Erna Solberg (Høyre), 2004-03-22:
Tatt i betraktning at vi på mange områder i innstillingen og i og for seg i saken er ganske enige, er jeg forbauset over litt av nivået i debatten i forhold til å være kritiske mot hverandre. Jeg har lyst til å begynne med kort å kommentere innlegget til Steinar Bastesen. Når han sier at det er viktig å skape økonomisk utvikling i andre land for å forhindre at folk kommer, så vil jeg si at det er vel knapt noe virkemiddel som er sterkere for å skape økonomisk utvikling, enn å integrere folk i det samme handelsområdet og integrere dem slik som man nå gjør – ved å utvide EU inn i Sentral-Europa. Det er sannsynligvis det sterkeste tiltaket vi har for å få til en fordeling og skape økonomisk utvikling i Europa, og vi burde være glad for det. Vi burde ha det med oss når vi tar debatten om hva det måtte bety for oss, at vi også har et ansvar for stabiliteten, for utviklingen og for å forhindre at det blir områder i våre nærområder som blir hengende etter. Så har jeg lyst til å si noe om politiske løfter. Som politikere gir vi ofte politiske løfter nasjonalt. Men på ett område har faktisk denne regjeringen, og ikke minst den forrige, gitt et politisk løfte internasjonalt. Ved inngangen til forhandlingene om EØS-avtalen sa Stoltenberg-regjeringen at Norge ikke vil trenge overgangsordinger i forhold til det frie arbeidsmarkedet. Denne regjeringen, med støtte fra et flertall i Stortinget, sa det samme da vi gikk inn i sluttforhandlingene om EØS-utvidelsen. Vi gav altså et politisk løfte til andre land som er medlemmer, om at vi ville åpne vårt arbeidsmarked. Derfor er jeg faktisk veldig komfortabel med at Norge er et av de siste landene som har stengt arbeidsmarkedet sitt. Vi har åtte land med en befolkning som har hatt en forventing om å kunne få delta i det europeiske arbeidsmarkedet fra dag én, og vi – gjennom to regjeringer og et flertall i Stortinget – har skapt denne forventingen. Jeg har lyst til å minne om at fra 1. mai kommer de åtte landene til å ha stemmerett med hensyn til rammebetingelser som har betydning for det norske samfunn, og har mer å si enn vi har, fordi de er medlemmer av EU og vi ikke er det. Derfor ser jeg ikke noe behov for at vi skal være i front for å stenge grensene våre, etter at vi har gitt disse politiske og moralske løftene på forhånd. Jeg tror det er en goodwill her, og vi har klart å skape forståelse for at vi har endret oss i forhold til de løftene som ble gitt på det tidspunktet, fordi de landene det er snakk om, har forstått at det er vanskelig for oss å stå alene. Det var grunnlaget for Regjeringens såkalte snuoperasjon, som jeg også har lyst til å si var en meget velvarslet snuoperasjon. Det står i meldingen som er til behandling i dag, at hvis det er sånn at de andre landene lukker seg, vil Regjeringen ta en ny vurdering av det som er vårt prinsipielle standpunkt til det åpne markedet. Vi har altså foretatt den snuoperasjonen, og det er ikke noe stort nederlag for oss – det er faktisk en konstatering av at i det øyeblikket vi skulle svelge unna alle bevegelsene som det eneste frie landet, ville utfordringene for oss være betydelig større. Jeg har lyst til å understreke en annen vesentlig ting i forhold til den debatten som pågår her. Det sies at vi ikke har noe tiltak mot sosial dumping. Det viktigste tiltaket som ble innført mot sosial dumping – i og for seg motstrebende fra Høyres side – er lov om allmenngjøring av tariffavtaler. På det tidspunktet sa vi at dette vil vi først se om det er noe behov for, og det har altså tatt ni år – ni år – før den første saken har kommet. Vi mener altså at det ikke er tidskritisk å gjennomføre alle ulike endringer før 1. mai. Vi har mulighet til å utvikle dette og til å se på det, og ikke minst har vi mulighet til det nå når det gjelder hva Tariffnemnda vil si om de kravene til allmenngjøring av tariffavtaler som er fremført på sju ulike anlegg – med ulike bransjer innblandet – og som går til behandling nå. Hva som kommer ut av Tariffnemndas vurdering, vil også si noe om hvor god og brukbar lov om allmenngjøring av tariffavtaler er for å kunne følge opp arbeidet mot sosial dumping. Også partene i arbeidslivet sier til oss, både arbeidsgiversiden og arbeidstakersiden, at dette er det viktigste virkemidlet, og vi må se på hvordan utfallet av dette blir. Også der er spørsmålet om hvor mye og hva av en tariffavtale vi allmenngjør – og på hvilken måte defineres det – et viktig tema, noe som viser at dette spørsmålet om tariffavtaler faktisk ikke alltid er innlysende, for tariffavtaler regulerer veldig mye mer enn bare lønn, de regulerer lønn i veldig mange forskjellige forhold. Derfor er det ikke så lett å oppklare alle misforståelser som måtte oppstå, og som kanskje UDI ville ha ønsket å ha hatt klarere regelverk for. Men arbeidslivet vårt er ikke nødvendigvis så enkelt at vi kan klare å skape full klarhet. Det må av og til gjøres individuelle vurderinger av hva det er som kan føre til at vi oppnår det som er bakenforliggende ønsker, nemlig at det skal være vanlige arbeidsvilkår som er gjeldende i arbeidslivet.