Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2007-10-23:
Når vi samles til Nordisk Råd i denne sal neste uke, står utenriksministrenes og forsvarsministrenes redegjørelser som sentrale saker på dagsordenen. Sikkerhetspolitiske og utenrikspolitiske spørsmål er blitt en legitim del av debattene i det nordiske samarbeidet, og også jeg viser til komiteinnstillingens henvisning til at tidligere sikkerhetspolitiske skillelinjer mellom Norge, Finland og Sverige i den nåværende situasjon er forandret til å bli et politisk rom av nye muligheter. Regjeringen har brukt denne muligheten på en offensiv måte. Det er det grunn til å gi Regjeringen honnør for, og det er også grunn til å mene at dette er fulgt opp godt fra norsk side i samarbeidet i regi av Nordisk Råd. Norge har sin sikkerhetspolitiske forankring i NATO og sine sterkeste sikkerhetspolitiske utfordringer knyttet til utviklingen i nordområdene. Det er gledelig at vi fra denne posisjonen, som er så grunnleggende for oss, finner interessefellesskap og ser nye samarbeidsmuligheter overfor våre naboland. Det nordiske samarbeidet er altså inne i en interessant utvikling. Engasjementsområdene utvider seg, men det betyr ikke at vi har grunn til å gi de tradisjonelle samarbeidsområdene mindre betydning. Det unike ved det nordiske samarbeidet er det høye fokus det har på forhold som angår våre innbyggere i deres daglige liv. Arbeidet med å avskaffe grensehindringer er, som representanten Høybråten sa, et godt eksempel på det. Jeg må få lov til å uttrykke noe tvil om hvorvidt resultatene så langt står i forhold til de ambisjoner Nordisk Råd og Ministerrådet satte seg etter det dynamiske forarbeidet som tidligere statsminister Poul Schlüter gjorde. I Innst. S. nr. 8 vises det til følgende: «På den parlamentariske side har man diskutert spørsmålet om det er behov for en egen «ombudsmannsinstitusjon» for å drive på arbeidet med å avskaffe unødvendige grensehindringer.» Så langt har altså samarbeidsministrene fått på plass såkalte pådriverordninger for å motvirke grensehindringer på to områder: næringsområdet og sosial- og helseområdet. Fra parlamentarisk side er det behov for å følge videreføringen av arbeidet med å fjerne grensehindringer nøye. Vi har et nordisk arbeidsmarked hvor titusenvis av personer arbeider i nabolandet. Ikke minst vi i Norge nyter godt av det i dagens stramme arbeidsmarked her hjemme. De fleste av oss som bor i Norden, opplever at arbeidsmiljø, kompetansekrav og språk er lite til hinder for å bruke arbeidskraften vår i nabolandet. Men mange – for mange – opplever at ulike forhold knyttet til skatt, sykdom, pensjonsrettigheter o.l. blir praktiske hindringer myndighetene er lite villige til å gjøre noe med når det kommer til stykket. Problemet for arbeidstakerne er at hindringene kommer for dagen når det oppstår uventede og vanskelige situasjoner. De opplever ofte å bli sittende fast i feller de ikke visste om eller tok høyde for da de gikk inn i arbeidsforholdet. Jeg er kjent med at pådriveren på sosial- og helseområdet har oversendt flere saker som trenger å finne sin løsning. Ett eksempel er knyttet til fedres selvstendige rett til pappapermisjon. I Norge har fedre bare rett til egen pappapermisjon gjennom barnets mor. Når mor verken bor eller arbeider i Norge, har den svenske, danske eller finske arbeidstakeren i Norge ikke rett til noen pappapermisjon. Det hjelper ikke om vedkommende er medlem i folketrygden. I norsk likestillingsdebatt understreker vi betydningen av at foreldrene deler ansvaret under fødselspermisjonstiden, men vi ekskluderer altså våre egne arbeidstakere dersom de har sitt statsborgerskap, sin boligadresse eller sin familie i et av nabolandene. Dette virker ikke så veldig tillitvekkende i forhold til de ambisjoner vi setter for hvordan norsk velferdspolitikk skal utvikles, og er et av eksemplene på grensehindringer som jeg forutsetter at ministrene går inn i og søker å finne løsninger på. Problemstillingen er dokumentert og oversendt til den aktuelle statsråd. Kultur- og utdanningssamarbeidet er fortsatt ryggraden i det nordiske samarbeidet. Det er også på disse områdene vi gjennom Nordisk Råd har lagt til rette for bredde i deltakelsen. De nordiske prisene, Nordplus-programmene, de nordiske husene, forskningssamarbeidet, støtte til samarbeid innenfor frivillig sektor, kunst- og kulturprogrammene og nå sist medieprogrammet med utvikling av dataspill for barn og unge er alt uttrykk for at vi gjennom vårt nordiske samarbeid har nådd langt utover kontakt og tiltak på myndighetsnivå. Det virker direkte inn i folks hverdag, og derfor settes også det nordiske samarbeid pris på, kanskje ofte mer pris på blant vanlige folk enn blant oss politikere. Når nye tiltak kommer til, må vi ikke la det bidra til å svekke det gode fundamentet som over tid er utviklet innenfor nabolandssamarbeidet på kultur- og utdanningsområdet. Norden som global vinnerregion er en utmerket nysatsing innenfor rammen av Nordisk Råd. Jeg gir full støtte til utviklingen av det samarbeidet. Det må likevel ikke bli slik at viljen til å satse på dette, slik en nå gjør bl.a. gjennom en sterk prioritering innenfor Ministerrådets budsjettrammer, fører til en svekkelse av kunstnernes, frivillige organisasjoners, studenters og utdanningsinstitusjoners muligheter for å realisere fellesnordiske tiltak. Dette blir utfordrende når en skal finne løsninger innenfor de budsjettrammer Ministerrådet har, og som vi skal arbeide innenfor. Det er, som tidligere sagt, samarbeidet innenfor kultur og utdanning som har skapt fundamentet for det nordiske samarbeidet, og vi må ikke komme i en situasjon hvor det nivelleres, når vi nå også ser mulighetene for å utvikle et samarbeid på andre områder der det er all grunn til å utvikle samarbeid, men som må finne sitt rom som et tillegg og ikke bare som en erstatning.