Svein Flåtten (Høyre), 2012-04-24:
Norsk næringsliv blir stadig mer internasjonalisert. Utenlandske bedrifter investerer i Norge, og norske bedrifter investerer i utlandet – ikke minst i de fremvoksende økonomier og i utviklingsland. De globale maktforskyvningene og endringene i handels- og investeringsmønster gir en betydelig endring også i det risiko- og konkurransebildet som norsk næringsliv i stadig sterkere grad vil bli utsatt for i årene som kommer. Det er positivt for norsk økonomi at vi investerer ute. Men det er ikke til å legge skjul på at investeringer i nye fremvoksende økonomier har en betydelig økonomisk risiko – større enn andre steder. Investeringer i slike land er også mer risikable enn tradisjonell handel, fordi det er langsiktige investeringer. De må stå seg ved politiske skiftninger og andre samfunnsendringer, noe som kan komme brått på enkelte steder. Den langsiktige profilen ved investeringer gjør at gevinster først hentes ut over lang tid. Den politiske risiko er selvsagt størst når prosjektene er i høstefasen, og det fremtrer som lønnsomt. Såkalte bilaterale investeringsavtaler kan i en slik sammenheng representere et sikkerhetsnett som beskytter investeringenes økonomi i hele levetiden. Det gjør det selvsagt ulike lettere å løpe en investeringsrisiko. Situasjonen for norske bedrifter i øyeblikket er at de er dårligere stilt med hensyn til denne typen sikkerhetsnett enn andre nordiske – og de fleste andre europeiske – land, som alle har et bedre system enn vi har for våre bedrifter. Jeg har forstått regjeringens og ikke minst nærings- og handelsministerens utadvendte virksomhet slik at de gjerne vil at norske bedrifter skal investere ute – og ikke minst i de fremvoksende økonomier – på grunn av alle de positive ringvirkningene som skapes der investeringene gjøres. Det gjelder jo ikke bare de positive ringvirkningene for de norske bedriftene – det gjelder arbeidsplasser, kompetanseoppbygging og økte skatteinntekter for de landene hvor dette skjer. I dag er det betydelig usikkerhet, og for liten forutsigbarhet, ved det juridiske rammeverk rundt investeringsbeskyttelsen i mange utviklingsland. Derfor velger mange bedrifter å investere via selskapsetableringer, i finanssentra, i oversjøiske land eller på annen måte. Direkte inngåelse av bilaterale investeringsavtaler med sentrale utviklingsland kunne gitt økt forutsigbarhet og gjort at det ble økning i de norske direkteinvesteringer i denne typen land, slik at behovet for tungvinte omveier ble redusert. Det er et faktum at flere utviklingsland har henvendt seg til norske myndigheter med tanke på å inngå denne typen investeringsavtaler, men at man ikke får det til. Det er klart at det svekker konkurransemulighetene for norske industrietableringer. De siste ti årene har norske bedrifters direkteinvesteringer, utenom EU og USA, tidoblet seg. Vi har kun 16 investeringsavtaler – langt færre enn alle sammenlignbare land. Sverige har fire ganger så mange. EFTA-landet Sveits har langt over 100. Utviklingen går i retning av mer bruk av denne typen beskyttelsesavtaler – også som elementer i handelsavtaler, og også mellom de industrialiserte landene. En avtale som inneholder aksept for ikke-diskriminerende behandling av investeringer, full sikring mot vilkårlig myndighetsutøvelse og erstatning ved ekspropriasjon samt fri adgang til kapitaloverføringer og tvisteløsningsorganer som fungerer, vil for utviklingsland kunne tiltrekke seg investeringer selv om institusjoner, lovverk og økonomi ellers måtte være litt i støpeskjeen, slik det ofte er. Norge fikk i 2008 en såkalt modellavtale etter at det lenge hadde stått stille på dette området, men oppfatningen blant norske bedrifter er klar; denne avtalen har svakheter – for mange svakheter. Det gjelder ekspropriasjon, hvor prinsippene om kompensasjon for tap og en effektiv og tilstrekkelig erstatning er uklare, er svakt utformet. Krav om uttømming av nasjonale rettsmidler