Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-03-04:
Det foregår mye interessant kurtise i UH-sektoren nå for tiden. Høyskoler beiler til høyskoler, universitet beiler til høyskoler, og i tillegg har departementet engasjert seg med føringer i retning av et tvangsekteskap i Nordland. Fellesnevner for alle framstøtene er ønsket om å bygge sterkere institusjoner for å få et overtak på naboen og for å vinne studentenes gunst. For alle som er opptatt av kvalitet, bør denne nasjonale konkurransen hilses velkommen. For de største norske utdanningsinstitusjonene er det som skjer, også et uttrykk for ambisjoner utover det å bli noe større og hevde seg her i landet. Også det trenger kunnskapsnasjonen Norge. Høyre har stor sans for ambisiøse utdanningsinstitusjoner som vil legge listen på et internasjonalt nivå og måle seg med de beste ute. Derfor bør institusjonene absolutt oppmuntres til dette. Vi har gode eksempler på norske kompetansemiljøer som kan måle seg med det aller ypperste i verden, men ikke hele institusjoner i samme toppklasse. Det bør inspirere både oss politikere og sektoren selv til å strekke seg videre, fordi det er viktig for landets verdiskaping og konkurranseevne i et litt lengre perspektiv at vi har utdanningsmiljøer også i toppklasse. Da er det vår oppgave som politikere å sørge for rammebetingelser som legger til rette for utvikling og vekst i samarbeid med sektoren. Stjernø-utvalget fikk på mange måter en litt ublu skjebne. Mye av budskapet druknet i debatten om institusjoners berettigelse og forslag om nedleggelser. Noen pustet sikkert lettet ut da Stortinget konkluderte med at strukturendringer i sektoren burde tuftes på frivillighet. Men siden har altså det skjedd at flere og flere institusjoner har funnet hverandre og gått i dialog om en felles framtid. Først ute var kanskje Universitetet i Tromsø og Høgskolen i Tromsø, som nå er forbi fusjonsfasen. Siden 1. januar 2009 har de vært lykkelig gift, virker det som, med spennende visjoner for hvordan den nye, større institusjonen skal kunne utvikle mer attraktive studietilbud av høy kvalitet. Det er interessant å følge utviklingen av den nye lærerutdanningen i Tromsø, et ektefødt barn av den nysammenslåtte institusjonen som kan presentere en bredde som neppe matches av noe annet lærerutdanningsmiljø i Norge. Hvor vil jeg med dette? Hensikten med å ta opp denne interpellasjonen er at også Stortinget skal kunne la sin stemme høre i en periode med større dynamikk enn på lenge når det gjelder struktur i norsk høyere utdanning – og fordi Stortinget ikke har noen konkret sak om dette til behandling. Det er spennende at det tas så mange initiativ i sektoren, og at disse nesten uten unntak kommer nedenfra. Nordlandsprosessen er et slikt unntak, og jeg registrerer at utvalgsrapporten har skapt bølger hos dem som føler sin frie vilje truet. Men ser vi bort fra det som skjer i Nordland, tyder de mange initiativene som er tatt, på at endringene er ønsket og kommer. Likevel er det nok også en realitet at særlig de minste høyskolemiljøene føler pusten i nakken fra dem som er større. Strategien om å alliere seg med andre for å unngå å sakke akterut bunner vel i en erkjennelse av at alternativet kan være verre. Hva sluttresultatet blir, vil tiden vise. Dette avhenger også av på hvilken måte store institusjoner vil møte tilnærmelsene fra dem som er mindre. Selv kjenner jeg godt til den dialogen som er etablert mellom Høgskolen i Harstad og Universitetet i Tromsø om en mulig sammenslåing av de to institusjonene. Senere er Høgskolen i Finnmark blitt en del av prosessen, og Høgskolen i Narvik har meldt seg på som observatør. Da styret ved Høgskolen i Harstad sommeren 2009 gjorde vedtak om å innlede samtaler med Universitetet i Tromsø, var det med det utgangspunkt at Høgskolen i Harstad har utdanninger og kompetanse som er komplementær til universitetets, og fordi man tror på økt utviklingskraft gjennom universitetsstatus. Et annet, sentralt poeng for styret er at en fusjon kan bane vei for relokalisering og etablering av nye utdanningstilbud på områder hvor Harstad-regionen har spisskompetansemiljøer, eksempelvis innenfor petroleum. Målet er å få til smarte koblinger som kan gi en vinn-vinn-situasjon for utdanning og arbeidsliv, der alle parter vil kunne høste