Inge Lønning (Høyre), 2004-06-16:
Aller først en liten sidebemerkning. Denne debatten har avdekket at SV og Arbeiderpartiet fremdeles lever på hver sin klode når det gjelder synet på NATO, og det skal jo bli spennende å se i fortsettelsen hvilken klode den prosjekterte flertallsregjering på venstresiden akter å bosette seg på hvis det skulle bli aktuelt. På samme måte som Berlinmurens fall 9. november 1989 var et vendepunkt i historien, er terrorangrepet mot USA 11. september 2001 et vendepunkt av historiske dimensjoner. Angrepet har ført til store endringer i de fleste internasjonale problemstillinger. Det som har vært på den internasjonale dagsorden, er særlig spørsmålet om hvilke trusler som i dag er de sentrale mot fred og sikkerhet, hvordan disse truslene skal bekjempes, hvilke samarbeidsmønstre som har utviklet seg for at man kan beskytte seg mot truslene. Det internasjonale samfunnets kamp mot terrorisme må ha et helhetlig perspektiv. Adekvate militære virkemidler må være en del av et større hele, der sivile, politiske og økonomiske virkemidler også er viktige. Det er bare gjennom en slik helhetlig tilnærming at en blir i stand til å gå til terrorismens årsaker. Hvorfor er det så viktig å rette søkelyset på årsaken, og ikke bare på de konkrete terrorhandlingene? Etter mitt syn er årsaken til dette at terrorisme i dag er blitt en global trussel. Terroristorganisasjonene utnytter de kanaler som globaliseringen har skapt, for å ramme uskyldige personer på en mest mulig spektakulær måte. De er organisert i løse internasjonale nettverk med støttestrukturer i flere regioner. Disse terroristnettverkene har omfattende kanaler for finansiering, etterretning og tilgang til våpen. Det skjer en utviking mot stadig tettere koblinger til organisert kriminalitet. Terrorismens komplekse uttrykk krever komplekse svar fra det internasjonale samfunn. For oss i Norge er det av stor betydning å understreke at EU og NATO er uunnværlige institusjonelle rammer for terrorbekjempelse. Årsaken til dette er at Norge ser sine utenrikspolitiske interesser knyttet til et multilateralt og institusjonsbasert internasjonalt system. Folkeretten skal ha forrang. FN skal danne grunnlaget for Norges utenrikspolitikk. Regionale organisasjoner som EU og NATO skal bidra til å sikre FN de nødvendige virkemidler og den nødvendige effektivitet. Derfor er disse regionale organisasjonene en forutsetning for et effektivt FN-system. Uten dette grunnlaget henger hele FN-systemet i løse luften. En slik tilnærming er selve grunnlaget for å forstå håndteringen av dagens sikkerhetsutfordringer. Et fremragende eksempel på hvordan ulike virkemidler kan kombineres i et helhetlig perspektiv, er EUs såkalte stabilitetspakt for Balkan. Stabilitetspakten ble vedtatt på Det europeiske råds møte i Köln i 1999. EU var initiativtaker, men mer enn 40 partnerland og organisasjoner har sluttet seg til denne pakten. De utfordringene som EU og resten av det internasjonale samfunn i dag har i denne regionen, viser tydelig behovet for en helhetlig og bred tilnærming til sikkerhet. Sikkerhet knyttes i første omgang til gjenoppbygging av sivil infrastruktur, sikkerhetssektorreform, prinsippene om styre ved lov, men det innebærer også en mer langsiktig endring av statens sikkerhetstiltak som i første omgang er knyttet til tenkning omkring hvordan man samarbeider med andre stater. Det dreier seg i denne regionen også i høyeste grad om hvorledes man behandler nasjonale og etniske minoriteter. Militær tilstedeværelse er del av et større hele, der hensikten er å gjenoppbygge Balkan på en slik måte at landene i regionen på sikt kan oppnå fullverdig medlemskap i EU. Dette bygger på samme logikk som utvidelsen av EU og innebærer en målsetting om å utvide den vesteuropeiske fredssonen til også å omfatte Balkan. Selv om forebygging av konflikter rundt om i verden er et mål i seg selv, kan det også betraktes som en måte å komme de bakenforliggende årsaker til terrorisme og internasjonal kriminalitet til livs. Det forklarer hvorfor dette EU-initiativet har fått økt oppmerksomhet i tiden etter 11. september 2001. Konfliktforebygging i tredjeland har av EU blitt definert som et av de viktigste virkemidlene i kampen mot terrorisme. Etter mitt skjønn er denne helhetlige tilnærming, som EUs strategi for Balkan innebærer, et eksempel som med stor fordel kan anvendes også i andre regioner.