Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-02-13:
Til behandling i dag har vi en enstemmig innstilling fra utenrikskomiteen. Den er nok et håndfast bevis på at EØS-avtalen har vist seg mer robust og tjenlig enn de fleste trodde da EØS-samarbeidet første gang ble vedtatt i Stortinget. Og nå tar vi nye initiativ for å forbedre arbeidet med EØS-saker ytterligere. La meg framheve tre hovedpunkter som partiene er enige om. Det gjelder både virkelighetsforståelse og virkemidler. For det første: En enstemmig komite mener det er mulig å øke norsk innflytelse på utviklingen av nytt regelverk innen rammen av EØS-avtalen, og går inn for en rekke tiltak for å oppnå det. For det andre: En enstemmig komite mener det er mulig å styrke Stortingets deltakelse i den norske beslutningsprosessen, og åpner for reformer som ytterligere vil demokratisere EØS-avtalen. For det tredje: En enstemmig utenrikskomite mener det er rom for større åpenhet om Stortingets behandling av EØS-saker, og har samlet seg om tiltak for å oppnå det. Vi har med andre ord samlet oss om virkemidler for å oppnå tre hovedmål: for det første sterkere norsk innflytelse, for det andre større folkevalgt deltakelse og for det tredje større åpenhet. Dette er reformer som vil forbedre måten EØS-avtalen fungerer på i praksis. Det vil styrke EØS-avtalen. Og det hilser naturlig nok Kristelig Folkeparti velkommen. For min del vil jeg gjerne framheve ett aspekt som gjør denne innstillingen interessant i et større perspektiv. Det er demokratiseringsaspektet. Innstillingen gjennomsyres av et ønske om å styrke de folkevalgtes medvirkning og deltakelse i beslutningsprosessene. Det er viktig. På sett og vis er det et motstøt mot tunge trender i tiden, tendenser som to norske maktutredninger har pekt på. Den første maktutredningen, som kom i 1981, fokuserte på forvaltningens utøvelse av makt på bekostning av Stortinget. Den siste maktutredningen, som kom i 2003, rettet søkelyset mot domstolenes og andre rettslige organers økte makt på bekostning av de folkevalgtes makt. Makt- og demokratiutredningen brukte begrepet «rettsliggjøring» om det forhold som tidligere lå innenfor de folkevalgtes kompetanseområde, men som ble flyttet over til rettslige organer, slik at det politiske organets makt tilsvarende ble begrenset. Særlig pekte maktutrederne på at internasjonaliseringen av rettsmaterialet har redusert de folkevalgtes rolle. EU er et eksempel på det, EØS er et eksempel på det, og WTO er – og kan i økende grad bli – et eksempel på det. I et slikt perspektiv ser jeg flere av innstillingens forslag som viktige bidrag til å vitalisere og forsterke Stortingets rolle i en stadig mer internasjonalisert verden. Ikke minst derfor verdsetter jeg at utenrikskomiteen viste vilje og evne til å skape enighet om den innstillingen vi i dag behandler. Det er godt å kunne stå på denne talerstolen og snakke om hva vi er enige om, særlig på en dag da aktiviteten i rommet bak oss fokuserer på hva vi er uenige om. For i et slikt større perspektiv ser vi klarere den politiske og demokratiske betydningen av de praktiske reformer som vi nå legger opp til i håndteringen av EØS-sakene på norsk side. Det er en usedvanlig lang liste over tiltak som vi i denne innstillingen anbefaler gjennomført. Mange er nevnt allerede i debatten. La meg framheve noe av det Kristelig Folkeparti legger vekt på: Vi må bruke mulighetene til økt innflytelse og tidlig påvirkning. Det krever tidligere avklaring av norske standpunkter. Derfor bør Regjeringen tidligst mulig konsultere Stortinget.Som ledd i en slik tidlig avklaring støtter komiteen forslag om at det skal gis halvårlige redegjørelser om EU/EØS-saker i åpent storting.Også de faste komiteene på Stortinget bør trekkes tidlig inn i saksbehandlingen. De