trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Som mor er jeg opptatt av at alle skal kunne ferdes trygt i trafikken, og at man ikke skal kunne trenge å bekymre seg for hva som kan skje på norske veier. Mange foreldre lever daglig i frykt for hva som kan skje med deres barn på skoleveien. Enkelte steder kan veiene være så farlige at det kan føles som terror å sende barna til skolen. E18 mellom Tvedestrand og Arendal er en slik livsfarlig, smal vei uten midtrekkverk, hvor det ofte skjer ulykker, deriblant livsfarlige frontkollisjoner. På toppen av det hele må skolebarn krysse den trafikkerte E18 for å komme til skolen. Det er tragisk når man vet at det er fullt mulig å bygge veier med null møteulykker, f.eks. med underganger for myke trafikanter. I Sverige hadde de for lengst bygd ordentlig vei på en slik strekning som Tvedestrand–Arendal, men i oljelandet Norge prioriteres ikke trafikksikkerhet for store og små like høyt. Nå skrøt riktignok statsministeren tidligere i dag av at det var mye å skryte av i det kommende budsjettet, så det er jo lov til å håpe på en bedring. Jeg er selvfølgelig glad for at iallfall planlegging av ny E18 mellom Tvedestrand og Arendal har kommet i gang, men jeg frykter at det vil ta veldig mange år før veien er på plass. Det er uholdbart hvis man må vente helt til 2019 før vi får en trygg vei, for her burde man allerede ha vært godt i gang for mange år siden. Det samme gjelder andre trafikkfarlige strekninger på europaveinettet, f.eks. E6 i Gudbrandsdalen. Trygghet på veien handler også om trygge biler. Nye biler som selges i dag, har en helt annen sikkerhet enn gamle biler. Gamle biler kan være i så dårlig forfatning at de er direkte trafikkfarlige. Dessverre har mange norske barnefamilier ikke råd til å kjøpe trygge biler til seg og sine. Fremskrittspartiet vil senke bilavgiftene, men blir møtt med en kald skulder hver gang vi tar opp dette. Regjeringen har varslet omlegging av bilavgiftene i statsbudsjettet for 2012, men jeg har dessverre liten tro på at tryggere biler blir billigere enn før. Torp flyplass utenfor Sandefjord har vært en kjempesuksess, og mange i mitt eget fylke velger å fly derfra istedenfor fra Kjevik. En av grunnene til at Sandefjord Lufthavn Torp har lyktes, er at flyplassen ikke er eid av staten, og at de har funnet sin egen lavprisnisje. Jeg tror det er et marked for flere slike flyplasser i Norge. I Aust-Agder har vi planene klare for Arendal Lufthavn Gullknapp. Rullebanen er allerede på plass med sikkerhetssoner og gode utvidelsesmuligheter på egen tomt. En utvidet reguleringsplan ble også vedtatt av Froland kommune forrige torsdag, og i 2012 er vi nok i gang. Næringsdrivende på Sørlandet har tro på Gullknapp, og de satser sine penger der. Dette vil bli en nyttig flyplass – som er privat drevet – for Sørlandet. Vi ber ikke om statlige penger til Arendal Lufthavn Gullknapp, men håper at regjeringen etter hvert kan bidra med riksveitilknytning.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Arbeidarpartiet vil forsvare ei trygg og god økonomistyring av landet, òg sjølv om ein får kritikk for ikkje å satse meir på alle gode formål. For oss i Arbeidarpartiet er arbeid til alle heilt grunnleggjande, og me risikerer ikkje arbeidsplassane for populistisk budsjettering eller lovnader om 100 mrd. kr i skattekutt. For det er ikkje rett som representanten Siv Jensen sa før i dag, at me er einige om ein ansvarleg økonomisk politikk. Arbeidarpartiet veit at om me ikkje utøver politikken vår på ein ansvarleg måte, vil det gå ut over dei som har minst i samfunnet. Det er ikkje arbeidarpartipolitikk. Arbeidarpartiet er eit familieparti. Som representanten Syversen frå Kristeleg Folkeparti sa før i dag, er familiane viktige i eit velferdssamfunn. Me vil ha eit godt barnevern, me vil ha gode barnehagetilbod for alle, me vil ha ein god fellesskule som sikrar alle like moglegheiter, men der ein kan vere ulike, og me vil ha eit godt og inkluderande arbeidsliv. Det er viktig for velferdssamfunnet, og det er viktig for familiane. Eit samfunn som er godt for ungar å vekse opp i, er godt å leve i for alle. Arbeidarpartiet har i regjering bidrege til ei styrking av barnevernet, men me er ikkje i mål. Me meiner at barnevernet i all hovudsak er ei offentleg oppgåve, der ideelle organisasjonar skal spele ei større rolle framover. Me har mykje å vere stolte av, men me har òg utfordringar som me må ta på vegner av ungane. Eg vil vere ein av dei som er folkevald også for dei som ikkje har stemmerett – dei minste. Me må tenkje stort om dei små. Det har utvilsamt kome fram i dagens debatt at arbeid til alle er Arbeidarpartiets hovudsak. Det er òg viktig familiepolitikk. For arbeid handlar ikkje berre om enkeltindivid eller om skatteinntekter, det handlar for svært mange om ein trygg og god familieøkonomi og eit godt familieliv. Å ha eit arbeid gjev folk moglegheit til å kjøpe seg ein bustad. Det gjev foreldre rett til foreldrepermisjon. Det gjev dei moglegheit til å kombinere arbeid og omsorg. Ein viktig føresetnad for at begge foreldre, eller einslege foreldre, kan vere i arbeid, er i dag barnehageplassar og gode permisjonsordningar, noko regjeringa har satsa sterkt på. Fedrekvoten og ein meir likestilt foreldrepermisjon er viktig for familiane og for kvinner i arbeidslivet, og er noko eg er veldig stolt av. Eg har snakka mykje om Arbeidarpartiet sin politikk i dette innlegget. Det synest eg veldig mange arbeidarpartirepresentantar har gjort i dag, trass i at representantane frå Høgre synest å vere indignerte over at me ikkje har gjort det. Likevel merka eg meg at representanten Hofstad Helleland nok nemnde Arbeidarpartiet oftare i sitt innlegg enn det eg gjorde.