trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Vi i Stortinget mottar hvert år rapport fra Riksrevisjonen som peker på både feil og mangler. Det vil Stortinget antakelig få også i årene framover, vil jeg tro. Det skal vel mye til for at vi får en rapport fra Riksrevisjonen som peker på at det er ingenting å rapportere av feil og mangler. Det jeg syns er veldig positivt med rapportene fra Riksrevisjonen, er at man i tillegg til å peke på at man bruker pengene på feil måte, også går inn og måler effektiviteten i de virksomhetene vi er inne i. Jeg tror at det å gå nøye gjennom om vi gjør de rette tingene, og om vi gjør det på rett måte, er et veldig rett fokus som Riksrevisjonen har. Når man tenker på alle de virksomhetene som staten driver, er det klart at å ha et kontinuerlig fokus på om vi bruker pengene på en god måte, til beste for de 4,5 millioner innbyggerne, er et veldig rett fokus, som jeg syns Riksrevisjonen har. Jeg vil kommentere to forhold. Det første gjelder Landbruksdepartementet, som jeg er saksordfører for, og det dreier seg om Mattilsynet. I forrige rapport fra Riksrevisjonen pekte man på alvorlige mangler hos Mattilsynet. Jeg syns det er naturlig at det var problemer i innkjøringsfasen til Mattilsynet. Den sterke kritikken som kom den gangen, gikk spesielt på mangel på god regnskapsføring og på det å få inn penger, følge opp purringer, osv. Vi ser at en god del av de feilene nå er rettet opp, og Riksrevisjonen melder tilbake om at det har bedret seg. Men fortsatt er det ting å ta fatt i hos Mattilsynet. Nå har etter min mening Mattilsynet fått jobbe såpass lenge at man må forvente at innkjøringsproblemene må være over, og den kritikken som nå kommer i forhold til at man ikke følger reglene for offentlig anskaffelse osv., forventer vi ikke å se i rapporten neste år. Tålmodigheten begynner på en måte å ta slutt i forhold til at Mattilsynet begynner å følge de reglene som gjelder også på det området. Så har vi et stort sluk i statskassen, og det er Helse-Norge. Det er naturlig. Vi har mange sykehus som skal ha midler fra det offentlige for å drive med behandling av ulike pasientgrupper. Vi ser at særlig er kritikken sterk fra Riksrevisjonen når det gjelder Helse Midt-Norge. Her har det også skjedd en omorganisering, ved at man gikk over fra at fylkeskommunene styrte med sykehusene, til helseforetak. Det er også naturlig at man i en overgangsfase, i innkjøringsfasen har problemer med å følge lover og regler som gjelder, og likedan å ha oversikt over den økonomiske situasjonen til enhver tid. Men jeg må si at den utviklingen som man har sett i Helse Midt-Norge, er såpass alvorlig at jeg håper at både Riksrevisjonen og ikke minst Helsedepartementet følger den veldig nøye. Her er det så store avvik i forhold til det vi kan akseptere, at vi må betrakte det som svært alvorlig. Jeg deler derfor Fremskrittspartiets kritikk på dette området, for her er det behov for en tettere oppfølging. Vi ønsker ikke fra SVs side å støtte deres forslag, men er med på kritikken. Det er et veldig stort behov for en tettere oppfølging av alle helseforetakene, og spesielt av Helse Midt-Norge.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Jeg vil starte med å takke statsråden for redegjørelsen i innlegget nå. Jeg er tilfreds med at det settes i verk tiltak på alle de departementsområdene hvor det er kommet anmerkninger. Jeg registrerte imidlertid ikke at statsråden sa noe om de områdene hvor det har vært gjentakelser, hvor man også fikk anmerkninger året før, altså i 2004. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilke tiltak vil man sette i verk? Vil man bruke spesielle virkemidler overfor de departementene som har syndet – for å si det slik – gjentatte ganger? Er det mulig å få et svar på om disse vil få en spesiell oppmerksomhet?
Ivar Skulstad (Arbeiderpartiet), 2007-05-08:
Kommunal- og regionaldepartementets regnskap for 2005 har et utgiftsbudsjett på 73,2 milliarder kr. De største overføringene er til kommuner og fylkeskommuner og utgjør 48,6 milliarder kr. I den grad man skal lære noe av historien, kan andre departementer se litt på Kommunal- og regionaldepartementets rutiner for budsjetthåndtering. Vi kan med glede konstatere at Riksrevisjonen ikke har vesentlige merknader til noen av regnskapene. Det er bra at man tar arbeidet med risikovurdering og internkontroll i underliggende selskaper på alvor, og at det arbeidet fortsetter, slik at det blir etablert systemer og rutiner for innebygd internkontroll. Komiteen har forventninger til at dette arbeidet sluttføres så raskt som mulig. Det er heller ikke merknader til statsrådens forvaltning av statens interesser i Kommunalbanken AS. Når det gjelder Kunnskapsdepartementet, som hadde et budsjett i 2005 på 60,4 milliarder kr, kan det konstateres at det er færre institusjoner som får revisjonsbrev med merknad i 2005 enn i 2004. De ulike tiltakene departementet har satt i gang for å bedre regnskapskvaliteten og regeletterlevelsen, har gitt positive resultater. Men på ett område går det feil vei. Ubrukte statlige bevilgninger ved universitetene og høgskolene har nå kommet opp i den nette sum av 2,3 milliarder kr. Derfor må Regjeringen sørge for at det tas et større ansvar for å sikre at institusjonene gjennomfører sine budsjetter i samsvar med forutsetningene for bevilgningene. Ved universitetene og høgskolene var det fra 2004 til 2005 en økning av avsatte midler med 285 mill. kr. Ingen kan være tilfreds med dette. Her må det til en sterkere oppfølging framover, og det er viktig med kontroll hvis man ikke skal risikere å få kritikk for at for mye penger hindrer en ønsket utvikling. Komiteen har funnet disposisjonen som NTNU har inngått om salg av eiendom mot tilbakeleie i 30 år, for å være i strid