Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2020-02-25:
Vi nordmenn bor i verdens kanskje beste land å vokse opp i. Det er et fredelig land hvor man kan oppleve en trygg barndom og nyte de fleste grunnleggende frihetene – friheten til å velge en god utdanning, friheten til å velge sine venner og friheten til å finne noen å forelske seg i og kanskje gifte seg med. Men for mange norske ungdommer er ikke Norge det samme som for oss andre. Minst 400 norske barn og unge skal de to siste årene ha blitt sendt til utlandet mot sin vilje. Flere av disse er bl.a. holdt på koranskoler, og som NRK og andre har avslørt, også koranskoler hvor det foregår systematisk og brutal vold mot ungdommene, og også tortur. Andre ungdommer opplever å bli tvangsgiftet, presset og lurt inn i ekteskap mot sin vilje. Flere av koranskolene det sendes norske ungdommer til, reklameres for som såkalte rehabiliteringssentre for bortskjemte eller altfor vestlige ungdommer som har glemt sin kultur. Flere på disse koranskolene mister også muligheten for kommunikasjon med omverdenen. Mange ønsker, men klarer ikke å ta kontakt for å få hjelp – andre tør ikke ta kontakt for å få hjelp av frykt for konsekvensene hvis de blir avslørt. Det er derfor synd at flere av dem som tar kontakt for å få hjelp, opplever å møte det de føler er en kald skulder. For mange av ungdommene i en slik elendighet i utlandet er ofte kontakt med norske utenriksstasjoner deres siste skanse – selve håpet om å kunne komme hjem til frihet og bort fra den elendige og ufrivillige tilværelsen de befinner seg i. Jeg har stor forståelse for at det alltid vil være begrensninger på og grenser for hva utenriksstasjoner og andre offentlige instanser kan bidra med i slike situasjoner, og at forventningene ofte kan være større enn det som er de realistiske mulighetene for hjelp. Men jeg tror at det norske folk, det politiske miljøet og de det gjelder, forventer at de blir tatt godt imot og får hjelp og veiledning, og at rommet for å hjelpe brukes så godt som overhodet mulig når barn og unge i en slik desperat og sårbar situasjon tar kontakt med norske ambassader eller andre offentlige instanser for å få hjelp. Som det er offentlig kjent, bistod jeg også selv en 18 år gammel norsk jente med å forlate en ufrivillig koranskoletilværelse i Afrika og komme tilbake til Norge i fjor. Jeg vil også gi honnør til Prosjekt Frihet, ved Shurika Hansen, som hjalp denne jenta, og til alle andre, som bl.a. organisasjonen LIM, ved generalsekretær Dana Manoucheri, som er ildsjeler og viktige organisasjoner som forsøker å hjelpe ungdommer i lignende desperate situasjoner. Min interpellasjon handler på ingen måte om den konkrete saken jeg refererte til tidligere, men den sterke opplevelsen ga meg viktige erfaringer og rom for refleksjon, som er bakgrunnen for at jeg tar opp denne saken. Jenta i saken jeg refererte til, kom med flere rop om hjelp til både ambassader og offentlige instanser, men hun følte selv at hun ikke fikk betydningsfull hjelp til å komme seg ut av den situasjonen hun var i. Det kan være gode grunner til dette, eller sider av saken vi her ikke har full kjennskap til, men da hun selv i desperasjon, med hjelp fra andre, som en myndig 18-åring planla en flukt på lovlig vis bort fra tilværelsen hun var plassert i, i forbindelse med at hun skulle hente et nytt pass på en norsk ambassade i nabolandet, opplevde hun at utenriksstasjonen ikke kunne tilrettelegge for bruk av en annen utgang, slik at hun kunne unngå en konfronterende situasjon med familien. For jenta det gjaldt, og for mange andre, opplevdes nok dette som urimelig. Dette var nok trolig den minste form for hjelp og tilrettelegging de involverte hadde forventet seg. Som jeg har sagt tidligere, har jeg stor respekt for de begrensningene utenriksstasjonene og offentlige instanser har i slike saker, og det skulle bare mangle at det ikke er grensedragninger som må respekteres. Men vi har også en plikt til å hjelpe barn og unge som er i en sårbar og desperat situasjon i utlandet mot sin vilje, bl.a. fordi de sendes på voldelige koranskoler. Det finnes dessverre flere ungdommer som lider en slik skjebne per i dag. Ett eneste norsk barn eller én eneste norsk ungdom som tar kontakt med en ambassade eller offentlig instans i håp om å komme seg bort fra en sånn desperat situasjon, men som opplever ikke å bli tatt på alvor eller få tilstrekkelig hjelp, er én for mye. Mitt spørsmål til utenriksministeren er derfor følgende: Hvordan møtes barn og unge som tar kontakt med norske ambassader for å få hjelp til å komme seg hjem fra utlandet, og hva vil utenriksministeren gjøre for å legge til rette for at flere av disse sårbare unge møtes på en god måte, slik at de ikke føler at de blir avvist?