Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-03-07:
Saksordføreren sa innledningsvis at det var niende gang vi behandlet denne saken, og det stemmer sikkert. Noen har også feilaktig sagt at dette sannsynligvis er siste gang. Det har jeg veldig liten tro på, i det minste tror jeg nok kontrollkomiteen etter hvert vil kunne fatte interesse for den. Men en tanke jeg har gjort meg etter å ha sittet og hørt på denne saken, og ikke minst i forhold til hva saken egentlig gjelder, er at jeg er glad for at norsk næringsliv i så liten grad er avhengig av hva som foregår i denne salen. Høyre har i hele denne prosessen etter nedleggingen av Fornebu som flyplass vært opptatt av å få til en reell konkurranse om de veldig attraktive tomtene og arealene som finnes der ute. Innledningsvis var det også et flertall av partier her i denne salen som gikk inn for fri konkurranse om disse arealene på Fornebu. Frafallet, for ikke å si forfallet, har imidlertid vært stort. Først gjorde Fremskrittspartiet helomvending, og ble svorne tilhengere av en styrt prosess som skulle ende opp med det som i dag er innstillingen, nemlig en tildeling til Fred. Olsen-gruppen. Dernest lot Regjeringen seg presse av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet til en tilsvarende 180 graders snuoperasjon. Hvilken gevinst Regjeringen har hatt av den ettergivenheten i denne saken, er det vanskelig å skjønne, ikke minst etter å ha hørt denne debatten. Men fra det tidspunkt da Regjeringen lot seg overkjøre og selv forlot sitt foreslåtte prinsipp om fri konkurranse om arealene på Fornebu, har Sponheim ført en kamp for å få inn seriøse alternativer. Det har Regjeringen for så vidt oppnådd. Men vi har vel alle visst hvilken vei det allikevel bar, for de fremste våpendragerne for Fred. Olsen-gruppen er ikke akkurat folk som gir opp sånn uten videre. At flertallet i innstillingen går enda lenger i instruering og overkjøring av Regjeringen, kommer neppe som noen stor overraskelse, og at de da omgjør dette til et oversendelsesforslag, har, så vidt jeg har skjønt på de fremste våpendragerne fra flertallet ikke endret noen realiteter. Regjeringen tapte imidlertid saken i fjor da den aksepterte at staten skulle bruke flere hundre millioner kroner på Fornebu-prosjektet. Det var da Bondevik skulle ha satt foten ned. Så vidt jeg kunne forstå på Apelthun Sæle – mellom linjene – angret hun på at så ikke hadde skjedd. Den unnlatelsen er det Regjeringen strir med i dag, og den formoder jeg de kommer til å stri med uansett utfall av saken i denne salen, for det er til syvende og sist relativt uinteressant hvem av de to grupperingene som får i oppdrag å gjennomføre dette sammen med SIVA. I den innstillingen vi i dag behandler, fremgår også Høyres syn på hvordan salget av Fornebu-arealene bør foregå. Vi mener det samme i dag som vi mente i fjor da vi behandlet St.meld. nr. 13 for 1998-99, hvor altså Regjeringen i meldingen skisserte løsningen for hvordan dette burde foregå. Det var en tredelt løsning som var foreslått. Det synspunktet vi hadde den gang, og som altså var Regjeringens primærforslag, har vi fremdeles. Forslaget består, som sagt, av tre punkter. Det ene var at vi skulle avsette 8 000 m2 til utdannings- og forskningsformål i Terminalbygget, og det var etter innspill fra utdanningsinstitusjonene selv. De 200 dekar som staten eier der ute, og som er regulert til næringsformål, ønsket vi å selge – og ønsker vi fremdeles å selge – med generelle IT-føringer, og da til høystbydende. Til slutt ønsker vi altså å etablere en inkubatoraktivitet på en tilsvarende måte som staten har gjort flere andre steder i landet. Det som var Regjeringens syn i fjor, og som altså er vårt syn fremdeles, er at de bedriftene som er villig til å betale den høyeste prisen for tomtene, formodentlig også har de beste prosjektene og vil realisere dem. Høyre har ikke ønsket å gå inn med flere hundre millioner kroner i eierkapital for å realisere et prosjekt som privat kapital utmerket godt kan greie selv. Flertallet har derimot vært opptatt av statlig styring og statlig valg av hvilke forretningsområder som et delvis statseid IT-senter skal stelle med. Når man nå ser at det er et par styremedlemmer utpekt av SIVA som skal stå for å realisere den statlige visjonen i dette, kan jeg ikke annet enn dra på smilebåndet. For stortingsflertallet, bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, har nå ikke