Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-04-07:
NOKUTs evaluering av lærerutdanningen slo hardt. Umiddelbart rykket daværende statsråd Djupedal ut og sa: «Kravene til lærerutdanningen må skjerpes.(…) Dette arbeidet vil departementet umiddelbart starte opp.» (…) Det ble varslet en stortingsmelding om temaet, nå tidfestet til høsten 2008, men vi vet jo at med denne regjeringen kan «høsten 2008» bli et tøyelig begrep. Jeg synes lærerutdanningen er et glimrende eksempel på noe jeg oppfatter som en av de største utfordringene i norsk skole. Stortingsmeldinger skal løse alle utfordringer. I stedet for å løse problemene via de normale ansvarslinjer og gjennom daglig fokusering risikerer man at systemet sitter og venter på at stortingsmeldingen skal presenteres. De overordnede problemstillinger må selvfølgelig analyseres og forfølges gjennom stortingsmeldinger, men når det gjelder innholdsmessige og kvalitetsmessige utfordringer innenfor de retningslinjer man har, behøver man ikke det. Skolespørsmål må dreie seg om at man løser utfordringene på det nivået de skal løses, og at de tas tak i etter hvert som de dukker opp. Det dreier seg om å legge ansvaret der det skal ligge, og følge med på om ansvaret tas av dem som skal ta det. Lærerutdanningen foregår ved universiteter og høyskoler, som i all hovedsak er statlig eid. Mangfoldet på eiersiden er ikke stort. Institusjonene har fått mer autonomi. Det er riktig og viktig, men autonomi skal heller ikke bli anarki. Det må settes krav og mål, og det må følges opp fra eiers side om kravene oppfylles og målene nås. Dette er aktivt eierskap i praksis. Da kommer spørsmålet: Hvor aktivt har departementet vært for å få styrene til å ta sitt ansvar for kvaliteten ved de ulike institusjonene? Sett i lys av en rapport fra NOKUT som kom for et par år siden, og en rekke avisoppslag, der bl.a. Aftenposten påstod at en fireårig utdanning i praksis var treårig, grunnet et manglende «trøkk» i utdanningen, bør aktiviteten ha vært høy. Da jeg leste NOKUTs rapport, slo det meg at svært mange av utfordringene i rapporten er det jeg vil kalle rene institusjons- og driftsutfordringer. Hovedkonklusjonen i NOKUT-evalueringen av lærerutdanningen er at kvaliteten på norsk allmennlærerutdanning er altfor varierende. Det understrekes at det er et stort behov for bedre styring av institusjonene. Det er for store variasjoner mellom institusjonenes forvaltning av sitt styringsansvar, og rapporten sier at kulturen for utøvelse av ledelse har et betydelig forbedringspotensial. Det framgår at våre sentrale ambisjoner om helhet, sammenheng og god profesjonsforbereding i utdanningen ikke vil kunne realiseres uten en vesentlig tydeligere styringsinnsats enn det man finner på de fleste institusjonene i dag. Det handler altså om daglig drift og om departementet har vært seg sin eierrolle bevisst. Har man løpende stilt krav og fulgt opp institusjonenes arbeid slik en eier bør gjøre, og har man strammet inn praksis etter at rapporten forelå? NOKUT-rapporten beskriver teoriundervisningen og praksisopplæringen som to ulike verdener, og utdanningene preges ofte av små fagseksjoner med svakt utviklet samarbeid og innbyrdes konkurranse. Utvalget mener at en utdanning som er så lite organisatorisk integrert, vanskelig kan levere et godt sammenhengende utdanningstilbud. Det understrekes meget tydelig i rapporten at det er et klart behov for å styrke den faglige ledelsen av utdanningene ved institusjonene, og at det er behov for en mer aktiv bruk av kvalitetssikringssystemer for å sikre og utvikle utdanningskvaliteten. Dette vil også binde utdanningene bedre sammen. Det nasjonale nivået får i rapporten en klar henstilling om å bidra til dette. Begrunnelsen for styring av allmennlærerutdanningen er at den står i en særstilling som nasjonal oppgave, og at det derfor må legges til grunn en noe sterkere nasjonal føring enn for de fleste andre utdanninger. Hva har departementet gjort? Dette er praktisk, daglig eierskapsarbeid! Institusjonene har gjennom lov om universiteter og høyskoler en relativt høy grad av autonomi, og det er styrets ansvar at hele virksomheten drives slik loven forutsetter. Det er styrets visjon og strategi for utdanningen som hele tiden skal være retningsgivende for institusjonene. Derfor er det helt avgjørende for å ha mulighet til tilfredsstillende styring at organisasjonen utformes slik