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Soria Moria-erklæringen understreker at regjeringens viktigste oppgave er å forebygge. Dersom hendelser og kriser oppstår, er målsettingen at de skal håndteres raskt og effektivt ved bruk av nasjonale ressurser. God beredskap skaper trygghet. Så blir spørsmålet om vi vil planlegge for å gjennomføre tiltak som gir oss hundre prosent vern mot enhver tenkelig og utenkelig katastrofe eller terrorhandling. Det vil i så tilfelle gi oss et overvåkingssamfunn som vil medføre store begrensninger i forhold til enkeltindividets frihet og rettigheter. Med erfaringer fra andre land kunne kanskje anslaget mot regjeringskvartalet vært et scenario i en risikovurdering, men raidet mot AUF-erne på Utøya var det ingen vettug mann som kunne forutse. Det var en terrorhandling uten sidestykke. Én lærdom må vi ta med oss i framtidig beredskapsplanlegging: Det er at terroristenes ondskap er endeløs. Dette er utfordringer norske kommuner, nasjonale myndigheter og næringsliv vil møte i sitt framtidige beredskapsarbeid. Med andre ord: Heretter må det tenkes og planlegges for det utenkelige hvis vi skal ha muligheter til å forhindre den type terrorangrep. Vi er gode på beredskap i Norge, men vi kan bli bedre. Et viktig element i vårt redningsarbeid er de frivilliges innsats, ofte i samarbeid med kommunale og statlige innsatsgrupper. Slik var det også den 22. juli og i dagene som fulgte. Den norske frivilligheten er et lim i ethvert lokalsamfunn. Frivillig deltakelse gir økt beredskap både for samfunnet og den enkelte borger. Å ta vare på frivilligheten er å gjøre samfunnet tryggere og fellesskapet bredere. Frivillige organisasjoner spiller gjennom sitt engasjement en viktig rolle i vår norske velferdsmodell. Fra politisk side har vi et ansvar for å legge til rette for at frivillige aktører kan spille sine roller som likeverdige redningsressurser når alvorlige hendelser rammer landet. Også i et stort flertall av landets kommuner er frivillighet avgjørende for folks trygghet. Om lag to tredjedeler av landets kommuner har deltidsbrannvesen som bemannes med frivillige. Disse er der når vi trenger dem, ikke bare når det brenner, men også når større ulykker inntreffer. Slik er det også med Sivilforsvaret. I det daglige ser vi dem ikke, men også de er der når vi har behov for dem. De er en viktig del av sikkerhetsnettet, de er vår trygghet og statens viktigste innsatsstyrke når kriser oppstår.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
I går hadde jeg besøk av to unge damer som gjester til åpningen av Stortinget. De var spente og gledet seg. Etter seremonien var de oppglødde og glade for å ha fått være med på en så stor og viktig begivenhet. Begge var godt fornøyd med trontalen og planene regjeringen har for 2012. Så sa den ene av dem: «Lurer på hva kongen hadde sagt dersom Frp satt i regjering? Kanskje noe sånt som at Regjeringen har fjernet skatter og avgifter på alkohol – og antallet alkoholrelaterte ulykker, skader og helseproblemer hos folk flest stiger i været. Eller: Regjeringen har opphevet fartsgrensene på motorveiene våre – noe som har ført til en dramatisk økning av trafikkulykker.» Dette var selvsagt karikerte utsagn fra denne unge damen, men det forteller likevel at dersom Fremskrittspartiet kommer i regjering, vil samfunnet endre seg. For eksempel vet vi at en mer liberal alkoholpolitikk vil gi store problemer både for enkeltmennesker og for samfunnet. Jeg er opptatt av rusmiddelpolitikk og er bekymret over utviklingen og konsekvensene av økt alkoholkonsum og bruk av narkotiske stoffer. Jeg er derfor glad for at regjeringen vil legge fram en egen stortingsmelding om nettopp rusmiddelpolitikken. For det er ikke til å stikke under stol at både det forebyggende arbeidet og behandlings- og rehabiliteringstilbudet kan bli bedre. Jeg er spesielt opptatt av tiltakskjeden fra motivasjon til avrusning og videre til behandling og rehabilitering. I dag opplever flere at denne behandlingskjeden er for stykkevis og delt. Og det er hjerteskjærende å høre om mennesker som enten sprekker og begynner å ruse seg igjen, eller i verste fall dør av overdoser fordi de må vente for lenge til de får det neste tilbudet i tiltakskjeden. Selv om regjeringen har fått gjennomført en god del tiltak innen rusomsorgen, er det etter manges mening ikke nok. Både rusmisbrukere og pårørende, helsepersonell og organisasjoner forteller om triste og vonde menneskeskjebner på grunn av rusmisbruk og et behandlingstilbud som ikke strekker til. Dette må vi gjøre noe med. Stoltenberg-utvalget la i 2010 fram sin rapport om narkotika. Utvalget peker på mange viktige områder som må forbedres og fornyes, som vil bli gjenstand for stor oppmerksomhet i den varslede stortingsmeldingen. Jeg ser fram til at meldingen kommer til Stortinget til behandling, og jeg både håper, tror og forventer at dette viktige politiske arbeidet vil medføre en mer bevisst rusmiddelpolitikk og et bedre behandlingstilbud til rusmisbrukerne.
Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Vår måte å skape og dele og leve på har skapt det samfunnet vi har i dag, med høy sysselsetting, gode velferdsordninger og god omfordeling. Jeg tror dette er en av grunnene til at vi kom igjennom katastrofen den 22. juli og dagene etterpå på en god måte. Men det er ikke naturgitt at det skal fortsette sånn. Det er et resultat av samfunnsbyggingen, av politiske valg. Det er dramatiske tider i europeisk økonomi. Finanskrisen og håndteringen av den førte til at mange av de europeiske landene som fra før hadde store budsjettunderskudd, har fått enda større underskudd og ytterligere problemer. Mange land er blitt svært sårbare. Mange land vil ha lite å stille opp med om verdensøkonomien får enda større problemer. Da kan vi stå overfor nye kriser og nye opptøyer. – Alt sammen på grunn av politiske valg. I Norge er det lett å tenke at dette ikke kan skje hos oss, at vi ikke vil bli berørt. Det er ikke sant. Den norske økonomien er sterk, men samtidig åpen og sårbar for konjunktursvingninger. Et styringsdyktig EU og et velfungerende indre marked betyr dermed også mye for norske arbeidsplasser og vår velferd. Vi er avhengig av at Europa lykkes, fordi landene i Europa er våre viktigste handelspartnere. Norske myndigheter kan nemlig ikke skjerme industri og næringsliv mot det som skjer internasjonalt. Derfor angår også Europas svar på finanskrisens utfordringer oss direkte. Derfor må man også finne langsiktige løsninger som sikrer oss en bærekraftig økonomi internasjonalt. Høy deltakelse i arbeidslivet og lavt sykefravær gir oss inntekter til å gjøre skolen enda bedre og å lage et verdig omsorgstilbud for eldre. Det finnes ingen andre virkemidler i politikken som er sterkere enn dette: å holde folk i jobb. Da får vi skatteinntekter, og da holder vi trygdeutgiftene nede. Slik får vi råd til å gjennomføre de tingene vi er opptatt av, fra satsing på skole og eldre til rusomsorg og barnevern, veier og kultur. Når vi lykkes med det viktigste, lykkes vi også med resten. Når vi får folk i jobb, lykkes vi med andre mål som likestilling, integrering og sosial utjevning. Når vi får seniorene til å ønske å stå lenger i jobb, får vi et pensjonssystem som er bærekraftig. Og når det skapes verdier, får vi inntekter til fellesskapet gjennom skatt. Alt dette skjer fordi vi setter inn all vår kraft og styrke på å holde folk i jobb. Alt er politiske valg som gir konsekvenser. Lav arbeidsledighet er viktig for økonomien, men det er også viktig for den enkelte. Vårt mål er at så mange som mulig skal oppleve å våkne opp om morgenen og glede seg til å gå på jobb, til å tjene sine egne penger, til å være en del av et sosialt fellesskap og bidra til verdiskapingen i landet vårt. Å fortsette byggverket gjennom styrking av fellesskapet i den norske modellen har vist seg å være en god forebygging mot utrygghet og uro. Det er et bevisst politisk valg.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2011-10-04:
Næringspolitikken blir ikke fremtidsrettet dersom en ikke skaper kompetente arbeidsplasser. Skal vi møte utfordringene fremover, er høy kunnskapsbasert verdiskaping det beste virkemidlet både for å bevare og styrke velferdssamfunnet vårt. Den maritime klyngen er et godt eksempel på hvor viktig det er å se sammenhengen mellom generelle rammebetingelser, kompetanseutvikling og godt samarbeid mellom leverandører og kunder. Denne klyngen er bare ett eksempel på hvor viktig det er med kvalifisert arbeidskraft. Når jeg har reist rundt i valgkampen og snakket med bedriftsledere og ansatte i bedrifter, er behovet for kompetanse og kvalifisert arbeidskraft noe som trekkes fram av de aller fleste. Dette er en av de virkelig store utfordringene. Norge mangler kvalifisert arbeidskraft. Det gjelder enten bedriftene er store eller små. I Norge har ni av ti bedrifter færre enn 20 ansatte, ifølge tall fra Statistisk sentralbyrå. Mangel på kvalifisert arbeidskraft er det største hinderet for videre vekst i småbedrifter også – det er ikke bare store bedrifter som mangler arbeidskraft. I NHOs småbedriftsbarometer 2011 fremgår det bl.a. at hver tredje bedrift opplever mangel på arbeidskraft som det største hinderet for videre vekst. Ved den samme undersøkelsen fremgår det at seks av ti bedrifter vurderer satsing på utdanning som en meget viktig rammebetingelse. Det er bare redusert skatt og redusert skjemavelde som rager høyere på bedriftenes prioriteringsliste. Skal næringslivets behov for kompetanse dekkes, er en avhengig av et utdanningssystem som møter arbeidslivets behov for kvalifisert arbeidskraft. Jeg kan bruke fagskolene som eksempel på et viktig bindeledd mellom arbeidslivets behov for kompetanse og samfunnets svar på dette behovet. Derfor er fagskolene så viktige. Fagskolene er ulike, og det kreves ulike finansieringsmodeller. Enkelte fagskoler krever dyrere utstyr enn andre. Eksempel på det er innenfor den maritime opplæringen. Her kreves både mer og dyrere utstyr for å gi god opplæring innenfor maskinteknikk, nautikk og skipsteknisk drift enn hva som er tilfellet i andre yrkesfaglige retninger. Vi må i mye sterkere grad satse på og videreutvikle fagskolene, som er et viktig tilbud for ungdom som velger praktiske fag. Dette er en vinn-vinn-sak. Ungdommene får utdanning i det som de interesserer seg for, og arbeidslivet får en kompetanse som arbeidslivet trenger.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
I altfor lang tid ble det brukt altfor lite penger til samferdsel. I 2005 ble trenden snudd. Ingen regjering har satset mer på samferdsel enn den rød-grønne, og Norge bevilger nå mer penger til vei enn alle andre land i Norden. Gode transportmuligheter er viktig for å ta hele Norge i bruk. Å ruste opp infrastrukturen gjør hverdagen enklere for folk, det bedrer miljøet, samfunnet blir mer inkluderende, og det styrker næringslivets konkurransekraft. Det er stor byggeaktivitet på norske veier for tiden. I siste stortingssesjon ble det gitt grønt lys for å starte 15 store riksveiprosjekter. I tillegg er det mange store veiprosjekter på gang. Mellom 2006 og 2010 ble 46 store veiprosjekter åpnet, og veksten i etterslepet på vedlikehold er stanset etter kraftig økning i vedlikeholdsbudsjettet. På tross av et beskjedent folketall har Norge en utpreget spredt bosetning. Fjell, fjorder og daler stiller store krav til investeringer og vedlikehold i samferdselssektoren. Til sammenligning har Sverige en dobbelt så stor befolkning, som til gjengjeld er langt mer konsentrert til de deler av landet der naturen gir rom for relativt lave utbyggingskostnader. Derfor blir det feil å sammenligne