Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2017-04-18:
Enhver debatt om Afghanistan i denne salen er interessant, synes jeg, og jeg slutter meg til dem som har gitt honnør til alle som har gjort en jobb for oss ute. I den grad vi ikke har nådd de norske målene og de norske ambisjonene, skyldes det ikke dem som har vært på bakken i Afghanistan. Da har vi enten gitt dem mål som er uoppnåelige, eller ikke gitt dem rammeverktøyet for å lykkes. Men det er et paradoks: Jeg har hatt gleden av å besøke stort sett hele Afghanistan, ikke i nord, men jeg har ellers vært rundt omkring i landet flere ganger. Jeg har også vært hjemme hos dagens president og på besøk hos ham privat. Hadde vi invitert noen fra Afghanistan for å høre på denne debatten, tror jeg de hadde blitt sjokkert. Vi diskuterer problemstillinger som de ikke engang vil kjenne seg igjen i. De vil kjenne seg igjen i spedbarnsdødelighet og i at flere går på skolen. Men flere av våre diskusjoner tror jeg de hadde distansert seg fra, de hadde ikke forstått hva vi snakker om. Det har noe med kulturen og med forståelsen å gjøre. Første gang jeg var vi Afghanistan, møtte jeg et regjeringsmedlem som jeg diskuterte tilbud for jenter og jenteskoler med. Vedkommende spurte meg hvorfor det var så viktig for Norge å bygge jenteskoler. Jeg sa at for oss er det viktig at alle får gå på skole og ha et tilbud. Ja, sa han, men i vårt land har vi tradisjon for at guttene gjør det, kan vi ikke da heller si at vi bygger skoler for alle i Afghanistan? Hvorfor skal dere dytte deres verdier på oss? Istedenfor å bygge jenteskoler kan vi gjøre vårt for at alle i Afghanistan skal gå på skole. Jeg synes han hadde et poeng, og jeg er enig i det. Men det er klart at når to så forskjellige kulturer møtes og vi ikke har gjensidig respekt, hvordan skal vi da få resultater? En annen ting vedkommende tok opp, var bistandsprosjekter. Han sa at i mange av de større landene, ikke Norge nødvendigvis, bevilger man store beløp og gir kontrakten til et nasjonalt selskap i landet der bidraget ble gitt. Så reiser man til Afghanistan og gjør en jobb, og afghanerne ser på. Som han sa: Hva slags relasjon skal vi få til ting i vårt eget land som vi ikke har vært med på, og hvilket eierskap skal vi få da? Igjen: Av og til skal man lytte til erfarne fjellfolk. Det står i norske fjellvettregler og gjelder også i Afghanistan. Hvis ikke kan vi ta med oss vår måte å gjøre ting på, men det er ikke sikkert at det passer i Afghanistan. Jeg tenker at respekt er noe av det aller viktigste hvis man skal lykkes i så måte. Jeg synes også at Godal-rapporten var veldig bra, den har adressert en del ting som jeg hadde håpet at komiteen tok enda mer tak i – en diskusjon om departementene, om forhenværende Justisdepartementet, om Utenriksdepartementet og om Forsvarsdepartementet. Det ville være en overdrivelse å si at alt har vært smertefritt. Overgangen fra én PRT-sjef til neste PRT-sjef – var den flytende? Var den optimal? Ga den god nok effekt? Eller var det slik at vi slet med å få gode nok resultater umiddelbart? Jeg ser i alle fall for meg, etter å ha lest rapporten et par ganger, at vi har et åpenbart forbedringspotensial. Men igjen: Vi har skapt oss erfaringer, vi har funnet ut av ting, og vi har lært. Men mangfold er også en kvalitet. Hvis man leser f.eks.om de norske styrkene som har trent opp CRU-en i Kabul, marinejegerne og FSK, skrives det i rapporten at forskjellene mellom dem kanskje gjør at de er bedre hver for seg enn sammen. Men begge deler har ulike kvaliteter som bidrar, og som vi kan bruke. I så måte tenker jeg at det er en kvalitet. Men det viktigste er å bruke rett verktøy, til rett tidspunkt og på rett sted. Igjen til dette med korrupsjon, som flere andre har vært inne på: Jeg tror det er en farlig politikk å fortsette å gi midler til et land der man åpenbart ikke tar nok tak i korrupsjonsproblemene. Jeg skjønner at man er nødt til å drive statsbygging. Skal man få til et demokrati, må man ha stater og institusjoner som gjør jobben. Men det skal forsvares her også. Hvis vi vet at vi indirekte bidrar til korrupsjon, kan vi forsvare det? Hvor store beløp er akseptable før vi sier at nei, nå er nok nok? Jeg skjønner godt at man er nødt til å bygge stater hvis skal man bygge et demokrati, men jeg tror at det å snakke om Afghanistan som et vestlig demokrati er en illusjon. Man har ingen stor tradisjon for sentralmakt i Afghanistan. Makten man har i Afghanistan, er basert på de forskjellige krigsherrene i deres regioner og den makten de faktisk tillater Kabul å få. Vi kan snakke om demokrati, vi kan ønske oss demokrati, men til syvende og sist er det afghanerne selv som må skape sitt demokrati, sin måte, sine verdier og sitt grunnlag. Vi kan hjelpe dem, vi kan bistå, og vi kommer til å gjøre det i lang tid framover, finansielt og på alle mulige måter, men for Afghanistan er det en afghansk løsning, ikke en vestlig løsning, som gjelder. Og til de som tror at Afghanistan er tryggere i dag enn for 10–15 år siden: Svaret er åpenbart: Nei.