trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Litt av problemet mitt i dag er at eg ikkje kan vera heilt konkret når det gjeld desse utfordringane som representanten Alstad kom med, som representanten Bekkemellem Orheim kom med før, og som eg sjølv har sagt er ein del av dei sentrale delane vi vurderer når vi skal revidera likestillingslova. For eksempel er handlingsplanar for bedrifter over ein viss storleik noko som vi aktivt vurderer, men i dag kan eg ikkje seia om vi kjem til å foreslå det eller ei. Det kan eg når vi legg fram likestillingslova. Sandberg har òg tidlegare sagt at «Regjeringen kommer tilbake til» – ja, slik er det å jobba i ei regjering. Ein kan ikkje koma med konklusjonane før ein legg fram det ferdige arbeidet, og det trur eg i alle fall representanten Alstad bør ha stor forståing for, for han har sikkert opplevd at hans eigne partimedlemer som hadde sete i ei regjering, ikkje kunne koma med klåre konklusjonar før arbeidet var ferdig. Men eg kan lova både Alstad, Sandberg og andre som lurar på kor lenge dei skal venta, at når det gjeld både likestillingslova og barnebidragsreglane, så skal desse i alle fall ut på høyring før valkampen. Så då kan vi kanskje få ein viktig diskusjon om desse tema i valkampen. Det kan bli artig nok! Men dermed skjønar ein òg at dette er noko som er på beddinga, utan at eg no vil tidfesta det. Ei likestillingslov må både kunna fremma likestilling og ha i seg ting som går på å forby diskriminering. Eg kan ikkje forstå at det skal vera nokon motsetnad mellom at ei lov skal fremma likestilling og at ho skal forby diskriminering, for på mange måtar er det to sider av same saka.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-05-27:
Det er bra at Regjeringen følger opp når det gjelder å få flere kvinner i ledende stillinger i offentlig sektor i Kommune-Norge, men det er et ordtak som sier at man må feie for sin egen dør. Kvinneandelen i topplederstillinger i den offentlige forvaltning er stadig synkende, spesielt i staten. Der går utviklingen i en gal retning til tross for en rekke handlingsplaner, prosjekter og gode intensjoner. Det er svært skuffende at det nå bare er én kvinnelig departementsråd av i alt 17. For kort tid siden var det fem. Dette vil helt klart få konsekvenser for likestillingsarbeidet på alle områder. Jeg er faktisk hjertens enig med departementsråd Grydeland når han i et intervju i tidsskriftet Stat & Styring nr. 1-1999 uttaler at «dette er pinlig». Han sier at dette helt åpenbart påvirker hvilke synspunkter som bringes til torgs, og hvilke verdinormer de bygger på. Han tror at debattene hadde blitt mer nyanserte, med andre typer argumenter, om innslaget av kvinner hadde vært større. Det sier altså en mann – og det er jeg hjertens enig i! Det er faktisk ganske alvorlig. Mine spørsmål til statsråden er: Hva mener hun om dette, og hvorfor har hun som likestillingsminister ikke overvåket ansettelsesprosessen bedre i departementene? For statsråden mener vel ikke at det ikke finnes kvalifiserte kvinner til departementsrådstillingene? Jeg har også lyst til å spørre: Tror statsråden at kvotering vil løse disse problemene, eller er det faktisk andre virkemidler som skal til?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Jeg tok ordet for å kommentere en av de kanskje viktigste utfordringene i redegjørelsen fra barne- og familieministeren, nemlig utviklingen når det gjelder kvinnenes deltagelse i samfunns- og næringsliv. Vi har fremdeles et kjønnsdelt marked, en sklir altså fremdeles inn i klare rolleforventninger både når det gjelder utdanning og søking i arbeidsmarkedet, og resultatet blir gjennomgående lavere lønn og færre sjanser for karriereløp for kvinnene. Bildet er likevel ikke uten visse positive trekk. Som barne- og familieministeren påpeker, har unge kvinner i dag like god og gjerne bedre utdanning i forhold til menn i samme alder, og dermed vil selvsagt også mulighetene for kvinner til ledende stillinger i alle deler av næringslivet øke tilsvarende. Samtidig tror jeg for min del at kvinnene har mye å bidra med når det gjelder en rekke viktige egenskaper – måten å tenke på og resonnere på – som gjør disse velegnet som ledere i en langt større utstrekning enn det tallenes tale gir uttrykk for. Statistikken i dag er bedrøvelig: 7 pst. kvinner i de høyere lederstillinger i privat næringsliv, 20-25 pst. i offentlig sektor. For toppstillingene gjelder enda lavere tall. Jeg synes å se anslag til en mer bevisst rekrutteringspolitikk for å få kvinner i ledende stillinger i en del konsern og større organisasjoner. I de mindre bedriftene står det likevel mye tilbake å ønske. Jeg tror det er viktig at Regjeringen har satt seg det ambisiøse mål at kvinnelige ledere i staten skal økes til 30 pst. innen år 2001. Det vil ha stor betydning for statens egen virksomhet, det vil ha en viktig signaleffekt til kvinner generelt, og det vil selvfølgelig også være med på å gjøre rekrutteringen til ledende stillinger i privat næringsliv bredere og gi større muligheter for kvinner. Likestillingsdebatter er gjerne preget av mye frustrasjon, i hvert fall de debattene jeg har hørt på, og denne debatten skiller seg dessverre ikke så veldig mye ut fra det. Det blir også, må man innrømme, en del skritt fram, og så litt flere tilbake – innimellom. Men jeg velger likevel å være optimistisk på kvinnenes vegne. Jeg har en sterk følelse av at vi kan gå inn i en periode der det kommer til å skje interessante ting i forhold til kvinnenes muligheter til mer aktiv og likestilt deltakelse både i samfunnsliv og næringsliv. Kvinnene har i hvert fall tatt sin beslutning. Men la meg si det sånn at ingenting kommer rekende på en fjøl. Vi forhandler jo om så mye i dette storting – viktige forhandlinger der vi oppnår ting når vi er villige til å skli på primærstandpunkter og alliere oss. Jeg syns at vi i sterkere grad skal inngå i slike kompromisser og forhandlinger også når det gjelder likestilling. Det tror jeg vil føre likestillingen videre fremover, istedenfor den mer slagordpregede debatten, som vi dessverre også har hatt tendenser til her i dag.