trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Jeg viser til at det har vært en diskusjon rundt at andelen asylsøkere som får innvilget asyl, er forholdsvis lav i forhold til andelen som får opphold på humanitært grunnlag. Jeg tror det er riktig at vi ikke nå tar stilling til en eventuell utvidelse av flyktningbegrepet slik det blir praktisert i dag. Vi vil altså fra flertallets side avvente det til lovutvalgets arbeid er klart, og vil da komme tilbake til det spørsmålet. Det andre temaet som jeg har lyst til å knytte noen korte merknader til, er behovet for en gjennomgang av regelverket for å beskytte mot kjønnsbasert forfølgelse. Det har i vår vært en stor debatt om kjønnsbaserte spørsmål knyttet til innvandringspolitikken. Det er viktig at vi har et regelverk som sørger for en slik beskyttelse. Fra Arbeiderpartiets side er vi positive til Regjeringens arbeid for at kjønnsbasert forfølgelse skal være en reell asylgrunn, og mener at det må nedfelles i den nye forskriften. Det er viktig at Regjeringen snarest må utarbeide og legge fram forslag til tiltak for å beskytte dem som er utsatt for slik forfølgelse. Så er det fra komiteens side reist spørsmål om forholdet til bosetting i en del helt særskilte tilfeller. Det er viktig at vi har klare regler som hindrer ren spekulativ bosetting i Norge. Derfor mener komiteens flertall helt klart at vi ønsker å opprettholde selve loven uendret. Imidlertid har vi sett tilfeller, bl.a. at en operasanger med norsk familie ikke har hatt mulighet til å få bosettingstillatelse på grunn av at hun ikke har langt nok opphold i perioder osv. Det er viktig at vi ser nærmere på praksis innenfor rammen av det lovverk som i dag gjelder, der man har et internasjonalt yrke, sterke familiebånd til Norge, og der det eventuelt er åpenbart at det ikke er snakk om spekulativ bosetting, men at det faktisk er en følge av at vedkommende har et internasjonalt yrke som forutsetter lengre opphold i det internasjonale miljøet. Det er bakgrunnen for at flertallet fremmer forslag hvor man ber Regjeringen om å klargjøre praksisen i bosettingssaker ved forskrift som presiserer hva som kan regnes som rimelighetsgrunner, samtidig som vi understreker at vi vil opprettholde loven, og med det også å ha klare regler som forhindrer spekulasjon.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-10:
Jeg vil på vegne av meg sjøl legge fram forslag om opprettelse av et nytt næringsutviklingsfond for næringsfattige områder.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2002-01-10:
Kontroll- og konstitusjonskomiteen har hatt til behandling Riksrevisjonens undersøkelse av saksbehandlingstider for klagesaker vedrørende merverdiavgift og investeringsavgift. Resultatet fra undersøkelsen viser at gjennomsnittlig samlet saksbehandlingstid for klagesaker avgjort av klagenemnda eller omgjort av Skattedirektoratet i 1998 og 1999 var henholdsvis 21,6 måneder og 19 måneder. For klagerne kan lang saksbehandlingstid medføre en periode med betydelig usikkerhet knyttet til utfallet av klagen. Lang saksbehandlingstid kan ha negativ innvirkning på både næringsvirksomhet, arbeidsplasser og privatøkonomiske disposisjoner, og kan også føre til at enkelte vegrer seg for å klage. Komiteen er av den oppfatning at det har vært viktig at Riksrevisjonen har sett nærmere på saksbehandlingsrutinene for slike klagesaker, og mener at saksbehandlingstiden i slike saker har vært og fortsatt er uakseptabel lang. Finansdepartementets krav til samlet saksbehandlingstid er 12–15 måneder. Komiteen er derfor av den oppfatning at den saksbehandlingstiden som undersøkelsen avdekker, henholdsvis 21,6 måneder og 19 måneder, ikke er akseptabel. Komiteen har forstått at liggetiden utgjør halvparten av saksbehandlingstiden i Skattedirektoratet. Komiteen er derfor av den oppfatning at nøkkelen til en kortere og mer effektiv saksbehandlingstid ligger i å forbedre og effektivisere saksbehandlingsrutinene i Skattedirektoratet. Komiteen forventer at det blir rettet betydelig fokus mot å få gjennomført dette i nærmeste tid. Komiteen er enstemmig i sin tilråding.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-01-10:
De fleste av de anførsler komiteen har, bl.a. når det gjelder saksbehandlingstid, er allerede imøtekommet. Som et eksempel kan jeg nevne at i tildelingsbrevet til Skattedirektoratet for 2002 er det lagt inn et krav om tolv måneders behandlingstid. Det er atskillig bedre, og det går i riktig retning. Komiteen er også av den oppfatning at skriftlig voteringsordning ikke er en godt egnet saksbehandlingsordning for klagenemnder, og at klagenemnda bør holde møter slik at votering kan skje raskt og fortløpende uten nødvendig tidsspille. Komiteen forutsetter at departementet vurderer å iverksette en slik ordning. Finansdepartementet vil vise til at det ved kgl. resolusjon av juni 2001, altså i fjor, ble foretatt endringer i forskrift av 19. desember 1969 nr. 5 om klagenemndas organisering, organisasjon og saksbehandling m.m., slik at det er tilrettelagt for økt møtebehandling i klagenemnda. Etter dette har Skattedirektoratet i samråd med nemndas leder utarbeidet nærmere rutiner for saksbehandling i møter mv. Jeg antar at det nye regelverket, som altså er fra i fjor, imøtekommer komiteens ønsker. Komiteen ber departementet om at grensen for når klagenemnda behandler en sak, bør økes fra 15 000 kr. Jeg har lyst til å opplyse om at beløpsgrensen for klagenemndas behandling av klager ved lovendring 21. de-sember 2000 ble hevet fra 1 000 kr til 15 000 kr. Lovendringen skjedde etter ordinær høring. Og tatt i betraktning at det er såpass kort tid siden en relativt drastisk heving av grensen ble foretatt, anser jeg at dette ikke er et aktuelt tema i den nærmeste fremtid. Komiteen har også en del andre anførsler. De er stort sett besvart i brevveksling med komiteen.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-01-10:
