Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-06-07:
Det er avgjørende viktig med en god og sterk offentlig skole. Det var Bondevik II-regjeringa som utviklet, fremmet og startet innføringa av Kunnskapsløftet, som skal føre til mer og bedre læring for alle elever. Samtidig er det viktig å verne om foreldres og elevers rett til å velge et annet skoletilbud enn det offentlige, hvis de ønsker det. Friskoler bidrar til mangfold i skoletilbudet, samtidig som offentlige skoler og friskoler kan lære av hverandre og dermed gjøre skolen bedre for alle elever. I et åpent og liberalt demokrati bør det være en selvfølge at vi har valgfrihet. Om det bare er ti elever som gjør bruk av muligheten til å velge annerledes, er ikke det et argument mot valgfrihet. En av statens fremste oppgaver er å ivareta mindretallets interesser, enten den interessen er tuftet på religiøst grunnlag eller på et annet grunnlag. Vi har rett til å være, tenke og mene annerledes. Statens oppgave er å beskytte den annerledesheten, bl.a. mot overgrep fra majoriteten. Med andre ord er det de som i et åpent og liberalt samfunn vil innskrenke valgfriheten, som har bevisbyrden. Etter min mening må det være vanskelig for venstresida å forsvare at vi kan kjøre de bilene vi vil, vi kan se de filmene vi vil, på kino, og vi kan velge hvilken sofa vi vil kjøpe, mens det skal legges sterke begrensninger på muligheten til å velge noe av det som betyr aller, aller mest for mennesker – utdanning og framtid. For Høyre er kunnskap viktigere enn eierskap. Om en god skole drives av det offentlige eller om den drives av en stiftelse, er ikke det viktigste, så lenge skolen gir en god utdanning og et godt tilbud til elevene. En slik mulighet til å velge er avgjørende for å sikre foreldreretten til å velge utdanning for sine barn. Kjernen i denne retten er å kunne velge også noe annet enn det som det politiske flertallet til enhver tid velger. Testen på om vi lever i et åpent, liberalt og mangfoldig samfunn er nettopp om flertallet respekterer mindretallets rett til å velge også andre tilbud enn det flertallet syns er greit. Fins det respekt for at et mindretall kan få velge annerledes for sine barn enn det makthaverne selv ville ha valgt? Grunnleggende sett handler dette om å respektere og akseptere ulikheter. Respekt for denne retten innebærer at det skal gis godkjenning og økonomisk støtte også til skoletilbud som flertallet ikke ville ha valgt for sine barn. Friskoleloven av 2003 representerte et viktig skritt i retning av større respekt for foreldreretten og vern om mindretallets rett. Loven inneholdt en rett til godkjenning dersom skolen oppfylte bestemte kvalitetskriterier, og den begrenset ikke adgangen til godkjenning av skoler med et bestemt formål. På den måten ble skoler med et religiøst eller pedagogisk alternativt grunnlag gitt en rett til godkjenning, samtidig som også andre skoler som drev opplæring etter offentlige læreplaner, ble gitt den samme retten. Høyre er sterkt uenig i at den nye loven nå blir en skjønnslov, der det er opp til departementet å avgjøre om skoler som ellers fyller lovens vilkår, kan få godkjenning. At grunnlaget for godkjenning igjen blir formålsbestemt, er et tilbakeskritt for elevene. Men loven av 2003 representerte også en innstramming. Det ble oppstilt et klart forbud i loven mot å ta utbytte og mot å sile elever. Slike forbud eksisterte ikke i den gamle privatskoleloven. Elever og foreldre har sammensatte begrunnelser for å velge en friskole. Noen elever finner seg ikke til rette i den offentlige skolen, andre er nysgjerrige på alternative pedagogiske metoder. Noen ønsker at religiøse aspekter skal prege utdanninga, andre har bare lyst til å drive med fordypning i det de interesserer seg for. Noen elever har kanskje lyst til å ta byggfag eller rørleggerutdanning med en alternativ innretning. I noen tilfeller kan det som er best for barnet, ikke oppfylles innenfor rammene som det offentlige setter. Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre er derfor veldig kritiske til at muligheten til å velge annerledes nå skal begrenses til å gjelde bare de som har religiøse eller pedagogiske anfektelser i forhold til den offentlige skolen. Dessuten innfører Regjeringa nå en skjønnslov som ikke skal føre til at man må gi godkjenning. Et av kriteriene departementet skal kunne ta i betraktning, er nevnt i fellesmerknadene til regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti. Er det behov for skolen? Det er da jeg stiller spørsmålet: Hvilket behov er det som er avgjørende – elevenes og foreldrenes behov, eller Regjeringas behov? Jeg tviler veldig sterkt på at en regjering som har som et av sine fremste politiske mål å begrense adgangen til å velge andre skoler enn de offentlige, faktisk kommer til å si at det er greit, og at det er behov for flere skoler. Regjeringa vil tillate noen typer skoler, ikke andre. Innsnevringa undergraver foreldreretten, og den gjør mangfoldet mindre på utdanningsområdet. For meg er noe av det mest påfallende med denne Regjeringa at den har en ideologi – den er imot å løse problemer og finne gode løsninger for mennesker. Mitt synspunkt er at det ikke kan være skolen eller systemet som er det viktigste, men menneskene – og i dette tilfellet elevene. Det er dessuten et stort paradoks at valgfriheten er ubegrenset for elever fra familier med sterk økonomisk bakgrunn. Det fins flere tradisjonsrike privatskoler i Norge som ikke får statsstøtte til driften, og som dermed tar høye skolepenger. De har eksistert side om side med den offentlige skolen i mange tiår, noen i over hundre år. Det er de såkalte kommersielle skolene. Disse skolene er det som altså nå får lov til å etableres – fritt fram, uten begrensninger. Det er et stort paradoks at en lov som tar mål av seg til å stoppe de såkalte kommersielle skolene, egentlig bare åpner porten på vidt gap for nettopp de kommersielle skolene. Muligheten til å velge mellom offentlige skoler er også forbeholdt dem med sterk økonomisk bakgrunn. Nettopp fordi vi lever i et land der vi ikke har fritt skolevalg mellom offentlige skoler, med noen få unntak, er det slik at det er de med sterk økonomisk bakgrunn som kan flytte og ta med seg barna til en annen skolekrets, til en annen by, til et annet fylke eller til et annet sted i landet. Jeg syns ikke det er rimelig at denne rettigheten er forbeholdt dem med god økonomi. Vi registrerer at retorikken Regjeringa har brukt mot de skolene som er startet – eller som har søkt om å få starte – etter friskoleloven av 2003, har vært meget aggressiv. Regjeringa har lagt til grunn at mange av søkerne i utgangspunktet ikke har hatt ærlige hensikter, og har kommet med svært sterke utfall mot enkelte av dem. Den retorikken har vi tatt avstand fra. Norge trenger flere, ikke færre, skoleentusiaster – idealister og folk som kan tenke nytt om skole. Vi må vise tillit til dem som har lyst til å skape en god skole. De som ønsker å starte et alternativt opplegg, enten det er fundert på religion, på alternativ pedagogikk eller på offentlige læreplaner, fortjener å bli behandlet med respekt. To forskningsrapporter, fra henholdsvis NIFU STEP og Senter for økonomisk forskning, ble nylig lagt fram. Begge rapportene omhandler norsk forskning om norske skoler i Norge. Det er forskning som åpenbart ikke passer inn i regjeringspartienes virkelighetsoppfatning. Derfor blir de ignorert. Forskningsrapportene viser at friskoler ikke har noen segregerende effekt, og det viser seg at skolene er gode til å tilpasse undervisningen til elevene. Det er bra. I tillegg kan friskolene mange steder vise til bedre læringsutbytte enn den offentlige skolen, til tross for at bakgrunnen til elevene ved friskolene er akkurat like forskjellig som i den offentlige skolen. Dette burde være et interessant område for Regjeringa å forske nærmere på, for det er ingenting så langt i norsk forskning som tyder på at friskoler i Norge fører til segregering. Tvert imot er det innenfor den offentlige skolen at forskjellene i Norge er størst. Den forskningen har flertallet til nå ikke villet ta til seg. Derfor er de mer opptatt av å snakke om friskoler i alle andre land som ikke har relevans for norske forhold. Jeg mener at Regjeringa burde forske mer på hvorfor det er slik at det i Norge, med stor likhet mellom skolene, er en enorm forskjell mellom elevene innenfor én skole og innenfor én klasse. Til gjengjeld er det mange land hvor det er mye større forskjeller mellom skolene enn det er i Norge, hvor det også er langt flere friskoler enn Norge, men hvor det er mye mindre forskjeller mellom elevene. Den store utfordringa i norsk skole er ikke et visst innslag av friskoler, men de enorme ulikhetene mellom elevene innenfor den offentlige skolen. Regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti har kommet til enighet rundt visse sider av loven, men lovens hovedlinjer videreføres. Og det er ikke tvil om at Høyre selvfølgelig er skuffet over det de nå gjør i det tidligere regjeringspartiet Kristelig Folkeparti, som vi stod skulder ved skulder med nettopp mot de nåværende regjeringspartiene og kjempet igjennom foreldreretten. La meg gå inn på noen av de sidene ved proposisjonen og avtalene mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti som jeg mener er mest uheldige: I tillegg til at det nå blir en skjønnslov og en formålsbestemt lov, er det slik at den nye loven setter full stopp for de tilbyderne som har lyst til å tilby f.eks. en rørleggerskole eller en byggfagskole. Situasjonen for de såkalte 6A-skolene, skoler for funksjonshemmede elever, og spørsmål om inntak av voksne elever uten rett til opplæring som trenger en sjanse til, er fremdeles like uavklart. Spørsmålet er egentlig bare skjøvet framover i tid, men har ikke fått noen endelig avklaring. Alt er avklart – inntil videre. De endelige beslutningene, muligheten til eksistens for disse skolene og et tilbud for disse elevene er ikke endelig fastslått. Etter min oppfatning er det merkelig at de eneste skolene som får spesialisere sitt tilbud etter elevenes interesser og talenter, er toppidrettsgymnasene. De gir et meget godt tilbud som er veldig viktig for Norge. Men hvorfor kan ikke tilsvarende tilbud gis innen språk, teknologi, realfag, dans? I likhet med alle andre friskoler ville selvfølgelig slike skoler ha forbud mot å sile elever. Men man kunne rett og slett få lov til å gå på en skole som ivaretok ens egne interesser og evner. For alvorlig kronisk syke barn som på grunn av sykdommen sin bor kortere eller lengre perioder i utlandet, skal det ikke lenger godkjennes norske skoler på videregående nivå. Det gjør situasjonen for disse elevene, som i utgangspunktet har store belastninger forbundet med sykdommen sin, enda vanskeligere. De skal nå gå på utenlandske skoler, og det vanskeliggjør overgangen til norsk skole når de kommer tilbake igjen. Vi får en innskjerping i adgangen til å søke om å ta økte skolepenger der skolene har behov for det. Det har de ofte, nettopp fordi Regjeringen har fjernet kapitaltilskuddet som bidrog til å gjøre situasjonen litt lettere for skolene. Vi har heller ikke fått noen avklaring på spørsmålet om adgangen til fortsatt å gi søskenmoderasjon og friplasser. For Høyre er det en stor gåte hvorfor det skal bli forbudt å starte grendeskoler som driver etter offentlig læreplan. Grendeskolene representerer et svært viktig tilbud i mange lokalsamfunn og er ofte bolverket mot full utflytting. Nå tvinges grendeskolene til å gå veien om religiøst eller pedagogisk alternativ for å få lov til å starte, sjøl om foreldrene egentlig bare ønsker å starte og drive etter offentlig læreplan. Høyre og Venstre fremmer et helhetlig lovendringsforslag, der vi går tilbake til friskoleloven av 2003 slik den var før frysloven, som kom i 2006. I tillegg velger vi å tydeliggjøre ytterligere noen bestemmelser som allerede lå i loven, slik at f.eks. forbudet mot utbytte presiseres enda tydeligere enn før – ikke fordi noen av skolene har tatt utbytte eller fordi noen har påvist at noen har forsøkt å omgå utbytteforbudet, men rett og slett fordi vi ønsket å tydeliggjøre vår eksisterende politikk i en samfunnsdebatt som har vist seg ikke alltid å være like renhårig. La det være sagt – verken Høyre eller Venstre deler statsrådens og regjeringspartienes sterke, synsende og tidvis uetterrettelige karakteristikker av skolene som har drevet under friskoleloven. Jeg viser for øvrig til representanten Dørums innlegg senere i debatten om det helhetlige lovforslaget. Det finnes ikke bare ett fellesskap. Høyre er av den oppfatning at fellesskap er noe mer enn i bestemt form entall. Fellesskap gjør seg best i ubestemt form flertall. I et liberalt demokrati må det være mulig å velge et annet fellesskap enn det offentlige fellesskapet. For noen elever som er på vei ut av et fellesskap og inn i et utenforskap, er det avgjørende at de isteden får velge seg et nytt fellesskap. Det kan friskolene i mange tilfeller tilby, og jeg kan ikke med min beste vilje forstå hvorfor elever skal nektes å velge det. Jeg nekter å godta at det lille mindretallet som av ulike årsaker ønsker å velge annerledes, ikke skal få respekt for og vern om sitt valg. For Høyre er mangfoldet og foreldreretten grunnleggende verdier som vi former vår praktiske politikk etter. En sterk og god offentlig skole trues ikke av at minoriteten av elever velger en annen skole. En sterk og god offentlig skole trues av en politikk som er mer opptatt av å stoppe og forby alternativer enn av å utvikle og forbedre den offentlige skolen. Til tross for Regjeringas stopp av friskoler, er det vanskelig å se at den rød-grønne regjeringa har foretatt en merkbar styrking etter at den kom til makten. Så langt er det blitt mindre kunnskap i skolen, mindre åpenhet om skolen, og ikke minst – det er lite som tyder på at det er blitt mer ressurser til skolen.