Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-10-25:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha reist denne viktige interpellasjonen. Etter min mening har blåreseptordningen i løpet av de siste årene beveget seg stadig lenger unna målsettingen med ordningen. Bruken av individuell refusjon har økt betydelig de siste årene, slik jeg ser det. I forbindelse med behandlingen av legemiddelmeldingen i 2005 bad Stortingets sosialkomite Regjeringen om å prioritere å overføre legemidler fra individuell til forhåndsgodkjent refusjon. Komiteen bad samtidig om at individuell refusjon skulle forbeholdes legemidler for små pasientgrupper. I forbindelse med behandlingen i vår av meldingen om nasjonal strategi for å utjevne forskjeller, som flere har vært inne på, uttrykte helse- og omsorgskomiteen bekymring for at ordningen med individuell refusjon kan få sosiale virkninger, og bad helt spesifikt om at dette ble evaluert. Dette har ikke blitt fulgt opp ennå. Men statsråden signaliserer i dag at dette arbeidet vil bli gjort. Det er positivt og viktig. Ifølge det statsråden sa i dag, er det kun tre legemidler som er overført fra individuell til forhåndsgodkjent refusjon. Samtidig er det seks eller syv legemidler som siden 2005 er overført motsatt vei, fra forhåndsgodkjent til individuell refusjon. I forslaget til statsbudsjett for 2008 åpnes det for å overføre ytterligere tre legemidler til individuell refusjon. Interpellanten nevnte ett av dem. Jeg skal gi et annet eksempel, nemlig antihistaminer. Dessuten: Legemidlene som er overført til individuell refusjon, brukes av til dels meget store pasientgrupper, og det er jo i strid med Stortingets tidligere uttalelser. Ifølge Norges Astma- og Allergiforbund har antihistaminer, som nå altså foreslås overført til § 10a, en omsetning på ikke mindre enn 77 millioner døgndoser årlig. Man kan ikke akkurat si at dette er et lite omfang eller gjelder en liten pasientgruppe. Paragraf 10a var ment som et sikkerhetsnett for små pasientgrupper, ikke som et bærende element i refusjonspolitikken, slik det faktisk nå ser ut til å gå i retning av for flere og flere medikamenter. Vårt ansvar må være å sørge for at tilgangen til nye, viktige legemidler blir bedre for norske pasienter. For de fleste legemidler vil det være mulig å formulere meget spesifikke refusjonsvilkår. Legene må sørge for at disse er oppfylt i det enkelte tilfellet. Elektroniske reseptløsninger er på vei og vil gjøre det enklere for leger å få oversikt over vilkårene. Mer spesifikke refusjonsvilkår vil også forhåpentligvis gjøre det enklere å få til en vesentlig heving av bagatellgrensen, som også Stortinget har vært opptatt av. På den måten vil tilgangen til nye legemidler kunne bli bedre. I løpet av få år har vi fått noen svært effektive biologiske legemidler, som også er forholdsvis kostbare, til behandling av bl.a. revmatisme, kreft og MS. I tiden framover vil det trolig komme flere slike legemidler. Dagens politikk går ut på å la helseforetakene finansiere disse legemidlene, med den konsekvens at helseforetakenes økonomi kan bli bestemmende for om den enkelte pasient får behandling med slike legemidler eller ikke. I alle fall ser vi for store ulikheter knyttet til dette i dag. For disse legemidlene er det spesielt viktig at det etableres nasjonale behandlingsretningslinjer, og at det gis økonomisk rom for helseforetakene til å følge disse retningslinjene. Avslutningsvis vil jeg mene at man i Norge har god kontroll med den økonomiske utviklingen i legemiddelkostnadene, og det er positivt. Utviklingen har holdt seg stabil de siste tre–fire årene dersom vi ser på utgiftene under ett. I 2007 kan det se ut til at veksten blir nær null. Bare i revidert nasjonalbudsjett i år ble anslaget for legemiddelkostnadene faktisk nedjustert betydelig. Dette betyr likevel ikke at jeg mener at vi skal slutte å fokusere på kostnadsutviklingen. Men utviklingen nå bør gi anledning til å fokusere mer på riktig legemiddelbruk ut fra pasienters behov, og ikke minst til å sørge for likebehandling over hele landet.