norsk og svensk veistandard. Vår målestokk er Norge, og vår regjering har ambisjoner om å videreføre en ambisiøs distriktspolitikk, også på samferdselsområdet. Når det gjelder jernbane, skjer det også mye. To ferske eksempler er vedlikeholdet på Oslo S og åpningen av det nye dobbeltsporet fra Lysaker til Sandvika. Det satses på trafikksikkerhet, noe som har gitt resultater. Tallet på drepte og hardt skadde i trafikken går nedover. Vi må helt tilbake til 1954 for å finne tilsvarende lave tall, til tross for en mangedobling i trafikken. Innen sjøtransport er det nå inngått en ny avtale med Hurtigruten, og innen luftfart bygger man nå ut Terminal 2 på Gardermoen. Vi har fokus på miljø og klima, og kollektivtransporten er et satsingsområde. Dette er bare noen få smakebiter innen samferdsel, så de som påstår at det ikke satses på samferdsel i dette landet, kan umulig følge med i timen, jf. Fremskrittspartiet. Men vi har noen utfordringer i forhold til kostnadsutviklingen og planleggingsverktøyet spesielt på vei. Dette må vi ha sterkt søkelys på. Vi må ha kortere planleggingstid, holdbare kalkyler og bedre kostnadskontroll. Vi har bak oss en periode der funksjonskontraktene noen steder økte med over 100 pst., og ga dårligere vedlikehold. Så det må være lov å spørre om konkurranseutsetting av drift og vedlikehold er den beste måten å organisere dette arbeidet på, og om det gir oss bedre kostnadskontroll. La meg si til Sortevik, som sier at bygging av vei er en sikrere investering enn aksjer og obligasjoner: Dette er feil, og nok et godt eksempel på hvorfor vi skal være glad for at Fremskrittspartiet ikke styrer Norge. Så til Hoksrud, som er litt oppgitt over at Norge er «annerledeslandet». Når vi ser på hva som skjer i store deler av resten av verden, skal vi nok være glad for at vi er akkurat det.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-10-04:
Fortreffelighetens smil ligger tykt over enkelte rød-grønne representanter, og det er troen på egen fortreffelighet. Mye er godt i Norge, og det er lov å slå seg på brystet for det, men samtidig er det et paradoks at norsk konkurransekraft faller. Det er i de gode tidene som vi har vært igjennom, man burde legge grunnlaget for de dårligere vi vet kommer. Det er i tillegg paradoksalt når fremtredende rød-grønne representanter nærmest hoverer over at Den europeiske union og valutaunionen går dårlig. Det er god grunn til å minne om at over 80 pst. av norsk eksport går nettopp til EU. Når EU nå opplever økonomiske vanskeligheter, vil vi også oppleve økonomiske vanskeligheter. Vi vil få svakere vekst på grunn av dårligere europeisk vekst. Vi vil oppleve lavere etterspørsel enn vi ellers hadde hatt, fordi veksten i Europa er dårligere, og dermed også etterspørselen etter våre varer. Men det er i etterkant av krisen vi virkelig kan måle regjeringens politikk. Når vi ser at norsk konkurranseevne har falt hvert eneste år siden 2005, er det god grunn til å spørre seg selv: Hva vil det ha å si for norske arbeidsplasser? Mest sannsynlig en hel del. Vi kommer til å oppleve at norsk konkurransedrevet industri kommer til å få det enda vanskeligere med å eksportere sine varer, fordi den norske lønnsveksten har vært høyere enn ellers i Europa, fordi effektivitetsveksten i Norge ikke står i stil med lønnsveksten, fordi vi opplever en norsk kronekurs som igjen begynner å bli uhåndterlig, og fordi det norske skattenivået er høyere enn i svært mange andre land vi sammenligner oss med. Vi har mulighet til gjennom den politikken vi nå er med på å legge til grunn, å gjøre noe fundamentalt med norsk konkurranseevne og konkurransekraft. Men da er det først og fremst bruken av kunnskap, forskning, utvikling og innovasjon som vil legge grunnlaget for om vi kommer til å være en konkurransedyktig nasjon også i tiden fremover. Det handler om at vi må ha de beste hodene, og dermed også de beste løsningene på morgendagens problemer. Men vi må samtidig se i øynene at uten en infrastruktur som gjør at vi raskt og effektivt klarer å få varer til markedet, ja så stiller norske bedrifter med den samme konkurranseulempen som de har i dag. Det gjelder også å bruke de mulighetene skattesystemet gir oss, til å bidra med vekstfremmende skattelettelser. Og det er der statsministeren tar fundamentalt feil når han sier at skattelettelser er uansvarlig. Nei, vi trenger trygghet gjennom kunnskap og gjennom økt konkurransekraft.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Noen ganger snakkes det om samfunnets kultur, og om hvilke holdninger som vi alle sammen har. Jeg synes at 22. juli viste oss som nasjon at vi har minst to sterke trekk, og det er at vi er trassige, og vi er solidariske. I en rekke land står ikke trassighet og egennyttig solidaritet så sterkt som samfunnets verdi og som rettesnor for praktisk politikk som det gjør i Norge. I disse landene er de fundamentale elementer som skal til for at alle har rimelig god mulighet i livet og en solid plattform for å utøve sin frihet, nemlig barnehager, skole, sykehus, eldreomsorg og et sikkerhetsnett når man mister arbeidet eller blir syk, privilegier som er forbeholdt de få. Den trassige solidariteten som materialiserte seg 22. juli, er gode egenskaper når vi står overfor en ny finansiell uro. Vi ser at mange land er i et stort uføre. De har høy arbeidsledighet, høye faste utgifter til statskassen og høy gjeld. Og når de nå skal bruke Keynes som lærebok og veiviser, og pøse penger inn i økonomien for å få hjulene i gang, har de ingen penger å bruke. Penger er ikke spart, og skattekutt er gitt. Så finanskrisen viser hvor prisgitt vi er utviklingen internasjonalt, men det er også en veiviser for hvor mye vi kan gjøre selv ved å holde orden i eget hus, og ved at vi engasjerer oss for våre verdier internasjonalt. Når Jens Stoltenberg nå varsler et stramt budsjett, bør det lyttes, og det bør støttes. Ingen må innbille seg at vi ikke står overfor enorme utfordringer framover som følge av utviklingen i internasjonal økonomi. Ikke minst må vi være i forkant for å sikre at norsk eksportindustri utenfor oljesektoren opprettholder sin konkurransedyktighet. Vi har vist at et samfunn som har høy velferd og høyt skattenivå, er levedyktig, også i tider med økonomisk uro. Faktisk er det skattenivået og våre offentlige fellesgoder som gjør oss rustet til å møte det vi nå ser konturene av i den internasjonale økonomien. Vi søker forbedringer på helt feil grunnlag dersom vi ikke ser at det norske sosialdemokratiet har klart seg særdeles godt i møte med den krisen verden nå står overfor, og står ualminnelig godt rustet til å gjøre det samme også i tiden framover.
Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Mange ord er blitt brukt de siste to månedene om de grufulle og uforklarlige hendelsene i Oslo og på Utøya 22. juli – et målrettet angrep som likevel rammet tilfeldig, et utpekt mål, men som likevel berørte og angikk oss alle. Mye er også blitt sagt om det gode samholdet som ble vist i tida etter 22. juli. Et av mine sterkeste øyeblikk var i begravelsen til Bano Rashid på Nesodden, en kristen seremoni i Nesodden kirke med en muslimsk seremoni ved gravplassen utenfor. Da vi fulgte Bano til graven, gikk presten og imamen sammen ut av kirken, side ved side. Norge blir ikke det samme etter 22. juli, sier vi. La oss virkelig håpe og tro at det samholdet vi har sett de siste månedene, er en varig endring i hvordan vi som innbyggere i Norge behandler hverandre, og oppfører oss mot hverandre. Debatten i dag om 22. juli har nesten utelukkende dreid seg om beredskap og håndtering. Den debatten er det helt avgjørende at vi tar. Jeg er stolt av å være med i et parti med en statsminister og en justisminister som står fram på den måten de gjør, og som også tar ansvar. Debatten om beredskap må vi ta, men det er også andre debatter vi må ta i kjølvannet av 22. juli. Forebygging er viktig, og forebygging handler ikke bare om mer ressurser til politiet og til PST, men også om hvilke politiske holdninger som kommer til uttrykk i det offentlige ordskiftet. Vi har de samme utfordringene nå som før 22. juli, sier Siv Jensen. Jeg har de samme ankepunktene mot Fremskrittspartiet nå som jeg hadde før 22. juli. Fremskrittspartiet er et parti som bevisst har spilt på fremmedfrykt, og som bygger opp et bilde av «vi» og «dem» – en retorikk som skaper avstand framfor å knytte sammen. Debatten etter 22. juli må også handle om hvilke holdninger vi ønsker skal prege det norske samfunnet, og at toleranse, samhold og mer demokrati blir mer enn ord rett etter de grufulle hendelsene.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Denne debatten er den første i Stortinget etter 22. juli. Statsministeren og regjeringen, statsapparatet og politiske ledere har fått velfortjent takk. «Byråkrat» bør heretter være en hedersbetegnelse. Takk! Men ikke minst vil jeg takke ungdommen. Barnebarnet mitt på 2 ½ år sier: Kom an! når han vil at jeg skal komme på gulvet og leke. Kom an var det entydige svaret fra ungdommen. Kom an, møt terror med dialog, samtale, demokrati og åpenhet. Kom an! Regjeringspartienes mål om den laveste arbeidsledigheten i Europa er vi så langt alene om. Arbeiderpartiets virkemidler handler om hverdagen til folk: rettferdig beskatning, forenkling av regelverk, samhandlings-, pensjons- og uførereform er bærekraftige virkemidler for at Norge skal kunne møte framtida. Arild Theimann fra Sandefjord Arbeiderparti sa: For offentlige virksomheter er tjenestene målet og pengene virkemidlet. For private virksomheter er pengene målet og tjenestene virkemidlet. Jeg vil at pengene skal gå til tjenester, ikke til aksjeutbytte til private eiere. Dette er den norske modellen. De borgerliges vakling mot en eventuell borgerlig regjering følges med interesse. Først på spørsmål kommenterte Høyres statsministerkandidat finanskrisen. Høyre nærmer seg Fremskrittspartiet. Vi ser det i skjenkedebatten: Mer politi er nå også Høyres svar på sammensatte og komplekse problemer. Retorikken rundt skattepolitikken er nei til formuesskatt – punktum – uten resonnement rundt konsekvenser eller inndekninger. Høyre argumenterer med at de rike vil jobbe mer dersom de blir rikere, i motsetning til vanlige folk, som vil jobbe mer, stå opp tidligere hvis de får mindre. Etter seks år i opposisjon var formuesskatten det de skulle «ta» posisjonen på – etter seks år! Den årlige skattevirkningen i budsjettene fra Fremskrittspartiet og Høyre for 2011 er beregnet å gi dem med inntekter under 400 000 kr inntil 2 000 kr i skattekutt. 600 er formuesskattekroner. De med over 3 mill. kr i inntekt får inntil 113 000 kr, nesten 59 000 er formuesskattekroner. FINN.no hadde 15. juni for salg en Honda Jazz 2006-modell til 113 000 kr. De med inntekt over 3 mill. kr kan kjøpe bilen etter ett år. De med inntekter under 400 000 kr må spare i 56,5 år før de kan kjøpe den samme bilen. På en dag med meldinger om Hellas’ mulige konkurs, børsfall, oljekursfall og stor sosial uro i Europa skal vi fristes av politikk som gjør oss i stand til å kjøpe en bruktbil etter 56,5 år. Jeg gleder meg til en valgkamp for en ny rød-grønn regjering i 2013!
