Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-04:
Det er med tilfredshet jeg konstaterer at flertallet går inn for at det opprettes en klagenemnd i utlendingssaker, og for at valget har falt på en nemnd som skal behandle alle klager over vedtak etter utlendingsloven som er truffet av Utlendingsdirektoratet i første instans. Den viktigste grunnen til at Utlendingsnemnda er et bedre alternativ enn en nemnd til bare å behandle asylsaker og saker som har tilknytning til dem, er at de samme hensynene som taler for at asylsakene tas ut av departementet for å bli behandlet i en uavhengig nemnd, også gjør seg gjeldende for de andre klagesakene. Jeg legger vekt på at nemnda vil bli et domstollignende organ og dermed den type organ som anses best skikket til å ivareta rettssikkerheten i enkeltsaker. Når departementet blir avlastet for enkeltsakene, vil det kunne konsentrere seg mer om å sørge for et til enhver tid oppdatert og hensiktsmessig lov- og forskriftsverk. Med andre ord vil departementet kunne sette større krefter inn på det arbeidet som er departementets egentlige oppgave, nemlig å utforme politikken på området. Jeg kan ikke være enig i påstanden om at denne reformen bidrar til uklarhet i ansvarsforhold. Jeg vil snarere si tvert om. Departementet vil sette i gang et omfattende arbeid med å få etablert nemnda, herunder utarbeide instruks og forslag til en rekke forskriftsbestemmelser i tilknytning til de nye bestemmelsene. Det må i denne forbindelse tas stilling til hvilke humanitære organisasjoner som skal foreslå nemndmedlemmer, og hvor mange den enkelte organisasjon skal foreslå. Jeg har i denne sammenheng merket meg komiteens uttalelse om at det i hovedsak bør dreie seg om organisasjoner som arbeider med saker relatert til flyktning- og asylområdet. Jeg er også glad for at det er flertall for de øvrige forslagene i proposisjonen. Endringene innebærer at vi får et bedre og klarere regelverk enn det vi har i dag. Jeg vil særlig understreke at utlendingers rettssikkerhet ikke bare styrkes gjennom opprettelsen av en nemnd, men også gjennom flere av de andre endringene. I denne sammenheng viser jeg til de nye reglene om kompetanse og fremgangsmåte som må følges i tilknytning til bestemmelsene i § 37, om identifisering. Tidsrammen gjør at jeg skal begrense meg til å kommentere en av paragrafene som ikke gjelder nemnd, nemlig § 37. Gjennom de nye bestemmelsene har vi her fått et atskillig bedre verktøy enn vi har i dag når det gjelder å få identifisert utlendinger som ønsker opphold i vårt land. Selv om utlendinger kan ha aktverdige grunner for å komme hit uten dokumenter som viser hvem de er, finnes det ikke beskyttelsesverdige grunner til at de skal kunne holde sin identitet skjult for norske myndigheter etter at de er kommet til landet og befinner seg i trygghet her. De nye bestemmelsene om plikt til å medvirke til å avklare sin identitet øker muligheten for at den enkelte utlending blir registrert med korrekt identitet. Dersom det senere skulle oppstå grunn til å anta at den registrerte identiteten likevel ikke er den riktige, oppstår det igjen plikt til å medvirke til en avklaring. Også i dag kan det foretas nærmere bestemte undersøkelser dersom utlendingen ikke medvirker til å avklare sin identitet. De nye bestemmelsene gjør det imidlertid klart at dette også gjelder undersøkelse av utlendingens bolig. Justiskomiteen skriver i sin innstilling at den «i motsetning til Regjeringen » mener «at kravet til mistanke om at feil identitet er oppgitt må være en konkret, kvalifisert mistanke like sterk som det som kreves etter straffeprosessloven for andre typer husundersøkelser ». At Regjeringen skulle ha en annen oppfatning, må bero på en misforståelse. Departementet skriver i proposisjonen at bestemmelsen i Grunnloven § 102 om at husundersøkelser ikke må foretas «uden i kriminelle Tilfælde », «krever antagelig ikke like sterk mistanke som lovgiver har valgt som vilkår for bl.a. ransaking etter straffeprosessloven. » Det fremgår imidlertid av lovforslaget at departementet nettopp har valgt å stille krav om like sterk mistanke for husundersøkelse etter § 37 som for ransaking etter straffeprosessloven, idet det kreves «skjellig grunn til mistanke » i § 37 tredje ledd. Jeg viser her til straffeprosessloven § 192. Etter min mening vil dagens vedtak bety en stor forbed ring av saksbehandlingen i utlendingssaker, ikke minst sett fra et rettssikkerhetssynspunkt. La meg så kort kommentere spørsmålet om barns status, som var gjenstand for en viss replikkveksling tidligere i debatten her. At barn under 18 år som har stiftet egen familie, ikke har rett til familiegjenforening etter Regjeringens forslag, betyr ikke at de ikke kan få det. Forskjellen er at de vurderes på individuelt grunnlag. Som det fremgår av det representanten Marthinsen sa, er det nettopp slik Arbeiderpartiet ønsker at det skal være, det blir etter Regjeringens forslag. Det blir ingen automatisk rett til verken familiegjenforening eller avledet flyktningstatus, men en individuell vurdering av søknader fra disse barna. La meg også si til slutt at forslaget om mulighet for å avvise psykisk syke er et uttrykk for en bestemmelse som skal ivareta mennesker som ikke er i stand til å ivareta seg selv. Det er det som er formålet med bestemmelsen, og det er slik den skal praktiseres.