Først til representanten Lønning – dette med mindretall og flertall i denne sal og grunnen til at jeg har pekt på det. Jeg er helt enig i at det har ikke noe særlig relevans til denne saken. Men hvis man nå innfører denne praksis, at et nytt flertall kan ta opp en sak og ha en vurdering av tidligere statsråds skjønn, at man altså får denne type rolle og funksjon i kontroll- og konstitusjonskomiteen, tror jeg dette vil bli en ganske uheldig og utidig sak i årene fremover. Så må jeg få lov til å si at dette er jo en sak som er kjent av Stortinget, som er åpen, som ligger her, som har vært debattert, som kan tas opp igjen, og som kan brukes på hvilken som helst slags måte. Det er en sak som er i denne salen. Det er ikke noe som kontroll- og konstitusjonskomiteen har funnet og ser som nødvendig å bringe til torgs. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har altså på en måte reist en interpellasjon, i stedet for hva de egentlig skal holde på med, etter min vurdering. Jeg er enig med representanten Engeset i at det naturligvis er helt opp til kontroll- og konstitusjonskomiteen selv å finne de grensene som er nødvendige, og jeg tror det er det vi er i ferd med å arbeide oss fram til. Denne debatten viser det.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-10:
Jeg skal ikke gjenta hele innlegget fra representanten Engebretsen, men det er en grunnleggende forskjell mellom å ha et demokratisk system der en lovgiver vedtar lover og tillegger andre mulighet til å utøve et skjønn, og å ha et demokratisk system der lovgiver først tillegger andre mulighet til å utøve skjønn fordi man ønsker det skal tas visse hensyn, og så trekker dette skjønnet tilbake igjen hvis man mener at skjønnet utøves feil. Det vil bli helt meningsløst hvis hva slags saker som slås opp i media, hva slags saker som støttes av sterke pressgrupper, skal avgjøre når Stortinget skal gå inn og overprøve. Vi i SV antar at det flertallet som stod bak gjeldende privatskolelov, hadde en mening med å si at departementet skulle utøve et skjønn. Da mener vi også at det blir riktig at Stortinget faktisk lar departementet utøve dette skjønnet. Jeg skal være enig med representanten Dahl i en ting når det gjelder merknaden fra flertallet, og det er at det å snakke om Stortingets rett til å overprøve Regjeringens skjønn kanskje kunne vært formulert på en mer heldig måte. Men det grunnleggende står fast, at hvis vi skal ha en rettsstat, hvis vi skal ha noe igjen av en maktfordeling, må det være sånn at når lovgiver bestemmer at noen skal utøve et skjønn, må de også få lov til å utøve dette skjønnet. Jeg mener at det ville vært en mye bedre framgangsmåte for de partiene som nå ønsker å kritisere statsrådens utøvelse av skjønn, faktisk å gå inn for en endring av loven hvis man mener at loven åpner for en handlingsmåte man ikke liker, enn å prøve å begrense det skjønnet man faktisk har sagt til departementet at departementet skal utøve.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2002-01-10:
Saksordførar har på ein svært grei måte gjort greie for det saklege innhaldet i denne saka. Utsegna «lite skjønnsomt» er konklusjonen frå regjeringspartia pluss Framstegspartiet. Fleirtalet på Stortinget finn med andre ord handteringa frå ein tidlegare statsråd såpass kritikkverdig at ein finn grunn til å åtvara mot liknande oppførsel. Retten som forelder har til å velja skuleslag for sine barn, har vorte sterk i Noreg, særleg etter at privatskulelova kom på plass. Det at ein statsråd, slik som i denne saka, vel å utfordra stortingsfleirtalet gong på gong, er ikkje anna enn oppsiktsvekkjande. Ja, det fortel om ein minister som ikkje fullt ut tek inn over seg alvoret i det å vera ein del av eit mindretalskabinett. Kontrollorgana i dei tre forvaltingsnivåa – det gjeld både kommunestyre, fylkesting og her i Stortinget – har mellom anna til oppgåve å forbetra rutinar i saksbehandlinga og befolkninga si tillit til offentleg forvalting. Er det noko som trengst i dag, er det nettopp det å byggja tillit mellom befolkninga og dei folkevalde. Oppførselen til tidlegare statsråd Giske i denne saka er etter mi meining eit klart døme på det motsette. Derfor er behandlinga av denne saka i kontroll- og konstitusjonskomiteen svært viktig også for framtidige statsrådar som måtte ha ei diffus oppfatning av dei konstitusjonelle forholda mellom regjering og storting.
Martin Engeset (Høyre), 2002-01-10:
Jeg følte et akutt behov for å tegne meg da jeg hørte innlegget til Stortingets president, Kosmo, som jeg synes havnet i avdelingen for nokså spesielle innlegg. Det er en formulering som lyder: «Den Gud gir et embete, gir han også forstand.» En kan kanskje også si: Enhver forfremmes inntil sitt eget inkompetansenivå. Hvis Stortingets nåværende president er kommet i skade for for alvor å mene at det som er grunnlaget for denne debatten, ligger ikke bare på siden av, men også langt utenfor kontroll- og konstitusjonskomiteens arbeidsområde, vil jeg sterkt anbefale at han går litt tilbake til lovgrunnlaget, debattene, det formelle grunnlaget for hvorfor denne komiteen ble opprettet, og hvilke arbeidsoppgaver komiteen faktisk har. For det er tydelig og klart konkludert med at det ikke foreligger noen begrensninger når det gjelder muligheten til å reise saker i tilknytning til gjennomgangen av statsrådets protokoller. Det har det i varierende grad vært praksis for at en har gjort ved behandlingen av protokollene, med utgangspunkt i regjeringens vedtak i enkeltsaker innenfor nærmere angitte forvaltningsområder. Dette var tidligere faktisk den helt sentrale delen av Stortingets kontroll med regjeringen og den utøvende makt. Jeg tror nok bare man må innstille seg på at dette er og skal være en viktig del av Stortingets kontrollfunksjon i etterkant.
