John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Først vil jeg gjøre komiteens medlemmer oppmerksom på en merknad på side 35 i innstillingen, annen spalte. Det er en flertallsmerknad som i utgangspunktet var en særmerknad fra Fremskrittspartiet, og jeg er noe usikker på om det flertallet som er innført der, står ved dette. Det får man da tenke over. La meg innledningsvis få lov å takke komiteens medlemmer for en ryddig budsjettbehandling, selv om den ble noe langdryg, noe som må tilskrives det budsjettkaoset vi hadde i forkant. Jeg er imponert over hvilke fagkunnskaper de ulike fraksjoner og komitemedlemmer sitter inne med på dette store og omfattende saksområdet. Jeg synes det er synd at de nye rutinene for budsjettbehandling i komiteen ikke fullt ut kan nyttiggjøre seg den kunnskapen de enkelte medlemmer sitter inne med. Med dette har jeg sagt det samme som jeg sa i fjor, at jeg finner den nåværende måte å behandle sosial- og trygdebudsjettet på i komiteen lite inspirerende og ganske frustrerende. Ikke bare fastsetter finansinnstillingen rammene, men i år som i fjor – ja kanskje verre i år – går den vedtatte finansinnstillingen ned både på kapitler og poster, slik at komiteen har svært lite spillerom til å kunne prioritere under sitt budsjettarbeid. I det jeg vil kalle for det lille budsjettforliket i komiteen mellom regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre, har det kun vært mulig å omdisponere 15 mill. kr av et totalbudsjett på rammene 15 og 16 på ca. 160 milliarder kr. Dette viser etter min mening at budsjettarbeidet i fagkomiteene egentlig er uten betydning, slik situasjonen er. Noe som kan være en konsekvens av den nye budsjettbehandlingen, er at den foreliggende innstilling inneholder svært fyldige merknader og et betydelig antall forslag fra ulike fraksjoner, og innstillingen inneholder også langt flere romertallsforslag enn det en tidligere var vant til. Fremskrittspartiet har funnet det nødvendig å legge inn i innstillingen hele sitt prinsipale forslag på rammene 15 og 16 for å synliggjøre den generelle helse- og sosialpolitikk som Fremskrittspartiet står for. Fremskrittspartiets fraksjon i sosialkomiteen er rimelig godt fornøyd med det som skjedde i det store forliket mellom regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre. I dette forliket fikk Fremskrittspartiet ytterligere gjennomslag for sin helse- og omsorgspolitikk. Jeg nevner her bl.a. at den innsatsbaserte finansieringen ved våre sykehus ble økt fra 45 til 50 pst. Videre nevner jeg at vi fikk redusert den formidable økningen av særlig taket for egenandeler i helsevesenet, slik at vi står igjen med en økning på kun 30 kr, mot forslaget som var på 260 kr. Videre vil jeg nevne at særtillegget for pensjonister, som i inneværende år var betydelig redusert og førte til skatteskjerpelse for mange pensjonister, nå er på plass igjen med 17 640 kr. Endelig vil jeg nevne at gjennomføringen av eldreplanen på fire år ligger fast, men at det gis muligheter for enkelte kommuner som ikke vil være i stand til å rekke sin utbygging på fire år, å få investerings- og driftsmidler ytterligere to år. Eldrepakken er etter min mening ikke utsatt i tid, slik Arbeiderpartiet ønsker å fremstille det. I tillegg til disse konkrete enkeltsakene jeg nå har nevnt, forhindret storforliket regjeringskrise. Fra Fremskrittspartiets side var et regjeringsskifte ikke ønskelig. Selv om jeg på flere områder er uenig i den helsepolitikk denne regjeringen også fører, ville det blitt verre med en ny arbeiderpartiregjering. Arbeiderpartiet har styrt norsk helsepolitikk over svært lang tid og må ta hovedansvaret for den situasjonen vi i dag har i vårt helsevesen på mange områder, og særlig at behandlingskapasiteten ikke øker vesentlig, men faktisk står stille, når vi tar i betraktning de betydelige antall reinnleggelser som skjer. Det er bekymringsfullt at den nåværende regjering i altfor stor grad synes å ville videreføre den helsepolitikk som tidligere er ført, og som brukerne ikke kan si seg fornøyd med. Slik Fremskrittspartiet ser det, er hovedproblemet fortsatt desentralisert sykehusdrift og feil finansieringsform, noe som hindrer en enhetlig og forutsigbar helsepolitikk. De faglige tilbudene ved norske sykehus ligger i verdenstoppen, noe vi har grunn til å være glad for. Det er den manglende kapasitet og ulikhetene i tilbudene som er det store problemet. Det stadige kravet om større effektivitet har hatt sin pris i form av redusert omsorg for det hele mennesket i en behandlingssituasjon. God omsorg krever tid, tid som ikke kan måles i penger og effektivitet, men som er nødvendig for å gi pasienten et fullverdig, godt behandlingsresultat. Jeg er glad for at nåværende helseminister legger vekt på å prioritere omsorgen for pasienter i sluttfasen av livet, med sterkere satsing på hospitser og smertebehandling. Det kan ikke understrekes sterkt nok at norsk helsevesen skal gi livshjelp og ikke dødshjelp. Sykehusene har over svært mange år vært sultefôret med ressurser, og ressurstilgangen har vært styrt av