trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-08:
Nå er det jo ikke tatt stilling til hvilket departement som skal ha det koordinerende ansvaret for oppfølging av opptrappingsplanen. Normalt vil det være et av de departementene som har den tyngste porteføljen innenfor en slik opptrappingsplan, som da har ansvaret for å koordinere innsatsen mellom de ulike departementene og samordne innspillene til budsjettprosess og videre oppfølging av en opptrappingsplan. Så det vil bli behandlet på samme måte som jeg formoder var tilfellet med opptrappingsplanen for psykisk helse, som ga veldig gode resultater, og som var veldig konkret. Men det er også slik at vi har et godt fundament å bygge på, som representanten er kjent med, med de handlingsplanene og den tiltaksplanen som allerede foreligger. Så det er det å systematisere og sikre at dette arbeidet blir ivaretatt på en god måte, og at hver enkelt statsråd følger opp i sine linjer for å sikre at dette blir fulgt opp på en skikkelig måte. Når det gjelder frister for barnehager osv., kommer vi jo tilbake til det senere, men det er ingen tvil om at den situasjonen vi nå er i, skaper en del utfordringer for kapasiteten til barnehusene, og vi er nødt til å følge det nøye.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-08:
Jeg kan med glede si at det tankearbeidet har vi begynt på. Det er en del av den jobben som vi nå skal gjøre. Jeg kan dessverre ikke konstatere når tankevirksomheten vil være ferdig, men at vi har begynt på denne tenkningen, er det ingen tvil om. Det vi må se på, er hvilket mulighetsrom det gir, og hva slags merverdi det gir, og måten å tenke på er jo egentlig i samsvar med det vi gjør på veldig mange andre områder, hvor en skal samle ressurser om helt spesifikke problemstillinger. Jeg mener det innspillet som kom fra Lise Christoffersen tidligere, er et veldig spennende innspill, men jeg kan altså ikke konkludere her og nå. Men jeg vet at representanten Christoffersen kommer til å stille det spørsmålet på nytt om ikke så lenge, og da skal vi ha enda mer å melde!
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-08:
Det å sikre at barnehusene leverer på en skikkelig måte, er ikke valgfag i politiet. Det skal leveres på en skikkelig og god måte, og jeg har tillit til at politimestrene gjør det som er nødvendig for å få det til. I tillegg har jeg i mine månedlige oppfølgingsmøter med politidirektøren dette som et tema, bl.a. avhørstid for barn, som skal sikre at vi klarer å ha det nødvendige fokuset på det. Men så er det også utfordrende å gi en helt nøyaktig analyse for hva som vil være ressursbehovet for barnehusene i fremtiden. Den veksten vi har sett i antallet avhør som tas på barnehusene – fra 2013 og til og med første kvartal 2015 – var det vanskelig å forutse i utgangspunktet. Det er jo en ønsket utvikling, det er jo en effekt av at flere faktisk benytter seg av barnehusene, at flere anmelder denne typen saker. Så må vi da ta høyde for – i de fremtidige budsjettene – at dette skal sikres på en skikkelig måte, for kvaliteten skal være god, og det er ikke akseptabelt med fristbrudd.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2015-06-08:
Dette er en sak det ikke er noen uenighet om, selv om debatten så langt egentlig har båret preg av at det er en forskjell. Arbeiderpartiet og Senterpartiet mener at deres forslag vil resultere i at man behandler noe nå som man ikke gjør hvis man følger flertallets innstilling. Jeg opplever det som feil. Forslaget fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet er at Stortinget skal komme tilbake til regjeringen med et forslag som følger opp dette. Det er også konklusjonen til flertallet gjennom å vedlegge forslaget protokollen, for de er kjent med at regjeringen kommer til å komme tilbake til Stortinget med en proposisjon om dette i løpet av veldig kort tid. Så realiteten i forslaget fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet og flertallets innstilling er nøyaktig den samme. Det er jeg egentlig veldig glad for, for det er viktig at vi får ryddet opp i dette forholdet, og det er tydelig at det er et klart stortingsflertall for at det skal gjøres så raskt som mulig. Vi er kommet veldig langt i prosessen og er helt på oppløpssiden. Men jeg synes også at det er verdt å merke seg det innlegget som representanten Karin Andersen hadde på slutten her, for det er nyanser også i denne typen problemstillinger. Dette er krevende problemstillinger som sådanne. Men Stortingets bestilling er klart oppfattet, og regjeringen kommer til å levere på det i løpet av svært kort tid.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
