Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Før helgen fikk jeg en SMS fra en bekjent som nylig var hjerteoperert ved Ullevål sykehus, der det het: Jeg har aldri følt meg så godt ivaretatt, med egen sykepleier og oppkoblet til et overvåkingssystem 24 timer i døgnet. Samme kveld så jeg i NRK-nyhetene en dame som sa at hun følte seg som en statsråd når hun på morgenen ble hentet for å få dialysebehandling på grunn av nyresvikt. Dagen før det sa en nær bekjent av meg, og jeg konstruerer det ikke, at han ble ringt opp utpå kvelden av legen, langt etter legens arbeidstid, som lurte på hvordan det stod til med ham etter den behandlingen han hadde hatt. Like før det igjen var det en som kom til meg og skrøt over at han hadde hatt rehabilitering ved en institusjon etter en hofteoperasjon som hadde vært så intens og utmerket at han var i stand til å starte å jobbe mye før han trodde. Og vi så i helgen reportasjer fra rehabilitering etter hjerneslag ved Stavern rehabiliteringssykehus, der vi står fram som internasjonalt ledende. Så bildet av det norske helsevesenet – og jeg tror mange her kan fortelle lignende historier – er at det store flertallet, som vi leste om i en bred brukerundersøkelse i Dagbladet i går, opplever veldig mye positivt ved helsevesenet, og at stadig flere pasienter får stadig bedre behandling. I 2006 var det 245 000 flere pasientbehandlinger enn ved sykehusreformen i 2002 og nesten 400 000 flere som fikk poliklinisk behandling. Antallet behandlinger har økt jevnt og trutt under forskjellige regjeringer, og til neste år legges det opp til en økning på 18 000 behandlinger på sykehus. Selv om ventetiden har ligget nokså stabilt siden annet tertial 2004 etter et jump ned i ventetid fra sykehusreformen i 2002, er hovedbildet at langt flere behandles langt bedre. Da blir det viktig ikke å la beklagelige enkeltepisoder, som media alltid vil kunne finne og alltid vil fokusere på, prege helsedebatten. Man skaper utrygghet blant folk og vanskelige forhold for dem som står i første linje i helsevesenet dersom man stadig hiver seg begjærlig over negative trekk og tragiske eksempler og bidrar til å blåse dem opp, så folk kan tro at det er slik det er. Noe av det viktigste vi politikere kan gjøre for å hjelpe helsevesenet til å gjøre en god jobb, er å si nei til å være i media i en ensidig jakt på det negative. Vi burde både i opposisjon og i posisjon bli flinkere til å fortelle folk at vi f.eks. i de senere år har kunnet redde langt flere pasienter med hjerteinfarkt og andre hjertesykdommer. Vi burde fortelle høyt og tydelig at nå ser vi endelig at antall donasjoner og transplantasjoner øker kraftig, slik at vi nå på ett år minst er halvveis til måltallet vårt. Og neste år legger departementet opp til nye tiltak, som DRG-finansiering også av donasjoner og frikjøp av donorleger, som skal hjelpe oss videre. Vi burde fortelle at vi her i landet har en avansert og verdensledende kikkhullsteknologi som vi kan bruke til å foreta store inngrep uten omfattende operasjoner og lange sykehusopphold for folk. Det gjelder alt fra ulike kreftformer til at vi nå endelig kan hjelpe folk som lider av sykelig fedme, mye bedre med avanserte fedmeoperasjoner. Vi deler gjerne æren for alt dette med den forrige regjeringen. For alt som skjer i helsevesenet, er et resultat av langsiktige satsinger. Det gjelder også økonomi- og ressurssituasjonen. Budsjettene har økt jevnt og trutt siden 2002, og korrigerer vi for nye oppgaver, for pris- og lønnsstigning osv., er realveksten under den rød-grønne regjering medregnet 2008 på 3,6 milliarder kr, ifølge departementets beregninger. Vi er særlig fornøyd med at man til neste år legger opp til å fase inn en økning på nær 1,7 milliarder kr til investeringer og vedlikehold. Dette er likvide midler som er med i basisbevilgningen, slik at man får en langt gunstigere situasjon i forhold til tidligere år når det gjelder dette området. Vi troner i verdenstoppen her i Norge, og over våre nordiske naboland, når det gjelder offentlige midler brukt på sykehus og helse. Likevel sliter altså deler av sykehusene og foretakene med underskudd og problemer med å komme i balanse. Og det er vel opposisjonens privilegium å foreslå mer penger – alt fra Fremskrittspartiets ustoppelige papirpengemaskin til de mer målrettede, begrensede forslag fra de øvrige partiene. Diskusjonen om hvem som vil bringe oss enda høyere, på toppen av verdenstoppen, når det gjelder helseutgifter, vil sikkert fortsette. Men jeg tror det er mer meningsfylt å konsentrere seg om å rette diskusjonen mot hvilke grep og hvilke strategier som trengs for å bruke ressursene bedre, og for å gi pasientene