Monica Mæland (Høyre), 2018-11-27:
Forslagsstillerne mener det bør innføres lovhjemmel for Kongen i statsråd til å pålegge regjeringsmedlemmer og statssekretærer å registrere tidligere oppdragsgivere der vedkommende har arbeidet med å fremme politiske eller næringsmessige interesser. Et slikt forslag ble også fremmet i 2014. Men dette forslaget går lenger enn det forrige, fordi også innholdet i oppdragene skal rapporteres og offentliggjøres. Det betyr at det vil bli innrapportert og publisert opplysninger i et større omfang. Jeg har tidligere sagt at opplysningene verken alene eller samlet kan begrunne interessekonflikter eller habilitet. Kommunal- og moderniseringsdepartementet er ansvarlig for etiske retningslinjer for statsansatte. Disse gjelder for politisk ledelse. Det framgår av retningslinjene at de viktigste reglene for å sikre tilliten til offentlig forvaltning er habilitetsreglene i forvaltningsloven § 6. For statsråder gjelder habilitetsreglene i forvaltningsloven direkte i deres egenskap av departementssjefer. I egenskap av regjeringsmedlem gjelder visse ulovfestede krav til habilitet. Vi har lang og veletablert praksis for at regjeringsmedlemmer trer til side i saker hvor det kan reises tvil om habilitet. Vi har også regler om bierverv, karantenebestemmelser ved overgang til annen virksomhet og forbud mot gaver i tjenesten. Samlet sett skal disse reglene bidra til at politisk ledelse ikke lar seg påvirke av usaklige hensyn. Det er på mange år ingen kjente tilfeller av korrupsjon eller mistanker om korrupsjon blant politikere på nasjonalt nivå – og heldigvis for det. Det betyr selvsagt ikke at vi er immune mot korrupsjon, eller at den høye tilliten vil bestå. Jeg deler derfor forslagsstillernes intensjon om at det er viktig å innføre tiltak som kan bidra til at tillit opprettholdes eller styrkes. Åpenhet er det viktigste virkemiddelet. Men slike tiltak må kunne begrunnes ut fra faglige vurderinger og faglige behov. Fordelene bør altså overstige ulempene. Jeg har i brev til Stortinget vist til at forslaget har en rekke negative bieffekter, bl.a. i form av negative virkninger på avtalefriheten, konkurransevridninger, unødvendig byråkrati og – aller viktigst – uklarheter rundt regelforståelsen. Bortsett fra påstanden om at det «har åpenbar allmenn interesse å kjenne til denne typen rådgivningsvirksomhet når statsråder/statssekretærer tar viktige beslutninger på sine felt», har jeg så langt ikke sett et eneste argument for at det er et reelt behov for dette tiltaket. Poenget med registreringsplikten er at det skal være åpenhet om eierskap og økonomiske bindinger som utøves samtidig med stortingsvervet eller som medlem av regjeringen. Dette regnes som opphavet til interessekonflikter, dvs. at en «tjener to herrer» samtidig. Gjeldende reglement og tilhørende lov dekker alle relevante forhold. Verv og økonomiske bindinger som er avsluttet før tiltredelse, vil ikke være gjenstand for interessekonflikt i vanlig forstand, men mer et spørsmål om lojalitet. Jeg deler ikke synet til flertallet i presidentskapet om at dette er en helt «naturlig videreutvikling av reglementet». Jeg ser ikke at personer som kommer fra kommunikasjonsbransjen, skiller seg ut på en måte som forsvarer innføring av særskilte lovhjemler om registreringsplikt og åpenhet. For å øke borgernes tillit til politikere bør det innføres tiltak som treffer godt og har nøytral og bred effekt. Dette forslaget innebærer en egen registreringsplikt for dem som har fremmet «politiske eller næringsmessige interesser», som det heter, de siste to årene. Det kan oppfattes som et signal om at lovgiver vurderer at risikoen for interessekonflikter og korrupsjon er høyere blant enkelte yrkesgrupper enn andre. Det er uheldig og kan ikke begrunnes. Den foreslåtte registreringsplikten er avgrenset mot forhold som er omfattet av lovbestemt taushetsplikt. Rekkevidden av denne avgrensningen mot lovbestemt taushetsplikt er uklar. Flertallet legger til grunn at forretningshemmeligheter ikke skal omfattes av registreringsplikten. Jeg kjenner ingen annen lovbestemt taushetsplikt enn den som følger av forvaltningsloven § 13 første ledd nr. 2. Taushetsplikten i forvaltningsloven § 13 gjelder imidlertid kun opplysninger vedkommende blir kjent med i tjenesten, og altså ikke før tiltredelse. Det foreliggende forslaget ivaretar mest sannsynlig altså ikke flertallets ønske om et vern av forretningshemmeligheter. Jeg mener altså alt i alt at motivene for forslaget er gode, men at det er en rekke uklarheter, og jeg håper at lovforslaget oversendes regjeringen for en nærmere utredning.