Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2013-01-24:
Formålet med undersøkelsen har vært å vurdere i hvilken grad modellen med partnerskap mellom stat og kommune fungerer hensiktsmessig og i tråd med de føringer Stortinget ga i forbindelse med Nav-reformen. Undersøkelsen omfatter 2010 og 2011. Dette er for svært mange av oss mer enn krevende. Jeg har lagt merke til at de hovedfunn som Riksrevisjonen har kommet med, er forsiktige – for meg litt usikre. Det er utrolig krevende å få overhøyde over temaet og greie å kraftsamle på de områdene som det er vesentlig å få gjort noe med. Nav har – som andre har vært inne på – ansvaret for over 300 mrd. kr. Det er helt avgjørende at Nav fungerer hver dag med tanke på alle de menneskene som trenger Navs hjelp og ytelser. Bare driftskostnadene i Nav er på om lag 11 mrd. kr, eller på nivå med all budsjettstøtte til norsk jordbruk. Det er svære ting vi snakker om. Riksrevisjonen er for meg altså forsiktig i sin beskrivelse. Jeg fornemmer at her er det svært krevende å se hva som er nødvendig for å forbedre etaten, slik at flere blir fornøyd, og flere mennesker kommer i en bedre livssituasjon. For som representanten Marit Nybakk var inne på, er det mange ting som bør bli bedre. Jeg skal ikke gå inn på så mye, men et tema som møter meg veldig ofte når jeg har kontakt med Nav gjennom mennesker som jeg prøver å bistå, er det faktum at det i 2008 ble etablert forvaltningsenheter. Intensjonen var god. De lokale Nav-kontorene skulle derigjennom frigjøre tid for å yte full oppmerksomhet til sine kjerneoppgaver – oppfølging av brukerne. Men vi vet jo alle at det å følge opp brukerne innebærer at du må ha personer som har erfaring og kompetanse på et rimelig bredt område, og et helhetsperspektiv både når det gjelder det sosialfaglige, i mange tilfeller, og det økonomiske. Mange i etaten har et ønske om å tilbakeføre kompetanse til førstelinja. Førstelinja er de menneskene som sitter i skranken, eller de som velger å besøke de menneskene som skal hjelpes der hvor de bor. Det er helt vesentlig at menneskene i førstelinja har den nødvendige erfaringsmessige robusthet slik at de kan framstå med tillit, og at man kan greie å få framgang i sakene, noe som er utrolig vanskelig i mange tilfeller. Her har man et system med to styringslinjer. Flere påpeker behovet for én styringslinje. Hvis kommunene i større grad kunne bli mer involvert i saker som har med Nav å gjøre, f.eks. for de som har redusert arbeidsevne, eller de som har en kombinasjon av problemer med rus og psykiatri, ville det – ut i fra min erfaring – være helt riktig. Både det administrative og det politiske systemet i kommunene må mer med. Samspillet og den styringslinja som Nav har, må forsterkes på dette området slik at man får et større eieransvar for det hele. Det som for meg framstår som noe av det viktigste og mest krevende i Nav, er nemlig det å få mennesker inn i en arbeidssituasjon med den arbeidsevnen de har – for derved å gi dem den sjøltillit og den sjølfølelse som det innebærer – og det å rette opp og forbedre situasjonen for dem som sliter med rus og psykiatri. Samspillet som må til mellom offentlige etater og frivillig sektor, kan ikke undervurderes. Det er også en del av organiseringa av Nav. Man må i større grad tenke gjennom hvordan man kan samspille med ressurspersoner og ressursorganisasjoner i lokalmiljøet som kan medvirke til å ta et delansvar for å hjelpe vedkommende som trenger offentlig bevågenhet for å få et bedre liv. Dette er noe vi må fokusere sterkere på, for det viser seg jo at det offentlige på egen kjøl ikke makter å ta den enorme utfordringa som de mange livssituasjonene vi her snakker om, innebærer, og som er svært krevende. Til slutt: Dette er overordentlig viktig. Det er svært vanskelig. Riksrevisjonens rapport er forsiktig, noe som vel er et resultat av at oppgavene er svært uoversiktlige, svært vanskelige å se helheten i, og det er hele tida en dynamisk utvikling som det er vanskelig å ha overhøyde på.