trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
En debatt med SV om kunnskap er alltid interessant, for den tar alltid utgangspunkt i Kristin Halvorsen, som i forrige valgkamp sa at det ikke er så viktig å pugge inn kunnskaper, fordi man kan få vite alt ved et tastetrykk. Jeg synes at Reikvam er et eksempel på at så enkelt er det ikke, for han burde jo vite svaret på det han spør om, de 100 millionene, det ligger inne, og det får man ved et tastetrykk. Men han har altså ikke greid å få inn den helt nødvendige kunnskapen på dette området. Den nødvendige kunnskapen på dette området er følgende: Disse 100 millionene har vi satt av til tiltak som man måtte få vedtatt i oppfølgingen av handlingsplanen. Det som imidlertid er en hovedkomponent, og som dessverre planen ikke omfatter, dreier seg nettopp om lønnsspørsmålene. Der tror jeg jeg har vært tydelig gjennom både valgkampen og etter valgkampen og sagt at fordi forhandlingssystemet er slik at kommunene ikke forhandler – selv om de på mange måter reelt er arbeidsgiveren, det er staten som forhandler – må vi først, før vi kan overføre penger til kommunene, ha et lønnsoppgjør på plass som forteller oss hvor mye penger dette er. Og så har jeg sagt at når de tingene er på plass, må vi overføre de nødvendige pengene til kommunene, slik at man kan foreta utbetalingene. Det betyr at dette spørsmålet må vi komme tilbake til i revidert nasjonalbudsjett. Nå gjør flertallet dette vanskeligere enn det behøvde å være, fordi flertallet kutter over 300 mill. kr i ymseposten, som jo bl.a. er satt av til lønnsøkninger. Flertallet gjør det enda vanskeligere nå å gjøre noe med det aller mest sentrale spørsmålet vi står overfor, dessverre. På dette området tror jeg faktisk at man kan få en allianse på tvers av tilvante tenkemåter, ikke minst med SV, som i motsetning til regjeringspartiene skjønner seg ganske mye på denne type problemstillinger.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Når vi nå står overfor ganske alvorlige utfordringer i skolen, så er det to innfallsvinkler. Enten legger politikerne nå ryggen til for å forsøke å få en så god løsning som mulig, eller så gjør man som Grete Knudsen, og legger seg så mye på tverke som mulig. Grete Knudsen forklarer jo nettopp hvorfor situasjonen er som den er i norsk skole, det er fordi politikere av Grete Knudsens støpning har hatt ansvaret for den. Vi må se i øynene at kjernen i skoleutfordringen i dag er mangel på unge mennesker som går inn i læreryrket. Det er meget dramatisk. Og når Stortinget har ansvaret for norsk undervisning, kommer altså Arbeiderpartiet og sier at i dette aller mest sentrale spørsmålet må politikerne abdisere. Nei, jeg er ikke enig i det. Når dette er det sentrale, så er det mitt ansvar å forsøke å medvirke så langt jeg kan for å få disse tingene på plass. Det vi må gjøre, er å få unge menneskers forventning til læreryrket til å bli slik at de tør å satse en livslang gjerning i dette. Nå er vi kommet til det krisepunktet at vi som politikere må gjøre noe med det, og vi bør greie å samle oss over grensene for å få det til. Men når man hører på Grete Knudsen, er det åpenbart at det ikke står på Arbeiderpartiets dagsorden. Jeg må selvfølgelig svare for hva Høyre gjør, og vi skal legge ryggen til for å få til et godt resultat, slik at også andre er fornøyd. Jeg går ut fra at også andre faglige organisasjoner ser verdien av å holde norsk kunnskapsbase på plass, og da må det settes inn ekstraordinære tiltak på dette området. Jeg kan ikke ta ansvaret for hverken Arbeiderpartiets eller regjeringspartienes stemmegivning – jeg skulle gjerne gjøre det – men jeg kan ta ansvar for det jeg står for, det mandatet jeg har fått, men man kan jo ikke være alle dårers formynder.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Dette var meget interessant, men ikke overraskende. Det Steensnæs nå bekrefter, er at Arbeiderpartiet har hatt førsteretten til budsjettsamarbeid med Regjeringen hvert eneste år i disse årene, og de har ikke vært interessert i å snakke med hverken Høyre eller Fremskrittspartiet hvis de kunne få fast fisk hos Arbeiderpartiet. Det vil det være ganske interessant for alle borgerlige velgere – også de som stemmer på Kristelig Folkeparti – å vite at det er det Kristelig Folkeparti ønsker å gjøre. Jeg er sikker på at Steensnæs, som er prisverdig åpen, nå samtidig skuffer disse borgerlige velgere ganske kraftig med det han sier. Han har gitt Arbeiderpartiet fortrinnsretten. Det som videre er det interessante spørsmålet, er: Hvor blir det av blokkuavhengigheten, når en alltid skal gå til Arbeiderpartiet, og det er i Thorbjørn Jaglands hånd å bestemme hva de og Regjeringen skal bli enige om? Dette sier vel litt om hva ideen egentlig er hos Regjeringen. Jeg må for øvrig si at jeg synes Thorbjørn Jagland ikke bør være fullt så lei seg som han gav uttrykk for. Vi har litt erfaring med sentrumsregjeringen, og vi får inntrykk av at hver gang vi har vært enige med Regjeringen, vil de alltid samarbeide med Arbeiderpartiet. Det er ikke så underlig at de nå sier det motsatte når de er blitt enige med Arbeiderpartiet. Men så til spørsmålet om kontantstøtten. Det fremstilles som om det er en sentrumssak. Det er det jo ikke. Det er en fellesborgerlig sak, og den hadde aldri vært i nærheten av å bli virkeliggjort hvis den ikke hadde stått på Fremskrittspartiets program og på Høyres program. Nå ønsker Arbeiderpartiet å foreta inngrep i kontantstøtten i forbindelse med evalueringene. Dette er en valgfrihetsreform som det er viktig å stå vakt om. Det er ikke lenge til denne stortingsperioden er over. Kan vi komme i den situasjon at Kristelig Folkeparti faktisk vil innlede forhandlinger med Arbeiderpartiet om kontantstøtten, eventuelt for å ødelegge den som den valgfrihetsreform den er? Det er som sagt bare to år til den inneværende periode som avtalen gjelder for, er ute.