Svein Flåtten (Høyre), 2014-12-01:
Siktemålet for et statsbudsjett er å legge til rette for økt verdiskaping og vekst og dermed et forbedret grunnlag for vårt velferdssamfunn. Det skal selvfølgelig løse de nær forestående oppgaver, men det skal også legge et grunnlag for å ruste samfunnet for fremtiden ved at flere kan komme i jobb, ved at flere kan leve av egen inntekt, ved at det blir lønnsomt å arbeide, ved å spare og investere i arbeidsplasser og ved at det skal bygge en god velferd for flest mulig. Det er hovedtilnærmingen i dette budsjettet, ikke bare fra regjeringspartiene, men også fra dem vi har forhandlet med og inngått forlik med. Norsk økonomi har fortsatt høy aktivitet, ledigheten er lav sammenlignet med de fleste andre land, og sysselsettingen er stigende. Vi har et godt utgangspunkt, men det er skygger i horisonten. Oljeprisene er fallende, forhåpentligvis temporært, men det er svikt i sysselsettingen i næringen. Bruken av oljepenger i budsjettet er godt tilpasset den økonomiske situasjonen. Det brukes 17 mrd. kr mer i 2015 enn i 2014, og det er ett prosentpoeng lavere enn handlingsregelens forutsetning. Det er en ansvarlig og forsiktig innfasing av den økte avkastningen. Det har også fra fagøkonomer blitt beskrevet som en ansvarlig finanspolitikk og at det er godt tilpasset situasjonen i norsk økonomi. Markedene har heller ikke svart negativt på forslaget – valutamarkedene har vel heller svekket seg og gitt norsk eksportindustri atskillig bedre betingelser, men det har også andre årsaker. Jeg legger merke til at Arbeiderpartiet etter sin massive kritikk av vårt budsjett ikke fant plass i sitt hovedinnlegg til å kritisere oljepengebruken. Det tar jeg til inntekt for at man også der etter hvert mener at det er godt tilpasset – ikke bare den situasjonen som var i begynnelsen av oktober, men også den som er i dag når vi står her. Viktigst når det gjelder bruken av oljepenger, er hvordan en innretter bruken, at det går til tiltak som fremmer nettopp denne verdiskapingen vi snakker om og øker produktiviteten i økonomien. Det er slik vi har prioritert det, og nettopp slik intensjonen var da handlingsregelen ble innført, nemlig investering i kunnskap, skole, forskning, høyere utdanning, infrastruktur, vei, bane og vekstfremmende skattelettelser som kan stimulere til arbeid, sparing og investeringer. Og dette er, som nevnt, sterkt aktualisert de siste ukene med nedgang i oljeprisen og med de varslede reduksjoner i petroleumsaktiviteten. Derfor må det nå legges til rette for gode betingelser for omstilling og økt konkurransekraft, ikke minst fordi vårt kostnadsnivå, trass i svekkelsen av den norske kronen, ikke er konkurransedyktig. Det som etterspørres for å skape disse arbeidsplassene og for å legge dette grunnlaget for velferden, er først og fremst en kompetent fremtidig arbeidsstyrke i dette landet. Det betyr, som vi gjør i budsjettet og som vi gjør i forliket, en kraftig satsing på skole, høyere utdanning og forskning. Vi kommer ikke til å bli billigst på noe tidspunkt, tror jeg, vårt kostnadsnivå er for høyt. Men vi kan bli smartere, vi kan bli flinkere, vi kan bli raskere og bedre utdannet enn våre konkurrenter, og vi kan få en bedre teknologiutvikling. Derfor er det historiske løftet i etter- og videreutdanningen av lærerne helt sentralt. Skal vi løfte elevenes læring i fremtiden, må vi løfte lærernes kompetanse i dag. Vi må øke karakterkravene, forlenge lærerutdanningen og øke kompetansekravene ved skolene – og det gjør vi. Det som også etterspørres fra de norske verdiskaperne, er en bedre infrastruktur. Derfor innebærer budsjettet en sterk satsing på samferdsel i alle fasetter: vei som bygges, vei som vedlikeholdes, jernbane som bygges og forbedres, smartere løsninger, mer effektive prosesser, tidligere og raskere planarbeid og ikke å forglemme økte bevilgninger. Helt sentralt for verdiskapingen er tilgang på kapital og et konkurransedyktig skattesystem. Reduksjoner i skatte- og avgiftsnivået øker verdiskapingen. Det gir mer frihet for enkeltmennesker, det stimulerer til sparing og til investeringer i norske arbeidsplasser ved lavere skatt på eierskap. Betydelig økning i bevilgninger til næringsrettet forskning og innovasjon, skatteFUNN, BIA, og såkornfond hører med. Forskning og innovasjon er helt sentralt for nye ideer, ny teknologi