trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-04-09:
Aller først vil jeg nevne at det har vært en vaksinedebatt i det siste, og det har vært tendenser til å blande kortene litt i den debatten. HPV-vaksine eksisterer allerede, så dette er ikke en debatt om vi skal ha vaksinen eller ikke, men det er en debatt om vi skal ha en innhentingsvaksine, i første omgang for jenter og kvinner mellom 13 og 26 år, og eventuelt også innføre den for gutter. For Venstres del er det ingen tvil om at vi er for HPV-vaksine slik den eksisterer i dag, og som tilbys jenter i 7. klasse. På linje med Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet og andre her, også Høyre, er vi åpne for at det kan være en riktig prioritering å tilby en innhentingsvaksine. Så vet vi at prisen for det i hvert fall er 50 mill. kr. Og skal vi ta med guttene også, blir det ytterligere kostnader. Dette er en budsjettsak, og det er veldig sjelden vi bevilger penger gjennom et representantforslag. Når vi samtidig får en folkehelsemelding og skal føre en prioriteringsdebatt, synes Venstre det er naturlig å se disse debattene i sammenheng – 50 mill. kr er også en prioritering. Det er ingen tvil om at vaksine i 7. klasse er riktig. Så er den neste debatten om de 50 mill. kr på innhentingsvaksine er et riktig prioriteringstiltak. Flere har vært innom opplysningsarbeid og informasjonsvirksomhet. Det er nevnt de to tiltakene som en i dag har med vaksine i 7. klasse og screening for kvinner over 25 år, men få har nevnt det tredje konkrete tiltaket, som er opplysnings- og informasjonsarbeid. Representanten Røbekk Nørve gjorde det innledningsvis i debatten angående helsestasjoner for ungdom og en egen ungdomshelsestrategi. En kan tenke seg at de midlene som skal til for å drive informasjons- og opplysningsarbeid, om bruk av prevensjon f.eks., er betydelig mindre enn 50 mill. kr. Det blir også en prioriteringsdebatt, som jeg mener hører hjemme i diskusjonen om folkehelsemeldingen. I Oslo har vi Sex og samfunn, som særlig retter seg mot de unge. Dessverre finnes det tilbudet i mindre grad utover i landet. En kunne tenke seg at de kunne få en større rolle i å drive informasjons- og opplysningsarbeid. Det er også sånn at noen er mer utsatt for å få viruset enn andre. Det hører også med i denne debatten. Så for Venstres del, selv om vi ikke støtter forslaget fra Arbeiderpartiet i denne runden, er vi åpne for å føre debatten videre og se på om dette er en riktig prioritering. Vi har også fått med oss at nyere kunnskap viser at dette er samfunnsøkonomisk lønnsomt. Men fortsatt er det sånn at det vil være en prioriteringsdebatt om også annen innsats når det gjelder forebyggende folkehelsearbeid.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-04-09:
For det første er jeg veldig glad for at komiteen er så samlet som den er. Til SVs Audun Lysbakken: Jeg er veldig glad for at dere ikke fremmer forslaget om et register, og heller ikke et nei-register. Det er bare å se til Sverige, som har brukt store ressurser på å etablere et nei-register og har lyktes veldig dårlig med antallet transplantasjoner, og som har en lang venteliste på det. Det er ganske mange andre tiltak som er viktige – og viktigere, antagelig – for å redusere ventelistene enn dagens lovvedtak. Et av de virkemidlene er utdanning av flere, særlig nyreleger – nyrer er det store volumet når det gjelder transplantasjoner – men også kirurger generelt og spesialsykepleiere. Så er det også de økonomiske rammebetingelsene for å drive denne virksomheten, både ved Rikshospitalet og de 28 donorsykehusene. Vi så en ganske betydelig vekst i antallet innmeldte potensielle donorer da det ble etablert en DRG-kode for donasjon. Dette er en ganske tidkrevende prosess som helsepersonellet er nødt til å ha tid til, og det er ikke bare samtalen med de pårørende, men også kartlegging av hvem som er potensielle donorer. Så er det organiseringen av transplantasjonsvirksomheten ved Rikshospitalet. Vi har jo bl.a. transplantasjonskoordinatorer. Det er viktig at de får gjøre en jobb, er dedikert for den oppgaven. Det har Rikshospitalet vært flinke til. Blant annet i Sverige, Tyskland og Frankrike ser vi en ventetid på bl.a. nyrer på opp til fire år – i Norge er den stort sett under ett år – bl.a. fordi organiseringen er uhensiktsmessig, fordi det er mer økonomisk gunstig at pasientene får dialysebehandling, som jo er den dårligste løsningen for dem som kan få transplantasjon, eller fordi de har et register som gir mye mindre tilgang på donorer enn det vi har i Norge med den praksisen vi har her. Det aller viktigste vi gjør, er å sørge for at folk tar stilling, og da reduserer man også veldig det som Lysbakkens forslag innebærer – at de pårørende kan bruke sin vetorett. Det er det sjelden de gjør i dag, men dessverre litt for ofte. Da er det informasjonsarbeidet som er viktig, og jo flere som har tatt stilling, jo mindre krevende blir den samtalen for helsepersonell. Dette er etter alt å dømme den minst byråkratiske måten å gjøre det på. Det er den mest kostnadseffektive måten å gjøre det på, og det er antagelig også den mest etiske og verdige måte å gjøre det på, kontra å skulle ha et register som man skal måtte sjekke ut. Og når er det juridisk bindende? Det er jo den utfordringen man står i, og man kan aldri avvikle et sånt register.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-04-09:
La meg først få si at det er prisverdig og viktig at Senterpartiet har fremmet dette forslaget, som jeg også vet at det er et bredt engasjement rundt i en rekke organisasjoner og blant mange enkeltmennesker som har opplevd at et tilbud de sterkt ønsker, ikke er der i dag. Det er også en viktig påminnelse til oss i komiteen og i Stortinget om at en helt avgjørende del av debatten, både om eldreomsorgen og om omsorg for personer med demens, er hvordan vi kan styrke tilbudet til dem som bor hjemme. Det er en tendens til at diskusjonen om sykehjem tar all oppmerksomhet. Utviklingen av hjemmetjenestene i kommunene og et godt dagaktivitetstilbud fortjener en mye mer sentral plass i diskusjonen om framtidens omsorg. Det er helt riktig at tempoet i utbyggingen av dette tilbudet har vært for lavt. Det må de kommunene som ikke har gjort sin del av jobben, ta et ansvar for, og det må forrige regjering ta et ansvar for. Det må det nåværende flertallet ta et ansvar for. Men når noen til nå i debatten har påpekt at de rød-grønne partiene kritiserer en politikk som også vi har hatt et ansvar for, er det enkle svaret på det at det er lov å lære. Det er til og med ganske viktig å erkjenne det når de politiske grep man har tatt, ikke har fungert godt nok. Men da er det også avgjørende at det nye flertallet tar det innover seg. Forskjellen på de forslagene som behandles i dag, er jo nå ikke retningen, men tempoet i innfasingen av de nødvendige tiltakene, som er både økte ressurser og sterkere krav for at kommunene skal få dagaktivitetstilbudet på plass og et spørsmål om hvor raskt den nødvendige lovfestingen skal komme. Det vi har fått klarlagt i løpet av behandlingen av denne saken, er hvor omfattende mangelen på dagaktivitetstilbud er rundt om i landet. Ifølge brevet fra departementet er det altså 23 000 hjemmeboende med demens som ikke får det tilbudet de har behov for, og det er et svært høyt tall. Dette handler om livskvaliteten for mennesker med demens, det handler om forebyggende helsepolitikk, muligheten til å hindre sykdommen i å utvikle seg raskt, og det handler ikke minst om nødvendig avlastning for pårørende. Derfor er det av så stor betydning at vi får dette tilbudet raskere på plass enn det det nå legges opp til. Når det er sagt, er jeg glad for at flertallet også er med på viktige tiltak. Jeg er glad for at vi nå får en tidsfrist for når lovfesting skal være på plass. SV vil senere i dag sekundært stemme for det forslaget til vedtak som er fremmet av regjeringspartiene, samtidig som vi vil stå fast ved at det hadde vært mulig å gjøre dette raskere, for lovfesting innen 2020 betyr altså at det vil gå fem år til, uten at vi har de nødvendige garantiene for at tilbudet bygges ut i det tempoet vi trenger for å nå de målene som vi deler. SV står bak tre forslag sammen med Senterpartiet. Det handler om å fastsette plikt til å få tilbud på plass allerede i år, sørge for tilbud til alle innen 2017 og nødvendige endringer i tilskuddsordningen. Vi kommer til å stemme for de tre forslagene, og så kommer vi sekundært til å stemme for forslaget til vedtak fra regjeringspartiene og samarbeidspartiene.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-04-09:
Antallet norske kvinner som får livmorhalskreft, og ikke minst utviklingen i antall unge kvinner som får det, er veldig urovekkende, og derfor er det viktig at vi også politisk samler oss om et mål om å bekjempe denne sykdommen. Vi har tatt utgangspunkt i den metodevurderingen som allerede er omtalt i debatten, som tyder på at det vil være en veldig tydelig helsemessig gevinst, og også være lønnsomt i et samfunnsmessig perspektiv, om vi utvider vaksinasjonstilbudet, sånn at HPV-vaksine ikke bare inngår i barnevaksinasjonsprogrammet, men også er noe som tilbys jenter i alderen 16 til 26 år, og også dem som av ulike grunner har sagt nei til å delta i barnevaksinasjonsprogrammet på dette punktet. Vi ser fram til den vurderingen som kommer, og som vi regner med regjeringen vil gå grundig inn i med tanke på de eventuelle positive effektene av å gjøre det som en rekke andre land har gjort, nemlig å innføre en kjønnsnøytral vaksinering. Så på den bakgrunn kommer SV til å stemme for de forslagene vi også har sluttet oss til i innstillingen, som er de samme som Arbeiderpartiet har fremmet.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
En forpliktende opptrappingsplan inneholder som regel tre elementer. Det ene er en beskrivelse av det som er gode tilbud – mangfoldet i det. Det andre som en opptrappingsplan vanligvis inneholder, er juridiske virkemidler for å sørge for at kommunene gjør det som er jobben, og det tredje som en opptrappingsplan ofte inneholder, er økonomiske virkemidler. Alt dette har vi nå satt i gang, og med det vedtaket som Stortinget gjør i dag, om å sette en dato der vi kommer med en lovfestet plikt, er alle virkemidlene i en opptrappingsplan på plass, samtidig som vi nå lager Demensplan 2020, der vi nå for første gang involverer mennesker med demens og deres pårørende i arbeidet. Så jeg oppfatter at alt det som en oppnår med en opptrappingsplan, i realiteten er igangsatt, og da skal vi ikke bruke tid på å lage andre dokumenter, men vi skal bruke tiden på å gjennomføre det som vi nå er blitt enige om.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
Jeg oppfatter det slik at tilskuddsordningen er god. Vi har også gjort noen justeringer, som gjør den noe mer fleksibel. Vi er for så vidt også åpne for mulige justeringer av dette, som jeg også sa i mitt innlegg. Men jeg oppfatter det nok slik at hovedårsaken er at kommunene ikke har opplevd at det har vært fastsatt et tidspunkt for når de har plikt til å gjøre denne oppgaven. Og som representanten vet, prioriterer kommunene ofte de oppgavene som de har plikt til å gjøre, og så skyver de på de oppgavene de ikke har plikt til å gjøre. Det ville vært urealistisk å sette fristen til 2017, rett og slett fordi kommunene vil trenge tid til å etablere dette tilbudet. Høyre var i forrige periode enig med Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV om at en skulle vente med å sette en tidsfrist til en så at kommunene hadde etablert tilbudet, ut fra den begrunnelse at det hjelper ikke å innføre en plikt for kommunene hvis tilbudet faktisk ikke eksisterer, og at kommunene trenger tid til å etablere det. Nå forsterker vi dette – gjennom det vedtaket som Stortinget gjør i dag.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