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Trontalen bekrefter det vi vet: Norge er et godt land å bo og leve i. Utsiktene og mulighetene framover er gode hvis vi forvalter dem med klokskap. Og det har vi og denne regjeringen gjort til nå. Ideen om et sterkt fellesskap og solidaritet har stått seg godt i en tid med økende globalisering, økonomisk vanskelige tider rundt oss, ikke minst da vårt demokrati på den mest grusomme måten ble rammet av terror i regjeringskvartalet og på Utøya den 22. juli. Høyresiden og deler av sentrum ivrer stadig etter salg, konkurranseutsetting og privatisering av offentlige tjenester. Denne debatten kom for alvor på dagsordenen og forsterket seg under Adecco-skandalen og da det ble kjent at NHO Service sendte høyresidens kandidater på kurs i salg og konkurranseutsetting. For Arbeiderpartiet er det viktig å sikre gode offentlige tjenester, et godt tilbud til brukerne og en god og seriøs arbeidsplass for de ansatte. Adecco-saken illustrerte et poeng Arbeiderpartiet og våre samarbeidspartnere har framholdt lenge, nemlig at innenfor omsorgstjenestene er eneste kuttmulighet de ansattes vilkår. Det er der mulighetene for profitt ligger sammenliknet med offentlig sektor. En omfattende privatisering av offentlige tjenester vil føre til press på arbeidsvilkår for de ansatte og en dårligere hverdag for disse. En annen sak under samme overskrift er salg av kommunale kraftverk, som høyresiden har vært opptatt av i flere kommuner. Jeg er spent på hva som nå skjer i de høyredominerte kommunene med et borgerlig flertall. Jeg regner med at de skal innfri sine valgløfter. Da tror jeg også man får se en annen hverdag. Et velfungerende transportsystem på sjø og land er viktig for økt verdiskapning og livskvalitet og for å ta hele landet i bruk. Gjennom oppfølging i NTP vil regjeringen og vi rød-grønne på Stortinget arbeide for å nå målene om et sikkert og miljøvennlig transportsystem som er tilgjengelig for alle. Regjeringen vil føre en aktiv næringspolitikk over hele landet og satse på områder der vi har særlige forutsetninger for å skape disse verdiene. Ingen regjering har satset mer på samferdsel enn den rød-grønne. Dette gjelder i landet generelt. Den rød-grønne regjeringen vet at god infrastruktur er avgjørende for at folk kan leve og virke over hele landet. Jeg skal ta et eksempel. Hurtigruta er viktig i denne infrastrukturen. Derfor er jeg veldig glad for at denne regjeringen har fått på plass en avtale som sikrer daglige avganger hele året fra 34 havner. Investeringene i vei og bane led i mange år av manglende vedlikehold og underfinansiering. I 2005 snudde den rød-grønne regjeringen trenden. Siden 2005 har bevilgningene til vei og bane økt med 51 pst. Norge bevilger mest penger til vei av alle landene i Norden, uavhengig av størrelsen på veinettet.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Forrige taler stilte viktige spørsmål. Derfor betyr det noe hvem som styrer skole- og utdanningspolitikken. Denne regjeringen har mye å være stolt av, for mens mange i opposisjonen har vært mest opptatt av å sette en stopper for fruktig hjerneføde, har regjeringen levert på en rekke områder. Vi har stanset en massiv privatisering av skolen. PISA-testene viser at nedgangen i faglige resultater er snudd til oppgang. Det store forstyrrende konfliktnivået i skoledebatten er historie. Ikke minst har vi levert full barnehagedekning, som gjør at flere får best mulig utgangspunkt for å lykkes i skolen. Regjeringen har også en kraftig innsats mot frafall i videregående opplæring gjennom Ny GIV og gjennom en ny ungdomsskolemelding. Der sørger man bl.a. for å løfte de svakeste på 10. trinn, så de er bedre rustet for videregående. Vi skal yrkesrette mer på yrkesfag. Engelskeksamen skal ikke lenger være sentralgitt, noe som gjør at hvert fylke i hvert fag kan finne den beste måten å lære opp elevene på. Vi skal vurdere om noen av yrkesløpene har blitt for brede og for smakebitsorienterte. Nå skal vi også sammen med partene i gang med å få til en samfunnskontrakt som kan sikre at de som ønsker det, kan sluttføre utdannelsen sin med fagbrev i hånden. Erfaringer fra deltakelse i internasjonale yrkeskonkurranser viser også at norske fagarbeidere er på et meget høyt nivå. Ytterligere satsing på konkurranser som World Skills og Yrkes-NM skal gi mer motivasjon til å heve kvaliteten og yrkesgleden. Det samfunnet der bare de som velger et akademisk utgangspunkt, kommer helt til topps, er i ferd med å forsvinne. Arbeidslivet etterspør allerede i dag arbeidstakere med praktisk bakgrunn og teoretiske kunnskaper. Framtidens arbeidsliv er ikke statisk. Vår vilje til å samarbeide med partene er viktig for å kunne legge til rette for denne utviklingen. Vi må diskutere hvordan vi skal kunne bryte ned skillene mellom de ulike utdanningssystemene våre og mellom utdanning og annen kunnskap og kompetanse. Det europeiske kvalifikasjonsrammeverket signaliserer at dette er framtiden. Det må også gjenspeiles i vårt eget nasjonale kvalifikasjonsrammeverk. I dag foregår en stor del av kompetansebyggingen og opplæringen ute på norske arbeidsplasser. Derfor trenger vi også et system for å kategorisere og kvantifisere dette, slik at vi kan likestille denne kunnskapen med annen kunnskap, gjerne med kunnskap fra høyere utdanningsinstitusjoner. I tillegg trenger vi et skikkelig system for etter- og videreutdanning. Lykkes vi med dette, lykkes vi med å skape et sterkt fundament for norsk arbeidsliv, slik at vi kan fortsette å være et av de mest produktive landene i verden, og slik at vi også i framtiden skal kunne ha en av de mest kompetente og omstillingsdyktige arbeidsstokkene i verden med de mest omstillingsdyktige arbeiderne.