Arbeiderpartiet er opptatt av at en skal ha åpenhet i offentlig forvaltning, i både kommuner, fylkeskommuner og staten. Samtidig er vi opptatt av at en må ha et velfungerende styringssystem med rom for drøftinger, avveininger og koordinering i de forberedende stadiene i en saksprosess. Arbeiderpartiet vil understreke betydningen av å ha tydelige ansvarsforhold i den offentlige og politiske forvaltningen i Norge. Uansett om en styrer etter formannskapsloven eller det er en parlamentarisk styreform i en kommune eller fylkeskommune, må en forvente at begge styringsformer blir behandlet likt. Arbeiderpartiet synes, i likhet med alle dem som rapporterer om det, at det ikke er bra at offentlige dokumenter ikke blir journalført eller blir journalført lenge etter at de blir sendt. Arbeiderpartiet har derfor sammen med flertallet i komiteen bedt regjeringen om å ta initiativ til at alle offentlige institusjoner og etater gjennomgår reglement og retningslinjer med sikte på å bedre åpenhet og innsyn i offentlig virksomhet. Det er viktig at det er mulighet for å ha uformelle drøftinger underveis i en sak, uavhengig av om saken utformes av en rådmann eller et byråd. I dag kan en rådmann invitere sine ansvarlige etatssjefer til forberedende arbeidsmøter før rådmannen legger fram sine innstillinger til politisk behandling i formannskap og kommunestyre. Det samme gjelder også for fylkeskommuner. Men i dag kan ikke byrådslederen invitere sine ansvarlige byråder til forberedende arbeidsmøter på samme måte, uten at eventuelt media forlanger innsyn i hva de har tenkt så langt i sakens behandling. Dette synes vi blir en forskjellsbehandling mellom det å styre etter formannskapsloven og det parlamentariske systemet som er opprettet for kommuner og fylkeskommuner. Både Oslo kommune, Bergen kommune og Nord-Trøndelag fylkeskommune har båret fram kommentarer på en god og ryddig måte, og vi er derfor med på det flertallsforslaget som er fremmet av komiteen.
Anders B. Werp (Høyre), 2015-06-08:
Omsider får vi til behandling i Stortinget en helhetlig og langsiktig kapasitetsoversikt for kriminalomsorgen. Det var noe vi i opposisjon – fra Høyres, Fremskrittspartiets og flere andre partiers side – ønsket fra den rød-grønne regjeringen i mange år. Men svarene vi fikk hver gang fra statsrådene fra Arbeiderpartiet, var at dette var så viktige spørsmål at dette måtte vi se fra budsjett til budsjett – altså kortsiktig. Nå får vi endelig en helhetlig oversikt og mulighet for langsiktig planlegging på et så viktig felt. Kriminaliteten i landet går ned. Det er bra. Men den alvorlige, ressurskrevende, brutale, internasjonale og organiserte kriminaliteten øker. Det er slett ikke bra. Denne regjeringen styrker politiet. Det vil øke kapasiteten i politiet til å avdekke den alvorlige kriminaliteten. Det er et bakteppe som er viktig når vi nå skal håndtere tre viktige utfordringer som denne stortingsmeldingen og disse sakene tar opp. Den første utfordringen er altså at det er stort behov for flere lukkede plasser. Alvorlige kriminelle handlinger skal føre til fengselsopphold i lukkede plasser, til lukket soning. Samtidig innebærer det – som vi alle vet – at behovet for flere varetektsplasser øker som følge av kriminalitetsbildet og politiets økte kapasitet, og varetektsplasser er lukkede plasser. Så behovet for lukkede plasser øker. Det er denne meldingen veldig tydelig på, og det tar regjeringen tak i på en veldig god og offensiv måte. Så registrerer jeg at svaret fra Arbeiderpartiet er 179 åpne plasser og elektronisk kontroll – langt fra noen medisin ut fra diagnosen som stilles. Den andre utfordringen er det arvede etterslepet i vedlikeholdet av norske fengsler og soningsanstalter. Cirka 4 mrd. kr er det opparbeidede vedlikeholdsetterslepet på. Det fører til stor risiko og fare for at flere avdelinger i norske fengsler må stenge, som igjen ytterligere vil øke behovet for lukkede plasser. Arbeiderpartiets svar på det økte vedlikeholdsbehovet er null kroner. Regjeringens svar er 100 mill. kr de to siste år. Det er ikke nok, men det er godt skritt i riktig retning. Den tredje utfordringen er at de mellom 1 100 og 1 200 personene som i dag står i soningskø, får sine liv satt på vent. De havner i et vakuum i livet som vi vet altfor godt – og dessverre – fører til en stor økning i risikoen for tilbakefall til ny kriminalitet. Det er viktig å redusere soningskøen som vi har arvet fra de rød-grønne. I det bildet er avtalen med Nederland viktig. Det fører på kort sikt til 242 nye og lukkede soningsplasser. Arbeiderpartiet sier nei. Dette er en viktig sak, som flere har vært inne på. Regjeringen viser en god og offensiv holdning til å løse mange utfordringer, og jeg vil berømme arbeidsformen og samarbeidet som er blitt etablert i denne saken blant flertallet her i denne salen, og spesielt framheve Kristelig Folkeparti, som virkelig har tatt det ansvaret det er å løse disse utfordringene. Dette er ikke noen sak hvor det er vinnere, men det er en sak hvor regjeringen viser handlekraft, og hvor vi reduserer store utfordringer i det norske samfunn.