med bevilgningsreglementet. Dette er alvorlig, fordi Riksrevisjonen allerede ved regnskapet i 2004 bad om en avklaring vedrørende eiendomsfullmakt. Denne saken handler også om å vise respekt for Riksrevisjonen, som opptrer som kontrollorgan på vegne av Stortinget. Det er positivt at reglene for offentlige anskaffelser brytes mindre nå enn tidligere, og at institusjonene er bedt om å innføre elektroniske støttesystemer for slike anskaffelser, men det må være betimelig å spørre hvorfor de skal brytes i det hele tatt. Det kan ha noe med ledelse å gjøre, kanskje empati for hva anskaffelsesreglementet er ment å forhindre, og hvilke normer som skal gjelde der dette praktiseres. Videre har Riksrevisjonen en merknad til statsrådens forvaltning av studentsamskipnadene. Det har vært en bedring i studentsamskipnadenes regnskaper fra tidligere år, men det gjenstår en rekke forhold som må tas på alvor. De andre saksordførerne har også nevnt dette, de feilene som gjentar seg år etter år. Det er en samlet komite som står bak merknadene, og jeg anbefaler Stortinget å slutte seg til disse.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Vi har ikkje gitt dei departementa som no tilfeldigvis har hatt brot to år på rad, spesiell merksemd. Fleire av desse kan ha hatt brot fleire gonger, utan at det er i år på rad. Det viktigaste er at alle som har fått merknader frå Riksrevisjonen, grip fatt i rutinane sine og i måten dei gjer innkjøp på, og går gjennom heile systemet, både konkret i eige departement og ikkje minst òg i dei underliggjande etatane. Eg vil iallfall seie at for min del er eitt brot eit brot for mykje. Nokre av desse var jo òg til dels ganske omfattande og burde aldri ha skjedd. Eg meiner at det systemet vi no får, og den gjennomgangen kvart departement no er i gang med, fangar opp anten det er eitt, to eller tre brot. Problemet skal løysast. Utfordringa er at det ikkje skal skje igjen. Om det er store eller små syndarar i denne saka, skal ikkje eg ha sagt. Det kan jo vere eitt brot som har vore veldig stort, og som i sum kanskje er større enn to små, slik at vi får prøve ikkje å skilje mellom store og små, men sørgje for at alle gjer jobben sin.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
For det første er vi veldig glad for den gjennomgangen som Riksrevisjonen har foretatt av tolletaten og de påpekningene av svakheter som det vises til. Det gir tolletaten en mulighet til å bli enda bedre enn det den er i dag. Jeg er også glad for at komiteen er grundig i sin gjennomgang av det som har vært Riksrevisjonens anmerkninger. Det gjøres en meget bra jobb over hele landet i tolletaten. Mange av de argumentene som kommer både fra Riksrevisjonen og fra Stortinget, er gode innlegg for finansministeren i kampen om neste års statsbudsjett, for det er klart at det er alltid et spørsmål om ressurser og hvordan man prioriterer ressursene. Det er ikke slik at finansministere som regel er først i køen når det gjelder å be om økninger til sine områder. Jeg tar derfor med meg denne støtten fra Stortinget til de rundene. Men man kan jo aldri skylde bare på ressursspørsmål. Det handler også om på hvilken måte man organiserer en tjeneste. Jeg har merket meg det som dreier seg om å samle og systematisere tidligere avgjørelser, slik at det blir klarere hva som er bakgrunnen, og slik at en kan sikre en større grad av likebehandling. Så har jeg merket meg klagesaksbehandlingstiden. Jeg er helt enig med representanten Hagen i at sju måneders klagesaksbehandlingstid i direktoratet er for lang tid, og at det er et stort ønske om å få organisert arbeidet bedre og satt inn ressurser, slik at man kan sørge for at klagesaksbehandlingen skjer raskere. Til slutt til det forslaget som Fremskrittspartiet for egen kjøl kommer med, nemlig at hvis klagesaksbehandlingstiden er for lang, skal man sørge for at avgiften settes ned, noe som skulle være et godt incentiv. Nå er det jo ikke slik at tolletaten eller andre offentlige etater som inndriver skatter og avgifter, har noen form for provisjon, så jeg er ikke helt sikker på om dette ville være et supert incentiv i så måte, bortsett fra at statskassen ville lide under det. Jeg synes det er veldig gledelig at saksordfører Hagen er så opptatt av tolletaten, for så vidt jeg kan huske fra forrige års budsjett, var jo ikke tolletaten blant de etater som Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett foreslo å styrke. Det var tvert imot slik at med Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett ville vi hatt mye mindre mulighet til å drive denne kontrollen og likebehandlingen. Så jeg ser fram til ytterligere støtte fra Fremskrittspartiet i neste statsbudsjettsrunde.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
For det første legger jeg merke til at stadig flere representanter fra Høyre mener at de har noe å lære vår regjering når det gjelder fordelingspolitikk, og snakker om gjennomføring av skattereformen, som var noe av det første som vår regjering gjorde, og som lå der fra den forrige borgerlige regjeringen. Det vi gjorde, var at vi tok to grep. Det ene var at vi dro ned lettelsene i inntektsskatten betydelig, og det andre var at vi fortsatte å utvikle formuesskatten slik at den skulle bli mer rettferdig. Summen av det er at de som har høye inntekter, og som er rike i Norge, bidrar mer enn før over skatteseddelen, og at vi har gitt skattelettelser i bunnen, slik som jeg var inne på. Så jeg må bare beklage overfor representanten Flåtten: Han har ingenting å lære meg om fordelingspolitikk. Det ville vært en betydelig forskjellsomdreining hvis den forrige regjeringen hadde fått fortsette. Når Høyre i tillegg vil avvikle formuesskatten med en fordelingspolitisk begrunnelse, kan jeg forstå at enkelte pensjonister og andre med