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Denne saken, St.prp. nr. 46, dreier seg om å godkjenne en avtale mellom Sosial- og helsedepartementet og den hollandske legemiddelgrossisten OPG om kjøp av aksjer i Norsk Medisinaldepot AS. Komiteen, alle unntatt Sosialistisk Venstreparti, stiller seg bak at departementet kan selge seg ned i Norsk Medisinaldepot AS med de foreløpige 17 pst. som denne avtalen omfatter, samtidig som at det samme flertallet godkjenner det framlagte forslaget til avtale mellom OPG og departementet. Flertallet ser denne saken som en oppfølging av Stortingets tidligere vedtak om salg av inntil 66 pst. av aksjene i Norsk Medisinaldepot AS, som ble vedtatt ved behandlingen av Innst. S. nr. 252 for 1997-98. Komiteen deler seg imidlertid i spørsmålet om når det skal legges opp til at de neste 49 pst. av aksjene skal selges. Komiteens flertall, bestående av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, støtter Regjeringens opplegg med at disse aksjene skal selges gjennom et spredningssalg på Oslo Børs innen år 2003, mens Fremskrittspartiet og Høyre derimot går inn for at dette må kunne gjennomføres innen utgangen av år 2000. Fremskrittspartiet og Høyre fremmer også forslag om å gi Regjeringen en fullmakt til å kunne selge seg helt ut av Norsk Medisinaldepot AS. Sosialistisk Venstreparti har fremmet en egen merknad der de viser til at de er imot et salg av aksjer i Norsk Medisinaldepot AS. Fremskrittspartiet ser ingen vektige argumenter for at staten skal sitte igjen med en stor aksjepost i Norsk Medisinaldepot AS, og jeg vil bare få lov til å vise til at Sosial- og helsedepartementet i St.prp. nr. 63 for 1996-97 tilrådde helt eller delvis salg av statens eierinteresser i Norsk Medisinaldepot AS. Fremskrittspartiet er overbevist om at dersom man hadde åpnet for at det skulle kunne selges en større aksjepost, og med mindre føringer enn det som er tilfellet, ville nok prisen på statens aksjer kunne blitt enda høyere, dette grunnet at det ifølge brev fra Sosial- og helsedepartementet i forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 63 for 1996-97 ble tilrådd helt eller delvis salg av statens eierinteresser, samtidig som det også i brev fra Sosial- og helsedepartementet til komiteen er vist til at det har vært flere interessenter med ønske om kjøp i dette selskapet, men at disse interessentene ønsket en større post enn det som var mulig å få kjøpe. Flere hadde bl. a. vist til at de ønsket en aksjepost på over 51 pst. i selskapet. Helt avslutningsvis vil jeg ta opp de mindretallsforslag som Fremskrittspartiet og Høyre har fremmet i innstillingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Representanten Skogholt tok opp en del spørsmål i innlegget sitt som det kunne vært interessant å få noen tilbakemeldinger på, samtidig som det også kunne vært interessant å få noen tilbakemeldinger på de to forslagene som Fremskrittspartiet og Høyre har fremmet i denne saken. Jeg vet ikke hvordan man vil gjøre dette, president, i og med at statsråden ikke er til stede – om det er noen annen som kan svare på vegne av statsråden?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Saksordføreren har gitt en grei fremstilling av saken. Arbeiderpartiet slutter seg til den fremforhandlede avtalen mellom Sosial- og helsedepartementet og den hollandske legemiddelgrossisten OPG. Arbeiderpartiet er videre enig i Regjeringens forslag om at staten skal selge seg ned med ytterligere 49 pst. til 34 pst. gjennom et spredningssalg på Oslo Børs innen år 2003. Det fremgår av St.prp. nr. 46 at de fleste industrielle investorene ønsket en eierandel på minimum 51 pst., men at dette var i strid med forutsetningene som et flertall i finanskomiteen la til grunn for fullmakten til Sosial- og helsedepartementet. Har statsråden noen formening om et eventuelt salg av 51 pst. av aksjene til en industriell investor ville ha bidratt til en større fortjeneste pr. aksjeenhet enn det som ligger i den fremforhandlede avtalen? Ytterligere salg, 49 pst. av aksjene, skal være gjennomført innen utgangen av år 2003. Hvis aksjemarkedet mot formodning skulle få et krakk som ville vare over flere år, vil vel dette måtte innebære at salgsgevinsten blir mindre enn forventet. Vil statsråden, hvis vi skulle få en slik situasjon, ta initiativ til å forlenge den salgsfristen Stortinget vedtar i dag?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Jeg har registrert det.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Jeg takker statsråden for svaret. La meg innledningsvis i mitt andre innlegg få understreke at Arbeiderpartiet støtter fullt og helt opp om Regjeringens forslag når det gjelder salg av aksjene i Norsk Medisinaldepot AS. Mitt spørsmål om hvilken gevinst, hvilken pris, man kunne fått hvis man hadde solgt 51 pst. av aksjene til en større industriell investor, var vel kanskje litt med tanke på de beslutningene vi har gjort tidligere i Stortinget. For her ligger det faktisk an til at den hollandske legemiddelgrossisten OPG kan bli sittende med 51 pst. av aksjene etter at man en eller annen gang er ferdig med salget av aksjene i Norsk Medisinaldepot AS. Jeg skjønner godt at statsråden har store problemer med å svare på hva man kunne ha fått i gevinst om man hadde hatt andre forutsetninger for det salget som Sosial- og helsedepartementet har stått for. Når det gjelder mitt andre spørsmål, er jeg klar over at vi i dag vedtar at departementet må gjøre et videresalg enten innen utgangen av år 2003 eller innen utgangen av år 2000. Men jeg forutsetter – selv om vi gjør et slikt vedtak – at skulle salget av aksjene innebære at staten vil lide store økonomiske tap, har statsråden og Regjeringen fullmakt og mulighet til å fremme den konkrete saken for Stortinget igjen. Jeg håper iallfall at det vil bli vurdert, om vi mot formodning skulle få en utvikling i aksjemarkedet som vil innebære store tap for staten ved å videreselge de øvrige aksjene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Jeg vil naturligvis ikke kunne svare på vegne av statsråden! Når det gjelder SV, vil jeg vise til partiets merknad i Innst. S. nr. 252 for 1997-98 til salg av aksjer i Norsk Medisinaldepot AS, der partiet gikk mot salg av Norsk Medisinaldepot, idet vi mener at NMD ivaretar en viktig statlig funksjon knyttet til den generelle tilgangen på legemidler, og at den funksjonen fortsatt bør ivaretas av staten og ikke av private aktører i et marked. SV tar til etterretning at et flertall i Stortinget har gått inn for et slikt salg, og ser proposisjonens forslag til vedtak som en direkte konsekvens av det. Når det gjelder forslag om å åpne for ytterligere salg av 49 pst. av aksjene, vil SV ut fra den begrunnelsen som er gitt her, stemme mot det. SV vil også, ut fra samme begrunnelse, stemme mot forslaget om å gi Regjeringen fullmakt til å foreta salg av 100 pst. av statens andeler i Norsk Medisinaldepot AS.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
President! Jeg bad om ordet, men jeg tror ikke presidenten så det.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Jeg kan berolige presidenten med at det ikke blir snakk om noe filibusterinnlegg fra min side i denne saken. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet slutter seg til avtalen som er inngått om salg av aksjene i Norsk Medisinaldepot. Når det gjelder mindretallsforslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre, og også de spørsmålene som representanten Skogholt tok opp her i dag, regner jeg med at helseministeren vil svare på dette.(Statsråd Høybråten var her kommet til stede.) Jeg vil bare nevne at denne saken også er tatt opp i St. prp. nr. 67 for 1998-99 Omprioriteringer og tilleggsbevilgninger på statsbudsjettet 1999. Saksordføreren var hensynsfull nok til ikke å påpeke at her har Finansdepartementet foregrepet en behandling i Stortinget. Men det er kommet en rettelse i brev til Stortingets finanskomite på dette punkt som viser at Finansdepartementet nå har mindre tiltro til sine profetiske gaver – og det tror jeg vi skal være glade for. (Statsråd Høybråten var her kommet til stede.)
