Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-14:
Denne interpellasjonen er foranlediget av en enkeltsak som berører storsamfunnets håndtering av sammensatt problematikk – slik livet ofte arter seg, men som organiseringen av offentlig virksomhet i liten grad speiler. I dag synliggjøres dette ved at denne interpellasjonen involverer direkte tiltak under helseministerens, kommunalministerens, sosialministerens og barne- og familieministerens virkeområde. Indirekte berøres flere ministre. Vi skal i dag ikke diskutere rett og galt i forhold til den konkrete sak, men interpellanten har til hensikt å få belyst hvilke strukturelle hindringer som er etablert, og hvor ansvaret for disse hindringene må plasseres. Spesielt vil jeg ha belyst barnas rettstilstand. Utgangspunktet er at fylkesmannen i Troms har behandlet en ankesak og slått fast at feil svar, nemlig et utilstrekkelig og ikke ønsket tiltak, er rett, og at et anbefalt og ønsket tiltak derved ikke er rett, og at de som søker hjelp, synes å være rettsløse. Situasjonen er at en omsorgsfull far som misbruker rusmidler, ønsker et tilbud om behandling for sitt problem. Saken har implisitt et barnevernsfaglig perspektiv, og det er konkludert at det er til barnets beste å følge faren i en institusjon som er egnet til å gi et behandlingstilbud hvor omsorgs- og familieperspektivet ivaretas parallelt med farens individuelle rehabilitering. Dette er en situasjon som ikke er spesielt spesiell. Det spesielle er at de vanskelige, sammensatte sakene – som inkluderer rehabilitering og barnevern, eller misbruk av rusmidler og samtidig alvorlige psykiske problemer eller tvangsbehandling, og også andre sammensatte problemer – ofte krever tilpassede og kostbare innsatser. Slike innsatser er det ikke lett å tilpasse til det ordinære tjenestetilbudet. Jo mindre en kommune eller en fylkeskommune er, jo mindre sannsynlig er det at slike tiltak vil inngå i en plan, enn si et budsjett. I Hedmark fylkeskommune, som jeg kommer fra, er slike tiltak innarbeidet i plan, men ikke i budsjett. Det betyr at det tiltak som denne saken impliserer, et tiltak for far og barn i en av statens egne institusjoner, koster anslagsvis 2 750 kr i døgnet eller over 80 000 kr i måneden. Et langvarig tiltak, som ikke er uvanlig, vil utløse en særskilt kostnad på 1 mill. kr i året. Det vil anslagsvis være 25 pst. av det budsjett Hedmark fylke har til den typen tiltak, og en måtte utløse en enorm kreativitet for å kunne frigjøre det. Det er altså økonomien som er begrensende, og jeg vil tro at dette er situasjonen for mange fylkeskommuner, ikke bare Hedmark og Troms, som vi allerede har hørt om. Det er i denne sammenheng betimelig å minne om at regjeringspartiet og sentrum under årets budsjettbehandling reduserte bevilgningene til Statens klinikk for narkomane, som jo er en spesialistinstitusjon akkurat for dette med behandling av rusmisbrukere med barn. Reduksjonen var på 3,1 mill. kr, slik at dette høyt spesialiserte tilbud mister noe av sin profil og må anses som kvalitativt dårligere i dag enn det var i fjor. Samtidig økte det samme flertallet bevilgningene til omsorgstiltak der tjenestens spesielle profil er bønner og salmesang, med omtrent det dobbelte, 6 mill. kr. Jeg vil gjerne høre om det vil være regjeringspartiets strategi også i framtiden å prioritere ned de statlige, høyt spesialiserte tiltak som kommuner og fylkeskommuner trenger hjelp med å finansiere, til fordel for å finansiere tiltak som er rimelige, og som kommunene definitivt har ansvaret for og ikke vil ha spesielt store problemer med å finansiere? I et spørsmål fra representanten Karin Andersen til skriftlig besvarelse redegjør sosialministeren greit for hvordan lov om sosiale tjenester skal forstås. Det en kan utlede, er at hvis en fylkeskommune ikke har et tilstrekkelig mangfoldig tilbud til rusmisbrukere i sin plan og/eller ikke kommer til enighet med kommunene om refusjon av kostnader knyttet til frivillig plassering i henhold til barnevernsloven, har fylkeskommunen