Anders B. Werp (Høyre), 2015-06-08:
Vi nærmer oss slutten på en viktig og jeg vil si egentlig ganske god debatt. Vi har fått fram tydelige forskjeller i politiske meninger, og det er greit, men jeg vil også si at det tross alt ligger mye enighet i saken om selve problembeskrivelsen, om det enn er ulikhet i løsningene. Det er et par ting jeg har lyst til å kommentere. Først til representanten Henriksen, som peker på budsjetter og at Arbeiderpartiet tydeligvis har funnet budsjettmidler til å løse dette for lenge siden. Nei, det har ikke Arbeiderpartiet gjort. I partiets alternative budsjett for inneværende år ligger det ikke én eneste krone til fengselet i Agder eller til andre kapasitetsøkninger i kriminalomsorgen. Så til et annet underliggende uromoment for kriminalomsorgen. Det er kapasitetsplanen, som ble utarbeidet under den rød-grønne regjeringen i 2012. I den kapasitetsplanen, som arbeiderpartistatsråden altså ikke ønsket å legge fram for Stortinget, ble 29 soningsanstalter – 29 fengsler – plassert på en liste over mulige nedleggelser fordi de ikke oppfylte kriteriene i enhetsstrukturen, som er det faglige begrepet i den kapasitetsplanen. 29 fengsler – med den uro det førte til, og faktisk har ført til helt fram til disse dager, i rekrutteringsproblematikk og arbeidsmiljø generelt. Denne stortingsmeldingen, som vår regjering legger fram, avklarer det spørsmålet. Og det har framstått, i hvert fall i et par tilfeller, reddende engler fra Arbeiderpartiet, både når det gjelder Kleivgrend og Vestoppland fengsel, avdeling Valdres. Begge de to fengslene sto på Arbeiderpartiets egen liste fra 2012 til ikke å oppfylle kriteriene i enhetsstrukturen – de var altså nedleggingstruet. Det er ikke denne regjeringen, det var den forrige regjeringen, som plasserte dem der, sammen med 27 andre viktige og gode soningsanstalter i norsk kriminalomsorg. Det er en viktig del av historiebeskrivelsen som man kan ha nytte av å ha med seg videre.
Anders B. Werp (Høyre), 2015-06-08:
Norske domstoler og norske dommere nyter stor tillit i det norske samfunn. Det skal vi være glad for. Det er ingen tilfeldighet at det er slik. Den tilliten er med på å forsterke og å gi rettsstaten legitimitet. Så tar vi i dag tak i juryordningen som ordning, og vi tar tak i noe av det største paradokset i norsk rettsvesen, nemlig at i de aller alvorligste straffesakene avsies dommer uten begrunnelse fra juryen når det gjelder skyldspørsmålet. Det er ulike syn på dette i fagmiljøet – det er det ingen tvil om. Spørsmålet er utredet grundig, og den siste juryutredningen er delt på midten, som vi kjenner til alle sammen. Men vi har nå på plass og har etablert et solid flertall i Stortinget som tar tak i dette paradokset ut fra, slik jeg tolker debatten, en felles interesse av å styrke domstolenes og dommernes stilling i rettsstaten, inklusiv lekdommernes plass i det samme. Det har vært en smule diskusjon om dette kan kalles en gledens dag eller om den har andre karakteristikker. Jeg vil i hvert fall si at det vedtaket vi fatter i dag, er en milepæl. Det er en milepæl i norsk rettsvesen at juryordningen nå skal sendes til Justisdepartementet for en utredning for å få på plass en meddomsrett i stedet. Jeg har både tillit og tiltro til at dette oppdraget blir forvaltet på en måte som sikrer og styrker rettssikkerheten i samfunnet, og at den påfølgende debatten i forlengelsen av det forslaget som kommer tilbake til Stortinget, skal være med på å gi norske dommere, enten man er lek eller lærd, og norske domstoler en økt legitimitet og autoritet i rettsstaten. Det er viktig, og det er bra.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
Justisministeren legg vekt på at ein har null lukka nye fengselsplassar i 2015 i Noreg. Det er jo ein situasjon som regjeringa har sett oss i fordi dei i dei siste to åra har brukt tida på å senda kjærleiksbrev – fyrst til Sverige og deretter til Nederland, vorte avvist i Sverige, og så forhandla seg fram til ei leigeavtale med nederlandske styresmakter – i ein situasjon kor det faktisk er ferdigprosjekterte løysingar i Noreg. Me er klare for å byggja i Noreg. Me meiner at når det fyrst er pengar tilgjengeleg som ein kan bruka til å løysa soningskøen, burde dei òg verta brukte på norsk jord, i norsk samanheng, med bl.a. dei forslaga som me kjem med her. Med dei ferdigprosjekterte løysingane som finst, kunne regjeringa – dersom dei hadde prioritert pengane og innsatsen riktig, i staden for å senda desse