vanlige inntekter kan bli irriterte hvis de skal betale en tusenlapp eller to i formuesskatt. Men det forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet, om å avvikle formuesskatten, ville bety at de hundre rikeste menneskene i Norge får 7 mill. kr i gjennomsnittlig skattelette pr. år hver seg. Det er elendig fordelingspolitikk. Så er det litt vanskelig å forstå hva Flåtten mener om hvordan man skulle håndtere skatteendringer, eventuelle skattelettelser, for å få folk til å stå ytterligere lenger i jobb, hvis det er en av de viktigste forklaringsgrunnene til at arbeidsløsheten går ned. Nå er det slik at det kommer nye grupper inn i arbeidsmarkedet – det kan ikke avvises. Når det gjelder arbeidstakere over 55 år, er situasjonen helt annerledes. Det kan selvfølgelig hende at det er fordi de ikke skyves ut i første omgang. Men det er veldig vanskelig å se at det skulle være mye å hente på skatteendringer for å mobilisere den gruppen. Så er det mange av dem som har lave stillingsbrøker, som har økt sin stillingsbrøk. Der kan skatteendringer og skattelettelser i bunnen ha en betydelig funksjon, og det har denne regjeringen gjennomført som et virkemiddel. Vi har mange tiltak for å få den situasjonen vi har nå, til å stabilisere seg framover. Vi mangler arbeidskraft på mange områder – det er jeg helt enig med representanten Flåtten i. Samtidig ser vi at både bedrifter og offentlig sektor har en helt annen håndtering av et mer internasjonalt arbeidsmarked enn man hadde bare for få år siden. Det er den tilgangen på arbeidskraft fra andre EØS-land som i veldig stor grad har sørget for at vi ikke har nådd kapasitetsskranken for lenge siden.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Jeg har lagt merke til at Høyres leder, Erna Solberg, kritiserer alle andre for å drive en skitten valgkamp og for ikke å være redelige i den politiske debatten. Jeg synes Høyre stryker på første prøve. De påstandene som representanten Jan Tore Sanner kommer med, gir ikke en redelig framstilling av denne regjeringens skattepolitikk i forhold til den forrige regjeringens skattepolitikk. Da skattereformen skulle innfris og gjennomføres, overtok vi et budsjett fra den forrige regjering med en nesten dobbelt så stor skattelette for de høyeste inntektene som det som faktisk var gjennomført. I tillegg videreførte vi formuesskatten og gjorde den mer rettferdig. Den forrige regjering skulle gi dem som hadde mest, både i pose og sekk. Vi tok tilbake posen og reduserte sekken til det halve. Det er sannheten om dette, så hvis Høyre ønsker å ha en redelig debatt, foreslår jeg at vi begynner å snakke om det. Så vil jeg bare gjøre oppmerksom på hva interpellanten egentlig har bedt meg om å svare på. Jeg tror representanten Lars Sponheim kanskje forventet at dette skulle være en slags samtaleterapi for en finansminister i krevende tider. Det er ikke det jeg er blitt spurt om av interpellanten. Interpellantens utgangspunkt er at skattelette er svaret på alle utfordringene vi står overfor. Det er Regjeringen og jeg uenig i. At vi for øvrig står overfor krevende tider i norsk økonomi, er helt riktig. Det viktigste spørsmålet vi kan stille, er jo: Hvor går egentlig grensen for hvor mye folk vi kan klare å mobilisere til å gjøre alle de jobbene vi gjerne skulle hatt gjort? Det er det som kommer til å avgjøre tidspunktet for når det vil koke over. Og da mener ikke vi at skattelette er det mest egnede. Det kan ha en virkning i forhold til lavinntektsgruppene, men det mest egnede er jo å jobbe for å få de gruppene som i dag står utenfor, inn på arbeidsmarkedet, og for å holde på dem som ellers støtes ut, så lenge som mulig. Vi er opptatt av aldersgruppen mellom 67 år og 70 år. Det er et budsjettspørsmål når vi kommer tilbake til den saken. Men jeg synes jo det engasjementet som nå legges for dagen fra de tidligere regjeringspartnere overfor akkurat denne gruppen, er interessant, når man hadde så mange muligheter til å gjennomføre det de nå etterlyser fra nåværende regjering. De prioriteringene har altså ikke nådd opp tidligere. Så skal jeg selvfølgelig ikke driste meg til å si at noen representanter snakker tøv, men jeg synes jo det er en spesiell innfallsvinkel til diskusjonen om sparing å mene at hyttekjøp ikke er sparing, men forbruk. Det vi ser, er at når det gjelder sparing i finansielle instrumenter og i realinstrumenter, så er det realinvesteringene i Norge som er størst – de som har med hus og hytter å gjøre. Det er på den måten folk flest i Norge sparer, altså gjennom huset sitt, eller eventuelt gjennom ei hytte.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
La meg innledningsvis si at både jeg og Regjeringen er opptatt av ernæring. Jeg beklager at diskusjonen om skolemat i forrige valgkamp nærmest ble et eksempel på hvor gærne vi i SV var, og hvor lite opptatt vi var av kvalitet i skolen, for her skulle det bare være kos og mat. Jeg er helt sikker på at om ti år er den diskusjonen gått ut på dato, at alle da vil være opptatt av at sunn og god ernæring er et viktig utgangspunkt for læring, og at vi har en heldagsskole der også mat er tema. Men foreløpig sier Regjeringen i Soria Moria-erklæringen at vi vil innføre en ordning med frukt og grønt i skolen. Dette er jo en del av denne debatten, selv om denne debatten i første rekke er en avgiftsdebatt. Jeg har mange praktiske motforestillinger mot å bruke momssystemet til å sortere hva som er sunt og ikke sunt. Jeg tror at vi kommer til å ha mange diskusjoner, ikke bare rundt frukt og grønt, men også videre i forhold til andre typer matvarer, og at det kan bli et ganske uoversiktlig landskap. Men la oss ikke på prinsipielt grunnlag avvise det, for vi har et momssystem i flere satser, slik som det er i dag. Det er en utfordring. Det er