trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Igjen vil jeg faktisk peke på nødvendigheten av at vi har et Europa som taler med én stemme, det Europa som Bjørn Jacobsen ikke vil inn i. De som kan gjøre noe med dette nå, er den såkalte kvartetten der EU, Russland, USA og FN er med. Jeg ser det slik at europeerne er nødt til å gjøre sin stemme enda tydeligere og få USA til å skjønne at det ikke går å ha en dobbel standard når det gjelder holdning til Sikkerhetsrådets resolusjoner. Jeg har også pekt på en annen mulighet. Det er at hvis vi kunne få f.eks. NATO, som jeg sa er den eneste gjenværende flernasjonale militære struktur, til å si at de er villige til å garantere en framtidig grense mellom Israel og Palestina dersom de blir enige om den, ville det i seg selv kunne være et incitament for partene til å gå tilbake til forhandlingsbordet. Hovedproblemet nå er at de ikke stoler på hverandre. Det er ingen som tør å inngå en fredsavtale hvis det ikke er noen som er i stand til å garantere at en slik avtale kan holde. Jeg sier også dette fordi jeg tror at skal man styrke FN, er det ikke lenger nok å si at vi har FN-styrker under blå hjelm. Vi må ha robuste militære styrker som under mandat av FN kan bidra til fredsoperasjoner. Jeg tror at det nå er tid for å tenke gjennom hele situasjonen. Men skal dette kunne gå, trenger vi NATO. Vi trenger FN, og vi trenger EU som en veldig viktig brikke i å få alle disse organisasjonene til å kunne overleve, og kanskje også få en ny styrke i en ny global ordning.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Som Inge Lønning selv sa, har jeg ingen merknader til den redegjørelsen utenriksministeren holdt. Det sa jeg også etter at den ble holdt. Jeg er glad for den enighet vi har om utenrikspolitikken. Det har vært veldig viktig for Norge nå. Når det gjelder det som videre ble sagt: Vi må se i øynene at dette sanksjonsregimet ikke har ført oss til målet. Dessuten kom det under voldsom kritikk og ble også brukt av Saddam Hussein mot verdenssamfunnet. De som nå protesterer mest mot bruk av militærmakt, var de som også var mest imot sanksjonsregimet. Så hva skal man gjøre? Man kan ikke bare kapitulere. Da må vi se realiteten i øynene, at det er bygd opp en voldsom militær styrke som har ført til resultater. Men det er klart at den styrken kan ikke stå der til evig tid. De som går inn for det, må i hvert fall ha en plan for hvordan det skal gjøres. Man kan ikke bare overlate dette til to andre land og selv ikke være deltakere, eller eventuelt gå på gaten og protestere mot det. Her må man komme til en avklaring på et eller annet tidspunkt. Det Sikkerhetsrådet må drøfte gjennom, er: Når må den avklaringen komme? Jeg tror ikke den kan komme uten at Saddam Hussein får det klart for seg at her blir det en avklaring på et eller annet tidspunkt. Vi har sett at det da er mulig at dette militære presset kan virke. Om man får en avklaring, om man får en fredelig avvæpning, tror jeg det kan være nødvendig med en permanent institusjons- og overvåkningsmekanisme. Men å utplassere tusenvis av FN-styrker i landet har jeg ingen tro på. Det vil heller ikke kunne gå. Det har jo heller ikke framkommet som et seriøst forslag fra dem som man mente var forslagsstillere.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
For å si det som det er: Jeg synes det er litt trist at man skal drive på med denne debatten. Den blir i beste fall for det hjemlige plan og kanskje mest for de få som er i denne sal. Om vi gir støtte til Regjeringens passive linje? Det er Norges utenrikspolitikk vi har ført, som vi har støttet, som Regjeringen har videreført, som vi har hatt i 50 år, og som nå viser seg å bli hele verdenssamfunnets syn etter hvert, nemlig at vi skal respektere FN-vedtak, og det har vi insistert på hele tiden. Vi har til og med sagt at vi av hensyn til FN også vil respektere FN-vedtak som vi ikke liker. Det oppfatter jeg har vært også Regjeringens linje hele tiden. Bare fordi Regjeringen har den linjen, kan vi jo ikke ta et helt annet standpunkt enn det vi har hatt i 50 år. Så sier Åslaug Haga at nå synes det å være enighet om å gi våpeninspektørene mer tid. Men det er jo faktisk det Regjeringen og Arbeiderpartiet har sagt fra begynnelsen av, at vi må gi våpeninspektørene den tid de ber om, men ikke den tid som Senterpartiet ber om. Vi forholder oss her igjen til det organ Sikkerhetsrådet har for dette, nemlig våpeninspektørene, det er det organ Sikkerhetsrådet har opprettet. Da vil jo vi lytte til hva våpeninspektørene selv mener. De som hele tiden mener at våpensinpeksjonen skal fortsette, de vil jo ikke engang lytte til dem. De har forutinntatte holdninger før våpeninspektørene får forklart sin holdning til Sikkerhetsrådet. Det kan jo hende nå at våpeninspektørene kommer og sier at vi må nok ha to måneder til, eller det kan også hende at de sier at det hjelper ikke. Jeg synes det er ganske viktig å få det på bordet før man tar en beslutning om hva vi skal mene. Det er dette som er innholdet i FN-linjen, nemlig at vi respekterer Sikkerhetsrådets beslutninger. Og én beslutning som er tatt, er å få råd fra våpeninspektørene. Da synes jeg også at vi, selv om vi ikke sitter i Sikkerhetsrådet, skal vente på det rådet før vi har bastante oppfatninger.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
