Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-05-25:
Det er en positiv og nødvendig opprydding i lekmannsinstituttet som behandles her i dag. Jeg skal likevel benytte sjansen til å holde et innlegg om noe som jeg ikke har hørt noen holde innlegg om, nemlig juryen. Det er et slags merkelig fenomen at jo flere fagjurister som samles, jo mer skeptisk blir de til juryen. Samtidig har jeg lyst til å meddele Stortinget at jeg i september i fjor var på et usedvanlig spesielt møte, et møte som ble avholdt i regi av det juridiske og medisinske fakultetet ved Universitetet i Oslo. Møtet handlet om sakkyndige i norske rettssaler. Media dekket dette først og fremst fordi det var noen der som hadde synspunkter på konkrete enkeltsaker, men seminaret handlet prinsipielt om sakkyndige. Ved historiske eksempler, både innenlands og utenlands, kom det etter hvert fram at de som hadde den største kritiske evne overfor sakkyndige, var juryer og ikke fagdommere. Bit for bit kom dette fram. Og de som har undret seg over fenomenet, kan bare lese Trygve Lange-Nielsens lange ferd med seg selv, som førte til at han arbeidet for å få opphevet dommer som han syntes var gale. Han sier jo nettopp det samme. Jeg har behov for å understreke dette, fordi det er noen som tror at når en Venstre-mann tar dette opp, er det for å mimre over Johan Sverdrup for ca. 120 år tilbake. Nei, det er rett og slett fordi vi lever i en tid hvor det etter hvert er spesialister på så mange forskjellige områder, at det å være allmenndannet i den betydning at man bærer med seg en tradisjon som er bredere enn sin egen fagtradisjon, i seg selv er et sunnhetstrekk. Det er faktisk det som i praksis gjør at vi som borgere velger folk som skjøtter tillitsverv både på storting og i regjering. Jeg vil bare med disse ordene på vegne av Venstre markere at vi mener dette fortsatt om juryens plass i det norske rettssystemet. Det svekker ikke argumentasjonen for andre lekmedlemmer i rettssystemet. Jeg synes det er viktig å si det. Jeg synes det er veldig viktig å si det, nettopp fordi vi er i et land hvor det juridiske felt lider av en mangel på tradisjon for forskning om seg selv. Det har skjedd veldig mye for å gjøre noe med det, men den tradisjonen burde jo mane til ettertanke. En jury som møtes, møtes jo nettopp fordi de ikke skal være der med den opplevelse at de har vært der hele tiden, og det som kan forebygge alle former for systemblindhet, er viktig. Dette står ikke i og for seg i denne saken, men jeg synes det var svært viktig å ha det sagt. En får oppfatte det som et tilrop til statsråden i hans arbeid med saken. Så til den saken som foreligger. Venstre følger innstillingen, med to unntak. Vi vil støtte Høyre og Fremskrittspartiets forslag om aldersgrenser, og jeg skal være prinsipiell. Det er 15 år siden jeg ble stoppet av noen tidligere pensjonerte fylkesleger, som så alvorlig på meg og sa: Dørum, det er aldersapartheid i Norge! Så opplever jeg at mennesker over en viss alder nærmest beskrives som eldrebølgen. Man har følelsen av at det kommer en slags tsunami rullende utover landet. Det må jo være slik at en borger er en borger, og et individ er et individ, når først myndighetsalderen er inntruffet. Så for meg er det helt naturlig å stemme for det forslaget som sier at man kan utøve de verv som er omtalt når man er 18, og så får aldersgrensen oppad være som på alle andre forhold i livet, være preget av skikkethetsvurderinger. Da kan det som kjent være slik at man litt uavhengig av hvilken alder man har, kan ha litt ulik skikkethet på forskjellige måter. Individer betraktes på den måten. Er det noe jeg virkelig reagerer sterkt på, bl.a. fordi jeg har holdt på med politikk så lenge, så er det denne kollektivistiske betegnelsen av mennesker som har passert 60+, og det er noen av oss. Det er nesten som at når vi er ved det tidsskillet, blir vi forfremmet til barn igjen, og når vi blir riktig voksne, får vi jo honnørrabatter. Så jeg tar et ideologisk oppgjør med denne forkrøplede måten å nærme seg den eldre del av befolkningen på. Man kan ikke snakke om noen, inkludert meg, som en slags tsunami som kommer rullende. Så får vettet vårt bli vurdert av kyndige folk når man kommer så langt. Så til forslag nr. 4. Det får være et hjertesukk. Jeg har sukket over at det forslaget ikke har vært der før i en annen situasjon, så jeg får ta ut min legning og delta i sukket ved å stemme for noe som er det nærmeste en stortingsrepresentant kan stemme for uten å være uforsvarlig med penger, nemlig å be noen vurdere noe. Jeg kommer da også til å stemme for forslag nr. 4, fordi jeg tror det er et saklig poeng i det. Men jeg ville aldri kunne ha stemt for det hvis det hadde vært et bevilgningsforslag, for det ville ha vært helt useriøst. Men det nærmeste vi i Stortinget kommer til å fatte en slags sympatiresolusjon, det kan jeg ikke la være å stemme for i denne sammenheng.