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Det er min vurdering av den foreliggende avtalen at den både når det gjelder pris og når det gjelder vilkår, på en god måte ivaretar de intensjoner og de premisser som Stortingets flertall har trukket opp for det salget som her skal skje. Når Regjeringen på tross av at den hadde fått en fullmakt til å selge, likevel valgte å legge saken fram for Stortinget, har det å gjøre med den mulige binding på Stortingets fremtidige handlefrihet som ligger i avtalen. Når det gjelder spørsmålet om hva som eventuelt ville ha blitt situasjonen dersom man hadde hatt andre premisser fra Stortingets flertalls side for salg, synes jeg det er et vanskelig spørsmål å besvare på stående fot, all den tid saken har vært håndtert i overensstemmelse med Stortingets intensjoner. Det er det som har ligget til grunn. Men det er min oppfatning at det foreliggende forslag til avtale innebærer en meget god pris sett fra statens side. Representanten Skogholt har reist spørsmål om ytterligere salg og om frist for det. Det er etter mitt syn slik at den frist som er satt i avtalen, gir staten den nødvendige handlefrihet til å vurdere hva som er et egnet tidspunkt for salg, med hensyn til utviklingen i selskapet og utviklingen i markedet for øvrig. Og jeg er nokså overbevist om at fristen er tilstrekkelig romslig til at man kan ivareta statens økonomiske interesser på en god måte gjennom dette. Når det gjelder spørsmålet om den situasjonen skulle oppstå at man får helt ekstraordinære forhold i markedet, er det en helt hypotetisk situasjon som jeg vanskelig kan gi noen vurdering av her og nå. Stortingets godkjenning av denne avtalen innebærer jo at også denne fristen blir godkjent, og da vil den være bindende for staten. Slik må det være. Men jeg mener, som sagt, at fristen er så romslig at det er godt rom for å ivareta statens økonomiske interesser på en optimal måte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Jeg vil bekrefte at Regjeringen og staten som part i denne avtalen for sin del vil gjøre en vurdering av hva som er et optimalt tidspunkt for salg. Men jeg må fastholde at det må skje innenfor rammen av den avtalen som vi i så fall inngår og forplikter oss på.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-03-23:
Jeg foreslår Jørgen Holte.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
På vegne av representantene Per Roar Bredvold, Siv Jensen og meg selv vil jeg fremlegge forslag om endringer i lov om barn og foreldre, barneloven, kap. 5 og 6, slik at begge foreldre gis lik rett til samvær/foreldreansvar for sine barn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Representanten Fossum avslutter sitt innlegg delvis med et angrep på Fremskrittspartiets forslag og merknader. Hun viser også til en 10-punktsplan og for øvrig også til uttalelser som er kommet tidligere fra Fremskrittspartiet, bl.a. fra Carl I. Hagen. Dette har også mediene vært opptatt av. Det er klart at disse uttalelsene og denne 10-punktsplanen selvfølgelig har kommet i forbindelse med saker der barnevernet har gått over streken. Og da vil jeg bare vise til den saken som ble tatt opp i Dokument 2 i går. Det er slike saker vi peker på, hvor barnevernet går inn og tar barna fra foreldrene uten grunnleggende rett til det. Grethe Fossum brukte en masse tid på den planen mot vold som de innstilte på i sitt budsjett. Her er det en masse forslag som vi er kjent med, som er iverksatt og allerede etablert, og som har virket over lang tid, uten at vi ser resultater av det. Det kunne ha vært interessant å høre om også Arbeiderpartiet på sikt kanskje kommer i tanker om å iverksette nye metoder for å møte den voldskriminaliteten vi ser blant barn og unge, særlig i Oslo. En annen ting er at det kunne ha vært interessant å se hvor langt Arbeiderpartiet hadde kommet med de 50 mill. kr som de hadde i budsjettinnstillingen, i forhold til den massive planen de har lagt fram.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Dette var ikke nye påstander fra Arbeiderpartiet, og det viste jeg også til innledningsvis i min replikk til representanten Fossum. Det som er sagt om Alvheims 10-punktsplan og uttalelser som tidligere har kommet i forhold til barnevernet, er helt riktig. Barnevernet har selv visst at de har begått overgrep og gått til omsorgsovertakelse uten at det har vært grunnlag for det. Vi så det sist i går på fjernsynet i Dokument 2 at barnevernet faktisk har vært med og dømt en kvinne til å være psykisk utviklingshemmet og tatt barnet fra henne, uten at hun var det. Det er i slike saker Fremskrittspartiet hele tiden har vært på banen og sagt at vi skal være forsiktig i forhold til barnevernet. Men når det er sagt, må jeg når det gjelder dette med omsorgssvikt og mangel på norskkunnskaper når de møter opp i grunnskolen, få lov til å si følgende: Jeg har en hel masse saker liggende nå i forhold til barnevernet, hvor langt mindre alvorlige ting som kan kalles omsorgssvikt, er lagt til grunn for omsorgsovertagelse enn det vi her snakker om. Men det er selvfølgelig barnevernets ansvar å gripe inn. Hvordan de gjør det, må være opp til barnevernet selv. Men vi har bare én instans som skal ivareta dette, og det er barnevernet. Så reagerer jeg på det representanten Alstad åpnet med å si, at Fremskrittspartiet har fremmet forslag mot innvandrere. Hvis representanten Alstad ønsker å lese og vil lese merknadene – noe han selvsagt ikke vil – vil han se at det står at dette skal gjelde barn med norsk statsborgerskap som møter i den offentlig finansierte grunnskolen uten nødvendige norskkunnkaper. Så å gjøre dette til en innvandringsdebatt kan gjerne Alstad prøve på, men da er det i tilfelle han selv som legger opp til det.