Inge Lønning (Høyre), 2002-01-10:
Jeg har svært vanskelig for å forstå poenget ved det representanten Engebretsen flere ganger har fremhevet, at dette er et spørsmål om fordeling av flertall og mindretall i denne salen og det forhold at det i mellomtiden har funnet sted et stortingsvalg som gjør at Stortinget ser litt annerledes ut enn det gjorde før valget. Når det gjelder denne konkrete sak, forekommer det meg å være helt irrelevant, for ingen har på noe tidspunkt i forløpet av denne sak vært i tvil om hvor Stortingets flertall befant seg, og hvor Stortingets mindretall befant seg. Det var nøyaktig den samme fordeling av flertall og mindretall i forrige storting som det er i dette storting. Så det argumentet forekommer meg å være helt irrelevant. La meg også si at jeg har svært vanskelig for å forstå det resonnement at det å vurdere en regjerings håndtering av en sak som har vært meget kontroversiell, og som har tiltrukket seg langvarig oppmerksomhet i offentligheten og i hele det norske samfunnsliv, ikke skulle falle inn under kontrollkomiteens generelle mandat til å utøve kontroll med regjeringens virksomhet. Da må jeg si at vi med god grunn kunne nedlegge hele komiteen, for da eksisterer det ikke noe som heter Stortingets kontroll med kvaliteten av regjeringens embetsførsel. I denne sak har det skjedd det forunderlige at stortingsflertallet i forrige periode gang etter gang kritiserte statsrådens håndtering av denne sak på en helt u-misforståelig måte. Verken statsråden eller noen annen kunne være i tvil om at stortingsflertallet stilte seg meget kritisk til statsrådens embetsførsel på dette punkt. Og når statsråden da presterte ikke bare å lukke ørene for denne kritikk og late som om han ikke hadde oppfattet den, men dertil på overtid, etter at regjeringen satt som et forretningsministerium, presterte å provosere stortingsflertallet nok en gang og markert at han så å si prinsipielt ikke var interessert i hva stortingsflertallet mente, hvis da ikke Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite skulle ha et mandat til i etterkant å vurdere det, da må jeg si at jeg skjønner ikke hva vi skal med en slik komite i det hele tatt. Da har Stortinget på en måte abdisert fra sin kontrollfunksjon. Så til det som var mitt hovedpoeng. Jeg er helt enig med dem som i sin alminnelighet er skeptiske til det som på folkemunne kalles stortingsregjereri. Jeg mener det er svært lite ønskelig at Stortinget på en måte skal tre inn på Regjeringens enemerker. Men når det undertiden blir problemer med den grensegangen, er det ikke sikkert at ansvaret for det ligger hos Stortinget. Det kan i konkrete tilfeller være vedkommende mindretallsregjering og vedkommende statsråd som opptrer slik at det så å si tvinger Stortinget til å gå til yttergrensen av sitt kompetanseområde, og dette er etter mitt skjønn et helt klassisk eksempel på det. Statsråd Giske nærmest tryglet Stortinget om å overta hans oppgave, og hadde det ikke vært for at velgerne hadde løst problemet på forhånd, er det helt riktig at da hadde det vært stortingsflertallets oppgave å løse det problemet ved å be statsråden om å finne seg en annen jobb.
Inge Lønning (Høyre), 2002-01-10:
Man må formode at vurdering av juridisk embetseksamen hører hjemme andre steder enn i denne sal, og det bør vel de fleste være glad for. Jeg har behov for å presisere to ting. Representanten Engebretsen ordlegger seg gang etter gang slik at man må oppfatte ham dithen at Stortingets kontrollfunksjon ikke skal utøves det første året etter et valg, for det vil bli den praktiske konsekvens av hans gjentatte argument. Det kan umulig være alvorlig ment. Selvsagt er kontrollkomiteens oppgave den samme når det gjelder å vurdere tidligere statsråder etter et regjeringsskifte som følge av et valg som den ville være om man har den samme sittende regjering. Det burde si seg selv. Representanten Giske har rett på ett eneste punkt, nemlig den tekniske term «forretningsministerium». Det var det eneste poenget i hans innlegg, og det er til gjengjeld helt uinteressant, men jeg finner det gledelig at representanten Giske fant grunn til å føre det defensorat han gjorde, for det illustrerte ytterligere at komitemerknadene er på sin plass. Det synes også å tyde på at representanten Giske heller ikke i ettertid har skjønt hva denne saken dreide seg om.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-01-10:
Nå er kanskje dette en debatt for spesielt interesserte. Men jeg synes det er politisk, konstitusjonelt interessant å høre representanter for den nåværende regjering faktisk i fullt alvor mene at Stortinget gjennom sin ordinære kontrollvirksomhet skal bruke tid og krefter på å vurdere hvordande ulike statsråder bruker sitt skjønn, i saker der de etter loven er pålagt å bruke sitt skjønn. Dette kan jo også bli veldig politisk interessant utover, ettersom man fremdeles har en mindretallsregjering og Stortinget i en rekke saker vil ha ulike politiske motiver for å kunne kritisere, ta opp og vurdere det skjønn som de ulike statsråder bruker. Jeg kunne forstått det hvis dette hadde vært en interpellasjon, og jeg kunne forstått det hvis dette hadde vært tatt opp som en generell politisk sak i Stortinget der man hadde søkt å gi uttrykk for at den angjeldende statsråd hadde handlet mot Stortingets ønske i forhold til hvordan privatskoleloven skulle utvikle seg, og hvordan man ønsket at privatskoletilbudet skulle utvikle seg i dette land. Men når man går til det skritt faktisk å skrive komitemerknader i kontroll- og konstitusjonskomiteen der en gjør forsøk på å instruere statsråden i hans skjønn i forbindelse med statsrådets protokoller, er man ute på en meget – ja, jeg vil si – farlig vei, der det i fremtiden ikke bare blir spørsmål om statsrådenes musikalske evner, men i større grad om hvordan Stortinget skal kunne utøve sin kunstneriske aktivitet. Stortinget vil som kjent være atskillig vanskeligere å dirigere enn Regjeringen og de ulike statsråder, fordi det til enhver tid vil være de ulike politiske motiver som ligger bak Stortingets ønske, som vil være avgjørende for hvilke anmerkninger man skal ha til statsrådens utøvelse av skjønn. Jeg synes det ville vært mye mer fair om man hadde tatt dette opp som en egen sak, eller om man i en generell politisk sak hadde tatt statsråden fordi man var politisk uenig. Men å prøve å lage dette til et konstitusjonelt spørsmål gjennom kontroll- og konstitusjonskomiteen om hvordan en utøver skjønnet, det forundrer det meg sterkt at representanter for dagens mindretallsregjering faktisk i stortingssalen her argumenterer for bør bli fremtidig praksis. Vi skal prøve å forholde oss til virkeligheten og prøve å unngå å falle for de samme – unnskyld at jeg sier det – dumhetene i fremtiden.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-01-10:
Hvordan embetene og forstanden er fordelt i denne salen, tror jeg ikke jeg skal gå inn og lage noen stor debatt om. Selvsagt er det slik at kontroll- og konstitusjonskomiteen etter bestemmelsene i forretningsordenen er i stand til, har rett til og på mange måter har plikt til å ta opp de saker som den finner nødvendig å ta opp. Det jeg imidlertid prøvde å si – det kan godt hende at jeg ikke greide å formulere meg på en slik måte at det ble forståelig, og det kan utmerket godt være min forstand det er noe i veien med, men det kan også være andres forstand – var at når kontroll- og konstitusjonskomiteen gjennom sitt arbeid gav seg inn på å vurdere den skjønnsutøvelsen som den enkelte statsråd etter de ulike lover var tillagt, bevegde man seg inn på et meget komplisert område, der det fra tid til annen vil bli vanskelig å skille mellom konstitusjonell praksis og konstitusjonelle retningslinjer, og politiske ønsker. Den tid jeg har sittet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, har jeg hele tiden vært ute etter å sørge for, å arbeide intenst for at Stortingets kontroll skulle være en reell, saklig og riktig kontroll, ikke et instrument der man prøvde å få gjennomslag for politiske saker som man ikke fikk gjennomslag for på andre områder. Hvis man utvikler kontroll- og konstitusjonskomiteen til å bli et partipolitisk organ, vil man på sikt svekke Stortingets kontrollfunksjoner. Derfor tror jeg – og fremdeles må jeg si at jeg bare tror, for vi har ennå ikke levd så lenge med kontrollkomiteen og kontrollkomiteens arbeid at det er mulig å stake ut noen sikker praksis – at hvis det er saker der stortingsflertallet taper fordi Grunnloven har fordelt maktutøvelsen i dette samfunnet på en spesiell måte, og vi bruker kontrollfunksjonen til å oppnå politiske gevinster på områder der vi i det samme storting etter loven har gitt statsrådene fullmakt til å utøve skjønnet, da er kontrollkomiteen på ville veier. Men det må ikke tolkes dithen at jeg på noe punkt mener å legge begrensninger på kontrollkomiteens arbeid. Denne saken mener jeg helt åpenbart er et forsøk på å gi et politisk spark i en sak som allerede er avgjort, og det mener jeg ikke at kontroll- og konstitusjonskomiteen skal bruke sitt viktige arbeid til.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-01-10:
Når det gjeld ein del av det avsluttande innlegget til stortingspresidenten akkurat no, opplever vel eg at det vart avklart i 1884, då all makt vart samla i denne sal. I forhold til realitetane har det vore interessant å lytte, og det er berre på grunn av historieskrivinga at eg òg ynskte å ta ordet. Det vert sagt at det er to saker som er heilt parallelle, nemleg godkjenninga av Urtehagen muslimske grunnskule og godkjenninga av Oasen Barneskule. Det stemmer nok ikkje. Det er nemleg slik at det forslaget som den gongen vart fremja av Framstegspartiet, kom, så vidt eg hugsar – eg har ikkje fått slått opp enno, og av og til er ikkje hugsen god nok, men eg trur det er rett – etter at den godkjenninga var gjord. Det vil seie at ein måtte ha omgjort eit vedtak. På kva grunnlag var det vedtaket gjort? Det var gjort med bakgrunn i prinsippet om likebehandling ut frå ei lov som eksisterer, at minoritetar skulle få utøve sin foreldrerett, slik det tidlegare hadde vore i forhold til pedagogiske alternativ og livssynsskular på kristent grunnlag. Her vart skulen då godkjend ut frå eit muslimsk grunnlag. Det var eit likebehandlingsprinsipp som låg til grunn. Det er det fyrste som skil sakene. Det andre som skil sakene, er at det ikkje i det heile kom innvendingar mot bruken av lova frå nokon av partia som då utgjorde stortingsfleirtalet, men det vart reist sterk kritikk over at det var mogleg å godkjenne ein skule ut frå det lovverket, på eit muslimsk grunnlag. Ein syntest altså ikkje noko særleg om det. Eg skal tilstå at den dåverande statsråden heller ikkje syntest så veldig mykje om det, men det er nemleg slik at skal ein behandle noko ut frå prinsippet om likebehandling, meiner representanten Lilletun, som då var statsråd, at same rett må gjelde for Loke som for Tor. Difor meiner eg at det er stor skilnad i handteringa av desse to sakene, men i motsetning til andre som har hatt ordet, tør denne representanten erkjenne at han i denne saka ikkje er 100 pst. objektiv. Det kan snike seg inn noko subjektivitet, men eg trur likevel eg har skildra historia og korleis sakene vart behandla, på ein rimeleg objektiv måte.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-13:
På vegne av representanten Karin Andersen og meg selv skal jeg få legge fram forslag om endring i regelverket slik at religiøse og livssynsminoriteter får en likestilt behandling i forhold til tjenester og seremonirom i tilknytning til gravferd og kirkegårder mv.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