ikke det mest effektive, det er ikke det mest enkle å håndtere heller, og det er helt sikkert slik at det er muligheter for omgåelser, men jeg vil i utgangspunktet ikke avvise at det kan være et tema. Nå er det slik at innstillingen fra utvalget først og fremst kommer til å dreie seg om særavgiftssystemet. Den kommer ikke til å inneholde noen form for utredning om differensiert merverdiavgift i et helse- og kostholdsperspektiv. I utgangspunktet vil jeg mene at det er gode argumenter for å starte med å se på hvor langt vi kommer med særavgiftssystemet. Da vil problemstillingen kanskje i første rekke være hvordan vi kan sørge for at mye av det mest usunne – i en samlet pakke der vi holder oss på et proveny innenfor 2004-nivå – blir dyrere, slik at barn ikke går rundt som rene sukkerbomber hele sin oppvekst, eller ellers stimuleres til mer usunt kosthold. Så får vi ta diskusjonen derfra. Jeg inviterer gjerne representanten Syversen og resten av Stortinget til å være med på den diskusjonen. Så kan vi se på om det også finnes andre måter enn skatte- og avgiftssystemet å tilnærme oss den diskusjonen på, f.eks. ved ikke å prioritere skattelette, men heller prioritere å ruste opp den offentlige skolen slik at frukt og grønt, og etter hvert skolemat, blir en del av det vi ser for oss som et grunnleggende tilbud til barn og unge.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Jeg er i stor grad enig i det som er interpellantens oppsummering. Jeg synes dette har vært et forsøk på en resultatorientert debatt, hvor de fleste debattanter har bidratt. Fra Fremskrittspartiets side tror jeg knapt man tok begrepet «frukt og grønt» i sin munn, men det finnes jo også andre innfallsvinkler til debatten om dette. Jeg har også i mitt svar prøvd å invitere til en videre, fordomsfri debatt om dette, der vi finner de mest effektive virkemidlene for å nå de målene som interpellanten er opptatt av. Momssystemet er jo en veldig viktig finansierer av vår velferdsstat, og det er slik at det daglig kommer nye grupper til finansministeren og til Finansdepartementet som ønsker seg en lavere sats eller et unntak for sin sektor, eller som prøver å begrunne hvorfor nettopp også de burde ha en sats på 14 eller 8 eller 0. Så det er klart at det i en politisk sammenheng også er slik at hvis man har på følelsen at nå er det liksom fritt fram å komme med alle mulige begrunnelser, kommer dermed stortingsopposisjonen og kanskje flertallet til å ha betydelig sans for det ene argumentet etter det andre. En slik sklie har ikke jeg noe ønske om å være med på. Men jeg oppfatter at det er et unisont ønske blant et flertall i Stortinget om å se spesielt på dette, og ikke et ønske om å starte noe som vil ha betydelig smitteeffekt, eller som kan brukes som et argument som generelt undergraver momssystemet. Og hvis det er et utgangspunkt for debatten, synes jeg også det er mye lettere å gå inn og diskutere om det er enkelte brytninger som kan gjøres. Så vil jeg i tillegg invitere til å se på andre virkemidler. Jeg mener veldig bestemt at hvis vi kunne klare å få til gode kostholdsvaner for de yngste og oppover, vil man ha det som en investering resten av livet, og man vil ha det som et godt bidrag til god læring i løpet av en skoledag. Det står ikke i Soria Moria-erklæringen at vi skal innføre skolemat, det står at vi skal ha en ordning med frukt og grønt. Men det er klart at det vil ha en enorm effekt å få til mye på dette området. Jeg tror jeg vil avslutte med å si at kanskje den største utfordringen er at det er klasseskiller, kombinert med hvor opptatt man er av disse tingene. Veldig mye av den informasjonen og de virkemidlene vi har, retter seg mot dem som i utgangspunktet har råd til å kjøpe dyrere matvarer, og som er mottakelige for informasjon. Den store utfordringen er i forhold til dem som ikke er like lydhøre. Jeg må si at jeg er veldig godt fornøyd med en slik debatt, og jeg vil gjerne invitere til videre konstruktivt samarbeid om dette.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Jeg tror ikke vi skal kimse av hekkende fugl og gytende bestander når vi måler bærekraft. Jeg oppfatter at temaet her i dag er å prøve å finne ut hva slags indikatorer vi eventuelt kan utvide med/erstatte, og få inn for å få et bedre målesystem knyttet til livskvalitet og oppfatning av verdier som i utgangspunktet ikke oppnås ved hjelp av penger eller økt forbruk. Jeg kan ikke love at vi i denne utgaven av høringsutkastet om bærekraftig utvikling kommer til å ha en systematisk gjennomgang av de indikatorene som fins, men problemstillingen kommer opp. Det er et tema som det må jobbes videre med. Min erfaring med Finansdepartementet er at der er ønsket og viljen enormt stor når det gjelder å bidra med faglig gode råd om hvordan man kan få dette til. Jeg oppfatter at det kan være bred enighet om intensjonen. Det man egentlig trenger, er avveininger og diskusjoner på ekspertnivå om hva som er hensiktsmessig å ta inn i et sett indikatorer, som uansett må være begrenset. Med det utgangspunktet kan man gå videre i denne diskusjonen. Så er det selvfølgelig slik at summen av disse indikatorene ikke må bli et kapittel for seg i nasjonalbudsjettet. Det må være et styringsinstrument. Bakgrunnen for at jeg heiser mitt ansvar med hensyn til bærekraftig utvikling så høyt, er nettopp at det ikke er før vi får det som en integrert del av måten å tenke på i den økonomiske politikken, at det virkelig får betydning for hva slags prioriteringer vi gjør framover. Hvis vi f.eks. har litt livslykke som vi klasker på toppen ett sted, og litt miljø og bærekraft som vi klasker på toppen et annet sted, men for øvrig holder på som før, klarer vi ikke å få til de endringene og de perspektivforskyvningene vi trenger for samfunnsdebatten. Nå