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Det er helt riktig det som representanten Lånke her peker på. Og vi har da også fremmet endringsforslag i forhold til § 5-8 femte ledd, med et nytt siste punktum om at fylkesmannen skal ha ansvaret for å kontrollere private og offentlige barnevernsinstitusjoner. I forslaget til vedtak som ligger til grunn her, er det snakk om kun private. Vi mener selvfølgelig at fylkesmannen skal drive samme kontrollvirksomhet overfor private og offentlige institusjoner. Når de driver slike institusjoner, blir de på en måte sittende på begge sider av bordet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Jeg hadde heller ikke forventet at Lønning hadde greid å bevege seg fra 1993 til 1999. Den 10-punktsplanen som ble lagt fram av Alvheim i 1993, kom i en periode hvor barnevernet senket terskelen for omsorgsovertagelse dramatisk, og der vi så at barnevernet gjentatte ganger grep inn og tok over omsorgen. Da var vi på banen, og dette ble påpekt flere ganger, bl.a. i denne 10-punktsplanen og av Carl I. Hagen den gangen. Vi skal være enig i at den terskelen har barnevernet hevet betraktelig. Nå har vi ikke den form for omsorgsovertakelse lenger, selv om vi i går – som jeg har vist til to ganger tidligere i dag – i Dokument 2, på TV fikk se et grotesk eksempel på akkurat det som vi påpekte i 1992, 1993 og 1994. Det er sånne saker Fremskrittspartiet tar fullstendig avstand fra. Og hvordan skal man kunne vite når man skal gripe inn i forhold til omsorgssvikt når barna er 6 år, hvis man ikke har grepet inn før det? Hvilke beslutninger barnevernet tar i forhold til dette, må skje ut fra deres vurderinger og kompetanse på området. Det vi prøver å peke på, og det som er uansvarlig, er at vi oppdager at 6-åringer kommer inn i grunnskolen uten å kunne et ord norsk. Hvis ikke Lønning betrakter det som meget uheldig, og hvis ikke Lønning ser at det på sikt skaper uforholdsmessig store problemer i miljøene i Norge, så kan jeg ikke forstå det annerledes enn at Lønning ikke har satt seg inn i de realistiske forholdene i gatemiljøet i Oslo.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Jeg kunne nesten hatt lyst til å svare på det siste replikant sa, men det håper jeg å kunne ta i en treminutter litt senere. Av det statsråden sier i sitt innlegg, legger jeg stor vekt på at Regjeringen ikke finner noe grunnlag for å endre barnevernsloven eller sette inn tiltak mot den voldsomme kriminalitetsutviklingen vi ser blant barn og unge i Oslo. Statsministeren har jo sagt at Regjeringen legger stor vekt på å få bukt med denne problematikken. Men det harmonerer ikke riktig med det som statsråden nå uttrykker, at det ikke er nødvendig med noe tiltak. Jeg har lyst til å vise til, hvis en skal forholde seg til realitetene, at det kanskje er andre utenfor Fremskrittspartiet som uttaler seg på samme måte som vi gjør. Barnevernet har selv etterlyst større muligheter til å gå til tvangsplassering. Ungdom Mot Volds leder sa i et møte med meg her i Stortinget om opplæringsinstitusjoner: Beklageligvis er det sånn at noen enkelte ungdommer er så ille ute å kjøre at en i dag ikke kan bistå dem på noe vis. Nettopp slike institusjoner som Fremskrittspartiet foreslår, kan være en mulighet for å hjelpe disse, samtidig som en ivaretar samfunnets hensyn. Ragnhild Bjørnebekk, som er forsker ved Politihøgskolen, la enda mer vekt på dette. I et møte med Fremskrittspartiets familiepolitiske utvalg her i huset svarte hun direkte på spørsmål fra meg: Vi kan ikke lenger vurdere slike institusjoner, vi må iverksette. Lytter ikke statsråden til disse personene heller når det gjelder dette problemet – hvis vi ser bort fra det at dette kommer fra Fremskrittspartiet?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Representanten Kristiansen er veldig opptatt av en debatt som foregikk i Stortinget for en uke siden, om morsmålsundervisning i skolen. I den debatten ble også all den forskningen som har foregått på dette området som bekrefter at dette er så bra, etterlyst fra Fremskrittspartiets side. Jeg har ennå ikke fått tilgang til forskning som viser hva som er så positivt med morsmålsundervisningen som foregår i skolen. Derimot har jeg fått tilgang til en rapport fra Anton Herem ved Pedagogisk forskningssenter som viser det motsatte: Morsmålsundervisning for våre nye landsmenn, innvandrerbarna, er totalt bortkastet. Barn har en evne til å absorbere språk på en helt annen måte enn noen andre. Derfor er det så interessant i denne debatten å få vite hvorfor det er så nødvendig å bruke så store ressurser på morsmålsundervisning, mens en derimot på en måte blir trakassert i forhold til det at vi ønsker å sette inn tiltak som styrker norskopplæringen. Og det er det dette med omsorgssvikt er myntet på. Det er litt forunderlig når også Kristiansen fremmer argumenter rundt omkring som snart er ti år gamle. Jeg har sagt tidligere i dag at det har vært en utvikling i barnevernet. Det har vært en rivende utvikling, kanskje ut fra at Fremskrittspartiet setter press på det gjennom disse tiltakene. Men Kristiansen reagerer ikke på den episoden som vi opplevde i Dokument 2 på fjernsyn i går, der barnevernet med sine sakkyndige faktisk – og det er min påstand – står fram med rasistiske vyer i rapportene, der de peker på at en jente som har innvandret til Norge, har skjeve øyne og ser ut som en mongoloid på grunn av det. Derfor tar de barnet. Det handlet Dokument 2 om i går. Det er slike saker Fremskrittspartiet reagerer på, og det er der vi advarer mot barnevernet. Jeg vil også få lov til å trekke et forslag fra Fremskrittspartiet. Det gjelder forslaget til § 5-8, som viser seg å være en misforståelse i forhold til innstillingen og barnevernsloven.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-03-23:
Da skal jeg bruke den korte merknaden til å prøve kanskje å finne årsaken til at en ikke når fram til Arbeiderpartiet i slike saker som denne. Grethe Fossum var inne på dette med språk. Det er mulig at min dialekt er slik at Grethe Fossum ikke forstår hva som er intensjonene, men ok. Ja, det er et signal til fjernkulturelle og norske foreldre om at det skal karakteriseres som omsorgssvikt hvis ikke de har lært barna sine norsk til de skal begynne i grunnskolen. Det er et signal om det! Ja, det er et krav til foreldrene, et krav om at foreldrenes ansvar skal styrkes på dette området. Og det er et helt klart signal til de fjernkulturelle foreldrene som har bodd i Norge i 20 år, og som ennå ikke presterer å gi sine barn norskkunnskaper.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Nå er det slik at forebygging lønner seg, men det viser seg sjelden i resultater som man kan måle ved hjelp av vitenskap. For det er jo slik at forebygging fører til det gode. Men hvis man ikke hadde hatt det, så hadde man heller ikke hatt noe bevis for at man gjorde det. Derfor er det et umulig spørsmål representanten Per Sandberg her stiller opp i forhold til forebyggende arbeid. Det man vet om Fremskrittspartiets politikk på dette området, og det man vet skjer rundt omkring i landet, er at Fremskrittspartiet er svært lite interessert i å bevilge penger til forebyggende barnearbeid. Når representanten Per Sandberg etterlyser nye metoder, tror jeg også at vi er nødt til å bruke nye metoder. Vi er nødt til å gå mye mer målrettet inn i områder hvor det er problemer, og vi er nødt til å virke mye mer langsiktig enn det vi har gjort til i dag. Jeg tror ikke at 50 mill. kr er nok til forebygging på dette området, men det er i hvert fall 50 mill. kr mer enn det Fremskrittspartiet hadde råd til å bevilge i den budsjettsituasjonen vi var i. De hadde mer enn nok med å betale ut 2,7 milliarder kr i kontantstøtte.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg hører at representanten Trond Helleland sier at han er opptatt av barn, men i merknaden i Innst. O. nr. 49 står det: «Disse medlemmer mener det er behov for utfyllende bestemmelser i barnevernloven, både for å sikre høy kvalitet på de tjenester barnevernet skal utføre, og for å sikre samfunnet mot kriminelle og voldelige barn. Disse medlemmer mener det er viktig at samfunnets reaksjoner på kriminelle handlinger er mest mulig forutsigbar, uavhengig av hvor i landet barnet bor. » Høyre beveger seg her på en grense, og den grensen dreier seg om hvor barnevernsloven krysser straffeloven. Jeg mener at Høyre her har krysset grensen over til straffeloven. De mener at samfunnet skal ha like reaksjoner på kriminelle handlinger. Det er straffelov og ikke barnevernslov. Min kommentar til det Høyre står for, er: Har ikke samfunnet spilt fallitt når vi trenger å beskytte oss mot barn, og når Høyre mener at den fremste oppgaven er at samfunnet skal arbeide for en beskyttelse mot barnet? Burde det ikke være omvendt, at samfunnet skulle beskytte barnet? Jeg tror kanskje at Høyre har et forklaringsproblem når det gjelder å benytte barneloven nettopp som en straffelov, å finne reaksjoner som er like over hele landet, istedenfor å hjelpe barn til å utvikle seg vekk fra den kriminelle løpebane. Så farlige kan da ikke barn være.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Representanten Helleland påstod her at Arbeiderpartiet ikke tok dette alvorlig, verken i regjeringsposisjon eller i opposisjon. Da har jeg lyst til å minne om at Arbeiderpartiet jobbet ganske alvorlig med dette, med handlingsplaner, og det er også grunn til å tro at den nåværende regjering tar dette problemet på alvor. Det er bare det at vi har ulike løsninger, og den løsningen som Høyre velger, er å bruke straffeloven på barn for at samfunnet skal beskyttes mot barn. Representanten Helleland kommer også stadig tilbake til sin dårlige samvittighet, tror jeg faktisk, fordi han ikke klarte å få Høyre med på å bevilge 50 mill. kr til forebyggende tiltak. Nå er det absolutt muligheter for det i revidert, kanskje sammen med sine regjeringskamerater, å finne fram til gode, forebyggende tiltak som er med på å hjelpe barn istedenfor å straffe dem med en straffelov. Jeg ser fram til den reviderte behandlingen av budsjettet hvor Høyre viser at de tar dette på alvor siden de ikke klarte å få fram penger til dette i budsjettet.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Fremskrittspartiet har reist et interessant spørsmål: Bør ikke innvandrerbarn lære norsk? Det er det de sier når en kutter alt ned til scratch. Selvfølgelig, sier vi alle, det er nemlig nøkkelen til et godt liv i Norge. Og så er det slik at vi skal stille krav til foreldreskap. Vi skal stille krav til alle foreldre, også de med fremmedkulturell bakgrunn. Men skal vi stille andre krav til foreldre med fremmedkulturell bakgrunn enn vi gjør til de norske? Skal vi kalle det for omsorgssvikt av fremmedkulturelle foreldre fordi de ikke makter å lære barna sine norsk når de selv ikke snakker språket? Og tror Fremskrittspartiet faktisk at norskkunnskapene hos ungene blir bedre ved å gi foreldrene 30 000 kr i bot? Da vi behandlet barnevernsloven sist, skjønte jeg at Fremskrittspartiet hadde liten tiltro til barnevernet og var veldig mistenksom til det de gjorde, og mitt spørsmål til Fremskrittspartiet nå må være: Vil de gå ut og gi de flerkulturelle foreldrene de samme advarslene som de i sin tid gav til de norske foreldrene, Alvheims såkalte ti bud? Eller tar de avstand fra dette nå? Jeg opplever, som representanten Sandberg, å få veldig mange barnevernssaker, og hva er det jeg sitter med da? Jo, jeg sitter med én side av saken, nemlig foreldrenes. Jeg har liten tilgang til hva barna mener om den situasjonen de er i, og ikke minst til hva barnevernet vet om den saken. Det betyr at det blir en veldig ensidig saksbehandling når representanten Sandberg saksbehandler barnevern og legger det ut som den hele og fulle sannheten. Det finnes andre måter å lære norsk på enn at foreldrene lærer deg norsk. Og hvor interessert er Fremskrittspartiet i å gå inn for en slik politikk når de stadig vekk sørger for at det blir mindre barnehageutbygging i Norge? Barnehagene er faktisk det stedet hvor barn med flerkulturell bakgrunn lærer best norsk. Fremskrittspartiet burde gjøre «hjemmeleksa si » før de kom på denne talerstolen og snakket norsk.