trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2018-05-03:
Dersom man skulle legge til grunn alt skrytet om at man visstnok har økt rammefinansieringen så mye at alt skulle skinne nå, skulle man jo tro at vedlikeholdsetterslepet går ned. Men det gjør det altså ikke – naturlig nok, for svært mange fylker har nemlig realnedgang i pengeboken. Det burde ikke overraske samferdselsministeren, selv om det er kommunalministeren som har ansvaret for disse endringene. Jeg har i motsetning til den blå-blå regjeringen og Kristelig Folkeparti, forståelse for at vedlikeholdet ikke blir høyere prioritert, når virkemiddelet for å gjøre det mulig er å legge ned videregående skoler eller gi et dårligere tannhelsetilbud. For 2018 foreslo regjeringen en økning i fylkeskommunenes rammer på 200 mill. kr, hvorav 100 mill. kr var satt av til kystfylkenes båt- og fergedrift. Og av de 100 mill. kr som da gjenstod, skulle altså alle fylkeskommunene klare å satse på videregående opplæring, kollektivtrafikk, tannhelse, kultur og ikke minst økt vedlikehold og fornying av fylkesveiene – samtidig som lønns- og prisveksten skulle ha sitt. Disse regnestykkene går ikke i hop. Kreativ talltriksing, også i innstillingen, at man visstnok skal bruke mer penger til å sørge for fortsatt nedgang i vedlikeholdsetterslepet, stemmer jo ikke med virkeligheten der ute. Jeg har fortsatt til gode å møte en eneste representant, uavhengig av parti, som mener at man skal legge ned videregående skoler for å øke vedlikeholdstakten på fylkesveinettet. Det handler om den helhetlige satsingen, og det handler om i hvilken stand denne salen setter fylkestingene der ute til nettopp å løse de oppgavene de er satt til, herunder bl.a. å sørge for et tilstrekkelig og sikkert veinett å kjøre på. Jeg må igjen minne om at en stor andel av transporten foregår på fylkesveinettet, og det er mye større sjanse for å bli hardt skadd og drept på dette veinettet. Det forplikter denne sal til faktisk å prøve å ta i bruk de virkemidlene som finnes, for å sørge for reduksjon i vedlikeholdsetterslepet. Det merker jeg meg at man ikke har vært tilstrekkelig villig til, for man har så god tid, som representanten fra Kristelig Folkeparti var inne på, at man kan vente helt til dette blir en del av Nasjonal transportplan-satsingen. Men i samme sammenheng peker man i innstillingen på at man fortsatt skal holde seg til rammefinansiering. Da er det ikke behov for å se dette opp mot en Nasjonal transportplan-satsing og rullering i neste periode av Nasjonal transportplan. Det kunne godt ha kommet nå. Jeg noterer meg med interesse at statsråden mente at man, siden folk der ute mener at man har behov for mer penger for å løse disse oppgavene, kunne stille spørsmål ved om fylkeskommunene trengs. Da kunne man selvfølgelig dra den samme linjen når det gjelder kommunene, men jeg tror man i denne sal er temmelig enig om at oppgavene løses best av dem som vet hvor skoen trykker. Det er i dette tilfellet – og for store deler av veinettet i Norge – fylkeskommunene som vet hvor skoen trykker når det gjelder veinettet.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Vi har utfordringer over hele landet knyttet til vedlikehold av fylkesveinettet. Det er ikke knyttet til vrangvilje hos fylkespolitikerne, slik det høres ut som fra enkelte i denne salen, men til mangel på midler til dette feltet. Stortinget må ta inn over seg at det ikke overføres nok midler til vedlikehold og til å oppgradere og bygge nye fylkesveier. Det betyr igjen at det er en skammelig standard på mange av våre veier. Vi vet alle at det er sannheten. Jeg skal holde meg til Nord-Norge. I Finnmark har vi et etterslep på 2,2 mrd. kr. I hele Nord-Norge kan man summere det til 18 mrd. kr, bare Nordland fylke har 9 mrd. kr. Så vil representantene for regjeringspartiene si at de nordnorske fylkeskommunene er Arbeiderparti-styrte og prioriterer ikke veier. Det er riktig at de er Arbeiderparti-styrte, men faktum er at det over lang tid har vært overført for lite penger til fylkesveiene og til vedlikehold. Problemet handler om manglende bevilgninger. Norge bruker enorme summer på samferdsel, især på veier og jernbane. Det betyr bedre framkommelighet og bedre tilbud til de reisende. Arbeiderpartiet kritiserer ikke satsingen på samferdsel, men midlene er ikke like godt fordelt. Når riksveinettet oppgraderes, forfaller fylkesveinettet over hele landet. Tunnelforskriften slår kraftig ut for enkelte fylker. Bare i Troms fylkeskommune er det stipulert et behov på 3,5 mrd. kr for å oppgradere tunnelene slik at de skal følge tunnelforskriften. Det høres ut som om Fremskrittspartiets talsperson bare har ansvar for riksveiene. Vi i denne salen og vi som sitter i transportkomiteen, har ansvar for hele veinettet. I Finnmark har vi mange strekninger som vi gjerne skulle sett hadde vært oppgradert for lenge siden. Vi har fv. 885 til Pasvik, nær russergrensen. Den er i svært dårlig forfatning. Det samme gjelder strekningen fra Børselv i Porsanger mot Lebesby i Lebesby kommune. I dette området fraktes det store mengder fisk, som bidrar til økning i Norges fiskeeksport. Finnmark fylkeskommune har oppgradert veien over Ifjordfjellet, men foreløpig er ikke Ifjord–Tana ferdigstilt – av mangel på midler, ikke av mangel på vilje. I Hasvik kommune mangler vi – sammen med mange andre steder – dekkelegging. Når jeg er hjemme i Havøysund, kan jeg ta meg en tur til Hallvika – på en fylkesvei – og bare konstatere elendigheten. Det er en fattig trøst for mine sambygdinger at veiene enkelte andre steder i fylket er enda verre, og at de må prioriteres først. Det er behov for et nasjonalt løft for å heve standarden på fylkesveinettet. Flertallet i komiteen ber om utgreiing og kartlegging av forholdene. Det betyr at de ser utfordringer for fylkesveiene, men ikke tar de nødvendig grep.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Dette er ikke en snodig debatt. Det er en uverdig debatt. Det høres ikke ut som om flertallet tar inn over seg at de har ansvar for hele veinettet. Vi som sitter her, er nasjonale politikere, og Fremskrittspartiets Tor André Johnsen sier det rett ut: Vi har ansvar for riksveiene, fylkeskommunene har ansvaret for sine veier. Det er bare så synd at fylkeskommunene og fylkespolitikerne ikke sitter på statsbudsjettet, at de ikke bevilger penger til seg selv. Det er det nasjonale politikere som gjør. Fylkespolitikerne og fylkesveiene er avhengige av de bevilgningene de får. Jeg tenker at underliggende er det en forakt for fylkespolitikere som er påtakelig i denne debatten. Det er trist å observere. Det er uverdig fra representanter i transportkomiteen, som har ansvar for nasjonen Norge, inklusiv fylkesveiene. De rød-grønne har hatt en plan for å oppgradere riksveiene, og fylkespolitikerne har det samme med sine veier. Det er penger som mangler, det er ikke viljen som mangler. Det er lett å konstatere at det er behov for å endre kurs, at det er behov for å fordele midlene bedre. Ulikhetene øker på dette området som på andre områder i samfunnet.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Morten Stordalen fra Fremskrittspartiet hadde en lang oppramsing av hvor mye mer det er blitt av alt innen transport. Ja, det er økte bevilgninger til vei og jernbane. Stordalen tok med havn, men det er faktisk ikke sant, der er det ikke økt noe, heller tvert imot. Men Stordalen glemte én ting: Det er blitt betydelig mer bompenger også, stemt for bl.a. av Fremskrittspartiet. Og så vidt jeg vet, er det historisk høyt, det som er krevd inn av bompenger. Det er blitt mye mer av alt, og det regner jeg med at Fremskrittspartiet er fornøyd med.