En viktig grunn til opposisjonen mot den amerikanske politikken, særlig i den arabiske verden, er at man ikke har lagt det samme press på å få til en palestinsk stat som man har gjort når det gjelder å få til avvæpning av Irak. Sikkerhetsrådet har i 30 år krevd tilbaketrekking fra de okkuperte områdene. Sikkerhetsrådet har gitt sin tilslutning til en palestinsk stat. Sikkerhetsrådet har fordømt den palestinske terroren. Jeg vil spørre utenriksministeren: Hva kan Norge gjøre nå for å få USA og Sikkerhetsrådet til å pålegge partene i den palestinsk-israelske konflikten de samme krav om å etterkomme FNs resolusjoner som man stiller overfor Irak? Jeg er klar over at resolusjonene i denne konflikten ikke er under kapittel VII i FN-pakten, altså de såkalte tvangstiltakene, hvilket resolusjonen om Irak er. Men spørsmålet må likevel være hva man kan gjøre for å få igjennom disse resolusjonene. Jeg vet at det selvfølgelig er et utrolig kontroversielt spørsmål å reise. Når jeg likevel gjør det, er det fordi man snart må begynne å stille det spørsmålet. Er det rett og slett tid for at også disse resolusjonene, som gjelder den palestinsk-israelske konflikten, må bringes inn under kapittel VII i FN-pakten, for å få partene til å forstå alvoret? Man kan ikke lenger leve med denne konflikten heller, akkurat som man ikke kan leve med at Saddam Husseins regime i Irak fortsetter og ikke blir avvæpnet. Men det viktigste spørsmålet er: Hva kan vi gjøre for å få dette budskapet klarere fram, bl.a. til USA?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Leiaren i utanrikskomiteen har lang erfaring i å jobbe for fred i Midtausten og har mange gonger framheva at nettopp det å få bukt med valden og å setje inn førebyggjande tiltak mot vald, er det viktigaste vi kan gjere. Eg har lyst til å spørje leiaren i utanrikskomiteen: Korleis kan ein då få Israel inn på eit nytt spor og få Israel òg til å slutte opp om dei internasjonale forpliktingane som ligg der? Og, som ei vidareføring av det igjen: Korleis kan vi få signalisert dette til den amerikanske kongressen, der vi veit at finansieringa til den israelske okkupasjonen ligg? Og: Kan leiaren av utanrikskomiteen seie litt om korleis vi kan prøve å presse USA for òg å få USA inn på eit betre spor, slik at vi kan sleppe bruk av vald i Irak, og slik at vi kanskje kan sleppe å tøye folkeretten lenger enn vi helst vil?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Skal ein til fred og forsoning, ser ein etter folkeretten. Skal ein til Betlehem, ser ein etter stjerna. Det må finnast nokre slike lyspunkt i ei verd full av krig og konfliktar. Representanten Lilletun er av dei som har signalisert både openheit og vilje i forhold til dei forslaga som er komne frå ulike land, at dette må vi ha ein debatt om før FNs tryggingsråd skal fatte vedtaka sine. Men eg synest det blir eit problem når partiet hans då samtidig er med i ei regjering som så til dei grader tviheld på at vi ikkje skal ha nokon debatt, og at ein nesten trekkjer i tvil den såkalla brysame opinionen. Når folk demonstrerer, når Kyrkja seier ifrå – når til og med offiserane seier ifrå – må det vere moglegheiter for at desse folka også blir representerte i Regjeringa, ikkje berre her i Stortinget. Når t.d. Kristeleg Folkeparti sin tidlegare statssekretær Haaland Matlary heilt klart dokumenterer at Noreg får massevis igjen – eg heldt på å seie snill makt – ved å drive med verdidiplomati, er det den forma for arbeid vi må drive endå meir med. Det er der vi har noko å hente. I den samanhengen vil eg spørje representanten Lilletun om han kan tenkje seg å gå endå lenger og støtte dei forslaga som vi frå SVs side meiner vil auke Noregs verdidiplomati, og som vi legg fram her i salen i dag.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Firmaet «holy brokers» har også auka sin grunnverdi dei seinare åra – så kan då representanten Lønning sjå om han vil bruke tida på å finne ut kven som var styreleiar der tidlegare. Vi snakkar i dag om ei utanrikspolitisk linje: Er ho konsekvent, er ho langsiktig? Og då har eg lyst til å sitere direktøren for Nobelinstituttet, Geir Lundestad, som skriv i Aftenposten: «Likevel er det viktig å understreke at etter Gulf-krigen» – den første altså – «har ikke Saddam representert noen stor trussel mot Iraks naboer og slett ikke mot USA. Han fikk som fortjent i den krigen, og har siden stort sett holdt seg i ro.» Det er den reelle situasjonen. Lundestad konkluderer med at Saddam er ein trussel mot eige folk, men ikkje mot verda. Det er den trusselvurderinga vi har føreteke i SV, at han ikkje er den trusselen som kan legitimere og utvatne folkeretten og kan legitimere eit så stort angrep som han faktisk planlegg. Vi kan ikkje gå så langt at vi skal misbruke FN i ein sånn samanheng. Og Noreg, som er eit flankeland i NATO, som er eit lite land som er avhengig av at folkeretten fungerer, skal ta opp dette med at ein, etter mitt skjøn, skal utvatne folkeretten og kanskje også bruke artikkel IV i ein situasjon som ikkje er til stades. Vi skal vere klar over at Tyrkia har lagt inn territoriale krav i Nord-Irak, irakisk Kurdistan, ein har samstundes fått litt pengar og ventar endå meir pengar frå USA før ein godkjenner at amerikanske troppar skal bruke tre flybasar og komme inn med tusenvis av soldatar, nettopp for å angripe Irak. Samtidig bed ein om konsultasjonar for å diskutere eit eventuelt angrep frå Irak, det landet ein faktisk har planar om å angripe. Så vi skal som eit lite land passe oss veldig for den bakanforliggjande maktposisjoneringa som føregår i Tryggingsrådet, der skal Noreg også tore å representere bl.a. dei som demonstrerer, bl.a. dei som kanskje har ein større fredsvilje enn dei som i dag prøver å bruke folkeretten til noko anna enn det han var meint til.