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg syns det er interessant når representanten Carl I. Hagen går på talerstolen og beskylder en del stortingsrepresentanter for ikke å ha satt seg inn i barnevernsloven. Paragraf 3-1 omhandler at barnevernet «har spesielt ansvar for å søke avdekket omsorgssvikt, adferds-, sosiale og emosjonelle problemer så tidlig at varige problemer kan unngås, og sette inn tiltak i forhold til dette ». Det er ingen av oss som er uenige i det. Det som er spesielt med Fremskrittspartiets forslag, er at de går inn og definerer ett område som omsorgssvikt. De bryr seg ikke noe om seksuelt misbruk, de bryr seg ikke noe om foreldre som ikke får barna på skolen, men de går inn og tar ett område – foreldrenes språkopplæring. Det betyr at de nå har koblet innvandringspolitikk og barnevernspolitikk – ganske smart i forhold til den velgergruppen de står for. Og dette kommer de til å bruke i valgkampen. Jeg syns dette er kynisk politikk. I barnevernet er det slik at barnevernsmedarbeiderne går etter skjønn når det gjelder omsorgssvikt. Og Fremskrittspartiet har bestemt seg for at de skal gjøre denne koblingen for å gjøre et bedre valg – ikke et bedre valg for barna, men et bedre valg for sitt eget parti. Og det tror jeg ikke bestandig er det beste for barna!
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Fremskrittspartiet har foreslått at det skal regnes som omsorgssvikt hvis barn av innvandrerforeldre ikke har lært seg norsk når de er 6 år, dvs. når de begynner på skolen. I diskusjonen forut for debatten har vi forstått det slik at det ikke skal dreie seg om å ta barna fra foreldrene, men at det skal settes inn tiltak. Hvilke tiltak mener Fremskrittspartiet da er naturlig? Skal barna tas fra foreldrene for kortere eller lengre tid for å lære seg norsk fordi foreldrene ikke klarer å lære bort et språk de har problemer med selv, eller skal man forebygge ved å kjøre 4- 5-åringer inn i undervisningen? Jeg har inntrykk av at Fremskrittspartiet nå prøver å gjenta overgrepene som bl.a. har skjedd mot taterne, og som vi nå har måttet be om unnskyldning for, eller slik vi så på TV i går. Vi må ikke stille oss slik at det igjen gjøres overgrep, slik at vi med samme grunnlag er nødt til å gjenta dette overfor våre nye landsmenn. Samfunnet har mulighet til å gå inn med tilleggsundervisning bl.a. i skolen dersom noen trenger hjelp til utvikling av ferdigheter, uansett om de er sønner eller døtre av innfødte eller innvandrede foreldre. Fremskrittspartiets John I. Alvheim lanserte for noen få år siden en 10-punktsplan om at folk ikke måtte ta imot hjelp fra barnevernet fordi det ville bli tolket slik at man ikke klarte seg selv – folk måtte huske på at når barnevernet snakker om hjelpetiltak, mener det som regel omsorgsovertakelse eller overvåking. Nå vil Fremskrittspartiet har mer hjelpetiltak og innblanding fra barnevernet når det gjelder en gruppe foreldre, nemlig innvandrere. Har Fremskrittspartiet skiftet syn på barnevernet og omsider lagt Alvheims teser om barnevernet til side? Men alternativet er faktisk verre, for her ønsker Fremskrittspartiet at barnevernet skal forskjellsbehandle innvandrere og innfødte. Det er diskriminering på bakgrunn av rase, og rasediskriminering er faktisk ikke annet en renspikka rasisme på godt norsk.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Høyre har altså foreslått et hurtigarbeidende barnekriminalitetsutvalg der målet er å lage en tiltaksliste som kan forebygge og møte barne- og ungdomskriminaliteten. Også fra Arbeiderpartiets side er man veldig opptatt av spesielt dette med forebygging. En slik tiltaksliste er for øvrig foreslått av Arbeiderpartiet i forbindelse med Barne- og familiedepartementets budsjett for i år, så Høyre har muligheten til å hente noen ideer derfra. Det som fikk meg til å ta ordet, var koplingen til politimesteren i Oslo, Killengreen, og hennes uttalelser for en tid tilbake, der hun mente at svaret på den økningen en har hatt i vold og kriminalitet, og som fra enkelte politikere har vært mer politi, ikke var nok, men at en i større grad måtte fokusere nettopp på forebyggingen. Vi som fikk med oss hva som skjedde i Oslo på begynnelsen av 1990-tallet, da Høyre satt med ansvaret for utviklingen i hovedstaden vår og det ene fritidstilbudet etter det andre ble nedlagt eller eventuelt rasert – også via tiltakene der staten var inne, som f.eks. på Furuset – ser jo at det var starten på mye av den utviklingen vi ser i dag. Og da er det et paradoks at de samme partiene i etterkant kommer og roper om mer politi. Det som først og fremst fikk meg til å ta ordet, er et spørsmål som jeg har spekulert på lenge, og det er hvorfor Høyre vil ha et utvalg som bare kan komme fram til én eneste konklusjon. Vi må få Høyre til å endre politikken sin. Vi i Arbeiderpartiet har i hvert fall ikke noe behov for et eget utvalg for å slå fast at Høyre er nødt til å endre sin politikk, enten det er her eller i Oslo by.