Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-05-06:
Bankkrisen har vært underlagt mange analyser, utredninger og vurderinger. En parlamentarisk granskningskommisjon representerer jo det hardeste virkemiddel Stortinget ved en sjelden anledning bruker – bortsett da fra riksrett og det å gjøre parlamentarisk ansvar gjeldende. Jeg registrerer at ingen partier vil bruke slike virkemidler. En forutsetning for at en granskningskommisjon imidlertid skal ha en verdi, er at man er innstilt på å lese kommisjonens rapport og legge kommisjonens vurderinger til grunn, iallfall så langt det gjelder fakta. Fremskrittspartiet har skrevet sin egen historie, både om bankkrisen, dens forløp og langt på vei også dens løsning. Når det gjelder bankkrisens forløp, har Fremskrittspartiets historieskriving ingen faktisk dokumentasjon i granskningskommisjonens rapport. Heller ikke når det gjelder spørsmål om erstatningsansvar, finnes det fnugg av dekning for Fremskrittspartiets konklusjon i granskningskommisjonens rapport. Nå kan man selvfølgelig avskrive vurderinger. Når man ikke liker jurister, pleier man å si «slike teknisk-juridiske» vurderinger. Når man liker jurister, pleier man å legge desto større vekt på de «juridiske» vurderinger, med en særlig uttale av ordet. Jeg registrerer at Hagen ved denne anledning legger til ordet «teknisk». Da betyr det at han er uenig i de juridiske vurderingene. Så jurister kan brukes til mangt. Jeg syns det er mye interessant i stoffet som gir grunnlag både for tanke og ettertanke – tanken særlig knyttet til de forslagene man har for fremtiden. En slik juridisk vurdering som ligger til grunn, og andre vurderinger i kommisjonen, er selvfølgelig ikke til hinder for at enkeltpersoner kan bruke rettsapparatet til å se om det finnes andre konklusjoner. Det er hittil ikke prøvd. Tiden vil vise om det vil bli prøvd. Dessverre, for historiens del, har ikke kommisjonen fått tilgang til alle regjeringsarkivene, alle R-notatene i de regjeringsperiodene den har vurdert. Det er leit, fordi det hadde gitt et bedre bidrag til nåtidshistorien. Men det er verdt å minne om at Finansdepartementet heller ikke har ønsket å skrive denne delen av historien om seg selv. Jeg regner med at det vil bli endret under denne regjering. I Høyre tar vi også innover oss at kommisjonen ikke finner grunnlag for erstatning til tidligere aksjonærer, og understreker betydningen av at dette er fastslått etter en grundig og uavhengig gransking. På den andre siden reserverer jeg meg mot den oppfatning at fordi kommisjonen foretar en slik gjennomgang og uttrykker en slik konklusjon, er det den eneste og sannferdige mening. Høyre har ved flere anledninger, sammen med Fremskrittspartiet, forsøkt å oppnå en politisk støtte for iallfall en delvis erstatning til aksjonærene gjennom fordelaktig kjøp av aksjer når bankene var kommet over krisen. Og vi har foreslått andre ordninger, deriblant en utvidet AMS-ordning ved nedsalg av statlige aksjer i en av bankene. Det ville ha gitt en kompensasjon til alle på 700 kr pr. kvote man ville bruke, hvis det hadde blitt flertall for det. Men ved den anledning var det jo Fremskrittspartiet – av alle – som sikret flertall mot et slikt forslag, sammen med Arbeiderpartiet og SV. Blant de viktigste konklusjonene i Smith-kommisjonens rapport er at hovedårsaken til krisen var bankenes svake soliditet, noe myndighetene med sin politikk hadde medvirket til. Krisens røtter stikker imidlertid langt dypere, og er å finne dypt i Finansdepartementets svikt i den økonomiske politikken og i Banktilsynet på 1980-tallet. Men hovedansvaret for den senere bankkrisen hviler likevel på bankene selv. Kommisjonen slår fast at dette var ingen papirkrise skapt av reglene for tapsavsetninger. På mange måter var det påstanden om nettopp en slik papirkrise og spørsmålet om statens eventuelle erstatningsansvar overfor de private aksjonærene som foranlediget at kommisjonen ble nedsatt. Konklusjonen om at krisen var reell og ikke noen papirkrise basert på bokføringstekniske eller urettmessige politiske forutsetninger er en nyttig klargjøring. Likevel kritiserer kommisjonen skarpt myndighetene, som forhindret en ordning med uavhengig fastsettelse av aksjenes verdi. Hvis myndighetene den gang hadde tatt seg bryet med det, tror jeg den bitterhet og frustrasjon som mange småsparere sitter igjen med i dag, kunne ha vært