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Jeg synes nok det siste svaret fra Tom Thoresen viser hvor dårlig Arbeiderpartiets såkalte fordelingspolitikk er, for hvem er det som nå skal betale i det som sies å være et fordelingspolitisk godt budsjett? Jo, det er de pensjonistene som bruker elektrisk strøm, de trygdede som bruker elektrisk strøm. De skal betale mer i elavgift. De som fortsatt bor i sin egen bolig, skal betale mer i boligskatt, og de pensjonistene som har særfradrag på grunn av alder, får fradraget begrenset fordi flertallet nekter å justere dette i forhold til lønnsutviklingen i samfunnet. Og dette kaller man altså fordelingspolitikk. Man kan også se på andre sider av det. Under dekke av fordelingspolitikk går man løs på småsparerne ved å oppheve AMS-ordningen, en ordning som mange med lav inntekt har hatt stor glede av; de føler at de har fått økonomisk frihet ved å kunne greie å legge noe til side. Dette håndslaget til småsparerne vil altså Arbeiderpartiet ta vekk, under den fordelingspolitiske overskriften. Dette er arbeiderpartipolitikk på det verste, det er mye ord, men det er en dårlig fordelingspolitikk. Så vil jeg for så vidt gratulere Arbeiderpartiet med dagen etter Steensnæs" innlegg, for han nå meget tydelig har fortalt at Arbeiderpartiet har vært førstevalget gjennom tre år, og han brukte som begrunnelse at Arbeiderpartiet er størst. Arbeiderpartiet kommer også til å være størst til neste år, og derfor får Arbeiderpartiet være førstevalget også til neste år. Det er åpenbart at budsjettenigheten har vært et slags introduksjonstilbud, og Thoresen sier at de vil kreve mer. Men så er mitt spørsmål: Hvor lenge vil Arbeiderpartiet egentlig være fornøyd med at lillebror regjerer? Er Arbeiderpartiet virkelig komfortabel med dette, når de er så misfornøyd med politikken som Jagland gav uttrykk for? På hvilket tidspunkt blir ambisjonene så store at Regjeringen allikevel ikke sitter trygt?
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Jo, president!
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Det var et godt forsøk, men jeg tror faktisk at det er et par ting som bør knyttes sammen på slutten. Jeg synes det har vært en del særlig interessante innlegg, bl.a. av på den ene siden Steensnæs og på den andre siden Tom Thoresen. Jeg nevner Steensnæs fordi han så tydelig innrømmet at den såkalte blokkuavhengige regjeringen egentlig har hatt Arbeiderpartiet som førstevalg i budsjettsamarbeid tre år på rad. Forskjellen mellom i år og tidligere var at Arbeiderpartiet sa ja denne gangen og nei tidligere. Det er interessant å legge merke til at en regjering som skal være blokkuavhengig, altså gir Arbeiderpartiet førsteretten til å velge hvilken blokk Regjeringen i så fall skal gå med i. Hans logikk for dette var også slående, nemlig at det er fordi Arbeiderpartiet er størst at man gjorde det. Alle vet at Arbeiderpartiet også til neste år vil være størst, og dermed vil Arbeiderpartiet også neste år være den foretrukne part. Arbeiderpartiet er jo på ingen måte fornøyd med Regjeringens opptreden. Jagland var meget skarp i sin omtale, og Tom Thoresen gjorde det meget klart at om man ikke har flyttet på så mye i år, er ambisjonene for hva man skal flytte på, betydelig større til neste år. Slik sett kan man vel si at årets budsjettsamarbeid på mange måter er et slags introduksjonstilbud som Tom Thoresen åpenbart ser skal følges opp med stadig tettere politiske forbindelser. Men det som da blir det springende punktet, er det spørsmålet jeg tillot meg å stille til Tom Thoresen, og det er: Hvor lenge vil Arbeiderpartiet finne seg i at det er junior som regjerer? At det er Arbeiderpartiet som i dette samarbeidet vil bli den tunge og store partner, er helt på det rene. Det vi har sett ved dette budsjettet, er at det på en del områder går i gal retning. Til tross for det statsministeren forsøkte å si ved innledningen til dette møtet, ser vi at småbedriftene får dårligere vilkår enn det de hadde. Vi ser at den såkalte fordelingspolitikken betyr at pensjonistene ikke får justert sine særfradrag, at alle, uansett inntekt, skal betale mer i elavgift, at alle, uansett inntekt, som har bolig, skal betale mer i boligskatt, og at småsparerne rammes ved at AMS-ordningen blir borte. Det gjelder altså fordelingspolitikken. I denne sammenheng er det viktig for Høyre å legge vekt på en annen politisk kurs, en kurs hvor vi virkelig får et løft for skolen, hvor vi får et løft for bygging av infrastruktur, og hvor vi får et løft for verdiskaping og det dette landet skal leve av.