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Det blei ikkje rekordhøg valdeltaking likevel i år. Oppslutninga om å delta i fellesskapet gjennom frivillige lag og organisasjonar, idrett og offentleg debatt i media er større i Noreg enn valdeltakinga. Det viser at det norske folk bryr seg om kvarandre og ønskjer å utvikle eit samfunn som er godt å være i for flest mogleg rundt seg. Dessverre framstår ikkje valkanalen som eit tilstrekkeleg verkemiddel til å oppnå det. For folk gløymer ikkje å stemme. Det er riktig nok enkelte som ikkje rekk fram til vallokalet, ikkje får fri eller ikkje veit at dei har stemmerett, med det gjeld dei aller færraste. Det som blir lyfta fram som den viktigaste årsaka til å melde seg inn i sofapartiet, er at ein føler at eiga stemme ikkje tel, eller at politikk ikkje framstår som viktig nok, særleg i lokalval. Det er eit demokratisk, strukturelt problem som det er vårt ansvar som politikarar å rydde opp i – og det sporenstreks. Kjensla av å telje og å bety noko og det at ein meiner noko, er viktig for korleis samfunnet skal sjå ut, og me må mobilisere hos kvar einaste person med stemmerett i Noreg. At demokratiet ikkje blir brukt i større utstrekning i ei tid da me treng det som sårast, er farleg. Då treng me at alle kommunestyre og Stortinget diskuterer kva me kan gjere for å leggje til rette for å endre det. Det er nettopp derfor eg ynskjer meg ein nasjonal dugnad med politikarar og pressa for å gjere politikken meir tydeleg, skiljelinene klarare, budsjetta meir føreseielege og vårt virke nærmare dei me representerer, slik at alle får ta del i demokratiet på like premissar. Eit av dei viktigaste grepa me kan ta, er å slutte med politisk kvakksalveri. Valkampane må vere diskusjonar om kva kvart enkelt parti vil gjere etter valet. Me må få fram skiljelinene. Me i Arbeidarpartiet må snakke om kvifor me meiner at våre fellesskapsløysingar er viktigare enn Høgres enkeltmannsløysingar, og omvendt. Me må snakke om kvarandres prosjekt, og me må snakke om våre eigne. Men me kan ikkje ha fleire enkeltsaksdebattar med lovnader om konkrete handlingar som ikkje blir gjennomførde. Det finst dessverre ikkje eit einaste parti som kan kaste stein i dette glashuset. Eit av dei grovaste brota på demokratiske spelereglar i valkamp og politisk virke i moderne tid finn me i min eigen by, Bergen. Der køyrde Høgre og Framstegspartiet ein knallhard valkamp med lovnad om å fjerne eigedomsskatten. Dei ville ikkje eingong diskutere korleis dagens Høgre-system slår urettferdig ut. Det var ikkje nødvendig, fordi Høgre skulle fjerne eigedomsskatten uansett. Å vere ueinig om bruk av eigedomsskatt som verkemiddel for å løyse velferdsoppgåver er ei heilt ærleg sak. Men det er ikkje ei ærleg sak av Høgre og Framstegspartiet veka etter valet å leggje fram eit budsjett som er stappfullt av eigedomsskatt. Det er uærleg, og det er farleg for det demokratiet me eig saman. Veljarane skal føle at dei får det dei stemmer på, og politikarar skal fremje politisk deltaking, ikkje skade ho.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Jeg skal starte med å dele representanten Jette Christensens bekymring for valgdeltakelsen i årets kommune- og fylkestingsvalg. Etter de politisk motiverte terrorangrepene mot regjeringskvartalet og mot AUF på Utøya var vi mange som håpet på, og som innstendig oppfordret til at valgdeltakelse og det å gå og stemme skulle være svaret. Det håpet fikk vi ikke innfridd. Valgdeltakelsen gikk bare marginalt opp. Valgoppslutningen i år gjør at det fortsatt er grunnlag for å se etter nødvendige endringer for å øke deltakelsen i framtidige valg. Det er avgjørende for legitimiteten til folkestyret at valgdeltakelsen er høy nok. En annen viktig forutsetning for det lokale selvstyret er rammevilkårene. Det må oppleves som interessant, med reelle muligheter for å gjøre politiske valg for de som stiller til valg i kommunestyrer og fylkesting rundt om i landet, og det må oppleves som reelle valg for innbyggerne i kommunene. Det å ha orden i egen økonomi er en forutsetning for å kunne prioritere, gjøre valg. Og på samme måte som regjeringen styrer landet, må kommunene føre en ansvarlig budsjettpolitikk. Regjeringens bidrag til å bedre rammevilkårene er først og fremst å styrke kommunenes inntekter betydelig i perioden. Kommunenes årlige frie inntekter er økt med ca. 48 mrd. kr siden 2005. Dette gir kommunene muligheter for å styrke barnevernet, prioritere skolen eller ruste opp eldreomsorgen, i tråd med de lokale prioriteringene og behov som de folkevalgte ser. Høyrepartienes svar er mindre handlefrihet og dårligere rammevilkår for kommunene. Da de selv satt med regjeringsmakt, var det skattekutt som ble prioritert, framfor mer penger til kommunene for å bedre skole og helse- og omsorgstjenestene. Nå hører vi høyrepartiene hevde at det blir mer penger til kommunene hvis de får styre, og derfor legger de hvert år til noen ekstra milliarder i bevilgninger på statsbudsjettet. Men det er bare én del av regnestykket, for de vil samtidig ta bort eiendomsskatten, som sikrer norske kommuner 7 mrd. kr i inntekter i 2011. Kutt i formuesskatt, har vi hørt i dag, er fortsatt den viktigste saken i den økonomiske politikken, men vi har ikke hørt noen av dem som har tatt til orde for å fjerne formuesskatten, si noe om hvordan de 9 mrd. kr kommunene får, skal dekkes inn. Høyre og Fremskrittspartiet vil også ha en annen fordeling av skatten mellom kommunene, som sikrer en økning i budsjettet for 77 kommuner. Men det er ingen som sier noe om baksiden av medaljen, som er de 353 kommunene som taper på en slik omlegging. At lokale folkevalgte har en avgjørende innflytelse på barnehage, grunnskole, helsetjeneste og pleie og omsorg, er en verdi i seg selv for Arbeiderpartiet. Hvis man skulle være tabloid, kunne det være fristende å si at med høyrepartienes økonomiske politikk for kommunene blir de folkevalgtes rolle først og fremst å bestemme hvilke tilbud som skal avvikles.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Det er mange temaer man kan prate om i en trontaledebatt, og det gjenspeiler også denne dagens debatt. Det er både store og små saker som berører oss, enten enkeltvis eller som nasjon. Som både fremskrittspartipolitiker fra distriktet og medlem av næringskomiteen er næringspolitikk og samferdselspolitikk noe som opptar meg sterkt. For at vi skal kunne ha levedyktige distrikter, må vi ha et allsidig næringsliv, hvor frihet for den enkelte må være til stede – frihet til å etablere ny næringsvirksomhet og muligheter til både å lykkes og eventuelt å mislykkes. Mislykkes gjør man hvis markedet ikke etterspør den vare eller tjeneste man tilbyr. Det som kan være positivt, er at man har prøvd. Kanskje noen andre kan overta og lykkes senere, eller kanskje har man fått nye ideer som kan prøves ut, og dermed kanskje lykkes da. Lykkes man, er man med på å kunne betale for fellesskapets tjenester, dog må den enkeltes belastninger i form av skatter og avgifter stå i forhold til hva den enkelte bedrift kan, uten at bedriften føler dette for belastende. Men formuesskatt og arveavgift må være noe som bør fjernes raskest mulig. For at næringslivet skal kunne være ute i distriktene, må vi ha et samferdselsnett som ivaretar næringslivets behov. På mine utallige bedriftsbesøk rundt omkring i landet har så å si hver gang dårlige veier vært et tema som går igjen – enten er veien for smal, har for dårlig akseltrykk, det er mangel på vedlikehold, etc. Varer og tjenester