Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Jeg skal fortsette litt der representanten Solhjell slapp, for det spørsmålet som Stortinget nå har til foreleggelse, er spørsmålet om vi skal grunnlovfeste vernet, trekke dette inn i Grunnloven. Heldigvis – og slik flere har vært inne på – har Stortinget faktisk enstemmig, bare for kort tid siden, sagt at man må ta vare på mer av matjorda vår, og sett det egentlig akutte behovet som er ute. Jeg kommer litt tilbake til det etterpå. Men spørsmålet er, i hvert fall kan man – også en, jeg holdt på å si, grunnlovskonservativ som undertegnede, som mener vi skal være veldig varsomme med å endre Grunnloven, vi skal være veldig varsomme med å ta inn kreti og pleti i Grunnloven, for da vil vi etter mitt skjønn kunne risikere at vi vanner den ut – sette spørsmålstegn ved hensiktsmessigheten av å rettsliggjøre stadig flere politiske områder. Det er det god grunn til å stille spørsmål ved, også ved effekten av det, som Venstres representant har vært inne på: Hva betyr dette? Jeg mener at det er gode grunner til å sette spørsmålstegn ved om man skal gjøre et slikt grep. I dette tilfellet mener jeg at det er riktig å gjøre det, og at det ikke vil innebære at man vanner ut bestemmelsen eller andre typer bestemmelser. Jeg mener også at det blir uriktig å si at det å trekke matjordhensynet inn i denne paragrafen ikke vil ha noen effekt. For det første oppfatter jeg det sånn at sjøl i individuelle saker kan grunnlovsbestemmelser ha effekt, sjøl om det ikke hjemles konkret i et søksmål eller et tilsvar. Men det ligger der, og til sjuende og sist kan det være et tolkningsmoment som gjør sitt til at en domstol faller ned på en kanskje mer matjordvennlig avgjørelse. Men det aller viktigste knyttet til dette er etter mitt skjønn at man så tydelig markerer behovet for å verne matjord at det faktisk løftes inn i Grunnloven, og at det har en betydning overfor politikken og dem som skal utforme lover og forskrifter, men også fatte konkrete politiske beslutninger knyttet til dette. Det kan ta tid, men at det har en betydning for hva slags resonnement vi legger for dagen knyttet til både enkeltsaker og generelle regler som politiske utøvere, enten lokalt, regionalt eller sentralt, er jeg overbevist om. Da mener jeg at det som trekker i retning av dette – og jeg vil håpe at også andre partier vil kunne støtte dette, særlig med bakgrunn i den ganske konstruktive prosessen vi har hatt, og særlig knyttet det Dokument 8-forslaget som Venstre refererte til – er særlig det hensynet som er reist knyttet til knappheten av dette godet, og det irreversible. Man snakker om at 3 pst. av landarealet i Norge er egnet til å dyrkes. Vi vet at det som er grunnsteinen i vår sjølforsyning, er at vi klarer å ha en viss produksjon av korn. Går man inn på det, ser man etter mitt skjønn at det er nærmest kritisk – det er et mindre areal enn Oslo kommune som er tilgjengelig for å dyrke korn i Norge. Og snakker vi om sjølforsyning, kriseberedskap, blir dette trukket fram som en av svakhetene med situasjonen i Norge, og at vi ikke er rustet godt nok i den grad man skulle vært truet når det gjelder sjølforsyning av matressurser. Det er for mange kanskje ganske utenkelig, men mange situasjoner har lært oss å tenke nettopp det utenkelige. Så knappheten på denne ressursen taler for at man bør kunne innrømme vernet grunnlovsrang. Jeg mener også at presset mot denne ressursen er et argument for å kodifisere det i Grunnloven. For det er et betydelig press, og vi vet at både når det gjelder samferdselsprosjekter og også kommersielle aktører – og det er jo, holdt jeg på å si, en link til forrige debatt – er ønsket om å overta jord og skog ikke bestandig motivert ut fra ønsket om å drive jord og skog. Det er bl.a. ut fra andre, mer kapitalgivende og avkastningsmessige hensyn. Så presset vil ikke være noe mindre enn det vi har sett. Jeg har nevnt det irreversible, og etter mitt skjønn ser vi – og det viste også debatten sist vi i Stortinget debatterte vern av matjord – at man i større grad også trenger rettslig vern for å få alvor inn i dette. Til slutt vil jeg peke på at en av årsakene til at jeg mener det er riktig å gjøre dette nå, er et dette også er et politisk område hvor det er mulig å oppnå noe. Det er ikke sånn at det er et tog som bare går, slik at det blir bare en fanebestemmelse; her er det mulig å oppnå noe, og de siste årenes erfaring har vist det til fulle. Bare for få år siden hadde man en omdisponering av matjord som lå oppimot 14 000 dekar i året, og man satte i verk tiltak – både med rød-grønn regjering, og jeg skal være så raus å si også med blå-blå, så dette har flere lyktes med – og så har man klart å halvere omdisponeringen ned til vel 6 000 dekar i år. Det er bra, men det viser at det er politisk mulig å få til dette hvis man vil. Det som er enda mer oppløftende, er at alle stortingspartier valgte å slutte enstemmig opp om den jordvernstrategien som ble vedtatt for kort tid siden – det er veldig positivt – og å sette et mer ambisiøst mål enn det regjeringa ønsket, altså på 4 000 dekar i året i omdisponering. Så jeg trekker fram det, for jeg mener at det også er et argument for – når man ser at det er mulig å oppnå noe – at man også markerer det tydelig i de juridiske grunntekster som både jurister og politikere må forholde seg til. Derfor mener jeg det er god grunn til å gi støtte til dette forslaget.