Michael Tetzschner (Høyre), 2012-06-07:
Det er utmerket når Stortinget ligger foran sin timeplan. Det kan jo komme som en overraskelse, selv på en saksordfører som har gledet seg veldig til denne saken. Dette er en sak som ikke har avstedkommet de store forskjeller og utdypning av motsetninger i komiteen. Slik sett kunne vi bare latt saken passere. Men jeg synes at saken gir anledning til ettertanke på et par punkter. For det første er den nåværende plan- og bygningsloven rykende fersk, og man får allerede, etter drøye to år, et behov for å justere plan- og bygningsbestemmelsene til den praktiske virkelighet. Nå er det utmerket at man gjør dette, men for noen av oss er det samtidig et symptom på – med hensyn til det samlede regelverket som gjelder arealdisponering, og også det mer bygningstekniske, som denne saken dreier seg om – at man etter hvert har kommet i den situasjonen at det beste blir det godes fiende. Man ønsker – og i politikken har man lett for å tro – at man gjennom lovverket kan lovfeste ideelle tilstander. Så viser det seg at disse byggeforskriftene ikke er så glimrende når det gjelder tiltak som retter seg mot eksisterende bebyggelse, og så gjør departementet den vurderingen, som vi deler, at man må ta utgangspunkt i den virkeligheten som er, og man må altså lempe litt på kravene – og det er i grunnen dette det gjelder – og det vil altså si at man kan fravike de ideelle bygningstekniske bestemmelsene hvis man står i fare for ikke å få utnyttet restbebyggelsen på en god måte. Dette handler altså både om et forsvarlighetskriterium og et nødvendighetskriterium, samtidig som disse tekniske forskriftene også kan påføre huseieren, eller den som står for tiltaket, uforholdsmessige kostnader ved å oppfylle dagens tekniske krav. Jeg tillater meg å bringe forsamlingens erindring over på at man i et lignende tilfelle måtte gjøre et lignende tilbaketog. Da tenker jeg på den oppmykingen som kom fra regjeringen også når det gjaldt de ideelle krav, nemlig universell utforming – kravet om absolutt tilgjengelighet – som også uten unntak skulle gjøres gjeldende for studentboligene. Der var det slik at når studentsamskipnadene kunne påvise at dette medførte store kostnader og faktisk ville hindre en del studentboliger i å bli tilgjengelig for studentene, var man så fornuftig at man kom tilbake med en 20 pst.-regel, der man hadde hatt en 100 pst.-regel. Jeg tror det kommer mer av dette. Så i denne saken – som kanskje ikke skulle innby til den store revolusjonen av bygningstekniske forskrifter eller planverket ellers – vil vi fra vår side si at vi ser denne saken som et symptom på at man har gått for langt i å detaljregulere gjennom lover og forskrifter, slik at det alminnelige, praktiske hverdagsliv ikke kan utnytte de boligressursene vi har. Vi lever i en tid der vi burde være mer opptatt av at man kan utnytte de samlede boligressursene og passe på at man ikke stiller så ideelle krav at boliger, eller bygninger, går ut av bruk fordi det blir uforholdsmessig dyrt å oppfylle de ideelle krav. Vi har jo en bedriftskultur her i huset for ikke å støtte forslag man egentlig kunne tenke seg å støtte. Det fine ved det er at det ikke behøver å tolkes i det vide og brede når man da ikke slutter seg til alle forslag. Men fra Høyres side har vi kommet til at vi godt kan stemme for de tre første forslagene fra Fremskrittspartiet når saken kommer frem til votering. Vi vil da altså ikke stemme for forslagene nr. 4, 5 og 6, og det syvende er jo et prosessforslag. Dermed har jeg klargjort Høyres syn på saken. Jeg vil også rette en takk til representanten Magnusson, som trådte inn i saksordførerens sted på en utmerket måte.