer om dette. Det er jo en lovformulering som har bred tilslutning her i salen. Hvis det var videregående skole han var opptatt av, så har vi i SV, sammen med ganske mange andre partier her i salen, vært tilhengere av geografisk inntak til allmennfaglig studieretning. Det er vel egentlig det vi snakker om, og det er der vi har et problem. Jeg må si at vi er stolte over det systemet vi har rundt om i de fleste fylker, hvor en tar inn elever på bakgrunn av hvor de bor og plasserer dem i skoler avhengig av bosted, i motsetning til det systemet som er utviklet i Oslo, hvor en tar inn elevene avhengig av de fagkarakterene de har samlet i hop i grunnskolen. Det er en dårlig måte å plassere elever på. Vi ser en utvikling i retning av A- og B-skoler, og det er en utvikling som vi ikke ønsker. Derfor har vi for allmennfaglig studieretning i videregående skole – for det er det vi snakker om – vært tilhengere av at elevene skal plasseres på skole avhengig av bosted. Det har vært en del begrep som har blitt kastet ut her, uten at vi har definert dem. Begrepet «enhetsskole» har Høyre brukt gang på gang uten at noen har gjort forsøk på å definere begrepet. Jeg føler behov for, nå på slutten av debatten, å definere hva jeg legger i dette begrepet. Enhetsskolen er for meg en skole for alle barn. Det er en skole med individuelt tilpasset opplæringstilbud, det er en skole med felles læreplaner, en generell del og de ulike fagplaner, og det er ikke minst en skole med sammenholdte klasser. For meg er dette fundamentet for enhetsskolen. Med en slik definisjon av begrepet burde det være åpenbart også for Høyre at det nesten blir tullete å definere videregående skole som en enhetsskole. Vi har en videregående skole der flest mulig skal gå, det er det viktig å understreke, men det blir ikke en enhetsskole av den grunn. Så litt til slutt om karakterer. Det som er ulempen med karakterer, og det som er galt med individuelle karakterer, er at vi får en feilfokusering på deler av læreplanene, vi får en rangering av elever og en rangering av skoler, der konkurranseparametrene er gjennomsnittskarakterer. Det ønsker vi ikke.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-14:
Det er ikke antall kroner en bruker på en elev, som er avgjørende, sier Lønning igjen, og så siterer han Telhaug. I stortingsmeldingen vises det til to undersøkelser, og i disse to undersøkelsene kan vi ikke påvise en sammenheng mellom ressursinnsats og det elevene har tilegnet seg av leseferdigheter og matematikkferdigheter. Det aksepterer jeg, men utover det så sier jo ikke disse undersøkelsene noe som helst. De sier ikke noe om hva elevene har tilegnet seg av det de egentlig skulle tilegne seg ut fra et bredere kunnskapssyn, annet enn at de har tilegnet seg det å kunne lese og disse konkrete matematikkunnskapene. I og med vårt kunnskapssyn, vårt bredere kunnskapssyn, er den typen undersøkelser lite interessante. Og hvis vi fortsetter med Inge Lønnings logikk, har denne debatten på mange måter vært bortkastet, for det betyr ikke noe hvor langt skoleåret er, det betyr ikke noe hvor stor ressursinnsatsen er, det betyr ikke noe hvor mange elever det er i klassen – for elevenes mulighet til å tilegne seg kunnskap. Det vet Inge Lønning er uinteressant.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Representanten Reikvam gjorde i sitt innlegg spørsmålet om hvorvidt enhetsskolen står i fare, til et hovedpoeng, drøftet økonomien og kom inn på utviklingen når det gjelder egenandeler i skolen. Representanten Reikvam er en politiker som ofte ønsker å problematisere påstander i norsk skolepolitikk, og jeg er glad for bekymringen han har over økte egenandeler i offentlig skole. Kristelig Folkeparti mener det statlige tilsynet må kunne gi pålegg om endret praksis dersom det tas betaling for læremidler, utstyr og aktiviteter som er nødvendige for opplæring etter læreplanverket. Men i en merknad sier Sosialistisk Venstreparti at økte egenandeler kan svekke oppslutningen om den offentlige skolen, og så foretar de i den samme merknad en kobling mellom standarden på den offentlige skolen og ønsket om å starte privatskoler. Det siste er jeg for så vidt enig i, at det er en kobling her. En god offentlig skole er det beste vernet mot en sterk privatskolebølge. Men det gjelder ikke bare økonomiske forhold. Vel så mye betyr og vel så viktig er faktisk skolens innhold, og dermed blir dialogen med foreldrene her svært viktig for å unngå denne privatskolebølgen som Sosialistisk Venstreparti er opptatt av. Men logikken i koblingen mellom økte egenbetalinger i offentlige skoler og faren for flere privatskoler mener jeg er heller tvilsom, for elever i privatskoler må jo betale skolepenger, og dermed blir det økte egenbetalinger dersom de velger det skoleslaget. Jeg aksepterer at Sosialistisk Venstreparti er skeptisk til private skoler når det gjelder livssyn og pedagogisk alternativ, men ser ikke SV her skriften på veggen, en vegg som ikke finnes?