Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2005-10-20:
Bærekraft – endelig er det her, ordet som skal være retningslinjen for politikken, ordet som skal være det viktige ordet for Norge. Det er en stund siden vi har hørt det – bærekraft. Det er vi som har ansvaret for de lange linjene, det er vi som skal løfte blikket og se framover. Vi skal ikke kikke ned på skotuppene i det hele tatt. Det er fordi vi har ansvaret for de neste generasjonene. De har ikke ansvaret for oss. Tippoldebarna våre har ansvar for de som kommer etter dem. Det er da vi skal ha det ordet som er så flott og vakkert som vår retningslinje. Og da er det flott at vi gir 5,4 milliarder kr ekstra til norske kommuner – der barna våre bor, der barna våre får sin grunnleggende utdanning, der de eldre bor, som har behov for å få hjelp og pleie ettermiddag og kveld, der de er som egentlig ikke syns at det å være i samfunnet er så veldig greit, men som trenger litt hjelp. De er der, de også. Og da er det veldig greit at 5,4 milliarder kr blir gitt uten at de er øremerket. For da kan vi faktisk ta hensyn til at folk er forskjellige, at kommuner er forskjellige, at problemer og utfordringer er forskjellige. Det er da det blir litt håp og litt sus over ting. Vi skal ha et fellesskap, og det fellesskapet skal vi bruke til å foredle ressursene. Det er å få barna våre dyktige, det er å ta i bruk de naturressursene vi har, det er å prioritere å gi barna en skolegang med nok voksne rundt seg. Disse barna skal vokse opp og vite at det er viktig at de er de de er. Disse barna skal ha variert kunnskap, for på et eller annet tidspunkt skal de vite at de betyr noe, og at det nytter. De skal ha håpet. Det er faktisk et poeng å yte noe. Det er det vi skal lære dem. Så skal vi lære dem å bli kunnskapsrike, å evne å ta i bruk ny teknologi, å tenke de nye tankene – de vi ikke har klart å tenke ennå. Og så skal de lære å bli inkluderende. Det er da vi får noe som er litt bedre for de generasjonene som kommer etter dem igjen. Det er egentlig jobben vår. Jeg syns det er veldig bra at vi skal satse på barnehageplasser. Den største verdiøkningen vi har fått til i dette samfunnet var faktisk at kvinnene begynte å jobbe. Da er det veldig greit at vi har barnehageplasser, slik at vi er sikre på at barna får en sikker og trygg oppbevaring, får en sikker og trygg hverdag hvor de kan lære noe – for det er faktisk ikke skummelt å lære i barnehagen – som en del av utdanningssystemet, frivillig. Vi skal sørge for at de også er trygge når de går ut og skal skape et bedre liv. Vi skal gjøre det ved å styrke fellesskapet, fellesskapsløsningene. Vi skal gjøre det ved å legge til rette for at norske kommuner faktisk får god nok økonomi til å vedlikeholde de verdiene som de har fått fra tidligere generasjoner, til å vedlikeholde byggene, til å vedlikeholde infrastrukturen, og til å gjennomføre planlegging av bærekraftige lokalsamfunn. Og hva er det? Jo, det er lokalsamfunn som faktisk har nok folk ansatt og kapasitet til å planlegge gode muligheter, gode rom og gode veiløsninger for de inkluderende lokalsamfunn som kommer i framtiden. De skal planlegge for universell tilgjengelighet. Det er det som skal være grunnlaget. Vi skal ikke drive å flikke i etterkant med særløsninger og lure og fikse ordninger – ikke fordi vi nødvendigvis bare skal tenke tilgjengelighet for én gruppe, men fordi vi når vi gir alle muligheten til å delta overalt, kan stille krav til alle. Og det er da vi tar folk på alvor. For det å bli stilt krav til er faktisk likestilling – den sterkeste likestillingen av alle. Det er det viktigste. Derfor er det greit at vi gjør det, for da er vi i stand til å ta de råvarene vi har, som er folk, som er naturressurser, og foredle dem. Vi tar veien fra råvarene over til gourmet-samfunnet – i overført betydning – for det gjelder å lage et kompetansesamfunn. Det er det vi trenger.