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Jeg har tenkt å ta for meg det samme området som siste taler, et område jeg må innrømme at jeg selv har hatt litt problemer med, det gjelder dette med politiattester ved ansettelser. Det er helt åpenbart at det er et sterkt behov fra vår side for å prøve å beskytte barna mest mulig mot overgrep, men etter min oppfatning er ikke politiattester et bra nok virkemiddel til dette. Da vi første gangen tok dette i bruk i forbindelse med barnehageloven for noen år siden, ble det ettertrykkelig slått fast at dette skulle avgrenses til barnehager. Men vi vet at det etter hvert har blitt et ganske vanlig virkemiddel flere steder, uten at vi har stoppet opp og sett på erfaringer med effekten av politiattester. En del presseoppslag har vist at det slettes ikke gir noen sikkerhet eller noen garanti for å holde overgriperne unna barn. Dermed gir det en falsk trygghet, fordi dette systemet ikke er godt nok kvalitetssikret. Dessuten er det heller ikke mulig på denne måten å hindre overgriperne i å jobbe med barn, noe også de siste store overgrepssakene har vist, der ingen av de involverte ville ha vært omfattet av et slikt krav. Det er heller ikke mulig å sanksjonere i særlig stor grad mot brudd på dette kravet. Samtidig er det grunn til også i denne sammenhengen å ha med seg debatten som kom i kjølvannet av Regjeringens lansering av gapestokk for overgripere. Et annet problem er at politiattesten skal opplyse om dommer ilagt på bakgrunn av enkelte paragrafer i straffeloven, f.eks. brudd på den seksuelle lavalderen, som foregående taler grundig var inne på. Dermed vil vi ved bruk av politiattester faktisk innføre yrkesforbud mot personer som verken er pedofile eller forgriper seg på barn. Det vil være et overgrep mot dem som uskyldig blir rammet, og i iveren etter å beskytte barn mot overgrep, risikerer vi altså å begå overgrep selv. Derfor har flertallet i merknad bedt om at Regjeringen vurderer endringer i straffeloven, slik at det er mulig å idømme yrkesforbud, eller eventuelt også å utvide dette til å hindre overgriperne i å oppsøke miljøer med barn. Dermed sikrer vi en bedre og mer reell beskyttelse av barn mot disse personene, og det vil gi en bedre trygghet for foreldrene enn det vi klarer å gi dem i dag –selv om vi for så vidt gir dem en falsk trygghet – og vi får en mye større mulighet til å sanksjonere mot den enkelte overgriper, fordi det foreligger en dom, og en baserer sanksjonene på det. Dermed er det mulig at dette systemet på sikt kan bidra til å erstatte et politiattestsystem, som er basert på reguleringer på bakgrunn av brudd på enkelte av straffelovens paragrafer. Vi unngår dermed et yrkesforbud for alle dem som på den måten blir uskyldig rammet, og som slettes ikke er noen trussel – verken mot samfunnet eller mot barna.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Representanten Sandberg har opptil flere ganger i denne debatten vist til innslag på TV i går, og jeg fatter og begriper ikke hvorfor Fremskrittspartiet på død og liv skal innføre flere forslag for å kunne gjøre flere av den typen mistak som det kunne se ut som var gjort i går, for det er nettopp det debatten rundt Fremskrittspartiets forslag ofte handler om. Jeg bare refererer litt fra Dagbladet i 1995 rundt debatten om Alvheims 10-punktsplan, der det stod: «Alvheim ser klart at hans «Ti bud » vil være med på å undergrave tilliten til barnevernet ». Jeg skjønner at Fremskrittspartiet har kjent denne planen død og maktesløs etter hvert, og har erkjent at barnevernet også har forandret seg, noe de også hadde gjort på det tidspunktet, uten at Fremskrittspartiet den gangen hadde fått det med seg. Og vi setter jo pris på at det skjer en utvikling fra Fremskrittspartiets side i forhold til barnevernet. Så til denne debatten om å lære seg tilfredsstillende norsk. For det første har jeg lyst til å utfordre Fremskrittspartiet: Hva er «tilfredsstillende norsk »? I tidligere debatter jeg har vært i, bl.a. med Fremskrittspartiets hovedtalsmann på P4 i Sytten tretti, har jeg fått et helt klart inntrykk av at dette først og fremst er et tiltak rettet mot innvandrere. Det ble bestemt avvist i starten her – til min overraskelse – så da skjønner jeg jo at vi er kommet dit hen at alle barn som ikke har lært seg tilfredsstillende norsk, er i faresonen når det gjelder tiltak fra barnevernet. Hva er «tilfredsstillende norsk »? Ikke minst kunne det ha vært interessant å vite også for norske foreldre. Så ble det sagt fra talerstolen i stad i en treminutter at man her ikke tenkte på omsorgsovertakelse. Når det settes inn tiltak fra barnevernet, er faktisk omsorgsovertakelse ett av dem, uten at det i innstillingen fra Fremskrittspartiet er presisert at det ikke er et tiltak som skal gjelde. Men det er for så vidt betryggende. Jeg prøvde i replikkordskiftet med Fremskrittspartiets hovedtalsmann å utfordre Fremskrittspartiet: Hva slags tiltak er det Fremskrittspartiet har tenkt å sette i verk når man ikke vil sette i verk omsorgsovertakelsen? Det kunne ha vært interessant å høre. Da regner jeg med at Fremskrittspartiet har fått med seg begge spørsmålene: Hva er «tilfredsstillende norsk »? – Innmari interessant for alle norske foreldre. Og: Hvilke tiltak er det barnevernet skal sette inn mot dem som eventuelt svikter i den jobben?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-03-23:
Etter at fire Frp-ere på rekke og rad har strent opp og prøvd å ta noe avstand fra det som er deres eget forslag, føler jeg at vi etter hvert begynner å komme i riktig retning igjen. Det legges veldig stor vekt på at tiltakene som er etterlyst, skal være hjelpetiltak. Hva Alvheim mener med det han går opp på talerstolen og sier, vet ikke jeg, men ett av hans punkter var: Ta ikke imot hjelp, det blir tolket som at du ikke klarer deg selv. Mer klart tror jeg ikke det kan sies. Jeg har i hvert fall ikke behov for verken katekisme eller noe annet for å forstå hva det er som står der. Men jeg skjønner jo at det debatten koker ned til, er at man skal sette inn hjelpetiltak i hjemmet for å stille opp ved omsorgssvikt. Jeg synes det er greit at Fremskrittspartiet etter hvert begynner å akseptere at barnevernet har en funksjon i samfunnet, og aksepterer den jobben de gjør. En ting har jeg ennå ikke fått svar på: Hva er tilfredsstillende norsk?