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Jeg la merke til at utenrikskomiteens leder ikke nevnte med ett ord i sitt innlegg det som ligger til grunn for denne utenriksdebatten, nemlig utenriksministerens redegjørelse for en uke siden. Det var heller ikke nødvendig, for så vidt jeg kunne høre, var budskapet i ett og alt det samme. Det anser jeg i dagens verdenssituasjon for særdeles viktig og betydningsfullt. Om det noensinne har vært viktig å legge til side marginale uenigheter som måtte være til stede mellom partiene i denne sal, og holde fast ved den sentrale enighet, må det være i tider som dem vi opplever nå. Utenrikskomiteens leder gav klart uttrykk for at det ikke finnes noen alternativ løsning på Irak-krisen i retning av å videreføre, eventuelt forandre, det sanksjonsregimet som man nå forgjeves har praktisert i svært mange år. På det punkt er jeg helt enig i hans vurdering. Jeg oppfatter det også slik at han dermed har satt en strek over de luftige planer som har versert i verdens medier – som enkelte har omfavnet med begeistring, og som har vist seg å være ikke-eksisterende – forestillingen om at man skulle kunne ha et permanent overvåkningsregime av Irak, eventuelt med FN-styrker innblandet, samtidig som man på ubestemt tid skulle opprettholde en militær trussel i Iraks omgivelser. Men jeg kunne ønske at utenrikskomiteens leder kanskje ytterligere presiserte sitt syn på akkurat dette.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Jeg er ikke sikker på om kategorien etterlysning er den helt presise. Det var et ærlig forsøk på å presisere at jeg var kommet i skade for å ta munnen for full når jeg satte fullt likhetstegn mellom utenrikskomiteens leder og utenriksministeren. Men det er klart at en leder i utenrikskomiteen kan tillate seg større friheter også i forhold til sitt eget parti enn det en utenriksminis-ter til enhver tid kan. Nå har jo ikke Haakon Blankenborg den fulle erfaring på dette området, men han kan jo konsultere utenrikskomiteens leder, som har innehatt begge rollene, som kjent, så vil han kanskje få en liten belæring om det. I dagens situasjon og med det hovedproblemet som står på dagsordenen, og som var temaet for utenriksministerens redegjørelse, nemlig den internasjonale krise rundt Irak, vil jeg nok mene at spørsmålet om norsk EU-medlemskap er et sidespor – riktignok et interessant sidespor, men jeg tror vi kan få mange andre gode anledninger til å trafikkere det sporet, så jeg tror ikke jeg skal bidra til å øke trafikktettheten akkurat i øyeblikket.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Det er jo ekstra gledelig hvis den utenrikspolitiske enighet nå er blitt så bred at også SV er opptatt av hvordan vi kan styrke de transatlantiske bånd. Det må jeg si jeg hilser velkommen. Så vidt jeg har oppfattet, har den norske regjering hele veien benyttet sine gode kanaler over Atlanteren til å gi uttrykk for det norske syn, og særlig i den fasen hvor det var tvil om hvorvidt USA ville satse på det som i klisjespråket nå heter FN-sporet, eller velge andre veier. På det tidspunkt gjorde den norske regjering sin innflytelse gjeldende. Jeg skal ikke påstå at det var utslagsgivende – det ville kanskje være å overvurdere Norges betydning. Men det er jo nettopp det som er fordelen ved å ha et vennskapelig forhold til en supermakt, at man har anledning til å gi uttrykk for sitt syn, ikke gjennom demonstrasjoner og spektakulære påfunn, men på en noenlunde ryddig måte. Det er etter mitt skjønn grunnleggende viktig når situasjonen er den at verden bare har én militær supermakt – og antakelig kommer det til å være slik i overskuelig fremtid – at denne supermakt lytter, og at det er noen som snakker både med den og til den. Det som er USAs risiko i denne situasjonen, er jo nettopp at man kommer i skade for å tro at man ikke behøver FN, ikke behøver NATO, ikke behøver forpliktende internasjonalt samarbeid. Det er vår oppgave å hjelpe den heldigvis sterke fløy innenfor amerikansk politikk som motarbeider den tankegangen, og som ønsker at USA skal forbli multilateral i sin tilnærming til verden.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Det blir helt sikkert anledning til å komme tilbake til både det spørsmålet og en rekke andre av de sentrale spørsmål i dagens internasjonale bilde. Jeg merket meg med interesse og en viss undring at representanten Høglund hadde så vidt sterke og markante oppfatninger av EU og Norges forhold til EU. Jeg har forstått hans partileder slik at han mener at spørsmålet om Norges forhold til EU er altfor viktig til at politiske partier skal mene noe om det. Hvis Høglunds innlegg kan tolkes slik at Fremskrittspartiet kanskje er på vei bort fra denne meningsløsheten og i retning av å ha oppfatninger av Europa-spørsmålet, er det et godt tegn. Når det gjelder den sterke bakking av Tyrkia som kandidat til EU-medlemskap, skal jeg ikke motsi Høglund, men jeg tror kanskje min vurdering av det spørsmålet er basert på litt andre premisser enn det man kunne lytte seg til fra Høglunds innlegg, nemlig at det er en fordel at EU blir bredest mulig og minst mulig dyptgående. Min oppfatning er at Tyrkias forhold til Europa kanskje er en nøkkel i dagens bilde, fordi det er et land med en overveiende muslimsk befolkning. Hvis det viser seg mulig for et slikt land å arbeide integrert sammen med de europeiske land, kan det være et meget konstruktivt bidrag til å forhindre det fiendebilde mellom en muslimsk og en kristen del av verden som mange er interessert i å skape. Mitt spørsmål til Høglund er: Er hans syn på norsk forhold til EU autorisert på høyeste hold, eller er han i denne sammenheng privatpraktiserende?