Jan Petersen (Høyre), 1999-11-26:
Bare slik at vi er enige om hva vi er uenige om: Da jeg sa at det er en del ting som går i gal retning, så dreier det seg selvsagt om budsjettets innhold og en del av de veiene som dette budsjettet viser. Jeg mener at det er ikke det Norge trenger. Men når Steensnæs snakker om den økonomiske situasjonen, bl.a. den veien rentene har tatt i dette landet, ja, da må jeg uten videre si meg enig med ham i at det er en retning som har vært riktig, og det har vært mye positivt å peke tilbake på, og om det tror jeg Steensnæs og jeg kan enes. Men det som er så underlig, er at fordi vi i år har hatt et godt budsjettopplegg tilpasset situasjonen, og Regjeringen har rost seg av dette ikke minst gjennom hele valgkampen, og Høyre har vært med på å skape dette budsjettet, så finner altså Regjeringen ut – fordi det går så bra, fordi så mange ting skapt av budsjettet i 1999 peker riktig vei – at det har vært nødvendig å skifte partner. Det er den form for logikk som jeg nok tror også Steensnæs har litt vanskelig for å kommunisere. Det var da vi mente at det kanskje hadde vært riktig om vi hadde bygd på suksessen for inneværende år, og fortsatt med et slikt samarbeid senere. Nå har Per-Kristian Foss tatt godt tak i spørsmålet om våre manglende invitasjoner. Det er helt riktig, som det sies, at vårt budsjettopplegg er temmelig nøyaktig slik det var i fjor, med unntak av de to områdene som det burde være enkelt for Kristelig Folkeparti å være med på. Det kan da umulig være noe problem at man legger seg på samme kommuneramme, og at vi har en større satsing på skolen. Jeg vil gjerne også, når han sier at det ikke var noen signaler, få minne om at på valgnatten antydet jeg for alle de tre regjeringspartiene at det kunne være interessant å sette seg ned og snakke om langsiktige linjer for å forsøke å bygge oss sammen. Sponheim svarte positivt på det. Men bl.a. fra Einar Steensnæs" side har det vært absolutt stille, helt tomt, ingen ting. Jeg tror det også er nyttig for Steensnæs" egne velgere at man ser den virkeligheten. Jeg hadde håpet at Steensnæs skulle være like imøtekommende som Sponheim var. Det har ikke manglet på invitasjoner fra vår side. Så har jeg lyst til å si avslutningsvis at i fjor leste Steensnæs opprørsparagrafen for Høyre og gjorde det klinkende klart i Dagsavisen at hvis man ikke ble enige, så ville det ha dramatiske konsekvenser for et håp om en ny ikke-sosialistisk regjering. Vi tok selvfølgelig det på alvor, og vi ble enige. Det er altså ikke enighet i år fordi Regjeringen ikke engang ville snakke med oss. Og siden Steensnæs har ordet etter meg – ser han like alvorlig på denne manglende enigheten i år som han gjorde i fjor, da han leste opprørsparagrafen for oss?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg synes det er en skuffende mangel på historisk sus over denne finansdebatten. Ved inngangen til et nytt århundre hadde jeg forventet at statsministeren var mer opptatt av å trekke fram visjoner for de neste årene enn av å gjøre opp boet for en regjering. Det synes jeg er litt puslete. Fra SVs side virker det nærmest sånn at den eneste visjonen som Regjeringen har, er blokkuavhengighet, og den overskygger alt annet. Derfor har jeg lyst til å utfordre regjeringssjefen på hva som er Regjeringens politiske ambisjoner for de neste to år, for det må da være viktigere hva Regjeringen ønsker å samarbeide med opposisjonen om, enn til stadighet å få erklært at den ikke lener seg til noen side. Norge har en mulighet og et utgangspunkt som ingen andre land har. Vi har en rikdom som kan benyttes med klokskap, og på ett vesentlig punkt har vi behov for en voldsom satsing, nemlig for å erstatte oljeøkonomien med en kunnskaps- og kompetansebasert grønn økonomi for framtiden. Vi kan ikke vente i to år, slik som Regjeringen legger opp til på dette området. En annen utfordring er at det private forbruket i Norge har økt mye mer enn det offentlige forbruket siden 1993. Hvis vi skal klare å gjøre noe med standardforskjellen i skolen og når det gjelder helse, som mange opplever som et paradoks hver dag, må det snus. Er Regjeringen interessert i det? Det tredje er at vi trenger ikke bare å småprate om å redusere forskjellene i Norge. Norge er i en situasjon hvor vi kan avskaffe fattigdom, hvis vi vil. Derfor er min utfordring til Bondevik følgende: Hva er Regjeringens politiske prosjekt utover et intenst ønske om blokkuavhengighet?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Ja, i SV mener vi at de fleste skrittene som tas i budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, går i riktig retning. Vi synes det er litt puslete at man tar 15 mill. kr fra den beskjedne skolesatsingen som regjeringspartiene hadde i utgangspunktet – det hadde vært 15 mill. kr som burde vært brukt i skolen. Men vår kritikk går først og fremst på ambisjonsnivået – det er ganske puslete. Vi gir kreditt for at man har laget et nytt flertall, men ambisjonsnivået må kraftig opp, og det er der SVs etterlysning kommer. Tenk hvilke muligheter vi har, tenk hvilke muligheter Norge har til å ta framtidas utfordringer skikkelig på alvor, og tenk hvilke muligheter vi har til å lage en kunnskapsbasert grønn økonomi og næringsvirksomhet som kan erstatte oljeavhengigheten for framtida. Men da må man ikke tråkke rundt med disse pusleriene, da må man ha det man etterlyser overalt ellers i næringslivet, nemlig litt gründerånd. Da må det satses litt, og ikke være slik at man sitter og gnir på de små kronene, mens de virkelige beslutningene som egentlig kommer til å avgjøre framtida, slik som det er nå, tas i markedene. Det er litt merkelig å se f.eks. hvordan hele politikken når det gjelder bankstrukturen, legges om fordi en svenske og en finne fant på å ta privatflyet sitt til Norge, og dermed hopper hele stortingsflertallet og legger den om. Det er et paradoks. La oss se etter neste stortingsvalg om Arbeiderpartiet og SV kan få flertall, da skulle vi laget litt vei i vellinga. Vårt håp er at det kan bli et fast flertall, for nå er det så mange beslutninger som tas av markedskreftene. Hvis velgerne skal ha noen mulighet til å påvirke fordelingspolitikk