kan det være mye av livskvalitet det er vanskelig å vedta over budsjetter. La oss ta eksemplet med ekteskap, som kan bety mye mer for livslykke enn en fordobling av inntekt. Det er begrenset hva staten kan ha av oppdrag her. Men jeg tror bare perspektivet i debatten og verdiinnfallsvinkelen i debatten treffer noe som mange ønsker å ha mer oppmerksomhet på. Representanten Høybråten foreslår at vi skal sette ned et utvalg om dette, men han legger ikke mye prestisje i at det akkurat er slik det skal gjøres. Jeg vil foreslå at vi nå starter med å ta diskusjonen rundt høringen om bærekraftig utvikling, og se hvor langt vi kommer i forbindelse med nasjonalbudsjettet for 2008. Jeg tror ikke det nødvendigvis er et bredt utvalg med representanter fra ulike NGO-er som er de som på dette feltet kan spisse mest ved utvelgelse av enkeltindikatorer, men de kan komme med premisser for hva vi kan lete etter for å få et riktig bilde.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-08:
Jeg synes dette har vært en debatt som har verdi i seg selv, for jeg tror at en diskusjon rundt verdispørsmål også er en viktig del av oppmerksomheten vi har rundt det. Det er riktig som flere har vært inne på i diskusjonen: Vi har en forbruksvekst og et privat forbruk – og for så vidt et offentlig forbruk – som ligger skyhøyt over det det gjorde bare for noen få år siden. Så er spørsmålet: Hva gjør det med oss? Er det noe man måler i lykke? Hvis jeg tar utgangspunkt i min egen selvopplevde post, Finansdepartementet, som er et sted hvor vi til tider bare får grader av kjeft, så er det veldig merkelig å se at nesten alle henvendelsene kommer fra folk som det ikke er noe spesielt synd på ut fra et materielt synspunkt, eller som det er begått noen stor urett mot. Noen få henvendelser kommer fra folk som er i en fortvilet situasjon. I veldig stor grad tror jeg at en diskusjon om verdier og hva slags samfunn vi lever i, også kan bevisstgjøre oss mer på at vi er blant de aller heldigste i hele verden, og at det viktigste vi kan fylle livene våre med, må være noe konstruktivt, og ikke det å sitte og irritere seg over de små tingene som likevel ikke fungerer. Det tror jeg faktisk også er en del av den diskusjonen. Så er det mange tankekors i debatten. Hvis man f.eks. spør en unge ved slutten av sommerferien: Hva er det morsomste du har opplevd? – Si at det er en unge som har vært i Disneyland – likevel kan man få som svar: Det var den dagen pappa og jeg fant en padde. Det er noe med alle opplevelsene som vi ikke på noe vis måler eller fanger opp, men som vi bør prøve å finne ut av hvordan vi kan klare å fokusere på. Men det må ikke føre til at det blir en avpolitisert debatt. Det er klart at vi må gjøre noen viktige veivalg her. Tar vi miljø og bærekraftig utvikling på alvor, vel, så må vi gjøre noen viktige veivalg. Tar vi noen av disse spørsmålene på alvor, så må vi også gjøre noen veivalg. Men jeg oppfatter at målsettingen med å sette dette på dagsordenen, er at vi ikke bare skal dure fram som noen forbruksmonstre og tro at det er lykken i livet. Da vil vi selvfølgelig ha en høyreakse og en venstreakse, men vi vil også ha en akse med mer materialisme og mindre materialisme. Jeg synes dette er veldig spennende. Jeg tror ikke vi kommer helt i mål til nasjonalbudsjettet for 2008 i forhold til hvordan vi skal gjøre det, men jeg tror at vi kan ta dette med oss til en videre diskusjon om hvordan vi kan ha flere innfallsvinkler når vi diskuterer økonomisk politikk enn det som lettest lar seg måle og telle.
Svein Flåtten (Høyre), 2007-05-08:
Nei, jeg beklager overhodet ikke den positive utviklingen på arbeidsmarkedet. Det jeg beklager, er hvis Regjeringen ikke er i stand til å holde på den positive utviklingen, setter inn de nødvendige tiltakene og ikke minst ser hva det skyldes. Jeg oppfatter fortsatt finansministerens sterke motstand mot å se på skattelettelser som et element i dette. Når det gjelder akkurat dette med skattelettelser, fremhever finansministeren reduksjonene i bunnfradraget osv., men det er jo et faktum at denne regjeringen har gitt betydelige skattelettelser til dem med høy inntekt – uten at jeg skal stå her og kritisere det. Når det gjelder utviklingen på arbeidsmarkedet nå, fikk vi en SSB-undersøkelse for noen dager siden som sier at sysselsettingsveksten øker med uforminsket styrke. Men det som er interessant, er at denne økningen ikke kommer fra arbeidsledighetskøen – den er stabil. De som kommer i jobb, er de som allerede er i markedet. Sysselsettingsveksten skyldes derfor ikke at så mange flere kommer inn, men at færre går ut av arbeidsmarkedet i en høykonjunktur. Grunnen er for så vidt åpenbar, og det påpekes av Knut Røed ved Frischsenteret i en artikkel som kommer i neste utgave av Økonomisk Forum, hvor han peker på at folk står lenger i jobb, pensjonistene jobber lenger. Og hva skyldes det? Skyldes det deres ønske om å ta ansvar for fedrelandet i en oppgangskonjunktur? Neppe. Det skyldes at de ser at det er et marked hvor de kan jobbe og tjene penger. Når vi ser denne refleksjonen ute i arbeidsmarkedet, må det tilsi at vi f.eks. for denne gruppen setter inn skattestimulanser. Det viser jo kort og godt at innstramminger i førtidspensjoneringsordninger ville virke, og ikke minst det å gi pensjonister en mer fleksibel adgang. Når undersøkelsene viser at det er denne delen av arbeidskraftpotensialet som redder oss, bør det ringe noen klokker også når det gjelder dette med skattelettelser. Jeg synes det er urovekkende at finansministeren og Regjeringen lar ideologiske synspunkter og fordelingsretorikk råde istedenfor pragmatiske, praktiske grep som kan bidra til det viktigste, nemlig å stabilisere og videreføre oppgangskonjunkturen i vårt land lengst mulig inn mot myk landing.