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Jeg lyttet med interesse til det svaret Åslaug Haga gav på spørsmålet, og setter pris på at hun svarte klart og uten forbehold at Senterpartiet nå støtter resolusjon 1441. Det betyr at det er ikke ubetydelige forskjeller innenfor det man pleier å kalle den utenrikspolitiske opposisjonen på Stortinget, SV og Senterpartiet. Og det er en fordel at det kommer klart og tydelig frem, for av Kristin Halvorsens innlegg måtte man jo få det bestemte inntrykk at den utenrikspolitiske opposisjonen i det norske storting er uenig med Kofi Annan, er uenig med et enstemmig europeisk råd, er uenig med Hans Blix, som alle sammen har gitt uttrykk for den oppfatning at det er en eneste ting som har skapt det Kristin Halvorsen kalte handlingsrom for våpeninspektørene, og det er den militære styrkeoppbygging som USA og Storbritannia har gjort. Hvis Åslaug Haga på dette punkt er helt enig med EUs råd og med de nevnte autoriteter, så er det et betydelig fremskritt. Jeg la merke til at Åslaug Haga ikke med et eneste ord nevnte Tyskland eller Frankrike i sitt innlegg. Det synes jeg også er et betydelig fremskritt, for det er ikke mer enn halvannen uke siden Åslaug Haga jublende omfavnet et forslag som ikke eksisterte. Det illustrerer vel det dilemmaet som den utenrikspolitiske opposisjonen befinner seg i, nemlig at man er på leting etter det Åslaug Haga nå kalte kreative forslag, men man er ikke i stand til å komme opp med disse kreative forslagene selv. Da er det litt pussig at man kritiserer Regjeringen for at ikke den har et selvstendig standpunkt – samtidig som man ikke selv er i stand til å komme opp med et eneste selvstendig alternativ.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
Jeg betviler verken Kristin Halvorsens alvor eller hennes gode hensikter. Men jeg må konstatere at det råd hun har å gi til FNs sikkerhetsråd i den situasjonen vi er inne i, er følgende: Glem det! Det er ikke noen fare på ferde i det hele tatt. Hele greia er oppkonstruert. Det er en så vidt aparte virkelighetsoppfatning at det må være tillatt å spørre om et politisk parti som har så vidt stor oppslutning som SV har, ikke er i stand til å komme opp med noe bedre råd. Det er i og for seg et fair standpunkt at man under ingen omstendighet vil akseptere bruk av militær makt. Men da må man kunne finne ut hvilke alternative maktmidler man skal bruke, og ikke velge å stille seg som strutsen og håpe på at når man en gang tar hodet opp igjen av ørkensanden, skal faren være over.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
Arbeiderpartiet har konsekvent støttet opp om det jeg vil omtale som Regjeringas relativt passive linje i Irak-konflikten. Det er faktisk litt uvant å se Arbeiderpartiet såpass viljeløs i utenrikspolitikken. Nå synes det heldigvis å være bred enighet internasjonalt om at man skal gi støtte til at våpeninspektørene får mer tid. Det har gitt oss en tenkepause at man har kommet fram til den erkjennelsen. Spørsmålet er sjølsagt da hvor mye tid våpeninspektørene skal gis. Skal det settes en kort frist, eller skal man legge seg på en linje hvor våpeninspektørene får den tida de trenger? Vi i Senterpartiet mener det siste. Spørsmålet mitt er om Arbeiderpartiet har noe syn på dette, eller om man avventer Regjeringas syn.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
Representanten Øyangen har helt rett i at Senterpartiet er den fremste forsvareren av FN. Det har vi vært, og det kommer vi til å være. Og fordi vi er så opptatt av at FNs rolle skal utvikles, og at FN skal bli det organet i internasjonal politikk som vi ønsker at det skal bli, er vi meget opptatt av at FN ikke må misbrukes, og vi er meget opptatt av at de multilaterale spillereglene må følges. For hvis vi ikke er det, vil ikke FN på sikt ha legitimitet, ei heller autoritet. Når USA har sagt at uansett hva Sikkerhetsrådet sier, så vil vi gå til et militært angrep, må vi som er opptatt av å styrke FN, si fra, for da følger en ikke FNs spilleregler. FNs spilleregler, de multilaterale spillereglene, går enkelt ut på at man skal bli enig, man skal ikke true seg fram i rådet, ei heller i andre organer i FN. Så til spørsmålet om Senterpartiet støtter opp om resolusjon 1441. Ja, det gjør vi. Jeg har ved flere anledninger sagt at når verdenssamfunnet har stilt seg slik som man har fram til nå i forhold til Irak, har heller ikke jeg trodd at det ville være mulig å få våpeninspektørene inn uten ved trusler om makt. Det har jeg sagt før, og det kan jeg gjerne gjenta. Men utfordringen nå ligger i at vi skal greie å manøvrere slik i dette farvannet at vi faktisk unngår en militær konflikt. Problemet er at det ikke ser ut til at alle har blikket stivt festet mot det målet. Det er derfor vi ikke ser kreativiteten i forhold til å se på alternativer, det er derfor det ikke er vilje til å tenke alternativer, prøve det ut. Derfor går folk ut i gatene, fordi de ikke føler seg trygge på at man tenker alternativer.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
Dette var en replikk fra representanten Lønning med svært mange springende elementer, og det er litt vanskelig å vite i hvilken ende man skal begynne. Men la meg for det første slå fast at representanten Lønning har rett når han antyder at det er uenighet mellom SV og Senterpartiet når det gjelder grunnleggende trekk i sikkerhetspolitikken. Vi har vært enige om håndteringen av Irak-spørsmålet og at man skulle lete etter alle alternativer før man eventuelt skulle gå til et militært angrep, men på andre områder er vi uenige. Det går på forholdet til NATO, det går allment på forholdet til USA, og det går ikke minst – hvis vi også trekker inn forsvarspolitikken – i forhold til hvilket forsvar dette landet skal ha. Når det gjelder spørsmålet om alternativer, må jeg undre meg over om representanten Lønning var til stede i salen da jeg holdt mitt innlegg. Han nikker bekreftende. Der antydet jeg f.eks. at det man bør vurdere parallelt med en styrking av inspeksjonsregimet, er å se på om man kan utvikle et sanksjonsregime som rammer Saddam Hussein, og som ikke rammer sivilbefolkningen, som vi har sett at det eksisterende sanksjonsregimet har gjort. Og grunnen til at jeg kan si det, er sjølsagt at situasjonen har endret seg mye siden resolusjon 1441 ble vedtatt. Jeg tror nå at det vil være en helt annen forståelse for, ikke minst blant nabolandene til Irak, å se på muligheten for å lage et effektivt sanksjonsregime. Så er det ganske fascinerende å høre hvordan EUs holdninger omtales i denne saken. Poenget er at vi har hatt et dypt splittet EU(presidenten klubber) i forhold til hvordan vi skal håndtere Irak. Det kan vi komme tilbake til senere. (presidenten klubber)