Som representanten vet, vil det ikke være slik at kommunene venter til 2020 med å etablere tilbudet. Det at Stortinget i dag sier at denne plikten vil inntre fra 1. januar 2020, vil trolig føre til at det blir fortgang i kommunenes arbeid med å etablere et tilbud og å søke om pengene som er bevilget over statsbudsjettet, men som dessverre ikke er blitt brukt opp, fordi presset mot kommunene ikke har vært sterkt nok. Jeg er helt overbevist om at en nå vil se en helt annen fart i utbyggingen av tilbudet. Det betyr at de som i dag ikke får et tilbud, raskere vil få et tilbud. Og en vil ikke måtte vente i fem år før en ser en slik utvikling. Den utviklingen tror jeg vil starte fra det tidspunktet – og det er nå – kommunene blir klar over at Stortinget kommer til å innføre denne plikten fra 1. januar 2020. Jeg tror vi vil få se en betydelig raskere forbedring enn det en så under forrige regjering.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
HPV-vaksinen ble innført i barnevaksinasjonsprogrammet høsten 2009, på bakgrunn av en anbefaling fra Folkehelseinstituttet i brev av 12. april 2007. Jeg siterer fra dette brevet: «Det anbefales at HPV-vaksinen innføres i vaksinasjonsprogrammet og tilbys alle jenter i 11 – 12 års alder. Det anbefales også at det gjennomføres innhentingsvaksinasjon opp til 16 års alder.» Den gangen ble det besluttet å innføre HPV-vaksine som et tilbud til jenter i 7. klasse, 12 år. Høsten 2015 er det det sjuende kullet med jenter i 7. klasse som får tilbud om HPV-vaksine. Det første kullet som fikk tilbudet som 12-åringer, fyller 18/19 år i løpet av skoleåret 2014/2015. Oppslutningen om vaksinen har vært økende etter en turbulent start. Nå vaksineres opp mot 75–80 pst. av jentene som har fått tilbud om vaksinen. Den daværende regjeringen Stoltenberg II fant ikke midler til et opphentingsprogram for jenter opptil 16 år, til tross for anbefalingen fra Folkehelseinstituttet. Dette var en uheldig beslutning, ettersom ferske beregninger fra Folkehelseinstituttet viser at dersom et program med en innhentingsvaksine inntil 16 år var blitt innført samtidig med at vaksinen ble innført for 12 år gamle jenter i 2009, ville det spart langt flere liv enn en kan oppnå ved en innhentingsvaksine opptil 26 år hvis dette introduseres fra 2016. Forslagsstillerne er godt kjent med dokumentasjonen for at et utvidet tilbud om vaksinasjon for kvinner opptil 26 år er vurdert som kostnadseffektivt av Kunnskapssenteret. Forslagsstillerne er også kjent med at forslaget har budsjettmessige konsekvenser og må vurderes og behandles som en del av den ordinære budsjettprosessen. Kunnskapssenteret har nylig levert to rapporter om HPV-vaksinasjon av gutter. Det er Folkehelseinstituttet som gir departementet faglige råd i vaksinespørsmål, og som også vurderer disse rapportene. Rapportene og Folkehelseinstituttets vurdering vil samlet være et godt grunnlag for å ta stilling til om vaksinen bør tilbys gutter gjennom barnevaksinasjonsprogrammet. Jeg vil ta stilling til om Prioriteringsrådet også bør forelegges saken når vi har mottatt anbefalingen fra Folkehelseinstituttet. Spørsmålet om en eventuell innføring av kjønnsnøytral vaksinering vil også måtte vurderes i forbindelse med den ordinære budsjettprosessen.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
Vi har det vel dokumentert at et innhentingsprogram for kvinner opptil 26 år vil være et kostnadseffektivt tiltak. Det vil ikke være like bra som om den forrige regjeringen hadde utvidet dette til 16 år den gangen man innførte det for 12-åringer. Da ville en hatt en betydelig bedre effekt av tiltaket. Men det er fortsatt et effektivt tiltak, og for denne regjeringen, som for forrige regjering, vil dette derfor være et spørsmål som en er nødt til å diskutere i forbindelse med budsjettet – om en prioriterer det eller ikke. Forrige regjering prioriterte det ikke. Denne regjeringen vil vurdere om vi skal prioritere det, men det er altså et prioriteringsspørsmål. Vi forutsetter at alle de tiltakene som er igangsatt på Helse- og omsorgsdepartementets budsjettområde, er kostnadseffektive tiltak. Det ligger i bunnen når vi prioriterer å iverksette tiltak i budsjettet.
Bent Høie (Høyre), 2015-04-09:
Jeg er enig i det som representanten sier. Jeg tror også at de beste forutsetningene for en sånn samtale ligger i det lovforslaget som får flertall, selv om dette er et område med dilemmaer, og det er også argumenter for det som var flertallets syn i innstillingen, og det som her er SVs forslag. Men jeg tror at når en ser dette til slutt og har en vurdering både prinsipielt og ut fra hva som faktisk best bidrar til et tillitsfullt forhold, vil det være den tilnærmingen som flertallet står bak i loven. Så vil loven i seg selv bidra til at dette er et område som blir tydeligere, og det er noe av det som også har vært hensikten bak loven. Så gir vi også, som jeg sa i mitt innlegg, helseregionene i oppdrag å følge dette opp, bl.a. med å informere og opplære personell til på en enda bedre måte å kunne håndtere disse spørsmålene.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2015-04-09:
Jeg vil også få lov til å takke for en verdig åpning av Stortinget i dag i forbindelse med markeringen av 9. april. Temaet i dag er en verdig eldreomsorg og det å gi et godt tilbud til demente. Innen 2050 vil antallet demente mer enn fordobles som følge av aldersutviklingen, og flere av disse vil bo hjemme. Det utfordrer oss. Dette er mennesker som har behov for mening og livskvalitet i hverdagen. Pårørende får ofte en stor arbeidsbelastning ved at ektefelle eller foreldre får en demensdiagnose. Et dagaktivitetstilbud vil gi avlastning og visshet og trygghet for pårørende om at deres kjære har en hverdag ut av ensomhet og en hverdag med mening. Stortinget har tidligere vært opptatt av dette og vedtatt en målsetting om at det skal etableres dagtilbud for demente som er hjemmeboende, og det ble i 2012 opprettet en tilskuddsordning for kommuner som ville etablere et slikt tilbud. Det har vært fastslått fra talerstolen her i dag flere ganger at dette tilbudet ikke er blitt brukt nok. Det er kun opprettet 2 000 plasser, og det var til fordeling til over 2 900. Så mange som 160 kommuner har hittil ikke søkt på ordningen, og det er 23 000 som ikke har et tilbud i dag. Den rød-grønne regjeringen lyktes ikke med å stimulere kommunene til å bygge ut det ønskede antall dagaktivitetsplasser for personer med demens. Nye grep var og er helt nødvendig. Det er derfor utrolig godt nytt i dag at man lovfester et dagtilbud for demente innen 2020. Kommunene må nå få fart på seg og etablere gode tilbud. I Drammen kommune er det i samarbeid med Sanitetsforeningen opprettet et dagaktivitetstilbud for demente i Villa Fredrikke. Ordføreren i Drammen og jeg var på besøk rett før påske, og jeg lovte en av brukerne av tilbudet å fortelle Stortinget i debatten i dag at kvaliteten på tilbudet er viktig. Hun var veldig opptatt av at gruppene ikke måtte være for store, og at aktiviteten må tilpasses. Det holder ikke bare å opprette et tilbud – tilbudet må ha mening og innhold. Det forskes også rundt aktiviteter for demente i dag, og Heidi Wang fra Høgskolen i Nord-Trøndelag har fått midler fra Forskningsrådet og Kavlifondet nettopp for å dokumentere hvordan dagaktivitetstilbud for demente kan gi utsatt sykdom, redusert medisinering og forebygge angst og depresjon. Så det vi vedtar i dag, gir bedre helse. Demensplan 2020 ønskes velkommen.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-04-09:
Som flere har sagt her i salen i dag, er vi i store trekk enig i denne proposisjonen. Vi i Arbeiderpartiet støtter også det at helseforetakene og sykehusene skal ha en mer tydelig og systematisk praksis for å adressere spørsmålet om donasjon når dette er aktuelt. Vi understreker veldig sterkt at helsepersonell må ha de gode verktøyene for respektfull samtale med pårørende, som også representanten Lysbakken var inne på, når spørsmålet om donasjon kommer opp – altså en skikkelig og god samtale, og det er ingenting i loven som motsier det. Hva vil helseministeren gjøre for å sikre at helsepersonell har den nødvendige kompetanse og kunnskap for å ta spørsmålet om donasjon opp med pårørende på en god og etisk forsvarlig måte?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2015-04-09:
Jeg stemte feil.
Ingjerd Schou (Høyre), 2015-04-09:
Jeg stemte ikke.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-01-13:
Eg vil på vegner av stortingsrepresentantane Anne Tingelstad Wøien, Heidi Greni og meg sjølv fremja eit representantforslag om ein forpliktande opptrappingsplan for etablering av dagaktivitetstilbod for heimebuande personar med demens.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2015-01-13:
Som eg sa i mitt innlegg, har regjeringa her lagt eit offensivt og godt grunnlag for at me skal lukkast med utdanningsbistanden. Men som òg ministeren var inne på i sitt innlegg, er det jo ikkje berre avgjerande kva Noreg gjer her, det er kva me kan få ei samla verd til eigentleg å gjere. Her forstår eg at det no blir jobba bevisst mot september og dei måla som me håper blir lagde da – som skal bli lagde da – i FN. Så spørsmålet mitt er kva Noreg gjer. Eg forstår at me m.a. vil ha ein eigen konferanse. Me veit òg at Gordon Brown bevisst jobbar med dette og har fått i oppdrag av FN å jobbe med det, for å prioritere det. Mi utfordring er å seie noko nærare om kva strategi Noreg legg for at møta i september i New York skal bli ein suksess.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2015-01-13:
Utenriksministerens eksempler fra Sør-Korea og Kenya er veldig interessante og er en utfordring og et tankekors i utviklingspolitikken. Arbeiderpartiet slutter seg til denne stortingsmeldingen, som vi synes er veldig bra, og også til de overordnede målene som er skissert. Det gjelder selvfølgelig utdanning for jenter og marginaliserte grupper. Det gjelder ikke minst overgangen fra utdanning til arbeid. Mine spørsmål til utenriksministeren blir: Hvordan vil regjeringen og utenriksministeren følge opp denne meldingen? Hvordan vil utenriksministeren konkretisere de gode målene som står her, ikke bare med økte midler, men kanskje først og fremst med rammebetingelser som muliggjør å få barn igjennom grunnskolen, f.eks. i Etiopia – som var et av de landene ministeren nevnte – og med nødvendig infrastruktur?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2015-01-13:
På side 11 i innstillingen viser komiteen til yrkesfag. Det står at «yrkesfag har en svak stilling i utdanningssystemet i mange av de fattigste utviklingslandene, mens de aktuelle arbeidsmuligheter i stor grad finnes i landbruket og relaterte næringer samt i praktiske yrker som krever håndverkskompetanse i små og mellomstore bedrifter lokalt». Det står videre: «Komiteen anser dette misforholdet som en strukturell hindring for relevant opplæring som styrker sysselsetting og verdiskaping.» Min utfordring til ministeren er: Vi venter på en stortingsmelding om næringsutvikling. Mitt spørsmål er da: Hvordan knytter man innstillingen i dag til utvikling og ferdigstilling av en stortingsmelding om næringsutvikling? Jeg skulle gjerne også ha knyttet den til en stortingsmelding om menneskerettigheter, MR. Hvordan knytter man disse meldingene sammen? De går klart i samme retning når det gjelder demokratiutvikling og især utdanning.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2015-01-13:
Eg vil begynne med nokre ord John F. Kennedy sa til den amerikanske kongressen i 1961. Han sa at våre framsteg som nasjon kan ikkje gå raskare enn våre framsteg innanfor utdanning. Desse orda var sanne då, og dei er like sanne i dag. Stoltenberg II-regjeringa føreslo i det siste budsjettet sitt ei betydeleg styrking av utdanningsbistanden og varsla eit vidare løft til 3 mrd. kr i løpet av stortingsperioden. Gjennom stortingsmeldinga Utdanning for utvikling følgjer regjeringa opp og aukar støtta til utdanningsbistand. Senterpartiet er glad for at det er tverrpolitisk einigheit om at Noreg skal ha ei leiarrolle innanfor utdanningsbistand. Det finst eit ordtak som seier at utdannar du ei jente, utdannar du ein heil landsby. Senterpartiet meiner at å styrkje retten jenter har til utdanning, er noko av det viktigaste norsk bistand kan bidra til. Styrkt utdanning for kvinner har mange ringverknader for samfunnet. Kvinner som har fått sjansen til å få noko skulegang, giftar seg seinare, og dei giftar seg oftare av fri vilje. Det gjev færre tenåringsgraviditetar og ei berekraftig befolkningsutvikling. Til dømes i Mali har ein sett at kvinner med vidaregåande skulegang i gjennomsnitt får tre ungar, mens dei som ikkje har fått gå på skule, i gjennomsnitt får sju ungar. Senterpartiet meiner dei neste globale utdanningsmåla må adresserast med omsyn til ulikskap og vere i tråd med det som var Noregs posisjon fram til regjeringsskiftet. Vi stussa over at regjeringspartia ikkje vil stø ein merknad som stadfester dette målet. Det er eit faktum at dei samfunna som har større likskap, er betre samfunn å leve i, ikkje berre for dei fattige, men også for befolkninga i det heile. Også skuleprestasjonane er betre i land med betre fordeling. Få ungar er i stand til å lære på ein god måte utan at dei grunnleggjande behova er dekte. Sikker tilgang på mat og vatn er heilt nødvendig. Om lag eitt av tre menneske i Afrika sør for Sahara er i dag definert som underernært. Med auka folkesetnad blir den eksisterande matproduksjonen delt på stadig fleire. Det hastar med å starte ei utvikling der produktiviteten aukar basert på ei berekraftig forvalting av jorda. Vi i Senterpartiet vil understreke at Noreg må satse sterkare på landbruksbistand i åra som kjem, også innanfor utdanningsbistanden.
Trine Skei Grande (Venstre), 2015-01-13:
For oss som var observatører i FN under prosessen knyttet til tusenårsmålene, er det egentlig ganske imponerende at de har virket så godt som de har virket. Det er egentlig en fjær i hatten til FN-systemet, at det fungerer bedre enn vi av og til gir inntrykk av at det gjør, men også at prosessen og inkluderinga på veien mot tusenårsmålene har vært viktig. Jeg skal komme litt tilbake til det. Nå når klima og de miljømessige utfordringene vi står overfor, skal inn, vil jeg slutte meg til dem som er glad for denne interpellasjonen og glad for interpellantens initiativ, selv om jeg er uenig i at det å ta inn antivekstmål og det å definere velferd på andre måter er litt den rike manns privilegium å kunne gjøre. Det at vi ut fra vårt perspektiv skal gå inn og definere hvilke verdier som er riktige for de aller fattigste i verden, ser jeg ikke for meg. De kan bli uklare, og de kan faktisk bli ganske provoserende internasjonalt. Jeg har lyst til å ta opp en undring med hensyn til de klimamålene vi setter oss, for det er jo ikke det at vi ikke har vært ambisiøse nok når det gjelder å sette oss mål, vi har vært kjempegode til å sette oss mål, men det er ingenting som tilsier at vi er i ferd med å være i nærheten av å nå dem. Og det som undrer meg når man ser på miljø- og klimapolitikken rundt omkring i verden, er hvem som lykkes: Jo, det er byer som lykkes, det er regioner som lykkes, mens nasjonene ikke har vært gode til å lykkes med klimamålsettingene sine. Vi ser bedrifter som lykkes, og vi ser mange andre grupperinger av mennesker som har organisert seg, men vi ser at nasjonene ikke lykkes med å nå de store klimamålene. Derfor skal ikke Norge bare være i front med å sette seg mål, men vi må være i front når det gjelder å gjennomføre de målene som vi faktisk setter oss. Så har jeg lyst til å gi en utfordring til utenriksministeren når vi har anledningen her. En grunn til at jeg mener at tusenårsmålene faktisk virket så godt som de gjorde, var en prosess med inkludering og enighet knyttet til de målsettingene man satte seg. I dag er halvparten av verdens befolkning under 26 år. I mange av de landene som har de største utfordringene, bl.a. knyttet til fattigdom, kan så mye som 80 pst. av befolkninga være under 26 år. Men det er ofte de eldre herrer som bestemmer målsettingene. Skal man klare å lage internasjonale målsettinger som virker sånn som tusenårsmålene virket, må man også inkludere den generasjonen som skal gjennomføre dem, og som skal leve under dem. Norske ungdommer har drevet en kampanje det siste året for å ta ungdom med i den fasen der vi setter disse målene, fordi det er de som skal leve med følgene av dem, og det ofte er de som skal gjennomføre dem. Så mitt spørsmål til utenriksministeren, som jeg håper han kan si noe om, er hvordan regjeringa har tenkt å ta opp i seg det engasjementet som fins både hos norsk ungdom, og også hos ungdom internasjonalt, for å la ungdom være med i utforminga av de målsettingene som skal danne grunnlaget for det samfunnet som de skal leve i.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-01-13:
Til representanten Ropstad må eg først seie at dersom ein synest dette var bråk, kan det verte mykje bråk og trøbbel i denne salen i åra som kjem. Eg teikna meg til debatten om finansiering og økonomi i denne samanhengen. Det første eg synest er viktig å seie, er at dersom vi ser på det store bildet over kva som er viktig, viser det at det i for liten grad har vore mogleg i verda dei siste åra å hente inn den typen økonomiske ressursar som har vore nødvendige for å styrkje utdanningssystema i fattige land. Det er teke frå bistandsmidlar, men det store løftet kan ikkje kome derifrå. Det må kome frå andre finansieringskjelder. Lat meg berre gje dykk eit eksempel. Dersom alle land som er bistandsmottakarar, klarte å betre skatteinngangen sin med 1 pst., at skattesystemet var betra slik at innkrevjinga faktisk fungerte – 1 pst. – svarer det til like mykje som det dobbelte av all bistand i verda. Det er enorme moglegheiter i slikt som å hindre kapitalflukt og å betre skattesystema. Derfor er det ein viktig del av dette arbeidet. Når det gjeld den norske utdanningssatsinga, er det jo ikkje dei ekstra pengane i seg sjølv som er den jobben vi verkeleg gjer med dette, men at vi gjer det til eit strategisk hovudprosjekt, der vi kan få andre til kanskje å gje liknande beløp, der vi kan bruke det overfor privat sektor, der vi samla sett kan bidra med så mykje meir – det er slik vi har gjort det før innan helse, likestilling og miljø, og det er slik utanriksministeren no skisserer at dei har tenkt å jobbe og tenkje om utdanning. Det er det som er det viktigaste. Så til delar og absolutte tal, som er to forskjellige ting, og som er viktige å hugse på. I absolutte tal, altså i kroner, vaks bistandsbudsjetta veldig sterkt i førre periode – først veldig sterkt opp til 1 pst., så litt mindre sterkt, og så fortsette det i same tempo, i alle fall i dei to siste budsjetta etter forhandlingar. Då er det fleire kroner til veldig mange forskjellige ting, Det har vore ein veldig sterk auke innan helse og miljø, likestilling og fleire andre ting, mens kronebeløpet til utdanning har vore likt i nominelle kroner. Eg aksepterer og forstår heilt og fullt kritikken og det standpunktet at vi burde ha satsa meir i absolutte tal, og at prosentdelen gjekk for langt ned. Eg forstår argumenta bak det og respekterer det. Det viktigaste motargumentet er at vi satsa på andre ting. Så er det slik at uansett kor mykje ein aukar noko, vert faktisk den delen, kjære venner, 100 pst. Dersom ein del av noko går veldig opp, kjem den til å gå ned på andre ting. «That's life»! Eg synest iallfall det er verdt for enkelte talarar å ha det med seg i åra som kjem. Så synest eg det er særleg merkeleg at dei som ikkje vil at det absolutte talet skal aukast, men vil at det skal gå ned, er veldig kritiske til delar. Då er det rimeleg at ein svarer på kva som bør nedprioriterast. Lat oss iallfall samlast i avslutninga her om at det no er brei einigheit om eit stort løft både i absolutte tal og delar innan utdanning.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Takk for inspirerende ord, og takk for et veldig godt og sentralt spørsmål. Med basis i denne meldingen vil vi i departementet utvikle en handlingsplan for utdanningssatsingen fremover. Det vi har sett, er at innretningen innledningsvis er helt avgjørende for å lykkes. Vi må kunne måle innsatsen, måle at vi påvirker, og vi må satse på ulike strategiske områder, noe av det multilateralt – som jeg nevnte – gjennom bl.a. Global Partnership for Education. Men vi må også kunne inngå partnerskap med konkrete land, f.eks. Malawi og Etiopia, hvor de øker sin ressursmobilisering, og hvor vi følger etter. Vi har nå et eget team som jobber strategisk med denne utdanningssatsingen, og vi utvikler ulike punkter og klare handlingsplaner for å kunne allokere disse midlene på en optimal måte.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Utdanning er en viktig faktor for å komme inn i gode sirkler i utviklingsland både når det gjelder demokrati og styresett. For at privat sektor skal kunne vokse, og for å kunne skape de arbeidsplassene som er nødvendige, er man avhengig av å ha arbeidstakere med den rette kompetansen. Det representanten Sandberg tar opp, er også viktig, nemlig å ha et partnerskap med næringslivet i utviklingsland hvor de kan bidra med yrkesopplæring og, ikke minst, med praksisarbeidsplasser og lærlingplasser. Vi har startet et prosjekt med det norske NHO om dette og vil komme tilbake til dette i stortingsmeldingen om privat sektor, som vi vil legge frem. Det vi gjør innenfor utdanning må kobles opp mot den satsingen vi har innenfor privat sektor fremover.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Vi jobber nært sammen med generalsekretærens spesialutsending på utdanning, Gordon Brown, om den konferansen som vi skal ha i Oslo i juli. Formålet med den konferansen er å skape mest mulig oppmerksomhet rundt, og få alle til å sette alle kluter til når det gjelder, tusenårsmålene nå helt i innspurten. Det er fortsatt 58 millioner barn som ikke har tilgang på grunnskole, og det burde vært løst innen 2015. Det målet nås ikke, men vi kan gjøre en ekstra innsats. Så bruker vi konferansen til å fokusere på ressursmobilisering i u-landene knyttet til utdanning. Det er viktig. Det skal være en stor konferanse om ressursmobilisering og finansiering i Addis Abeba i slutten av juli, i oppløpet frem til generalforsamlingen. Under generalforsamlingen håper jeg vi vedtar ambisiøse mål om at alle barn skal ha rett til utdanning – ikke bare barneskole, men også en fullverdig grunnskole – frem mot 2030.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Statsminister – nei, president. Jeg vet ikke om det var en «Freudian slip». Jeg kan ikke gi noen eksakte tall til det spørsmålet. Det jeg kan bekrefte, er at vi også i fortsettelsen vil øke satsingen på helse, noe vi gjorde i budsjettet for inneværende år. Vi har lagt opp til en økning på bortimot 200 mill. kr. Det er viktig – helse og utdanning går hånd i hånd – og vi har lagt opp til å øke klimafinansieringen med 400 mill. kr, slik at man satser videre også på klima og miljø. Det som er regjeringens hovedsatsinger fremover innenfor utviklingspolitikken, er helse, utdanning, sårbare stater – som er utrolig viktig – så er det klima, energi og miljø, og så er det privat sektor og mobilisering. Alle disse områdene skal få økning, men prosentandelen av det totale bistandsbudsjettet er det vanskelig å si noe om nå.