kjærleikserklæringane – fått på plass minst 200 lukka fengselsplassar i Noreg i løpet av desse to åra. Det har dei då valt ikkje å gjera. Eg ynskjer å seia noko meir om Nederland og framgangsmåten til regjeringa, for det er ein framgangsmåte som har vore under all kritikk. Det er ei avtale som vart ferdigforhandla same dagen som høyringsfristen til regjeringa var ute. Dei signerte avtala dagen før Stortinget hadde høyring. Det viser at for Framstegspartiet og justisministeren har dette heile tida handla mest om å innføra eit heilt nytt prinsipp for straffegjennomføring – eit gamalt Framstegsparti-ynske om å senda folk til soning ut av landet – heller enn å få køane raskare ned. Difor denne uheldige og bortkasta bruken av tid i ein situasjon som dei sjølve kallar for akutt. Dei kunne fått permanente løysingar på norsk jord i løpet av dei siste to åra, dei kunne fått permanente løysingar på norsk jord med desse pengane her no – 100 plassar meir i året – i staden vel dei ei mellombels løysing. Dei vel å senda dine og mine skattepengar ut av landet. Igjen viser det seg at for justisministeren frå Framstegspartiet er det viktigare å verka handlekraftig enn faktisk å vera det, og faktisk få soningskøen ned så raskt som i det heile mogleg.
Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
St.meld. nr. 37 for 2007–2008 Straff som virker, som ble framlagt av den rød-grønne regjeringen, er et av de viktigste dokumentene vi har for å kunne skape et tryggere samfunn. Det er ingen i denne sal som er uenig i at når noen bryter loven, må de få straff. I Norge er det selve frihetsberøvelsen som er straffen. Men hvis vi skal skape et samfunn med mindre kriminalitet og mer trygghet, må straffen også virke. Derfor kan ikke denne debatten bare handle om kapasitet, den må også handle om kvalitet og innhold. De som soner, må få verktøy til å leve et liv uten kriminalitet. Det er det beste for enkeltmennesket, det skaper trygghet for oss alle, og det er også god samfunnsøkonomi. På Slidreøya hjemme i Valdres ligger det et fengsel hvor de gode intensjonene i kriminalomsorgsmeldingen virkeliggjøres hver eneste dag. Det er på mange måter et unikt, lite fengsel, som leverer veldig gode resultater. Samarbeidet med den videregående skolen, kommunen og lokalt næringsliv har ført til at veldig mange mennesker har forlatt fengselet med verktøy til å starte et nytt liv uten kriminalitet. Det var derfor mange av oss som mobiliserte da vi opplevde at fengselet ble truet i fjor. Både innsatte, ansatte og lokalsamfunnet engasjerte seg sterkt. Først kom regjeringens effektiviseringskutt i kriminalomsorgen, og så foreslo kriminalomsorgen selv å legge ned hele avdelingen. Vi ble ikke mindre bekymret da vi leste meldingen om kapasiteten i kriminalomsorgen, hvor det står at «mindre enheter bør erstattes med færre og større enheter». Derfor er det veldig positivt at en enstemmig komité nå sier at nedleggelse er uaktuelt, og at komiteen heller ønsker å doble antallet soningsplasser på Slidreøya. Men en utvidelse på Slidreøya – og alle de andre stedene hvor Arbeiderpartiet i innstillingen viser at det er muligheter – realiseres ikke med gode intensjoner, men ved at det bevilges penger. Det er derfor for meg uforståelig at regjeringen vil bruke en kvart milliard kroner hvert år på midlertidig leie av plasser i Nederland. Disse pengene ville det vært klokere å bruke på å bygge ut varig kapasitet i Norge. De borgerlige partiene beskriver mange gode intensjoner, men spørsmålet er når disse plassene i Norge kan realiseres – når man samtidig sender en kvart milliard kroner til Nederland. Virkelig handlekraft ville vært å bruke disse pengene på å bygge opp varig kapasitet i vårt eget land.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Grunnen til utålmodighet i disse sakene er jo ikke hensynet til Stortinget, det er at dette er mennesker som lever i den totale terror og er livredde, og sjøl må gå med alarm, mens den som har utøvd vold, går fritt rundt. Det betyr at vi har egentlig ikke noe tid å miste, vi bruker altfor lang tid. Så sier statsråden at det tar noe tid før dette helt slår inn i politidistriktene og i domstolene osv., og nå tar det visst også tid når man skal evaluere dette. Da er mitt spørsmål til statsråden: Er det noe i veien for at Stortinget stemmer for SVs forslag i dag, altså at regjeringen skal utrede å endre straffeloven parallelt med den evalueringen som er, sånn at det kan gå raskt? Har statsråden noe imot at Stortinget stemmer for dette forslaget?