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
Det representanten Lilletun nå antyder, er at statsministeren svarte på et annet spørsmål enn det han ble stilt, da han uttalte at krigsmotstandere er krigsfremmende. Det vil være godt kjent at jeg aldri har sagt at vi ikke på noe tidspunkt kan ende opp i en situasjon hvor det vil være aktuelt å bruke militær makt. Hadde vi ment det, hadde vi ikke akseptert resolusjon 1441, for der står det eksplisitt – og det tror jeg mange i denne salen vet – at det trues med bruk av makt. Det som har vært vårt poeng gjennom hele denne prosessen, er at risikoen ved en krig mot Irak er så stor, både i forhold til humanitære lidelser og i forhold til stabiliteten i hele regionen, at man må lete etter alternativer. Regjeringa har sagt at krig skal være siste utvei, og det er jeg 100 pst. enig i. Men problemet med den debatten vi har hatt i Norge, har jeg opplevd har vært at det ikke har vært vilje til å lete fram alternativer. Man har ikke støttet opp under ideer og tanker som kunne bidra konstruktivt i forhold til å finne alternativer. Senterpartiet er ikke noe pasifistisk parti. Vi er opptatt av at FNs resolusjoner skal gjennomføres, men vi skal altså vite at krig er siste utvei. Når jeg er opptatt av at FN ikke skal misbrukes, må jeg si at det forundrer meg at representanten Lilletun ikke bare kan være 100 pst. enig i det og mene som meg, at hvis FN skal utvikles til det organet vi ønsker det skal være, må spillereglene følges. Da kan man ikke true seg fram på den måten vi nå har sett i forhold til amerikanerne.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
Jeg har tre spørsmål til statsministeren. For det første: Jeg er sjølsagt svært glad for at statsministeren understreker betydningen av at våpeninspektørene skal få mer tid. Det skulle vitterlig også bare mangle, det mener vel nå de fleste land i verden. Men det jeg vil spørre statsministeren om, er om han kan utdype hva som ligger i dette, og ikke minst da i lys av Stoltenbergs replikk knyttet til at man faktisk må være med og legge rammene for hvor dette FN-sporet skal gå. Altså: Hva mener statsministeren om tidsaspektene knyttet til våpeninspektørenes arbeid? Det andre er hvorvidt statsministeren holder fast ved at de som sier nei til krig og ja til fredelig avvæpning av Irak, øker faren for krig. Jeg spør om han holder fast ved det, slik han gjorde i Stortingets spørretime 29. januar. Det tredje spørsmålet mitt går på det som statsministeren tidligere har sagt, og som jeg mener er meget klokt, om at Norge skal foreta en sjølstendig vurdering etter at det eventuelt er fattet et vedtak i Sikkerhetsrådet om bruk av militær makt. Vi håper alle på en fredelig utgang, men vi er vel dessverre der at alternativet krig fortsatt er rimelig aktuelt. Sett fra Senterpartiets ståsted mener vi at et vedtak i Sikkerhetsrådet sjølsagt er bindende i den forstand at vi ikke kan motarbeide det, det er ingen tvil om det. Men vi mener – og det gjør også folkerettsekspertene – at det fortsatt er mulig å mene at det er uklokt. Mitt spørsmål til statsministeren er altså om han står fast på det han tidligere har sagt om at Norge skal foreta en sjølstendig vurdering i det tilfellet at FNs sikkerhetsråd har fattet vedtak om bruk av militær makt, og at det også kan innebære at man kan mene at vedtaket er uklokt.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-02-20:
En opplagt svakhet både ved Colin Powells redegjørelse i Sikkerhetsrådet og utenriksministerens redegjørelse her i salen er at man ikke går nærmere inn på dette spørsmålet om hvilken akutt fare Saddam Hussein faktisk utgjør. Vi hører antydninger om at han ikke utgjør noen større trussel enn i 1998, men spørsmålet mitt til utenriksministeren er rett og slett om han kan utdype i hvilken grad han oppfatter at Saddam Hussein er en reell trussel, fordi det er et meget relevant spørsmål i forhold til hvor lenge våpeninspektørene bør få jobbe. Vi vet at et kjernetema i Sikkerhetsrådet nå er nettopp hvilke tidsrammer man skal legge. Da må det vurderes ut fra hvilken akutt trussel vi faktisk oppfatter at Saddam Hussein er. Jeg vil gjerne ha en liten utgreiing om det. Når det så gjelder sanksjoner, har vi en del virkemidler internasjonalt. Spørsmålet om sanksjoner er nedfelt i FN-charteret. Utenriksministeren sier at jeg lytter dårlig. Jeg tror også at utenriksministeren har lyttet litt dårlig til meg, for det jeg sier, er at jeg ønsker ikke det sanksjonsregimet som vi opererer med nå. Jeg ønsker meg et nytt sanksjonsregime, hvor man tar høyde for det som er en realitet, at en rekke av FNs medlemsland faktisk har sabotert det sanksjonsregimet som vi har, at olje har flytt ut, at pengestrømmen ikke har vært kontrollert, osv. Det jeg sier, er at jeg tror at utgangspunktet for å få til en ny form for sanksjoner, er bedre nå, i lys av hva som er den aktuelle situasjonen, og det vil kunne være mulig å få land til å følge opp på en helt annen måte enn det man tidligere har gjort. Jeg hører bare at dette blir avfeid. Jeg vil gjerne høre begrunnelsen for hvorfor man ikke engang kan tenke i den retningen. Når det gjelder spørsmålet om WTO, trenger vi definitivt en redegjørelse i Stortinget, både når det gjelder landbruk og tjenester, og vi trenger den før den 31. mars, som er en sentral dato i de forhandlingene.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Det blir tid til å komme tilbake til spørsmålet om Midtausten og Irak seinare. Eg skal halde fram der Inge Lønning starta. Til invitasjonen – eller var det etterlysing – frå Inge Lønning om eit sterkare press frå Stortinget for at Regjeringa skal føre ein annan EU-politikk enn den Regjeringa har: Eg går ut frå at det var den etterlysinga som Inge Lønning presenterte for Stortinget her, og dermed inviterer alle som vil ha ein meir aktiv EU-politikk, til å presse på Regjeringa for at kursen skal bli forandra.