Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-12-16:
Som samfunn har vi vært for dårlige til å sette livssituasjonen til LHBT-personer med minoritetsbakgrunn på dagsordenen. I redsel for å bli oppfattet som fremmedfiendtlige har vi ikke alltid sett personer som blir holdt nede i minoritetsmiljøene. Dette har rammet kvinner generelt og homofile kvinner og menn spesielt. Vi har én, ikke to, standarder for likestilling og likeverd i Norge. Alle som bor her, skal kunne velge hvem de gifter seg med, og ingen som bor i Norge, skal utsettes for vold eller diskriminering på bakgrunn av hvem de er. Vi tenker oftest på diskriminering som noe enkelte påfører andre ute i samfunnet, at noen på en usaklig måte forskjellsbehandler andre, eller at enkelte grupper ikke får de samme mulighetene som andre. Den diskrimineringen vi diskuterer i dag, er annerledes. Den handler om hvordan mennesker ses på av sine aller nærmeste, i familien, og hvordan de ser på seg selv. I et anonymt innlegg i Aftenposten brukte en homofil muslimsk 20-åring ordene desperasjon, fortvilelse og skam om sin situasjon. Og han skriver: «Jeg aner ikke hvor mange netter jeg har grått og spurt hva galt jeg har gjort siden jeg fikk en slik enorm byrde(…) jeg skriver dette personlige innlegget om meg selv, for å fortelle min historie. For å fortelle at vi homofile muslimer fins. Riktignok i skyggene. Men vi fins.» (…) Representanten André Oktay Dahl fortjener stor takk for at han gir oss anledning til å diskutere dette temaet. Som styremedlem i Skeiv Verden kjenner han problemene som LHBT-personer med innvandrerbakgrunn opplever, godt, og jeg synes han på en veldig god måte har redegjort for utfordringene. Jeg vil samtidig takke barne- og likestillingsministeren for hans gode innlegg. Regjeringens mange tiltak taler for seg selv, men jeg vil takke spesielt for at han understreker viktigheten av det arbeidet som gjøres i Skeiv Verden, og for at han understreker at regjeringen løpende vil vurdere om det gjøres nok. Arbeiderpartiets homonettverk har i mange år vært opptatt av denne problemstillingen. I 2006 satte vi temaet på dagsordenen da vi arrangerte et åpent møte med overskriften «Homo på kafeen – hetero i moskeen?» Der fokuserte vi på religiøse lederes dobbeltmoral og det norske storsamfunnets manglende evne eller vilje til å ta tak i en stor utfordring. Det har skjedd mye siden den gang. Ikke minst har vi fått en bred debatt om temaet, vi har fått gode planer, vi har fått organisasjonen Skeiv Verden og våre første kjente åpne homofile med minoritetsbakgrunn: Amal Aden, Majoran Vivekananthan og Kaltham Alexander Lie. Men det er også noe som ikke har forandret seg. Vi vet at mange ungdommer med minoritetsbakgrunn, med ulik religion, utsettes for trusler, tvang og overgrep. Selv om religion bare er én del av dette, er det til liten hjelp at Islamsk Råd Norge fortsatt ikke prinsipielt og utvetydig har tatt avstand fra drap på homofile. Tidligere i år hadde jeg besøk her på Stortinget av en gruppe LHBT-ungdommer fra en stor ungdomsskole i Oslo. Det var noen flotte, sterke ungdommer som imponerte meg på alle måter. De fortalte om en skole- og hjemmehverdag som skremte meg; om vold og sjikane på skolen, om trusler og frykt hjemme, om hvor vanskelig det er å forene religion, identitet og selvrespekt, og om hvor viktig det er å kjenne noen i samme situasjon. 2011 har vært et år med mange tilbakeslag for LHBT-rettigheter internasjonalt. Torbjørn Røe Isaksen har nevnt Uganda. I Øst-Europa vil flere land nå innskrenke homofiles ytringsfrihet. I mange land forfølges LHBT-personer, i åtte av dem er det dødsstraff for sånne som oss, og ytrings- og likestillingslandet Norge returnerer fortsatt åpent homofile asylsøkere til disse landene med beskjed om å leve i diskresjon. Det er opprørende og uakseptabelt. Det er viktig at denne praksisen endres i tråd med Europarådets anbefalinger, og slik at vi har samme praksis som i Sverige og Storbritannia. Arbeiderpartiet vil bekjempe all diskriminering. Alle har rett til å leve i åpenhet og som hele mennesker. Vår solidaritet omfatter også den som undertrykkes i familiens, religionens eller kulturens navn. Den solidariteten må ikke bare omsettes i ord, selv om ord er viktige, men også i handlinger. I regjering har vi tatt historiske skritt i retning likeverd for alle slags LHBT-personer. Vi er ikke i mål, men så lenge vi sitter i regjering, vil vi ta nye skritt.