Helge Orten (Høyre), 2018-05-03:
Når jeg hører på representanter fra Senterpartiet i denne debatten, skulle jeg nesten tro at det akkurat har skjedd en oppvåkning, at de nå har skjønt at det er et vedlikeholdsetterslep på fylkesvegene. Det er ikke noe nytt, dette har vi påpekt i mange år. Det er en problemstilling som har bygd seg opp over flere år, kanskje flere tiår, og det er all mulig grunn til å ta det på alvor og prøve å iverksette tiltak for å redusere det etterslepet. Det er vi godt enige om. Men i 2010 ble det gjennomført en forvaltningsreform der store deler av det som da var riksvegnettet, ble overført til fylkeskommunene. Denne reformen ble altså gjennomført med den rød-grønne regjeringa og med en ansvarlig statsråd fra Senterpartiet. Overføringen ble gjennomført uten noen forpliktende plan for hvordan vedlikeholdsetterslepet skulle reduseres. Siden den gang har vi fått byttet regjering – takk og pris – og det gjør at vi også har fått en ekstra satsing på både riksveg og fylkesveg. I perioden 2014–2017 var det i Nasjonal transportplan, vedtatt under en rød-grønn regjering, satt av 2,8 mrd. kr ekstra til tiltak på fylkesvegnettet. Vi har bevilget 4,3 mrd. kr. I Nasjonal transportplan for 2018–2029, framlagt av Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa og vedtatt sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, er det satt av 15,6 mrd. kr de neste tolv årene, nettopp i ekstra tiltak for fornying og vedlikehold på fylkesvegnettet. Det kommer altså i tillegg til de ordinære rammetilskuddene og i tillegg til de 12 mrd. kr som ligger inne i rassikringstiltak. Disse midlene blir fordelt ut fra faktisk vedlikeholdsetterslep, slik at det er en mer presis og treffsikker ordning enn en overføring over rammetilskuddene for så vidt vil være. I vår tilnærming til denne saken har vi ikke gjort store forsøk på å komme Senterpartiet i møte, slik representanten Mossleth hevdet, men vi har prøvd å finne fram til et bedre forslag, for vi mener at fylkeskommunene, som sitter med ansvaret for fylkesvegene, fremdeles må ha et forpliktende ansvar for å utarbeide sine egne planer for hvordan de skal ta igjen dette vedlikeholdsetterslepet. De må også ta et økonomisk ansvar for å gjennomføre de nødvendige tiltakene og gjøre de nødvendige prioriteringene. Men vi innser, på lik linje med resten av salen, at det betinger en statlig medfinansiering. Det er nettopp det vi har bedt statsråden og regjeringa om å utrede i forbindelse med NTP-prosessen som vi nå er i gang med, nemlig en belønningsordning, en medfinansieringsordning, som vil være med på å løfte dette feltet betydelig og sørge for at vi i større grad kan få redusert vedlikeholdsetterslepet også på fylkesvegene.
Helge Orten (Høyre), 2018-05-03:
Jeg er faktisk enig med representanten Nævra; jeg har heller ikke noe behov for å bytte ut dagens statsminister med representanten Johnsen. Jeg har bare lyst til å minne litt om historikken i dette. Da Senterpartiet satt i regjering i 2010, gjennomførte de en forvaltningsreform. Den forvaltningsreformen innebar at store deler av veinettet, rundt 17 000 km, ble overført til fylkeskommunene, og fylkeskommunene ble gitt ansvaret. Den gangen var mange av oss kritiske fordi det ble gjort uten noen forpliktende plan for hvordan vedlikeholdsetterslepet skulle reduseres. Når nå Senterpartiet er i opposisjon og vi har en regjering bestående av Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, er det betimelig å be Stortinget om å pålegge regjeringa å utarbeide en nasjonal plan for hvordan fylkeskommunene skal løse sitt vedlikeholdsetterslep. Jeg finner en sånn type politikk noe inkonsekvent. På den ene siden ønsker man å styrke fylkeskommunene, tilføre dem nye oppgaver, slik det ble gjort i 2010, riktignok uten midler. Men i opposisjon og med en annen regjering finner man det betimelig å be regjeringa lage et nasjonalt program for hvordan vedlikeholdsetterslepet skal reduseres. Jeg har større tillit til fylkeskommunene. I vårt forslag betyr det at vi gir fylkeskommunene tillit til å lage en forpliktende plan for hvordan de skal redusere sitt eget vedlikeholdsetterslep i sin fylkeskommune, i sin region. Samtidig må det være en gjensidig forpliktelse, og vi er ikke uenig i at dette er en stor utfordring og en viktig oppgave som vi må løse i fellesskap, både stat og fylke. Derfor mener vi at en medfinansieringsordning, en belønningsordning, er en god vei å gå, fordi det gjensidig forplikter fylkeskommunen og staten til å løfte denne problemstillingen og bidra til å løse den. Derfor mener vi at vårt forslag rett og slett er et bedre forslag enn det som mindretallet har fremmet – fordi det er gjensidig forpliktende, fordi det ivaretar fylkeskommunens ansvar for fylkesveiene, og fordi det vil stimulere til at vi raskere får redusert vedlikeholdsetterslepet. Derfor ber vi også statsråden og regjeringa om å utrede forslaget, slik at vi kan ta med oss det i behandlingen av neste nasjonale transportplan. I mellomtiden må vi sørge for at vi følger opp de forpliktelsene vi har i denne nasjonale transportplanen, der det står at vi skal bruke 15,6 mrd. kr over neste 12-årsperiode i tillegg til det ordinære rammetilskuddet til fylkeskommunene, og at vi skal bruke 12 mrd. kr på rassikring. Så det er ikke sånn at det ikke skjer noe her, her skjer det ganske mye, men det kan forsterkes ytterligere gjennom belønningsordningen som vi har foreslått.
