Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Stortinget skal i dag behandle St.meld. nr. 21 om rehabilitering, og i samme forbindelse skal Dokument nr. 8:48 om driftsvilkårene for Haugland Rehabiliteringssenter behandles. En samlet komite er tilfreds med at det nå foreligger en stortingsmelding som skal stake ut kursen for det framtidige rehabiliterings- og habiliteringsarbeid. Dette området er i dag preget av manglende planlegging og koordinering, uklare ansvarsforhold og for lite medvirkning fra brukerne selv. Siktemålet med denne meldingen må være å sikre likeverdige tilbud til alle, uavhengig av inntekt, bosted og sykdomskategori, og det må være rom for både langvarige og kortvarige tiltak ut fra den enkeltes behov og livssituasjon. Det viktigste med tiltak innenfor rehabilitering og habilitering er å gi mennesker som trenger disse tilbudene en best mulig livssituasjon og mulighet til deltakelse i samfunnet. Ingen kan benekte at brukeren selv er den viktigste aktøren i et opplegg for rehabilitering og habilitering. Dette gjør at brukermedvirkning må stå sentralt, og det må legges opp slik at brukeren får størst mulig innflytelse på og kontroll over hele prosessen. Komiteen ser det som viktig at faggruppene og brukergruppene har en felles begrepsoppfatning når det gjelder rehabilitering og habilitering. Flertallet synes ikke at meldingen makter å gi en definisjon av disse begrepene som sikrer en felles forståelse. Komiteen mener at rehabilitering handler om både å endre individets forutsetninger for å fungere, og å kompensere for funksjonstap ved tilrettelegging av tekniske tiltak. Det er også enighet om at rehabilitering må ses på som en tidsavgrenset prosess, selv om rehabiliteringsprosessen kan ta lang tid, og at mange mennesker er avhengige av gjentatt rehabilitering for å kunne vedlikeholde sin funksjonsevne. Komiteen er videre av den oppfatning at for personer med tidlig ervervede funksjonshemninger er det ikke logisk at rehabiliteringsprosessen skal lede tilbake til en tidligere mestringsevne. Det er derfor mest naturlig at begrepet habilitering blir brukt når det dreier seg om mennesker med denne form for funksjonshemning eller medfødt funksjonshemning, og komiteen kan ikke slutte seg til at habiliteringsbegrepet skal begrenses til bare å gjelde barn og unge under 18 år. Habilitering er en tverrfaglig spesialisert tjeneste, som ikke må forveksles med pleie- og omsorgstilbudene, og som ikke kan karakteriseres som noen form for særomsorg. Komiteen deler den oppfatning at det er i kommunene de viktigste virkemidlene og arenaene for sosial deltaking finnes, og at det derfor spesielt må fokuseres på rehabilitering i kommunene, men også fylkeskommunene og staten må ha et omfattende ansvar for å sikre de framtidige rehabiliteringstilbud. Partene i arbeidslivet må også trekkes sterkere med i arbeidet, med planlegging og iverksetting av rehabiliteringstilbud. En samlet komite ser også behovet for at det blir tilført økonomiske midler til dette, på en slik måte at den menneskelige og samfunnsmessige gevinst kan bli størst mulig. I mitt arbeid som saksordfører for denne saken har jeg snakket med mange representanter for både brukere, fagfolk, kommuner og fylkeskommuner. Jeg har også besøkt en rekke rehabiliteringsinstitusjoner omkring i landet, og jeg sitter igjen med et inntrykk av at vi har veldig mange gode tilbud som det er viktig å bygge videre på. Når endringer skal foretas, er det viktig at vi tar vare på den kompetanse og kapasitet som ligger i de eksisterende rehabiliteringstilbud. Det er også viktig at de offentlige og private tilbud innenfor dette området kan utfylle hverandre på en slik måte at kapasitet og kompetanse blir best mulig utnyttet, til beste for alle dem som er avhengige av slike tilbud. Derfor er det viktig at fylkeskommuner og kommuner tar hensyn til de private rehabiliteringsinstitusjonenes behandlingstilbud ved planlegging og dimensjonering av egne rehabiliteringstilbud. En samlet komite mener at den finansieringsordning som skal på plass når det gjelder rehabilitering, må fungere slik at den stimulerer rehabiliteringsinstitusjonene til videre drift og utvikling. Min overbevisning er at det store flertall av rehabiliteringsinstitusjonene holder et godt faglig nivå, og at vi har bruk for disse også i framtida. Et flertall i komiteen mener også at de institusjonene som fyller kriteriene for godkjenning, og som har etterspørsel etter sine rehabiliteringstilbud, snarest må få godkjenning, slik at de kan utnytte sine lokaler, sitt utstyr og sin kapasitet best mulig. I min kontakt med brukerne av rehabiliteringstilbudene har jeg flere ganger møtt personer som sier at de ikke kan ta imot nødvendig rehabilitering fordi de ikke har penger til egenandelene, eller at de må ta kortere opphold av samme grunn. En kvinne fortalte meg at hun måtte ha tre rehabiliteringsopphold pr. år for å kunne fungere og være selvhjulpen. Hun kunne da klare seg bra uten rullestol, og hun følte at hun hadde en bra livskvalitet ut fra sin situasjon. Men med dagens egenandeler hadde hun ingen mulighet til denne nødvendige rehabiliteringen. Resultatet av manglende rehabilitering ble en stadig forverret fysisk tilstand, med påfølgende psykiske problemer og dermed et stort behov for hjelp. Det som er verst med en slik situasjon, er at mennesker unødig får sin livskvalitet forringet, og i noen tilfeller faktisk et forkortet liv. I tillegg er dette dårlig samfunnsøkonomi, vil jeg påstå. I dagens Norge burde det ikke forekomme at noen mennesker med helseproblemer må lide unødig på grunn av at egen økonomi ikke strekker til. Dette dreier seg i høyeste grad om offentlig prioritering. Jeg synes det er rart at ikke Verdikommisjonen har funnet det naturlig å sette slike konkrete saker på dagsordenen. Men det er vel slik at funksjonshemmede mennesker ikke er av dem som roper høyest her i samfunnet, men som stiller bak i køen når det skal prioriteres. I Arbeiderpartiet mener vi at sosialpolitikken må innrettes slik at hjelp til selvhjelp og rehabilitering kan skape grunnlag for en bedre livskvalitet og større deltakelse i samfunnet. Jeg synes at de forhold jeg her har nevnt, underbygger forslaget om at det nå er nødvendig med en gjennomgang av reglene for egenbetaling, og at dette må forelegges Stortinget i forbindelse med neste års budsjett. Det haster nemlig med en slik endring. Når det gjelder Dokument nr. 8:48, om Haugland Rehabiliteringssenter, er jeg glad for at komiteen har funnet det mulig å foreslå at driften sikres fram til senterets status som opptreningsinstitusjon blir avklart. Dette senteret ligger i en del av landet som har få rehabiliteringstilbud, og som har et stort befolkningsgrunnlag. Senteret innehar en høy kompetanse og driver omfattende forskning sammen med andre aktører. Samtidig driver senteret et internasjonalt arbeid som er av stor betydning, og som jeg håper kan bli videreført.