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Vi har de siste årene vært gjennom flere skolereformer i et til dels høyt tempo. Fokus har vært strukturendringer og nye læreplaner. Regjeringen konstaterer i meldingen at innholdsbiten av reformene har gitt størst problemer. Kristelig Folkeparti er enig i at vi nå trenger å fokusere på innholdsreformen. Skal vi lykkes i det, må vi få en prosess på den enkelte skole om det pedagogiske og faglige ståsted. Fokusering på innholdet innebærer også at en må bruke lokalmiljøet som læringsressurs. Videre gjenoppdages skolelederen som inspirator og drivkraft i skolemiljøet. Skal vi lykkes, må også den enkelte lærer få økt selvtillit i undervisningen. Det er i denne sammenheng vi må forstå strategien for nasjonal vurdering. Her er hjørnesteinen skolebasert vurdering med deltakelse fra kolleger, foreldre og elever. Kristelig Folkeparti er opptatt av at skal vi få en god og spennende lokal skoleutvikling, må også lokale instanser ta ansvar og få delta. På den enkelte skole må skolelederen være en drivkraft. I den enkelte kommune må skoleadministrasjon og politisk ledelse ta ansvar, men det er også ønskelig å gi innholdet i skolen en lokal forankring, og da må også representanter fra nærmiljøet tas med. Det kan være representanter fra lokalt næringsliv og lokale lag og foreninger. Jeg har tidligere oppfordret til å opprette kommunale utviklingsråd som en drivkraft for lokal skoleutvikling. Dette kan være kjernen i et lokalt nettverk for skoleutvikling og lokal forankring av skolens virksomhet. Vi har nå fått en ny forsøksparagraf i opplæringsloven. Jeg håper at skoler og kommuner bruker denne, og at statsråden praktiserer denne på en romslig og saklig måte. Jeg er glad for at Regjeringen nå griper tak i innholdsreformen og fokuserer på kvalitet og lokal skoleutvikling. Jeg konstaterer at Regjeringen får støtte for dette i dagens debatt. Ellers konstaterer jeg også at representanten Løvik fra Høyre har ført en tapper kamp for å hindre forsøk med andre vurderingsformer i ungdomsskolen. La meg bare si at Kristelig Folkeparti bryter ikke med sitt program eller landsmøtevedtak, i så måte har jeg god samvittighet.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Jeg har to spørsmål til representanten Reikvam. I Dagbladet på lørdag står det en kronikk av en av seniorene i norsk skoleforskning, førsteamanuensis Alfred Oftedal Telhaug, som bl.a. slår fast følgende: «Vi vet i dag at den gode skolen ikke kan kjøpes for penger om vi bruker pengene på rammefaktorene. Der er ingenting i alle våre forskingsfunn eller mangelen på funn som tyder på at penger anvendt på rammefaktorer gjør skolen bedre.» Så sier han litt lenger frem i samme kronikk – det gjelder folkevisdommen at det er læreren som er nøkkelfaktoren i skolen: «Og nå har etter hvert denne innsikten også blitt påvist av forskningen, for forskningens eneste sikre funn om hva som gir gode læringsresultater, er at prestasjonene varierer først og fremst fra klasse til klasse.» Mitt spørsmål er: Bekymrer det representanten Reikvam at skoleforskningen overhodet ikke støtter opp under det som er hans hovedsynspunkt om ressursenes og rammefaktorenes avgjørende betydning når det gjelder kvaliteten i skolen? Eller litt mer tilspisset: Bekymrer det ham at forskningen sier det stikk motsatt av det SV sier? Så det andre spørsmål: SV argumenterer sterkt mot karakterer i enhver sammenheng. SV går et skritt lenger enn Arbeiderpartiet, som bare vil intensivere forsøksvirksomheten uten karakterer. Riktignok forskutterer også Arbeiderpartiet konklusjonen, men SV vil ha en plan for avvikling av karakterene på ungdomstrinnet. Nå sier både SV og Arbeiderpartiet at vi har en 13-årig enhetsskole. Hvorfor i all verden er man da så beskjeden at man stanser med ungdomstrinnet? Hvorfor ikke ta med videregående opplæring også? Er ikke dette en halvhjertet form for krig mot karakterer?
