Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-06-15:
Årsberetningen for 1998 fra Stortingets kontrollutvalg for etterretnings-, overvåkings- og sikkerhetstjeneste har vakt betydelig oppmerksomhet på grunn av at både utvalget selv og forsvarsministeren bad om at Stortinget avklarte begrensningen i instruksens beskrivelse av utvalgets innsynsrett i de hemmelige tjenester. Det skal jeg komme tilbake til, men innledningsvis er det all mulig grunn til å understreke at Kontrollutvalgets medlemmer utfører en svært viktig oppgave, og at de har påtatt seg et både arbeidskrevende og ansvarsfullt oppdrag. Det kan også være grunn til å minne om at i samsvar med lov om kontroll av de hemmelige tjenestene § 2, så er hensikten med kontrollen å klarlegge om og forebygge at det øves urett mot noen, herunder påse at det ikke nyttes mer inngripende midler enn det som er nødvendig etter forholdeneå påse at virksomheten ikke utilbørlig skader samfunnslivetå påse at virksomheten holdes innenfor rammen av lov, administrative eller militære direktiver og ulovfestet rett Kontrollutvalget skal i henhold til samme lov iaktta hensynet til rikets sikkerhet og forholdet til fremmede makter, og Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite understreker i en enstemmig merknad forutsetningen om at det særlig er hensynet til enkeltpersoners og organisasjoners rettssikkerhet utvalget gjennom sin kontrollvirksomhet skal påse blir forsvarlig ivaretatt. Både Skauge-utvalget i NOU 1994:4, Kontrollen med «de hemmelige tjenester», såvel som justiskomiteen i sin Innst. O. nr 11 for 1994-95 understreker viktigheten av at tjenestene på den ene side og politikerne og befolkningen på den andre må ha gjensidig tillit til hverandre. Komiteen legger til i sine merknader at Kontrollutvalgets praktisering av lov og instruks så vel som utvalgets sammensetning må sikres nødvendig tillit og integritet, både overfor Stortinget, de kontrollerte tjenestene og offentligheten. Komiteen står sammen om å konkludere med at årsmeldingen viser at det fortsatt er behov for et uavhengig kontrollutvalg, og at årsmeldingen som er lagt frem, tilfredsstiller de krav som Stortinget har satt. I tillegg mener komiteen at kontrollordningen kan ha bidratt til at saksbehandlingen i de organ Kontrollutvalget kontrollerer, er blitt bedre. Det er nemlig positivt at innkomne klager er mer enn halvert fra 1997 til 1998. Det er grunn til å trekke frem at tjenestene selv, og dermed deres ansatte, i det store og hele utfører sine oppdrag på en betryggende måte for kongerikets sikkerhet og for enkeltmenneskenes rettssikkerhet. At det er forhold utvalget har funnet å måtte påtale, må ikke overskygge at de såkalte hemmelige tjenestene er av vital betydning for oss alle, og at tjenestene har et svært viktig oppdrag å utføre for at vi skal leve trygt i et demokrati og en rettsstat. Det siste året har tjenestene vært utsatt for betydelig kritikk, men jeg finner nå grunn til, fra Stortingets talerstol, å gi anerkjennelse til ledelse og ansatte i Forsvarets etterretnings- og sikkerhetstjeneste så vel som i Politiets overvåkingstjeneste. I så måte er det all mulig grunn til å bemerke at det var POTs ledelse som selv varslet Kontrollutvalget om at det ved Overvåkingssentralen hadde vært etablert flere edb-baserte interne arbeidsregistre som hadde vært ukjent for ledelsen, og som ikke kan sies å være helt i samsvar med regelverket. Komiteen berømmer overvåkingssjefens initiativ til selv å informere om disse til dels nokså omfattende registrene som ikke har vært underlagt kontroll, verken internt eller eksternt. Komiteen registrerer også at Kontrollutvalgets generelle inntrykk er at i de ytre ledd i POT er det en høy grad av bevissthet omkring de rettssikkerhetsmessige aspekter ved den virksomhet som drives. Likevel haster det med å få ferdig det lenge varslede registreringsrundskrivet som skal beskrive klarere regler og retningslinjer for nedtegning og registrering av personopplysninger. Kontrollutvalget viser til at de har gått inn i den såkalte Lamark-saken, og innrømmer samtidig at Kontrollutvalgets ansvarsområde ikke omfatter utlendinger hvis forhold er knyttet til tjeneste for fremmede stater. Dermed ligger saken utenfor utvalgets kontrollmandat. Komiteen har likevel ikke kritiske merknader til utvalgets håndtering av saken, men komiteen understreker at utvalget må vise særdeles stor varsomhet i sin kontrollvirksomhet i denne type saker, da denne virksomhet er tillagt regjeringens ansvarsområde. Men Lamark-saken er i en gråsone, for som Kontrollutvalget selv ganske riktig bemerker, gir jo kontrolloven åpning for utvalget under henvisning til § 3, som pålegger utvalget å være særlig oppmerksom på saker