frukter av et tettere samarbeid. Allerede ved budsjettbehandlingen sist høst kom forvarslene om trangere tider for utdanningssektoren, og nå går det snart ikke en dag uten at finansministeren hever en advarende pekefinger og ber alle sektorer innstille seg på tøffere tider. Når Regjeringen forspilte sjansen til en større utdanningssatsing i de gode årene vi har bak oss, kan vi nå frykte hva vi har foran oss. Mye av Norges verdiskaping er kompetansebasert, og da er det livsviktig – bokstavelig talt – for norske arbeidsplasser at Regjeringen greier å prioritere utdanning på tross av tøffere økonomiske tider. Høyre er opptatt av at også utdanningssektoren skal drive effektivt, og vi skal stille krav om at de betydelige ressursene som hvert år investeres i utdanning og forskning, gir resultater tilbake til samfunnet både på kort og på lang sikt. Derfor er Høyre også tilhenger av tettere samarbeid og fusjoner i universitets- og høyskolesektoren når initiativet kommer nedenfra. For vi tror resultatet blir best når sammenslåing er en villet utvikling av de involverte parter. I Tromsø-fusjonen kom det en mindre premiering fra departementet – eller i hvert fall oppfattet man det sånn – etter at ekteskapet var inngått, og min første utfordring til forsknings- og høyere utdanningsministeren i dag er om Regjeringen nå vurderer gulrøtter for å smøre de pågående prosessene. Min andre utfordring til statsråden er hvordan Regjeringen vil sikre god tilgjengelighet til høyere utdanning i en situasjon med færre og større enheter, slik utviklingen synes å gå i retning av. Utdanningskomiteen har til behandling St.meld. nr. 44 for 2008–2009, Utdanningslinja, som har som rød tråd å få til bedre kobling og interaksjon mellom utdanning og arbeidsliv på alle nivåer. Samtidig er meldingen en ny understreking av noe det er tverrpolitisk enighet om; at samfunnet må legge enda bedre til rette for etter- og videreutdanning i et yrkeslangt perspektiv. I tillegg er det en klar forventning om at våre høyere utdanningsinstitusjoner skal bidra til regional utvikling gjennom sin rolle som kompetanseleverandør. Selv om norgeskartet på UH-sektoren om få år kan se radikalt annerledes ut med hensyn til antall institusjoner, må det ikke bety at store regioner tømmes for høyere utdanningstilbud. Rammebetingelsene for sektoren må utformes sånn at disse bygger opp under kvalitet, men samtidig legger til rette for at universitetene kan ha campuser flere steder – ja, i flere byer. Særlig med tanke på samspill, utdanning og næringsliv, og i forbindelse med etter- og videreutdanning i kombinasjon med å være i arbeid, er det viktig at høyere utdanning også i framtiden kan tilbys utenfor universitetsbyene. Tilstedeværelse flere steder vil også sikre en bredere kontaktflate mellom utdanningssektoren og det arbeidsmarkedet institusjonene skal forsyne med arbeidskraft. Spørsmålet er om finansieringen av sektoren og institusjonene er godt nok innrettet for å ivareta dette. Det heter «small is beautiful», men ikke alltid, tror jeg. Den samme erkjennelsen har tydeligvis mange av våre mindre utdanningsinstitusjoner kommet til når man frivillig har tilnærmet seg storebrødre i sektoren for å se om en framtid sammen er et bedre alternativ enn livet som singel og lillebror. Enten vi liker det eller ikke, ser universitetene ut til å være større magneter på ungdom enn mange høyskoler. Det handler bl.a. om at det har mer status å studere ved et universitet. Mindre høyskoler opplever i tillegg hard konkurranse fra universitetene om lærekrefter fordi universitetene, naturlig nok, i kraft av sin størrelse gir flere og mer attraktive karrieremuligheter. Begge disse faktorene, som mindre høyskoler frykter vil slå negativt ut for dem, vil langt på vei kunne elimineres i et universitetsfellesskap, selv om campus har en annen geografisk lokalisering. Jeg er oppmerksom på departementets SAK-initiativ om samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon for å få en mer slagkraftig, høyere utdanningssektor, og jeg mener det er viktig at Stortinget kan delta i debatten om den videre utviklingen av høyere utdanning i Norge. Jeg ser fram til å høre statsrådens utdyping av Regjeringens strategi for å sikre alle deler av landet tilgang på sektorens kompetanse og utdanningstilbud.