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
At resultatene skapes lokalt, er det ingen uenighet om. De skapes selvsagt i det daglige arbeid i det enkelte klasserom. Det som er spørsmålet, er hvorledes kan man utløse de skapende kreftene i skolemiljøet i den enkelte klassesituasjon, og samtidig sikre at det er nasjonal likeverdighet når det gjelder læringsresultater. Det er på det punkt jeg har følelsen av at den melding statsråden har lagt frem, ikke gir noe svar, fordi den i det hele tatt ikke gir noe klart svar på hvordan den nasjonale likeverdighet skal tilveiebringes. Man kan si uendelig mye vakkert om det lokale initiativ, men hvis vi vil fastholde prinsippet om at vi skal ha et likeverdig nasjonalt skoletilbud, skylder statsråden å gi et svar på hvorledes dette nasjonale hensyn skal ivaretas. Jeg påpekte i mitt innlegg tidligere i dag at det avsnittet som handler om erfaringer fra andre land, er det tynneste av samtlige avsnitt i hele meldingen, og det er i det hele tatt ikke, så langt jeg kan se, gjort noe forsøk på å trekke veksler på erfaringer fra andre land og deres skolesystem. Jeg vil gjerne høre statsråden kommentere litt nærmere hvorfor han ikke har gjort noe forsøk på å vurdere de muligheter som måtte ligge i andre lands måte å gjøre dette på? Jeg siterte tidligere i dag fra statsrådens intervju med Aftenposten i går, og jeg har et spørsmål i den sammenheng: Når det gjelder privatskoler, bruker statsråden ordene kontroll og kontrollør, og avviser ethvert selvbetjeningsprinsipp. Det er ingen som etter eget skjønn skal invitere kritiske venner der. Hvorfor er det som er riktig når det gjelder private skoler, spinn galt når det gjelder den offentlige skolen?
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Jeg var ikke helt tilfreds med noen av de to svarene statsråden gav. Når det gjelder dette med det internasjonale perspektiv, finnes det flere europeiske land enn Danmark og Sverige og nordspissen av de britiske øyer. Det finnes ganske mange europeiske land med skolesystemer som er jevnførbare med vårt norske, og det jeg synes er mangelfullt når man skal lage en stortingsmelding som skal drøfte i sin fulle bredde og dybde spørsmålet om nasjonal evaluering, er at man da ikke i det hele tatt er interessert i å trekke sammenligninger med andre europeiske land og de erfaringene som er gjort der. Så til statsrådens svar på min henvisning til intervjuet i Aftenposten. Jeg må nok si at jeg er enda litt mer forbauset over det svarets plassering på siden av spørsmålet. For det statsråden gjør, er faktisk å si noe langt mer enn å henvise til at det eksisterer utdanningskontorer. Han sier at han skal systematisere tilsynet med privatskolene, og han sier at det er viktig at man fastholder at det ikke er den som kontrolleres, som skal utpeke kontrolløren, hverken i denne eller i noen annen sammenheng. Og det er der jeg får problemer med logikken. Statsråden legger frem en stortingsmelding om den offentlige skolen, hvor han argumenterer aktivt mot nettopp det prinsippet som han her anser som helt selvinnlysende når det gjelder kvalitetssikring av de private skolene. Derfor må jeg gjenta spørsmålet: Hvorfor er denne kvalitetssikringen nødvendig i private skoler, mens den ikke er nødvending – men ifølge stortingsmeldingen tvert imot skadelig – i den offentlige skolen?
