Jon Øyvind Odland (Senterpartiet), 2012-02-16:
Først vil jeg gi honnør til representanten Høie for interpellasjonen. Den er veldig god, veldig målrettet og veldig konstruktiv. Jeg vil også gi honnør til ministeren, som svarer på en så konstruktiv måte. Senterpartiet har ikke lyst til å lage noen ny plan, slik det ligger an per i dag. Som en liten hilsen til Fremskrittspartiet vil jeg si at en strategi, som det nå legges opp til, vil kunne innholde en rekke tiltak som er veldig praktisk rettet. I stedet for at vi har ti enkeltforslag, er det mye bedre å ha en strategi som inneholder elementer for tiltak. Vårt anliggende er først og fremst at vi har kommet i en situasjon der vi er veldig flinke i behandling av kreft. Vi har blitt så flinke at vi må rette søkelyset minst like mye mot de andre aspektene i en helhetlig kreftomsorg. Først og fremst må vi få økt fokus på forebygging. Det gode eksempelet er presidentens røykelov, som jeg tror presidenten fikk mye pes for en gang i tiden. Det viser seg i ettertid at selv om presidenten ble upopulær i øyeblikket, viser historien at han har rett. Vi må som politikere tørre å være upopulære når det gjelder en del slike tiltak. Min store sorg i arbeidslivet nå er at jeg ikke klarer å få norske gravide kvinner til å slutte å røyke. Hadde jeg klart det – de siste 10–15 pst. – hadde vi økt helsekvaliteten for de ufødte barna enda mer enn vi har gjort nå. Så har vi snakket litt om screening, der vi nå foreslår nye tiltak. Det er tiltak som virkelig må vurderes nøye før de settes i verk. Det er kostbart, vi kan risikere at det blir mange falske positive og falske negative, noen får feil diagnose, og noen får ikke diagnosen. Det som kommer, må i hvert fall være grundig kvalitetssikret. Vi har det på livmorhalskreft, vi har det på mammografi, og nå forsøker vi det på tykktarmskreft. Det er veldig positivt at vi prøver, dette må evalueres kritisk underveis. Jeg vil ikke gå så mye inn på selve behandlingen, for der ligger vi faktisk veldig langt framme nå. Når det gjelder forskning knyttet til nye medikamenter, ligger vi i verdenstoppen. Vi prøver ut det vi ser, men vi har veldig grundig kvalitetssikring før vi setter det i verk. Det som ligger meg mest på hjertet nå, er de senfølgene vi har etter behandling. Det er faktisk så mange nå som blir friske av kreft, at vi har laget oss en samfunnsutfordring. Jeg vil ikke kalle det et samfunnsproblem, for det er ikke et problem for oss at vi berger mennesker. Og vi berger ikke bare mennesker, vi berger familier. Den senfølgen vi kan få f.eks. av å måtte leve med en stomi, leve med kateter, leve med lymfødem etter kreftoperasjoner, og ikke minst det utmattelsessyndrom som følger med å ha gjennomgått en langvarig cellegiftbehandling, er veldig undervurdert. Når vi skal rehabilitere mennesker, familier, til et sosialt liv og til arbeidslivet, har vi en utfordring. Det er ikke så mange som har vært igjennom en lang cellegiftbehandling, som klarer den samme jobben som de klarte før de begynte behandlingen. Her har vi en stor oppgave, som egentlig går langt utenfor Helsedepartementet. Her trenger vi et samarbeid mellom ulike faginstanser. Vi trenger sosialvesenet, vi trenger ikke minst Nav, vi trenger et tett samarbeid med arbeidsgiversiden, så vi kan tilrettelegge for de gode tiltakene også for dem som har gjennomgått sitt livs hardeste krise. Vi trenger et samarbeid her, mellom fagfolk. Vi har legesiden, behandlingssiden, men først og fremst må vi få økt kompetanse også på forebyggingssiden. I forbindelse med Samhandlingsreformen må vi få økt kompetanse hos fastlegene når det gjelder tidlig behandling, tidlig oppdaging, men ikke minst når det gjelder å være en ressurs for den enkelte og for familien når vi skal få folk tilbake til det sosiale liv og til arbeidslivet. En stor utfordring er kanskje også hvordan vi kobler dette til Nav-systemet. Hvordan kan vi få systemene våre til å hjelpe den enkelte her? For alle som vi nå, gledelig nok, klarer å gjøre friske, vil vi ha tilbake til et fullverdig liv.