Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
En fersk rapport fra Ullevål sykehus viser at senile og eldre mennesker skrives ut av sykehuset til total hjelpeløshet, uten tilgang til sykehjemsplass eller annet offentlig helsetilbud som er forsvarlig. Dette vet vi pågår over hele landet. Dette visste vi da eldremeldingen ble behandlet i Stortinget. 1999 er FNs eldreår. I Norge starter eldreåret med et alvorlig løftebrudd overfor de eldre. Et flertall i Stortinget utsetter i dag eldrereformen med to år. Flere tusen eldre må vente på en verdig omsorgsplass. De fem partiene har brukt tre argumenter for å utsette reformen: Det første er at kommunene må få mer tid. Dette argumentet er tatt ned av Kommunaldepartementet selv, som, ifølge bladet Sykepleien nr. 19, sier: «I 1998 har det vært en kraftig økning i aktiviteten, og ved utgangen av 1. halvår 1998 ser det ut til at handlingsplanens måltall på 5.800 boenheter skal bli oppfylt.» Videre viser en samlet oversikt over de kommunale handlingsplanene at det er vedtatt å bygge 29 500 nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger – et tall som ligger over de nasjonale måltallene for fireårsperioden. Det andre argumentet er aktiviteten i byggemarkedet. Dette argumentet var muligens riktig for det sentrale østlandsområdet tidligere i høst. Høy byggeaktivitet er definitivt ikke et riktig bilde av situasjonen i Norge som sådan i dag. Entrepenørforeningen Bygg og Anlegg deler ikke Regjeringens bekymring for press i byggemarkedet. Foreningen frykter en kraftig nedgang innen bygg og anlegg i den nærmeste tiden. Arbeidsdirektør Ted Hanisch har varslet at ledigheten vil øke neste år, spesielt i byggebransjen. Dette argumentet holder ikke, og det tror jeg faktisk medlemmene av sosialkomiteen også er klar over. Det tredje argumentet for utsettelsen er innstrammingshensyn. Det finanspolitiske argumentet om et behov for innstramming er riktig. Det har også Arbeiderpartiet lagt til grunn i sitt alternative budsjett. Men at alle partier – unntatt Arbeiderpartiet – skulle løpe fra enigheten om eldrereformen Stortinget enstemmig vedtok å gjennomføre på fire år, hadde jeg ærlig talt ikke trodd. Jeg husker hva eldrehøvdingen Per Hovda sa under forrige eldreopprør: Tilgi dem ikke, for de vet hva de gjør. Under debatten om det store eldreforliket gikk jo diskusjonen på om planen var ambisiøs nok. Mange deltakere i debatten mente det var behov for flere tusen nye sykehjemsplasser i tillegg til det som ble vedtatt. Det forrige eldreopprøret med Per Hovda i spissen endte opp i den såkalte eldremilliarden, som skulle løfte eldreomsorgen opp på et mer anstendig nivå. Men hva så vi? Pengene ble brukt til alle slags kommunale formål, bl.a. asfaltering og gatelys. Det ble sagt at de eldre også trenger gatelys. Nei, eldre syke og pleietrengende mennesker trenger ikke gatelys. De trenger pleie, omsorg og trygghet. Gjennom eldreplanen ønsket Jagland-regjeringen å tette alle smutthull, slik at øremerkede tilskudd til eldreomsorg skulle gå til nettopp dette formål. Jeg ble ærlig talt ganske forbløffet da jeg ble klar over at Regjeringen i statsbudsjettet åpnet for at pengene kunne brukes til andre formål. Jeg går ut fra at sosialministeren nå har merket seg at et flertall i Stortinget, alle unntatt regjeringspartiene, går imot at øremerkede midler til eldreomsorg skal kunne brukes til andre formål, og at sosialministeren følger opp dette overfor kommunene. Men jeg registrerer at alle andre partier enn Arbeiderpartiet vil skyve eldrereformen ut i tid, til tross for et enstemmig stortingsvedtak. FNs eldreår gir oss også en mulighet til å fokusere på kvaliteten i den norske eldreomsorgen. Wenche Malmedals hovedoppgave i helsefag har vakt oppsikt. Å arbeide i sykehjem er utrolig slitsomt og krevende både psykisk og fysisk, og vi skal vokte oss vel for å anklage dem som tar disse jobbene. Men jeg tror vi skal ta alvorlig hvilke utslag vi kan få, dersom underbemanningen blir langvarig. Det er også derfor vi fra Arbeiderpartiets side har lagt så stor vekt på at rekrutteringsplanen for helse- og omsorgspersonell må gjennomføres som planlagt. Velferdsstaten står overfor mange utfordringer når det gjelder eldreomsorg, helsevesen og folketrygd. La meg stikkordmessig nevne følgende: Veksten i eldrebefolkningen, ny teknologi som innebærer nye behandlingstilbud, og økende