For det første: Det er ikke slik at Arbeiderpartiet har mer penger til kultur når vi er i opposisjon enn når vi er i posisjon. Jeg viste nettopp til Ellen Horn, som la fram et statsbudsjett i fjor der bevilgningene til kultur økte med 330,5 mill. kr. Vi løftet filmsatsingen med 59 mill. kr. Vi løftet nettopp museene, bibliotekene og arkivene med 75 mill. kr, og vi satset også på mediesektoren med nær 88 mill. kr. Det var et kjempeløft vi gjennomførte i posisjon. Jeg må si at jeg skulle gjerne ønsket at Ellen Horn fortsatt var kulturminister, slik at vi kunne ha fortsatt det løftet i posisjon og gjennomført ABM-meldingens ambisjoner om påplussinger, men også på andre sektorer. Hvis det er slik at Høyre er veldig opptatt av bibliotek- og arkivsektoren, vil jeg anbefale dem å stemme for det forslaget som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har om en digital nasjonal kunnskapsbase, hvor vi nå kan ta hele bibliotek- og arkivsektoren inn i en ny tidsalder, slik at det blir tilgjengelig, gratis, for alle over hele landet. Både i skoleverk og universitet og privat kan man da gå inn og få direkte adgang til den kunnskapsbasen som Norge har. Jeg er bekymret for kultursatsingen, ikke bare den kultursatsingen som vi vedtar her i kulturbudsjettet, men ikke minst for det som Høyre og regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet har sørget for når det gjelder kommuneøkonomien. For veldig mye av kultursatsingen i Norge er finansiert og støttet av norske kommuner og fylkeskommuner. Nå hører vi om nedskjæringer over hele landet. De lovpålagte oppgavene må jo gå foran, og dermed rammes kulturområdet enda hardere. Kulturskolene, hvor tusenvis av barn står i kø, lokale teatergrupper, lokale musikkgrupper, får nedskjæringer i støtten fra sine kommuner, og det fører til at kultursektoren rammes dobbelt ille.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Det sies at Operaen som skal bygges i Oslo, er et nasjonalt monument, at det er det byggverket som vi nå skal sette som et stempel på vår tidsalder, som et minne til dem som kommer etter oss, og dessuten er det selvsagt en bruksbygning for norsk kultur. Men sannheten er at det faktisk ikke er Operaen som er det største nasjonalbygget – i hvert fall ikke det dyreste. Vi skal bl.a. bygge fem eller seks nye fregatter til Forsvaret. Hver av fregattene koster like mye som operabygget. En kunne da kanskje forlangt at et minimum burde vært at det ble bygd en teatersal i hver av dem, men i hvert fall er det slik at det er så fundamentalt andre dimensjoner over pengebruken på andre områder enn det er på kulturområdet at det å si at hvis vi skal bygge et kulturbygg, da skal vi skjære ned på norsk musikk, da skal vi skjære ned på norsk teater, da skal vi skjære ned på barne- og ungdomsorganisasjonene, er fullstendig meningsløst. Vi snakker her om kanskje 100 mill. kr som virkelig kunne vært forskjellen på et budsjett som har nedskjæringer, og et budsjett som i hvert fall har en viss satsing. Fremskrittspartiet skal sammen med regjeringspartiene sørge for at de får gjennom 30 milliarder kr i skattelette – pr. år blir jo det når det kommer fullt ut, 30 milliarder kr i skattelette hvert eneste år. Tre dagers skattelette gir et beløp som kunne gitt et løft på kulturbudsjettet. Så kunne vi ha utsatt skattelettene til 4. januar istedenfor 1. januar. Da hadde vi hatt mer enn nok til å gjennomføre Arbeiderpartiets kulturbudsjett. Det er på en måte de valgene vi står overfor, og der må jeg bare si at Fremskrittspartiet er på den gale siden.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Jeg tror vi skal se i øynene at kuttet i støtte til bokbussene, en øremerket ordning, slo uheldig ut, at det førte til en svekkelse, og at vi da må rette opp det. Jeg tror rett og slett at vi må se i øynene at en del øremerkede ordninger – en del lovfesting av plikter i kommunene i forhold til kanskje biblioteksektoren spesielt, siden det er en aktuell diskusjon – må det faktisk slås ring om, for ellers taper kultursektoren overfor alle andre tunge sektorer, som i mye større grad er lovpålagt eller øremerket. Når det gjelder ABM-meldingen, som representanten Lånke gjorde en stor jobb med som saksordfører da den ble loset gjennom i Stortinget, og som Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet hadde et godt samarbeid om, så var resultatet av den at Ellen Horn i fjor la fram en solid opptrapping på dette området. Planen var at det skulle være en opptrapping på 40 mill. kr hvert eneste år. I sitt forslag til budsjett har ikke regjeringspartiene kommet lenger enn til 37 mill. kr, og da har man til og med tatt inn i den opptrappingen 10 mill. kr fra pengene til den kulturelle skolesekken, og det var vel aldri meningen. Jeg tror at det er helt riktig, som representanten Lånke sier, at vi i et samarbeid mellom Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet har fått til et stort løft på kulturbudsjettet, ikke bare på kulturbudsjettet for 2001, men hvert eneste år fra 1986 og fram til i dag har Arbeiderpartiet alltid, når vi har sittet i regjering, fått til et budsjett med Kristelig Folkeparti, og vi har fått til en god utvikling på kulturområdet i Norge. Det forteller meg at Kristelig Folkeparti kanskje kunne fått gjennomslag for mer av sin kulturpolitikk, fått en annen innretning på politikken, kanskje ikke den enorme veksten i den private materialismen som det nå legges opp til, men kanskje et større løft på områder som jeg er helt overbevist om at Ola T. Lånke hadde vært mer fornøyd med hadde fått et løft.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Det var bare én ting jeg stusset ved i innlegget til representanten Vihovde. Regjeringspartiene gikk imot endringen i tippenøkkelen, men de ville, som representanten sa, uansett ha sørget for en styrking av de områdene som nå ble styrket ved endringen av tippemidlene. Nå er det slik at rundt 450 mill. kr av den styrkingen er penger til idretten. Der har vi ikke lenger bevilgninger over statsbudsjettet. De får bare støtte fra tippemidlene. Ville regjeringspartiene i så fall ha gjeninnført bevilgninger til idretten over statsbudsjettet? Det andre området hun mente får betydelig styrking, er regionale og lokale kulturbygg. Det er ikke riktig det representanten sier. På statsbudsjettet kuttes det altså med 34,2 mill. kr i regionale og lokale kulturbygg – og statsråd Svarstad Haugland stod her på talerstolen i fjor og kritiserte stortingsflertallet for å ha kuttet med 5,4 mill. kr. Det kuttes i Frifond med 22,2 mill. kr. Det skjer ikke bare med regjeringspartienes vitende og vilje, men det er faktisk deres initierte forslag i budsjettet. Så mitt spørsmål er: Rimer dette med det representanten sier om at man faktisk ville påplusse de områdene? Og hvor i all verden skulle man påplusse idrettsbevilgningene?