Svein Flåtten (Høyre), 2007-05-08:
Bare noen korte kommentarer til noe av det som har vært oppe her. Komiteens leder, Reidar Sandal, sier at jeg er pessimistisk i en optimistisk tid. Nei, jeg reflekterer bare næringslivets pessimisme, ikke for dagens bunnlinje, men for fremtidens, den som regjeringspartiene og heller ikke finansministeren synes å bry seg noe om. Både representanten Sandal, representanten Aasen Agdestein, finansministeren og representanten Holmås fra Sosialistisk Venstreparti danser i det konjunkturpolitiske solskinn uten særlig tanke på fremtiden, og i hvert fall vil man ikke akseptere skatt som noen som helst stimulans. I tillegg må jeg få lov til å påpeke representanten Holmås’ påvisning av at jeg i mitt innlegg har «feil fokus». Hans begrunnelse er at jeg snakker ikke om alle de gode saker som vi skal fordele penger til, jeg snakker ikke om kommuneoverføringer, jeg snakker ikke om rekken av gode tiltak som man bruker statsbudsjettet til. Nei, det er riktig det. Jeg brukte mye av innlegget mitt til å snakke om hvordan vi skal skape de verdiene som vi skal bruke til dette. Nå etterlyste finansministeren mine tiltak for de eldre arbeidstakere eller for dem som skal stå lenger i arbeidslivet – hun forstod ikke egentlig hva jeg mente. Fraksjonslederen, Jan Tore Sanner, var litt klarere på dette. Han forklarte at å fjerne kuttet i pensjonene til dem mellom 67 og 70 år er viktig. Det er tiltak som koster 160 mill. kr i året – det står i Høyres alternative budsjett for 2007, jeg anbefaler det, det er god lesning. I tillegg er det snakk om innstramminger i pensjonsordningene, i AFP-ordningene. Når representanten Holmås snakker om at de siste undersøkelsene fra SSB viser at vi kan få flere til å jobbe lenger, så sier han ingenting om hvilke tiltak vi skal bruke. La meg avslutningsvis få lov til å si følgende i forbindelse med dette, som jeg synes har vært en interessant debatt: I mitt hovedinnlegg snakket jeg om en nobelpristakers store arbeid, faktisk to store arbeider, som påviste at skattelettelser har en betydning. Jeg håper at finansministeren og regjeringspartiene ikke avviser dette bare fordi det kommer fra USA.
Svein Flåtten (Høyre), 2007-05-08:
Jeg oppfatter ikke representanten Høybråtens interpellasjon slik at han ønsker å sette velferd, velstand og økonomisk utvikling opp mot livskvalitet og lykkenivå, som kanskje noen kan ha vært inne på. Det han ber oss om i denne interpellasjonen, er kanskje å løfte blikket litt og se på hvilket samfunn vi har her i Norge, og om vi kanskje må se på om det finnes viktigere ting enn det oljekorrigerte budsjettunderskuddet, handlingsregelen eller hvor mye oljepenger vi har tenkt å bruke. Det tror jeg det er svært viktig at vi gjør. For å finne denne livskvaliteten, for å finne dette høyere lykkenivået, tror jeg et viktig sted i samfunnet å begynne er nedenfra. Dette skapes i lokalsamfunnet, det skapes kanskje i de enda mindre organisasjoner. Jeg tror det var finansministeren som i sitt nyanserte svar snakket om lykkelige ekteskap og satte det opp mot halvering eller fordobling av formue – jeg er ikke helt sikker på hva det var. Men det ligger på mikroplanet. Det ligger på arbeidsplassene, det ligger i familien, det ligger i skolen. Men da må vi som politikere sørge for å fremelske det personlige ansvaret som menneskene har, også for sitt eget liv. Det kan høres ut som en talemåte, men jeg tror faktisk det er mulig for politikere å anrette politikken og samfunnsdebatten på en slik måte at befolkningen oppfatter at det er viktig at man vil det gode, men at det også kreves noe. Og nå snakker jeg ikke om skattelettelser og formuesbeskatning. Dette går også ned i de frivillige organisasjoner, de som organiserer så mange mennesker i dette landet. Vi hørte Ketil Solvik-Olsen snakke om musikkorps. Ja, det skaper lykke for noen, ikke det å blåse på horn, men det å være i frivillige organisasjoner, det å være sammen med noen andre. I det ligger også kulturutviklingen. Jeg må si at representanten Høybråtens forslag om et utvalg er spennende. Jeg tror ikke at Høyre vil sette seg imot det. Jeg ser at det er vanskelig å finne indikatorer på hvordan vårt lykkenivå er, og hvordan livskvaliteten er. Men det er viktig å styrke politikken på sentrale områder, som familie, personlig ansvar, frivillige organisasjoner og ikke minst i kampen mot fattigdom. Så til kanskje det viktigste. Denne debatten blir jo veldig aktualisert ved den klimadebatten som vi har hatt i den senere tid, hvor tanken på at denne klodens fremtid kanskje har en begrensning, at den kanskje har en begrensning som gjør at generasjonene ikke er uendelige. I det ligger også generasjonsperspektivet. Jeg tror at i denne målingen av livskvalitet ligger det noe veldig viktig i dette: Hva kan vi overlate til den neste generasjon? Og nei, finansminister, jeg tenker ikke på arveavgiften. Jeg tenker på at vi kan overlevere et samfunn som bygger på en type verdier og en type holdninger som gjør at den neste generasjon kanskje får den arven med seg at de har et annet perspektiv på livskvalitet kontra de økonomiske verdiene.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Da finansministeren sa at hun så fram til en times diskusjon i denne sal om frukt og grønt, tenkte jeg at det kanskje var for å slippe å snakke om det varme skolemåltidet som vi kjenner fra før av, men så var det det at bikinisesongen nærmet seg som var årsaken. Da var jeg ikke sikker på om jeg skulle være skuffet over det eller ikke, men – holdt jeg på å si – vi får kanskje vente til sesongen kommer. Når det gjelder det som var essensen i finansministerens svar, må jeg si at jeg er grunnleggende glad for det som kom fram i svaret. Så vidt jeg kan bedømme, med de forbeholdene som er lagt inn, som jeg ikke er helt overrasket over, vil hun prinsipielt ikke avvise at f.eks. merverdiavgiftssystemet kan bli brukt for å fremme et bedre kosthold. Finansministeren sa, så vidt jeg kunne høre, at det er motforestillinger, men ikke uoverkommelige. Så forstod jeg også at finansministeren kanskje var mer positiv til å se på særavgiftssystemet i denne sammenheng. Hvis hun kan bekrefte det, skal jeg være fornøyd, for da er vi i hvert fall i et politisk leie der det kan være mulig å videreutvikle denne debatten og se på hvorvidt skatte- og avgiftspolitikken vår faktisk også kan brukes positivt når det gjelder kosthold. Finansministeren var selv inne på at dette har utjevningsmessige sider ved seg, og hun nevnte den byen vi begge representerer, som kanskje det fremste eksempel på disse utfordringene. Jeg vil i grunnen bare få bekreftet at statsråden prinsipielt ikke vil avvise at også merverdiavgiftssystemet kan brukes i denne sammenheng, og at hun er åpen for i sterkere grad å se på særavgiftene generelt for å fremme et bedre kosthold.