og miljøpolitikk, må vi ha et fast flertall som tenker mer enn ett budsjettforlik av gangen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg får takke for det lille innblikket i budsjettdebatten i Fauske kommune. Det er faktisk ganske dårlig skolepolitikk å privatisere f.eks. renhold. Veldig mange kommuner har gjort nettopp det. Hva har skjedd? Skolene har grodd igjen av møkk, ikke nødvendigvis fordi private renholdere vasker så mye dårligere enn offentlig ansatte renholdere, men fordi det anbudssystemet som Fremskrittspartiet har tatt til orde for, veldig mange steder fører til at man gjør to ting: Setter arbeidet ut på anbud, og samtidig sier at de som jobber der, skal vaske flere kvadratmeter enn før. Vi har hatt opprør i mange kommuner som har prøvd dette, fordi skolene har grodd igjen av møkk. Og det er ikke særlig god barnepolitikk og ikke særlig god arbeidsgiverpolitikk overfor de ansatte – det er i det hele tatt ganske håpløst. Det jeg lurer på, er om Fremskrittspartiet rundt i Kommune-Norge foreslår det som står i Fremskrittspartiets program når det gjelder skolen. For der står det rett og slett at barna skal utstyres med en sjekk, dvs. at det er vel foreldrene som skal utstyres med en sjekk til lille Ole, og så skal lille Ole ta på seg ranselen sin og fly byen rundt for å finne en skole hvor han kan innløse sjekken. – et gjennomprivatisert system der hvert eneste barn skal ut på markedet for å finne den skolen de syns tilbyr den beste kunnskapen. Jeg kjenner ikke en eneste forelder som ønsker at barnet deres skal fly byen rundt med en sjekk, men jeg kjenner fryktelig mange som slåss for at nærmiljøskolen deres skal bli bedre, som stiller opp hvis det blir trøbbel der – mange skoler kan slite med voldsproblemer osv. innimellom – som stiller opp for å støtte lærerne som gjør jobben hver eneste dag, men som syns de budsjettene de har, er altfor knuslete. Hvis folk begynte å se litt nærmere på Fremskrittspartiets skolepolitikk, ville de sett at den er koplet totalt fra virkelighetens verden.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Odd Holtens virkelighetsbeskrivelse her er ikke helt korrekt. Jeg husker til og med at Odd Holten og jeg i finanskomiteen for noen år siden forhandlet med Arbeiderpartiet og faktisk ble enige om et flertallsbudsjett – én gang, riktig. Men vår sjanse bød seg jo fordi sentrumspartiene ikke samarbeidet på samme måte den gangen som nå. Det er også en helt feil beskrivelse av SVs holdning i Stortinget i f.eks. Hanna Kvanmos tid at ikke Arbeiderpartiet og SV samarbeidet. Men det Odd Holten har rett i, er at SVs landsmøte har lagt opp et høyere ambisjonsnivå når det gjelder å få politisk gjennomslag for vår politikk, og vært veldig klar på at vi ønsker større makt og innflytelse over den politikken som faktisk gjennomføres. Så vårt ambisjonsnivå er økende, og velgerne avgjør hva som blir resultatet etter neste stortingsvalg. Ambisjonsnivået til Kristelig Folkeparti, derimot, er knyttet til bare én sak, kontantstøtten, og ikke til noen andre områder. Det er jo helt opplagt at hvis man ikke hadde brukt 3 milliarder kr hvert eneste år til kontantstøtte, kunne man brukt de pengene på skole. Det er jo helt opplagt at de pengene er tatt fra Jon Lilletun, også kalt Lille Jon av mange i disse dager. Det er en prioriteringssak, og det blir jo helt feil når Kristelig Folkeparti beskriver SVs alternative budsjettsystem som om vi bruker penger i hytt og «gevær». Tvert imot, vi tar fra gevær, for å si det sånn – vi omprioriterer. Vi har en helt klar omprioritering i vårt alternative statsbudsjett. Det er ikke så langt fra det som Kristelig Folkeparti selv tenkte da de satt i opposisjon. La meg ta et lite sitat fra Kjell Magne Bondevik i Vårt Land den 27. august 1997. Han sa at «vi og Ap prioriterer forskjellig. Vi vil sette noe mindre penger i petroleumsfondet, og bruke et par-tre milliarder mer i statsbudsjettet». Jeg gjør oppmerksom på at SV foreslår 2 milliarder kr mer, altså en mer moderat linje enn Bondeviks i 1997.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Høyre må nok finne seg i at vi braker sammen noen ganger i diskusjonen om innholdet i skolen – for Høyre og SV tenker forskjellig når det gjelder på hvilken måte en best bygger opp en moderne kunnskapsskole. Jeg syns det er rart at ikke næringslivet har blandet seg mer inn i diskusjonen om innholdet i og standarden på skolen. Jeg tror at SVs skolepolitikk ville fått mye større oppslutning i næringslivet enn Høyres, for i næringslivet ser de at skolen og ungene må lære å jobbe på samme måte som man skal jobbe i arbeidslivet etterpå. Vi kan ikke parkere en bråte slitne lærere og noen ville, ustyrlige unger i noen nedslitte skolebygg på utsiden av samfunnet i 20 år, og så regne med at de blir gagnlige mennesker som kan bidra til verdiskaping framover, når de kommer ut. Det er en spennende debatt, og jeg tror at den også trengs. Jeg tror det er en viktig og dynamisk debatt, for å si det sånn, som trengs i forbindelse med å fokusere nettopp på skolepolitikk. Hva er det som skal sikre norske arbeidsplasser – det er kunnskap og kompetanse. Derfor er det en viktig del av næringspolitikken å drive en skikkelig skolepolitikk. Næringslivet burde derfor være mye mer opptatt av at det er helt forsvarlig å beskatte aksjeutbytte, slik SV f.eks. foreslår, og bruke mer penger på skole, omfordele den veien. Hovedtrekkene i SVs skattepolitikk er ikke at den vanlige mann og kvinne får økt skatt. Vi går inn for enten skattelette – eller null, omtrent – for inntekter helt opp til 300 000 kr. Vi går altså mye høyere enn det sentrum og Arbeiderpartiet legger opp til. Men det vi gjør, er å omfordele fra dem som virkelig har blitt rike, på kapitalinntekter først og fremst, for de skattlegges mye lavere enn i mange andre land. Det er det fullt ansvarlig å gjøre, det er en framtidsrettet og næringsvennlig politikk, nettopp fordi det er folk næringslivet først og fremst er avhengig av framover.