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Det verste jeg var med på som statsråd, var budsjettkonferansene på Halvorsbøle. To ganger hadde vi hovedbudsjettkonferanse der – og å dra derfra var en lidelse. Jeg husker at jeg sist jeg dro derfra, bare hadde fått 1,7 milliarder kr til forskning, jeg hadde bare fått 100 mill. kr til gratis bøker i videregående skole, jeg hadde bare fått 2 milliarder kr til oppussing av skolebygg – og jeg var svært deprimert, for jeg skulle gjerne hatt så mye mer. Ellen Horn, husker jeg, var like deprimert. Hun hadde bare fått 330 mill. kr i økte kulturbevilgninger. Da kan man forestille seg hvordan statsråd Valgerd Svarstad Haugland må ha hatt det da hun reiste hjem og måtte skrive i budsjettproposisjonen at det blir nedgang i kulturaktiviteten i de fleste kulturinstitusjonene. Desto verre blir det når finansministeren selv satt der og sørget for å få 1 milliard kr i ekstra skattelette, utover det som allerede lå i budsjettet. Så går man til Stortinget og får på toppen av det hele inn i budsjettet – ikke nok med at mesteparten av skatteletten går inn – 20 mill. kr i nedsatt campingvognavgift! Bare de pengene kunne ha rettet opp kuttet på Hålogaland Teater-bygget, det kunne rettet opp filmkuttet, det kunne rettet opp riksteaterkuttet, det kunne rettet opp kulturfondkuttet, det kunne blitt penger til Momentum, til Bjørsonfestivalen og enda flere tiltak – innenfor de små 20 mill. kr. Synes statsråden det sier noe om regjeringspartiene som kulturpartier at det er viktigere med 25 pst. nedgang i campingvognavgiften enn å sørge for disse tiltakene? Og hva har norsk film gjort statsråden, når halve satsingen til Ellen Horn nå i løpet av et år er fjernet? Og så sier hun til slutt at hun er lei seg for at Hålogaland Teater blir stoppet – men det er jo statsråden som har stoppet det!
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Noen ord om den kulturelle skolesekken. For oss er det to ting som har vært veldig viktig med den. Det ene er at den kulturelle skolesekken skal brukes på en sånn måte at det faktisk blir et skikkelig kulturelt løft for barn og unge i hele Norge, ikke blir smurt tynt utover og forsvinner i administrasjon og i så små tiltak at det til slutt ikke er noe igjen. Det andre er at den skulle komme i tillegg til de satsingene som allerede lå inne i statsbudsjettet. Og når det gjelder det at det ikke skal bli smurt for tynt utover, vet vi jo at de aller fleste kulturinstitusjonene, både på nasjonalt og lokalt plan, i dag har i sitt mandat og som en forutsetning for sine ordinære statlige bevilgninger og lokale bevilgninger at de gjør en jobb for barn og unge. Og jeg er bekymret for at de kulturelle skolesekkpengene rett og slett skal forsvinne i en saldering og gå til å dekke manglende driftsbevilgninger til de ordinære institusjonene, at kulturministeren av mangel på penger i sitt ordinære budsjett bruker den kulturelle skolesekken til å dele ut milde gaver som dekker opp mangler ved institusjonene. Da blir det ikke mer kultur for barna, og det er hele formålet med den kulturelle skolesekken. Det er også derfor vi har sagt så klart det vi gjør i merknadene, og også i det romertallsvedtaket som vi kommer til å fatte her i dag. Dette må komme i tillegg. Det andre er at dette skulle komme i tillegg til de bevilgningene som lå til de formålene som tippemidlene nå går til, kulturbygg og Frifond. Det brytes med det vedtaket som gjøres her. Jeg har igjen lyst til å ta opp med Fremskrittspartiet hvordan man kan forholde seg til det partiet når man bryter en så soleklar inngått avtale. I den avtalen som ble skrevet under av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, står det Sitatet er ikke fra avtalen, men fra Innst.O. nr. 44 for 2001-2002: «Flertallet forutsetter at fordelingsordningen ikke skal gå på bekostning av tilsvarende bevilgninger på statsbudsjettet, men føre til en reell økning til disse formålene, minst tilsvarende den økte tilførselen fra tippemidlene.» Og også i forslag til vedtak, B, står det: «Denne ordningen skal ikke gå på bekostning av tilsvarende bevilgninger på statsbudsjettet.» I dag stemmer Fremskrittspartiet for et opplegg som innebærer 34,2 mill. kr kutt i kulturbygg og 22, 2 mill. kr kutt i Frifond, stikk i strid med denne avtalen. Per Sandberg, en representant som pleier å delta i kulturdebattene fordi han satt i kulturkomiteen tidligere, har holdt seg godt unna i dag. Og det forstår jeg godt, for det er Per Sandberg som har skrevet under på denne avtalen. Er det sånn at man ikke kan stole på inngåtte avtaler med Fremskrittspartiet? Carl I. Hagen krevde sågar at disse pengene til sjøfolk måtte legges inn før man forhandlet med Fremskrittspartiet, fordi det var brudd på avtalen med Fremskrittspartiet når det gjaldt sjøfolkene. Barnehageavtalen ble ryddet opp i forliket. Men seilskutene og andre viktige ting har også gått foran framfor å holde den avtalen som gjaldt på kultur. Jeg må bare fastslå at man ikke kan stole på Fremskrittspartiet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Dette må jo være helt villedende. Det er jo ikke hva Fremskrittspartiet skriver i sitt alternative statsbudsjett eller i partiprogrammet eller i hilsen hjem i leserinnlegg i aviser, som betyr noe, det er hva de stemmer for her i salen. Og i dag stemmer de for et statsbudsjett som bryter den inngåtte avtalen med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Det står i første linje i avtalen: «Disse tre partier forplikter seg til å følge opp de standpunkter som ligger i følgende merknader og forslag i hele inneværende stortingsperiode:» Det varte jammen ikke et år engang, så stemmer man for et statsbudsjett med kutt i lokale kulturbygg, med kutt i Frifond, stikk i strid med avtalen. Jeg konstaterer at Per Sandberg, som skrev under avtalen, holdt seg godt unna kulturdebatten. Jeg hadde jo kanskje forventet at Carl. I. Hagen kom og forklarte hvorfor Fremskrittspartiet bryter inngåtte avtaler med andre partier, for han er jo den som bruker å være mest hissig når regjeringspartiene, etter hans utsagn, bryter de avtalene som er inngått med Fremskrittspartiet. Men det er kanskje slik at avtaler som er inngått med Fremskrittspartiet, ikke kan brytes, men når Fremskrittspartiet inngår avtaler med andre, er det helt greit.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