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-03-23:
Jeg kunne for så vidt hatt interesse av å blande meg opp i denne fighten mellom representantene Alstad og Sandberg, men det var ikke derfor jeg bad om ordet. Jeg bad om ordet for å gjøre oppmerksom på det jeg mener må være en åpenbar misforståelse i Sandbergs innlegg med hensyn til forslaget fra Fremskrittspartiet, for de foreslår nemlig her at fylkesmannen skal ha ansvaret for å kontrollere at private og offentlige barnevernsinstitusjoner driver i samsvar med loven. Så påstår Sandberg at det er fylkeskommunen som driver og eier disse, og som har kontrollmyndigheten her, og at man kontrollerer seg selv. Det stemmer ikke etter loven. Og jeg siterer fra forslaget til vedtak, § 5-8 femte ledd, hvor det står: «Vil kommunen eller fylkeskommunen gi økonomisk støtte til en institusjon som ikke er innpasset i fylkeskommunens plan, eller bruke tilbudet som en del av sitt omsorgs- og behandlingstilbud, må den undersøke og følge med i at det drives i samsvar med denne loven og de forskrifter som gjelder for den, og at det ellers drives på en forsvarlig måte. » Og i dette inkluderes også at det er fylkesmannen som har ansvaret for å kontrollere disse institusjonene når de inngår i fylkeskommunens plan og drives i samsvar med den loven vi nå behandler.
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-23:
Det er etter representanten Sandbergs oppklaringsforsøk fremdeles uklart hva som ligger i forslaget om at barnevernet automatisk skal kobles inn og overta ansvaret i de tilfeller hvor det konstateres at et barn ved skolestart ikke har tilfredsstillende norskkunnskaper. De fleste tar det vel som en selvfølge at barn som har vokst opp med to norskspråklige foreldre, under ingen omstendighet kommer til å berøres av dette. Det er relativt logisk. Det forekommer knapt at 6-åringer som har vokst opp med to norsktalende foreldre skulle ha mangelfulle norskkunnskaper ved skolestart. Det som imidlertid fremdeles for meg er en gåte, er hvorledes Sandberg får det til å gå i hop med det han omtalte som Fremskrittspartiets 10-punktsplan – i virkeligheten var det vel et utspill fra sosialkomiteens leder Alvheim – som helt generelt adresseres til alle i dette land som en advarsel mot i det hele tatt å komme i berøring med barnevernet, og som uttrykk for en helt fundamental mistillit til barnevernets evne til i det hele tatt å agere på riktig måte. Og da fremtrer det jo som en ganske dramatisk form for diskriminering at man vil blinke ut en liten gruppe barn som man sier er verdige til barnevernets overtagelse, mens alle andre foreldre og barn bør holde seg i milevis avstand fra barnevernet. Det må jo være langt bedre å satse på positive tiltak for å hjelpe de barn som er i denne situasjonen, slik at de får brukbare norskkunnskaper før skolestart fremfor å satse på straffelignende tiltak når det allikevel er for sent å løse problemet. La meg også føye til et spørsmål til slutt.(Presidenten klubbar) (Presidenten klubbar)
Inge Lønning (Høyre), 1999-03-23:
Etter de runder representanten Sandberg har gått med oppklaring av hva som er intensjonen bak Fremskrittspartiets forslag om omsorgssvikt, må man vel kunne konstatere at det er svært lite samsvar mellom intensjonen og den form forslaget har fått. En må vel kunne tolke det slik at i beste fall er utformingen uheldig, noe i retning av et arbeidsuhell, for hvis intensjonen er den å styrke tilbudet om en adekvat norskopplæring i førskolealderen, kan umulig den form forslaget har fått, være adekvat når det gjelder å følge opp den intensjonen. Da hører det forslaget hjemme i en helt annen kontekst enn der hvor man snakker om barnevernslov og omsorgssvikt. Det var et annet poeng jeg gjerne ville kommentere til sist. Det gjelder særlig representanten Fossums hovedinnlegg i sted, men også statsråden var inne på den samme retorikk, nemlig å stille opp mot hverandre vern av barn og vern av samfunnet. Det er etter mitt skjønn en meningsløs problemstilling. Når det i innstillingen fra Høyres side snakkes om at også samfunnet har behov for et vern, går jo det konkret på det forhold som er meget veldokumentert, at det meste av den kriminalitet som utføres av mindreårige, retter seg mot andre mindreårige, til og med barn som er mer mindreårige enn de selv. Hvis man skal ta ofrene på alvor, og hvis man skal ta dem som utøver kriminaliteten, på alvor, er man nødt til å reagere på en eller annen måte som kan oppfattes av de barn som utfører denne kriminalitet. Det blir for meg ganske tom retorikk å si at det er barn som skal vernes, og ikke samfunnet. Hvis man i det hele tatt skal regne barn som medlemmer av samfunnet, og det er vi vel forhåpentligvis enige om at vi skal – barn er ikke gjenstand for samfunnets aktivitet, de er selv en del av samfunnet – og når vi vet at det fortrinnsvis er barn som rammes av barns kriminalitet, så er det med respekt å melde å stikke hodet i sanden og innta strutsens posisjon hvis man avviser å ta det spørsmålet på alvor. Vi er alle enige om at det er bedre å forebygge enn å reagere etterpå – selvsagt. Men det innebærer ikke at man kan la være å forholde seg til det problem at det ikke alltid lykkes å forebygge, og at det faktisk skjer slike overgrep mot barn fra barn. Jeg opplever representanten Fossums innlegg på dette punkt som en ganske alvorlig form for bagatellisering både av ofrenes situasjon og av overgripernes situasjon.