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Morten Høglund seier at konklusjonen frå EUs råd den 17. februar plasserer ansvaret i Irak-konflikten klart på Irak, og det er rett. Men så vidt eg kan sjå, er det også eit anna klart ansvarsforhold som rådet nemner. Rådet seier at det er Tryggingsrådet i FN som har ansvaret for å gjennomføre denne politikken. Mitt spørsmål til Framstegspartiet er om Framstegspartiet kompromisslaust vil bruke FN som middel til å løyse denne konflikten og avvise kvar form for aleinegang, frå det eine eller det andre landet, når det gjeld å få ei løysing på spørsmålet om Irak.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Eg skal få spørje Kristin Halvorsen om SVs syn på vegen fram dit vi er i dag, og vegen vidare. Med våpenmakt har det internasjonale samfunnet halde Saddam Hussein unna det området av Irak der han massakrerte folk på 1980-talet, og ein har halde han unna Sør-Irak. Dette kan ikkje halde fram. Vi kan ikkje seie «game over» og late Saddam Hussein komme tilbake. Det må finnast ei ordning på dette. I meir enn ti år har ein halde press på Irak gjennom sanksjonar som har ført til at Saddam Hussein er blitt rikare, folket fattigare og økonomien gjennomkriminalisert. Dette kan ikkje halde fram. Ein må finne ei løysing på dette. Så har ein gjennom tryggingsrådsvedtak 1441 før jul gjenteke kravet til Saddam Hussein om avvæpning. Det var ein trussel om maktbruk. Meiner SV at det var feil å vedta resolusjon 1441? Kva var rådet frå SV i samband med denne behandlinga i Tryggingsrådet? Burde Norge stemt imot 1441, med den grunngjevinga at det var innhald om maktbruk i resolusjonen? Og når vi no er heilt samde om at våpeninspektørane skal halde fram så lenge dei har noko å utrette, må også spørsmålet vere: Korleis meiner SV at våpeninspektørane kom inn i Irak? Kom dei heilt uavhengig av vedtaket i FN, eller kom dei på grunn av presset som FN la på Irak, m.a. trussel om maktbruk? Eg forstår at SV meiner at maktbruk er uakseptabelt uansett. Eg går då ut frå at SV er imot resolusjon 1441 og at Norge stemte for 1441. Vil SV bruke trussel om makt? Var det feil å stemme for 1441 og trussel om maktbruk? Kva er SVs syn på dette? Korleis har vi komme fram dit vi er i dag?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Arbeidarpartiet er samd med Regjeringa og Regjeringas representantar i spørsmålet når det gjeld Irak, slik som Regjeringa og Regjeringas representantar ordlegg seg når dei er i Stortinget, og slik det har komme fram i debatten i dag. Eg er også godt tilfreds med at den norske regjeringa ikkje deltok i kjedebrevaksjonen blant statsleiarar i Europa. Eg treng inga grunngjeving frå Regjeringa for kvifor ein ikkje deltok, for resultatet var bra uansett. Når det gjeld det vidare arbeidet i FN, har Regjeringa stadfesta at ho aktivt vil arbeide for å bruke fredelege middel så lenge dette er meiningsfullt. Eg er naturlegvis samd i det, og fleire har blitt samde i dette i Stortinget i dag. Det militære presset er nødvendig, har vi høyrt. Rett nok ser vi at SV har eit forslag om at dei vil erstatte det militære presset med ein «trussel» om å gi humanitær bistand, noko som eg tviler på vil gi den same effekten. Men på den andre sida har vi dei som seier at dei vil bruke militær makt, same kva FN seier. Vi har dei som seier at ein uansett ikkje skal bruke militær makt, det har vi fått avklart. Eg trur det ville vere nyttig om utanriksministeren også i dag – for han har vel sagt det tidlegare – kunne stadfeste at den norske regjeringa har akkurat det same klokkeklare forholdet til dei som seier at dei vil bruke militærmakt utan omsyn til kva FN gjer, som ho har til dei som garanterer at militærmakt ikkje skal brukast.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-02-20:
Kristin Halvorsen seier at vi – bortsett frå ho sjølv – opptrer med «lettvintheter» og er dregne inn i ein massesuggesjon. Det er mogleg at det er eit argument – eller det er ein karakteristikk. Eg synest at kvar især kan tenkje etter om det er eit argument som fører noko særleg vidare når det gjeld å forme ein norsk politikk for å løyse ein tragisk situasjon rundt Irak-spørsmålet. Det ein står framfor, er ikkje ein plutseleg oppstått situasjon. Gjennom ti år har det vore brukt våpen for å halde Saddam Hussein unna Nord-Irak og Sør-Irak. Nesten kvar einaste dag har flyangrep halde situasjonen under kontroll. Då må også SV ha ei meining om dette. Så burde ein ha oppheva flyforbodet i området og berre late Saddam Hussein vende tilbake. Det er ei veldig konkret sak, som ein må ha ei meining om. Ikkje nokon har syntest dette var ei god ordning, men det var den ordninga ein kom fram til. Sanksjonane har heilt openbert ført til naud, til rikdom for Saddam Hussein og til kriminalisering av økonomien – og SV har jo vore mot sanksjonane. Dersom ein no er for sanksjonar på nytt, er jo det endring av politikk. Så langt er sanksjonane det ein prøvde. Ein hadde ikkje noko anna instrument. No har ein truga med makt for å bli kvitt flyforbodssona, finne ei løysing på Irak-spørsmålet og få Saddam Hussein til å oppfylle krava frå fredsslutninga etter 1990-91. Det er eit poeng å få slutt på dei tre krigane – den interne, den mot Irak og den mot Kuwait – som Saddam Hussein starta. Det er dette det heile dreier seg om. Då må ein også ha ei haldning til det som har skjedd tidlegare, til flyforbodssona, til bruk av væpna makt og til sanksjonane, slik dei har komme fram. Ein kom til slutt fram til ei samla løysing i FN. Ein truga med maktbruk og fekk inspektørane inn. No har vi ein sjanse til å få ei fredeleg løysing. Då synest eg at ein skal konsentrere seg om det, og ikkje karakterisere meddebattantar som om dei er hekta på ein massesuggesjon, eller at dei berre slengjer rundt seg med «lettvintheter». Det ville vere ein fordel om ein prøvde å sjå på argumenta – i staden for å karakterisere.
