Tine Sundtoft (Høyre), 2013-12-12:
Klimaendringene er i gang. Vi må øke den samlede innsatsen på verdensbasis hvis vi skal klare nå målet om å begrense oppvarmingen til to grader. De utslippsreduksjonene som nå er gjennomført eller planlagt, er ikke tilstrekkelige. Ifølge FNs klimapanel må globale utslipp nå toppen senest i 2020. Vi trenger forsterket innsats både på kort og lang sikt. En ny forpliktelsesperiode under Kyotoprotokollen er viktig av flere grunner. For det første er Kyotoprotokollen den eneste juridisk bindende avtalen på klimaområdet som setter tallfestede utslippsforpliktelser for land. For det andre har Kyotoprotokollen et robust system med felles regler for hvordan land gjør opp sine klimaforpliktelser. Dette er noe Norge vil arbeide for også i en ny klimaavtale. For det tredje har Kyotoprotokollen også et FN-godkjent kvotemarked for kostnadseffektiv gjennomføring. Dette innebærer at land kan bidra til større utslippsreduksjoner globalt. Muligheten til kvotekjøp og samarbeid med andre land gjør det mulig for Norge å bidra til større globale reduksjoner. Dette er noe av hensikten med internasjonale avtaler – at de skal bidra til at land sammen kan gjøre mer enn det land kan gjøre alene. En ny forpliktelsesperiode vil bety tallfestede utslippsforpliktelser for flere land fram til 2020 og videreføring av de gode systemene som er etablert under Kyotoprotokollen, og som er en viktig del av norsk klimapolitikk. En ny forpliktelsesperiode var også en forutsetning for å bli enige om mandatet for framforhandling av en ny, bredere klimaavtale som skal gjelde fra 2020. Den er derfor et viktig skritt på veien mot et bredere klimasamarbeid under klimakonvensjonen. Det er et tankekors at ikke flere land har forpliktet seg til å tiltre Kyotoprotokollens andre forpliktelsesperiode. Det er desto viktigere for tilliten i forhandlingene at land går foran og følger opp de politiske beslutninger som er tatt om styrket innsats på klimaområdet. Det gleder meg derfor at komiteen tilrår at Stortinget samtykker i å godkjenne endringene i Kyotoprotokollen. For perioden etter 2020 arbeider Norge for en bred, ambisiøs og forpliktende avtale i tråd med togradersmålet. I Warszawa ble det besluttet en kjøreplan der alle land skal gjøre hjemmeleksen for å forberede den nye klimaavtalen, som skal vedtas i 2015. Her har Norge også en viktig hjemmelekse å gjøre, noe jeg vet at komiteen har merket seg. Derfor blir 2014 et viktig år i oppbyggingen fram til 2015. Det er avtalt flere møter på politisk nivå i 2014 for å diskutere økte ambisjoner og for å skape et politisk trykk fram til 2015. Det er avtalt et ministerrundebord for å diskutere økte ambisjoner under Kyotoprotokollen. Det er også avtalt et ministermøte for å diskutere økte ambisjoner før 2020 mer bredt. Dette er ledd i å følge opp arbeidsprogrammet for økte ambisjoner under klimakonvensjonen. Det er også avtalt et møte for verdens statsledere i september 2014 som FNs generalsekretær har invitert til. Det møtet er viktig for å mobilisere politisk vilje fram til 2015. Det kommende året blir altså viktig for det internasjonale klimaarbeidet, og jeg har merket meg Stortingets ønske om at regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en sak om innretting av Norges internasjonale klimainnsats i løpet av vårsesjonen 2014. Det vil regjeringen selvsagt følge opp. Svaret mitt i forrige debatt til Heikki Holmås var mer generelt om klimamelding – om det skulle være en melding eller en redegjørelse. Her har jeg skjønt at det er en sak. Så til spørsmålet som også ble stilt om brevet som nå går om EUs grønnbok. Regjeringen var i Stortingets europautvalg. Der var også energi- og miljøkomiteen invitert, da olje- og energiministeren, europaministeren og jeg selv var der den 4. november i år. Dialogen har vært med Stortingets europautvalg som er det organ Stortinget har, for dialog med regjeringen på dette området.