Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Det var hyggelig, president. Tidligere i høst hadde Stortinget besøk av en delegasjon på regjeringsnivå fra Nicaragua. Landet er et av de fattigste og mest korrupte i Latin-Amerika, og det sier ikke så lite. På spørsmål om nettopp dette med korrupsjon satte delegasjonslederen fra Nicaragua ganske enkelt i en saftig latter. Korrupsjon i Nicaragua, nei, det var før det, før sandinistene kom til makten og kunne frigjøre det nicaraguanske folk. Nå var alt blitt så bra, mente han. Samtidig var han svært tydelig på at Nicaragua trengte mer penger fra Norge, mange penger – i mange år fremover. Han var glad for at Nicaragua allerede hadde fått hundrevis av millioner fra Norge, og håpet at det ville fortsette. Som han sa: «Norge er vår beste venn.» Han var ikke særlig glad for at jeg påpekte at Nicaragua ligger i verdenstoppen nettopp når det gjelder korrupsjon, at Nicaragua i praksis er i krig med alle sine naboland pluss noen til, og at USA faktisk er blitt Nicaraguas viktigste handelspartner. På denne måten satte den nicaraguanske regjeringsrepresentanten det hele i en sammenheng. Verdens diktatorer har mye til felles. De er tvers igjennom korrupte. De er helt uinteressert i befolkningens meninger og behov. De elsker norsk bistandspolitikk. De hater USA, og de bare ler når det stilles kritiske spørsmål om korrupsjon og fravær av demokrati og menneskerettigheter. Jeg fikk klar beskjed om at holdninger som mine var et problem for de nicaraguanske myndighetene, og det er jeg mektig stolt av. Den norske regjeringen har nå stoppet den økonomiske subsidieringen av landet. Det skal vi være glad for. Det burde ha skjedd for lenge siden, og Regjeringen bør nå foreta en kritisk gjennomgang av norsk bistandspolitikk. Det er sikkert mange andre land som bør settes på vent, slik som Nicaragua. Det er jo denne typen land som gjorde at bistandsministeren i sin tid kalte norsk bistandspolitikk for «naiv». Norsk bistandspolitikk er i dag i hovedsak basert på pengehjelp. Det har vi holdt på med i over 50 år. Likevel ser det ikke ut til at mottakerlandene makter å finne veien inn i den velstående verden. Velstand og velferd virker fremdeles like uoppnåelig for svært mange land. Forholdene i bistandslandene preges i skremmende grad av fattigdom, trangboddhet, kunnskapsmangel, sult, kriminalitet, korrupsjon og elendighet. Norsk bistandspolitikk preges i mellomtiden av tvetydighet. Regjeringen skryter med stadig stigende styrke av at vi gir og gir, i 2010 over 1 pst. av vår bruttonasjonalinntekt, nesten 30 milliarder kr. Men samtidig nekter Norge markedsadgang slik at de samme landene kan produsere, selge, eksportere, tjene penger og utvikle velferd og velstand. Mange norske politikere er gode på sosialpolitikk. La oss derfor tenke oss en parallell: Sett at en sosialklient får beskjed fra Nav om at han kan gjøre akkurat hva han vil. Han kan lyve, stjele, bruke våpen og dop – hva som helst, men to ting må han love: Han må ikke starte egen næringsvirksomhet, og han må ikke ta lønnet arbeid. Med en slik sosialpolitikk, hvilket annet alternativ har han da enn nettopp kriminalitet, vold, dop og rus? Parallellen til norsk bistandspolitikk er åpenbar. I verdenssamfunnet er de fattige landene nektet adgang til de viktige markedene. Hensynet til 50 000 norske bønder veier alltid tyngre enn hensynet til 500 millioner av verdens fattigste. Dermed er de ute av stand til å utvikle produksjon og eksport i et omfang som kunne gi dem vekst og velstand i et omfang som de kunne være fornøyd med. Og miseren fortsetter tross stadig økende bevilgninger over det norske statsbudsjettet. I november kom Norads årvisse resultatrapport. Den viste, som Aftenposten påpekte noen dager etter, at det faktisk ikke finnes noe sammenfattende regnskap for norsk bistand eller dens resultater. Fremskrittspartiet vil gjøre noe med dette. Fremskrittspartiets bistandspolitikk består av to hovedelementer. Det første er at fattige land skal få bistand. Men det skal knyttes strenge krav til bistanden. Mottakerlandene må utvikle demokrati og liberale økonomiske rammebetingelser, slik at landene etter hvert frigjør seg fra avhengigheten av økonomiske tilskudd. Deretter må vi være knallharde i våre krav til bekjempelse av korrupsjon. Korrupsjon er et hinder, ikke bare for demokrati, men også for velferd og velstand og økonomisk utvikling for alminnelige mennesker. Bistand skal ikke være en permanent løsning, men hjelp til selvhjelp.