og økt konkurransekraft. Norsk eierskap, som representanten Marthinsen nylig brukte veldig mye tid på å snakke om, er i dag diskriminert gjennom formuesskatten. Utlendinger betaler ingen skatt for å eie i dette landet, mens norske eiere av små og store bedrifter betaler skatt av investert kapital i maskiner og driftsutstyr, enten det går med overskudd eller ei. Mange norske bedrifter må årlig tappes for beløp som kunne vært brukt til utvikling av lønnsomme, nye arbeidsplasser i stedet for å betale skatt på ulønnsomme, gamle arbeidsplasser. Debatten forsøkes dreid til en fordelingsdebatt. Det er det ikke. Det er først og fremst en verdiskapingsdebatt. De fordelingspolitiske virkninger er selvsagt der, men de er små. Det blir ikke færre fattige av økt formuesskatt. Det blir heller ikke færre rike, men det blir færre lønnsomme, nye arbeidsplasser og færre sikre, gamle arbeidsplasser. Det betyr at jobbmulighetene blir færre. Det å være innenfor eller utenfor arbeidslivet er det som skaper ulikheter, ikke skattestatistikken. Derfor må vi skape flere jobber, og det gjør vi ved å stimulere dem som skal etablere disse arbeidsplassene. Så vil det være sentralt med en effektiv og ubyråkratisk offentlig sektor for fremtidig verdiskaping. Der tar også regjeringen og samarbeidspartiene grep gjennom effektivisering og avbyråkratiseringsreformen. Ellers i dette budsjettet har vi en historisk satsing på helse: 2 mrd. kr mer til pasientbehandling, flere tusen flere omsorgsplasser, aktivitetsplasser for demente, fritt behandlingsvalg, brukerstyrt personlig assistanse og ikke minst – et ikke glemt, men forsømt område – styrket innsats innenfor rus og psykisk helse. På justissektoren er det gode bevilgninger. Jeg hører da heller ingen kritikk. Kommuneøkonomien har en realvekst på rundt 1,5 pst. – det er omtrent som det har vært tidligere. Det er ikke noen katastrofe i norske kommuner. Det er på det jevne. Det er alltid behov for å prioritere. På klimasiden er det heller ikke slik at ingenting er gjort. Vi øker investeringene i klimafondet, vi viderefører fordelene for elbiler og forsterker dem for hybridbiler, det er en betydelig kollektivsatsing, og det er enøkstøtte. Småkraftverk, som har slitt i mange år for å få bedre skattebetingelser, får det. Det er en internasjonal klimainnsats, bl.a. med betydelige investeringer til Norfund. Det har vært en lang høst med forhandlinger. Men samarbeidspartiene har i høst, gjennom dette som har foregått i Stortinget og gjennom forliket, fulgt opp det vi sa i Nydalen etter at velgerne i fjor høst mente de ville ha en forandring, at de ville skifte ut den sittende regjeringen. Vi har i åpenhet og med respekt for hverandre fremforhandlet et forlik, som bygger nettopp på den friheten og tilliten til hvert enkelt menneske, til familien, gründere, lokalsamfunn og frivillighet – dette som var på tapetet i Nydalen, og som er nedfelt i erklæringen. Det er skapt ytterligere rom for privat, lokalt og frivillig initiativ, og ikke minst – respekten for og nytten av kunnskap. Kunnskap og økt kompetanse gir menneskene frihet, men bidrar også selvsagt positivt til arbeidsplasser og til næringsutvikling og styrker dermed velferden. Det er i forliket lagt vekt på, i tråd med Nydalen-avtalen, omsorg og solidaritet med svake grupper, internasjonal solidaritet og sosialt ansvar. Det er ikke minst lagt vekt på at verdier skal skapes før de kan fordeles. Valgfrihet og fleksibilitet for familiene er helt sentralt. Det ligger i respekten for enkeltmennesket. Ansvarlig økonomisk politikk har ligget bak forhandlingene og forliket. Oljepengene skal brukes nettopp til det som komitélederen tok til orde for, nemlig til investeringer i kunnskap, infrastruktur og vekstfremmende skattelettelser for å styrke verdiskapingen. Alt dette sto samarbeidspartiene samlet om høsten 2013. Jeg oppfatter at vi etter forhandlingene står minst like sterkt samlet som da det norske folk ga oss sitt tillitsvotum i september i fjor. Jeg benytter derfor anledningen til å takke for et langt og, la meg også si, sterkt samarbeid i disse høstukene på Stortinget. Jeg mener resultatet ble godt, og jeg mener ikke minst at det lover godt fremover for utviklingen av det borgerlige samarbeidet i Norge og for det felles arbeidet med å utvikle samfunnet i tråd med det velgermandatet vi fikk.