Michael Tetzschner (Høyre), 2020-01-07:
Jeg har den fordelen at jeg fikk komme etter representanten Lundteigen, men jeg hadde allikevel en viss følelse av hva han ville si, for vi hadde i går, i en annen sammenheng, anledning til å gjenta debatten fra for fire år siden. Jeg vil bare si, i den grad jeg ble tatt til inntekt for et syn her, at som saksordfører for nesten fire år siden hadde jeg også en drøftelse av motargumentene, men vi falt ned på det som er den nåværende innstillingen fra komiteen, nemlig at dette ikke er noe stort problem, og at vi, når det gjelder både grunnlovsendringer og lovgivning for øvrig, kanskje bør konsentrere oss om de problemene som faktisk er følt, og som er reelle. Kan jeg bare si til innlegget fra Lundteigen, som var litt skuffet over presidentskapets forslag, som ble fremsatt i én periode, og så lå det et år før det ble gjennomført et stortingsvalg, at jeg forsto det slik at det nye stortinget ikke hadde levd opp til Lundteigens forventninger om å holde seg til presidentskapets grunnlovsforslag, selv om det var fremsatt med en imponerende bredde. Men det er jo nettopp det som er fremgangsmåten ved grunnlovsendringer, at man får anledning til å la et forslag hvile, la det bli diskutert – nå var kanskje ikke dette av de heteste temaene i valgkampen, men allikevel. Det var et nytt storting som med et nytt blikk på dette gjorde nettopp det Grunnloven forutsetter når vi skal endre den, at man tenker seg om, at man lar standpunktene modnes, og så er det det nye stortinget som tar en beslutning. Egentlig er dette nettopp et bilde på at en grunnlovsendring ikke er en mekanisk og formell prosess som noen på toppen, f.eks. her presidentskapet, igangsetter, og så må vi andre bare rette oss inn etter hvert. Dette er jo nettopp et eksempel på – og der er jeg også enig i de betraktningene som komitéleder Dag Terje Andersen gjorde seg – de mekanismene som gjør at vi tenker oss veldig godt om når vi forandrer Grunnloven. Jeg må også si at en av grunnene til at denne saken helt sikkert lar seg nyansere fra begge sider, er det underliggende maktfordelingsprinsipp. Det er helt riktig som de som vil stemme for dette forslaget, sier, at det ikke er uproblematisk at regjeringen kan rekruttere fra Stortinget. I dag er det altså ingen formell sperre, men hvis vi sammenligner med den praksis som har vært i de fire årene siden dette var oppe sist, har ikke regjeringen forsynt seg uhemmet av stortingsbenkene for å rekruttere til sitt apparat. Tvert imot har den fulgt opp det som var Stortingets flertall, også for de som ikke stemte for endringen sist, nemlig at den viste moderasjon og klokskap og godt skjønn ved ikke å tappe av Stortingets gode krefter til statssekretærfunksjonene. Så må jeg også si noe om et av de to siste poengene, og det er denne forestillingen om at den enkelte representant nærmest er en uavhengig satellitt, og derfor er veldig avhengig av hvilken person som blir rekruttert fra fylkene. Jeg hadde gjerne sett at det var en større grad av individualitet, at vi av og til frigjorde oss litt fra partisoldatens forventede fremmarsj, og at vi kunne diskutere slik at de reelle flertall i større grad kunne komme frem i Stortinget, litt mer ubundet av partibindinger. Men nå er situasjonen nettopp den at individualiteten må vi hegne om på andre måter enn akkurat ved dette storstilte prinsippet her. Jeg mener at representantuavhengigheten er viktig for å ha uavhengige institusjoner, men da må vi heller begynne med det som hegner om representantuavhengigheten, og ikke bruke mye tid på en ren symboløvelse, som dette fort kan bli. Det siste poenget er en fremstilling der det virker som at velgerne i et fylke har sendt en utmerket person til Stortinget, og så blir vedkommende nærmest radert ut av virkeligheten av regjeringen, nærmest uskadeliggjort. Men jeg vil si at veldig mange velgere som har ønsket en person fra sitt distrikt inn på Stortinget, også vil synes at det er utmerket hvis vedkommende kan utøve sitt gode skjønn i regjeringsapparatet. Det er ikke nødvendigvis det samme som å bli uskadeliggjort. Så jeg vil i og for seg markere en viss distanse til den delen av innstillingen der det fra Senterpartiets side er argumentert med at regjeringen nærmest kan bringe rebelske elementer i Stortinget til ro ved å ta dem inn i regjeringsapparatet. Det tror jeg de fleste vil forstå ikke kan være en konspirasjon Stortinget bør lytte til. For øvrig er mange av de andre argumentene gode, men dette er ikke av de beste som de som ønsker å stemme for forslaget, har fremført.