som har vært gjenstand for offentlig kritikk. Jeg skal nå redegjøre for det spørsmål som ble reist av utvalget selv, nemlig utvalgets innsynsrett i de hemmelige tjenestene og fortolkningen av loven og instruksen de skal arbeide innenfor. I hovedsak dreier det seg om den militære etterretningstjenesten. Jeg viser for øvrig til innstillingen, som også redegjør for prosessen med nedgradering av ulike dokumenter. Saken fikk et noe pikant tilsnitt, i og med at spørsmålet ble aktualisert gjennom en forskrift utferdiget av daværende forsvarsminister og nåværende komiteleder, Jørgen Kosmo. Forskriften var ikke gjort tilgjengelig for utvalget, men det kan ikke herske tvil om at statsråden ikke hadde plikt til å informere om brevet overfor utvalget. På den andre siden kunne det vært gjort, i og med at dette forholdet berører utvalgets kontrollutøvelse. Senere er brevet nedgradert og gjort offentlig tilgjengelig. La meg for øvrig nevne at Presidentskapet har vurdert habilitetsreglene for stortingsrepresentanter under henvisning til denne saken, og har, som tidligere, fastholdt at inhabilitet kun oppstår i saker som gjelder behandling av egen fullmakt, og i sak hvor det skal tas standpunkt til spørsmålet om å reise tiltale for riksrett mot vedkommende. Når det gjelder innsynsretten, må man erkjenne at loven og instruksen ikke er helt klar. Derfor var det riktig av Kontrollutvalget, så vel som av forsvarsminister Løwer, å be om at Stortinget avklarer hvor langt innsynsretten går. Det har vi gjort i denne innstillingen, men uansett vil skjønn og klokskap være nødvendig i konkrete saker. Lovens § 2 trekker frem hensynet til rikets sikkerhet og forholdet til fremmede makter, og at man fokuserer på at tjenestene ikke utøver urett mot noen. Instruksens §§ 4, 5 og 6 hva angår begrensninger i kontrollen, begrensninger i innsyn og tvist om innsyn og kontroll definerer ikke entydig hvor grensen for innsynet går. Men siden saken ble aktualisert i en konkret sak knyttet til Etterretningstjenesten, så er instruksens § 11 1a om tilsyn aktuelt å sitere, nemlig at tilsynsoppgaven er «å sikre at virksomheten holdes innen rammen av tjenestens fastlagte oppgaver og at det ikke øves urett mot noen». La meg også understreke forståelsen for at innsyn i Etterretningstjenestens arkiver kan skape unødvendig spenning i forhold til samarbeidet med andre lands tjenester, desto mer som hemmelighold jo i hovedsak dreier seg om å beskytte kilder, metoder og bilaterale samarbeidsrelasjoner. Problemstillingen oppstod da Kontrollutvalget ønsket et generelt innsyn i Etterretningstjenestens aktiviteter, inkludert samarbeidet med fremmede staters tjenester over en tomånedersperiode. Dette handler om svært sensitive opplysninger knyttet til kongerikets og informanters sikkerhet, og det handler om andre lands etterretningstjenesters tillit til at informasjon blir behandlet med den nødvendige forsiktighet i vårt land. Det siste er av svært stor viktighet i en tid da norske soldater tjenestegjør i fredsbevarende og fredsskapende oppdrag i utlandet. Det må også understrekes at Norges evne til å understøtte våre etterretningsbehov er avhengig av at E-tjenestens kapasitet, teknologiske nivå og sårbarhet ikke blir avdekket. Komiteens flertall, alle unntatt SV, slår entydig fast at Kontrollutvalgets krav om innsyn i dette spesielle tilfellet ikke er i henhold til instruksen. Dermed har Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre gitt sin støtte til statsrådene Kosmo, Fjærvoll og Løwers oppfatning av Kontrollutvalgets arbeidsbetingelser med hensyn til innsynsrett. I så måte bekrefter dette at det i Stortinget oppfattes som svært viktig at det oppnås høyest mulig konsensus i Stortingets organer når det gjelder saker av forsvars- og sikkerhetspolitisk karakter, av hensyn til kongerikets sikkerhet. Innstillingen bærer derfor preg av at enkelte formuleringer er konsensus, men likevel presise nok til å veilede Stortingets eget kontrollutvalg så vel som våre hemmelige tjenester. Instruksens § 5 begrenser innsynet til at utvalget ikke skal søke mer omfattende innsyn i graderte opplysninger enn det som er nødvendig ut fra kontrollformålene. I tillegg skal de så vidt mulig iaktta hensynet til kildevern og vern av opplysninger mottatt fra utlandet. Flertallet i komiteen – Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre – har i en fellesmerknad lagt til grunn at § 5 og statsrådene Løwer, Fjærvoll og Kosmos forståelse med hensyn til Kontrollutvalgets innsyn i Etterretningstjenesten slik den beskrives i korrespondansen som er vedlagt innstillingen, skal legges til grunn for både utvalget og tjenestene. Med andre ord: Innsynsretten er ikke å forstå som ubetinget og absolutt. Dette