Oddvard Nilsen (Høyre), 2001-10-25:
Det er ikke alltid det skjer avklaringer i debatter i Stortinget, men i dag har det faktisk gjort det. Representanten Stoltenberg innrømmet altså at når man skulle se på fordelingsvirkningen, måtte man ta med både skatter og avgifter. Representanten Stoltenberg husker sikkert utmerket godt fra valgkampen, hvor han nektet plent å ta med avgiftene da Høyre viste hva vi hadde gitt i skattelettelser. Så her har vi fått en avklaring. I neste valgkamp kan vi kanskje føre en debatt på et slikt grunnlag. Det politiske grunnlaget for den nye samarbeidsregjeringen er presentert i Sem-erklæringen, og starter med et kapittel om verdigrunnlaget. Der finner man de overordnede tanker og ideer som Regjeringens politikk vil bygge på. Jeg vil dvele litt ved denne delen av dokumentet. Først og fremst er det gledelig at det var så lett å definere et verdigrunnlag som de tre partiene helhjertet har kunnet slutte opp om. Det understreker det betydelige politiske fellesskapet mellom de tre regjeringspartiene. På flere punkter peker verdigrunnlaget ut en ny kurs sammenlignet med den forrige regjeringens. Dette er tydelig bl.a. når det gjelder forholdet til verden omkring oss, og erkjennelsen av de utfordringer og muligheter som globaliseringen gir oss. En rivende teknologisk utvikling har skapt – og skaper hver dag – nye markeder og nye muligheter. Hverdagen blir enklere, men også mer mangfoldig. Det skapes nye jobber, og det skapes nye yrker. Men på den annen side er endringstakten så høy at mange føler det er vanskelig å holde følge med en ny generasjon som nærmest har vokst opp med mobiltelefoner, tekstmeldinger og PC-er. Det vi har erfart individuelt, skjer også globalt. Landegrensene betyr mindre enn før. Det skapes nye vinnere, men også nye tapere. Gevinsten ved å være på hugget er større enn noen gang, men fallgruvene er også dypere enn de noensinne har vært. For Norge er dette et spørsmål om hvordan vi ser vår fremtid. Vi må ta et klart valg: Skal vi satse alt vi kan på å være i teten og sikre verdiskapingen som ligger til grunn for både personlig og offentlig velferd? Eller skal vi bygge ned næringslivet til fordel for offentlig forbruk og en stadig mer olje- og råvareavhengig økonomi? Den forrige regjeringen hadde åpenbart innrettet politikken mot det sistnevnte. De kraftige skatte- og avgiftsøkningene – fra et allerede skyhøyt nivå – var i ferd med å parkere Norge helt på sidelinjen. En fri utveksling av varer, tjenester, kapital, ideer, kunnskap og nytenkning har alltid vært byggestener for et vellykket samfunn. Og da snakker jeg ikke bare om de rent materielle verdiene. Vi blir alle sammen rikere av at vi åpner oss mot verden. De som kan sin historie, bør kunne være enige om ett åpenbart faktum: Det er ikke mulig å beskytte seg til fremgang og velferd. De land som har forsøkt det, har utelukkende skapt elendighet for de mennesker de er satt til å styre. Samarbeidsregjeringen har tatt et klart valg: Norge skal komme på banen igjen. Norge skal ikke være noe skattepolitisk annerledesland. Jeg nevnte at globaliseringen også kan skape tapere. Det gjelder både internasjonalt og her hjemme. Kristelig Folkeparti og Venstre har vært kraftige pådrivere for en bekjempelse av fattigdom – både i og utenfor landets grenser – og for en offensiv miljøpolitikk. Det politiske grunnlaget for den nye regjeringen preges derfor av: åpenhet for nye tanker og nye ideernysgjerrighet overfor de muligheter som åpner seg foran osstoleranse for dem som er annerledes eller velger annerledes enn flertalletsosialt ansvar for dem som faller utenfor Med slike ambisjoner må det føres en helt annen politikk for kunnskap og kompetanse enn hva den forrige regjeringen stod for. Det politiske grunnlaget for Samarbeidsregjeringen trekker opp en offensiv politikk for mangfold, valgfrihet og faglige krav som vil skape en ny giv i alle deler av norsk utdannelse. Det er viktig i en verden hvor kompetanse og kreativitet vil være suksessfaktorer. Dagens prosessorer – hjernen i datamaskinen – blir stadig mindre i størrelse, raskere og mindre energikrevende. Resultatet er bedre datamaskiner, som kan utføre stadig mer avanserte oppgaver, med transistorer – som i de gamle radioer var så store som lyspærer – som er så tynne i dag at det går opptil ett tusen av dem på bredden av et hårstrå. Men Intel – de som produserer disse prosessorene – produserer dem allerede i lavkostland. Utfordringen for oss alle vil være at det nesten alltid vil være noen som klarer å produsere billigere. For kort tid siden ble det offentliggjort at