Øystein Langholm Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Investering i utbedring av vei er investering i trygghet, bevaring av liv og økt produktivitet, og fylkeskommunene er gode veieiere. Der er jeg uenig med både representanten Gunnes og representanten Johnsen, men når vi har begrensede midler, er det slik at noe nødvendigvis må lide. Jeg blir forundret når representanten Johnsen slakter fylkeskommunen og skryter staten opp i skyene. Jeg er ikke helt sikker på at de som trafikkerer E16 mellom Arna og Voss, er enig i det – eller for så vidt de som kjører på rv. 13 mellom Sand og Erfjord, to veier som staten eier, og som ble nr. 1 og nr. 3 i NRKs kåring av Norges verste veier. Vi er glade for at posisjonen ser at vi må gjøre noe, men NTP er for sent – dette haster. I høringen ga næringslivet helt klare signaler, både produsenter og transportører. Som sagt: Veiinvesteringer er investeringer i bl.a. økt produktivitet, og når vogntog ikke kan frakte varer fra distriktene, ser disse produsentene seg om etter andre lokaliteter. Det betyr avfolking i distriktene og økt bosetting i sentrale strøk. Arbeiderpartiet vil ha folk over hele landet. Jeg synes statsråden gjorde noe lurt da han sa at vi ikke skulle ta debatten om fylkeskommunens berettigelse her, for det er mye annet som berettiger fylkeskommunens tilstedeværelse. Men det er viktig at fylkeskommunene er i stand til å utføre det vedlikeholdet de skal gjøre, og den såkalte økningen til Vestlandet er vel også i stor grad finansiert av bompenger fra brukerne.
Øystein Langholm Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Det er ikke sånn at vi i Arbeiderpartiet klager på bompengene når vi påpeker at bompengeandelen har økt. Vi påpeker det fordi det er en minister som sitter ved roret som tilhører et parti som er imot bompenger. Jeg hadde ikke tenkt å forlenge denne debatten mer, men vi har en statsråd som bruker sine treminuttere til det ytterste for å vise at vi har hatt en dårlig politikk, mens regjeringen har en bra politikk. Vi vet hva ministeren mener om dette, og jeg synes det er misbruk av Stortingets talerstol å raljere sånn som han har gjort. Jeg vet ikke om «raljere» er et parlamentarisk uttrykk – men sånn er det. Grunnen til at vi i Arbeiderpartiet stemmer subsidiært for flertallets forslag, er at det er nest best. Når vi ikke får marsipankake, kan vi ta sjokoladekake isteden. Sånn er det.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2018-05-03:
Det er interessant å høre på debatten. Jeg har i grunnen i lengre tid lurt litt på hvorfor Senterpartiet fremmer et slikt forslag nå, men det går mer og mer opp for meg. Da Senterpartiet hadde samferdselsministeren og satt i regjering, skrev daværende posisjon, Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV, i innstillingen til saken her i Stortinget i mai 2009 at «fylkeskommunane raskare vil kunne ta att etterslepet på dei vegane som frå nyttår 2010 blir fylkesvegar.» Det mente Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV da, og jeg har begynt å lure på: Hvorfor trodde de på det? Jo, i den perioden var det flere borgerligstyrte fylkeskommuner i Norge, mens situasjonen nå er motsatt. Det betyr at Senterpartiet og Arbeiderpartiet ikke har tro på sine egne fylkespolitikere, for nå er det flere sosialistisk styrte fylkeskommuner i Norge enn det var den gangen. Det betyr at Senterpartiet og Arbeiderpartiet spesielt virkelig har tro på denne regjeringen. De hadde ikke tro på sin egen, for all infrastruktur forfalt under den rød-grønne regjeringen. Jeg skjønner at man har hentet inspirasjon fra denne regjeringen, der Fremskrittspartiet har samferdselsministeren og sammen med Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti har fått til et løft på fylkesveinettet og riksveiene for øvrig. Men det er litt spesielt at man nå har hastverk og synes posisjonspartiene er så trege, at det går så smått at man vil løse det med et Dokument 8-forslag her i salen – kvikkfiks. Jeg skjønner utmerket godt hvorfor infrastrukturen forfalt hvert eneste år under den regjeringen den gangen. Det bringer meg over på noe annet. Nasjonal transportplan har for Senterpartiet og Arbeiderpartiet vært en ønskeliste, også under egen regjering, også i opposisjon. Når vi vil se dette sammen med NTP, er det nettopp for at pengene skal følge med når vi skal gjøre noe. Når løsningen for Senterpartiet og Arbeiderpartiet egentlig bare er å kaste penger til fylkeskommunene, uten å vite om de går til vei, er det bedre å stemme for de fire borgerlige partienes forslag om en konkret, forpliktende plan for å kartlegge: Hva er de farligste veiene, og hva er de viktigste eksportveiene? Det må da være interessant selv for Senterpartiet. Med to streker under svaret: Senterpartiet og Arbeiderpartiet har større tillit til dagens regjering enn til seg selv. Da de foreslo det, trodde de at de borgerlige ville løse det de første årene, før de selv fikk flere ordførere i fylkeskommunene. Det har de nå. De løser det ikke. Og hver gang – det er flere eksempler – våre politikere i fylkeskommunene fremmer forslag om å øke vedlikeholdet, stemmer de samme politikerne fra Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet imot. Derfor: Stem for komiteens innstilling.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2018-05-03:
Jeg tar ordet nå, til representanten Ingalill Olsens indignasjon. Hun syntes det var trist og uverdig at komiteens medlemmer kunne stå og holde på sånn som de gjorde her. Det triste og uverdige var vel egentlig det Ingalill Olsens eget parti gjorde i 2009, med virkning fra januar 2010. Representanten Ingalill Olsen sier jo her at dette stortinget har ansvar for hele landet og alle veiene. Ja, helt riktig! Da kan man kanskje lure på hvor trist det vedtaket man fattet i 2009, egentlig var. Tok man ikke ansvar for hele landet da man ga bort alle fylkesveiene – uten penger, uten noen forpliktende plan, uten en krone, og hvor det var dårlig stilt? Resten av landets infrastruktur forfalt hver eneste dag. Tenk hvor trist det var! Jeg synes ikke det er trist i det hele tatt. Denne regjeringen, dette flertallet, har styrket infrastrukturen. På hver eneste meter vei – både på riksveier og fylkesveier – langs kysten, på havner og i luftfarten skjer det ting. Det skjer noe med jernbanen, med kollektivtransporten, med byvekstavtaler, med bymiljøavtaler – mer penger til byene, mer penger til alt, egentlig. Det burde man være glad for – ikke trist. Det som er trist, er det som Ingalill Olsens Arbeiderparti gjorde i 2009. Det er den medisinen man nå smaker. Dette flertallet sørger for en bedre, mer målrettet og konkret løsning, som gjør noe med fylkesveiene, i stedet for at man bruker penger på andre ting, som Arbeiderpartiet gjør ute i fylkene.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2018-05-03:
Det kan kanskje virke sånn fra opposisjonens side at Fremskrittspartiet ikke har sett at fylkesveiene har forfalt. Da kan jeg bare berolige salen med at jo, det har vi sett, og det så vi også i 2009 og advarte mot det. Særlig Høyre og Fremskrittspartiet advarte i Stortinget den gangen om situasjonen ved å gi bort disse veiene til fylkene. Når det gjelder Ingalill Olsen og forholdet til bompenger, kan jeg si at det er bare å stemme for de forslagene som kommer til Stortinget. Dem har jo Arbeiderpartiet stemt imot gang på gang, og etterlyser reduksjon. En reduksjon i andelen har det blitt. At det har blitt flere bomstasjoner, er ikke så rart, for det bygges så vanvittig mye mer vei enn før – ergo blir det flere stasjoner. Det forslaget som foreligger fra flertallet, er mer forutsigbart og godt innrammet, sånn at det faktisk gjøres en god jobb og en ikke foretar en hastebehandling gjennom et Dokument 8-forslag her i Stortinget. Det fortjener faktisk fylkeskommunene og landet, at vi er ansvarlige og seriøse her på Stortinget.
Bengt Rune Strifeldt (Fremskrittspartiet), 2018-05-03:
Forslagsstillerne mener situasjonen nå er så alvorlig at det er behov for et statlig program for å øke vedlikeholdet i samarbeid med fylkene. Det vil være som en statlig overstyring av fylkeskommunene og deres folkevalgte budsjettansvar. Etterslepet på fylkesveier er ikke noe nytt fenomen. Det var vel kjent da Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV gjennomførte forvaltningsreformen og overførte fylkesveiene fra staten til fylkeskommunene uten noen plan for å øke bevilgningene for å redusere etterslepet. I perioden 2014–2017 hadde de satt av knappe 2,7 mrd. kr til det i NTP. Det er heldigvis nesten doblet under denne regjeringen. Det er godt å se at Senterpartiet har våknet, etter at dagens regjering har vist at det går an å redusere etterslepet på vei, slik som det er gjort med riksveinettet. Jeg må si at jeg i utgangspunktet er for at fylkespolitikere skal ha frihet til å kunne prioritere sine rammer og ha budsjettansvar. Men når man ser, slik representanten Gunnes var inne på, at vedlikehold blir salderingspost i fylkeskommunale budsjettbehandlinger, kan man av og til bli litt i tvil. Som min samfylking Ingalill Olsen var inne på: Det er ikke vrangvilje fra fylkeskommunen, det er en prioritering. De prioriterer ned fornying og opprusting av fylkesveiene. Når man ser hvordan posisjonen i mitt eget hjemfylke, Finnmark, prioriterte i 2016, da jeg selv satt i opposisjon i fylkestinget, prioriterte de over halvparten av midlene som ble bevilget til opprusting og fornying av fylkesveier, til andre formål enn det de var satt av til. Derfor er jeg i dag glad for at det ser ut til å bli flertall for å utrede en belønningsordning som er forpliktende for fylkeskommunene, i sammenheng med rullering av NTP, og at vi kan få kartlagt de viktige næringsveiene for prioritering. Det vil gi en forutsigbar og langsiktig forpliktende løsning, både for stat og for fylkeskommune.
