trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2013-01-24:
Saksordføreren har redegjort for de merknadene komiteen står samlet om. Fremskrittspartiet er noe mer kritisk enn saksordføreren og har en del egne merknader i innstillingen. Vi mener det er illevarslende at man så lang tid etter Nav-reformen fortsatt har betydelige utfordringer. Nav er blitt en gjenganger i Riksrevisjonenes rapporter, både i Dokument 1-sammenheng og i spesialrapporter. Det begynner å bli så mye å sette fingeren på, over så lang tid, at det er grunn til å stille spørsmål ved regjeringens evne til å løse de utfordringene som er i etaten. Fremskrittspartiet mener mye av skylden for de utfordringer og problemer Nav har stått overfor, er feilorganisering, manglende eller ikke klare nok politiske styringssignaler fra ulike arbeidsministre, manglende kompetanseoppbygging internt i Nav samt mangelfull kontroll og oppfølging fra regjeringens side. Våren 2008 opprettet man forvaltningsenheter. Intensjonen med disse enhetene var å sørge for at Nav-kontorene lokalt skulle kunne frigjøre tid til å yte full oppmerksomhet til sine kjerneoppgaver, bl.a. oppfølging av brukerne. I tillegg skulle de sikre en mer effektiv og helhetlig saksbehandling. I ettertid ser man at disse målsettingene ikke ble nådd. Resultatet har nærmest vist seg å bli det stikk motsatte. Vi konstaterer videre at et sentralt problem var at IKT-systemene ikke var tilpasset den nye arbeidsdelingen, og at etablering av forvaltningsenhetene medførte at mye trygdefaglig kompetanse ble flyttet over i disse enhetene, mens Nav-kontorene ble tappet for slik kompetanse. I våre merknader har vi vist til en rekke synspunkter og forslag som Fremskrittspartiet tidligere har fremført, og som dersom de var blitt innført, ville bedret nåsituasjonen. Disse forslagene er bl.a.: tilbakeføring av kompetanse til førstelinjen/Nav-kontorene slik at man sikrer god nok bistand og oppfølging av brukerne tettere kontakt med arbeidslivet og økt samarbeid slik at det det blir mulig for flere å komme ut i arbeidslivet et kompetanseløft for de ansatte tydeligere oppgavedeling og grensesnitt Det er helt avgjørende at man har et klart grensesnitt, slik at de ulike nivåer vet hva de skal gjøre innenfor de ulike ytelsene. Videre vil det være nødvendig å flytte mer vedtaksmyndighet fra forvaltningsenhetene ned til Nav-kontorene. Grensesnittet må hindre dobbeltarbeid. en mer offensiv IKT-satsing Jeg har selv besøkt Nav-kontorer, fått orientering om IKT-situasjonen og mildt talt blitt sjokkert over det jeg har sett. Og kanskje viktigst: innføring av én styringslinje fremfor dagens system med to styringslinjer Dagens partnerskap med kommunene har vist seg å være et krevende og utfordrende partnerskap, som bør endres på. Med disse tiltakene ville vi trolig hatt en annen nåsituasjon enn vi har per i dag. Nav utgjør en betydelig del av statens budsjett. Nav-budsjettet er over tid også styrket. Om vi skal oppnå de sentrale målene med Nav-reformen; få flere over i arbeid, brukerorienterte tjenester, effektiv forvaltning osv., er det fortsatt en lang vei å gå.
Olov Grøtting (Senterpartiet), 2013-01-24:
Først vil jeg si at Riksrevisjonens undersøkelse utgjør et verdifullt bidrag til regjeringens innsats for å sikre at barn og unge får nødvendig hjelp og omsorg i rett tid. Den rød-grønne regjeringen har de siste sju årene arbeidet målbevisst for at de kommunale barnevernstjenestene sikrer at unger som trenger det, får nødvendig hjelp og omsorg. Vi i Senterpartiet er derfor opptatt av å kartlegge årsakene til de svakhetene som er påpekt i det kommunale barnevernet. Senterpartiet ønsker et barnevern der ungene er i fokus. Barnets beste skal vektlegges ved valg av tiltak, og vi mener det skal jobbes mer med forebygging og mindre med reparasjon. Regjeringens satsing på barnevernet i kommunene er helt nødvendig. I kommunen er de nærmere dem som trenger hjelpen. Det er der de har mulighet til å avdekke forhold der unger ikke har det bra. Dette er førstelinjetjenesten, og den er den viktigste for de ungene som trenger hjelp. Det framgår av rapporten at det er store forskjeller mellom kommunene når det gjelder hvor lang tid det tar å gjennomføre undersøkelser etter mottatt bekymringsmelding. At 17 pst. av undersøkelsene tar for lang tid, gir grunn til å ha spesielt fokus på de kommunene som bryter tidsfristen i et flertall av sine saker. Disse kommunene bør ha mye å hente på erfaringer fra de kommunene som overholder frister. At vi fortsatt har utfordringer i det kommunale barnevernet, er vi klar over. De minste fagmiljøene må styrkes, og det må ikke gjøres slik Venstre vil, ved å slå sammen kommuner. Det kan gjøres ved interkommunalt samarbeid. Det gjøres, og det har gitt gode resultater mange steder. Det er også mer som det må tas tak i. Riksrevisjonen anbefaler flere områder en må ha fokus på framover. Ett av disse områdene er å øke kompetansen i barnevernet – også kompetansen i utdanningen for å jobbe i barnevernet. Det er positive trekk i utviklingen som vi også må ha med oss i denne debatten. At barnevernet startet 7 pst. flere undersøkelser i 2011 enn i 2010, er én forbedring, at barnevernet når stadig flere unger, er en annen. Antallet ansatte i det kommunale barnevernet øker også. Økningen på 470 stillinger i det kommunale barnevernet fra 2011 skyldes øremerkede midler fra staten. Den opptrappingen denne regjeringen har gjort på dette feltet, vil gi positive resultater i årene framover. Det kan derfor forventes en klar, positiv utvikling på en rekke relevante områder som Riksrevisjonen har satt fokus på. Midlene til det kommunale barnevernet ser ut til å ha snudd en negativ utvikling, og vi i Senterpartiet både forventer og vil bidra til en ytterligere forbedring framover.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Mange – eller egentlig alle talerne før meg – har vært inne på essensen i Riksrevisjonens rapport, og jeg skal ikke gjenta det som er blitt sagt. Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i det som kanskje er det viktigste politiske spørsmålet: Blir det bedre i Nav nå enn før? Sammenlignet med slik det var før reformen, er vi på riktig vei? Klarer vi å lykkes godt nok med å nå det som er målet i denne sal når det gjelder arbeids- og velferdsetaten, og målene i arbeidslivspolitikken? Det er veldig viktige ting Riksrevisjonen påpeker, men det er også veldig viktig at det blir framgang år for år. Det er jeg glad for å konstatere at det blir. Nav har vært inne i en vanvittig – hvis man kan bruke det ordet fra Stortingets talerstol – reformperiode, i hvert fall har den vært svært krevende, og man har bygd kompetanse i etaten stein for stein. Det er klart at det å måle suksess går kanskje ikke nødvendigvis alltid på hvor mange som jobber, og som klarer å ha kompetanse på hverandres områder, men på om brukeroppfølgingen blir bedre, om vi lykkes bedre i å få folk i arbeid – altså om vi er på riktig vei. Jeg synes det er veldig interessant å gå inn og se på historien til Nav og på debattene på den tiden Stortinget vedtok Nav-reformen, og se på forskjellene i resultater mellom en toledermodell og en enledermodell. Det er ingen tvil om at der det har vært en enledermodell, i hvert fall viser Riksrevisjonens rapport det funnet, har man systematisk fått til større integrering på tvers i Nav-kontoret. Det synes jeg er verdt å merke seg med tanke på jobbingen videre rundt Nav-reformen. Så har jeg lyst til å ta opp en ting som også er framme i Riksrevisjonens rapport, og som vel er en av utfordringene for arbeids- og velferdspolitikken framover: Til tross for et godt arbeidsmarked klarer vi ikke å ha nok «pull-effekt» for dem som kanskje sliter mest på arbeidsmarkedet, de som er på tiltak i Nav, og som for så vidt også har en del sammensatte helseproblemer. Det er veldig viktig å jobbe videre med det som går på overgang til arbeid, det som går på kvalitet i tiltak, og hva slags tiltaksportefølje Nav har å spille på. Man må jobbe med om det er god nok kvalitet, og om vi klarer å jobbe godt nok for å lykkes med overgangen til arbeid, for også å lykkes med tanke på den effekten som finnes i det fantastiske arbeidsmarkedet som er der ute. Jeg vil egentlig avslutte med det. Målet med Nav-reformen var å gi folk med sammensatte problemer et bedre tilbud enn det etatene kunne gi hver for seg, og også Riksrevisjonens rapport, som vi behandler i dag, gir tydelig beskjed om at vi er på riktig vei. Det er gledelig. Det er fortsatt mange ting å jobbe med, men vi er tross alt på riktig vei.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-01-24:
Etter min oppfatning må det også trekkes en politisk lærdom av denne rapporten, nemlig at – som jeg sa i mitt innlegg – kontroll- og konstitusjonskomiteen jo er veldig enig i situasjonsbeskrivelsen. Justiskomiteen og tidligere statsråd var aldri i nærheten av å si noe lignende, selv om man ifølge Gjørv-kommisjonen tydeligvis må ha visst ganske mye om denne situasjonen – før Gjørv-kommisjonen kom frem til sin konklusjon. Svarene som ble gitt Stortinget i alle tidligere år, var – om ikke feilaktige – i beste fall i hvert fall rimelig utilstrekkelige. Da er spørsmålet mitt: Hvilken lærdom har statsråden tatt når det gjelder å informere Stortinget om den reelle situasjonen i justissektoren, sett på bakgrunn av denne rapporten og den erfaringen man har gjort seg, knyttet til tidligere statsråds informasjon til Stortinget om denne type problematikk?
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Uten at jeg kjenner til denne konkrete saken, tror jeg det er innhentet kunnskap om tingenes tilstand i store deler av justissektoren – også sett i sammenheng med andre deler av samfunnet. Vi snakker om hvordan dette omsettes i praktisk handling, slik at det gir både tjenestemenn og ledere nye styrings- og arbeidsredskaper. Vi har en stor utfordring i å lage de gode, framtidsrettede løsningene, men vi står jo ikke på bar bakke. Vi foretar betydelige investeringer som både letter infrastrukturutfordringene i etaten, og som etter hvert gir bedre arbeidsverktøy for den enkelte tjenestemann. Jeg vet at teknologien i seg selv også gjør den type språkutfordringer lettere enn hva det i utgangspunktet kan synes som. At man tar i bruk teknologiens fulle virkemåte, er viktig i det arbeidet vi har foran oss.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Vi har hatt et våpenlovutvalg i arbeid gjennom lengre tid. De avga sin innstilling for en tid siden. Den har vært på høring. I arbeidet med oppfølgingen av den innstillingen vil det være mulig for oss å gå inn i den type spørsmål, fordi det handler om både kontroll og registreringsordninger knyttet til det å bære våpen. Vi vil få anledning til å diskutere hva som skal til for å sikre de gode, kvalitative løsningene når det gjelder det å ha god kontroll med bruk av våpen i Norge, i tiden som kommer.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-01-24:
Det er helt sentralt å legge godt til rette for bruk av IKT i politi- og lensmannsetaten – i hele justissektoren. Jeg tar både rapporten fra Riksrevisjonen, komiteens innstilling og rapporten fra 22. juli-kommisjonen med meg i det grunnlaget som vi nå bearbeider. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med en melding i løpet av første kvartal, hvor vi prøver å trekke opp det som er grunnmuren i satsingen, og også synliggjøre noe av utfordringen i tiden som kommer. Jeg har sagt det før, og jeg sier det igjen: Jeg har konsentrert meg om framtidsperspektivet og har ikke gått inn i den historiske diskusjonen i slik detalj som jeg opplever at representanten Oktay Dahl etterspurte.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-03-05:
På vegne av representantene Anders B. Werp, Erna Solberg og meg selv vil jeg fremlegge forslag om IKT i politiet, ikrafttredelse av ny straffelov mv.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-03-05:
Jeg er glad for at statsministeren bekrefter at regjeringen er myndighetenes øverste ledelse, og at et vedtak som i ord her viser til myndighetene, i realiteten vil ramme regjeringen. Det synes jeg er ryddig og riktig gjort. Jeg har lyst til å oppfordre statsministeren til – i lys av de redegjørelsene han har gitt for Stortinget, i lys av de svakhetene Gjørv-kommisjonen avslørte – å si overfor Stortinget: Om vi ble rammet av noe tilsvarende i morgen, ville vi vært bedre rustet til å håndtere en slik hendelse da?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2013-03-05:
I replikkordskifter blir det ofte til at man taler forbi hverandre. La meg derfor gjøre det litt enklere og stille tre konkrete spørsmål som det kan svares ja eller nei på: Er statsministeren enig i at Gjørv-kommisjonen ikke skulle utrede det politiske ansvaret? Er han enig i at plassering av politisk ansvar er en naturlig del av Stortingets kontrollfunksjon? Kanskje et litt for åpenbart spørsmål, men det har vært litt uklarhet om det: Er han enig i at regjeringen i Norge er landets øverste myndighet?
