Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2013-04-23:
Takk til interpellanten for at hun reiser denne viktige problemstillingen. Dette er en problemstilling som opptar mange pasienter og mange pårørende, men det opptar også enkeltmennesker. Habilitering og rehabilitering handler i bunn og grunn om økt livskvalitet i hverdagen. Statsråden repliserte til interpellanten at regjeringen er opptatt av rehabilitering. Ja, jeg skal ikke betvile det, men det er en kraftig kritikk og en kraftig analyse Riksrevisjonen ga dette området til dette hus for ett år siden: det er vanskelig å se at det har vært en økt kapasitet fra 2006. Det er kraftig kost å få fra Riksrevisjonen. Samhandlingsreformen hadde som intensjon at tjenester skulle henge sammen. Vi skulle få rett behandling på rett nivå, og det er egentlig også det rehabilitering må dreie seg om – at vi får en sammenhengende tjeneste. Det hjelper lite å få behandling på et sykehus og så begynne opptrening på en rehabiliteringsavdeling ved et av landets sykehus før man blir sendt hjem, hvis det ikke er tilrettelagt et rehabiliteringstilbud der. Kanskje har ikke kommunen kompetanse, kanskje finnes det ikke noen plass der og da, eller det er andre ulike årsaker. Slik Kristelig Folkeparti ser det, er det derfor viktig at vi nå får til en opptrappingsplan – med klare finansieringsinsitamenter i bunn – for å få en helhetlig rehabilitering. Det krever egentlig alle de som trenger habilitering og rehabilitering, for økt livskvalitet inn i hverdagen sin. Det er mye som haster på dette området. En av de tingene som det kanskje haster mest med, er å ta vare på den kompetansen som finnes på mange av våre opptreningsinstitusjoner som drives av ideelle organisasjoner eller foreninger. Dette er kompetanse som er nitid opparbeidet – kompetanse som er opparbeidet mellom bruker og pleier. Denne kompetansen ser vi nå smuldre litt bort fordi opptreningsinstitusjonene ikke blir brukt i det omfang de kunne vært brukt ved fullt belegg. Statsråden viser til at det er en betydelig økt andel i bruken av opptreningsinstitusjoner fra 2010 til 2011, men i nyhetsbildet kan vi ofte lese om at det er ledig kapasitet på opptreningsinstitusjonene. Det er annonser for at man kan få opptrening ved at man betaler det selv. Denne uroen har jeg allerede nå lyst til å utfordre statsråden på. Kan han ta den med seg inn på den nye samarbeidsarenaen – rehabiliteringsforum – som statsråden redegjorde for i sitt innlegg? Vil han ta det inn der, og hvordan kan vi ivareta kompetansen som finnes på opptreningsinstitusjonene? Det er en hastesak, ettersom denne kompetansen ikke overføres direkte andre steder. FFO har denne våren satt rehabilitering på dagsordenen. De reiser mange spørsmål, og representanten Kjønaas Kjos har allerede referert til noen av innledningsordene der. Jeg synes det er ett perspektiv som det er viktig at vi tar med oss inn i denne salen, og det dreier seg om rehabilitering og habilitering for ungdom. FFO sier på en god måte at for ungdom dreier det seg mer om å få lov til å være sammen med andre ungdommer og ikke med mennesker som har den samme diagnose, for det er lite oppløftende å være på et rehabiliterings- og habiliteringsopplegg sammen med en som kanskje er 40–50 år eldre enn deg. Det er viktigere at man har samme alder for å klare å tenke framover. Disse ungdommene skal leve med sin diagnose i mange år framover, og de ønsker at vi tenker utradisjonelt der. Det er også en av de tingene som jeg vil utfordre statsråden på, gjennom de fire punktene han tok opp. Han sier at han skal ha tydelig brukerperspektiv i dette nasjonale nettverket, at man særlig og nokså raskt vil ta opp dette perspektivet når det gjelder rehabilitering og habilitering for ungdom. Kan man tenke annerledes og nytt der i forhold til det man har gjort tidligere?