Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-04-28:
Først vil jeg si at innleggene fra de ulike partiene viser at det er en bred plattform som støtter det norske engasjementet i Afghanistan, det oppdraget vi har påtatt oss, det vi gjør militært, det vi gjør sivilt, og jeg oppfatter også alle hovedanalyser når det gjelder det politiske bidraget. Det er viktig for Norges rolle internasjonalt å ha denne støtten, og det er også viktig for våre kvinner og menn i uniform og sivilt at de kan føle den støtten hjemme fra Norge. Det er det viktig å understreke i denne debatten. Så vil jeg svare på noen av de spørsmålene som er kommet. Komiteens leder mente at min redegjørelse var lite fremadskuende. Det er jo et syn jeg får respektere. Mitt forsøk på å være fremadskuende var å vektlegge kriterier for transisjon, overføring av ansvar til afghanere, både på det sikkerhetsmessige området med hær og politi og når det gjelder hvordan man politisk kan sette afghanerne i stand – at de selv kan bli i stand til å styre Afghanistan. Jeg tror det er en vanskelig og til dels farlig eksersis å stå her og vurdere ulike scenarioer, om amerikanerne trekker opp eller trekker ned. For to år siden var den amerikanske holdningen at de hadde liten interesse for Faryab-provinsen, hvor vi har vært i mange år. Så gikk det noen måneder, og nå er amerikanerne til stede med militært personell i Faryab-provinsen. Vårt mål må være å holde en nær dialog med USA som alliert, med våre ISAF-partnere og ikke minst med den regionale kommandoen i nord, slik at vi ser utviklingstrekk der i sammenheng. Så vil jeg også advare mot å fremstille det slik at Faryab er norsk provins. Det er et ISAF-ansvar i Faryab som Norge er med på å løse. Derfor må vi også ansvarliggjøre og forplikte våre partnere med hensyn til at den provinsen, som andre provinser, må finne en god løsning. Når det gjelder koordinering av sivil og militær innsats, tror jeg egentlig at uenigheten er mindre enn den ofte fremstilles som. Mye av det representanten Eriksen Søreide sa, er jeg helt enig i. Vi trenger koordinering, vi trenger å skape rom, vi trenger å beskytte sivile, og vi trenger momentum i utvikling. Og det er tilfeller der sivile ikke kan nå fram med hjelp, enten de er frivillige organisasjoner eller de sivile myndighetene i et område, hvor det militære vil kunne levere livsnødvendig hjelp, humanitær bistand osv. Men det å tenke utvikling ved at de militære får en rolle som varer i tid, det tror jeg vi har lang erfaring for er en dårlig løsning. I Faryab-provinsen – som vi har mye erfaring fra – er målet å arbeide med de regionale myndighetene slik at de tar et helhetlig ansvar i Faryab, og ikke utelukker enkelte deler av provinsen fordi det bor enkelte befolkningsgrupper der. Der tror jeg det er viktig å holde et klart prinsipp om at vi ikke har en sammenblanding av roller. Så har vi nå etter mitt skjønn en god samordning på dette området. Vi har en sivil koordinator fra 2009, som er sidestilt med den militære PRT-sjefen. Bistanden vår for øvrig koordineres fra ambassaden i Kabul, i nært samarbeid med Utenriksdepartementet. Denne bistanden vil bli evaluert, som jeg sa i min redegjørelse. Jeg kan ikke være enig i at denne bistanden er fragmentert. Tvert imot har vi forsøkt å konsentrere, følge afghanske prioriteringer og satse på noen områder der vi har erfaring: skoler, styresett, landsbyutvikling og det humanitære feltet. Den norske bistanden har vært kjennetegnet ved at den også har vært fleksibel, den har vært i stand til å svare på utfordringer som kommer. Så er 750 mill. kr et betydelig beløp. Denne regjeringen økte det beløpet ganske betydelig. Samtidig er det viktig å sette det i en kontekst. Som jeg var inne på, er samlet bistand til Afghanistan opp mot 300 mrd. kr gjennom disse årene – over 200 av dem er fra USA og rundt 5 fra Norge. Det gir iallfall et bilde av at det vi bidrar med, må ha effekt, selvfølgelig, og så må det sende politiske signaler om retning – hvilken vei vi går. Så kan jeg si til representanten Skei Grande: Ja, vi står for ting. Og som jeg sa i min redegjørelse, vi holder afghanske myndigheter ansvarlig for å leve opp til sine internasjonale menneskerettighetsforpliktelser: demokrati, respekt for kvinner osv. Poenget i min redegjørelse var at statsbyggingsprosjekt ikke er det selvstendige målet for vårt nærvær. Men å bidra til bygging av stat er et middel for å nå målet, nemlig at Afghanistan kan stå på egne ben, ikke ha et oppmarsjområde for terror, og ikke representere en trussel for naboer og seg selv. Til sist vil jeg si at jeg tolket representantene fra Høyre og Fremskrittspartiet litt slik at man fortsatt har et veldig fokus på den militære komponenten. Den er veldig viktig, og det er viktig at vi får dette til å stemme, at vi jobber godt med våre allierte, at vi løser våre militære oppdrag, som er en del av det å sette afghanerne i stand til å ta det ansvaret. Men fortsatt er det slik at den store utfordringen for Afghanistan er å finne den politiske løsningen. Det er det som kommer til å sette en sluttstrek for det internasjonale nærværet militært, og det er det som kommer til å være startskuddet for at Afghanistan kan leve i fred og stabilitet.