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Nei, det er SV og jeg helt klar over. Poenget med dette forslaget, der vi ber regjeringen fremme forslag om å endre straffeloven om elektronisk kontroll ved kontaktforbud til også å gjelde besøksforbud, er å få dette arbeidet i gang. Så er det jo sånn at da må regjeringen komme til Stortinget med resultatet av dette arbeidet. At det er behov for å få det i gang nå raskt, parallelt med en evaluering, må være åpenbart. Jeg oppfatter at statsråden ikke ser noe prinsipielt i veien for å sette i gang et slikt arbeid. Da håper jeg at statsråden vil gjøre det, og at han også ser at det er fullt mulig å kunne støtte et slikt forslag, rett og slett for å få dette viktige arbeidet i gang, og at Stortingets flertall – håper jeg – er med på dette forslaget, så får statsråden et oppdrag han gjerne gjør.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Det er noen gledelige endringer, men før en sak kommer til Høyesterett, har det gått mange år. Sjøl om noen da blir idømt en straff på 30 dager, har offeret ofte hatt straff i årevis – for å si det sånn. Og det er ikke sikkert det hjelper en gang, hvis man ikke har en omvendt voldsalarm som gjør at den som forfølger en, ikke får lov til å komme i nærheten, og at varselet går hvis vedkommende gjør det. Til dette forslaget som SV og jeg har fremmet i dag: Det hadde sikkert vært bedre at det hadde stått at man ber regjeringen igangsette arbeid med sikte på å endre straffeloven. Med sikte på å endre straffeloven – jeg oppfatter at alle er enige om det. Så hvis det formelt sett er mulig å gjøre det nå under behandlingen her, og det er tilslutning fra flere partier, må de nesten si fra om det nå under behandlingen sånn at det forhåpentligvis da blir mulig å endre denne ordlyden slik som jeg nå refererer. Da skal det altså stå at Stortinget ber regjeringen igangsette arbeid med sikte på å endre straffeloven om elektronisk kontroll ved kontaktforbud til også å gjelde ved besøksforbud. Så håper jeg at det kan gjøre at vi får et enstemmig storting som kan være med på dette, fordi det haster å få gjort dette parallelt med den evalueringen som regjeringen og flertallet her sier skal gjennomføres.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Jeg ønsker at vi får et klart svar fra presidentskapet på om det er mulig å endre ordlyden, for med den endrede ordlyden mener jeg at det må være mulig for Stortinget å stemme for dette forslaget. Hvis det ikke er det, hører jeg oppfordringen fra Høyre nå om å sende dette videre til regjeringen, men i realiteten betyr jo det veldig lite hvis jeg ikke får et helt klart svar fra regjeringspartiene på at dette faktisk vil bli gjort, altså at dette arbeidet vil pågå parallelt. Hvis man kan forsikre om det – fra Høyre, Fremskrittspartiet og fra statsråden – er situasjonen annerledes.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Realiteten i denne saken er jo at Stortinget aksepterer å flytte flere beslutninger inn på kammerset i lokalpolitikken. Pressens innsyn handler om at allmenheten – altså du og jeg og hvem som helst – skal kunne få kjennskap til saker før de er besluttet, og kunne delta i debatten rundt det og være med å påvirke før alle kortene er lagt. Det er merkelig at reaksjonen fra stortingsflertallet på at kommuner bryter loven om innsyn, er å gjøre det ulovlige lovlig, for det er det som skjer i denne saken. Av de mer kuriøse motargumentene i dag er dette at opposisjonen fremmer Dokument 8-forslag ellers. Ja, det er mulig det er noen representanter her som ikke var med i forrige periode, da det var andre partier som satt i regjering, og andre partier som satt i opposisjon – og da fremmet jammen meg de også Dokument 8-forslag. Så det er det mest kuriøse, for å si det sånn, og det mest ubrukelige motargumentet jeg har hørt i dag. Det som skjer nå, er at man istedenfor å ha et lukket rådmannsvelde, flytter politikere inn på det samme kontoret og lukker det akkurat like tett igjen. Det er en elitetenking og en lukkethetskultur som lokaldemokratiet ikke er tjent med. Det er mange vanskelige beslutninger som diskuteres også i kommunestyrene, og det er sikkert rivninger mellom flertallspartier. Jeg har vært fylkespolitiker i et av de fylkene som har hatt parlamentarisme, og har også vært med på å være i et flertall. Jeg har også vært med på at en rådmann – eller direktøren, som det var etter hvert – gjerne ville lukke de