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Det har vært en trend de siste årene globalt at satsingen på utdanning har gått ned. Det er viktig å snu. Utdanning er en forutsetning for utvikling. Det representanten skal være sikker på, er at vi i årene fremover vil fortsette å øke på helse, klimafinansiering, privat sektor, sårbare stater og ikke minst utdanning. Jeg mener at også Norge kunne ha gjort mer på utdanning de siste årene. Å gå fra en andel på utdanning på 13 pst. til 7 pst. av det samlede bistandsbudsjettet synes jeg var en nedgang som var, også relativt sett, vel kraftig, og som kunne tolkes som et signal om at dette ble prioritert lavere. Det måtte kunne gått an å satse på klima og helse uten å få en slik utvikling på utdanningsfeltet.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Interpellanten kan være helt sikker på at regjeringen vil fortsette å følge opp våre ambisjoner når det gjelder å ha en klar lederrolle i utformingen av ambisiøse bærekraftmål. I arbeidet frem til fremleggelsen av de 17 målene som generalsekretæren presenterte i høst, så jobbet Norge tett inn i denne prosessen, og vi var opptatt av at vi først skulle få gjennomslag for det overordnede, nemlig avskaffelsen av all ekstrem fattigdom innen 2030. Dette er en oppfølging av det målet man ble enige om i år 2000, nemlig halveringen av antallet som levde i ekstrem fattigdom. Vi skal avskaffe all ekstrem fattigdom innen 2030. En viktig forutsetning for å få til dette, er også en bærekraftig utvikling. Hele bærekraftbegrepet, som jeg var inne på, dreier seg om økonomisk utvikling, det dreier seg om sosial utvikling og det dreier seg selvsagt om det som går på miljø. Alle disse komponentene må avspeiles i de bærekraftmålene som vi nå blir enige om. I løpet av våren nå vil vi følge og være ambisiøse i de forhandlingene som pågår. Vi vil ikke bidra til å svekke de målene som generalsekretæren nå har fremlagt. Tvert imot så mener vi at de på enkelte områder bør bli mer ambisiøse, bl.a. på styresett og ikke minst når det gjelder menneskerettigheter. Det er også en viktig forutsetning for at utviklingslandene skal være med på disse bærekraftmålene at de føler at vi vil bidra til finansiering. Utviklingsland må drive en nasjonal ressursmobilisering som blir viktig under konferansen i Addis Abeba, altså Monterrey 2. Vi vet at skattegrunnlaget kan utvides, vi vet at med godt styresett så forsvinner mindre i korrupsjon, men vi må være en reell partner slik at mange utviklingsland kan gi tilgang på energi, og den bør være bærekraftig. Vi vet at mange utviklingsland sliter veldig med det biologiske mangfoldet, men de greier ikke å snu den negative trenden når det gjelder tap av biologisk mangfold, stoppe alt tap av biologisk mangfold, uten et reelt partnerskap. Der må også Norge stille opp, og vi må være ambisiøse. Når disse målene er vedtatt av FNs generalforsamling, så er det klart at når disse er universelle, skal vi også følge dem opp i Norge, akkurat som vi har gjort med de vedtakene som kom fra Johannesburg-toppmøtet i 2002 og fra Rio-konferansen. Dette med å stoppe f.eks. tapet av biologisk mangfold var jo vedtatt allerede i 2002 og krevde i så måte nasjonale handlingsplaner fra norsk side.
Børge Brende (Høyre), 2015-01-13:
Først vil jeg takke for en god debatt og takke interpellanten, Hansson, for å ta opp dette viktige temaet: Hvordan skal vi sikre offensive og gjennomførbare bærekraftmål som skal erstatte de tusenårsmålene som har hatt en så positiv påvirkning på den internasjonale utviklingsagendaen siden år 2000? Hvis vi ikke hadde hatt dem, tror jeg faktisk at utviklingsagendaen ikke hadde hatt så gode resultater å vise til – veldig konkret og målbart. Det vi må huske i denne debatten, er at dette er avløsningen av tusenårsmålene. Hovedformålet med de nye bærekraftmålene er å avskaffe all global fattigdom innen 2030. Men så har vi sagt at det ikke er mulig uten at det skjer på bærekraftige prinsipper, og at man må frikoble økonomisk vekst fra vekst i klimagassutslipp og ødeleggelse av biologisk mangfold. Men det som virkelig blir utfordringen, er å få disse bærekraftmålene til å bli like effektive som tusenårsmålene. Vi har halvert antall fattige som lever i ekstrem fattigdom, siden år 2000, og i 2030 skal vi avskaffe all ekstrem fattigdom. Finansiering av det og forpliktelse til nasjonal ressursmobilisering er hovedutfordringen. Så skal det være klinkende klart at når disse målene er på plass, skal vi selvsagt gjøre det hjemme i Norge også som er nødvendig innenfor klima og biologisk mangfold. Men det er viktig at vi ikke glemmer at de kommende månedene vil definere den globale utviklingsagendaen for de 15 neste årene. Vi skal være ambisiøse, vi skal være en pådriver for å få inn også formuleringer som ikke ligger der, på styresett, på menneskerettigheter. Vi skal sørge for at også utdanning nå blir en satsing. De siste årene har vi dessverre sett globalt og nasjonalt at vi ikke har økt satsingen på utdanning. Det ser vi konsekvensene av også globalt. Når det gjelder denne regjeringens dagsorden og ledelse, som ble etterspurt, leder vi nå arbeidet frem mot utviklingsfinansieringskonferansen i Addis Abeba, Monterrey 2. Vi har tatt et globalt lederskap innenfor utdanning. Og når det snakkes om å bli felleseie, har de som var med på debatten om utdanningsmeldingen her for noen minutter siden, allerede sett at det regjeringen har lagt opp til når det gjelder utdanning, har blitt felleseie – det er nærmest som om det har vært felleseie i flere år. Og ingenting er bedre. Vi skal ta en global lederrolle innenfor utdanning, som vi har gjort innenfor helse og vaksinasjon, som vi har gjort innenfor regnskog. Dette blir en utrolig dugnad, og det er bra at vi står sammen i Norge om å være en pådriver for å fremskaffe – igjen – gode internasjonale målsettinger som skal avskaffe all ekstrem fattigdom. Det er bare å sette i gang med jobben!
