Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-11-22:
Først vil jeg få takke utenriksministeren for redegjørelsen gitt i Stortinget forrige uke. For øvrig vil jeg begynne på samme sted i denne debatten som jeg begynte i debatten om redegjørelsen i mai i år – de siste ukenes, og særlig dagenes, utvikling i Nord-Afrika og Midtøsten. Den tiltagende uroen og volden i Egypt, der 30 mennesker skal ha blitt drept og nær 1 800 skadd bare i løpet av de siste tre dagene, gir grunn til stor bekymring foran parlamentsvalgene 28. november, hvis de i det hele tatt kan gjennomføres. Demonstrantene har funnet veien tilbake til Tahrir-plassen og uttrykker stor frustrasjon over det de mener er militærstyrets kupping av revolusjonen. Regjeringa leverte i går sin avskjedssøknad, og det er uklart om den vil bli tatt til følge av militærrådet, men volden har altså økt som følge av dette de siste timene. Samtidig har vi sett en sterk økning også i den sekteriske volden. Det har særlig gått ut over koptiske kristne. Håpene fra revolusjonen har ikke blitt innfridd, og fordi det ikke har kommet en politisk avklaring, er den økonomiske situasjonen svært anstrengt. Dette fører til økende frustrasjon, og en slik frustrasjon vet vi kan spire til ytterligere uro hos en svært ung befolkning, som trenger utdanning, jobb, inntekt og framtidstro. Det var ikke uventet at denne transisjonsprosessen skulle være vanskelig, men jeg finner grunn til å nevne det nettopp i denne sammenhengen fordi det i så sterk grad også berører EUs umiddelbare nærområder. På hver side av Middelhavet har et folkelig opprør ført til at regjeringer og presidenter i seks land har måttet gå av. Bakgrunnen for opprørene er ikke helt uten likhetstrekk på de to sidene av Middelhavet. Uro og manglende økonomisk utvikling påvirker flyktning- og migrasjonsstrømmer inn til mange hardt prøvede EU-land, og det er avgjørende at landene er i stand til å håndtere dette. EUs naboskapspolitikk vil bare bli viktigere i lys av utviklingen i regionen. Utenriksministeren brukte mye tid på å beskrive den økonomiske situasjonen i EU og eurosonen spesielt. Fra Høyres side deler vi den analysen han ga. Det er liten tvil om at den økonomiske krisen i eurosonen også påvirker Norge. Synkende etterspørsel fører til lavere pris på laks og aluminium, og Norges største bank må nå si nei til nye lån til bedriftskunder på grunn av at innlån er vanskeligere. Krisen har de siste ukene brakt med seg regjeringsskifter i Hellas, Italia og – i går – Spania. I går kom også meldinga om at Ungarns økonomiske situasjon er raskt forverret, med en sterkt økt gjeldsgrad på kort tid. Samtidig er vekstutsiktene veldig lave, og Ungarn ber nå IMF og EU om krisehjelp. Representanten Jan Tore Sanner vil også snakke om den økonomiske situasjonen i sitt innlegg, men la meg knytte noen kommentarer til dette innledningsvis. Dette er en krise med store nasjonale variasjoner, hvor utgangspunktet er svært dårlige politiske valg og en del praksis i enkeltland som ikke oppfyller minstekravene. Det er altså ikke sånn at hele Europa er like hardt rammet. I denne situasjonen må jeg si det har vært påfallende å høre enkelte representanter for to av regjeringspartiene, SV og Senterpartiet, blottlegge en lite kledelig skadefryd over den situasjonen man ser i Europa, og også mene at den utelukkende skyldes EU eller euroen. Det er et perspektiv som tyder på lite forståelse av krisen, av årsakene og av løsningene. Det aller meste av norsk eksport går til EU. Hvis etterspørselen i EU synker dramatisk, får det store konsekvenser for oss og for vår framtidige velferd. For Høyre er det åpenbart at løsninga på Europas problemer må finnes nettopp gjennom koordinering og samarbeid. Da er EU en helt avgjørende faktor. Dagens krise er rett og