tillit til Regjeringen og ansvarlig statsråd med hensyn til å gjennomføre denne saken. Dette flertallet tvinger altså nå Regjeringen til å gjennomføre et prosjekt som den i utgangspunktet var uenig i, og til at det skal gjennomføres av en aktør som man ifølge proposisjonen, og i alle uttalelser som er kommet fra de ansvarlige statsrådene, ikke har tillit til. Man ønsker altså å ta prosjektet ut av hendene på den statsråden Regjeringen har tenkt skulle gjennomføre det. Skulle den foreliggende innstillingen bli vedtatt slik den foreligger, vil det sette hele vårt politiske system på en alvorlig prøve. Nå skjer imidlertid ikke det. Det mest sensitive av disse punktene ble omgjort til oversendelsesforslag, dog uten at realiteten er endret. Helt fra saksbehandlingen ble overtatt av Hedstrøm og Opseth, har man ikke vært i tvil om hvem som skulle bli statens partner på Fornebu. Ved forrige runde her i Stortinget antydet jeg at den anbudsrunden man gikk inn i, i realiteten bare var en skinnmanøver. Slik jeg ser den runden vi har lagt bak oss nå, kan jeg ikke finne et mer dekkende ord enn at det har vært et godt planlagt narrespill. Den stayerevne og det motet som har preget flertallet i denne saken, har i innstillingen nesten gått over i overmot. Når en ser i innstillingen at flertallet har funnet 15 dekar ekstra ute på Fornebu som de ikke hadde tenkt på før, og må legge slike føringer for også å få inn det, er det ingen stopp når det gjelder detaljer. Det velkjente flertallet bestemmer nå at SIVA bør gjøre denne jobben, og da ikke stykkevis og delt, men fullt og helt, og sågar den biten som går på utdanning, skal SIVA håndtere, så vidt jeg har skjønt. Men direktør Kjelstad, som for øvrig har hatt meget høy sigarføring i saken, har i hvert fall vært så ydmyk at når det gjelder utdanningsbiten, sier han: Det er kanskje ikke vår sterkeste side, men det får vi finne løsninger for. Her legges det opp til at veien blir til mens en går – det er i hvert fall helt tydelig. For øvrig er det for meg komplett uforståelig at Regjeringen kan akseptere et SIVA som opererer på den måten. Om det er bak Regjeringens rygg, eller ikke bak, avhenger litt av bredden på denne ryggen, for når jeg leser de forskjellige statsrådenes syn på dette, og leser det over tid, blir jeg litt i tvil om hvor mye de visste, og hvor mye de burde ha visst, og det er ikke sikkert det er sammenheng mellom det de visste, og det de burde ha visst. Men i denne saken blir egentlig SIVA et sidespor og en behendig lynavleder for Regjeringen. Det er i realiteten relativt uinteressant i det hele om det er Regjeringens høyre eller venstre arm som skal gjennomføre dette. Det saken gjelder, er det forhold at Regjeringen aksepterer at staten engasjerer seg med flere hundre millioner kroner på Fornebu, og det tapet diskonterte man altså i fjor. Men man tar ansvar i dag for å gjennomføre det stortingsflertallet bestemmer hva gjelder valg av aktør. Og den beskrivelsen som står i proposisjonen fra Regjeringen, er ikke til å ta feil av – det oser av tvil om hva innholdet er i denne. Men på slutten av innlegget synes jeg det er betimelig å stille et par spørsmål. Når det gjelder det forslaget som i dag er omgjort til oversendelsesforslag, sier stortingsflertallets representanter at det ikke endrer på noen realiteter, mens det største regjeringspartiets hovedtalsmann, Apelthun Sæle – jeg skal heller ikke bruke betegnelsen fru Apelthun Sæle – på den annen side sier at nå kan Regjeringen organisere dette eierskapet som den vil. Begge disse tingene kan ikke være riktig. Enten er det slik at Regjeringen kan organisere dette som de vil, eller det er sånn som stortingsflertallet har sagt, at ingenting er endret. Man har bare blitt litt engstelig for muligheten av et kabinettspørsmål og den ydmykelsen det ville være å skulle snu på det. Mitt spørsmål til begge parter er: Oppfatter Regjeringen det som at den nå kan organisere eierskapet som den vil, og opplever flertallet at det er en rettighet de har, eller må de forholde seg til dette? Og lever Sponheim med risikoen om for at det stortingsflertallet som ikke har skygget unna noe som helst i denne saken, vil kunne aktivere sine PC-er og spy ut det som måtte være nødvendig for å oppnå sin uttalte vilje? Til slutt vil jeg på vegne av Høyre fremme det aldeles utmerkede forslaget som er gjengitt i innstillingen, og som for øvrig også var Regjeringens standpunkt i fjor.