Bengt Rune Strifeldt (Fremskrittspartiet), 2018-05-03:
Representanten Nævra etterlyser ærlighet. Den bør jo adresseres til representanten Langholm Hansen. Bompengeandelen har ikke gått opp. Bompengeandelen har, som ministeren var inne på, gått ned fra 40 pst. til under 30 pst. for 2018, men investeringene i vei har gått opp. Vi tar ansvaret for hele veinettet. Derfor er bevilgningene til riksveier økt betydelig under denne regjeringen. Bevilgningene til fylkesveier er også økt betydelig under denne regjeringen. Representanten Nævra etterlyser ærlighet. Den bør kanskje adresseres til opposisjonen. Vi er alle enige om at vedlikeholdsetterslepet er stort. Det mangler penger for å få fjernet hele etterslepet. Men det mangler heldigvis mindre penger enn da Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet selv styrte. Dagens regjering har for fireårsperioden 2014–2017 bevilget om lag 4,3 mrd. kr til å fornye og oppruste fylkesveiene. Det er vesentlig mer enn de om lag 2,7 mrd. kr de rød-grønne la til grunn i sin NTP for 2014–2023, altså for åtte år. Fylkeskommunen er nok i likhet med meg veldig glad for at vi fikk en ny regjering i 2013.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg blir litt bekymret når jeg hører at det er et ganske uforpliktende svar, og synes at jeg er vitne til en litt lite offensiv holdning i et spørsmål som er så viktig for Norge. Jeg slo i det innledende innlegget fast at forskning er grunnleggende for framtiden, for vekst og velferd og ikke minst for omstillingsevne. Toppforskning kommer til å spille, eller må spille, en nøkkelrolle i dette. Det er nettopp derfor fremragende forskning har en helt rettmessig plass blant de viktigste målene i langtidsplanen, og det er derfor det bør være en ansvarlig statsråds hovedprioritet å identifisere de viktigste grepene for å nå dette hovedmålet. Jeg mener dette er en for viktig mangel ved måloppnåelsen i norsk forsknings- og innovasjonspolitikk til å overse og la være å utbedre. Det er mye godt arbeid som gjøres på institusjonene, men la meg ta det statsråden sier, på alvor. Hun legger ansvaret på institusjonene, på deres prioriteringer, på den kulturen som er ute på institusjonene. I et møte som jeg hadde med Forskningsrådet i dag, ble nettopp manglende institusjonelt handlingsrom løftet fram som en utfordring med hensyn til å nå målet om fremragende forskning. Da synes jeg det er urovekkende at det samlete utbyttet av ressursbruken i sektoren er så beskjedent som det er. Det eksterne blikket på forskningssystemet vårt, OECDs landrapport, som jeg refererte til, viser at forskningen er god, men ikke fremragende, og at innovasjonen i den norske økonomien er moderat og ujevn. Det er ikke sånn vi vil ha det framover. Det er i seg selv litt urovekkende at statsråden synes å slå seg til ro med denne situasjonen og så skyver ansvaret nedover på institusjonene. Verre blir det egentlig når vi vet at Norge i nær framtid kommer til å stå overfor store omstillingsutfordringer, der vi skal ta steget fra en sårbar og petroleumsbasert økonomi til en mer diversifisert, bærekraftig økonomi og blir nødt til å omstille Norge til større samfunnsmessige utfordringer knyttet til klima, aldring, digitalisering osv. OECD konkluderer med – i juni 2017 – at norsk forskningspolitikk slett ikke er godt nok rustet for å håndtere disse omstillingene. Derfor vil jeg be statsråden forklare hva hun egentlig mener om hvordan regjeringen vil legge til rette for toppforskningen. Vil regjeringen sikre stabil finansiering og muligheter for videre utvikling?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
Jeg vil avrunde med å takke for debatten. Det er en viktig debatt. Stortinget har et uttalt mål om å fremme verdensledende forskning, og da bør vi kunne forvente at regjeringen har strategier for å få det til. For Norge er jo, som jeg sa, ikke alene om å ha disse ambisjonene. De landene vi ønsker å sammenligne oss med, satser også på å utvikle fremragende forskningsmiljøer. Det jeg påpeker, er ikke at det ikke gjøres godt arbeid hos institusjonene, eller at vi nødvendigvis bruker for lite penger. Det jeg påpeker, er at vi så langt ikke har klart å hevde oss godt nok i verdenstoppen til tross for bevilgningene som statsråden viser til. Vi når ikke det overordnede målet i langtidsplanen uten klare strategier og vilje til å følge opp med handling. Så er Norge fortsatt heldig stilt. Vi er ikke i den samme situasjonen som mange andre land i Europa, der forskningsmiljøene erfarer en tøffere økonomisk virkelighet, som igjen fører til reduserte bevilgninger og bremser mulighetene for fremragende forskere. Derfor har vi en unik mulighet til både å rekruttere og beholde forskere som kan bidra til vårt ønske om å styrke toppforskningen i Norge. Til å være et lite land har vi ganske store finansielle muskler. Vi bør utnytte fortrinnene vi har, og bygge ned de barrierene som finnes mot fremragende forskning. Vi i Arbeiderpartiet ser framover, og vi kan ikke være fornøyd med en regjering som lar forskningspolitikken følge gamle spor. Vi mener at mulighetene for toppforskning handler om kunnskapsbasert, nytenkende politikk på viktige områder, som f.eks. rekrutteringsprosedyrer, infrastruktur, institusjonenes handlingsrom, forskernes arbeidsvilkår, forutsigbare karriereveier m.m. Jeg er helt sikker på at Norge kan bli en bedre forskningsnasjon, men da må den politiske ledelsen kjenne sin rolle, ta styring der man kan forvente det, og aktivt bidra til at vi hevder oss i verdenstoppen. Derfor er det litt illevarslende når statsråden ikke svarer klarere enn det hun gjør når vi i Arbeiderpartiet tar opp problemet med langsiktig finansiering. Vi legger merke til at statsråden svarer ganske generelt, men at hun ikke går inn i problemet. Jeg hadde ønsket meg flere forslag til handling.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-05-03:
Jeg er helt uenig med representanten når hun gir inntrykk av at regjeringen har slått seg «til ro med», for hvis det er én ting regjeringen ikke har gjort, er det å ha slått seg til ro. Dette er noe regjeringen har jobbet hardt med de siste fire årene, og som vi også ser resultater av. Verdensledende fagmiljøer er den av de langsiktige prioriteringene i langtidsplanen som har fått størst budsjettvekst i den første langtidsplanperioden, og da snakker vi om totalt 411 mill. kr. Da er ikke opptrappingsplanene medregnet der. SFF-ene var tidligere sånn at en ikke kunne søke på ny etter at tiårsperioden var utløpt, uten å gjøre endringer i prosjektet. Nå er det ikke sånn lenger. Nå kan prosjektet søke på ny om å få en ny SFF, og sånn sett kan en også få enda mer langsiktighet i dette. Nå er vi på slutten av den langtidsplanen som har gjeldt fram til nå. Den har regjeringen oppfylt, og på noen områder er den også overoppfylt. Nå jobber vi med revideringen. Den revideringen legges fram i høst, sammen med statsbudsjettet, og denne regjeringen er opptatt av at vi skal ha enda flere miljøer i verdenstoppen. Det jobber vi med, og derfor er jeg glad for at det i dag har blitt offentlig at Norge for første gang når 2-prosentmålet i Horisont 2020. Det betyr at våre forskere, våre flinke forskere, er mer aktive på EUs forskningsarena enn de har vært tidligere. De som også er i disse programmene, bidrar veldig mye i toppskiktet vårt. De SFF-ene vi har, lykkes også veldig godt i Europa, og de gjør det godt i Det europeiske forskningsrådet. Jeg mener at denne regjeringen har fulgt opp den planen som foreligger. Nå jobber vi med en revidering. Representanten forskutterer i stor grad den debatten som kommer til høsten. Jeg synes det er bra at vi også har en debatt nå, fordi det løfter viktige problemstillinger som vi egentlig kan diskutere hele veien, men det er klart at det er til høsten regjeringen legger fram sin reviderte plan, og det er da diskusjonen for fullt vil komme. Regjeringen har altså ikke vært bakpå de siste fire årene. Jeg tror Stortinget kan forvente seg en offensiv revidert langtidsplan når den kommer til høsten. Når det gjelder verdensledende miljøer, er det noe vi må jobbe med kontinuerlig, men det er vertsinstitusjonene som må legge til rette for det, som må jobbe det fram, og som også må ha hovedansvaret for det.