I en fellesmerknad i innstillingen uttrykker Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV dyp bekymring for det som nå skjer rundt omkring i norske kommuner. Vi konstaterer at flertallet her i salen øker kontantoverføringene til barnefamiliene, samtidig som velferdstilbudet for barn og unge i mange kommuner skjæres ned. Man opplever at skolefritidsordningen blir dyrere, man opplever at det skjæres i skolebudsjettene, man opplever at fritidsklubber legges ned, og man opplever at støtteordningen til veldig mange barne- og ungdomstiltak innenfor kultur og idrett får reduserte bevilgninger. Alt det som vi snakker om, forebygging, gode oppvekstvilkår og gode velferdsordninger, er utsatt for en dårlig kommuneøkonomi som dette stortinget har vedtatt. I tillegg ser vi at man sliter på viktige områder for de aller svakeste innenfor bl.a. barnevern. Derfor har vi brukt noe av kontantstøttepengene til en rekke øremerkede tiltak for barn og unge, og en stor pott går til velferdstiltak i kommunene. Jeg skjønner at kontantstøtten er en viktig sak for Kristelig Folkeparti, men det ligger inne en økning reelt sett på kontantstøtten på 240 mill. kr, ifølge proposisjonen. Vi har satt inn en rekke tiltak i vårt opplegg, bl.a. når det gjelder familieveiledning, krisesentre, voldsforebygging, adopsjonsstøtte, barnevern, barnehager bl.a. i Oslo indre øst, Redd Barna, ungdomstiltak i byene og distriktene og Frifond – som til sammen bare utgjør halvparten av den økningen i kontantstøtten som regjeringspartiene nå får vedtatt sammen med Fremskrittspartiet. Mitt spørsmål til statsråden er: Hadde det ikke vært mye bedre å bruke i hvert fall litt av økningen i kontantstøtten på å sikre slike fundamentale områder som voldsforebygging, krisesenter og ungdomstiltakene i byene og distriktene?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Et av de områdene som statsråden har ansvaret for, er Statsbygg. Staten er en stor eiendomseier og også en stor utbygger. Dessverre er det ikke bestandig slik at staten er en like god eiendomseier og eiendomsforvalter. Vi har en tendens til å vedlikeholde eiendomsmassen vår for dårlig, og vi har også en tendens, tror jeg, til å underinvestere i den type kapital for å sikre en god og effektiv drift. Vi ser i budsjettet som foreligger for 2003, at både når det gjelder igangsetting av byggeprosjekter, videreføring av byggeprosjekter og prosjektering av nybygg, går det nedover. De store universitetsutbyggingene vi har hatt de siste årene, er i ferd med å avsluttes, og lite eller ingenting settes i gang. Man fikk riktignok i utdanningskomiteens budsjett likevel, på tross av Regjeringens helomvending, igangsatt Høgskolen i Østfold, men vi vet at både i Stavanger, i Nesna og på mange andre steder har man arbeidsforhold som ikke er gode nok. Mitt spørsmål er egentlig til effektiviseringsministeren. Dette brukes som et middel i konjunkturpolitikken, at man holder igjen på byggevirksomheten for å avdempe etterspørselen. Samtidig skal forbruket til privat konsum neste år øke med 23 milliarder kr. Hadde det ikke vært en mer fornuftig fordeling av arbeidskapasiteten i Norge å sette noe mer inn på varige kapitalverdier som kanskje også ville bedre virkemåten og effektiviteten i økonomien, bl.a. på byggesektoren innen universitets- og høyskolesektoren, enn den enorme økningen i et kortvarig forbruk?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Verken Arbeiderpartiet, Senterpartiet eller Sosialistisk Venstreparti har forslag til rammedisponering innenfor kulturrammen. Likevel vil alle de tre partiene stemme for dette forslaget for å rette opp skadevirkningene av flertallets vedtak.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-12-13:
Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti hadde et forslag i Odelstinget som ble nedstemt, som gikk lenger. Vi bør derfor stemme for dette forslaget.
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-12-13:
Det må være deilig å være i opposisjon og ha så masse penger å dele ut. Det er selvfølgelig vanskelig for regjeringspartiene å skulle konkurrere på den arenaen i forhold til hvem som skal kunne gi mest. Det er én ting som er interessant når man ser en slik smørbrødliste, og det er hvordan prioriteringene er gjort. Det er ett felt som det forbauser meg litt at Arbeiderpartiet ikke også har litt mer penger til, når man først har så mye å rutte med, og det dreier seg om bibliotek- og arkivområdet. Arkivene er i en elendig forfatning rundt omkring i vårt land. Vi trenger en stor innsats for å få disse tingene på plass på en ordentlig måte. Behandlingen av ABM-reformen viste til fulle at dette var et viktig satsingsområde for ivaretakelsen av det som tross alt er vår nasjonale hukommelse. I år har man fra Regjeringens side startet dette arbeidet gjennom en solid satsing på museumsområdet. Jeg kan garantere at hvis vi hadde hatt noe mer penger å rutte med, ville vi også ha fulgt opp i forhold til arkiv- og bibliotekområdet. Jeg regner med at dette er noe som vi kommer til å legge stor vekt på i tiden som kommer. Mitt spørsmål til representanten Giske er om det er slik at arkiv og bibliotek er så lavt prioritert i Arbeiderpartiets kulturpolitikk at vi kanskje ikke kan vente noen støtte på dette området i årene som kommer.