privat velstand som vil lede til krav om bedre offentlige tilbud. Arbeiderpartiet mener de reformer og handlingsplaner som er vedtatt f.eks. innenfor psykiatri, sykehusutstyr, eldreomsorg og kreftbehandling, er helt nødvendige for å møte utfordringene. Men planene vil kreve betydelig innsats i årene som kommer. Den store utfordringen blir da å kunne prioritere – å bruke pengene bedre. Vi skyver egentlig gigantbeløp foran oss i handlingsplanene. Samtidig vet vi at utgiftene i folketrygden øker for hvert eneste år. Fra 1998 til 1999 øker utgiftene til programområdene 29 og 30 i folketrygden med 14,5 milliarder kr. I en slik situasjon mener altså et flertall i Stortinget at det er nødvendig å innføre nye kontantoverføringer i størrelsesorden 3 milliarder kr. Befolkningen trenger ikke flere passive overføringer etter mitt syn. Vi trenger flere aktive tilbud og tjenester, f.eks. innen eldreomsorg og psykiatri. Psykiatrien har lenge vært norsk helsevesens stebarn. Det skyldes også mye faglig uenighet. Mennesker med psykiske lidelser har på mange nivåer blitt nedprioritert og fortiet i det offentlige rom, men noe er heldigvis i ferd med å skje. Kjente personer har de siste årene stått fram og snakket om egne eller pårørendes lidelser. Denne åpenheten har vært et viktig bidrag til å alminneliggjøre psykiatrien, men dette må ikke få oss til å tro at nå er mye gjort – for mye er ugjort. Psykiatrisatsingen må følges opp i årene som kommer. Ikke minst vil det her være viktig å utdanne og skaffe nok personell. Bondevik-regjeringen skriver selv at statsbudsjettet vil innebære en aktivitetsøkning ved sykehusene i 1999. Fra Arbeiderpartiets side vil jeg si: Dette er tvilsomt med det opplegget som ligger i forliket. Regjeringen har selv foreslått å øke sykehussatsingen med 300 mill. kr. 175 mill. kr er imidlertid brukt opp allerede i 1998. I tillegg er det kommuneøkonomiske opplegget for 1999 så svakt at mange fylkeskommuner vil ha problemer med å gjennomføre nevneverdig aktivitetsøkning. Vi har fått en forsmak på hva Bondevik-regjeringens kommuneøkonomi vil innebære gjennom de siste dagers krise ved Regionsykehuset i Trondheim. Fra fylkespolitikere rundt om i landet meldes det om problemer med å møte egenandelskravene for behandling og utstyr ved sykehusene. I Arbeiderpartiets alternative statsbudsjett styrkes kommunenes og fylkeskommunenes økonomi med om lag 1 milliard kr. I tillegg foreslår Arbeiderpartiet å utjevne 1 milliard kr mellom skattesterke og skattesvake kommuner. Arbeiderpartiets opplegg ville lagt et bedre grunnlag for tjenestetilbud og aktivitet. Arbeiderpartiet tar til etterretning at flertallet går inn for å øke andelen av innsatsstyrt finansiering av sykehusene. Det fremstår nå som om Bondevik-regjeringen blir presset fra skanse til skanse av Høyre og Fremskrittspartiet i denne saken, før Stortinget har fått evalueringer og helhetlige vurderinger av hele ordningen på bordet. Dette er uheldig. Fra Arbeiderpartiets side har vi en helt åpen holdning til hva som er en riktig prosentandel av innsatsstyrt finansiering. Kan hende burde andelen endog vært større enn det vi vedtar i dag, ut fra en saklig og faglig vurdering. Men det er altså slik at vi fortsatt mangler et faktagrunnlag og en evaluering som utgangspunkt for vedtak. Finansieringsmåten for våre sykehus blir i stedet til som resultat av et hastevedtak fem på tolv i et budsjettforlik. En samlet komite peker på at det har vært en for dårlig oppfølging av regionsykehustilskuddet. Krisen i våre regionsykehus må tas på alvor. Regionsykehusene behandler en stor andel pasienter med alvorlige tilstander fra hele regionen, og dersom de øremerkede tilskuddene som skal ta høyde for de ekstrakostnadene dette medfører, ikke blir indeksregulert, blir det til slutt krise, som vi ser ved Regionsykehuset i Trondheim. I det statsbudsjett som vedtas i dag, har vi også en annen sak som jeg synes er alvorlig. De fem partier fratar de 200 000 lavest lønte i Norge retten til sykepenger fra folketrygden. Vedtaket vil kunne sette mange personer i en svært vanskelig situasjon ved langvarig sykdom. Fra land vi helst ikke vil sammenligne oss med når det gjelder velferdsnivå, kjenner vi godt den farlige sammenhengen mellom sykdom og fattigdom. Svekkelsen av arbeidstakernes sykelønnsordning er kanskje det mest usosiale vedtaket som blir gjort i dag. Bortfallet av