Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-31:
Spørsmålet om innføring av oppløsningsrett i den norske grunnloven tilhører ikke de heteste temaene på den politiske dagsordenen. Så langt synes heller ikke spørsmålet å ha framkalt et tilstrekkelig bredt engasjement til at det har klart å samle nasjonalforsamlingens medlemmer om et forslag, selv om det jo er et betydelig flertall for å innføre en slik oppløsningsrett i Norge. Grunnen kan vel kanskje være at saken ikke synes viktig nok, eller tilstrekkelig viktig til at man prøver å samle seg om et forslag som kunne få flertall. Likevel, siden Norge visstnok er det eneste land blant parlamentarisk styrte stater som ikke har en eller annen form for oppløsningsrett, må vi jo spørre om dette virkelig er en alvorlig mangel ved vår konstitusjon. Når alle andre har det: Hvorfor har ikke vi det, til tross for at det norske demokratiet i andre sammenhenger framheves som det beste i verden? Jeg hørte nettopp representanten Inge Ryan også sa det, og ikke minst er dette et inntrykk vi sitter igjen med etter å ha hørt ikke så rent få 17. mai-taler i årenes løp. Kanskje dreier det seg derfor, når alt kommer til alt, om en liten skjønnhetsplett som våre grunnlovsfedre i farten ikke kom på å rette opp? Det skal ikke utelukkes at Kristelig Folkeparti en gang i framtiden vil gå inn for å innføre oppløsningsrett i en eller annen form i den norske forfatningen. Vi ser at det finnes argumenter for å ha en slik sikkerhetsmekanisme til rådighet i påkommende tilfeller. Når partiet likevel ikke finner å ville støtte noen av forslagene nå, er det i hovedsak fordi vi ikke har sett det store behovet for en slik ordning. Norge har et rimelig stabilt, velfungerende parlamentarisk demokrati, og det har gjennomgående ikke vært store problemer med å danne styringsdyktige regjeringer. Det norske parlamentariske systemet har fått tid til å sette seg. Det er viktig å understreke det. Å innføre et nytt element i et system som fungerer bra, er ikke uproblematisk. Særlig gjelder dette når det heller ikke foreligger ett gjennomarbeidet grunnlovsforslag som kunne samlet alle, eller de fleste, representantene. Oppløsningsrett framstår fortsatt som et fremmedelement i det norske parlamentariske systemet, ja som noe unorsk rett og slett. Så kan en ikke unngå å merke seg at begge de to foreliggende grunnlovsforslagene i hovedbegrunnelsen er motivert ut fra et ønske om å sikre seg mot å få mindretallsregjeringer med svak handlekraft, og også mot en utglidende tendens til stortingsregjereri, som det er blitt hevdet her i dag. Dette går nokså klart fram i starten av forslagene, at det er mindretallsregjeringer med svekket handlekraft man ønsker å gardere seg mot. Forslag om innføring av oppløsningsrett, i det ene forslaget også koblet sammen med innføring av såkalt investitur, eller innsettingsvedtak, skulle kunne sikre oss mot dette. Det er etter Kristelig Folkepartis mening en svakhet ved forslagene om oppløsningsrett at de framfor alt ikke er prinsipielt begrunnet, og at de ikke framkommer som et resultat av en mer omfattende prinsipiell, forfatningsrettslig gjennomtenkning, men at de kommer mer eller mindre som utslag av hva man opplever som en uheldig utvikling med mindretallsregjeringer med svekket handlekraft. Nå kan man ha ulike meninger om hvordan mindretallsregjeringer har fungert i Norge i de senere tiårene. For Kristelig Folkeparti er det imidlertid klart at erfaringen gjennom de siste 35 år tydelig viser at et land kan styres stødig, og at det kan fattes store og viktige beslutninger, også med mindretallsregjeringer. Norge er på topp i velstandsutvikling og et av verdens beste land å bo i. Det synes ikke som om en tradisjon med mindretallsregjeringer har virket som noen bremsekloss på denne utviklingen. Så er det riktig, som forslagsstillerne peker på, at Norge