Iselin Nybø (Venstre), 2018-05-03:
La meg begynne med å si at jeg kjenner meg ikke helt igjen i den beskrivelsen som Arbeiderpartiet kommer med. Nå har jeg riktignok bare vært statsråd i fire måneder, men jeg har vært stortingsrepresentant i opposisjon i fire år før det, og min oppfatning er helt motsatt. Jeg opplever at vi har universiteter og høyskoler som hele veien blir bedre. Vi har forskningsmiljøer som strekker seg framover. Men vi kan aldri si oss fornøyd med det vi oppnår innenfor denne sektoren, for målet må alltid være å bli enda bedre. Så jeg opplever at denne regjeringen virkelig har lagt til rette for fremragende forskningsmiljøer, og det er noe vi vil fortsette med. La meg bare komme med noen oppklaringer – for det første dette med tiårige SFF-er. Før var det sånn at man kunne søke bare for ti år, og ønsket man å søke på ny, måtte man gjøre om prosjektet og lage et nytt prosjekt før man kunne søke en ny SFF. Sånn er det ikke lenger. Nå kan man få en SSF i ti år, og hvis man ønsker å fortsette, kan man søke med den samme SFF-en på ny i ti år. Så sånn sett er det både enklere og mer langsiktig. Så vil jeg gjøre Stortinget oppmerksom på at ved noen tilfeller, i alle fall to, har det blitt gitt særskilt støtte over statsbudsjettet for å videreføre enkelte forskergrupper. Det gjelder bl.a. Bjerknessenteret ved UiB og Moser-gruppen ved NTNU. Etter at SFF-en gikk ut, har de fått en særskilt støtte til det. Jeg opplever at vår sektor er opptatt av å levere forskning i verdenstoppen. Dette er noe som de strekker seg etter hver eneste dag, og jeg er både opptatt av og glad for at verken universitetene eller høyskolene våre, Forskningsrådet eller forskergruppene lever i en boble. Det er alle sammen opptatt av kontinuerlig å forbedre seg, og derfor er jeg også glad for at når det er forslag til forbedringer, når det er noe som ikke fungerer for disse fremragende forskerne våre, så går Forskningsrådet i dialog med og diskuterer med dem som innehar forskerkompetansen i verdenstoppen: Hva er det som trengs, hva er det vi kan gjøre, hvordan kan vi legge til rette? Og det er viktig at det skjer en evaluering, det å se hva man kan bli bedre på – og det skjer der ute. Og til slutt: Regjeringen jobber nå med revideringen av langtidsplanen. Da må det framstå som ganske åpenbart at vi ikke i denne salen, her og nå, kan legge fram alle de tiltakene som vi nå jobber med å få lagt fram til høsten. Jeg synes det er nyttig å diskutere dette nå, men det er når den reviderte langtidsplanen legges fram til høsten, regjeringen vil legge fram helheten i sin forskningspolitikk.
Marianne Synnes Emblemsvåg (Høyre), 2018-05-03:
Jeg er enig i at vi skal legge til rette for sterke og varige toppforskningsmiljøer, og det tar lang tid å bygge forskningsmiljøer i verdensklasse. Vi skal stimulere forskningsinstitusjonene til å bygge internasjonalt ledende fagmiljøer, men vi har satsinger som bidrar til nettopp det. Sentrene for fremragende forskning, såkalte SFF-er, er et av våre viktigste tiltak for å bygge toppforskningsmiljøer. I SFF-ordningen kan gode miljøer få støtte i ti pluss ti år – de siste ti årene etter en ny konkurranserunde. Det kan gi et svært godt grunnlag for å etablere gode miljøer og gi våre aller beste forskere muligheter til å forfølge problemer over lang tid, rekruttere unge talenter og tiltrekke seg internasjonalt ledende forskere. Jeg er derimot tilbakeholden når det gjelder å støtte en varig finansiering av enkeltmiljøer. For selv om ti år i noen henseender er kort tid i forskning, kan det skje svært mye på 20 år med tanke på hva som er høyaktuelle forskningsområder – og spesielt i tider med omstilling, som representanten Sandberg stadig refererer til. Da vi ikke kan forvente økte budsjetter til forskning hvert år, vil en permanent finansiering av flere etablerte sentre kunne gå på bekostning av etableringen av nye forskningsmiljøer. Gjennom konkurranse om forskningsmidler sikrer vi god dynamikk i ordningen, og vi sikrer at nye, lovende miljøer kan slippe til. Så kan jeg selvsagt være med på å diskutere varigheten av disse sentertildelingene. Men den bør være tidsavgrenset og konkurranseutsatt. Permanente sentre eller satsinger må derimot være institusjonens strategiske vurdering og ansvar. Forskningsmiljøer som er av så god kvalitet at de blir tildelt SFF-status i ti år, eller kanskje til og med i 20 år, burde være en selvsagt del av institusjonens strategiske satsing. Men det må være styrets rett og plikt å bestemme hvilke fag og satsingsområder som til enhver tid skal inngå i institusjonens strategi og satsinger. Det skal ikke være den nasjonale konkurransearenaen for forsknings ansvar å finansiere stadig nye permanente sentre som er del av en UH-institusjon.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2018-05-03:
For å ha et konkurransedyktig forskningssystem trenger vi forskningsmiljøer som hevder seg i den absolutte verdenstoppen, i tillegg til gode universiteter og forskningsinstitutt som leverer forskning tilpasset samfunns- og næringsliv. Norge har i dag en del sterke miljøer, men Arbeiderpartiet mener vi trenger en tydeligere politikk for å fremme de aller beste forskningsmiljøene. Å skape verdensledende toppforskningsmiljøer krever at vi gir langsiktighet, vekstmuligheter og handlingsfrihet. Men samfunnet må også stille krav om at miljøene skal levere. Selv om tiårige bevilgninger til sentre for fremragende forskning, SFF-er, er raust i det norske forskningssystemet, er ti år likevel begrenset tid i forskningssammenheng. Det skaper usikkerhet, tapper krefter som burde vært konsentrert om å oppnå forskningsmessige nyvinninger, og gjør det