før internasjonal voldgift kan benyttes, gir også en for svak adgang til å håndheve investorenes rettigheter ved brudd på avtalen, og det burde vært større og raskere mulighet for voldgiftsbehandling. Omfanget av tvisteløsningsmekanismen som bare gjelder brudd på selve avtalen og ikke på investeringskontrakten, gir også investorene reduserte muligheter til å nå frem med sine krav i en konfliktsituasjon – og det er jo konfliktsituasjonene som er de aktuelle. Investeringer fra utenlandske bedrifter er en viktig driver for den økonomiske og sosiale utvikling i de fremvoksende økonomier, og det er selvsagt viktig for å øke velstanden og redusere fattigdommen i denne typen land. Erfaringstallene viser at slike investeringer bidrar til høyere inntekter for de lokalt ansatte, til mer moderne produksjonsmetoder, og til at ny teknologi tas i bruk – ikke bare i den bedriften som dette gjelder, men det sprer seg ofte til andre, lokale bedrifter. Gode eksempler har en smitteeffekt, ikke bare i vårt land, men over hele verden. Bilaterale investeringsavtaler gir derfor økt trygghet og sikkerhet for investeringer i utviklingsland, men det skal ikke være noe instrument for å påvirke utviklingen i denne typen land; det skal ikke være noe instrument for å påvirke reguleringer av næringslivets rettigheter og plikter. Der står selvfølgelig ethvert land fritt. Men avtalene vil nok virke disiplinerende på mottakerlandene når det gjelder å overholde avtalene, og oppfattes selvsagt som et positivt signal om vilje til utenlandske investeringer. Og fra et land som Norge er det viktige signaler. Det er derfor viktig at investeringsavtaler kan bli en naturlig del av frihandelsavtaler som Norge inngår, og at man i tillegg inngår slike avtaler når det er klart behov for denne type sikkerhetsnett for norske investeringer. Vi trenger disse avtalene, bl.a. i BRIC-landene. Vi trenger dem i de nye økonomier i Asia, som Thailand, Malaysia, Vietnam og Korea – Tyrkia er et aktuelt land – og i Afrika, selvsagt, med Sør-Afrika i spissen, men også i veldig mange andre land. EU synes nå å prioritere denne type investeringsavtaler, og det tror jeg er et veldig viktig signal. EU har overført kompetansen til å fremforhandle denne type avtaler fra medlemslandene til EU-nivå. Det betyr at EUs handelspolitikk fremover vil omfatte beskyttelse av direkte utenlandske investeringer. Kommisjonen er gitt forhandlingsmandat til å forhandle med bl.a. Canada, India og Singapore, og under toppmøtet mellom Kina og EU i februar i år ble det enighet om å starte forhandlinger om denne typen investeringsavtaler. Jeg tror ikke at Norge bør ha industripolitiske vilkår som er dårligere enn det EU har eller vil få gjennom sitt nye regime. Man må ha avtaler som gir tilstrekkelige og effektive rettigheter i forhold til den risikoen som er aktuell. Likeverdighet når det gjelder konkurransevilkår for norske selskaper, er selvsagt helt sentralt, slik at en ikke gir noen en svakere rettsstilling enn den andre lands avtaler gir. Så har det vært en debatt over noen tid om hvordan denne typen investeringsavtaler står seg med hensyn til våre grunnlovsbestemmelser, og at Grunnloven kan være et hinder for å utvikle og inngå slike avtaler. Det er vanskelig å se at dette kan være noe problem så lenge avtalene begrenses til erstatning og folkerettslig prøving, men det vil være interessant å høre statsrådens holdning også til dette temaet, som, så vidt jeg vet, har vært svært grundig utredet ved Det juridiske fakultet i Oslo, uten at man fant dette forholdet problematisk. Jeg mener at denne saken rett og slett står om hvorvidt man har vilje og nødvendig handlekraft til å gå i gang med å endre på forholdene for å legge bedre til rette for norsk næringslivs innsats i fremvoksende økonomier, i utviklingsland, med de positive ringvirkninger som det vil gi for næringslivet her hjemme, og med de ringvirkninger det vil gi for de landene som vi samarbeider med.