Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-06-16:
Finansmarkedsmeldinga handler om forutsetninger og utsikter for finansiell stabilitet i Norge. Jeg vil starte med å minne om at i en markedsøkonomi er det viktig å holde fram normalsituasjonen for pris på penger, nemlig at det skal koste å låne og det skal lønne seg å spare. Det bør ikke være noen politisk konkurranse om å gjøre seg populær ved å fornekte denne hovedlinjen. Som jeg sa i mitt forrige innlegg, har vi nå en lav rente på grunn av vår konkurranseevne og behovet for å holde verdien av norske kroner nede. Folks sparing og opptak av lån påvirkes sterkt av realrenta etter skatt. Skatteregler er derfor viktig, og det er et nasjonalt anliggende. Det er en samlet komité som er bekymret over at stadig flere hushold i Norge har en gjeldsbelastning som gjør dem sårbare for høyere renter, økt ledighet og fall i boligprisene. Det er viktig å ta fram i det offentlige ordskiftet. Når det gjelder regelverkprosesser etter finanskrisen, er den store diskusjonen de bankene som har en implisitt statsgaranti eller som i mange land kalles Too big to fail. Det er et viktig arbeid som pågår internasjonalt på dette området, bl.a. i Bank for International Settlements i Sveits. Det vi skal være klar over, er at når krisen har blitt noe mindre, kommer motkreftene tilbake med stor kraft for å sikre at det ikke gjøres endringer, slik at risikoen kan opprettholdes fordi det gir størst avkastning for dem som tenker på den måten. Banker med implisitt statsgaranti, altså banker som oppnår rimeligere finansiering i obligasjonsmarkedet på grunn av bedre kredittvurderinger enn uten statsforventingene, er drøftet i Finanskriseutvalget. Finanskriseutvalget pekte på at det største finanskonsernet i Norge, DnB NOR, har en implisitt statsgaranti verdt mellom 1 mrd. kr og 4 mrd. kr. Det er oppsiktsvekkende at alle partier, unntatt Høyre, i en merknad sier at en «viser til at den implisitte statsgarantien kan sees på som en statlig subsidie.» Språk er makt. Her velger Høyre som det eneste partiet ikke å kalle denne implisitte statsgarantien ved sitt rette navn. Det er for øvrig interessant at komiteens flertall, regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti, viser til at det i mange land er en debatt om finansinstitusjonene skal betale for kostnadene forbundet med myndighetenes hjelpetiltak til bank- og finanssektoren. Dette er en viktig debatt. Debatten i Norge har i stor grad gått på ikke markedstiltak, altså stabilitetsavgift og moms på finansielle tjenester, som er viktig og svært aktuelt, men en bør også se på regulatoriske krav som på en markedsmessig måte gjør det mer kostbart for finansinstitusjonene å ta stor risiko. Det var dette som var bakgrunnen for krisen – regulatoriske krav som følger markedet til enhver tid, som altså gjør at prisingen blir korrekt. Det er et tiltak som må drøftes grundigere, og jeg vet det er miljøer i Norge som er svært opptatt av det. Når det gjelder egenkapitalkravene til finansinstitusjonene, har Norge større muligheter enn andre land til sjøl å vurdere og fastsette egnede egenkapitalkrav. Jeg vet at tidligere, før finanskrisen, var det en politisk kultur at vi stadig skulle svekke egenkapitalkravene. Vi så hvordan det gikk. Det er derfor bra at det i innstillinga påpekes at vi har større muligheter til å fastsette dette, og det må framstilles som en konkurransefordel for våre finansinstitusjoner ved at det er tryggere å samhandle med dem fordi de har en tryggere basis i sin egenkapital. Det er interessant at når det gjelder innskuddsgarantiordningen, så får en stadig større oppslutning om den norske fordi nettopp det medvirker til en slik stabilitet. Helt til slutt til Det internasjonale pengefondet. Der er det også en svært sentral merknad fra alle partier, unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, som sier at Det internasjonale pengefondet skal ikke på ideologisk grunnlag framsette krav om privatisering og liberalisering når fondet velger å gi lån til stater. Det er viktig. Det er sterkt av Høyre og Fremskrittspartiet å si at Det internasjonale pengefondet kan på ideologisk grunnlag framsette krav om privatisering og liberalisering. Dette gjelder da i stor grad offentlige infrastruktur, som er helt sentralt for å få et velfungerende samfunn, og som i mange tilfeller er monopolvirksomhet, som dermed en privat aktør kan ta ut en monopolfortjeneste på.