vanskelig å planlegge langsiktig. Arbeiderpartiets utvalg for høyere utdanning og forskning gikk inn for å opprette et nytt virkemiddel for å skape varige toppforskningsmiljøer med grunnleggende forskning. Selv er jeg eldrepolitisk talsperson i Arbeiderpartiet. En av de virkelig store utfordringene vi står overfor innen eldreomsorgen, er demens. Det er en gåte vi ikke har løst, og som vi trenger å knytte stor oppmerksomhet til de neste årene. Jeg vil derfor lese et sitat av forskerne Moser og Stenseth i Aftenposten: «Med innføringen av Senter for fremragende forskning(SSF) i 2002 tok Norge et stort skritt fremover for å sikre slik langsiktighet. Frem til da hadde forskere måttet satse på bevilgninger for 3–4 år. Men med SSF-ordningen gis det finansiering for 10 år. (SSF) Men etter 10 år med en SFFs sikkerhet for langsiktighet, er det med dagens politikk likevel slutt. Man kan søke om å få tildelt en ny SFF, men da må fokuset for forskningen endres – og langsiktigheten blir brutt. Man endrer bare for å endre istedenfor å konsentrere seg om det man er blitt gode på.» Akkurat det utsagnet synes jeg er skremmende, særlig med tanke på at vi ikke er i mål med å løse demensgåten. Nå har statsråden sittet i snart fire måneder, og jeg regner med at hun har hatt god tid til å sette seg inn i arbeidet med langtidsplanen som legges fram til høsten. Jeg lurer derfor på hva statsråden konkret vil gjøre for å videreutvikle de beste miljøene våre, og for å skape flere varige toppforskningsmiljøer.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Jeg ønsker å legge fram representantforslag fra stortingsrepresentantene Freddy André Øvstegård, Audun Lysbakken og meg selv om lovfestet rett til SFO/AKS-plass. Jeg vil også legge fram representantforslag fra stortingsrepresentantene Lars Haltbrekken, Freddy André Øvstegård og meg selv om skolegang for ungdom med endelig avslag på asylsøknad.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Jeg har lyst til å fortelle statsråden at jeg har stått 17 år bak et kateter og sittet to år som rektor, så jeg kommer ikke fra en annen planet. Men jeg kommer fra Nord-Norge, der situasjonen med ufaglærte er kritisk. Men det var ikke det jeg skulle bruke tiden min på. 16 pst. av alle nyutdannete lærere faller fra yrket i løpet av de første fem årene etter endt utdanning. Derfor fremmet SV et forslag i fjor som ble enstemmig vedtatt av Stortinget, om at alle nyutdannete lærere skal omfattes av en veilederordning. Vi vet at det arbeides med dette med pedagogstudentene og andre, men dessverre har ikke regjeringen så langt vært villig til å legge penger på bordet til det. Det frykter jeg vil føre til at man ser at mange lærere i framtiden ikke får et sånt tilbud, og at kvaliteten vil variere. Kan ministeren garantere at nyutdannete lærere i barnehage og skole får tilbud om en likeverdig og god veiledningsordning fra høsten av?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Lærermangelen er stor, og innenfor noen fagområder er den mer kritisk enn på andre. For å sikre at skolene får nok kompetente lærere i de praktisk-estetiske fagene, vedtok Stortinget for kort tid tilbake at regjeringen skulle sikre at bachelor i praktisk-estetiske fag skulle kvalifisere for opptak til praktisk-pedagogisk utdanning, PPU. Det er derfor med stor undring jeg har registrert at departementet gjennomfører en høringsrunde som om ingenting har skjedd. Kan statsråden forsikre Stortinget om at bachelor i praktisk-estetiske fag kvalifiserer for opptak til PPU, og at dette gjelder alle fagene som omfattes av benevnelsen «praktiske-estetiske fag», og ved alle læresteder der denne utdanningen tilbys?
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Jeg måtte bruke mitt første innlegg i dag på å beskrive den alvorlige situasjonen vi har med lærermangelen i norsk skole. Jeg konstaterer nå, etter debatten, at det var vel anvendt tid. Men jeg fikk lite tid til å snakke om de konkrete forslagene som vi har lagt inn i denne saken. Det er særlig tre tiltak jeg vil framheve, tre konkrete forslag som kunne ha avhjulpet den alvorlige situasjonen. For det første: SV er det eneste partiet som løfter lønns- og arbeidsvilkår som et viktig virkemiddel for rekruttering. Skal vi sikre nok kvalifiserte lærere som har lyst til å jobbe i skolen, som søker seg dit, og som – sist, men ikke minst – ønsker å bli der, må de oppleve at de har rammevilkår som sikrer god yrkesutøvelse. Skal vi komme i mål, må også politikere våge å si rett ut at lærernes lønnsnivå må opp. Jeg forventer at regjeringen bruker alle de virkemidlene som finnes, og ikke bare peker på partenes ansvar. Videre har SV et konkret forslag om å utvide stipendordningene og området for nedskriving av studielån etter fullført lærerutdanning. Hvis regjeringen har tro på dette tiltaket – og de sier jo at det har vært vellykket – hadde vi hatt et håp om at de kanskje kunne videreført og utvidet tiltaket. Til slutt vil jeg si noe om veiledningsordningen for nyutdannede lærere. Denne ordningen er viktig for å motvirke at mange nyutdannede lærere slutter etter få år. Derfor har vi lagt inn 200 mill. kr til dette i vårt alternative statsbudsjett. Også Kristelig Folkeparti er med på denne merknaden og har det i sine alternative statsbudsjett. Men at de ikke kan være med på dette forslaget, er svært skuffende. Er dette å stemme for de forslagene de er for, og imot de forslagene de er imot? Jeg forstår at dette til og med står i Kristelig Folkepartis program, og da blir det vanskelig å forstå hvorfor de ikke kan stemme for dette ene, konkrete forslaget, som ville avhjulpet situasjonen og hjulpet nyutdannede studenter til å forbli i yrket.