slett for stor for enkeltland til å håndtere alene. Fra Høyres side er vi glade for at utenriksministeren så tydelig har gått i rette med de partiene i hans egen regjering som i kjølvannet av krisen ser sitt snitt til å bringe sitt glansnummer på banen, nemlig å si opp EØS-avtalen. Til NRK sa Støre 17. november: «Jeg mener at i en tid hvor den økonomiske krisen reiser spørsmål om forutsigbarhet og trygghet for arbeidsplasser i Norge, så er EØS-avtalen av enda større betydning enn før krisen. Jeg mener avtalen er viktigere for Norge i dag enn i 1994.» Når oppslutningen om EU synker, synker også interessen og engasjementet for EØS. Jeg har sagt det før, og jeg gjentar det gjerne: EØS er vår livlinje til Europa. Derfor trengs det et kraftfullt forsvar for avtalen. Det er egentlig uforståelig, på et tidspunkt da norsk eksportindustri faktisk sliter på mange fronter, at noen seriøst kan foreslå å si opp vår viktigste handelsavtale. Utenriksministeren nevnte i sitt innlegg at eierskapsfølelsen til det europeiske samarbeidsprosjektet settes på prøve. Det er et utsagn som både representanten Svein Roald Hansen og jeg, som var til stede på et COSAC-møte i Budapest i slutten av mai, fikk bekreftet. Der holdt europaparlamentarikeren György Schöpflin et tankevekkende innlegg. Hans hovedpoeng var at det mangler en europeisk politisk identitet, selv om den kulturelle og sosiologiske identiteten aldri har vært sterkere. Den politiske lojaliteten, understreket han, lå først og fremst hos enkeltland – ikke hos EU, ikke hos Europa. Han snakket om en frakobling mellom det europeiske folk og til dels det EU nå gjør. Denne frakoblingen mellom det kulturelle og den politiske identiteten har gitt seg mange utslag, og den gir seg kanskje særlig utslag på immigrasjonsområdet. Han spør seg om det er en reell vilje til å gjenetablere en europeisk politisk bevissthet der man ser at den europeiske interessen også er en nasjonal interesse. Utfordringene han peker på, forsterkes selvfølgelig i krisetider. På den positive siden får vi notere at det til tross for dette ser ut til å være vilje til å stå sammen om økt satsing på utdanning, forskning og innovasjon gjennom Horizon 2020-programmet. Det er veldig viktig for å sikre Europas konkurransekraft. La meg si som EU-kommisjonens president Barroso sa: Det å investere i unge mennesker er den beste forretningsplanen som finnes. Dette bør også være en vekker for Norge, for Norge sakker akterut når det gjelder utdanning, innovasjon og kunnskap. I en helt fersk rapport fra NIFU viser det seg at Norge er det eneste landet i Norden som nå ikke når Europas forskningsmål. La meg til slutt kommentere to enkeltsaker. Generelt er mitt inntrykk at utenriksministeren ikke har gått så dypt inn i de sakene som har vært problematiske i forholdet mellom EU og Norge. Diskusjonene med EU om bankinnskuddsgarantidirektivet har ikke blitt enklere i lys av den økonomiske krisen. Særlig har vel frykten vist seg å være stor for at et dekningsnivå som er høyere i Norge enn i andre land, vil føre til pengeflytting til norske banker. Spørsmålet til utenriksministeren er: Hva er rådets og kommisjonens holdning? Meg bekjent har de uttrykt en større skepsis enn det Europaparlamentet har, til de norske posisjonene og det norske kravet. Spørsmålet om EUs tredje postdirektiv er fortsatt uløst. Utenriksministeren sier at saken behandles i tråd med prosedyrene i EØS-avtalen, og at konsultasjonene ikke på noen grunnleggende måte har endret regjeringas syn. Da er spørsmålet til utenriksministeren: Hvilke konkrete aspekter ved postdirektivet har norske myndigheter anført som uakseptable i de to faktamøtene som har vært gjennomført? Har EU-siden på noe tidspunkt antydet hva som kan bli eventuelle konsekvenser av en norsk reservasjon?