Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Jeg vil gjerne ta opp tråden der hvor foregående taler slapp den. Jeg tror den grunnleggende utfordring når det gjelder tilbudet om behandlingsplasser for rusavhengige, ikke ligger i hvilke merkelapper man setter på institusjoner. Den grunnleggende utfordring ligger i det at vi opererer med ventetider for behandling for denne kategorien, som er helt meningsløse, simpelthen fordi all konkret erfaring viser at skal rusavhengige kunne dra nytte av institusjonsbehandling, er det helt avhengig av at det foreligger en positiv motivasjon. Og den motivasjonen vil hos denne kategorien pasienter sjelden kunne vare i månedsvis, i påvente av at man kanskje kan få en institusjonsplass. Utfordringen ligger rett og slett i at vi ikke prioriterer dette høyt nok, og derfor kjøpes det ikke tilstrekkelig antall kvalitativt gode plasser. Hvorledes man så går frem når det gjelder innkjøpsrutinene, er et helt underordnet spørsmål. Men jeg må jo si at jeg er grunnleggende enig med statsråden i at man kan ikke gjøre det slik at en unntaksbestemmelse skal bli hovedregelen. Unntaksbestemmelsen er ment å være en unntaksbestemmelse, fordi det finnes ingen gode grunner til at man ikke kan praktisere de generelle prinsipper for offentlige innkjøp på dette feltet. Spørsmålet er jo bare om man har gode nok rutiner når det gjelder å definere kriteriene, og ikke bare er opptatt av pris, men er opptatt av kvalitet og innhold og dokumenterte resultater. Hvis anbud fungerer dårlig, skyldes det den som praktiserer anbudet, og som ikke gjør et godt nok arbeid når det gjelder å definere de kriteriene man skal måles opp mot. Jeg tror også at det er et blindspor å begynne å forsøke å lage et prinsipielt skille mellom såkalte ideelle og såkalte kommersielle aktører, simpelthen fordi det er grunnleggende uklart hva «ideell» i denne sammenheng betyr. Hvis det går på organisasjonens form, er det enkelt å distingvere, for da kan man f.eks. si: Hvis noe er organisert som en stiftelse, er det pr. definisjon ideelt, uansett hvem som lager stiftelsen. Hvis det derimot er organisert som et aksjeselskap, er det kommersielt uansett hvem som står bak. Men det blir jo en meningsløs formalisme. Hva da med f.eks. diakonale sykehus, som er heleide aksjeselskap, men hvor det er en stiftelse som er eier av alle aksjene? Dette blir en meningsløst formalistisk tilnærming. Jeg la merke til med interesse at det var en ganske tydelig – for meg i hvert fall – forskjell mellom den måten representanten Teigen kjørte på dette skillet på, og statsrådens tilnærming, som jeg oppfattet som like pragmatisk som min egen tilnærming er. Det interessante er ikke hvilke merkelapper man setter på institusjoner, det interessante er om det de har å tilby, er kvalitativt godt, og at det er kvalitativt bedre enn hos andre som kommer med tilbud, og da skal det pr. definisjon velges, uansett hvem som driver. Jeg må si jeg er grunnleggende enig med komitélederen i at for brukerne er jo disse papirøvelsene helt uinteressante. For brukerne er det én ting som betyr noe, nemlig at de i det hele tatt får tilbud om en plass, at den plassen holder mål kvalitativt, og at det tilbudet de mottar, gir dem en reell sjanse til å komme ut av rusavhengigheten. Jeg tror jo – til sist – at hvis man skulle trekke inn formaliaspørsmål som en hovedsak i denne sammenheng, er det langt mer relevant å sette søkelyset på RHF-enes rolle og på den uheldige rolleblanding som jeg tror både interpellanten, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet er enige om, nemlig den sammenblanding mellom sørge for-ansvar og eieransvar som ligger i RHF-ene selv. Det er et mye mer interessant problem også i denne sammenheng å få gjort noe med enn denne kunstige grensedragningen mellom såkalt ideelle og såkalt kommersielle aktører.