har tradisjon for at mange og aktive partier stiller lister ved valg til Stortinget. At vi har et mangfoldig partispekter, med mange vitale partibevegelser, må utelukkende ses på som et stort aktivum for landet. Dette fører naturligvis til at det blir mer krevende å få etablert flertallsregjeringer, eller koalisjoner, som forslagsstillerne peker på. Men derfra til å trekke den slutning at oppløsningsrett skulle være et middel til å gjøre det lettere å få dannet flertallsregjeringer, fortoner seg mer som en kortslutning. Vi får vel ikke nødvendigvis færre partier ved å skrive ut nyvalg. Det man kan oppnå, er et endret styrkeforhold mellom dem. Fra én side sett er utskriving av nyvalg et uttrykk for en slags resignasjon. I en situasjon hvor folkevalgte ikke klarer å bli tilstrekkelig enige, velger de like gjerne å sende ballen tilbake til velgerne og ber dem om å ordne opp i stedet. Men det betyr jo i høyden at man gir seg selv en ny sjanse. Det gis ingen garanti for at det blir lettere etter et omvalg. Man kan jo også risikere å rote det til enda verre. Kanskje er det da bedre å la Stortinget beholde presset på seg til å finne en løsning og gjøre som man gjør ved valg på ny pave: bokstavelig talt låse kardinalene inne til de har bestemt seg! Et forslag om å innføre investitur kunne tenkes å ha en disiplinerende effekt. Nå foreligger det ikke noe forslag om kun investitur, så det er ikke noe tema å gå videre på i debatten. Jeg tror nok også jeg ville ha tilføyd at et slikt forslag har andre og mer uheldige konsekvenser som det ville være naturlig å gå nærmere inn på om det hadde vært et forslag om det. En lang tradisjon med mindretallsregjeringer kan selvsagt lett føre til at man til slutt tror at det er slik det skal være. Representanten Svein Roald Hansen hadde en visitt til Kristelig Folkeparti i denne forbindelse. Jeg mener ikke man bør fristes til å idyllisere mindretallsregjeringer – la meg nå si det. Vi innser absolutt at en flertallsregjering kan ha fordeler, bl.a. ved at ansvarsdelingen mellom storting og regjering blir klarere, og man får mer forutsigbare forhold ved at man unngår usikkerhet rundt hvorvidt et forslag fra en regjering blir vedtatt eller ikke. På den annen side stilles det også spesielle krav til hvordan en flertallsregjering bør forholde seg til Stortinget og passe på at Stortingets makt og innflytelse ikke blir svekket. Det er forståelig – la meg også si det – at når en flertallsregjering, utgått fra flere partier, har vært gjennom intense interne prosesser for å komme fram til kompromissløsninger, kan den stå i fare for å bli bortimot immun mot å foreta selv mindre justeringer når sakene kommer til Stortinget. Det er uheldig dersom dette medfører at bredere politiske løsninger forhindres også i saker hvor det ville ha vært en fordel for landet at flere partier stilte seg bak et vedtak. Saksbehandlingen og debatten flyttes fra en mer åpen dialog mellom Stortinget og regjeringen til mer lukkede prosesser i regjeringskvartalet. Det er også uheldig hvis dette medfører at organisasjoner, institusjoner og enkeltpersoner som kanskje inviteres til høringer i en sak, ikke opplever at det har noen hensikt å komme med synspunkter, fordi saken er avgjort allerede før den er lagt fram. Dette fører til mangel på åpenhet, og at kunnskapene om sakene blir mindre, noe som gir et mer lukket beslutningssystem som resultat. Fra tid til annen kan også slike beslutningssystemer etterlate en opplevelse av arroganse, selv om det ikke er tilsiktet. Alt i alt står vi oss på å erkjenne at intet system er perfekt, og at det kan være fordeler og ulemper knyttet til ulike alternativer, men at det til syvende og sist handler om å være åpen, lyttende og framfor alt søke løsninger som kan framstå som mest mulig robuste. Det gjelder generelt og framfor alt i saker som har med Grunnloven å gjøre.