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-12-13:
Representanten Pedersen tar opp igjen tråden fra det vi så ofte møtes med, nemlig at det å satse på skattelettelser og det å gjøre nødvendige skattelettelser, er et stort problem for kulturlivet. Det er selvfølgelig helt feil. Kulturlivet er avhengig av at vi har en god økonomisk politikk, og at vi også har en sterk og bærekraftig privat sektor. En dynamisk skattepolitikk, en skattepolitikk som faktisk gir mer penger igjen både for dem som er næringsdrivende og for dem som er forbrukere – du og jeg – er en god politikk også for kulturen, for det gir et større forbruk. Men det er selvfølgelig et problem, sett med Arbeiderpartiets øyne, at de prioriteringene private gjør, følger ikke nødvendigvis statlige ønsker og et partiprogram. Vi tror på en større frihet i dette bildet. Vi tror at også de mekanismene som ligger i et marked, er viktige føringer for hvordan et kulturliv skal utvikle seg. Her er de frivillige organisasjonene et veldig viktig område. Det er jo ikke slik at de frivillige organisasjonene står og faller med den offentlige støtten de får, selv om den er veldig viktig – la meg understreke det! Men de frivillige organisasjonene drives frem ved frivillig innsats og ved en betydelig innsats i forhold til det å gjøre jobber i organisasjonene, men også i det å skaffe penger. Dette er et viktig fundament og en viktig drivkraft i det frivillige arbeidet. Det må vi ivareta for enhver pris. Høyre mener at den skatteprofilen vi har, vil styrke utgangspunktet for et frivillig arbeid. Det vi ønsker oss, er at man skal ha skatteincentiver, f.eks. dette som nå foreslås gjennom muligheten til å trekke fra inntil 6 000 kr på skatten for det man skyter inn i den frivillige virksomheten. Det er grep som gjør at vi vil styrke kulturlivet innenfra og nedenfra, og det er den beste måten vi kan støtte norsk kulturliv på.
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-12-13:
Det bildet som representanten May Hansen beskriver, er rett og slett feil. Vi har nettopp tatt ansvar ved å forsøke å se helheten. Spørsmålet om lavt prioriterte områder geografisk sett har vært et sentralt punkt når vi har arbeidet med budsjettet i komiteen. Vi har styrket 2-3 institusjoner i Akershus, et område som kanskje er et av de dårligst prioriterte områdene i Norge, hvis man ser statistisk på det og regner ut hvor mange kulturkroner og hvor mange institusjoner som faktisk ligger i det området. Vi ser en betydelig urbanisme, en befolkningsmessig tilflytting, i Gardermoen-området, altså i de nordlige deler av Akershus. Dette er et område som nå også vil få et stort behov for en kulturell infrastruktur. Det forsøker vi, med de beskjedne midler som man altså har mulighet til å flytte på ved en forhandling som dette, å gjøre noe med. En fremtidsrettet kulturpolitikk – ja, det handler om å se en helhet som retter seg mot produsentleddet. Jeg tror det viktigste grepet vi kan gjøre fremover, er å sørge for at norsk kulturliv har sterke produksjonsmiljøer som gjennom kvalitativt, faglig og godt arbeid kan skape det volum, den mengde, av kulturproduksjon som er nødvendig for at de skal ha et solid norsk ståsted. Det er her igjen mediebedriftene som står sentralt, og jeg håper at SV også kan bidra konstruktivt til et arbeid som vil skape bedre rammebetingelser for disse.
Olemic Thommessen (Høyre), 2002-12-13:
SV beskylder de andre partiene for at deres kulturpolitikk stort sett handler om fine ord og er en urealistisk politikk. Ja, det vil jeg sannelig si er å kaste med stein når man sitter i glasshus. Bevare meg vel! La meg ta ett eksempel: SV ønsker f.eks. at vi her i landet skal bygge ut en digital plattform, enten gjennom bredbånd eller bakkenett. Fra Høyres side er vi også opptatt av dette, men vi innser at det å skaffe kanskje et 50-talls milliarder kr, som en ensidig statlig utbygging ville koste, er urealistisk å få til innenfor statsbudsjettets rammer. Derfor ønsker vi å legge til rette for at private aktører og markedet skal være drivkraften i en slik utbygging. I SVs hovedmerknader til budsjettet beskriver man også en slik utbygging ut fra et sterkt ønske om å få det til. Og der har man sannelig lagt inn både den ene og andre forutsetning som mulige utbyggere skal imøtekomme. Det skal være forbud mot vertikal integrasjon, det skal være stor kapasitet for åpne, dvs. ubetalte, kanaler, og man skal f.eks. begynne utbyggingen i distriktene i stedet for å bygge ut i byene – bare for å nevne noe. Sett i denne sammenhengen: Hvem tenker egentlig SV at skal bygge ut en digital plattform i Norge? Er det kanskje slik, som jeg tror SV er enig i, at med de premissene SV legger opp til, blir det umulig å få brakt private aktører inn i dette bildet? Skal staten bygge ut? Og har SV kanskje et 50-talls milliarder kr til å foreta en slik utbygging, eller er det slik at SV like gjerne synes vi skal drøye hele utbyggingen og ta utviklingen etter hvert som den kanskje da ikke kommer?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-13:
Representanten Giske er svært opptatt av fremtidig satsing på kultursektoren. Han vil ha økninger på en del områder. Representanten uttrykker bl.a. at han vil gi mer penger til kunstnere, institusjoner, festivaler, folkekultur, frie grupper osv., og han refererer til Arbeiderpartiets opptrappingsplaner på dette området – planer jeg tror er luftslott. Det er faktisk en mulighet for at vi går motsatt vei av det representanten ønsker. Det ligger nemlig en økonomiske bombe i kulturbudsjettet som i fremtiden vil spise opp milliarder av investeringskroner og hundrevis av millioner i driftskostnader. Denne bomben har representanten Giske selv vært med på å plassere, og han har selv vært med på å tenne lunten. Bomben heter ny opera. De kommende årene vil den koste oss over 3 milliarder kr bare for bygget – trolig mer. I tillegg kommer veiløsninger. Hva de vil koste, vet ingen ennå, men anslagene varierer fra 2,8 til 10 milliarder kr. Én ting er investeringene, noe annet er driftskostnadene. Operaen subsidieres i dag med 150 mill. kr. Bygging av ny opera vil medføre betydelige økninger i disse kostnadene. Tidligere er økningen anslått til 45–50 mill. kr. Men det er stor usikkerhet i dette anslaget. Fremskrittspartiet vil spå at når det gjelder driften, vil vi få store overskridelser. Disse pengene må tas fra et sted, og det er åpenbart at dette vil måtte føre til kutt på andre deler av kulturbudsjettet. Spørsmålet er altså ikke hva som skal styrkes, men hva representanten i fremtiden vil kutte for å dekke de skyhøye utgiftene til opera.