Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-11-26:
Vi diskuterer i dag finanspolitikken og budsjettet for det første året i et nytt tusenår. Dette burde nok i større grad enn hva som er tilfellet, ha frambrakt de lange linjers politikk, med større vyer for hva vi vil i et lengre tidsperspektiv enn bare en ettårig statsbudsjettperiode. Mange etterlyser større forutsigbarhet og stabilitet, mens forandringene på alle plan i samfunnet går svært fort og på en slik måte at mange føler seg maktesløse. Tidlig i Stortingets historie ble det proklamert at all makt skulle samles i denne sal. Vi vet at realiteten er en annen. Markedsliberalismen med sine kapitalkrefter er den viktigste årsaken til dette både lokalt og globalt. Til og med innenfor begrepet samarbeid, ikke minst i forbindelse med den såkalte globaliseringen, ser vi at dette i stor grad skjer på disse kreftenes premisser. Senterpartiet har blitt beskyldt for å være styringsglad og etter enkeltes mening mer enn det. Jeg tror vi alle må ta innover oss det å bli mer styringsbevisst og ta mer tak i utviklingen, om det ikke skal bli felt en lite hyggelig dom over de siste tiårs politiske miljø og systemer når dette i et historisk perspektiv skal vurderes og evalueres. Jeg synes det er ganske betenkelig at vi har fått en slik dreining av makt og innflytelse at det i dag stort sett er representanter for børs og aksjemarked som blir brukt som sannsigere i forhold til om vårt land har en sunn og riktig utvikling. Disse fagfolkenes råd og synspunkt skal også høres, men målbarheten må være langt mer enn dette og synsvinkelen mye videre. Ønsker vi et samfunn i balansert utvikling, der vi tar hensyn til hverandre og viser solidaritet i videste forstand, må vi ta med alle samfunnets fasetter. Ikke minst gjelder dette for å få med de svakeste leddene, de som trenger mest til hjelp og støtte. Senterpartiet tok i forrige stortingsperiode opp spørsmålet om forskjellsutviklingen i Norge. Flere i det politiske miljøet var lite villige til å ta denne utfordringen. Spesielt var Arbeiderpartiet negativt og beskrev Senterpartiets engasjement som svartmaling og krisemaksimering, idet de påstod at vi ikke hadde en slik forskjellsutvikling i vårt land. Sentrumsregjeringen og Senterpartiet ved sosialministeren har nå gjennom framlegging av sin utjamningsmelding påvist at utviklingen fra 1986 og fram til 1997 viser en klar forskjellsutvikling, der de med de høyeste inntektene fikk forbedret sine inntekter og levekår formidabelt, mens de med minst inntekter sakket akterut i forhold til også en gjennomsnittlig lønnsutvikling. Dette er en solidaritetsutfordring vi står overfor når vi går inn i et nytt århundre. Selvsagt står vi overfor også andre store utfordringer. Vi trenger verdiskaping og livsgrunnlag, men også her må vi i solidaritet med kommende generasjoner trå mer varsomt om ressursgrunnlaget og livsbetingelser ikke skal bli så belastet at vi gjør våre etterkommere til en totalt tapende gruppe. Kanskje bør vi legge oss både Einar Skjæraasens og Albert Schweitzers ord mer på minne i vår politiske utøvelse for framtida. Vi har behov for en materiell forvaltning og utvikling, men den må ikke overskygges av vekstfanatismen, som overser langsiktig forvaltning og utjamning. Skal vi ha et trygt og sunt framtidssamfunn, må vi trekke med oss alle og gi en framtid for alle. Ulikhet og fattigdom vil i motsatt fall utvikle ufred og sykdom. Utfordringene står i kø, og vi kan ta de første allerede i vinter ved behandlingen av utjamningsmeldingen. En oppfølging av denne vil vise om vi har vilje nok til å vise solidaritet gjennom systemvalg og prioriteringer. Sentrumsregjeringen vil bl.a. også legge fram to andre viktige stortingsmeldinger nå i vinter: «Omsorg 2000» og «Helse 2000». Gjennom disse store og omfattende saksområdene må vi løfte fram respekten for enkeltmennesket og forståelsen for fellesskapsansvaret. I denne totaliteten gjelder det å gi det enkelte individ muligheten for egen utfoldelse og selvstendighet ut fra egne forutsetninger, og en slik livssituasjon skal også gi en meningsfull anledning til å bety noe for fellesskapet. Skal vi gjennom vårt samfunnssystem makte dette, må vi ha et finmasket nett der vi tar hensyn til enkeltmenneskets verd og behov. Da er etter min mening ikke løsningen enda større forvaltningsenheter og en ensidig fokusering på «rasjonelle» enheter. Jeg tror oversiktlige enheter med kjennskap og kunnskap er løsningen for at den offentlige forvaltningen skal bli best mulig. Men da tror jeg at vi alle også må ta mer innover oss at et slikt kvalitetssamfunn koster. Senterpartiet ønsker en sterk offentlig sektor, i samarbeid med den frivillige innsats som på en uunnværlig måte ytes på mange plan i samfunnet. Men en slik sterk og kvalitetssikret offentlig sektor trenger ressurser i sine ytre etater, og jeg håper at det vil prege statsbudsjettene i sterkere grad framover, idet kommunesektorens betydning blir sterkere prioritert og påaktet.