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Representanten Reikvam sa til hr. Kvakkestad med henvisning til tidligere replikkordskifte, at den måten man fordeler elevplasser på i videregående skole i Oslo, er en dårlig måte. Nå viser en ganske fersk undersøkelse at det er en overveldende majoritet av SVs velgere i Oslo som er enig i den måten det nye byrådet gjør dette på. Det er faktisk en meget klar majoritet i samtlige partier, bortsett fra RV, men der er til gjengjeld det statistiske grunnlaget så smalt at prosentregning er risikabelt. Det kan tenkes at det simpelthen skyldes at de fleste også av SVs velgere, har den ganske naturlige oppfatning at skolen er til for brukernes skyld, ikke at brukerne er til for skolens skyld. Det er vel kanskje ikke mer urimelig at man kan velge fritt mellom skoler enn at Stortinget nå nettopp har vedtatt at man også kan velge fritt mellom sykehus. Det forekommer meg også at representanten Reikvam kom litt skeivt ut i sitt svar i sted når det gjaldt min henvisning til Alfred Oftedal Telhaug. Derfor skal jeg sitere litt mer enn jeg gjorde i sted. I kronikken i Dagbladet på lørdag sier Telhaug følgende: «Der er ingenting i alle våre forskningsfunn eller mangelen på funn som tyder på at penger anvendt på rammefaktorer gjør skolen bedre. Om skoleåret er langt eller kort, spiller ingen rolle. Om klassene er små eller store, betyr heller ikke noe. Om en anvender informasjonsteknologi eller ikke, resultatene blir de samme.» Det er altså ikke riktig å tolke Telhaug dit hen som Reikvam gjorde, at han egentlig argumenterer for rammefaktorenes avgjørende betydning allikevel. Så en liten merknad til representanten Norvoll, som beklaget seg over gjentagelsens hemmelighet. Det er jo hemmeligheten i all pedagogikk, og jeg synes nok også at representanten Norvoll har lært ganske godt i så måte. Jeg har hørt innlegget hans minst fem ganger tidligere bare i dette halvåret, så han er på god vei. Hvis jeg oppfattet det nye og epokegjørende i Arbeiderpartiets standpunkt til forskjell fra Høyre, skulle det bestå i at man ønsker flere voksne i skolen; det er jo oppsiktsvekkende – dessuten at man er like mye mot private skoler som man alltid har vært; det er også oppsiktsvekkende. La meg få lov til å komme med et lite hjertesukk når det gjelder Arbeiderpartiets og SVs ganske drastiske argumentasjon mot private skoler. Slik Tomas Norvoll formulerte det, skal enhetsskolens velsignelse være at der lærer man toleranse. Man skal altså tvinge folk til å lære seg toleranse. For jeg oppfatter jo både Norvoll, og merknaden fra Arbeiderpartiet og SV dit hen at det ikke er som komitelederen sa tidligere i dagens debatt, at enhetsskolen skal være så god at den kan konkurrere på like fot. Da er vi 100 pst. enige. Men man ønsker jo faktisk å bruke aktive tiltak for å fjerne foreldreretten der den kunne tenkes å forringe enhetsskolen, som man sier. Og det er i det hele tatt ikke gjort noe forsøk på å presisere hvem som skal vurdere forringelsen, og hva forringelsen eventuelt skulle bestå i.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Representanten Andersen sa at man nå snart må starte en privat skole for å få til noe nytt i norsk skole, og det kan man i og for seg bare si lykke til med. Men jeg tror nok representanten vil bli skuffet hvis hun tror at hun på den måten får en bedre ressurssituasjon. Etter lovgivningen får man dekket 85 pst. av driftsutgiftene, og man får ikke dekket noen av investeringsutgiftene. Hvis det altså er ressurssituasjonen som skal være utslagsgivende, tror jeg ikke det ville være den riktige veien å gå. La meg også bemerke til den saken representanten Andersen viste til fra Nordland, at det er å sette saken på hodet å fremstille det som om det er privatskolen som er opphavet til at grendeskolen forsvinner. Vedtaket om å nedlegge grendeskolen var – så vidt jeg vet – gjort før, på initiativ fra den daværende ordfører fra Arbeiderpartiet. De to tingene har i den sammenhengen lite med hverandre å gjøre. Til sist: Poenget til Telhaug, og også mitt poeng, er at det som interesserer elevene når det gjelder utbytte av skolen, er ikke hvor mange kroner som er brukt på hodet deres, men hva de har med seg inni hodet når de går ut av skolen.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-14:
Jeg gjør oppmerksom på at Høyre støtter mindretallsforslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og jeg anbefaler Høyres representanter å stemme for dette forslaget.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-06-14:
Representanten Løviks spørsmål gav meg anledning til å referere fra det siste landsmøtevedtaket i Venstre når det gjelder karakterer i skolen, som vi hadde et punkt om i det skoleprogrammet som vi vedtok, nemlig punkt 14, «Ikke bare karakterer»: «Elevens evne til å oppfatte og tilegne seg kunnskap måles i dag for mye i form av karakterer. Det er ikke holdbart at det arbeidet elevene legger ned i løpet av et år ene og alene skal resultere i en bokstav eller et tall. Den individuelle vurderingen må styrkes, og det må utvikles et vurderingssystem som fremmer utvikling og læring hos eleven og inspirerer til engasjement og videre arbeid.» Nettopp dette programpunktet føler jeg er veldig sterkt og godt ivaretatt i det stortingsmeldingen legger opp til, og som Venstre støtter i innstillingen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Eg har gjennom ganske fyldige rapportar frå utdanningsdirektørar og andre dokumentert ein situasjon med forskjellar i skulen, men med dei konklusjonane som eg trekkjer, at det ikkje er grunn til å seie at somme ikkje oppfyller lova sine minstekrav. Men eg har òg sagt at i dei kommunane som har lege lågt lenge, er det urovekkjande, og der vil vi fylgje utviklinga nøye. Så har denne debatten gått vidare – slik som komiteleiaren seier – og det er sagt at Lærerlaget har ei undersøking som er slik og slik, og som på ein måte viser at konsekvensen av dei store satsingane på andre sektorar vil gå ut over skulen. Eg fekk òg av TV 2 – som det vart nemnt her – opplyst at komiteleiaren ynskjer å drøfte andre måtar å organisere overføringane til skulen på, for å unngå akkurat det. Det vart ikkje framstilt for meg som at det her låg føre noken konklusjon frå Arbeidarpartiet si side, men at ein ynskte å drøfte det. Det synest eg òg det er grunn til å gjere. Difor har eg teke imot den utfordringa og sagt at dersom utviklinga etter dei opplysningane som vi har lagt fram her, viser ein meir dramatisk situasjon, er det klårt at vi må sjå på det, og vi har sagt vi skal fylgje utviklinga nøye. Eg trur at det lokale sjølvstyret hadde vore best tent med at vi i minst mogleg grad hadde øyremerkt. Men no har både regjering og eit nesten samrøystes storting i stor grad gjennomført desse store satsingane, og der har øyremerking vore med. Dermed er det klårt at då er på ein måte vedtaka gjorde. I den situasjonen står vi, og så må vi fylgje utviklinga. Den debatten som komiteleiaren har invitert til, vil statsråden delta i.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Eg siterte i mitt innlegg det som komitefleirtalet har summert opp av kva som er viktig å lære. Det synest eg var ganske gode formuleringar, og det var dei eg tok med vidare. Kva eg så er oppteken av, både i forsøk og i utviklingsarbeid lokalt, som representanten Ursula Evje kom inn på, skal eg prøve å seie litt om. Nokre andre talarar har òg vore inne på det i dag. Reform 94 og Reform 97 inneheld spennande ny tenking om lærarrolla, elevrolla og prosjektbasert læring. Vidare har vi fått veldig gode dokumentasjonar på at det er i den grad ein klarar å engasjere eleven i deltakinga av læringa, eleven får læringsutbytte. Engasjementet tel meir enn rammefaktorane rundt. Undersøkingane