forhindret. Nå konkluderer imidlertid flertallet med at de ønsker et slikt uavhengig organ. Det er et ikke uvesentlig fremskritt. Hadde vi hatt det den gangen, tror jeg vi hadde hatt en annen situasjon på det norske aksjemarked i dag. Høyre legger for sin del til grunn at aksjonærene skal ha rett til å få verdien fastsatt gjennom et uavhengig organ og etter en prosedyre som respekterer elementære krav til kontradiksjon. I tillegg er det ikke urimelig, etter vår oppfatning, at staten bør bære kostnadene ved en slik verdsettingsprosess. Dette er det viktig at Regjeringen følger opp. Jeg har større tillit til at denne regjering gjør det enn foregående regjeringer. Spørsmålet om tapsavsetningene har vært sentralt i krisedebatten. Kommisjonen konkluderer med at det norske regelverket i hovedsak samsvarer med regnskapskravene i andre vestlige land. Det som imidlertid er viktig å ta innover seg, er tendensene til at avsetningene til fremtidige tap blir for små i gode tider. Løsningen ligger kanskje i det danske systemet, som tillater bankene å sette av midler til fremtidige tap med rett til å trekke avsetningene fra i skatteoppgjøret. Iallfall anbefaler Høyre at det danske systemet for tapsavsetninger med skattefradrag blir vurdert under oppfølging av denne saken – det henvendt til finansministeren og den sittende regjering. Smith-kommisjonen ser et klart behov for nærmere avklaring av kompetanseforholdet mellom Norges Bank og Finansdepartementet, og mener at man bør overveie å gi Norges Bank en formell rett til å legge synspunkter og råd direkte frem for Stortinget, slik det bl.a. gjøres i Sverige. Dette synes jeg er et interessant innspill som inspirerer til videre ettertanke og muligens oppfølging. I dagens system har selvfølgelig finanskomiteen anledning til å anmode sentralbanksjefen, eventuelt sammen med finansministeren, å møte for komiteen. Jeg registrerer at det heller ikke var gjort under denne sakens utvikling, men det er i systemet intet til hinder for det. Om et slikt møte for et av Stortingets organer skulle ha en videre utforming, er det verdt å vurdere. La meg også understreke kommisjonens konklusjon om at det ikke er rimelig å legge til grunn at krisen ville ha vært avverget dersom tilsynet hadde fungert bedre midt på 1980-tallet, og at ingen med rimelighet kan kritiseres for ikke allerede midt på 1980-tallet å ha forutsett den alvorlige bankkrisen som skulle toppe seg i 1991-1993. Derimot er Høyre kritisk til måten regjeringen på slutten av 1980-tallet håndterte politikken på i en klar nedgangskonjunktur. Her avviker våre konklusjoner noe fra utvalgets. Jeg må si at jeg synes utvalget på dette området er noe svakt. Det skyldes kanskje mangelen på tilgang til alle notater. Jeg registrerer at historikere utenfor kommisjon og utenfor Finansdepartementet har andre og noe mer kritiske vurderinger av tilstrammingspolitikkens sideeffekter for bankkrisen på slutten av 1980-tallet. Høyre finner det, som sagt, kritikkverdig at flertallet på Stortinget høsten 1991 – midt under bankkrisen – endret spillereglene gjennom en lovendring. Vi tror fortsatt at det hadde vært mulig å komme totalt sett bedre ut av krisen dersom man hadde brukt statlig garanti overfor kreditorene, innskudd av statlig kapital, nedskriving av privat kapital – dog uten å nulle den – kombinert med senere å foreta nye emisjoner. Bruk av adhoclover når en bankkrise er brutt ut, er etter Høyres mening lite heldig og strider mot rettsprinsipper om forutsigbare og faste rammevilkår som er til å stole på. Vi har imidlertid vår forhistorie på dette punkt rimelig klar, idet vi har gått mot denne fremgangsmåte i Stortinget ved enhver anledning. Høyre står sammen med et solid flertall når vi nå sender Smith-kommisjonens rapport over til Regjeringen og ber den følge den opp under hensyn til kontroll- og konstitusjonskomiteens merknader. Det oppfølgingsarbeidet er meget vesentlig. Jeg håper Regjeringen prioriterer det, tar det på alvor, for det viktigste er jo ikke å granske forhistorien, men å lære noe av den. Det var vel den tidligere sentralbanksjef Hermod Skånland som konkluderte med å si at bankkrisen skyldes tre forhold: «bad banking, bad politics and bad luck». Han foretok ingen prosentvis fordeling mellom de tre faktorene. Det har heller ikke granskingskommisjonen gitt grunnlag for, selv om innsikten har blitt mer detaljert og mer dyptgående.