Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2015-06-19:
Kjære godhetens apostler. Dugnad er det blitt kalt – dugnad, et flott norsk ord. I 2004 er det kåret til Norges nasjonalord: nærmest uangripelig, et felles utført og vanligvis ulønnet og frivillig arbeid av betydning for fellesskapet. Hvem kan være imot noe så vakkert og selvoppofrende? Men hva er det egentlig flertallet bedriver i denne saken? Jeg ser ikke tegn til noe frivillig arbeid, jeg ser ingen innsats for fellesskapet. Jeg ser et forslag helt uten personlig konsekvens for dem som kommer til å vedta det. Jeg ser raushet med andres penger, men ingen personlige belastninger eller konsekvenser. Jeg ser et stortingsflertall som beholder sine godtgjørelser og pensjoner. Jeg ser ingen villighet til å redusere eget forbruk og offentlig velferd for å gi til andre – snarere tvert imot. Jeg ser et tverrpolitisk stortingsflertall som alle ønsker mer til alle, innenlands som utenlands. Jeg ser et stortingsflertall som i liten eller ingen grad vil erfare eller oppleve konsekvensene av sitt eget arbeid. Jeg ser politikere som bor i nabolag nesten blottet for flyktninger og innvandrere. Jeg ser politikere som har sine barn plassert i skoler hvor flyktninger og innvandrere er en sjeldenhet. Ofte er det slik at de som har minst berøring med flyktninger privat, er de som er mest rause i det offentlige rom. Jeg ser et stortingsflertall som i moralsk indignasjon stiller seg til doms over hjerterå egoister som meg, folk som i verdens rikeste land våger å snakke om økonomisk og kulturell bærekraft. Jeg ser et stortingsflertall som blir bondefanget av landsmøtenes euforiske begeistring, og som uten samfunnsanalyser eller kostnadsberegninger igangsatte en nasjonal dugnad av godhet. Jeg ser et Medie-Norge som spiller med, et Medie-Norge som enstemmig støtter opp under dugnaden, og som synes det er en strålende idé. Konsensusen er total, alle er innenfor. Mediemangfoldet som skulle være et instrument for ulike meninger, er satt på autopilot, for den samme mening gjentas mangfoldige ganger, helt til den alternative ytring forsvinner eller omgjøres til et nettroll. Jeg ser et samstemt Organisasjons-Norge dominert av tidligere politikere – på venstresiden, naturligvis. Felles for dem alle er at de er finansiert av skattebetalerne. Disse organisasjonene er alle rause tilhengere av å hente syriske flyktninger til Norge, og de fnyser av hjerterå mennesker som meg. Det er ingen regjering som går av på en sak som handler om å hjelpe mennesker i nød, lød det fra høyeste hold. Det er en avsporingsmanøver. Meg bekjent finnes det ingen i denne salen som ikke ønsker å hjelpe mennesker i nød, verken i Norge, Syria eller andre steder i verden. Politisk handler denne saken om hvor ugrasiøst og åpenlyst man kan bryte inngåtte avtaler, og deretter nærmest peke nese på den parten som holdt seg til avtalen. Fakta i dette handler om et flertall som ønsker å hjelpe 13 600 mennesker i nød til Norge, og et mindretall som ønsker å hjelpe 1 million mennesker i nød, i de nødstiltes nærområder. Livstidskostnaden for flertallsdugnaden er av SSB beregnet til 7 mill. kr per flyktning, eller 95,2 mrd. kr totalt. Tall fra SSB, publisert i går, viser for øvrig at syrere i Norge har en sysselsettingsgrad på 26,4 pst., den laveste av samtlige 136 land i statistikken. 95,2 mrd. kr er så ufattelig mye penger at vi kunne ha hjulpet alle verdens 60 millioner flyktninger dersom hjelpen ble gitt i flyktningers nærområder. I stedet velger man å hente 13 600 flyktninger til vårt lille velferdsparadis. Flertallet viser ikke hvor de skal hente de 35 mrd. kr. De nevner ikke hvilke velferdstilbud som skal kuttes, eller hvilke skatter og avgifter som skal økes. I asyl- og innvandringspolitikken stilles ikke slike spørsmål. Pengene skal skaffes til veie som ved et trylleslag. Målet var aldri å hjelpe flest mulig, tallet var målet: 10 000. Man kunne like gjerne ha sagt 20 000 eller 50 000, helt uten samfunnsanalyser eller kostnadsberegninger. Man bruker ikke kalkulator på godhet. Mantraet var at de må gjøre begge deler, et argument helt tomt for innhold, et argument som kun er gyldig dersom det ikke lenger er behov for eller ikke er praktisk mulig å hjelpe i nærområdene. Men det er det. Behovet er enormt. Debatten som skulle dreie seg om å gi hjelp og skape verdighet for dem som flykter, ble til et spørsmål om innvandring – et ja eller nei til økt innvandring til Norge, dog ikke flere enn 10 000. Det må være grenser for dugnadsånd. I Ibsens En folkefiende tar doktor Stockmann et oppgjør med flertallstyranniet eller «den forbannede kompakte, liberale majoritet», slik han uttrykker det. Han velger å holde fast og kjempe for sannheten og konkluderer med at den sterkeste mann i verden, det er han som står mest alene. I denne saken velger Fremskrittspartiet å stå alene, vel vitende om at vi har fornuften, tiden og folket på vår side. Det vet også flertallet, derfor avviser de med ulik begrunnelse å spørre folket om råd. Jeg tar med dette opp forslaget i sak nr. 4.