Trine Skei Grande (Venstre), 2013-03-05:
Jeg prøvde meg med et spørsmål til statsministeren i den åpne høringa, som jeg håper statsministeren kanskje har fått tenkt litt på, og at han kanskje har lyst til å svare på det nå. Det er et ord som henger veldig godt sammen med det ordet som Per-Kristian Foss løftet opp, og som er det som man diskuterer i en slik type kontrollsak, nemlig at ordet «ansvar» henger sammen med ordet «ledelse». Da vi hadde høring, var det mange som fortalte om alle bestemmelsene som ble gjort, alle vedtak som ble fattet, alle prinsipper som ble løftet til at man skulle følge dem. Men ledelse og ansvaret for at det som faktisk er vedtatt, blir gjennomført, ble veldig sjelden løftet, så jeg prøver meg igjen: Hva er forskjellen på å bestemme og å lede?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Regjeringen er landets øverste myndighet, og det har jeg gitt uttrykk for flere ganger ved at jeg derfor tar det øverste ansvaret. Det er Stortinget som utøver kontroll med forvaltningen, og det er slik at Gjørv-kommisjonen fikk et omfattende mandat der de skulle gi det vi kalte en usminket og ærlig beskrivelse av hva som fungerte, og hva som ikke fungerte. De har også kommet med sine vurderinger av ansvar og hvordan ansvaret er håndtert.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Jeg mener at det er veldig nær sammenheng mellom å bestemme og å lede, og begge deler er viktig. Man skal ta beslutninger, og man skal også lede og sørge for at beslutninger blir gjennomført. Det er grunnen til at regjeringen i all oppfølging av 22. juli har lagt vekt på det som handler om ledelse, det som handler om kultur for ledelse og risikoforståelse, og det som handler om å sørge for at vi tar på alvor den viktigste anbefalingen fra 22. juli-kommisjonen, nemlig at dette er et ledelsesansvar. Det handler om å styrke ledelse på alle nivåer for å sørge for at vi styrker beredskapen. Det var et hovedbudskap i min redegjørelse til Stortinget i august i fjor, det har vært hovedbudskap fra justis- og beredskapsministeren, og det er hovedbudskap i mitt hovedinnlegg her i dag. Så jeg ser ingen motsetning mellom det å beslutte – det å bestemme – og det å lede. Det er to sider av samme sak.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Jeg er glad for, som jeg også sa i innlegget mitt, at det nå ser ut til å være et samlet storting som slutter seg til den virkelighetsbeskrivelsen som Gjørv-kommisjonen ga, og som regjeringen har gitt i sine redegjørelser til Stortinget, og som også slutter seg til de vurderinger som regjeringen har gitt til Stortinget. Det at et enstemmig storting nå slutter seg til de kritiske vurderinger regjeringen har gitt uttrykk for i Stortinget, mener jeg er en styrke for Norge. Det er en styrke i seg selv at vi har en felles fortelling, en felles virkelighetsforståelse, og det er en styrke for Norge at vi samler oss om de vurderinger og anbefalinger som Gjørv-kommisjonen har kommet med, og som regjeringen har redegjort for overfor Stortinget. Vi vil om kort tid presentere en stortingsmelding med ytterligere oppfølgingstiltak når det gjelder 22. juli. Den vil ikke minst handle om det som er hovedsvikten: at det på mange nivåer ble avdekket manglende forståelse for beredskap og sikkerhet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Beredskapen er styrket på flere områder. Jeg viste til tre viktige områder i innlegget mitt. Det handler om samordning, ledelse – ikke minst fra toppen, fra Justis- og beredskapsdepartementets side. Jeg viste til betydelige investeringer i utstyr, alt fra politihelikopter til bedre kommunikasjon, og jeg viste til bl.a. bedre etterretning. På disse områdene, og andre områder, har det skjedd betydelig styrkning av beredskapen. Men som jeg også understreket, er det slik at selv samfunn som har levd med terror i tiår, og som har vesentlig mer fysiske sikringstiltak og etterretningstiltak enn det vi har i Norge, ikke greier å beskytte seg 100 pst. mot terror. Det så vi i New York, det så vi i Madrid, og det så vi i London. Vi må hele tiden formidle et budskap som handler om at: Ja, beredskapen er styrket, ja, Norge er et trygt land, men nei, Norge er ikke usårbart, og ja, det kan komme nye angrep.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Som jeg har understreket overfor Stortinget tidligere, var svikten i beredskapen mer omfattende enn det jeg var forberedt på. Det var vel det jeg bet meg mest merke i i den rapporten. Det andre, som jeg også har understreket flere ganger før, er at det som er den viktigste vurderingen og den viktigste anbefalingen, er nettopp at samordning, ledelse og risikoerkjennelse sviktet på mange nivåer, og at det er et område der det tar tid. Det handler om penger, det handler om utstyr, men det viktigste som sviktet, var mangel på evne til å bruke de ressurser man hadde. Det er vi i full gang med å gjøre noe med, men en bedre kultur er noe som man ikke kan vedta. Det handler om å utvikle over tid. Dette er også grunnen til at jeg framførte kritikk og beklaget til Stortinget da jeg ga min redegjørelse i august, og jeg er glad for at Stortinget nå slutter seg til de vurderinger og også den kritikken av det som ikke fungerte 22. juli, i tråd med det både Gjørv-kommisjonen og regjeringen selv har gitt uttrykk for.