forskere hadde klart å lage organiske transistorer på molekylnivå. Det skal kunne gå millioner av slike i et sandkorn. Det understreker en annen utfordring: Det er alltid noen med en bedre teknologi på tegnebrettet. Dette handler ikke bare om vår fremtid som nasjon, men også om de muligheter hver enkelt ungdom har når man forlater skolebenken og skal møte virkeligheten der ute. Når verden ser slik ut, er det da noen som tror at vi kan slå oss til ro med at én av fem elever går ut av skolen uten å kunne lese og skrive skikkelig? Kan vi slå oss til ro med et utdannelsessystem som i beste fall kan kalles middelmådig når vi sammenligner oss med andre? Kunnskap er ingen tung bør å bære. I vår tid er det i svært mange sammenhenger en forutsetning for å få utløp for kreativitet og skaperkraft. Og det holder ikke å stille beskjedne krav til seg selv. Vi må ha ambisjoner om å være blant de beste, ja kanskje de beste. Da må vi være helt i forkant av den teknologiske utviklingen. Vi må ha de smarteste hodene, de ivrigste medarbeiderne og de mest pågangsrike gründerne. Men vi må ikke gå i den fellen å tro at et eliteuniversitet som kan klekke ut noen få, men smarte ingeniører, vil gjøre susen. En av grunnene til at Nokia-eventyret kunne foregå i Finland, var nettopp at det der fantes et stort, fungerende og deregulert hjemmemarked for teletjenester. Vi er nemlig nødt til å trekke alle med oss på veien inn i fremtiden. Derfor er det et problem også for dem som gjør det bra på skolen, når en femtedel av elevene ikke lærer å lese og skrive skikkelig. Mer åpenhet og valgfrihet og mindre byråkrati blir viktig for Samarbeidsregjeringen. Det arbeidet startet vi under Willoch-regjeringen på 1980-tallet. Lengre åpningstider i butikkene gjorde hverdagen enklere for mange. Frihet i eteren skapte stort mangfold. Dereguleringen av boligmarkedet gjorde det mulig for mange å eie sin egen bolig. På 1980-tallet gikk samarbeidspartiene foran og moderniserte Norge. Det var i en tid da Arbeiderpartiet bl.a. var opptatt av å bekjempe CNNs signaler via parabolantenner. Det har skjedd viktige ting i mellomtiden også. Sentrumsregjeringen innførte kontantstøtten, den viktigste valgfrihetsreformen på 1990-tallet, og programmet for «et enklere Norge» staket ut kursen for det som nå skal bli gjort på dette området. Samarbeidspartiene har over tid visst at de kan stå sammen – og vil stå sammen – om å modernisere det norske samfunnet. Jeg vil berømme Kristelig Folkeparti og Venstre for deres bidrag til å skaffe landet en ny regjering, og for deres vilje til å samarbeide om politiske løsninger. Det krever politisk mot å tenke nytt når deres eget regjeringsalternativ ikke fikk den nødvendige tyngden etter valget i høst. Alle politikeres mål er å få gjennomført mest mulig av sin politikk. Det er det som driver oss fremover. De som lykkes, er de som har evne og vilje til å strekke ut en hånd til andre, til å samarbeide med andre for å realisere felles målsettinger. Det ligger i selve naturen til samarbeid at man ikke alltid kan få det slik som man selv ønsker. Alle parter må oppnå resultater og kunne stå bak resultatene, og da må man gi etter i saker som er viktige for de man skal samarbeide med. Det har alle de tre partiene som står bak Samarbeidsregjeringen gjort. Men resultatet vi har oppnådd, er bedre enn hva den enkelte av oss ville oppnådd hver for seg. Det vil alltid være en sport for opposisjonen å plage de samarbeidende partiene på områder hvor man har måttet gi i forhandlingene. Det fremstilles som en svakhet, og målet er selvfølgelig å svekke samholdet og troen på felles målsettinger. Jeg vil heller benytte anledningen til å rose de tre partilederne som har ført forhandlingene frem til et resultat som alle tre partier kan stille seg fullt og helt bak. Dette hever kanskje ingen øyenbryn, siden jeg selv tilhører et parti som er med i denne regjeringskonstellasjonen, men jeg har alltid lagt vekt på viktigheten av samarbeid, jeg har alltid sett på politikere som klarer å finne samlende løsninger som modige og dyktige. Jeg vet at det finnes slike politikere i alle partier. Jeg er også fullt klar over at Samarbeidsregjeringen ikke har noe flertall i Stortinget bak seg alene. Vår evne til å få gjennomslag for viktige reformer og en modernisering av samfunnet er avhengig av at vi klarer å finne gode løsninger med opposisjonspartiene. Jeg er glad for at flere allerede har varslet en konstruktiv linje i opposisjon. Det er viktig for å få gjennomført sakene, men det er ikke minst viktig i en tid hvor usikkerheten ute i verden er større enn noen gang.