Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-02-25:
Jeg vil starte med å si at Norge har internasjonale forpliktelser som vi må følge, i Den europeiske menneskerettighetskommisjonens artikkel 3 og FNs flyktningkonvensjons artikkel 33. De vil gjelde uavhengig av hvordan vi innretter regelverket nå. Spørsmålet er om det vi gjør nå, bedrer rettssikkerheten for flyktningene eller ikke. Det må være utgangspunktet når vi skal oppfylle våre internasjonale forpliktelser – å sikre at flyktninger faktisk får en rettssikker og god behandling som beskytter dem. Det er SVs utgangspunkt i denne saken. Når det er så mange som flere hundre som får omgjort saken sin etter en omgjøringsbegjæring, forteller det at det er veldig mange som er i en situasjon der det er reell grunn til å gjøre om i den saken som har vært behandlet i flere instanser før. Det er grunnen til at vi går imot to av punktene i proposisjonen. Det første punktet, at man har en forenklet behandling i saker der det ikke er nye temaer inne i bildet, oppfatter vi for så vidt at er i tråd med dagens praksis. En omgjøringsbegjæring er jo slik at det skal være nye momenter i saken for at den i det hele tatt skal kunne tas opp. Men når det gjelder det å stille formkrav til en sak som skal behandles, mener vi det er et viktig prinsipp at de som har en sak de skal fremme, skal kunne fremme den uten å måtte ha hjelp av profesjonelle – altså at du sjøl skal kunne ivareta og fremme saken din. Det er mange som strever både med de formkrav som er der, og med språk og forståelse av regelverket. Det er viktig at man i en sak som kan være reell, ikke blir stoppet av at formkravet ligger der. Det må være sakens reelle innhold som avgjør om man skal få opphold eller ikke, og ikke om man har fylt ut skjemaet på riktig måte. Jeg er bekymret for at det nå skal få for stor vekt. Det andre punktet handler om kjent bosted. Der vil jeg vise til noen av de innsigelsene som har kommet fra høringsinstanser, og som lå i mindretallets innstilling i klagesaksutvalget, NOU 2010:12. Der vises det til at det av og til er veldig gode grunner til at folk ikke oppgir sin adresse. Det kan f.eks. være kvinner og barn som oppholder seg på krisesenter, det er flyktninger og asylsøkere som er utsatt for alvorlige voldstrusler og for organisert menneskehandel, det kan være fordi man har vitnet mot personer, og man kan være truet av internasjonal kriminalitet. Jeg så på nyhetene i dag at man er bekymret for at det skal komme spioner inn og søke asyl for å spionere på sine landsmenn og melde tilbake. Det kan være veldig gode grunner for folk til ikke å oppgi sin adresse. Jeg viser også til høringsinstansen Juss-Buss, som var i Stortinget og viste til konkrete saker som de hadde tatt opp, der personen hadde ukjent bosted, og der det viste seg at vedkommende hadde grunn til å få opphold, og fikk det. Grunnen til at vi går imot disse punktene, er at vi ser at flyktninginstituttets natur gjør at det å stille formkrav og stille krav til å oppgi bosted kan innebære en risiko for at en del av dem som faktisk har nye punkter i sin søknad som kan gi grunnlag for opphold, på grunn av de nye kravene som stilles opp nå, kan bli avvist. Det er utelukkende av den grunn. Vi ser også at det sendes mange omgjøringsbegjæringer. Derfor går vi med på det første punktet, som sier at hvis du ikke har noen nye punkter å komme med, kan man lage en forenklet behandling av dem. Det er åpenbart. Men disse andre kravene som nå stilles opp, mener vi gjør at situasjonen for noen av de mest utsatte asylsøkerne blir verre, og at rettssikkerheten derfor ikke blir godt nok ivaretatt.