ingen plikt til å bidra til en faglig anbefalt gjennomføring av tiltaket. Eller som ministeren sier, kommunene har ingen instruksjonsrett overfor fylkeskommunen, og fylkesmannens mulighet til å endre vedtaket er imidlertid meget begrenset i tilfeller hvor avslaget er begrunnet i fylkeskommunens økonomiske rammer. Mener statsråden at det bør være slik at barnets rettstilstand, nemlig barnets rett til å få sin interesse ivaretatt, helt og holdent skal være knyttet til fylkeskommunens økonomi? Trenger vi da egentlig noen annen lov enn et budsjettvedtak? Vi kan altså slå fast at problemet er å oppfatte som et budsjettproblem, nemlig kommunenes og fylkeskommunens økonomi, og det betyr at ansvaret langt på vei er plassert i denne sal. Under budsjettbehandlingen og senere har statsrådene som i et middels godt «Muppet Show» gjentatt at kommunenes og fylkeskommunens økonomi er betydelig styrket. Utenfor denne sal er det vanskelig å se noe til dette. Derimot er det slik at Kommunaldepartementet og Kommunenes Sentralforbund – KS – i forkant av budsjettbehandlingene under konsultasjoner ble enige om at kommunal sektor brukte tilnærmet 10 milliarder kr mer enn årlige driftsinntekter og i overkant av 6 milliarder kr knyttet til drift. Årets budsjett er et nullsumspill, og det ligger således en forventning om at Kommune-Norge reduserer sine driftsutgifter i størrelsen 6 milliarder kr i løpet av kort tid. Det er dette som er bakteppet for å diskutere eventuelle andre prioriteringer i fylkeskommunens økonomi, som skulle komme disse gruppene til gode. Til dette kommer at vi innenfor en rekke områder har øremerkede tilskudd eller garantiordninger. I fylkeskommunen står valget mellom å oppfylle ventetidsgarantien innen somatisk helse, eller å prioritere tiltak innen barnevern, rus og delvis psykiatri. Det siste vil medføre garantiansvar innen helse, og er således fra Stortingets side ikke å anbefale. Det kan altså ikke være slik at Stortinget først lager en garantiordning og så anbefaler fylkeskommunen å ikke oppfylle garantien, for så å sende regningen til fylkeskommunen, når andre ivaretar garantiansvaret. Hva anbefaler egentlig statsråden? Vil statsråden vurdere at garantiansvaret innenfor psykiatri styrkes, og at tilsvarende når det gjelder tiltaksgaranti, også kommer dem som trenger ressurser fra barnevern og rusomsorg, til gode? Vil statsråden godtgjøre hvorfor slike problemer skal vurderes helt annerledes enn innen somatisk helse? Jeg har prøvd å trekke opp en rekke spørsmål/problemstillinger som det er viktig å få klarlagt. Jeg regner ikke med at vi gjør det i dag. Jeg vet at statsråden jobber med en melding om rusmiddelomsorgen. Jeg regner med at også disse andre spørsmålene er under arbeid. Vi har bl.a. et arbeid med å flytte ansvaret for sykehusene til staten, og i den sammenheng er det vel slik at psykiatrien henger med. Psykiatrien inkluderer svært mye av rusmiddeltiltakene, så jeg regner med at Regjeringen også må vurdere om ikke rusmiddelomsorgen og da også barnevernet, som er sterkt beslektet, kommer til staten. Det er også et spørsmål som er interessant i denne sammenhengen, for det er ikke slik at vi har svaret på disse spørsmålene som vi har reist, annet enn at vi mener det er helt utilfredsstillende at når en sak så tydelig defineres, hvor barnets interesse er definert, viser det seg altså at vi har ingen virkemidler til å kunne gjennomføre tiltak. Jeg mener at vi innenfor disse områdene som gjelder psykiatriske pasienter, rusmiddelmisbrukere og barn hvis omsorg er truet, ikke har noe rettsvern utover det som er de prioriteringer som til enhver tid ligger i budsjettet. Og når vi gir andre et meget godt vern og samtidig har stramme budsjetter, må det innebære at Stortinget med vitende og vilje, og derved departementene, sørger for at noen ikke får det som rettmessig burde tilfalle dem. Jeg mener det er denne sals ansvar å sørge for at vi får ordnet dette på en annen måte. Jeg ønsker å høre fra statsråden om hun kan dele det synspunktet.