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg vil gjerne oppmuntre Ane Sofie Tømmerås til å slå opp i SVs alternative statsbudsjett, der det står at vi bruker 2 milliarder kr mer enn stortingsflertallet, Arbeiderpartiet og sentrum, ikke 5 milliarder kr mer. Det er altså en meget ansvarlig politikk å ikke sette av 79 milliarder kr, men 77 milliarder kr i overskudd, når man ser hvilke store oppgaver man har rundt omkring, særlig på skolesiden, som trenger penger. Det er heller ikke en bombe under kostnadsutviklingen i Norge. Det er altså inneværende år brukt 10 milliarder kr mer enn det stortingsflertallet vedtok. Det er ikke på millimeteren eller kommaene dette avgjøres, det avgjørende er at man bruker pengene på det som er viktigst. Når det gjelder miljøavgifter og fyringsolje for papirindustrien, er det riktig at SV ikke støtter regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i unntak på dette området. Det er fordi vi mener at skal vi få til den omstillingen som er nødvendig rundt omkring i norsk industri i retning av å legge om til mer miljøvennlig produksjon, er det helt nødvendig at man har konsekvente, forutsigbare avgiftssystemer. Det har møtt mye motstand og rop fra industrien mange steder, men det vi ser etter hvert, er at en framtidsrettet avgiftspolitikk på dette området har gjort at industrien mange steder har omstilt seg – er i forkant i forhold til industrien i mange andre land når det gjelder energiforbruk osv. Og det er altså et konkurransefortrinn framover, for særlig på energiområdet kommer utfordringene for industrien over hele verden til å være at de skal bruke mindre og mer miljøvennlig energi. Dermed kan man snu det som er en ulempe, til en fordel, men vi foreslår selvsagt omstillingsprogrammer for den industrien som i utgangspunktet rammes. Vårt poeng er ikke å nedlegge, vårt poeng er å omstille.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg har lyst til å spørre Senterpartiets parlamentariske leder litt mer om denne blokkuavhengigheten, for nå har Steensnæs beskrevet sin framgangsmåte når det gjelder budsjettforhandlingene nærmest som en teknisk sak der kjøttvekta avgjør: Man går til største parti først. Siden kontantstøtten ifølge Kristelig Folkepartis oppfatning nå er ryddet av veien som hinder for å samarbeide med Arbeiderpartiet, må det vel være rimelig å forvente at sentrum også ved neste høsts statsbudsjett kommer til å henvende seg til Arbeiderpartiet først, siden sentrum og Arbeiderpartiet for så vidt har gode tradisjoner når det gjelder å samarbeide, og da lurer jeg på hva slags føringer det gir for neste stortingsperiode. Vi går mot et stortingsvalg i år 2001, og det store spørsmålet blir hva slags flertallskonstellasjon det skal være i Stortinget etter det valget. Og siden Kristelig Folkeparti legger så stor vekt på kjøttvekta når det gjelder hvem man går først til og forhandler med, kan det vel tenkes at Arbeiderpartiet tenker på samme vis, nemlig at kjøttvekta også burde avgjøre hvem det er som har regjering. Da blir spørsmålet om Kristelig Folkeparti og for så vidt de andre sentrumspartiene, som jeg regner med at Steensnæs ikke kan svare på vegne av, kommer til å være like samarbeidsvillige overfor Arbeiderpartiet som Arbeiderpartiet har vist seg å være overfor dem nå. I så fall har vi muligheten for nye politiske konstellasjoner i norsk politikk. Fra SVs side håper vi jo at neste stortingsvalg gir et resultat der vi har både styrke og en plassering i forhold til flertallskonstellasjoner på Stortinget som gir oss avgjørende innflytelse. Men i forhold til en del av de mer borgerlig orienterte velgerne ville det kanskje være interessant å uteske noen av Steensnæs" litt mer langsiktige tanker.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Det vet jeg, hr. president.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Først noen få ord om bedriftsbeskatning, for nå har statsministeren to ganger i dag gjentatt feilaktige ting om skatteopplegget fra Regjeringen og sentrumspartiene. Han sa både i svaret til Jagland og i svaret til Petersen at man hadde «skjermet» bedriftene, og at Regjeringen måtte motsette seg press fra Arbeiderpartiet når det gjaldt å skape uforutsigbare rammevilkår for bedriftene. Det er feil! Det er faktisk slik at det er Regjeringen som gang på gang har foreslått dramatiske endringer i beskatningen også av småbedrifter, ikke minst ved å øke den viktigste av alle bedriftsskatter, skatten på alminnelig inntekt. 1,2 milliarder kr var forslaget, og det ble lansert igjen i høst i forbindelse med forhandlingene i mediene som sentrumsalternativ inndekning. Det andre er at han sa at produksjonsbedriftene er skjermet, fordi endringene i delingsmodellen ikke rammer dem. Det er også feil! To punkter, bl.a. kapitalavkastningsraten, er endret, noe som rammer produksjonsbedriftene. I og for seg er dette detaljer, men det er bare det at statsministeren gjentar det og gjentar det på TV og i stortingsdebatter, og det er og forblir feil. Han bør altså avkrefte påstanden om at man har skjermet bedriftene. Det er ikke tilfellet! Man har foreslått dramatiske økninger. Det er Arbeiderpartiet som har hindret de største økningene, bl.a. når det gjelder økt skatt på alminnelig inntekt. Vi står for forutsigbarhet. Regjeringen står for uforutsigbarhet ved ustanselig å komme tilbake til forslag om økt skatt på alminnelig inntekt og forslag om andre avgifts- og skatteøkninger for bedriftene. Videre mener jeg at statsministeren ikke svarte på hovedspørsmålet som representanten Jagland fremsatte, nemlig: Hvordan kan Regjeringen se for seg at den i lengden gir uttrykk for at de beste løsningene finnes i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet? Odd Roger Enoksen har sagt at gode løsninger i de viktige sakene neste år utelukkende vil være mulig å finne i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Da mener vi at sentrum på et eller annet tidspunkt må velge å samarbeide enten den ene eller den andre veien. Vi håper at de samarbeider mot sosialdemokratiet, for vi er enig i at der er de beste løsningene.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