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Ja, det er en fortryllende enighet vi nå er vitne til. Etter 11. september har vi sett en dreining i amerikansk politikk som har uroet svært mange, og som etter SVs oppfatning nå har ført oss ut på kanten av det som kan bli en svært risikabel krig. Et uttrykk for den nye amerikanske politikken er den nye doktrinen om «pre-emptive strike», eller forebyggende angrep. Men det er også mange andre sider ved Bush-administrasjonens holdning til det internasjonale samfunn som gir grunn til bekymring, at USA ikke vil ratifisere prøvestansavtalen, at USA har erklært at de oppfatter Kyoto-avtalen som død, at USA ikke vil ratifisere Roma-vedtektene for Den internasjonale straffedomstolen, for å nevne noe. Nå kjenner vi jo Høyre som et parti som er svært påpasselig med å vedlikeholde de transatlantiske bånd. Jeg må si at vi likevel undrer oss over at det i utenriksministerens redegjørelse ikke er stilt så mye som et ørlite spørsmål ved den rolle USA nå spiller. Hva mener representanten Lønning? Mener han at det finnes grunner til å bruke de transatlantiske bånd i litt sterkere grad til å be USA om å innta en annen holdning, og en mer positiv holdning, til etablerte internasjonale avtaler og konvensjoner og de begrensninger mot maktbruk som ligger i FN-pakten, eller vil dette være unødvendig improvisasjon og sette vår utenrikspolitiske linje i fare?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Det er riktig som representanten Blankenborg sier. Vi synes det var en gledelig uttalelse fra EU, der man sier at tidsperspektivet i forhold til våpeninspektørene må håndteres av Sikkerhetsrådet. Vi har også lagt stor vekt på, i likhet med Regjeringen og Arbeiderpartiet, at det er FNs og Sikkerhetsrådets håndtering av denne konflikten som er det avgjørende. Det gjør vi fortsatt, og vi synes resolusjon 1441 er bærebjelken i dette arbeidet. Vi har allikevel sett at enkelte land har varslet mulige, kanskje teoretiske, veto i enkelte tilfeller, og vi tillater oss derfor å se an utviklingen og være forberedt på på selvstendig basis å ta stilling til hvordan FN håndterer denne situasjonen videre. Hvis ett enkelt medlemsland av veldig nasjonale grunner skulle velge å stille seg helt utenfor det resten av verdenssamfunnet ønsker f.eks., vil vi forbeholde oss retten til å være med i kanskje det brede flertall som ønsker noe annet. Men dette blir noe teori, og det blir en diskusjon som vi helt sikkert får anledning til å komme tilbake til.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Når det gjelder Tyrkia, har jeg ikke store merknader til det syn som representanten Lønning fremholdt. Det er mange gode og viktige grunner til å inkludere Tyrkia. Det har fra norsk side vært gitt bred støtte til utvidelsen av EU generelt, selv med ulikt syn på norsk medlemskap. Jeg tok ikke opp forholdet fra Norges side til EU angjeldende medlemskap, men vi tillater oss allikevel å ha synspunkter på den pågående Europa-debatt. Hvordan EU utvikles, er i aller høyeste grad interessant for oss av mange grunner. Jeg nevnte ESDP som ikke minst påvirker arbeidet i NATO, hvor vi er medlem, og hvor vi har viktige interesser å fremholde. Dette var ikke et forsøk på å si at vi ikke må, eller at vi må, inn i EU, men vi må være aktive i forhold til de prosesser som pågår i Europa, og som vi må tillate oss å delta i i kanskje enda større grad enn vi har gjort tidligere.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Jeg blir mildt sagt litt rystet over dette, ikke minst påstanden om det å tenke en selvstendig tanke. Jeg prøvde i mitt innlegg å gi uttrykk for en europeisk holdning, en holding hvor vi plasserer oss godt sammen med våre nære allierte i Europa – de fleste europeiske stater – og ikke alene følger USA. At så flertallet av europeiske stater har valgt å alliere seg med USA, synes vi er naturlig i denne sammenheng. Jeg prøvde også å trekke opp hva slags Irak vi vil ha fremover, nemlig et demokratisk Irak. Det var, for dem som har fulgt debatten den siste uken, også et lite spark til USA og de tanker som har fremkommet om at man kanskje skal sitte og styre Irak på en litt mer totalitær måte for å tilfredsstille f.eks. Saudi-Arabia – hvis det medfører riktighet. Vi evner i aller høyeste grad å tenke selvstendige tanker, men vi evner også å lytte til våre allierte og ikke få piggene ut hver gang USA måtte ta ordet. Vi tror også USA kan ha riktige ting å fare med – om ikke alltid, så iallfall mange ganger. De har vist seg som en viktig støttespiller, de har vist seg som en tro alliert, og de har vist evne til å ta ansvar når viktige krisesituasjoner oppstår. Men selvfølgelig hviler det på alle et ansvar for å vurdere de avgjørelser man selv tar, og det gjør vi i aller høyeste grad. Jeg tar sterk avstand fra den måten representanten valgte å presentere vår utenrikspolitikk på.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Jeg er glad for at representanten Halvorsen erkjenner at det er et dilemma, og at vi står overfor en særdeles vanskelig situasjon. Representanten problematiserte rundt resolusjon 1441 og formuleringene om konsekvensene for Irak. Og slik jeg forstod det, var man ikke enig i hvordan 1441 var utformet. I forslag nr. 4 sier SV at de ønsker å gi mer tid til våpeninspektørene. Det har man gjentatt. Inspektørene må få arbeide, men militærpresset skal bort. Spørsmålet, og det synes jeg ikke SV har klart å gi et svar på, blir selvfølgelig: Hva er alternativet? Hva får Saddam Hussein til å samarbeide? Representanten Halvorsen sa nettopp at hvis Saddam tror det blir krig, samarbeider han ikke uansett. Men er det ikke nettopp det at det har vært en oppsplitting i Sikkerhetsrådet, som har fått Saddam Hussein til ikke å samarbeide fullt ut? Så lenge man stod sammen, så lenge man stod samlet 8. november i fjor, så det i hvert fall ut til at dette kunne begynne bra, men ikke så lenge etterpå begynte enkelte å tvile på sine egne formuleringer. Vil ikke forslaget fra SV om å gi inspektørene mer tid, koble ut den militære trusselen, være det samme som å si til Saddam Hussein at han kan kaste ut våpeninspektørene umiddelbart, og at verdenssamfunnets trusler og håndtering av Irak er et avsluttet kapittel?