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Det er alltid interessant å se hvordan interpellasjonsdebatter også kan bli – hva skal vi si – en mulighet til å presentere ulike standpunkter for helt andre områder av partiprogram, men slik er det vel. Jeg må si at jeg i sum er veldig fornøyd med den debatten vi har hatt, og med de signalene som er gitt av de ulike partiene, om at man faktisk er villig til å se på muligheten for å bruke skatte- og avgiftspolitikken i et folkehelseaspekt. Det oppfatter jeg at de fleste har vært villige til – kanskje Høyre og Fremskrittspartiet i minst grad, men derfra og mot venstre har det vært en positiv grunnholdning. Til representanten Holmås må jeg si at jeg er glad for at man har så stor tro på at denne representanten nærmest skulle presentere et ferdig avgiftssystem for hvilke matvarer som burde ha hvilke satser. Det kan jeg nok ikke tilby, men jeg var i mitt innlegg innom følgende: å fjerne merverdiavgiften på frukt og grønnsaker mot å øke satsen på andre matvarer. Jeg vil da nevne de sukkerholdige drikkene, som også andre har tatt med i debatten, og som dagens Dagbladet i så måte er et godt eksempel på med hensyn til hvilke utfordringer vi helsemessig står overfor. Vi i Kristelig Folkeparti er klar over at det er motforestillinger. Det er administrative motforestillinger, og det er avgrensningsmotforestillinger. Men vi har løftet denne debatten fordi vi ønsker å se på mulighetene, og ikke avvise mulighetene til å påvirke folkehelsen positivt gjennom vårt skatte- og avgiftssystem. Jeg oppfatter det slik, som også Lundteigen var inne på, at ja, vi har jo brukt avgiftssystemet før, det er ikke noe nytt. Det er i grunnen det også vi peker på; her har vi en mulighet til å videreutvikle dette. Vi har faktisk også et eget utvalg som ser på deler av dette. Avslutningsvis: Hvis finansministeren er enig med meg i at dersom helseeffekten overgår de administrative utfordringene, er vi faktisk politisk interessert i å se på hva som kan gjøres for å fremme folkehelsen også i et skatte- og avgiftspolitisk aspekt. Vi ønsker å se på mulighetene, ikke på vanskelighetene.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
Fra Kristelig Folkepartis side må vi si det har vært en veldig konstruktiv debatt. Kanskje var jeg litt overrasket nå over den vinklingen som Heikki Holmås tok, for da fikk vi denne gamle skismadebatten om hvem som vil fellesskapet vel, og hvem som bare vil sørge for enkeltmennesket, så jeg må kanskje tillate meg å rekapitulere noe i forhold til akkurat det innlegget. For det første er det klart at med finansminister Halvorsen har vi det høyeste forbruksnivået vi noen gang har hatt i dette landet, vil jeg tro. Det unngikk representanten Holmås å nevne. I tillegg er det vel også slik at verdiskaping som skjer utenfor det offentlige, også kan være positivt i menneskers liv. Det er ikke slik at enhver krone må kanaliseres gjennom de offentlige budsjetter for at de skal være virksomme til fellesskapets beste. Jeg er veldig klar over at SV ønsker å dele godene, men det forutsetter også at noen skaper godene. En politikk som ikke har det hensynet i seg, kan heller ikke bli – i det ytterste – en solidarisk politikk, etter vår mening. Det jeg er interessert i å diskutere videre, er hvordan man kan operasjonalisere indikatorer som ikke er så enkle å markere, slik som finansministeren faktisk var inne på i sitt innlegg. Hvis man spør seg selv eller sine nærmeste om hva det er som betyr noe i deres liv, hva som er viktigst, tror jeg mange er opptatt av – som flere har vært inne på – at først og fremst skal man ha sine basale behov dekket. Men når det er gjort, tror jeg svært mange vil svare: Det er egen helse, det er hvordan jeg har det med min familie, hvordan mine venner har det, og hvordan lokalsamfunnet der jeg bor, fungerer. Så kan man stille spørsmålet: Hva er det i vårt økonomiske tenkesett som fremmer akkurat de verdiene, utover akkurat de økonomiske indikatorene? Det er bl.a. det interpellanten har tatt opp i sin interpellasjon, og som jeg synes finansministeren har svart svært positivt på. Jeg må på en måte ta avstand fra det representanten Holmås sier, at dette er først og fremst et ledd i en venstre–høyre-politikk, som jeg fikk inntrykk av at Holmås ville ha det til i sitt innlegg. For oss er dette et spørsmål, uavhengig av politisk ståsted, om hvordan vi kan måle et samfunn som har kvaliteter i seg også utover det materielle.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-05-08:
Jeg ønsker å snakke om to begreper som brukes mye i denne debatten og andre debatter. Det første er formuesskatten. Statsråden snakker som om disse pengene er formuer som folk har stjålet fra noen, men det er faktisk sparepengene til folk. Det er penger som er beskattet en rekke ganger. Det eneste disse menneskene som har formue, har gjort feil, er at de ikke har brukt dem opp. Hadde de brukt dem opp, hadde de heller ikke fått noe skattekrav. Men det er altså de pengene statsråd Halvorsen mener at folk skal betale inn. Så sier statsråden som så i mange debatter at formuer er ujevnt fordelt i befolkningen. Ja, selvfølgelig er de ujevnt fordelt i befolkningen. Hva ellers skulle de være? Dette er jo penger som folk har investert og arbeidet og bygd seg opp enten gjennom generasjoner eller som enkeltpersoner. Selvfølgelig er de ujevnt fordelt i befolkningen. Vi må da ikke få et samfunn hvor formuer er likt fordelt i befolkningen. Så er det begrep nr. 2: arbeidsinnvandring. Det går til representanten Reidar Sandal. Det er interessant når han sier: Vi