De forhandlinger vi har gjennomført med Arbeiderpartiet om statsbudsjettet for neste år, har vært både gode og effektive. Jagland anklagde i sitt innlegg Regjeringen for å stå for en viljeløs tilpasning til virkeligheten. Jeg synes det er både en dristig og helt urimelig påstand, når han samtidig nærmest bagatelliserer Regjeringens uttalte vilje til å bruke vetoretten for problematiske direktiver innenfor EØS-avtalen om nødvendig. Jeg er veldig glad for at Arbeiderpartiet har tilpasset seg virkeligheten på den måten at de denne gangen gikk inn i budsjettforhandlinger med oss og aksepterte det som Stortinget gjennom et flertallsvedtak hadde fastslått, nemlig at kontantstøtten skulle være et permanent tilbud for barnefamiliene. Det var en avgjørende hindring for en budsjettavtale med Arbeiderpartiet. Men de tilpasset seg denne gang en virkelighet som gjorde at vi kom fram til det jeg vil karakterisere som en meget god avtale. Det har jeg skjønt at Arbeiderpartiet er enig i, og da har man hatt vellykkede forhandlinger. Jens Stoltenberg skrøt av at Arbeiderpartiet har en vilje til forutsigbarhet for næringslivet. Det kunne da være interessant å få vite om Arbeiderpartiets leder nå fra denne talerstolen vil benytte anledningen til å fastslå at det vil bli slutt på den gjentatte hakkingen på viktige rammevilkår for små og mellomstore bedrifter, som gjelder delingsmodellen, som gjelder aksjerabattene. De har stor betydning for forutsigbarhet og stabilitet og vil kunne skape ro og trygghet for viktige arbeidsplasser i fedrelandet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jan Petersen gikk i rette med statsministeren i begynnelsen av sitt innlegg for manglende presisjon når det gjelder NHOs syn. Det er riktig at NHO har sendt brev til finanskomiteen. De har også uttrykt kritikk og skepsis til en del av innholdet i budsjettforliket som er omforent med Arbeiderpartiet. Men det er atskillig mer nyansert enn det som representanten Jan Petersen gav uttrykk for. I et intervju med Næringslivets Ukeavis fra 5. november, går det fram at NHO har klare reservasjoner og til dels også bekymringer. Samtidig har de også uttrykt positiv anerkjennelse av den prosess som en bl.a. har gått inn i, hvor en har kommet på plass på en ryddig og grei måte. De er også lettet over, sier de, at det ikke er skjerpet formuesskatt, ikke strammet mer til i delingsmodellen osv. De har også sagt seg enig i noen av de innstramningene som ble gjort i delingsmodellen. Det gjelder identifikasjonsregelen i forhold til liberale yrker. Jeg synes det hører med til en presisering når Jan Petersen koster på seg en kritikk av statsministeren for manglende presisjon. Nå har Høyre lagt fram et budsjettalternativ som egentlig er som forventet. Det ligger mange godbiter der – 4,6 milliarder kr i kutt når det gjelder skatter og avgifter, mer til veier, forsvar og utdanning – men det har jo en kostnadsside; 1,6 milliarder kr kutt i bistand, 1,4 milliarder kr kutt i landbruk, 1,1 milliarder kr kutt i distriktsstøtte, 20 pst. kutt i brennevinsavgifter, 10 pst. kutt i øl- og vinavgiftene. Jeg vil gjerne spørre representanten Petersen: Mener han at Høyre gjennom dette alternative budsjettforslaget har gitt sentrumspartiene den samarbeidsinvitt han mente å gi?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Det er klart at på meget viktige områder har Arbeiderpartiet og sentrumspartiene felles prioriteringer. Det er jo noe av forklaringen på at det gikk greit og effektivt å kunne komme fram til enighet. Men i en replikk til Thorbjørn Jagland etter hans hovedinnlegg i dag påpekte jeg to viktige områder – som også statsministeren for øvrig svarte på – hvor Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står fra hverandre. Jeg tror det har utgangspunkt i det ideologiske fundamentet som våre partier er grunnlagt på. Vi har et annet utgangspunkt for verdigrunnlaget som samfunnet skal tuftes på i forhold til det Arbeiderpartiet har. Jeg vil ikke dramatisere avstanden, for det er stort sammenfall av holdninger i arbeiderbevegelsens solidaritetsbegrep og det kristne nestekjærlighetsbegrepet, men når det skal utmyntes i forhold til hva det betyr for enkeltmennesket, er dessverre sosialdemokratiet fremdeles preget av en altfor kollektivistisk holdning til den frihet for enkeltmennesket og den valgfrihet, både for familier og for enkeltmennesker, vi mener må prege politikken. Og det gir seg konkret utslag i det som var det vanskeligste punktet for Arbeiderpartiet også i denne budsjettforhandlingen, nemlig kontantstøtten. Vi ser det også som veldig viktig å kunne støtte de små og mellomstore bedriftene, og har slitt med Arbeiderpartiet gjennom flere budsjettforhandlinger for å få forståelse for at det må være stabile rammevilkår som gjør det mulig for disse bedriftene å overleve. Jeg er derfor veldig glad for det svaret som Thorbjørn Jagland gav på min replikk i dag, nemlig at Arbeiderpartiet nå har lagt til side disse stadige angrepene på rammevilkårene, og har akseptert at rammevilkårene for disse bedriftene må ligge stabilt for at vi skal sikre verdiskaping og arbeidsplasser.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Representanten Siv Jensen bruker ordet provokasjon. Det er en karakteristikk verken statsministeren eller jeg har gitt Fremskrittspartiets eller Høyres budsjettforslag. Jeg har for min del sagt at det var mye gjenkjennelig og forutsigbart i disse. Men som samarbeidsinvitt var de høyst uklare. Statsministeren har sagt for sin del at det var et budsjettforslag – og det var vel Høyres det ble referert til – som ville gjøre budsjettforhandlingene vanskelige, men selvfølgelig ikke umulige. Men i forhold til hvordan det nå fremstilles – faktisk med en viss sårhet, og jeg vil vise til et utklipp fra VG den 13. oktober med overskriften: «Hvorfor går du til Ap, Bondevik?», skrevet av Per-Kristian Foss – må jeg for så vidt bare returnere beskrivelsen som Siv Jensen gav. Vi gjorde ikke noe annet i 1999 enn hva vi gjorde i 1997 og 1998. Vi gikk til Arbeiderpartiet og innledet forhandlinger med dem. Forskjellen var at i 1997 og i 1998 hadde Arbeiderpartiet ikke klart å få orden på sin holdning til kontantstøtten, noe som førte til at de forhandlingene brøt sammen. Dermed ble det innledet forhandlinger med Høyre og Fremskrittspartiet. I 1999 gjorde vi nøyaktig det samme. Vi henvendte oss til