denne sykepengerettigheten skjer til tross for de forsikringer sosialminister Meltveit Kleppa og Senterpartiet har kommet med tidligere. Forslaget rammer fortrinnsvis kvinner som fra før ikke står så sterkt. Kanskje det er derfor det er ganske stille rundt dette vedtaket. Et stort flertall av de 200 000 er nemlig deltidsarbeidende kvinner. Og det er nok et forslag som svekker arbeidsmotivasjonen til mennesker som gjør en viktig innsats i bl.a. helse- og omsorgssektoren. Når vi vet hvilke personellutfordringer de store helse- og omsorgsreformene stiller oss overfor, er angrep på faglige rettigheter og innføring av kontantstøtte kanskje ikke den beste starten på dette rekrutteringsarbeidet. Fra Arbeiderpartiets side er vi også bekymret for at fastlegeordningen forsvant i budsjettforliket. Mange mennesker hadde sett fram til å få en fast lege. Det løftet for primærhelsetjenesten som fastlegeordningen vil føre til, blir nå utsatt enda ett år. Arbeiderpartiet kan skrive under på alt det Regjeringen skrev om fastlegeordningen i statsbudsjettet, som f.eks: «Formålet med fastlegeordningen er å sikre befolkningen en god og tilgjengelig allmennlegetjeneste og bedre utnyttelsen av helseressursene gjennom systematisering og kvalitetsutvikling i samarbeidet mellom 1.- og 2. linjetjenesten. Alle landets innbyggere skal få tilbud om å velge fast lege i løpet av høsten 1999. Innbyggerne skal kunne føle seg trygge på at de blir behandlet og fulgt opp på en god og forsvarlig måte, og at de blir henvist til spesialisthelsetjenesten hvis det er nødvendig.» Arbeiderpartiet syntes det var kloke ord i oktober, og vi synes det er like kloke ord i desember. Den norske lægeforening har også uttrykt sterk bekymring for utsettelsen av fastlegereformen, og har bl.a. påpekt faren for svekkelse av kommunehelsetjenesten i distriktene ved at legerekrutteringen svekkes sterkt. Arbeiderpartiet har derfor funnet det nødvendig å foreslå en økning på 10 mill. kr til rekrutterings- og stabiliseringstiltak. De nesten daglige rapportene om legemangel og rekrutteringsvansker i en del kommuner, og da særlig i Nord-Norge, gir grunn til bekymring. Etter utsettelsen av fastlegeordningen er det derfor viktigere enn noen gang at Regjeringen starter et konstruktivt arbeid for å sikre legetilbudet i distriktene. Arbeiderpartiet er derimot fornøyd med at noen av Bondevik-regjeringens forslag til egenandelsøkninger bortfaller gjennom Stortingets behandling. Bondevik-regjeringens forslag om å heve utgiftstaket for egenandeler til 1 550 kr var et dårlig forslag, som ville rammet svake grupper, som f.eks. kronikere og eldre mennesker. Det er derfor positivt at økningen i utgiftstaket etter Stortingets behandling nå bare blir marginal. Det er imidlertid skuffende at stortingsflertallet ikke vil bevilge 20 mill. kr for å skjerme barn mot egenandelsøkninger på bl.a. medisiner. Helseministeren fremmer flere forslag til endringer i legemiddelpolitikken. Jeg er glad for at helseministeren følger opp forgjengerens uavhengighet av den økonomisk sterke legemiddelindustrien. Jeg vil likevel for fremtiden se det som ønskelig med en noe fyldigere omtale av de endringsforslag som fremmes. Vi har en velferdspolitikk på «blindspor», skriver Agnar Kaarbø i Aftenposten torsdag 10. desember. Han mener de siste tiårenes løftepolitikk fra Stortinget er hovedårsaken til at mange rådmenn og ordførere nå klør seg i hodet over budsjetter som ikke går i hop. Det er sagt at dette budsjettet er løftepolitikkens endelige sammenbrudd. Jeg er ikke helt sikker, men det som er sikkert, er at sentrumspartiene har fått noen åpenbaringer innen emnet økonomisk politikk som var helt nødvendig for at dette landet skulle bli noenlunde styrbart. Det er skapt store forventninger både innenfor eldreomsorg og helsevesen, og vi har forventninger om trygghet når våre arbeidsdager er talte. Jeg mener at befolkningen i et rikt land bør kunne vente seg mye av trygghet og hjelp under sykdom og alderdom. Det er særlig på dette området vår solidaritet og respekt for menneskeverdet kan komme til uttrykk. Til tross for budsjettforlik er det fortsatt slik at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene står sammen om at helse- og sosialsektoren i hovedsak må være offentlig styrt og regulert. Til slutt vil jeg ta opp de forslagene Arbeiderpartiet har fremmet alene eller sammen med andre.