André Oktay Dahl (Høyre), 2002-03-07:
I løpet av få år har foruroligende mange unge blitt uføretrygdet, og ulike generelle tiltak har blitt satt i gang for å redusere antallet uføre. Det kan synes som om tilgangsraten også har sunket noe den senere tid, men vi er fortsatt i den paradoksale og ikke minst triste situasjon at på den ene side skriker samfunnet etter arbeidskraft, mens det på den annen side potensielt finnes over en million mennesker som enten burde kunne føres tilbake til arbeidslivet eller kanskje også arbeide mer, herunder mange unge. Fra alle kanter får vi rapporter om at det har vært en markert økning i psykiske og sammensatte psykososiale problemer, noe som er årsak til at flere unge uførepensjoneres. På vegne av Høyre og i forbindelse med vår fraksjon i en annen komite – kontroll- og konstitusjonskomiteen – og dens arbeid med Riksrevisjonens Dokument nr. 3:3 Revisjonens undersøkelse om uførepensjon og yrkesrettet attføring, har jeg foretatt en liten rundreise til en del lokale trygdekontorer og Aetat-kontorer. Signalene om at vi nå begynner å se toppen av isfjellet når det gjelder sosiale konsekvenser for partydop-generasjonen, er relativt klare. Et annet tydelig signal har vi fått fra funksjonshemmedes organisasjoner. Det synes som om en del Aetat-kontorer lokalt undertiden fokuserer for mye på den enkeltes fysiske og psykiske begrensninger fremfor funksjonsevne, og at kontorene også preges av mangel på kompetanse i forhold til de nye, unge brukerne. Når en enstemmig kommunalkomite i sin innstilling til denne konkrete sak mener at det kan gjøres mer for å stimulere arbeidslivet og Aetat til i fellesskap å finne nye alternative løsninger for ungdom som faller utenfor skole og arbeidsliv, må man ha et viktig bakteppe klart for seg: Aetats kontorer er preget av bl.a. stor turnover, et lite fagmiljø, en vanskelig rekrutteringssituasjon, og at mye tid går med til å drive internopplæring av nyansatte, Det må nødvendigvis gå på bekostning av det viktige utadrettede arbeidet man etterspør. I de tilfellene hvor skole, Aetat og næringsliv har gått sammen, har dette ofte fungert over all forventning, men det krever mye i form av tidsbruk og ikke minst i form av ressursbruk. Også for Høyre er det viktig å fokusere på at en sterk rådgivningstjeneste både i grunnskole og i videregående opplæring er et viktig forebyggende tiltak. Satt på spissen er det et problem i dag at rådgiverstillinger ved flere skoler er besatt med personer på en lav stillingsbrøk, og som i tillegg undertiden er, noe kraftig sagt, halvstuderte røvere fra Blindern – for øvrig uten selvfølgelig å trekke paralleller til noen av oss yngre representanter i denne sal. I likhet med avdekket kompetansemangel hos Aetat er det klart at jo smalere kunnskaps- eller erfaringsbakgrunn saksbehandler eller rådgiver har, desto mindre forutsetninger har disse for å finne individuelle opplegg fremfor standardopplegg til den enkelte, selv om regelverket for å gjøre dette til dels er på plass. Høyre vil imidlertid ikke uten videre i herværende sak legge til grunn at det er noen direkte kobling mellom problemene som Reform 94 har medført, og økningen i antallet yngre uførepensjonister, men vil selvfølgelig følge utviklingen og vurdere denne nøye. I den sammenheng er det grunn til å gjenta det som er sagt flere ganger tidligere, nemlig at mulighetene for avvik fra hovedmodellen må etableres og benyttes på en langt mer fleksibel måte. I mitt eget hjemfylke, Akershus, har vi nettopp hatt dette til behandling, og regelverket viser ganske tydelig at rammene for forsøk eller tilpasninger ikke er så snevre som en del skoleadministrasjoner later til å tro. Når det gjelder SVs Dokument nr. 8:72 om å fremme forslag om endringer om å få iverksatt en mer fleksibel gjennomføring av yrkesopplæringen, synes jeg dette er et bra initiativ. I den sammenheng er jeg også glad for de signaler statsråd Clemet har gitt når det gjelder Regjeringens arbeid. Avslutningsvis jeg trekke frem noen andre problemstillinger vi får rikelig med tid til å diskutere i forbindelse med senere saker, nemlig at ulikheter i vurderingen hos sosialetat, Aetat og trygdekontor hva angår regelverket og organisasjonsstrukturene disse etatene skal arbeide innenfor, kan bidra til at arbeidet for å motvirke at unge blir uførepensjonister, blir skadelidende. I tillegg mangler man et helhetlig rapporteringssystem. I pakt med Stortingets vedtak av 14. desember 2001 utreder nå Regjeringen hvorvidt en felles etat med ikke minst et felles regelverk kan avhjelpe disse systemsvakhetene og muliggjøre at ressurser som i dag er spredd på ulike pengesekker og instanser, kan brukes på en bedre måte og gjøre at unge mennesker som vi vet kan og vil både jobbe og få seg en utdanning, gjør nettopp det fremfor å bli passive stønadsmottakere. Til slutt til foregående taler, som mente at samfunnet var blitt for konkurranseorientert og for individorientert. Hovedproblemet i norsk skole i dag er at skolen i for liten grad er individorientert. Det gjør at konkurransen blir fiktiv ved at elever med ressurssterke foreldre overlever, og de uten ressurssterke foreldre henger etter.