enda bedre kvalitet i behandlingen. Jeg tror for det første at vi må innse at vi i dagens medisinske verden, med stadig mer avansert og kostbar teknologi og høyere krav til kompetanse og utdanning, må bli flinkere til å konsentrere den høyspesialiserte behandlingen på færre steder. Ellers vil vi ikke greie å følge med på den medisinske kunnskaps- og kostnadsutviklingen. Vi vil ikke ha råd til å investere i det utstyret som trengs på en stor mengde steder, og vi vil ikke ha nok pasienter til å bygge opp nødvendig erfaring og kompetanse, dvs. vi vil ikke kunne sikre pasientene den beste behandling hvis vi insisterer på f.eks. fortsatt å operere tykktarmskreft på 55 steder i landet, eller brystkreft på 25 steder. Vi bør gå videre med å sortere hvor i landet og hvor mange steder vi skal drive høyspesialisert behandling av ulike typer – først og fremst på grunn av kvalitet og trygghet for pasientene, men også for å oppnå bedre ressursbruk og en dreining av ressursene i retning av forebygging og rehabilitering. Vi bør også sortere bedre hva vi skal gjøre og bygge opp ved de lokale sykehusene og ved de lokale medisinske sentraene. En del av behandlingen når det gjelder langtidsoppholdene og en del lokalsykehusfunksjoner som vi i dag har ved høyspesialiserte sykehus, bør kunne flyttes ut til lokalsykehusene. Vi bør her bygge opp det feltet Stortinget har sagt skal bli det neste store løftet i helsevesenet, nemlig rehabilitering og habilitering og tiltak for å hjelpe alle kronikergruppene bedre. Det er viktig med supplementer utenfor offentlig sektor, som i høy grad kan gi god rehabilitering. Men det er først og fremst når rehabiliteringen får sin rette plass og betydning innenfor det offentlige totale helsevesenet at det virkelig store løftet for rehabilitering kan komme. Vi bør følge nøye med på hvordan det i dag altfor høye antall svingdørspasienter utvikler seg i årene framover, for å se om satsingen på rehabilitering gir synlige resultater. Det andre hovedgrepet vi må gjøre, er å få til et bedre samspill mellom kommunehelsetjenesten og helseforetakene. Dette gjelder alt fra overføring av pasienter som blir liggende altfor lenge på sykehusene, til – den andre veien – at foretakene må kunne stille med flere behandlingsplasser i rusomsorgen istedenfor å peke på og skylde på hverandre når det oppstår kriser på det området. En annen del av samspillet mellom spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten gjelder psykiatrien, der det de senere år kan virke som om det er overført en god del pasienter som det ikke er faglig grunnlag for å si kan integreres i et nærmiljø. Med det siste mener jeg at hvis man bare skaper isolerte tilværelser ute i kommunene, med dårlige aktivitetstilbud og svak faglig oppfølging, fordi det skal bygges opp ett og ett tilbud i ofte små kommuner med små ressurser, bør man huske på at hvis man er ute etter integrering, må dette være mulig, og det må være mulig å oppnå dette til beste for pasienten. Her bør man høre på de faglige rådene og kommunenes synspunkter, og man må i oppfølgingen av psykiatriplanen passe på at man tar høyde for dette når det gjelder å ikke legge ned for mye kapasitet i behandlingsapparatet, og når det gjelder å bygge opp felles botilbud, som kan være bedre egnet enn at man bor hver for seg. Bedre samspill mellom kommunene handler også om å kunne bygge opp lokalmedisinske senter med dialyse, og med lysbehandling, som regjeringspartiene legger inn ekstra midler til i dette budsjettet – 2 mill. kr som en start på noe som kan gi en stor kvalitetsforbedring for psoriatikere landet rundt. Alle psoriatikere kan ikke være i sola i Syden hele tiden, og for dem vil en godt utbygd lysbehandling i hele landet få stor betydning og koste lite for det offentlige. Også ved hjelp av telemedisin kan vi bygge opp et bedre samspill mellom kommunehelsetjenesten og foretakene. I Finnmark har man f.eks. etablert lokale telemedisinske legekonsultasjoner styrt fra det telemedisinske senteret i Tromsø, men totalt har vi i vårt langstrakte land i liten grad greid å realisere det telemedisinske potensialet. Det skyldes i stor grad at det ikke er opprettet egnede takster og finansiering på tvers av forvaltningsnivåene. Da er jeg over på et tredje hovedgrep som trengs i helsevesenet, nemlig en forbedring av finansieringssystemet. Det må utformes slik at det bedre ivaretar hele behandlingsforløpet ut til rehabilitering og oppfølging i kommunene. Det må skapes løsninger slik at vi unngår interessekonflikter mellom kommunene og helseforetakene som er til skade for pasientene og samfunnets ressursbruk. Videre må finansieringssystemet utformes slik at vi unngår