Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2013-12-11:
Jeg vil takke interpellanten for å reise en viktig sak, og det på en måte som er såpass fri og åpen. Det gir oss en mulighet til å se mer framover enn bakover. Ansvaret for overordnede avklaringer er politisk, og politisk tydelighet er et nødvendig kompass for videre ledelsesmessig håndtering av denne situasjonen. Unnvikende ordløsninger vil ikke hjelpe pasienten som venter på time eller får plass i en korridor. Dyktige fagfolk stiller opp, ofte mer enn vi kan forvente, men om dette blir brukt ut over anstendighetens grenser, vil gode medarbeidere brenne ut. Det må ikke skje. Som akershusrepresentant vil jeg her særlig kommentere situasjonen på Ahus. For det første er det veldig bra at vi har et nytt sykehus på Lørenskog. Det var ingen selvfølge. Da staten overtok som sykehuseier, var et nytt universitetssykehus ferdig prosjektert av Akershus fylkeskommune. Et godt tverrpolitisk håndverk lå bak dette, ledet av Arbeiderpartiets fylkesordfører Ragnar Kristoffersen sammen med dagens stortingsrepresentant fra Høyre, Nils Aage Jegstad, og Dagfinn Sundsbø fra Senterpartiet. Planarbeidet bygget på de beste framskrivninger av folketall som da forelå. Da staten overtok ansvaret i 2002 og prosjektet skulle finansieres, startet en prosess som endte med færre kvadratmeter og krav om flere behandlinger i nye, krympede lokaler. Dette bakteppet, sammen med dagens kunnskap om at befolkningsveksten blir større enn antatt den gang for 15 år siden, hører med til historien for å forstå dagens utfordringer. Situasjonen i hovedstadsområdet er ikke tilfredsstillende. Det er min mening at vi har en god «her-og-nå»-forståelse fra fylkeslegen, Riksrevisjon og flere behandlinger i Stortingets organer, mv. Vi vet hvordan situasjonen er. Ytterligere gransking, som noen etterspør, vil ikke gi noe særlig mer informasjon. Riksrevisjonsrapporter og stortingsdokumenter er ikke folkelig lesing. Når jeg blir spurt av folk om hvorfor situasjonen er som den er, svarer jeg følgende: Det store endringsprosjektet i hovedstadsområdet når det gjaldt sykehusene, var ikke godt nok planlagt. Den grunnleggende ideen om at en by av denne størrelsen på sikt er bedre tjent med ett universitetssykehus enn tre, er riktig. Forskning og fagutvikling vil tjene på det. Men samtidig: Kulturer som over år har fått utvikle seg individuelt og flytting av fagoppgaver, er ledelsesmessig vanskeligere enn man trodde, og tar lengre tid enn man håpet. Jeg mener dette bør sies, bl.a. av respekt for alle de medarbeiderne som har vært gjennom en veldig krevende periode. Det er også et varsko til andre virksomheter i staten som står foran store omstillinger. Hva er nå veien videre? Jeg vil trekke fram tre ting. For det første: Hold fast ved visjonen om sterke fagmiljøer og enda bedre medisinsk forskning. Medisinen er i voldsom utvikling. Noe av det som ikke var mulig for ti år siden, er mulig i dag og enda mer i årene som kommer. Typisk for framskrittene er at teknologien er avansert – til dels svært avansert – og det krever personale med spisskompetanse. Da må en del oppgaver sentraliseres. For det andre: Vær åpen for kursjusteringer på veien. Her vil jeg særlig peke på dette med nye befolkningsprognoser. Vi blir eldre og er friskere lengre, og mange vil trenge legehjelp i livets siste fase og de siste årene. Men da må vi planlegge slik at det blir sengeplass på et rom og ikke i en korridor. En utenlandsk venn som fikk forklart det norske ordet korridorpasient, spurte om vi hadde pasienter i korridorene på hotellene også. Det er jo et godt spørsmål. For det tredje: Vi må snakke om lederskap på de store sykehusene. Jeg mener diskusjonen om hvorvidt et sykehus er for stort, fort kan bli en feil diskusjon. Vi må snakke om hvordan den som er ansatt – også ved et stort sykehus – skal få oppleve lokal tilhørighet og ha en synlig leder i sin hverdag. Da må denne lederen ha tilhørende myndighet. Alle resultater i et sykehus skapes ute på sengeavdelingene, på sengepostene. Da må vi flytte mer ansvar ut til disse viktige lederne. Når alle sengeavdelingene på et sykehus fungerer bra, fungerer også sykehuset bra – enten det er stort eller lite. Jeg håper disse tre prinsippene er førende også for den sittende regjering.