skal både ut i og inn fra distriktene, og avstandene er ofte store. Derfor er det for bedriftene av stor viktighet at veinettet blir vedlikeholdt og ikke minst bygget ut. Det samme gjelder for bosetting ute i distriktene. De som bor i distriktene, må ha et godt samferdselstilbud for at deres hverdag – utfordringer med bl.a. jobbreiser og transport av barn – skal fungere. Det handler også om trafikksikkerhet for den enkelte. Apropos trafikksikkerhet: Mange bilopphoggere har hatt travle dager denne uken, da det blir utbetalt 1 000 kr ekstra for innlevering av gamle biler. Dette burde gjenspeiles i statsbudsjettet ved at vrakpanten blir økt. Vi har en svært gammel bilpark, som både forurenser mer og er farligere enn det nye biler er. Avslutningsvis vil jeg prate om ny rv. 3/25 gjennom Elverum og Løten. Med en bompengeandel på 93 pst. sier det seg selv at dette vil være en for stor belastning både på næringslivet og på privatbilismen. Nye veier trenger vi, men bompenger er feil måte å finansiere dette på. Til det har staten økonomiske midler nok.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2011-10-04:
Vi har bak oss eit lokalval med herleg oppslutning om Høgre sin politikk. Rundt om i heile landet har Høgre hatt ein fantastisk framgang, og det har blitt mange Høgre-ordførarar som no er klare til å setje sin blå farge på kvardagen i Kommune-Noreg. Det er eit godt bakteppe for denne trontaledebatten. Innbyggjarane ønskjer betre skulepolitikk, betre omsorg og ei optimistisk satsing på næringsutvikling og samferdsle. Det er tydeleg at det no er ei kraftig høgrebølgje på gang, og det ser vi også her i dag, med ei raud-grøn regjering som brukar masse krefter på å prøve å demme opp for dette. Høgre ser fram til eit arbeidsår på Stortinget der vi skal bruke kreftene på å vise forskjellen på raud-grøn politikk og Høgre sine klare alternativ. Som i valkampen skal vi snakke om vår eigen politikk, og ikkje bruke tid og krefter på å kritisere håplaus raud-grøn politikk. Høgre har ført ein valkamp med verdigheit og har vore raus overfor politiske motstandarar. Vi har teke på alvor ønsket om eit folkestyre som er bygt på respekt og toleranse. Derfor er det trist når dei raud-grøne regjeringspartia brukar denne trontaledebatten til å spreie usanning og rakke ned på Høgre sin politikk. Det er direkte pinleg å høyre representanten Terje Aasland sin påstand om at høgrepolitikk vil rive i sund den norske modellen. Det er beklageleg at statsministeren og andre stadig gjentek sine feilaktige påstandar om det dei kallar høgresida sin uansvarlege skattepolitikk med titals milliardar i skattekutt – noko som dei påstår vil øydeleggje moglegheitene for å skape velferd. Historia viser at dersom ein set ned skattane til næringslivet og folk flest, blir det større vekst. Næringslivet får større moglegheit til å skape overskot og forteneste. Det gjev igjen fleire arbeidsplassar og auka skatteinntekter til staten. Høgre ønskjer å føre ein politikk som skapar meir, ikkje skattar meir. Høgre vil føre ein politikk som legg til rette for eit sterkt næringsliv, som skapar verdiar og tryggjer velferda. Kunnskap og konkurransekraft er nøkkelen til det. Høgre vil føre ein politikk som gjev kunnskap i skulen, der elevane får det aller beste grunnlaget for å klare seg resten av livet, og der læraren er den viktigaste innsatsfaktoren for å få det til. Høgre vil føre ein politikk som gjev kvalitet i omsorga, der styrking av kompetansen hos dei enkelte tilsette er nøkkelen for å oppnå det. Høgre ønskjer å sleppe alle gode krefter til for å styrkje velferda. Det er ufatteleg at Senterpartiet, Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti ikkje ser at ideelle og private institusjonar og frivillige organisasjonar skapar mykje velferd for innbyggjarane i landet vårt. Eg vil utfordre desse partia til å svare på kvifor dei så aktivt motarbeider dei som på denne måten ønskjer å vere med på å vidareutvikle velferda i landet vårt.
Lillian Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Alle vi mennesker er unike, uerstattelige og like mye verd. Hver og en av oss skal ha mulighet til å virkeliggjøre sin drøm om et godt liv. Vi mener at sosialdemokratiet best virkeliggjør dette målet. Vi vil ha et samfunn som skal ta vare på dem som ikke klarer seg helt på egen hånd, og sørge for at de kan leve et godt liv. Solidaritet mellom mennesker er en forutsetning for å kunne skape et slikt samfunn. Den viktigste ressursen vi har i dette landet, er vi som bor her. Uten folk som arbeider, skapes det ingen verdier. Og uten verdiskaping blir det heller ingen goder å fordele. Jeg var svært glad for at innholdet i trontalen hadde fokus på hvilke områder denne regjeringen ønsker å satse på. Jeg kommer fra Nordland. Der har vi store naturressurser i form av fisk, mineraler, olje, gass, vannkraft og flott natur. Videreutvikling av disse ressursene i mitt fylke og i landet for øvrig er viktig. Derfor er jeg svært fornøyd med at regjeringen legger opp til en aktiv næringspolitikk for hele landet og vil satse på områder hvor vi har særlige forutsetninger for å skape verdier. Nordområdene er et slikt område. Dette området vil forbli regjeringens viktigste strategiske satsingsområde og vil bli ytterligere styrket, i tråd med meldingen som skal legges fram for Stortinget til høsten. I tillegg satses det på strategier for reiseliv og mineraler. Regjeringen vil også bidra til å videreutvikle sjømatnæringens rolle som verdiskaper langs kysten vår. Leteaktiviteten etter olje og gass skal opprettholdes. Det skal legges til rette for at oljeindustrien får tilgang til interessante letearealer. I sitt innlegg framstilte Høyres Elisabeth Aspaker det som om denne regjeringen ikke har satset på kunnskap og forskning. Jeg er enig i at dette området er avgjørende for å lykkes i framtiden. Derfor har vi store ambisjoner på dette området. Under den rød-grønne regjeringen har bevilgningene til dette formålet hatt en realvekst på 27 pst. Aspaker ga også inntrykk av at basisnæringene sliter. Jeg regner med at sjømatnæringen er med i det bildet. Da kan Aspaker ikke ha fått med seg at eksport av norsk sjømat setter den ene rekorden etter den andre, og er den nest største eksportnæringen etter olje. Ikke nok med det, for kort tid siden kunne vi lese på NRK at fiskere langs hele kysten har hatt et godt år og fisket for 5,3 mrd. kr. Dette er godt nytt. Det er store verdier som kommer det lokale næringslivet til gode. Og som han sa, administrerende leder i Nordland Fylkes Fiskarlag: «Når det går godt i fiskeriene, så går det også veldig godt ute i de lokale samfunnene.»