rammefinansieringen, som ikke gir incitamenter for rasjonell produksjon av sykehustjenester. Også offentlige sykehus, som all annen nærings- og produksjonsvirksomhet, må kunne operere med forutsigbare budsjetter, noe som ikke er tilfellet i vårt helsevesen. En fristilling av sykehusene kombinert med en 80 pst. stykkprisfinansiering ville kunne redusere helsekøene betydelig på relativt kort tid. Større produksjon og stykkprisfinansiering vil naturlig nok kanalisere større ressurser til sykehusene. Andelen av BNP bør økes betydelig i forhold til dagens situasjon. I tillegg til de offentlige sykehus bør Regjeringen bli langt mer liberal når det gjelder å godkjenne private helsetilbud, også privat sykehusdrift. Vi har nå fått en privat helseforsikring på markedet som synes å få god og stor tilslutning i befolkningen. Fremskrittspartiet hilser denne private helseforsikringen velkommen, idet vi fullt ut har forståelse for at norske borgere ikke lenger vil finne seg i de lange behandlingskøene, og derfor ønsker å bruke egne penger på egen helse, noe som politikerne ikke må stikke kjepper i hjulene for. Fra sosialistisk hold uttales det ofte at man ikke ønsker et todelt helsevesen, hva nå det måtte være. Hvis dette betyr at man bruker private helsetilbud, sykehus i utlandet, ja, da har vi allerede på plass et todelt helsevesen, som igjen skyldes at det offentlige helsevesen så langt ikke har oppfylt brukernes krav og tilfredsstilt brukernes interesser. Fylkeskommunene behandler i disse dager sine budsjetter, og i svært mange fylkeskommuner betyr det alvorlige kutt i ressurstilgangen til sykehusene. Ja, så alvorlig er denne situasjonen at den administrative og faglige ledelse ved Regionsykehuset i Trondheim nylig gikk ut og annonserte at de ville legge ned sine verv fordi de ikke lenger kunne ta ansvaret med hensyn til pasientenes fremtidige behandling. Dette bekymrer ikke bare meg, men burde også i høyeste grad bekymre vår nåværende regjering og politiske helseledelse. I denne sammenheng viser jeg til en uttalelse fra overlege Jan Erik Nordrehaug ved Haukeland Sykehus, om at vurderingsgarantien på 30 dager ved Haukeland Sykehus oversittes med hele tre måneder for hjerteutredning, og dette har medført, ifølge samme overlege, at fem pasienter så langt i år har dødd under venting på utredning. Problemene i omsorgssektoren er i øyeblikket ikke stort bedre enn i helsesektoren, idet det stadig kommer rapporter om uverdige forhold i mange norske sykehjem. Forhåpentligvis blir forholdene bedre når vi får gjennomført den fireårige eldrepakken, men det er et stykke fram i tid, og noe ekstra bør gjøres i mellomtiden. Det er positivt at Regjeringen legger opp til en prøveordning med eldreomsorgsombud i kommunene. Jeg kan i den forbindelse opplyse at Fremskrittspartiet allerede i 1991 fremmet forslag om et eldreomsorgsombud på landsplanet, men fikk den gang ikke flertall for det. Fremskrittspartiet er lite fornøyd med og beklager at lovproposisjonen om pasientrettigheter ikke inneholder juridiske rettigheter for finansiering av behandling for den enkelte pasient innen et gitt tidsrom. Vi er også skuffet over at pasientombudsfunksjonen som er inntatt i samme lov, ikke omfatter primærhelsetjenesten, og jeg forstår ikke departementets begrunnelse for at så ikke skjer. I det lille budsjettforliket med regjeringspartiene i komiteen lyktes det Fremskrittspartiet å øke bevilgningen til opptreningsinstitusjonene med en kurpengeøkning på henholdsvis 9 kr og 7 kr. Det var altfor lite, men det var det man oppnådde. Selv med denne økningen vil flere av institusjonene få alvorlige driftsproblemer i løpet av 1999, hvis ikke egenandelen økes formidabelt, noe som også er vanskelig med hensyn til pasienttilgangen. Det lyktes også Fremskrittspartiet å få 1 mill. kr til Norsk Pasientforening. Norsk Pasientforening er en frittstående, upolitisk og nøytral pasientorganisasjon som ivaretar pasientenes interesser i forhold til norsk helsevesen. Foreningen har godt samarbeid med fylkeskommuner og primærkommuner, og har en stadig sterkt økende arbeidsbyrde. Videre har det også lyktes Fremskrittspartiet i denne innstillingen å få tilslutning til etablering av et kompetansesenter for hodepine og migrene ved Regionsykehuset i Trondheim, samt få tilslutning til å øke obduksjonsraten, særlig ved våre regionsykehus. Det er også veldig viktig av hensyn til forskning og undervisning i tiden fremover. I tillegg til dette har Fremskrittspartiet medvirket til å skape flertall for en rekke positive romertallsforslag, eksempelvis å be Regjeringen vurdere ekstraordinære tilskudd til kommuner som har særlig pleie- og omsorgstrengende psykisk utviklingshemmede. Jeg nevner også ryggbehandling ved to av våre regionsykehus, samt å be Regjeringen sette i gang forsøk med samlokalisering av trygdekontor, sosialkontor og arbeidskontor. Dette har vært en sak Fremskrittspartiet har jobbet med over lang tid. Til slutt tar jeg opp forslagene som Fremskrittspartiet og Høyre står sammen om, og Fremskrittspartiets egne forslag i innstillingen.