Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-03-26:
Først honnør til representanten Sundsbø for å fokusere på kultur, helse og frivillighet. Det er temaer som også Kristelig Folkeparti er opptatt av. Det er ikke vanskelig å si seg enig med interpellanten i at frivillig sektor representerer en sentral ressurs i samfunnet, en ressurs som nok også kunne utnyttes enda bedre i samspill med det offentlige. Representanten Sundsbø tar til orde for en helhetlig frivillighetspolitikk. Det har vært tatt til orde for en slik helhetlig frivillighetspolitikk også tidligere. Det har vært lagt fram flere frivillighetsmeldinger i årenes løp, og det har vært tema i mange diskusjoner, også her i Stortinget. Man har etter hvert gått så langt som å legge koordineringen av det frivillige arbeidet til ett departement og kalt det Frivillighetsdepartementet. Og man opererer med en frivillighetsminister, hører vi. Det skjedde allerede i 2004. Hvis interpellanten med en helhetlig frivillighetspolitikk vil prøve å tvinge det frivillige arbeidet inn i én form og samle alle organisasjoner, tiltak og aktiviteter inn under én enhetlig overskrift, «Frivillighet», er ikke jeg sikker på om det er så hensiktsmessig. Utfoldelsen av frivillighet foregår nemlig på så mange forskjellige måter og på så ulike arenaer at de kanskje ikke bør samordnes under én paraply. Det er forskjell på den frivillighet som utfolder seg i regi av eksempelvis en stor humanitær organisasjon, og – la oss si – i regi av et musikkorps, for den saks skyld. Derimot har man til nå valgt å se tilskudd til frivillige organisasjoner i første rekke som en del av sektorpolitikken. De frivillige organisasjonenes arbeid har blitt sett i sammenheng med og som en del av ett politikkområde. Mange av de frivillige organisasjonene har spilt en viktig rolle, som også statsråden var inne på, nettopp i utviklingen av den norske velferdsstaten på ulike områder, f.eks. innen helse og omsorg. Sektortilhørigheten har derfor gitt organisasjonene status som betydningsfulle samarbeidspartnere til offentlige myndigheter. De spiller fortsatt viktige roller i kampen for ulike interesser og som korrektiv til statlig politikk på de ulike arenaene. En samling av tilskuddsordninger i ett departement og redusert vekt på sektorspesifikke støtteordninger ville dessuten ha representert et brudd med de historiske båndene til staten og den rollen organisasjonene har hatt som viktige samfunnsaktører og nasjonsbyggere. Derfor er det ikke sikkert at det frivillige arbeidet vil være tjent med at dette skjer. Kanskje er det andre grep som er langt viktigere. Jeg tror en av de erfaringer som mange som driver med frivillig arbeid, har gjort de senere år, er at mye tid går med til å fylle ut søknadsskjemaer og til å finne fram til prosjekter som det er mulig å søke om penger til. Dersom man hadde blitt spart for alt dette, kunne man heller brukt tiden på det man egentlig ville gjøre, nemlig å utføre frivillig arbeid. For en del år siden begynte man i Norge en omlegging av politikken når det gjaldt tildeling av pengestøtte til frivillig arbeid. Det ble hevdet at tildeling av støtte til foreningsdrift førte til passivisering. Organisasjonsfolk gikk og hevet støtte, trodde man, og så ble det med det. Dermed snudde man helt om og gikk over til i større grad å yte støtte til tidsavgrensede prosjekter. Etter hvert svingte så denne pendelen helt over til den motsatte ytterlighet, til det kun å gi prosjektstøtte. Det førte igjen til at det viktigste i en organisasjon ble kunsten å fylle ut skjemaer. Derfor, når man nå bebuder en ny frivillighetsmelding, som man har gjort i dag, bør man nettopp ta tak i dette: mer av støtten til driftsstøtte. Frivillige organisasjoner, frivillig arbeid og dugnadsinnsats utgjør en enorm kraft i samfunnet. Sammenhengen mellom frivillighet, kultur og helse, som interpellanten også peker på, er velkjent og uomtvistelig. Det er da prinsipielt viktig å understreke at først og fremst har kultur og frivillig innsats en egenverdi, dvs. en verdi i seg selv. At det så også bidrar til å styrke mange andre verdier, er selvsagt. Det blir gjerne understreket at foreninger og organisasjoner er viktige som demokratiske aktører. Frivillige organisasjoner blir ofte kalt skoler i demokrati. Og så er jo organisasjonene meningsfylte, identitetsskapende fellesskap. Bånd til andre mennesker er en forutsetning for å bli formet som et sosialt vesen og for å få en identitet. Alt dette påvirker naturligvis også helsen. Så har det en egenverdi at folk ønsker å gjøre en innsats for andre. Det er flott at mennesker gir av sin tid og sitt engasjement til andre eller en sak de brenner for. Det er en verdi som det er verdt å støtte opp under.