prosessene. Det var ingen fordel for demokratiet. Det er behov for at politikere – også folkevalgte i fylkesting og kommunestyrer – tidlig har full innsikt i hva som foregår, at pressen har full innsikt, og at befolkningen har full innsikt. Det er ikke farlig å diskutere uenighet i offentligheten, verken på riksplan eller slett ikke i lokaldemokratiet. Så denne saken tjener ikke flertallet til ære. Dette er en sak som burde blitt sett på – hvis den skal ses på – i sammenheng med evalueringen av kommuneloven og offentlighetsloven. Og de som sier at de ønsker mer deltakelse, mer offentlighet og mer innsyn, kan ikke stemme for denne lovendringen som ligger til beslutning i dag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
Hvis vi skal få barnehusene til både å ha nok kapasitet og at de ikke har ventetid, og at det er nok kompetanse der, må det dimensjoneres riktig, og det må beregnes hva det koster, og det må departementet gjøre. Det betyr at man må vite hvor mye det koster å øke dette. Det er jo ikke slik at en skal la det være opp til hvert politidistrikt om de vil gjøre dette – de skal gjøre dette! Det er i lys av dette at debatten om øremerking bør ses, for det handler ikke om politidistriktene nødvendigvis prioriterer dette, men om regjeringen prioriterer dette nok og legger nok penger på bordet til at det er mulig å gjennomføre, og at det står øverst på prioriteringslista, at dette er jobb nr. 1, og at den ikke er mulig å prioritere bort for politidistriktene. Vil statsråden sikre det?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
SV kommer også til å stemme for forslagene fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Jeg tror jeg glemte å si det i stad. Så sa representanten Kjenseth omtrent det samme som jeg sa, nemlig at barna må bli hørt. Da må det gjelde f.eks. Forandringsfabrikken, som ble nevnt, men også Landsforeningen for barnevernsbarn. Det er viktig å høre på dem. Det er også viktig å si når justisministeren sitter her, at dette også handler om politiet, at de må prioritere det og ta det på alvor, for der er det stygge saker. Den siste er Monika-saken i Bergen, der det har gått aldeles gærent. Man svikter barn som har blitt drept, på det aller groveste. Sånn går det ikke an å fortsette. Jeg tror det var en misforståelse da saksordfører Ebbesen sa at jeg mener det er veldig vanskelig for barnehageansatte å melde, og at derfor må man bryte et tabu. Det er ikke det det handler om. Det handler om at det må være et hjelpeapparat der som hjelper den familien og de ungene i det øyeblikket du sier ifra, for hvis ikke pakker noen av disse familiene sekken og drar til neste kommune. Da er ungen ute av den eneste situasjonen i løpet av døgnet da du vet at ungen ikke blir utsatt for vold. Det er det de ansatte står overfor, og det betyr at det apparatet som skal hjelpe disse familiene, må være der. Det er derfor vi må øremerke pengene, både til barnevernet og til skolehelsetjenesten, for skolehelsetjenesten må være til stede. Vi vet at det blir ikke prioritert hvis vi ikke øremerker det. Det handler om at for dem som melder, ikke minst for barna, må det være trygghet for at i det øyeblikket man åpner munnen og sier det forferdelige, så må det skje noe. Hvis ikke er det jo enda skumlere å gjøre det, og det betyr at mange ikke sier noe. Til slutt: Det pågår en debatt om unge som detter ut av både arbeid og skole, og representanten Christoffersen var inne på det. Jeg ønsker meg virkelig at særlig toppolitikere er forsiktige med å felle dommer over ungdom som sliter. Da virker det som om vi har glemt debatten om mobbing. Da har vi glemt debatten om vold mot unger. Da har vi glemt debatten om alle de problemene som en del unger kan ha, og så snakker man om vondt i viljen og stå opp om morra’n og slå i bordet og ordne opp. Veldig mange av disse ungdommene tror jeg er redde, utrygge, har ikke opplevd kjærlighet, har ingen tro på seg sjøl. De trenger noe helt annet enn at de mest vellykkede i samfunnet kommer med lettvinte løsninger, for å si det sånn. Dette er alvorlig, som flere har sagt, for det å oppleve vold skader hjernen. Det å være vitne til vold skader hjernen. Vi som voksne er nødt til å sikre at de som sier ifra om dette, får hjelp og ikke må vente.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