Erna Solberg (Høyre), 2013-03-05:
Jeg er glad for at statsministeren anerkjente det grunnleggende: at regjeringen er landets øverste myndighet. Det er vesentlig, for det som ser ut til å bli vedtaket fra denne behandlingen i dag, er en kritikk av myndighetene. Jeg vil bare ha klart for meg at statsministeren oppfatter det som å være en klar og tydelig kritikk fra Stortinget av regjeringens håndtering av dette. Derfor er det også et annet spørsmål jeg har tenkt å stille. I runden etter statsministerens redegjørelse, som er grunnlaget for den saken vi behandler i dag, diskuterte vi spørsmålet: Hvorfor var svikten så åpenbar? En ting er at mye av gjennomgangen har avklart hva som faktisk sviktet, men nesten alle punkter det sviktet på, var punkter som var kjent i det offentlige på forhånd. Alle områdene hadde blitt lagt frem for regjeringen på forhånd. Da er mitt spørsmål til statsministeren: Har han nå en konklusjon på hvorfor det sviktet på områder der man var kjent med svakhetene?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2013-03-05:
Martin Kolberg brukte et uttrykk da Gjørv-kommisjonens rapport ble presentert – at man fikk lese om hva som hadde skjedd i all sin grufullhet. Jeg tror det var rett sitat. Statsministeren er i ferd med på vegne av regjeringen, sammen med sine statsråder, å ferdigstille en stortingsmelding om oppfølging av Gjørv-kommisjonen. Men jeg vil utfordre statsministeren til å svare Stortinget på følgende: Da statsministeren fikk kommisjonens rapport, hva var det han selv merket at gjorde størst inntrykk på ham, med hensyn til det som sviktet før og under 22. juli?
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Da eg opna Facebook for to dagar sidan, var det første eg las der at den dagen skulle Margrethe ha vorte 18 år. Det fekk ho ikkje oppleva, for ho var ein av ungdomane som mista livet på Utøya 22. juli 2011. Eg synest det er viktig i denne debatten å få snakka om ofra, dei pårørande og etterlatne. Kapittel 3.4 i innstillinga omhandlar dette temaet. Der konkluderer komiteen med at alle som treng hjelp, skal få det. Det er dessverre slik, både ifølgje dei tilbakemeldingane eg har fått, og som det står i innstillinga og vedlegga, at tilbodet har variert frå kommune til kommune. Det er mange som føler at dei har fått svært lita – faktisk dårleg – oppfølging. Slik kan det ikkje vera. Eg meiner at alle kommunane som dette gjeld, bør ta opp ein status saman med Helsedirektoratet, slik at dei kan få gjeve den hjelpa som trengst. Det er mange som framleis har tøffe tak, og som treng profesjonell hjelp også i tida som kjem. Det ansvaret ligg hjå kommunane. Nokre kommunar har gjort ein veldig god jobb, medan andre ikkje når heilt opp. Alle skal få den hjelpa dei treng, difor må kommunane gå i seg sjølve for å sjå om ting kan endrast. Eg har òg kontakt med lokale støttegrupper. Tilbakemeldingane her er dei same, at hjelpetilbodet varierer frå kommune til kommune. Ei anna tilbakemelding som eg har fått, er at det er lite koordinering innanfor fylket – der ein kanskje hadde forventa at fylkeskommunen kunne gjort ein slik jobb. Eg har òg vorte fortalt at kommunane no er lite proaktive – dei var det i tida rett etter 22. juli, men no må ein sjølv ta initiativet. Det kan gjera at enkelte kanskje ikkje tør å be om den hjelpa dei burde ha fått. Når det er sagt, er det òg viktig å seia at ein del føler seg godt tatt vare på. Støttegruppene gjer ein utruleg viktig jobb. I tillegg til den nasjonale gruppa er det òg eigne grupper i fylka. I Akershus er det ei aktiv gruppe som hjelper kvarandre, som sørgjer for informasjon om tiltak, og dei arrangerer felles samlingar. Utfordringa deira er økonomiske midlar til drift. Ikkje alle passar inn under same paraply. Difor er det nokre av dei pårørande som har gått ut av støttegruppene og starta sin eigen stiftelse, Utøya 2207. Dei har no fått 250 000 kr i midlar og skal ha oppstartsmøte 18. april i år. Målet deira er å få til samtalegrupper og terapigrupper for dei som treng det. Eg veit at Modum Bad også har sett i gang ei ungdomsgruppe. Eg synest det er så utruleg bra at det finst ulike tilbod, for menneske reagerer jo forskjellig i slike situasjonar. For offera, pårørande og etterlatne vil livet aldri verta det same. Det er ungdom som framleis er livredde for høge lydar. Det er vår oppgåve å sørgja for at alle får den hjelpa dei treng.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
President! Jeg stemte feil. Det blir 112 mot.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-03:
SV har alltid vore oppteke av at stortingsrepresentantar så langt som mogleg skal ha same ordningar som andre når det gjeld trygd, skattar og andre ytingar. For SV er dette eit viktig prinsipp som skal bidra til legitimitet og respekt for dei folkevalde. Presidentskap og storting har over tid vist evne til å rydde opp i ulike særordningar, og det er SV glad for. Vi er likevel usamde i det forslaget som blir fremma i dag. Intensjonen med forslaget er forenkling, og det har vi forståing for, men vi bør ikkje løyse denne floken ved å lage andre spelereglar for stortingsrepresentantar enn for andre. Vi ser det kan vere vanskeleg å skilje mellom arbeidsreiser og heimreiser, men det er ei utfordring som òg enkelte andre har. Eg meiner dette ikkje er eit tilstrekkeleg argument for å fråvike prinsippet om likebehandling. Derfor vil SV stemme mot forslaget til vedtak til forskrift om endring i stortingsgodtgjersleforskrifta, dekking av reiseutgifter.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2013-06-03:
Siste taler gir uttrykk for en misforståelse fra begynnelse til slutt i innlegget. Jeg er enig i en del, nemlig at Stortinget har gjort en rekke endringer – i denne perioden, ikke minst – som gir likebehandling i forhold til andre yrkesaktive i Norge. Det er viktig for forståelsen av Stortingets arbeid og for respekten for det. Så langt er jeg enig, men misforståelsen ligger i at intensjonen med denne endringen er en forenkling, og misforståelsen ligger også i uttrykket «hjemreiser». Nei, denne endringen har to begrunnelser: For det første å likestille representanter som bor hjemme, f.eks. i Oslo og Akershus, og de som må reise hjem, at de skattemessig kommer likt ut. Det er ikke tilfellet i dag. Så ligger det en misforståelse i uttrykket «hjemreiser», at det bare er for å besøke familien og komme hjem. I realiteten er i dag en del av arbeidet for en stortingsrepresentant, som også er politiker, å reise hjem for å besøke sitt hjemdistrikt, sin fagorganisasjon, sin yrkesorganisasjon, sitt partilag osv. Etter mitt syn er det en like viktig del av stortingsjobben å pleie sitt hjemdistrikt og sine velgere som å være på Stortinget, reelt sett. Er man valgt som stortingsrepresentant, fordrer det tillit fra de som er hjemme, og den tilliten må pleies. Realiteten er i dag at det er skattemessig ulikt behandlet. Om representanten fra Nordland f.eks. på sin hjemreise besøker andre konferanser i sitt eget fylke – det er et ganske stort fylke, og det krever mye reising – blir samme representant skattemessig bedre behandlet ved å besøke Hordaland på en yrkesreise for å besøke et partilag, et seminar eller en konferanse der. Det er tilfellet, og den ulikebehandlingen blir rettet på ved denne endringen. Altså: Alle reiser man gjør for å besøke partilag, enten det er hjemme eller borte, enten det er her eller der, blir skattemessig likt behandlet. Det er også årsaken til at det er et enstemmig presidentskap som står bak denne innstillingen.
Ingjerd Schou (Høyre), 2013-06-03:
Jeg har forståelse for at statsråden ikke ønsker å gå inn i enkeltsaker, men allikevel er det enkeltsakene og det enkelte menneskes møte med vårt samfunn og med våre organer det dreier seg om. Det er i de enkelte møtene hvor vår politikk og menneskerettighetene, med muligheten til å finne fram, vi faktisk er oppe til eksamen. Så på sett og vis skulle jeg nok ønske at statsråden i større grad erkjente at det er der det skal virke, at det er der det eventuelt også feiler. Og jeg har beskrevet en slik sak – om lille Anbar – der jeg synes vi som samfunn strøk. Det er vel og bra at statsråden peker på et lavterskeltilbud. Det er jeg veldig enig i er bra, men det må være én adresse. Alle de instansene som statsråden gikk igjennom, og som også jeg har berørt, illustrerer med all tydelighet at det er en sammensatt stat som mennesker i sårbare situasjoner møter. De aller fleste kjenner heller ikke til at den fragmenterte og sammensatte stat er så sammensatt, men tror at det må være én adresse hvor det er mulig for den enkelte å få råd, hjelp og veiledning. Jeg er kjent med at regjeringen har lagt fram Prop. 159 L for 2012–2013 – den er til behandling i Stortinget nå – som styrker Sivilombudsmannens rolle som koordinerende instans. Men jeg er også kjent med at de frivillige organisasjonene ikke er fornøyd utelukkende med det, all den tid Sivilombudsmannen ikke er tiltenkt å skulle ha en overvåkerrolle når det gjelder å få vite hvor omfattende det er med menneskerettighetsbrudd i Norge, hvor mange det er. Slik sett er ikke FNs anbefaling at man skal gi rollen til én eksisterende institusjon, som overvåker utviklingen av menneskerettigheter i Norge, oppfylt. Jeg skal bare kort fortsette med lille Anbars sak. Sivilombudsmannen henviste ved kontakt til feil klageinstans. Norges nasjonale institusjon for menneskerettigheter, som har mandat til å bistå med rådgivning i forbindelse med klagesaker, har altså ikke svart – ikke engang det. Det skal styrke til å stå imot en slik utmattelsesstrategi. Jeg har – både til justisministeren og til barneministeren – stilt spørsmål om denne konkrete saken, men svarene skjules bak en henvisning til lovparagrafer, og at man ikke kan gå inn i enkeltsaker. I mellomtiden er det altså ingen som bryr seg om Anbars rettssikkerhet. For foregangslandet Norge blir det, slik jeg ser det, en skam.