bør informeres på en bedre måte om saker under utvikling, og komiteene bør få en initiativrett, slik at de selv bedre kan følge opp EØS-saker på sine saksområder.EØS-utvalget beholdes, men referatene fra utvalgets møter bør gjøres offentlig tilgjengelig umiddelbart, med unntak av de deler som må holdes hemmelig av forhandlingshensyn e.l.Stortinget bør bedre utnytte mulighetene til informasjon og påvirkning gjennom ulike kontaktnett i EU-parlamentet, i tillegg til den parlamentarikerkontakten som EØS-avtalen formelt hjemler.Lobbyvirksomhet spiller en betydelig rolle i EU-systemet, og komiteen vektlegger det potensialet for økt påvikning som ligger i et mer aktivt samspill mellom norske offentlige og private aktører.Stortinget bør også styrke sin egen selvstendige utredningskapasitet og informasjonstjeneste om EØS-saker. I sum er de reformer vi nå går inn for, betydelige, og det er ingen tvil om at det er behov for forbedringer. Personlig har jeg fra regjeringsposisjon i mange år og nå det siste halvannet året i Stortinget sett det som ganske viktig å bidra til det. Det kan trygt kalles et understatement når jeg sier at det er fra stortingssiden jeg har erfart at behovet for reformer er størst. Stortingets medvirkning i disse sakene er i veldig mange tilfeller svært begrenset og svært lite verdt. Det er det vårt ansvar som folkevalgte å gjøre noe med, og jeg er glad for å kunne bidra til det gjennom denne innstillingen. Jeg er også glad for at partiene i arbeidet med dagens innstilling evnet å la uenighet om EU-tilknytningen ligge, og slik lyktes i å skape en fokusert og samlet innstilling om hvordan vi på norsk side kan forbedre behandlingen av EU og EØS-relaterte saker. Det er på sin plass når komiteen innleder sine felles merknader med å konstatere at Regjeringen i meldingen presiserer at dette ikke er en stortingsmelding om tilknytningsformer til Den europeiske union, men en melding om forbedringer av arbeidet med EØS-saker, og en gjennomgang av erfaringene med Schengensamarbeidet. Om det lyktes oss å holde fokus i innstillingen, er det kanskje ikke like lett for alle å gjøre det her i stortingssalen, skjønt debatten så langt har vel vært greit håndtert i så måte. I stedet for å sikre framdriften langs de solide skinnene som ble lagt i innstillingen, vil det fort bli en avsporing av debatten hvis man gjør det til et spørsmål om tilknytningsform i denne omgang. EØS-avtalen har siden midten av 1990-årene utgjort hovedplattformen for Norges samarbeid med Den europeiske union. Siden den gang har vi hatt regjeringer med skiftende sammensetning. Men felles for dem alle er at de har funnet at EØS-avtalen har tjent Norge vel. Derfor baserte Arbeiderpartiets regjeringer seg på den, derfor bygde sentrumsregjeringen på den, derfor bygde Samarbeidsregjeringen på den, og derfor bygger dagens regjering Norges forhold til EU på denne samarbeidsplattformen. Innad i disse regjeringene har det vært ulike førstepreferanser – noen har foretrukket en handelsavtale, noen EU-medlemskap, og andre har foretrukket EØS-avtalen. Kort sagt: nært samarbeid, men ikke unionsmedlemskap. Det har også blitt den samlende løsningen innad i alle de tre koalisjonsregjeringene vi har sett siden 1997, og det har gjennom en årrekke fungert som en samlende nasjonal løsning. Som ett av de partiene som har EØS-avtalen som sitt førstevalg, må jeg si at det konstaterer jeg med stor tilfredshet. Det betyr ikke at EØS-avtalen er uproblematisk i alle sine funksjonsmåter for Norge. Innstillingen er klar på erkjennelsen av at det er rom for forbedringer i måten vi lever opp til den avtalen på, og måten vi forvalter våre muligheter på. Men jeg er, som sagt, tilfreds med at et samlet storting på dette punkt går inn for å gjøre en god ordning enda bedre.