Trine Skei Grande (Venstre), 2011-11-17:
Dette er en melding som varsler en økt satsing på tre områder: skogsatsing, fornybar energi og klimatilpasning, i hovedsak gjennom landbruk og forebygging av naturkatastrofer. Norges satsing på disse områdene er faktisk ganske stor og består av en betydelig del av Norges bistand og en betydelig del av Norges klimasatsing. Det kan være vel verdt å merke seg at på en konferanse, da denne meldingen ble lansert, uttalte Civitas leder, Kristin Clemet, følgende: «Jeg vet ikke om det er en fordel eller ulempe for statsråden, men jeg er grunnleggende positiv til denne meldingen». Fokuset har vært et skifte fra et idealistisk drevet system der kommersialitet har vært et fyord, til nå å bli et felt der privat samarbeid er avgjørende, og der det er et sjølstendig, avgjørende mål å utløse midler fra privat sektor. Ja, utviklingsministeren har sågar sagt at han skal tillate noen å bli rike. Det er bra, men det er fortsatt en betydelig utfordring at bistandsmidlene tilfaller dem som trenger det, de fattige, og ikke minst at f.eks. energisatsinga vår ikke bare går til de rikeste. Meldinga er viktig av mange årsaker. Det er viktig å ha en samstemt utviklingspolitikk. Det er viktig å oppnå bærekraftige resultater. Men jeg vil også hevde at det er betydelige mangler i koordineringa av norsk utviklingspolitikk, og at ulike sektorinteresser i større grad kommer i konflikt med hverandre. Meldinga prøver å rydde opp i noe av dette, men kanskje skal denne meldinga være en start på en større debatt om klima og energi i en utviklingspolitisk sammenheng. I går sto det en artikkel på trykk i Aftenposten, skrevet at tre ledende forskere innenfor miljø og bistand, med tittelen «Naurvern, bistand som ikke hjelper». Jeg vil sitere derfra: «28. oktober sendte skogvesenet i Tanzania ut mannskap til et område i Rufiji-deltaet. Beskyttet av væpnet politi brant de ned hundrevis av hytter, og med motorsag meide de ned folks kokospalmer(…) med støtte fra norske regnskogmilliarder, har Tanzania vedtatt et strengt vern av mangroveskogen. Tusenvis av bønder og fiskere skal tvinges bort fra området. Det har bodd folk i Rufiji-deltaet i århundrer.(…) Men nå blir folk beordret til å slutte å dyrke ris og å redusere fisket i deltaet.» (…) (…) Dette er et av de eksemplene som nevnes i kronikken. I Tanzania er det innført vernerestriksjoner på over 40 pst. av landets areal i tillegg til vern av sjøområder. Det siste tilskuddet til vernerestriksjoner etableres nå som en del av FNs skogbevaringsprogram for å redusere klimautslipp – REDD. Konflikten i deltaet er delvis et resultat av dette programmet. Norge spiller førstefiolin i REDD med de såkalte regnskogmilliardene. Problemet er at til sammen danner ulike vernerestriksjoner et omfattende ressursran som rammer millioner av folk på landsbygda i fattige land i sør. Det er nemlig de som i virkeligheten betaler regninga for tiltak for å bevare det som anses som globale verneverdier. Fattigfolk i Afrika må kunne brødfø seg på en bærekraftig måte og slippe å betale prisen for interesser vi har her i nord. Til tross for senere års fine formuleringer om deltagelse har vi ikke sett at folk har reell innflytelse. Det er sjelden de har mulighet til å komme til orde. Dette står i ganske skarp kontrast til komiteens merknader i denne meldinga. Det er grunnleggende urettferdig at det er de fattige, som ikke har forårsaket problemene, som må betale prisen for det. Det var også årsaken til at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre i klimaforliket i 2008 ga uttrykk for at de ville ha foretrukket en annen finansieringsmodell en dagens: «Midlene til innsats mot avskoging og klimatiltak i utviklingsland skal derfor i sin helhet bevilges utenom den samlede norske bistandsrammen og regjeringens varslede opptrapping av denne.» Men dersom det å se miljø og utvikling i sammenheng innebærer at formålene må inn under samme budsjett, er det avgjørende at den økte innsatsen mot klimaendringer og for klimatilpasning i fattige land fører til en økning i rammene for bistandsbudsjettet som tilsvarer innsatsen. Det er et mål at fattige land ikke skal lide urettmessig på grunn av klimaendringene. Da må dette i sin helhet finansieres av nye midler og ikke av grønnvaskede penger.