Ingjerd Schou (Høyre), 2013-06-03:
Jeg har lyst til å takke for debatten og for det som er antydet av forbedringer. Jeg har ikke foreslått noen nye klagemekanismer. Hvis man ser på interpellantens avsluttende spørsmål, går det på om vi klarer å begrense/forbedre. Hvor går jeg når jeg tror at det foreligger brudd på mine menneskerettigheter, og hvem har det tydelige ansvaret? Det hadde holdt langt i de enkeltsakene jeg har sett, om de som fikk henvendelsen, tok sitt ansvar. Når statsråden sier at hun er opptatt av at det offentlige gir god veiledning, er jeg hjertens enig i hennes syn på det, men sett fra min enkeltsak – og det er mange av dem – har altså følgende valgt ikke å ta ansvar: barneverntjenesten sosialtjenesten kriminalomsorgen Fylkesmannen og politiet i mitt eget fylke, Østfold barnevernsnemnda i Østfold fylkeskommune Oslosenteret for fred og menneskerettigheter Human Rights Watch Amnesty International Norge Redd Barna Norge UNICEF Norge Barneombudet Sivilombudsmannen utenriksministeren justisministeren barneministeren Norges nasjonale institusjon for menneskerettigheter Norsk senter for menneskerettigheter Alle disse har vært kontaktet. Ære være for at det finnes enkeltpersoner med ressurser, og i denne enkeltsaken min, som jeg på en måte forstår ikke kan føres til torgs og debatteres, har det vært særlig én ressursperson, men også ressurspersoner rundt vedkommende, som har gjort alle disse henvendelsene, med utgangspunkt i at vi skulle sikre et enkeltmenneske i den mest sårbare situasjon, et barn i mors mage, som blir født i norsk fengsel, mens mor er i fengsel og attpåtil løslates etter elleve måneder. Alle disse instansene – ved spørsmål, ved henvendelser, ved forespørsler – er dem som er det offentlige Norge, som møter enkeltmennesket, som møter dem som tar opp sin sak, og som alle sammen enten ikke har svart, eller ikke tok ansvaret med utgangspunkt i det som lå der, under henvisning til ulike typer begrunnelser av ulik valør. Vi vet ikke om vi står til eksamen i Norge, fordi vi faktisk ikke har en instans som overvåker. Jeg er svært glad for at Sivilombudsmannen får en tydeligere rolle når det gjelder å være den institusjonen og det stedet hvor man kan henvende seg, for så å gi veiledning i hvor man kan gå. Men det vil fortsatt være slik at vi ikke vet om vi står til eksamen. I mitt enkelttilfelle, som jeg har nevnt, må jeg si, uten at jeg har «sensorretten», at jeg mener at vi strøk. I 2013 har vi altså i Norge et forbedringspotensial på iallfall å få til at noen tar ansvar, og at det er tydelig hvem som skal ta det.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Igjen vil jeg understreke at interpellanten tar opp viktige spørsmål i sin interpellasjon, og at jeg er enig med henne i at det er i møte med enkeltsakene politikk ofte formes. En statsråd skal likevel vokte seg for å gå inn i disse og synse i konkrete forhold uten å ha full oversikt over sakene. Det vil jeg være forsiktig med. Jeg vil også legge til grunn at de ulike klagemekanismene vi har, må virke etter sin hensikt, og at der hvor det skjer feil, er det også grunnlag for klage og oppretting. Jeg kan bare understreke nok en gang at jeg med mitt svar ikke har ment å underslå at mennesker som er i en sårbar situasjon, kan oppleve det som tungt å kjempe imot det offentlige, og at disse kan oppleve seg prisgitt nettopp det å ha gode hjelpere som bistår dem. Det kan ikke minst være mennesker som er berøvet friheten, og det kan også være andre. Dette er virkelige opplevelser, og vi må ta dem på alvor. Mitt poeng i svaret i dag var likevel at det å opprette en ny klagemekanisme for menneskerettigheter i seg selv ikke trenger å være den rette måten å møte slike utfordringer på, og at vi heller må sørge for at de eksisterende ordningene blir bedre kjent for dem det gjelder. Vi må sørge for at det offentlige gir god veiledning, og vi må arbeide for at f.eks. noens mangel på norskkunnskaper ikke blir en barriere for å nå fram mot systemet. Dette er jo på ingen måte enkle utfordringer, og det er viktig å jobbe med både forenklinger og forbedringer i dette arbeidet.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-03:
Vi har på ulikt vis i dag fått illustrert hvordan et moderne velferdssamfunn som vårt både er sammensatt og til tider komplisert å forholde seg til, og at det derfor er nødvendig å ta med alle gode forslag til vurdering også når man vurderer muligheten for et ytterligere styrket menneskerettighetsvern. Både når det gjelder klageadgangen, og når det gjelder regelutforming, og hvordan de forskjellige ombudsordningene virker, er dette tilfellet. Som interpellanten pekte på, får Sivilombudsmannen et nytt mandat, som er viktig også på dette området. Jeg må imidlertid fastslå at i praksis oppfyller Norge kravene for den såkalte A-statusen. Vi har riktignok ikke full score, men jobber målrettet for å rette opp i dette nå. Det er en status som vi vet tildeles fra den internasjonale komiteen for nasjonale institusjoner for menneskerettigheter. Det skjer derfor mye på dette området, og selv om mye av dette arbeidet følges opp i Utenriksdepartementet, har flere vært inne på – også jeg selv – spørsmålet om hvordan endringer i Norges nasjonale institusjoner for menneskerettigheter nå følges opp. Det er en arbeidsgruppe under ledelse av Utenriksdepartementet som utreder dette. Dette vil være en rapport som kommer på høring i løpet av kort tid. Hvis det er riktig, har jeg også hørt at nettopp i dag vil rapporten fra advokat Frode Elgesem bli overlevert. Det gjelder spørsmålet om konsekvensene av en eventuell norsk ratifikasjon av FN-konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter og tilleggsprotokollen under barnekonvensjonen. Så vi vil opplagt få mulighet til å diskutere hvordan forbedre de utfordringene vi har, ved en senere anledning også i denne sal.