SV kommer til å stemme for forslaget fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet fordi det prinsipielt sett er ugreit at man har ulikt rettsvern for barn i ulike situasjoner. Her har det vært en arbeidsgruppe som har kommet med denne anbefalingen, så jeg føler meg rimelig trygg på at dette er innenfor det som er grundig utredet. Jeg er litt mer usikker på om dette hever terskelen eller virker preventivt. Jeg tror vi glemmer litt at i disse situasjonene er det mange som er fullstendig desperate. Noen mangler fullstendig selvinnsikt, selvfølgelig, i det de holder på med, men jeg tror også vi glemmer at foreldre som kanskje ikke klarer å ha omsorgen for barna sine, er desperat glad i barna sine, sånn som andre er, og at de noen ganger, på tross av at det er straffbart – de vet jo uansett at dette er galt – gjør det likevel. Så jeg er nok litt mer usikker enn det det høres ut som om flertallet her er, på at dette vil være noe som hindrer at dette skjer. Jeg mener allikevel at det er riktig, men jeg syns det skal sies i disse sakene at sjøl barn som opplever omsorgssvikt, ofte er glad i foreldrene sine og opptatt av hvordan det går med dem, og at foreldre som svikter barna sine – noen ganger på det groveste – er veldig glad i barna sine, sjøl om de svikter dem. Det fører noen ganger til veldig desperate handlinger fra begge parter, og en lovendring kommer ikke nødvendigvis til å hindre at disse fæle sakene oppstår.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-08:
President! SV støtter også forslagene.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
Å styrke beskyttelsen til personer som er utsatt for vold, trusler om vold, personforfølgelse og stalking, er et politisk ansvar vi aldri kan tillate å la hvile. Temaet har gjentatte ganger vært debattert i Stortinget, men ikke bare her. Som medlem av Stortingets delegasjon til Europarådet har jeg også deltatt i tilsvarende debatter i Strasbourg. I 2011 ble den såkalte Istanbul-konvensjonen mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner lagt ut for signering og ratifisering. Norge var blant de første landene som signerte. I januar 2012 vedtok parlamentarikerforsamlinga i Europarådet en henstilling til alle medlemsland om å få fortgang i arbeidet med ratifiseringa. I Dokument nr. 15:801 for 2011–2012 ba jeg derfor daværende justisminister Grete Faremo om status i de norske forberedelsene til ratifisering av konvensjonen. Som kjent må minst ti land ratifisere for at en konvensjon skal bli gjeldende. På det tidspunktet var det bare Tyrkia som hadde ratifisert. Det svaret vi fikk, var at Norge tilsynelatende oppfylte de kravene som konvensjonen stiller. Det eneste som gjensto å vurdere og eventuelt innføre, var en egen bestemmelse mot stalking i straffeloven. Den gjenstår dessverre fortsatt. Konvensjonen trådte i kraft 1. august i fjor. Det skulle altså ta nesten tre år fra signering til det forelå et tilstrekkelig antall ratifiseringer, til tross for at konvensjonen har blitt betegnet som intet mindre enn banebrytende når det gjelder kampen mot vold mot kvinner, i Europa og ellers. Spesielt viktig er de overvåkingsmekanismene som følger med konvensjonen, der de ratifiserende medlemslandene blir gått etter i sømmene, både når det gjelder lovgivning og praktisk politikk mot vold mot kvinner og vold i nære relasjoner. Det er etablert en egen ekspertgruppe som skal følge med og jevnlig rapportere hvordan de ulike landenes myndigheter følger opp sine forpliktelser i henhold til konvensjonen, og ekspertgruppa er i gang med sitt arbeid. Europarådet har på denne måten påtatt seg en ledende rolle når det gjelder å beskytte kvinners rettigheter og bekjempe de bruddene på menneskerettighetene som denne formen for vold representerer. Men – og det er et stort men: Norge er ikke blant de 18 landene som nå har ratifisert. Det skyldes at vi ennå ikke har fått på plass den nødvendige lovbestemmelsen mot stalking, som er et av kravene i konvensjonen. Det er pinlig, og det er derfor helt på sin plass at en nesten samlet komité nå ber regjeringa fremme den lenge varslede proposisjonen om nytt straffebud om personforfølgelse, eller stalking, i løpet av høsten 2015. Det er positivt, sånn jeg oppfatter statsråden, at det vil bli gjort. Det er viktig for norske kvinner – og menn – samtidig som vi bidrar til å styrke menneskerettighetene i resten av Europa.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