Arbeiderpartiet. I mellomtiden hadde Arbeiderpartiet fått orden på sine tanker om hvordan de skulle forholde seg til kontantstøtten. De hadde forstått at skulle de få et samarbeid med oss, måtte de respektere den inngåtte avtale om kontantstøtten, som vi er forpliktet på, ja ikke bare forpliktet på, men som vi ønsker å holde på og kjempe for. Ut fra det fikk vi en enighet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jeg vil begynne med det siste, så det ikke på noen måte skal bli et press på tid i replikken, og bekrefte at Kristelig Folkeparti selvsagt står ved denne avtalen ut hele perioden, slik vi har blitt enige om. Det var faktisk Høyre som skapte usikkerhet om hvordan de ville forholde seg til denne avtalen høsten 1998, da det var snakk om at situasjonen var så spesiell at de om nødvendig måtte gå til Arbeiderpartiet for å få til et budsjettforlik. Da visste de at da måtte de gi avkall på kontantstøtten. Jan Petersen trenger ikke å riste på hodet, for dette er det sitert fra i avisene. Det var en situasjon som bekymret oss, og Jan Petersen vet meget godt at vi gikk ut i avisene og i media og uttrykte forbauselse over at Høyre vurderte en slik mulighet. Vi står ved kontantstøtten som en meget viktig avtale. Vi er selvfølgelig glade for at både Høyre og Fremskrittspartiet er med på denne. Men Jan Petersen kan ikke lykkes i å frata Solveig Sollie fadderskapet til denne meget viktige familiepolitiske reformen. Det er hennes. Hun er kontantstøttens mor, eller bestemor hvis vi skal gi Valgerd Svarstad Haugland selve morskapet. Så gjelder det dette med blokkuavhengigheten. Ja, vi har sagt mange ganger at vi ønsker å samarbeide med alle partier på Stortinget. Jeg vil ikke nå på en måte legge noen alternativ strategi for det tilfellet at vi hadde blitt enige med Arbeiderpartiet i 1997 og 1998, for det ble vi altså ikke. Vi har to ganger vært enige med Høyre og Fremskrittspartiet om et budsjett, men vi må innrømme at gjennom de budsjettforlikene oppstod det skjevheter i forhold til hva sentrumspartiene ønsket å prioritere. Vi er derfor veldig glade for at vi gjennom det budsjettforliket vi nå har fått med Arbeiderpartiet, har klart å få rettet opp i det, slik at de politikkområdene vi ikke har sammen med Høyre, nå har blitt prioritert i dette budsjettopplegget.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Vi samarbeider så godt i sentrum at jeg for så vidt ikke har noe imot å bli titulert slik Kristin Halvorsen nå gjorde det. Jeg vet ikke om Johan J. Jakobsen er like komfortabel med det, og jeg ville kanskje også få problemer med andre spørsmål enn dem Kristin Halvorsen nå reiste. Så til de mer langsiktige – skal vi si – strategiene for sentrumspartiene. Vi henvendte oss til Arbeiderpartiet først, og det har vi gjort i de tre årene, men jeg kan røpe så mye fra våre interne overlegninger at jeg kan si at vi ikke har lagt noen mal eller noen strategi for hvem vi skal henvende oss til neste høst. Det vil bli gjenstand for en vurdering, slik det har vært i de tre foregående årene. Da har vi foretatt en vurdering og kommet til en konklusjon. Det som er vårt utgangspunkt, er å søke samarbeid med de partiene som i størst mulig grad gir sin tilslutning til sentrumsregjeringens prioriteringer. Vi vil selvfølgelig studere meget nøye de alternative budsjettforslagene som kommer opp. Kan vi se samarbeidssignaler fra opposisjonspartiene som gjør det interessant å vurdere en bestemt forhandlingsstrategi? Det er slike overlegninger som er utgangspunktet for budsjettforhandlingene fra vår side. Vi har for vår del sagt at det er sentrumsregjeringens budsjettforslag som er utgangspunktet for forhandlingene. Vi ønsker å forhandle med alle partiene på Stortinget så langt som det er mulig å få gjennomslag for Regjeringens politikk, selvfølgelig med en innrømmelse av at de som danner flertall sammen med oss, skal få rimelig anledning til å innvirke på budsjettprofilen. Slik har det vært i de foregående år, slik har det vært i år, og slik vil det også bli neste år.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jeg merket meg de momentene som Grethe G. Fossum mente burde være med i en evaluering, og forventningen til at en også om nødvendig justerte innretningen av kontantstøtten for å unngå de uheldige skeivvirkningene som hun mente å påpeke. Jeg synes det er riktig å ta med alle de momentene som Grethe G. Fossum nevnte, som en bakgrunn for en evaluering. Det er helt naturlig. Men jeg vil også reservere meg mot å trekke en altfor hurtig konklusjon i forhold til hva som kontantstøtten er opphav til når det gjelder skeivvirkninger, og hva som skyldes andre forhold. Det har vært en nokså stor fantasirikdom når det gjelder ulike skeivvirkninger, som skarpt tilbakeføres til kontantstøtten, men som har med helt andre forhold å gjøre – alt fra en skeiv energibalanse på grunn av at familier med kontantstøtte bruker mer strøm enn andre familier, til at det blir mer vold i hjemmet dersom det blir kontantstøtte, for da blir ektefeller og barn for mye hjemme, og det fører til mer vold og flere problemer i hjemmet. Den type analyser som jeg faktisk har sett fra en del vitenskapelige – jeg må si vitenskapelige – instanser, har skapt betydelig mistro til noen av de evalueringer som er kommet opp. Men det som departementet nå har igangsatt, vil gi utgangspunkt for en grundig evaluering hvor alle de hensyn som Grethe G. Fossum var opptatt av, vil bli tatt med. La meg også si til Jan Petersen at når det gjelder valgfriheten og mer tid til barna, så er det to av de viktige poengene ved kontantstøtten som Kristelig Folkeparti ønsker å fastholde også gjennom evaluering.