har også arbeidsinnvandring. Det er et stigmatiserende begrep i seg selv, for det sier noe om de 18 000 menneskene som kommer til Norge på vanlig, regulær innvandring. Hva skal de drive med, da? Skal ikke de arbeide? Skal de leve på trygd? Dette er mennesker som vi får hvert eneste år – 18 000. Hadde vi snakket om faglært arbeidskraft med høy kompetanse, hadde jeg forstått det. Men de som kommer hit på arbeidsinnvandring, er ikke primært de menneskene som kommer hit. Det er folk som gjør arbeid, som å bygge hus osv. Den typen mennesker kommer til Norge fra Polen og Litauen og andre steder i Øst-Europa. Hvorfor er det helt umulig å få de 18 000 som kommer fra de andre landene rundt omkring i verden, til å ta denne typen jobber? Eller hva skal de 18 000 gjøre som kommer hit hvert eneste år? Det er spørsmålet til statsråden. Det må jo være målet å få disse 18 000 over i de jobbene som nå er ledige. Men det klarer man altså ikke. Disse menneskene går enten på trygd, eller så går de ikke inn i den regulære arbeidsstyrken. Dette må være målet for denne regjeringen og for alle fremtidige regjeringer.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-05-08:
Jeg vil takke interpellanten. Det er helt opplagt at spørsmålene om ernæring, kosthold og folkehelse henger nøye sammen. Vi har lang tradisjon i Norge for å bruke skatte- og avgiftssystemet for å kunne medvirke til en sunn og positiv utvikling. Det er ikke noe nytt. Vi har hele tida hatt avgrensningsproblemer. Det er vår store utfordring. Sunn og rein mat er helt essensielt. Med hensyn til rein mat: Hvis det er forurensning i jord, i luft eller i vann, akkumuleres forurensning oppover i næringskjeden. Mennesket er på toppen av den, så det blir størst problem for oss. Med hensyn til sunn mat: Tilsettingsstoffer, f.eks. sukker, vil etter hvert føre til betydelige problemer for mange. Vi har god kunnskap – både fra legevitenskapen og fra veterinærmedisinen – om at det er små kvanta som skal til for å få uante og store negative konsekvenser. Det er derfor viktig at folk flest får opplysning om disse sammenhengene. Det er viktig at folk flest får nærmere inn over seg at en god del av kroppens renseanlegg er svært viktige. For eksempel kan lymfekjertlene ikke skiftes ut, i motsetning til annet. Dem må en leve med resten av livet dersom de er overbelastet. Tematikken folkehelse, som er tatt opp i dag, kan eksemplifiseres gjennom drikkevarer. Det er mange måter å drikke seg utørst på – det får mange konsekvenser. Etter Senterpartiets syn er det ganske opplagt at jo naturligere en drikkevare er, dess større er sannsynligheten for at den er sunn og god over tid. Derfor er det opplagt at vann har en naturlig plass som nr. 1. Melk burde ha plass nr. 2, naturlig saft plass nr. 3 og coladrikker den siste plassen i den tradisjonen. Differensiert moms på matvarer eller på drikkevarer er internasjonalt anerkjent, samtidig som Finansdepartementet hele tida har hatt sterke motforestillinger mot det. Men vi vet jo at dagens regjering har fulgt opp tidligere regjeringer, som innførte en differensiert moms, som innebar lavere matskatt. Når det gjelder det vide området som interpellanten her tar opp, må en være villig til å se både på særavgifter og på moms. Det er ikke unaturlig at vi også ser på momssystemet når det gjelder de ulike drikkene. Sett fra mitt ståsted er det ikke unaturlig å ha full moms på coladrikker – for å bruke det uttrykket – samtidig som en har en redusert momssats på drikkevarer som er helt reine, eksempelvis vann. Jeg vil si at det er en svært positiv interpellasjon. Senterpartiet er enig i at folkehelse er et absolutt relevant moment. Vi vil arbeide sammen med interpellanten om konkrete forslag for å redusere sukkerinnholdet i f.eks. drikkevarer, noe som er en av de største og viktigste utfordringene på kort sikt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-05-08:
La meg takke finansministeren for det jeg oppfatter som et imøtekommende svar, som tar på alvor intensjonen med min interpellasjon. Hun gir en del opplysninger og tar utfordringer som jeg gav i interpellasjonen. Jeg vil si at det å måle vellykketheten på utviklingen i dette samfunnet med andre indikatorer enn dem vi tradisjonelt har brukt i Norge, er ganske viktig av hensyn til hva slags debatt vi får, hva slags fokus vi får i samfunnsdebatten. Men det er også viktig at vi som folkevalgte gir svar som står i forhold til hva folk synes er viktig, og da må vi i større grad evne å måle hva folk synes er viktig. Derfor er jeg glad for det arbeidet som gjøres, og er gjort, når det gjelder indikatorer for bærekraftig utvikling. Men jeg er spesielt glad for at finansministeren er opptatt av å utvide perspektivet på disse indikatorene. Det er en begynnelse, og det er bra at vi får en høring på det grunnlaget. Samtidig er det vel åpenbart at også disse indikatorene er for snevre i forhold til den verdiutfordring som ligger i et ensidig fokus på materiell standard. Derfor tar jeg gjerne utfordringen om å bidra. Det tror jeg også mange organisasjoner i det norske samfunnet – miljøorganisasjoner, bistands- og solidaritetsorganisasjoner, livssynsamfunn osv. – vil gjøre, og det er viktig at de bruker den muligheten som denne høringen gir. Samtidig må jeg, med atskillig kjennskap til hvilken kraft som ligger i Finansdepartementets apparat, si at jeg tror ikke det blir noe av dette hvis det bare skal komme innspill fra det frivillige Norge. Det må gjøres et utredningsarbeid, en kartlegging, av hvilke indikatorer som brukes ellers i verden, og det er flere internasjonale organisasjoner, institusjoner osv. som har et bredere perspektiv på sine indikatorer enn det vi har i Norge. Det utredningsarbeidet ønsker jeg at Finansdepartementet tar en lederrolle i. Jeg tror det kan være klokt å oppnevne et utvalg, en arbeidsgruppe, men arbeidsformen er ikke det viktigste. Det viktigste er at finansministeren åpner for at dette skal skje, at hun tar et lederskap der, og at hun setter en faglig kraft bak det, slik at det blir noe av. Da tror jeg at vi kan få indikatorer som er vel så spennende som – med all respekt – gytende fisk og hekkende fugl, og som det kanskje smaker enda mer fugl av.