Eirik Faret Sakariassen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Statsråden snakker om at vi skal få slutt på en passiv tilværelse. Det leder tankene hen til folk som ikke vil i arbeid eller aktivitet, og det har ikke jeg spesielt inntrykk av. I 2013 fikk jeg hospitere på Nav-kontoret på Eiganes og Tasta i Stavanger kommune, og jeg møtte ingen der som framsto som om de ikke ønsket å komme i aktivitet og arbeid. Aktivitetsplikt startet Høyre-styrte Stavanger med en stund før, og da var det en god del som nok opplevde at de bare stilte opp på en slags oppmøteregistrering. Jeg og SV mener at meningsfylt aktivitet er viktigere. Man snakker om dette prisvinnende sitatet – å stille krav og stille opp. Det virker som om man er mer opptatt av å stille krav. Da er spørsmålet: Er det godt nok at en møtes med en oppmøteregistrering på Nav-kontorene?
Eirik Faret Sakariassen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-05-07:
Tall jeg har sett fra 2015, viste at bare det året greide de kriminelle aktørene å skjule 28 mrd. kr, som er skatteinntekter som går tapt, og som kunne ha gått til veldig mange andre gode formål. Jeg viste i mitt innlegg til den markeringen som var her ute, som jeg regner med statsråden har friskt i minnet, fra fagbevegelsen og særlig tillitsvalgte innen byggebransjen. De er veldig bekymret for bemanningsbyråer og bemanningsbransjen, og for hva det gjør med svart arbeid, med hvitvasking og med ulovlige arbeidskontrakter. Det har vært mange debatter i denne salen om bemanningsbransjen, men spørsmålet mitt til statsråden er: Hvordan vil statsråden tilstrekkelig følge opp bemanningsbransjen for å redusere arbeidslivskriminaliteten innenfor denne sektoren?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Jeg vil først bare rette opp en åpenbar misforståelse. Vi har ikke argumentert mot aktivitetsplikt siden 1990-tallet, vi innførte den i 1991. I innstillinga til saken påstår komiteens flertall at det allerede foreligger en rett til aktivitet, og at vårt forslag om det for så vidt er «bak mål». Statsråden sier på sin side i sitt svar til komiteen at regjeringa på et senere tidspunkt vil komme tilbake til Stortinget med en vurdering av spørsmålet om kommunenes plikt til å stille vilkår om aktivitet skal utvides til også å være en rett til aktivitet. Det jeg lurer på, er: Hvem er det som prøver å føre Stortinget bak lyset – komiteens flertall eller statsråden? Finnes retten i dag, eller finnes den ikke?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Jeg fikk ikke svar på det jeg spurte om. Det jeg spurte om, var rett og slett: Er det det komitéflertallet sier, at det finnes aktivitetsrett i dag, som er riktig, eller er det det som står i statsrådens svarbrev, der det går fram at denne retten ikke finnes i dag, som er det som stemmer?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Jeg takker for svaret. Jeg merket meg at statsråden sa at loven sier «plikt», men at det kan bety at det også er en rett. Betyr det da at en sosialhjelpsmottaker som ikke har fått tilbud om aktivitet, med dagens lovgivning i hånden kan gå på Nav-kontoret og si: «Se her, dere har faktisk en plikt, og jeg har en rett til å få meningsfylt aktivitet»?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
En påstand uten rot i virkeligheten blir ikke sannere av å bli gjentatt gang på gang. Arbeiderpartiet har snudd, påstår Høyres representanter. Nei, vi har ikke det. Jeg vet ikke om representantene fulgte med på det første innlegget mitt, men vi har i hvert fall tatt med i innstillingen til komiteen at Stortinget ved flere anledninger har behandlet spørsmålet om aktivitetsplikt for mottakere av sosial stønad. Den aktivitetsplikten ble eksplisitt lovfestet da Stortinget i 1991 behandlet Ot.prp. nr. 29 for 1990–1991 om lov om sosiale tjenester mv., fremmet av Gro Harlem Brundtlands tredje regjering, som jeg sa. Bestemmelsen ble videreført ved Stortingets behandling av Ot.prp. nr. 103 for 2008–2009. Arbeiderpartiet har hele tiden vært for aktivitetsplikt, men – som jeg sa – praktisert med vett og forstand. Vi ga dem som jobbet med den enkelte bruker, ganske stort rom til å vurdere om aktivitetsplikten hadde noe for seg eller ikke. Nå har Stortinget vedtatt en skjerpet aktivitetsplikt, som vi i utgangspunktet stemte imot fordi den ikke ble fulgt av en rett til aktivitet. Nå har også Høyres representanter her i dag gang på gang sagt at de også er for en aktivitetsrett, men de har foreløpig verken fremmet forslag om det her i salen eller støttet forslag om det fra oss tidligere, og de kommer ikke til å støtte vårt forslag om det her i dag. På direkte spørsmål til statsråden i replikkvekslingen kunne heller ikke statsråden si noe om når eller om regjeringa kommer til å fremme et forslag til Stortinget om en aktivitetsrett. Nei, Arbeiderpartiet har ikke snudd. Vi står på det vi har ment hele tida.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-07:
Bare en kommentar til innlegget fra representanten Wiborg. Han sa i sitt innlegg at 6. desember 2016 behandlet Stortinget det vi diskuterer nå. Nei, Stortinget gjorde ikke det. Høyre, Venstre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti stemte for, Arbeiderpartiet stemte imot, sier Wiborg. Arbeiderpartiet har alltid vært kraftig imot en generell aktivitetsplikt som ikke samtidig følges av en rett til meningsfylt aktivitet. Den generelle aktivitetsplikten har altså Stortinget vedtatt mot våre stemmer. Regjeringa har foreløpig ikke greid å gjennomføre det for andre enn dem under 30 år, men vi regner jo med at resten kommer, i og med at Stortinget har vedtatt det, og da er det viktig for Arbeiderpartiet at den plikten som Stortinget har vedtatt mot våre stemmer, også følges av en rett. Det er den retten vi behandler i dag, og som flertallet kommer til å stemme imot.