viser vidare at vi ikkje har kome i mål med reformene når det gjeld desse tilhøva. Det er ei utvikling på gang, men ikkje i så stor grad som vi kanskje trudde. Det er viktig at vi no får angsten vekk frå læraren, som på ein måte har følt ei byrde på sine skuldrer som er vorten tildelt han av oss sentrale politikarar, og i staden kjem med ei tillitserklæring til han om at vi trur det er mogleg å få til ei nasjonal utvikling. Vi skal lage eit system, slik eg prøvde å forklåre i innlegget mitt. Vi er ikkje ferdige med det, det vedgår eg, men vi har vist til ein veg for korleis vi kan finne balansen mellom det lokale engasjementet og arbeidslysta, og likevel ha eit nasjonalt oversyn over kva resultat vi får ut av det.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
Fyrst vil eg seie meg glad for at representanten Lønning sa det var eit godt sitat og ganske godt uttrykt, men sanninga er at det er likebehandling av private og offentlege skular. Vi har ein del føresetnader til dei skulane vi godkjenner. Dei får sjølvsagt unntak: Steinerskulen når det gjeld pedagogisk fridom, og livssynsskulane når det gjeld meir å fordjupe seg i si retning. Dei skal likevel lære det som er allment, og det er utdanningskontora, altså vårt eige system, som skal ha eit tilsyns- og rettleiingsansvar i forhold til det. Offentlege skular må òg halde seg til akkurat det same systemet, så her er det likebehandling av desse to skuleslaga. Eg har etter representanten Lønnings innlegg i dag lese gjennom det internasjonale avsnittet i meldinga. Det må òg sjåast litt i forhold til ei tidlegare stortingsmelding, der det var teke med atskillig meir av internasjonale erfaringar. Skottland har bygt opp eit indikatorsystem som er ganske breitt, og som ikkje berre har i seg element som opplagt kan målast. Det er mykje breiare enn det som karaktersystemet vårt byggjer på. Sverige har gjennomført det vi gjennomfører med kritiske venner som forsøk, men har ikkje ferdig noko opplegg. Danmark har utvikla liknande institusjonar som dei vi utviklar no, men òg med noko i tillegg til det. Alle finn sin veg, men alle er på leiting, det skal ein òg vedgå. Dersom representanten Lønning les gjennom mitt innlegg, ser han at eg òg nemnde ei rekkje tiltak for å sjå på nivået ute. Eg har sagt at vi annakvart år skal kome med ei grundig melding til Stortinget – ein god måte å utnytte det rapporteringssystemet på – slik at Stortinget får eit høve til å diskutere korleis det står til i norsk skule. Eg meiner vi gjev like mykje svar i vår stortingsmelding og i komiteinnstillinga, som det noko fragmentariske innlegget frå Lønning og det som står i innstillinga frå Høgres mindretal.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-06-14:
: Til det siste fyrst. Vi har hatt ei grundig innhenting av informasjon, og ho har ikkje gjeve grunn til å seie at nokon ikkje oppfyller lovas minstekrav. Det må vere klart at vi ikkje kan gripe inn i forhold til kommunar som gjer det dei er pålagde. Samstundes veit vi at det er ein del meldingar om at dette forverrar seg. Det er ikkje eit godt nok grunnlag for å agere, men eg har sagt at eg er open for å vere med i ein debatt om det, for eg skal vedgå at eg for min del ikkje såg kor store konsekvensar det kunne få at ein øyremerkte midlar til ein så stor del av dei nye reformene, og eg trur vel, utan å vere uvyrdsam, at det ikkje er sikkert at Stortinget heller heilt gjorde det. Og det synest eg at vi må kunne diskutere, men eg kan ikkje kvantifisere kor mykje meir. Så til det med eigenbetaling. Her vil departementet i eit rundskriv til kommunane peike på det som er gale, i den grad det er snakk om dokumentasjon på at ein bruker eigenbetaling der ein ikkje skal gjere det. Når det gjeld det daglege skulearbeidet, vil det verte sagt klart ifrå til kommunane at dette er det ikkje høve til, og lova vil klart verte presisert i så måte.