Annelise Høegh (Høyre), 2000-03-23:
Høyre ser med spent forventning frem til at Stoltenberg-regjeringen skal konkretisere de fagre ord og løfter som stod i erklæringen om fornyelse og modernisering av offentlig sektor. Det er selvsagt ikke snakk om fornyelse for fornyelsens egen skyld. Omlegginger må til for å sikre et bedre og et mer tilgjengelig helse- og omsorgstilbud for befolkningen. Jeg tror statsministeren sa noe slikt som at for noen betyr fornyelse privatisering. Det gjør det ikke for Arbeiderpartiet, sa han. Nei, det gjør det heller ikke for Høyre. Det er nemlig ikke snakk om privatisering som innebærer at det offentlige skal gi fra seg ansvaret. Selvsagt skal det offentlige fremdeles ha ansvaret for å sikre finansiering og sikre god kvalitet på helse- og omsorgstjenestene. Men vi mener at det er mindre viktig hvem som driver sykehusene, hvem som driver sykehjemmene, hvem som driver hjemmetjenestene – eller for å si det med den nye helseministeren: «Det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode helsetjenester til alle, uavhengig av om det er det offentlige eller private som står bak.» Dette sa han til NTB den 19. mars. Til Aftenposten et par dager senere sa han: «Jeg er ikke tilhenger av privatisering hvis man med det mener at helsesektoren skal ut av det offentliges ansvarsområde og overlates til private.» Nei, det er jeg også helt enig med ham i. Dette har vært god høyrepolitikk i årevis, så vi ønsker mer enn gjerne Arbeiderpartiet, og den nye helseministeren spesielt, med på laget. Likevel er vi altså spente på den praktiske gjennomføringen av løftene. Det er resultatene som teller, og da er det bekymringsfullt at det allerede etter et par dager av den nye regjeringens liv er avslørt betydelig uenighet innad i arbeiderbevegelsen, ikke bare mellom LO-folk og Regjeringens egne folk, men også mellom de forskjellige statsrådene. Mens iallfall jeg oppfatter statsministeren og helseministeren som modernistene, gir både kommunalminister Brustad – ja, det var henne Dagsavisen for noen år siden omtalte som «en anelse Stalin» – og sosialminister Ingebrigtsen et langt mer tradisjonalistisk inntrykk, slik jeg ser det. De er ikke glade for å snakke om konkurranse og private løsninger. Den nye helseministeren har allerede på sin korte tid rukket å bli historisk. Jeg tror han er den aller første helseminister fra Arbeiderpartiet som ikke har sagt at Norge har verdens beste helsevesen. Det har ingen turt å innrømme før ham. Han har sagt at Norge bør ha en helsesektor i verdensklasse, og så sa han videre: «Jeg tror ikke vi kan si at vi har det i dag». Dette sa han til NTB. Og med et slikt utgangspunkt blir det forhåpentligvis lettere å gjennomføre nødvendige og radikale endringer i helsevesenet, for hittil har Arbeiderpartiet bare motvillig latt seg dra med på forandringer og modernisering, det være seg fritt sykehusvalg, juridisk bindende rett til behandling eller innsatsstyrt finansiering. Jeg har derfor fire utfordringer til Tønne. For det første: Vil han la staten overta ansvaret for sykehusene, slik at Norge igjen kan bli ett helserike, og vi slipper spillet og ansvarsfraskrivelsen mellom fylker og stat? For det andre: Vil han fristille sykehusene, slik at de slipper daglig politisk detaljstyring, og selv kan velge om de vil være kommunalt selskap, AS eller noe annet? For det tredje: Vil han kjempe for å slippe private krefter til i produksjonen av helse- og omsorgstjenester, selv om han får LO mot seg? Og for det fjerde: Vil han bedre finansieringsordningene, slik at sykehusene får betalt for det det faktisk koster å behandle flere pasienter? Så over til sosialministeren, som jeg vil komme med en oppfordring til om å slippe nye krefter til i eldreomsorgen. La meg stille spørsmålet slik: Hvorfor, ærede sosialminister, skal ikke eldre og funksjonshemmede få rett til å velge sykehjem eller hvem som skal hjelpe dem i deres eget hjem, når pasientene får rett til å velge sykehus? Hvis vi mener alvor med økt brukerstyring, må vi oppheve det kommunale monopolet. Det er flott å satse på kommunens ansatte gjennom motivasjon, skolering, tillit og rammebetingelser, men det er ikke nok. Det er først den dagen eldre og funksjonshemmede kan velge mellom forskjellige tilbud at brukerstyringen blir til virkelighet.