Harald Victor Hove (Høyre), 1999-03-02:
På mange måter er det et gammelt spørsmål som representanten Bastesen her reiser, gjennom forslaget om en komite til å se gjennom Stortingets fullmaktslovgivning. Det har vært en gjenganger iallfall de siste 30-40 år å stille spørsmål om tiltakende fullmaktslovgivning og å gi uttrykk for skepsis og betenkeligheter ved det. Jeg tror at skal man gå inn i disse spørsmålene, er man i hvert fall nødt til å erkjenne behovet for at Stortinget delegerer lovgivningsmyndighet til regjering, til kommuner og fylkeskommuner. En innfallsvinkel til dette spørsmålet som går ut på at dette nærmest ikke skulle være ønskelig, eller at det skulle være unødvendig, er ikke særlig konstruktiv eller formålstjenlig hvis man ønsker å få gjort noe med at en del fullmakter nok tidvis kan bli for omfattende. Jeg tror at hvis man skal gå inn på dette spørsmålet og ha en viss mulighet for å kunne få til noe, må man skille mellom to problemstillinger. Det ene er antall regler med delegasjon, og det andre er hvordan man utformer delegasjonsreglene. Man kan kanskje ofte oppnå mer på det siste området enn det første. Det betyr at Stortinget må være opptatt av at man, når man delegerer myndighet til Regjeringen, også sier noe om hvordan denne myndighet skal kunne utøves. Spørsmål som Stortinget kanskje da bør være opptatt av, er f.eks.: Er det meningen å skulle kunne gi presiseringer til loven? Er det meningen at man skal kunne utvide loven i én retning, men ikke i en annen retning? På mange måter er det spørsmålet som representanten Bastesen tar opp, et spørsmål om kvaliteten på lovgivningen. Jeg tror at vi som lovgivende forsamling skal erkjenne at det er et kontinuerlig arbeid å sikre at kvaliteten på det lovgivningsarbeidet vi utfører, er så god som mulig. Det er et spørsmål som det er all grunn til å understreke at både Regjeringen, som tross alt oftest er forslagsstiller når det gjelder lovforslag, Stortinget og de enkelte stortingskomiteene bør være seg kontinuerlig bevisst. Hvis vi skulle stille oss et spørsmål om hva Stortinget eventuelt kunne gjøre i denne sammenheng, kunne det kanskje være: Skulle vi kreve en skikkeligere begrunnelse fra Regjeringens side når den kommer med forslag om å bli delegert lovgivningsmyndighet, altså stille krav om at dette er noe som skal begrunnes særskilt, og kanskje på en grundigere måte enn det som er situasjonen i dag? Jeg tror også det er all grunn til å understreke at de enkelte stortingskomiteene, som her behandler lovforslagene, har et ansvar i tilknytning til dette arbeidet. Regjeringen har sagt at det er et viktig mål å skape et enklere Norge, og i tilknytning til arbeidet med et enklere Norge er det å se på bruken av delegert lovgivningsmyndighet, se på det store antallet med forskrifter og enkeltregler man får, et viktig poeng. Det fremgår av det jeg har sagt, at det er grunn til å understreke viktigheten av det spørsmålet som representanten Bastesen reiser. Men å skulle gå inn i dette problemet gjennom å oppnevne et utvalg og tro at man på den måten skulle ha mulighet til å få en gjennomgang av dette, mener jeg er helt urealistisk. Som det har vært påpekt tidligere fra andre, er nok situasjonen den at den eneste måten å håndtere dette på er gjennom årvåkenhet i det kontinuerlige lovgivningsarbeidet – ved at man skjerper Regjeringen som forslagsstiller, ved at de enkelte stortingskomiteene er opptatt av dette når man behandler lovforslaget, og ved at kontroll- og konstitusjonskomiteen er opptatt av å gjøre den jobben kontroll- og konstitusjonskomiteen skal i forhold til statsrådsprotokollene og kontrollen med Regjeringen og forvaltningen. Representanten Ludvigsen hadde et problem, nemlig at han på et vis så at det forslaget Høyre hadde fremmet vedrørende kommunesektoren og en gjennomgang der, hadde en viss parallell til dette. Jeg vil nok hevde at parallellen var atskillig større enn den Ludvigsen i sin nærmere begrunnelse ville innrømme. Jeg tror at statlig styring av kommunesektoren og bruk av fullmaktslovgivning har det til felles at politisk vilje til å gjøre noe med det og å være våken når det gjelder disse spørsmålene i de enkelte konkrete sammenhenger, er, når det kommer til stykket, den eneste måten en kan få gjort noe med dette på.