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Jeg ønsker å la utenriksministeren få lov til å kommentere et område som han ikke fikk mye tid til i sitt innlegg, nemlig WTO. Dette ble berørt i utenriksministerens redegjørelse i forrige uke. Norske interesser, slik de er definert av stortingsflertallet, går jo i all korthet ut på å kjempe for full handelsliberalisering når det gjelder fisk, og mest mulig beskyttelse, slik det er, når det gjelder landbruk, for å sette det i et forenklet perspektiv. Det er det, slik jeg ser det, relativt ulogisk og kanskje vanskelig å argumentere med i forhold til motparter. I en leder i Dagens Næringsliv den 5. februar blir det uttrykt slik: «Det er viktigere for oss å kunne eksportere fisk, enn det er å bremse import av ost, korn og kjøtt.» Det kunne være interessant å høre utenriksministerens kommentar til det, om utenriksministeren er enig i det sitatet. I samme leder sies det at Norge, Japan og noen få andre land blir vurdert som «eksentriske ekstremister» når det gjelder landbruksforhandlingene i WTO. Er Norge tjent med å bli vurdert som en slik eksentrisk ekstremist? Er vi ikke bedre tjent med å være aktive, pågående, for liberalisering, enten det dreier seg om fisk eller det dreier seg om landbruk?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Fremskrittspartiets utenrikspolitiske orientering kjennetegnes først og fremst av én ting, og det er å være lojal mot USA, uansett hva USA måtte si eller mene. Noen ganger kan dette føre til at man kommer riktig galt av sted. Dette ser vi spesielt godt i den konflikten som er hovedsaken i dagens debatt, nemlig Irak-krisen. Saddam Hussein var som kjent USAs venn helt fram til få år før Golf-krigen. Det var Vesten og Russland som rustet opp Saddam Hussein. Helikoptrene var levert av amerikanerne, gassen var levert av Tyskland. Det var Storbritannia som hadde gitt Irak og Saddam Hussein fly, og det var Russland som leverte våpen, raketter og ekspertene. Det var altså disse våpnene som våpeninspektørene i årene etter Golf-krigen fjernet, og som gjorde at våpeninspeksjonen faktisk fungerte. Men det å være så ensidig opptatt av hva USA mener om venn og fiende, gjør at man noen ganger kommer riktig ille ut. I en debatt her i Stortinget bare to måneder etter at Saddam Hussein brukte gass mot sitt eget folk i den kurdiske landsbyen Halabja og gasset i hjel 5 000 mennesker – en debatt knyttet til Kongsberg våpenfabrikk – var Carl I. Hagen nemlig ikke opptatt av disse 5 000 menneskene som ble gasset i hjel av Saddam Hussein, USAs venn på det tidspunkt, men han var opptatt av at norske våpenfabrikker ikke fikk levert våpen til Irak. Han sa: «Skal … de våpnene Iran og Irak i dag bruker mot hverandre, være produsert av franske arbeidere, engelske arbeidere, sovjetiske arbeidere, amerikanske arbeidere – eller skal de sikre norske arbeidsplasser?» Det var Fremskrittspartiets syn så sent som i mai 1988, to måneder etter det grufulle angrepet i landsbyen Halabja. Da er mitt spørsmål til utenrikspolitisk talsmann i Fremskrittspartiet: Har det aldri vært slik for Fremskrittspartiet at det kan være nødvendig å tenke en selvstendig tanke og ikke ensidig dilte etter en annen nasjon, uten å ha egne meninger om det?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Den situasjonen som SV advarte mot i forbindelse med debatten rundt resolusjon 1441, var at man kjørte seg inn i et spor der krig var eneste utfall. Det var ganske vanskelig i den debatten å finne ut av hva som egentlig lå i begrepet «alvorlige konsekvenser». Vi prøvde her i salen å få fram følgende: Betyr det at man truer med krig? Betyr det at man går til krig? Det var en forholdsvis diffus sak å få klare svar på. Jeg tror de som sier at man ikke hadde fått inn igjen våpeninspektørene i dag uten trusler om maktbruk, har rett. Jeg tror de største feilene man har gjort, er ti år gamle feil i forhold til hvordan man har håndtert krisen i Irak. Vår holdning er følgende: Hvis man truer med krig, må man på et eller annet tidspunkt være villig til å gjøre bruk av krig og gå til militære aksjoner. SVs holdning har vært at i den situasjonen vi har hatt i Irak, har en krig i dette området vært det verst tenkelige alternativ. Da kan man ikke true med en krig man mener er det «verst tenkelige alternativ».
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Som representanten Christiansen vel er kjent med, er det få i denne salen som har lidd seg mer gjennom kriger og konflikter i løpet av de siste årene enn nettopp undertegnede representant. Kosovo-krigen var en fryktelig vanskelig sak for oss. SV er ikke noe pasifistisk parti. Det betyr at i visse situasjoner er også SV enig i – selv om det var uenighet i vårt parti rundt spørsmålet om Kosovo – at man kan gå til krig, og at det kan være nødvendig med militære aksjoner. Men så langt har man altså holdt seg til følgende: Enten skal det være i en situasjon hvor man skal hindre folkemord eller en ekstrem humanitær katastrofe, eller så skal det være i en situasjon hvor man er i selvforsvar. I den situasjonen man er i nå, utvider man folkeretten til at det er legitimt å gå til krig mot andre land hvis man ønsker å skifte et regime, eller hvis man ønsker å forebygge en krig på lengre sikt. Det er en veldig alvorlig endring av folkeretten. Jeg er enig i at vi er i et ganske stort dilemma, fordi de sanksjonene som verden har hatt overfor Saddam Hussein siden 1991, har fungert motsatt – og sanksjoner har vi jo ment skulle være fredeligere enn krig. Men sanksjonene overfor Irak har drept flere enn krig så langt har drept i Irak. Jeg er enig i at vi er i et dilemma når det ser ut til at i denne akutte situasjonen har presset og trusler om krig ført våpeninspektørene inn. Men vi er i et like stort dilemma hvis Saddam Hussein tror det blir krig uansett, for da har han ingen grunn til å samarbeide med våpeninspektørene på noe vis. Derfor er det helt ekstremt viktig at man holder oppe den muligheten at det finnes en fredelig utgang på dette, og det er det man så langt ikke har funnet. Det er det Blix faktisk sa kan finnes, og det er det Norge i veldig liten grad har bidratt til finnes.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Hvis det er ett parti som ikke har noen ting å lære bort til noen i denne konflikten, så er det Fremskrittspartiet. Hvis det er ett parti som bare burde sette seg helt musestille på kontoret, låse døren og tenke seg litt om, om krig og fred og sånt, så er det Fremskrittspartiet. Det er ett parti som burde tenkt igjennom og lest hva de selv sa i 1988, etter at det var kjent for verden at Saddam Hussein hadde brukt kjemiske våpen mot egen befolkning: Det Fremskrittspartiet beklaget, var at det ikke var våre våpen han hadde brukt! Hvis det er ett parti som ikke har noen ting å belære noen om, og som i denne salen ikke har slåss en «pilemitt» for fred, så er det Fremskrittspartiet. De har ingenting å lære noen andre.