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2015-01-13:
Jeg vil takke utenriksministeren for et godt og perspektivrikt innlegg, som varsler en offensiv når det gjelder å sette utdanning på dagsordenen. Flere av talerne i dag har vært inne på at andelen til utdanning skal øke. Det mener jeg er en riktig prioritering. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Når det gjelder bistand til helse og til miljø, hvordan vil deres andel av det totale bistandsbudsjettet utvikle seg når andelen til utdanning skal økes?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2015-01-13:
Tusen takk for et veldig godt svar. Jeg må komme med et tilleggsspørsmål, for det blir fra flere i denne salen nevnt at den rød-grønne regjeringa ikke gjorde nok når det gjaldt å satse på utdanning. Det henger i stor grad sammen med at vaksiner, mor–barn-helse og miljø ble mye prioritert. Vil utenriksministeren i likhet med sine partifeller og andre representanter for regjeringspartiene her i denne salen uttrykke en like klar kritikk mot den foregående regjering når det gjelder det at det var for lite på utdanning og for mye på miljø og helse?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2015-01-13:
Takk for en veldig god stortingsmelding, for en god diskusjon og for saksordførerens jobb med denne saken. De siste årene har Norge stått fremst i kampen for å vaksinere alle verdens barn, for mor–barn-helse og for en omfattende satsing på miljøbistand. Før den forrige regjeringa gikk av, var vi enige om at den neste store oppgaven som kunne kombineres med å ha lederansvar innenfor helse og miljø, var utdanning. Vi ønsket en sterkere satsing på det, og jeg mener at denne stortingsmeldinga legger grunnlag for det arbeidet. Det jeg imidlertid stiller meg noe uforstående til, er denne diskusjonen med en implisitt kritikk av den forrige regjeringa for at det var for lite til utdanning da. Hvis man mente at det var for lite til utdanning, burde man også være tøff nok til å si at det kanskje ble for mye til vaksiner eller for mye til mor–barn-helse. Jeg mener at vi må stå sammen om de viktige tingene, om de riktige prioriteringene. Det er nød nok for alle. Det er ikke slik at man gjorde en mer heroisk innsats da man vedtok budsjettet for 2014 og kuttet i FNs matvarefond for å få mer til utdanning. Det var ikke slik at det ga en mer moralsk høyverdig satsing fra staten Norge. Jeg mener at vi må stå sammen om det som er det viktigste. Vi sto sammen om mor–barn-helse og om vaksiner. Nå er den neste store jobben utdanning, og det mener jeg det er viktig at denne regjeringa legger grunnlag for. Det er viktig i denne prioriteringa at vi prioriterer jenter, konfliktområder, funksjonshemmede og kvaliteten på lærere. Representanten Trine Skei Grande var inne på noe veldig viktig – hvordan denne meldinga egentlig er en repetisjon av det vi gjorde for å løfte Norge som nasjon. Vi bygde opp utdanning, men vi hadde også et omfattende lovarbeid mot barnearbeid. I mange av disse landene hvor barn ikke går på skole, finnes det skole, men det er ikke noen skikkelig håndheving. Dette er et politisk spørsmål. Vi har fått ned antall barnearbeidere i verden med ganske mange siden 2000, men da fredsprisvinner Kailash Satyarthi var i Norge, fokuserte han nettopp på hvordan vi politisk kan jobbe videre i kampen mot barnearbeid og for å få barn til å gå på skole. Det handler om at vi kan bidra til merking av varer som ikke er produsert av barn, internasjonale avtaler eller handelsavtaler der vi går i bresjen for at man skal ha forbud mot barnearbeid. Utdanning er viktig, og da må vi også drive det politiske arbeidet slik vi gjorde i Norge i kampen mot barnearbeid.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2015-01-13:
Kunnskap er bærebjelken for utvikling både for individet og for samfunnet. Utdanning er et globalt fellesgode. Vi finner den nye kunnskapen som bringer verden framover. Utdanning bygger også demokrati og menneskerettigheter. Det har vært bekymringsfullt å se nedgangen i den relative andelen til utdanning fra 2013 og fram til nå. Derfor er det gledelig å konstatere at det er en så bred enighet når regjeringen og samarbeidspartiene dobler satsingen på utdanning innen bistand. Regjeringen vil jobbe bredt – med giverland, mottakerland, humanitære organisasjoner og næringslivet. Økt satsing på utdanning i bistand henger nøye sammen med FNs tusenårsmål og bidrar samtidig til å innfri alle de andre tusenårsmålene. Gjennom Norges globale lederskap med statsministeren som medleder i pådrivergruppen er det en viktig ambisjon for Norge å sikre at utdanning fortsatt skal ha en sentral plass i Post-2015-utviklingsagendaen. Vi må tenke enda mer strategisk, fordi det er et finansieringsgap på 25 mrd. dollar for å nå målet om at alle barn skal ha tilgang på grunnskole. Og som flere har sagt, med dagens fart vil det ta 70 år. Vi må tenke helhetlig og se bredere på effekten av investeringer og verdiskaping for å klare å finansiere utdanningsbehovene i årene som kommer. Og hvordan skal Norge jobbe mer strategisk? Jo, vi skal være i front globalt, som vi er i f.eks. skog- og klimasatsingen, og forsøke å mobilisere bredt igjennom det politiske kontaktnettet vi har, og der vi har spisskompetanse. Innsatsen skal økes der behovene er størst. I samarbeid med Verdensbanken utvikles det et system for resultatbasert finansiering basert på partnerskap som kan mobilisere midler fra andre kilder, en slags såkornsatsing. Innovative metoder og ny teknologi vil bli prioritert. For selv om tallene varierer sterkt, viste OECD-rapporten Development Co-operation Report at offentlige bistandsmidler i gjennomsnitt bare utgjør 2 pst. av utviklingslandenes finansiering, mens 98 pst. er utenlandske investeringer, private overføringer, skatteinntekter o.l. Næringslivets aktive medvirkning blir derfor stadig viktigere for å oppnå bærekraftig økonomisk vekst, og regjeringen vil forsterke arbeidet med å fremme norske næringsinteresser i utlandet. Utdanningsfeltet er sammensatt og komplekst. Det er ikke noen enkle løsninger. Bistand fungerer bare et stykke på vei, og landene selv må ta ansvar – ja, de har faktisk hovedansvaret. Derfor er det også aktuelt å se på en etterskuddsvis resultatbasert finansiering. Samtidig er det viktig å understreke at selv om bistandsandelen til utdanning nå dobles, vil global helse fortsatt være et svært viktig satsingsområde for Norge, og de to områdene henger jo også, som vi vet, veldig nøye sammen.