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jan Petersen kom tilbake til dette med at sentrumspartiene for tredje gang valgte å henvende seg til Arbeiderpartiet først. Det er altså ikke noen forskjell på det vi gjorde i år, i forhold til det vi gjorde de to foregående årene. For å si det slik: Hadde det vært en god grunn til å velge en annen strategi, og hadde det ligget en invitasjon i de signaler som hadde kommet fra Høyre og Fremskrittspartiet som gjorde at det var et mer naturlig valg å foreta, hadde vi selvfølgelig kunnet gjøre det. Slike signaler har vi ikke fått, og jeg må si at i de budsjettframleggene som Høyre har fulgt opp med, er den økonomiske avstanden på viktige områder for sentrumspartiene større til Høyre og Fremskrittspartiet enn det den har vært til Arbeiderpartiet. Men vi får jo da se. Til neste år skal det igjen behandles et budsjett i Stortinget, og vi vil nøye vurdere de signaler som kommer. Jeg bekrefter det jeg har sagt, at vi hvert år har vurdert hvordan vi skulle starte forhandlingene. Det har ikke vært noen automatikk i det, men det er riktig at det noen ganger har vært begrunnet med at når det ikke finnes andre gode grunner, kan en ta utgangspunkt i det største partiet og begynne der. Så sier Jan Petersen: «Det går i gal retning.» Det synes jeg vil være en helt feilaktig måte å summere opp både landets økonomiske situasjon og denne debatten på. Tvert imot – det går i en veldig positiv og god retning. Vi har en situasjon hvor renten går ned, vi har en situasjon hvor valutaen er stabil, petroleumsfondet legger på seg takket være at oljeprisen er «all time high», vi har en arbeidsledighet som er lav, men bekymringsfull i enkelte sektorer – det innrømmer vi og ønsker å gjøre noe med det – og vi har også en prisvekst og en lønnsvekst under kontroll. Alt tyder på at landet er inne i en av de mest positive perioder. Og jeg syns gjerne, uavhengig av opposisjon og posisjon, at vi iallfall kunne være enige om den beskrivelsen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Kristelig Folkeparti har et svært klart landsmøtevedtak når det gjelder regjeringssamarbeid. Det som skjedde i fjor, gav grunn til bekymring, for det var signaler om at Høyre kunne tenke seg å gå helt andre veier i et samarbeid, for å kaste den regjeringen som satt ved makten. Det synes vi var et svært problematisk signal, og det gav jeg uttrykk for. Jeg synes for så vidt at debatten nå kan avsluttes i den positive ånd som jeg oppfattet at Jan Petersen la inn i sitt siste innlegg, nemlig et ønske om å nærme seg hverandre i posisjoner og prioriteringer. Vi har kunnet konstatere at i de tre budsjettrundene som vi har lagt bak oss i denne perioden, når årets budsjettrammer er vedtatt i kveld, har Høyre gjennom sine prioriteringer ganske stor avstand i forhold til det sentrumspartiene har lagt inn. Jeg gjentar det jeg sa i stad, at i de økonomiske rammene på viktige politisk prioriterte områder for oss har vi ligget nærmere Arbeiderpartiet enn Høyre og Fremskrittspartiet. Det er en bakside av den medaljen som Jan Petersen ønsker og ynder å vise fram når det gjelder satsing på veier, forskning og utdanning. Det er den måten Høyre ønsker å finansiere disse i og for seg gode formålene på, som er uakseptabel for oss. Jeg har nevnt det tidligere, og jeg skal ikke gjenta det her. Jeg har ikke villet oppsummere denne debatten ved å vise til at oljeprisen er «all time high», jeg bare viser til at slik er det. Det er ikke styrt av Regjeringen. Alle vet at dette er internasjonale trender. Men det har altså det positive ved seg at oljefondet, petroleumsfondet, legger på seg på en slik måte at vi kan se fremtiden tryggere i møte når det gjelder å betjene de forpliktelser som et ganske ambisiøst pensjonssystem pålegger oss. Jeg har lyst til å replisere til Jan Petersen når det gjelder forskningen: Det er riktig at vi ligger bekymringsfullt lavt når det gjelder forskning, og det har Regjeringen tatt konsekvensen av. Av de områder som er prioritert i årets budsjett, er det nettopp forskning som er blitt fremhevet, og som har fått svært positiv respons i forskermiljøet. Jeg har her en artikkel av Jan Petersens partifelle, Kristin Clemet, hvor det står: «Lilletun holdt løftet.», og hvor hun har en meget positiv oppsummering av det som Regjeringen nå har tatt fatt på, å skape en mindre avstand mellom satsing på forskning i dette landet i forhold til det OECD-landene gjør. Det burde sjenere alle i denne sal at vi faktisk ligger under gjennomsnittet for satsing på forskning i OECD-landene. Så skal jeg gjerne gjenta den rosen til Høyre og Fremskrittspartiet som jeg forstod Petersen ville høre en gang til(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-26:
Representanten Jagland er ikke på hjemmebane, bokstavelig talt, når han snakker om situasjonen i Oslo. Han underslår en del fakta, bl.a. det faktum at det i Oslo-skolen er satset så sterkt på bl.a. økt undervisning at en elev i Oslo-skolen gjennomsnittlig får ett år mer undervisning enn det det er lagt opp til sentralt. Han underslår det faktum at med Arbeiderpartiets kommuneøkonomiopplegg vil Oslo komme betydelig verre ut og få mindre penger til å investere i uløste oppgaver, bl.a. oppussing av skolebygg. Han underslår det faktum at oppussing av skolebygg og satsing på skolen lå nede under Gerhardsen-byrådet, og nå er det løftet opp til et vesentlig og høyere nivå, men fortsatt svekket av Arbeiderpartiets kommuneopplegg. Jagland er heller ikke på hjemmebane når han skal beskrive Høyres politikk generelt. Vel kutter vi i sykelønnsordningen, men han underslår det faktum at vi ikke kutter så drastisk som hans svenske sosialdemokrater. Han underslår det faktum at med vårt opplegg ville det ha blitt 1 milliard ekstra å satse på skolen, 1 milliard ekstra på veisatsing og 1 milliard ekstra, ja godt og vel det, til barnefamiliene. Om Jagland er på hjemmebane når han skal belære andre i å bygge strategier, er jeg også mer i tvil om. Arbeiderpartiet gikk, som kjent, av, forlot regjeringsmakten for første gang i sosialdemokratisk nyere historie i 1997, fordi sentrumspartiene var så håpløse å samarbeide med. I fjor var han villig til å velte sentrumsregjeringen sammen med Høyre, eventuelt. Nå frir han til de samme sentrumspartier. Kristelig Folkeparti har selv karakterisert seg som den største utfordrer til sosialdemokratiet. Og Jagland utstyrer dette frieriet til sin største utfordrer, som det heter, med følgende sitat fra hans eget innlegg: «Men vi har aldri hatt en regjering med så liten vilje til styring … som nå.» Det er vel det nærmeste sjikane en kan komme med overfor Regjeringen uten å bli klubbet. Litt av en invitasjon!