er også Fremskrittspartiets oppfatning. Dersom det oppstår tvil eller uenighet mellom Kontrollutvalget og tjenestene om utvalgets innsynsrett, skal saken forelegges forsvarsministeren. Ved uenighet skal utvalget bringe saken inn for Stortinget til endelig avgjørelse, og utvalget kan ikke kreve å få dokumenter utlevert før Stortinget har avklart saken. Flertallet forutsetter at dette syn legges til grunn for det fremtidige samarbeidet mellom utvalget og tjenestene. I forbindelse med Fremskrittspartiets forslag, gjengitt på innstillingens side 10, gjør jeg oppmerksom på at komiteens flertall – Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre – sier seg enig i innholdet. Likevel ser vi ingen grunn til å stemme for forslaget, ettersom vi allerede tydelig har sagt dette i våre merknader. Med andre ord: Både Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre slutter seg til forsvarsministrene Kosmo, Fjærvoll og Løwers forståelse med hensyn til Kontrollutvalgets innsyn i E-tjenesten, slik det fremgår, som jeg allerede har sagt, av den korrespondansen som er gjengitt i innstillingen, og jeg presiserer at dette skal legges til grunn for både regjeringens og Kontrollutvalgets arbeid i fremtiden. Med andre ord: Det er et bredt flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre, som nå har funnet det nødvendig å begrense innsynsretten og presisere lovens og instruksens formål og håndtering. I så måte har flertallet gitt den nødvendige klargjørende grensegangen som både Kontrollutvalget og Regjeringen har bedt om. Jeg legger til at jeg regner med at både Stortingets kontrollutvalg og tjenestene, så vel som forsvarssjefen og statsråden, bruker det skjønn og den klokskap som er nødvendig for at det ikke skal oppstå tvister som må avgjøres av Stortinget. For øvrig viser hele komiteen til at Stortinget jo har vedtatt at kontrollordningen skal evalueres innen utgangen av denne stortingsperioden, og vi får nå anledning til å høste erfaring med den avklaring Stortinget i dag gjør også på dette området. Fremskrittspartiet har egne merknader, og jeg forutsetter at de redegjør nærmere for disse. Men i sakens realiteter står altså hele komiteen, bortsett fra SV, sammen om å begrense innsynsretten til Kontrollutvalget. Jeg går også ut fra at SV redegjør for sine særmerknader. For Høyres vedkommende fant vi det nødvendig i en særmerknad å si oss tilfreds med forsvarsminister Løwer, som i komitemøte 9. juni i år bekreftet at hun ved uenighet mellom tjenestene og Kontrollutvalget vil henvise saken til Stortingets avgjørelse. Det samme har for øvrig også Fremskrittspartiet sagt, og la meg nå bare føye til at det er interessant at Kristelig Folkeparti ikke har vist den samme tillit til sin egen statsråd. Til slutt vil jeg bare kort vise til at Kontrollutvalget ved dets leder har deltatt relativt aktivt i den offentlige debatten omkring årsmeldingens behandling i Stortinget. Det er grunn til å minne om instruksens § 12, som omhandler meddelelser til offentligheten fra utvalget. Det er også grunn til å minne om EOS-loven § 8 nr. 2, som omhandler meddelelser til Stortinget. Og la meg si det slik: Det vil utvilsomt tjene alle parter at Kontrollutvalget og dets leder i sine uttalelser klart holder seg innenfor de begrensninger loven og instruksen trekker opp. La meg så kort berøre to andre punkter. Først: Det er en samlet komite som understreker at når det gjelder soldater som møter til førstegangstjeneste, er det bekymringsfullt at et betydelig antall nektes vernepliktsklarering på grunn av registreringer fra tidligere forhold i straffe- og bøteregisteret. Dette får senere betydelige konsekvenser for disse ungdommene, også i forbindelse med sivile stillinger, og det er ønskelig at Forsvaret gir soldatene skikkelig informasjon om konsekvensene, men også om klageadgangen og mulighetene for senere klarering. Dette er et forhold som Kontrollutvalget har trukket frem, og som kontroll- og konstitusjonskomiteen ser på som viktig. Jeg regner med at statsråden legger seg dette på minne og følger opp i forhold til Forsvaret. Når det så gjelder mer administrative forhold knyttet til Kontrollutvalgets virksomhet, har komiteen registrert behovet for tilfredsstillende lokaliteter, oppdatering av dataanlegg og et økende behov for ekspertise, spesielt innenfor tele- og datakommunikasjon. Jeg forstår at dette er under forbedring, men jeg vil gjerne understreke at Kontrollutvalget til enhver tid har et selvstendig ansvar for i tide å ta opp slike forhold i budsjettene og i tiltaksplaner overfor Stortingets presidentskap. For øvrig viser jeg til innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen og anbefaler at årsmeldingen for 1998 vedlegges protokollen.