Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2010-02-04:
Etter å ha hørt komitéleder Erikssons innlegg i starten på debatten er det sannelig påkrevd å få fram noe av historien bak dagens AFP, avtalefestet pensjon, som så dagens lys for over 20 år siden, og, som det het den gangen, skulle være en ordning for sliterne. Det var i utgangspunktet en ordning for sliterne i privat sektor. For hva var situasjonen? Jo, i privat sektor hadde en ingen andre muligheter til å gå av med pensjon før 67 år enn med uførepensjon. Det var altså arbeidstakere i Norge som hadde jobbet i 40, 45 og opp til 50 år, og som endte de siste åra med uførepensjon – et uverdig system. Så fikk vi AFP. Alderen ble gradvis satt ned til 62 år, som gjorde at skogsarbeidere, industriarbeidere, bygningsarbeidere, renholdere og andre kunne avslutte et langt yrkesliv på en verdig måte. Etter hvert kom noen tilsvarende ordninger også i offentlig sektor, og alderen ble satt ned til 62 år både i privat og offentlig sektor. AFP har vært en målrettet ordning. Mange undersøkelser viser jo det. Husk også at ordningen har vært finansiert av arbeidsgiverne og av arbeidstakerne sjøl, som faktisk ga avkall på lønnstillegg i flere lønnsoppgjør i privat sektor for å være med på delfinansieringen av AFP. I tillegg har staten bidratt. Alle tre parter har bidratt. Det er altså en avtalefestet ordning. Og det er helt frivillig om en ønsker å delta i det organiserte arbeidslivet. Så får vi en ny pensjonsreform fra 2011, hvor hele pensjonssystemet endres. I dag er det slik at en først har avtalefestet pensjon fram til 67 år, og så trer alderspensjonen i folketrygden inn. I det nye systemet blir tenkningen helt motsatt. Alle i folketrygden kan ta ut alderspensjon fra 62 år, og så kommer AFP i tillegg. Derfor må regelverket endres. Det er det Stortinget nå i dag må gjøre, som en følge av det partene i privat sektor ble enige om i lønnsoppgjøret i 2008. Dagens behandling er en veldig viktig brikke i pensjonspuslespillet. Vi får nå et nytt system. Staten betaler en tredjedel av AFP-kostnadene og arbeidsgiverne to tredjedeler. Fremskrittspartiet foreslår at det statlige bidraget til ordningen skal utvides til å gjelde alle pensjonister. Da må jeg virkelig stille spørsmålet: Hva skjer da med dem som jobber i bedrifter uten tariffavtale? Hvis staten skal betale en tredjedel, hvem skal betale resten? Skal staten da betale fullt for dem – apropos diskusjonen om forskjellsbehandling – eller skal de arbeidsgiverne tvinges til å innbetale to tredjedeler til en ordning som de i utgangspunktet ikke er med på fordi de ikke er organisert i en av arbeidsgiverorganisasjonene? Dette henger ikke på greip, og det er ikke første gang vi virkelig ser hva Fremskrittspartiet mener i pensjonsspørsmål. En sier én ting og gjør noe annet i praksis. Tenk, Fremskrittspartiet er altså imot den nye folketrygden som vi får fra 2011, hvor folk nå gradvis kan trappe ned eller gå helt av ved 62 år, få AFP i tillegg og i tillegg jobbe så mye en vil! Det er Fremskrittspartiet imot! Fremskrittspartiet sa før det siste stortingsvalget at de var de fagorganisertes parti. Fremskrittspartiet var lei av at LO samarbeidet med bestemte partier, fordi Fremskrittspartiet var et like godt talerør for arbeidsfolk og fagorganiserte. Jammen sa jeg smør! Det er i navnet – og i alle fall ikke i gavnet. I dag bør det gå ut bud til alle landets arbeidsfolk, alle landets fagorganiserte, som forteller hva Fremskrittspartiet foreslår og stemmer for i dag.