at det ligger til rette for god kommunikasjon mellom de ulike delene av institusjonen. Det er en utfordring for institusjonene å håndtere de nye kontrollfunksjonene som er gitt som styringsinstrument, og evalueringsutvalget er helt klar på at denne oppfølgingen på det tidspunktet ikke var tilfredsstillende. Er dette fulgt opp? Evalueringsutvalget fant urovekkende lave gjennomstrømningstall for allmennlærerutdanningen. Datamaterialet viser en fullføringsprosent på normert tid på 45 pst. og et frafall på hele 35 pst. Det er store variasjoner mellom institusjonene, noe som skulle tilsi at man har mye å lære av hverandre. Antallet studenter som fullførte på normert tid, varierte fra rundt 30 pst. og opp til 60 pst., og frafallet varierte fra 11 pst. til 51 pst. Det står i rapporten at da utvalget presenterte disse tallene for institusjonene, var det til dels ukjente størrelser for dem, til tross for at institusjonene selv står ansvarlig for innrapportering av tallene til NOKUT. Hva har departementet foretatt seg i forhold til dette? Krever departementet en type jevnlig rapportering som tvinger institusjonene til å gå inn i disse tallene? Gjennomgangen viste at bare et fåtall av institusjonene hadde gjennomført systematiske rapporteringer og analyser av gjennomstrømning og frafall. NIFU STEP ble satt til å gjøre jobben. Deres undersøkelse viser at studieprogresjonen i allmennlærerutdanningen er svak, og at omvalg og frafall er omfattende. Men det er jo dramatisk at styrene som har ansvaret for kvaliteten ved institusjonene, ikke selv initierte slike analyser, og det er ille om departementet ikke krever det nå. En annen hovedkonklusjon i rapporten fra NIFU STEP er at det er betydelig variasjon mellom institusjonene når det gjelder fullføringsandelen. Den varierer fra bare 37 pst. til hele 68 pst. Et annet interessant funn er at det viser seg å være en sammenheng mellom karakterkrav og andelen som har fullført utdanningen. Det viser seg å være bedre gjennomstrømning ved institusjoner med reelle karakterkrav. Rapporten til NIFU STEP avslører betydelige svakheter i datamaterialet på grunn av manglende/svak registrering, og bekrefter dermed de indikasjonene NOKUT fikk direkte fra institusjonene. Rapporten til NOKUT sier: «Evalueringspanelet vil fremheve som helt sentralt for utdanningsinstitusjonene å sørge for innsikt i nøkkeltall som bruk av ressurser, resultater og gjennomstrømning. Dette er av stor betydning for å kunne vurdere egen innsats, og for å kunne kartlegge behovene for å iverksette tiltak. Til dette arbeidet kreves et kvalitetssikringssystem som inkluderer nøkkeltall på en konstruktiv måte, og som ivaretar program- og instituttnivået i institusjonene.» Hva har departementet gjort i forhold til dette? Det er helt avgjørende at departementet utvikler det jeg vil kalle aktiv eierskapspolitikk på dette området, for å unngå at vi må gå tilbake til detaljert sentral styring. Det har ikke jeg tro på, og NOKUT-utvalget ønsker det heller ikke. Departementet må ta grep og sørge for bedre oppfølging og kontroll av institusjonene. Dette arbeidet burde Regjeringen ha igangsatt den dagen NOKUTs rapport forelå. Jeg håper at jeg tar feil, men dessverre synes mål- og resultatstyring av institusjonene ikke å være en prioritert oppgave for dagens regjering. Både NOKUT og NIFU STEP konkluderer med at det på grunnlag av de tilgjengelige data ikke er mulig å finne sikre sammenhenger mellom inntaksnivå, innsatsfaktorer og resultater. Hovedårsaken er at resultatvurderingen og rapporteringen fra institusjonene ikke holder tilfredsstillende kvalitet. Det er betydelige forskjeller mellom tallene som institusjonene har rapportert til NOKUT, og de tallene som NIFU STEP har hentet fra Statistisk sentralbyrå. Med mindre statsråden kommer med et overbevisende svar, er det min påstand at Regjeringens manglende fokusering på resultater og resultatoppnåelse medfører at institusjonene ikke har den oppfølgingen som det helt klart er behov for fra nasjonale myndigheter. Å varsle stortingsmeldinger som løsning på utfordringene vil lett føre til at man får en vente og se-holdning i institusjonene. De gjør ikke noe før stortingsmeldingen kommer. I så fall har Regjeringen oppnådd to års hvileskjær også på dette området med sin varsling av en stortingsmelding. Jeg ser fram til debatten, og håper statsråden kan overbevise meg om at jeg tar feil.