en feil vridning av tilbudene innen helseforetakene. Det gjelder bl.a. forholdet mellom poliklinisk behandling og sengeopphold på sykehusene. I dag kan det se ut som om DRG-poengene her fungerer slik at det i stor grad lønner seg først å fylle opp sengene uansett. Det gjelder også finansieringen av rehabilitering, der det kan virke som om DRG-belønningen fungerer slik at det ikke lønner seg å drive spesialisert rehabilitering på samme sykehus i forlengelsen av inngrep og behandling. Det er svært viktig og riktig at departementet nå har nedsatt en arbeidsgruppe som jobber med disse og andre utfordringer ved finansieringssystemet, og det har komiteen uttalt seg positivt til. For å få til et bedre samspill mellom helseforetakene, mellom dem og kommunene og dem og ulike spesialister, røntgeninstitusjoner osv. trengs også et fjerde hovedgrep, nemlig å realisere IKT-potensialet i helsesektoren. Det handler om å øke pasienttryggheten, at man skal kunne få den beste behandling bygd på nødvendig pasientinformasjon hvor som helst i landet. Det vil også øke personvernet om man sikrer felles gode standarder og rutiner i alle deler av IKT-systemet i helsevesenet. Vi har svært mange dyktige miljøer som jobber på dette området, men vi har ikke greid å realisere potensialet godt nok. Det krever bl.a. en endring av helseregisterloven § 13, som statsråden har varslet at det arbeides med, som vil gjøre at man kan starte å kommunisere pasientinformasjon mellom foretakene og alle deler av helsevesenet og partene vi samarbeider med, på en bedre måte. Det femte grepet er likevel hovedsaken i helsevesenet, nemlig å vri ressurser fra reparasjon og over til forebygging. Regjeringspartiene gjør en ørliten start på dette når vi i innstillingen flytter 17,7 mill. kr til forebygging fra de regionale helseforetakenes rammer. Vi bruker 5 mill. kr til tiltak for tidlig oppdagelse av diabetes og til tiltak som kan hjelpe de berørte med å holde sykdommen i sjakk. Vi bruker 2 mill. kr på lysbehandling for psoriatikere. Vi styrker innsatsen for den lidelsen som berører folk flest, nemlig de ulike muskel- og skjelettlidelser, og satser 7 mill. kr på fysisk aktivitet og på å gjenoppta finansiering av prosjektet Sykle til jobben. Ikke minst legger vi inn 3 mill. kr til en bedre skolehelsetjeneste som en start på å satse på den i utsatte områder som Groruddalen, deler av Drammen, Finnmark osv. Dette er en kommunal oppgave, men komiteen har til de grader understreket viktigheten av denne i budsjettinnstillingen og i innstillingen til St. meld. nr. 20 for 2006-2007 om sosiale helseforskjeller, og vi mener det er avgjørende å kunne gi et signal ut til kommunene om at her skal det satses mer ved å gi et statlig bidrag til start på denne satsingen. En svært viktig del av statsbudsjettet er Omsorgsplan 2015 og utfordringene i eldreomsorgen, som komiteen har brukt mye tid på å arbeide med. Jeg mener at den avtalen som er inngått mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre, slik det framgår av innstillingen, vil bety et svært viktig skritt i retning av samarbeid og forbedringer av eldreomsorgen i stedet for en endeløs krangel som er politikken til liten ære. Denne avtalen innebærer forpliktelser for våre partier og Regjeringen og utgjør et langt og viktig løp fram mot 2015, og det skiller seg på denne måten fra det som er de vanlige merknader og anmodninger fra Stortinget til Regjeringen. Vi mener at punktene i avtalen tilfører omsorgsplanen viktige elementer, som Venstre og Kristelig Folkeparti i stor grad skal ha ære for at de har vært med på å legge inn. For eksempel å bygge opp statistikk i hver kommune over den enkeltes behov for heldøgns pleie- og omsorgstjenester og for sykehjemsplasser vil gi oss et bedre grunnlag nasjonalt og lokalt for å utvikle disse tjenestene. Å skape en verdighetsgaranti med nye og klare standarder og krav til kvalitet og også noen nye rettigheter vil gi eldreomsorg og -pleie en sterkere stilling i samfunnet. Det samme vil tiltakene for å bygge ny kompetanse som finansiering av fagskole for helse- og sosialfag innen 2009 og arbeidet med å dimensjonere behovet for og utbyggingen av sykehjem og heldøgns opphold, slik vi legger opp til, og slik at vi kan vurdere det måltallet som er stilt, nemlig 12 000 sykehjemsplasser innen 2015, på nytt hele veien. Vi ser fram til så snart som mulig å starte arbeidet med å gjennomføre denne avtalen og håper denne typen forpliktende samarbeid kan utvikles også i forhold til andre store utfordringer i Helse-Norge, som tiltak for rusavhengige og bedre utforming av samspillet mellom kommuner og helseforetak. Jeg anbefaler hermed komiteens innstilling.