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2013-06-03:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke interpellanten for å ta opp en viktig problemstilling når det gjelder menneskerettighetenes stilling i Norge. Jeg tror det er viktig at det settes et økt fokus på dette, for det menneskerettighetene handler om, er ofte den lille manns og enkeltborgerens stilling i forhold til de store systemer og i forhold til det offentlige, som har fått et betydelig omfang i Norge. Som vi vet, er Norge høyt på banen internasjonalt når det gjelder menneskerettigheter, og vi ønsker å være en type stormakt i verden når det gjelder menneskerettigheter. Da er spørsmålet om det er nok fokus på menneskerettighetenes stilling i Norge. Jeg tror at svaret på det er nei. Det har vist seg at vi nordmenn ofte er litt naive og tror at situasjonen i Norge er langt bedre enn i andre land, fordi vi har tro på vårt eget land og system og hverandre. Vi har antakelig ikke nok kunnskap om situasjonen, og vi er en nasjon og et folk som er betydelig systemtro. Vi har stor tro på at det offentlige følger de regelverk som de skal følge. Derfor har jeg nok ikke like stor tro på dette som det som representanten Ljunggren synliggjorde i det siste innlegget. I de årene jeg har hatt gleden av å være stortingsrepresentant, og ikke minst som medlem av Stortingets justiskomité, har jeg fått et utall henvendelser fra enkeltborgere som føler at deres rettigheter er sterkt krenket. Jeg synes at andelen av henvendelser har økt ganske mye i de senere årene. Mange opplever at det offentlige ikke lytter godt nok til de utfordringene de har, og de problemer som de møter i hverdagen. Det er vanskelig å nå frem i systemet. Selv undertegnede, som er jurist, føler også at det kan være en utfordring når jeg skal ha mine møter med de offentlige systemer. Her er det jo spørsmål om menneskerettigheter, men det er også en grensegang mot brudd på forvaltningsmessige regler. Det er ikke bare en type klare brudd på regelverk som EMK og menneskerettighetsloven. Brudd på veiledningsplikten i det offentlige skjer nok oftere enn det vi som lovgivere aner. Som det er sagt tidligere i debatten, dette rammer i stor grad de ressurssvake i samfunnet, men er også krevende for ressurssterke. En problemstilling som jeg mener det er blitt et økt antall henvendelser til undertegnede om, er antallet som føler seg feil dømt i domstolene. Mange av disse føler at domstolene ikke har lyttet godt nok til de forklaringer som de har hatt. Mange føler at domstolene er for systemtro, og mange føler også at det er en mangel i systemet, altså at det mangler et sted hvor de som møter veggen i domstolene, kan henvende seg og få hjelp – kanskje ikke mer enn at de trenger å få forklart systemet, hvorfor dommeren tenkte slik, og hvorfor dommen ble slik. Kanskje domstolene heller ikke er gode nok til å veilede i etterkant. Rettshjelpordningene er under betydelig press. Det å gå til advokat koster svært mye. Gjenopptakelseskommisjonen er det mange som har mistet tilliten til. Mitt spørsmål er om Stortingets ombudsmann for forvaltningen kan få et økt og utvidet ansvar også når det gjelder disse problemstillingene.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-06-03:
Eg vil takke statsråden for svaret. Eg er sjølvsagt glad for at regjeringa no startar ein gjennomgang av motsegnsinstituttet, men eg føler at det er litt på overtid. Eg føler for så vidt at regjeringa er flinkare til å gjennomgå og leggje planer osv. enn å gjennomføre det som kjem fram av gjennomgangen. Det begynner jo òg å bli litt seint om ein skal få ned talet på motsegner i denne stortingsperioden. Det som kanskje er mest ille og som plagar kommunane mest, er dette med varsel om motsegner, og at enkelte fylkesmenn brukar dette for å kome i dialog med kommunane. Det er veldig uheldig, for det forsinkar mange prosjekt og planar i kommunane, og det skaper òg stor frustrasjon. Her har ein altså folkevalte organ som kan vedta planar, og så blir det stansa av Fylkesmannen. Ein kjem seg altså ikkje vidare, og det kan gå fleire år. Den lange tida og alle desse motsegnene gjer at det tar veldig lang tid å planleggje f.eks. bustad- og vegbygging, og det skaper frustrasjon blant lokalpolitikarane og spesielt blant innbyggjarane. Når det gjeld dette med fristar, trur eg det er ein god idé at ein har klare fristar. Dersom ein kjem med motsegner, må ein ha ein frist for kva tid ein skal gi ei tilbakemelding. Og om ein ikkje gjer det innan fristen, så fell det bort. Dette med at ein skal bruke formuleringa «så raskt som mogleg», føler eg igjen blir ei ny ueinigheit mellom kommune og Fylkesmannen om kva som er «så raskt som mogleg». Eg vil òg vise til dei tala som eg nemnde i stad når det gjeld Hordaland og Sogn og Fjordane. Når det gjeld regulerings- og byggjeplanar i Hordaland, blir altså 28,6 pst. møtt med motsegner, mens i Sogn og Fjordane er talet 7,3 pst. Statsråden snakka ikkje så veldig mykje om i kva grad det er enkelte fylkesmenn som er litt meir overivrige etter å kome med motsegner enn andre fylkesmenn – altså at det er nokre fylkesmenn som kanskje er flinkare til å gå i dialog med kommunane og finne løysingar, mens det då er andre som er flinkare til å kome med mange motsegner. Det treng ikkje å vere berre fylkesmannen, det kan vere heile administrasjonen og heile fylkesmannsembetet som er raskare med å kome med motsegner enn andre fylkesmannsembete er.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-06-03:
Eg vil takke dei som har hatt ordet i denne debatten. No er det jo slik at eg føler meg ikkje trygg på at det blir gjort noko med omsyn til talet på motsegner med den regjeringa som sit no. Det er jo trist, men det var ikkje direkte overraskande. Framstegspartiet er utolmodig. Vi vil ha motsegnene ned. I første omgang vil vi at Fylkesmannen si motsegnsrett skal avgrensast til lovlegheitskontroll. I neste omgang ønskjer vi å erstatte Fylkesmannen med ein forvaltingsdomstol. Det er mange grunnar til at vi vil ha ned talet på motsegner. Det eine er det som går på bustadbygging og vegbygging. Når det tek fire-fem-seks år å regulere eit areal til bustadbygging, er det for lang tid. Det skaper frustrasjon, og det fører også til at mange unge har problem med å komma inn på bustadmarknaden. Det andre er dette med at motsegner rett og slett er ein trugsel mot lokaldemokratiet. Framstegspartiet har tillit til lokalpolitikarane. Vi har meir tillit til at folkevalde lokalpolitikarar betre kan vurdere kvar det er føremålstenleg å byggje ut enn det ein embetsmann hos Fylkesmannen kan. Det å avgrense motsegnene, vengeklippe Fylkesmannen i første omgang, meiner vi vil vere ei styrking av lokaldemokratiet. Det siste gjeld byråkrati. Noreg har mykje byråkrati. Vi har hatt ei raud-grønn regjering som dei siste sju åra har løyst veldig mange – dei fleste – utfordringar med nye forbod, påbod og reguleringar. Det gjer at vi har bygd opp eit byråkrati i Noreg, samtidig som dei fleste land reduserer byråkratiet. Det at Fylkesmannen kjem med motsegner til ein kommune, fører med seg både ein enorm ressursbruk frå fylkesmannsembetet og ein enorm ressursbruk frå den enkelte kommune – som er nøydd til å bruke mykje tid og krefter på dette som dei kunne ha brukt til langt meir nyttige tenester til innbyggjarane. Det blei også sagt her frå representanten Toppe at vi må gå laus på komponisten og ikkje på dirigenten. Vi meiner sjølvsagt at det å gjere det enklare og avbyråkratisere – lage enklare lover, kutte ut nokre forskrifter og gjere dei enklare – vil vere eit viktig bidrag. Det er eg heilt sikker på at vi kan ta tak i dersom det blir eit regjeringsskifte etter haustens val.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-03:
Lat meg berre først seie at vi i vinter starta opp arbeidet med å gjennomgå motsegnsinstituttet. Det vart varsla i bustadmeldinga, som representanten heilt riktig sa. Det vil vere gjennomført i løpet av kort tid, for det er eit viktig arbeid som vi held høgt trykk på. Lat meg berre seie eit par ting til det siste innlegget. Det eine er noko eg er heilt einig i: Eg trur det er riktig å gå meir inn i praksisen ved dei enkelte embeta og sjå på dei ganske store variasjonane som er. Men mitt poeng er at eg trur ikkje ein kan vedta seg til betre praksis. Ein kan vedta nokre ting, som fristar, samordning og kven som skal ha ansvaret. Men det er ingen tvil om at det er interessant å sjå på dei ganske store forskjellane både i talet på motsegner og i praksis. Eg har merka meg at det fylket eg har vakse opp i, Sogn og Fjordane, ligg veldig bra an, men òg at Oslo og Akershus ligg veldig bra an på dette området. Eg ser òg av min dialog med fylkesmenn og kommunar at det er stor variasjon i korleis det vert jobba i dei enkelte embeta, og korleis dialogen mellom kommunar og embete er. Når det gjeld Hordaland, kan det som saksopplysning vere viktig å ha med seg at tala her i hovudsak er frå før noverande fylkesmann i Hordland kom til sitt embete – berre så det er sagt! Så er det eitt tema eg høyrer at eg og interpellanten kanskje har eit litt ulikt syn på, og det er spørsmålet om varsling av motsegner. Eg er heilt einig i at ein ikkje skal varsle motsegner for å kome i dialog med nokon. Det er ikkje sånn at ein kan ringe og varsle om motsegner berre for å få prate med folk. Det eg derimot meiner, er at det er ganske klokt at ein instans som ser at ein plan går i ei retning der ein trur at det vil verte fremja motsegner, heller varslar om det tidleg enn å vente. NVE går systematisk igjennom kommuneplanar og reguleringsplanar rundt omkring i Noreg for å sjekke mot flaum og skred, og fremjar ganske mange motsegner. Då må det vere mykje betre at dei med ein gong dei ser det, tek kontakt og seier at dei har informasjon om at bustadfeltet er planlagt i eit utsett område. Eller om fylkeskommunen ser at her er det planlagt noko i nærleiken av eit viktig kulturminne, melder dei frå om det på eit tidleg tidspunkt. Det same gjeld Fylkesmannen, med omsyn til dei ulike interessene dei har. Så mi oppfatning er at for å få gode prosessar er det mykje betre at ein tidleg finn eigna måtar å seie frå om motførestillingar på enn å vente, slik at dei kjem brått og i form av ei formell motsegn, med alt som følgjer med i ein slik prosess. Men det skal sjølvsagt vere når det er reelle dokumenterbare nasjonale interesser(presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-03:
Eg takkar for ein sivilisert og grei debatt. Representanten Hagesæter hadde ikkje så mykje tru på at det vart gjort noko med dette så lenge det var raud-grøn regjering. Sist eg sjekka med representanten Hagesæter, hadde han vel ikkje så veldig stor tru på at det vart gjort noko med noko som helst så lenge det var ei raud-grøn regjering – så det er ikkje så overraskande. Så eit par ord om sjølve debatten – først om sjølve motsegnsinstituttet. Kva er det? Det er embetsmenn og utnemnde folk rundt omkring i Noreg i mange ulike etatar som jobbar med å gjennomføre og sørgje for at det Stortinget har vedteke av politikk, vert følgt opp òg i lokale planar. Lat meg ta eit konkret eksempel på ein instans som fremjar ganske mange motsegner. Det er NVE. NVE går igjennom lokale planar, fremjar relativt mange som slår ganske tungt ut på statistikken. Ein viktig grunn, ein sentral grunn, til motsegnene er bygging i flaum- og skredutsette område. Etter mi oppfatning er det ikkje så frykteleg dumt at vi har det instituttet. Dersom eg forstår Framstegspartiet riktig i debatten, er dei imot motsegnsinstituttet. I så fall betyr det at NVE ikkje skulle seie frå når ein kommune foreslår å bruke det. Vel – eg trur det er heilt riktig at ein seier frå. Derfor er eg for at vi skal ha eit sånt institutt, men eg er òg for det arbeidet vi no gjer med å gjere det raskare og meir effektivt å gjennomføre prosessar og sikre at vi får motsegner når det er nødvendig og riktig, men ikkje i andre tilfelle. Den andre debatten som vi har hatt her, som har vist litt forskjellar, er spørsmålet om såkalla varsling av motsegner. Der slit eg òg med å forstå Høgre og Framstegspartiet sitt syn. Det må då vere betre at ein seier tidleg frå om ei motførestilling dersom NVE ser at her kjem det ein plan, her ligg det opp til eit bustadfelt eller eit næringsområde, og her viser vår statistikk at området kan vere flaum- og skredutsett. Det må då vere best at dei tek kontakt raskt og melder frå framfor å vente og så fremje ei formell motsegn. Dersom vi ønskjer god dialog og gode prosessar, er iallfall mi erfaring at i dei fylkesmannsembeta som har tidleg kontakt med sine kommunar, og som klarer å opprette ein reell samtale, ein dialog, om utfordringar i planar, går det mykje «smooth»-ere, går det mykje betre. Så oppsummert: Om kort tid kjem vi tilbake med dei endringane i både regelverk og praksis som regjeringa vil gjere i motsegnsinstituttet. Det trur vi er nødvendig for å sikre meir effektive planprosessar. Men dei menn og kvinner rundt omkring som arbeider med dette planverket, gjer eit viktig arbeid. Dei jobbar på oppdrag av Stortinget for å sørgje for at nasjonal politikk faktisk vert sett ut i livet, enten det dreier seg om strandsone, flaum og skred eller kva det skulle vere, rundt omkring i Noreg.