Jeg har tidligere, i lignende debatter, sagt at hvis denne formen for kriminalitet som vi nå snakker om, hadde skjedd på åpen gate, hadde det vært ramaskrik over hele landet. Og i en tidligere debatt har jeg også vist til mitt eget kommuneparti, Drammen Arbeiderparti, som har programfestet at vold i nære relasjoner skal bli en fast oppgave for kommunens beredskapsråd, både en del av risiko- og sårbarhetsanalysen for samfunnet under ett og den løpende samordninga av tiltak. Statsråden har tidligere sagt at han syntes det var et positivt innspill, som han godt kunne tenke seg å vurdere når det gjaldt alle kommuner, og det jeg egentlig lurer på, er om statsråden har hatt tid til å begynne på det tankearbeidet?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-08:
1. juni 2015 lanserte Arbeiderpartiets leder, Jonas Gahr Støre, en tipunkts plan mot ungdomsledighet. Utgangspunktet for planen er Navs ledighetstall for mai 2015, som viser at over 23 000 unge mellom 19 og 29 år er registrert arbeidsledige. Ledigheten blant unge er ti ganger så høy som for dem over 54 år, og ble målt til 9,4 pst. første kvartal 2015. En høy andel av de unge som henvender seg til Nav, har ikke fullført videregående opplæring. Det gjelder bl.a. tre fjerdedeler av de 40 000 unge under 30 år med nedsatt arbeidsevne. Det sosiale skillet mellom de som har og de som ikke har fullført videregående, forsterkes når ledigheten øker. Hva har så en tipunktsplan mot ungdomsledighet med dagens sak om vold mot barn å gjøre? Ja, se det er det ingen som helt vet. Men noe vet vi, slik det står om i representantforslaget. Belastninger i barndommen får alvorlige konsekvenser for livskvaliteten også i voksen alder. Én del av bildet er at vold mot barn gir skader på hukommelse og evne til læring, selvbilde og sosial fungering, noe som igjen kan føre til sosial isolasjon og arbeidsledighet. Sannsynligvis kan vi også legge til uførhet i ung alder, med sammensatte diagnoser som psykiske lidelser, atferdsforstyrrelser, rus og diffuse muskel- og skjelettlidelser. I Dokument nr. 15:554 for 2013–2014 stilte undertegnede spørsmål til arbeids- og sosialministeren om hva forskning kan fortelle om årsaken til at antall og andel unge uføre øker. Statistikken viste da at 59 pst. av unge uføre hadde diagnoser som psykiske lidelser og atferdsforstyrrelser. Unge uføre utgjør en liten andel av alle med uføretrygd, men det er grunn til bekymring når antallet øker. I tillegg til de registrerte unge uføre kommer de nevnte 40 000 personene under 30 år med nedsatt arbeidsevne. Mitt spørsmål til statsråden i fjor var om vi vet noe om hvor stor andel av disse ungdommene som har vært, eller er, ofre for vold i nære relasjoner, omsorgssvikt eller andre typer overgrep. Svaret var at det vet vi ikke. Det finnes ingen diagnosekategori som identifiserer ungdommer eller andre der vold i nære relasjoner, omsorgssvikt og andre overgrep har ført til senere uførhet. Vi vet bare at de finnes et sted bak tallene, i de ulike diagnosegruppene over psykiske og fysiske sykdommer og skader, men vi vet ikke hvem de er, eller hvor mange de er. Desto viktigere blir både forebygging, avdekking og tidlig innsats mot vold mot barn. Skolehelsetjenesten er et viktig lavterskeltilbud og må få en større rolle i så måte. Det er positivt at en samlet komité ønsker å styrke denne tjenesten, men jeg skulle egentlig ønske at flertallet kunne dele Arbeiderpartiets og Senterpartiets utålmodighet akkurat på det punktet, særlig på bakgrunn av innlegg fra både Kristelig Folkeparti og Venstre her i dag.
Peter Frølich (Høyre), 2015-06-08:
Hypotesen min om at motstanden mot dette forslaget kan være motivert av en motstand mot kommuneparlamentarisme som sådan, er vel ikke blitt svekket etter denne debatten. Det er veldig verdt å merke seg hvilke partier som her går opp og klager på prosessen og saksbehandlingen. Det klages over at Dokument 8-forslaget blir behandlet på denne måten. Det kommer fra partiene som er blant de mest ivrige forslagsstillerne av nettopp den typen forslag. Det er fremmet en påstand om at dette er et hastverksarbeid. Da kan det opplyses om at saksbehandlingstiden er helt innenfor normalen på denne tiden av stortingssesjonen. Det er behandlet med muntlig høring. Vi har mottatt skriftlige høringsinnspill, og konsekvensene av argumentasjonen, slik jeg oppfatter den, må jo være at Dokument 8-forslag nærmest per definisjon er uforsvarlig å behandle og lovforslag uforsvarlig å behandle på denne måten. Jeg synes det ville vært synd om Stortinget som lovgiver ikke kan gjøre lovendringer også på denne måten. Så er det kommet en del andre påstander underveis i debatten. Det er f.eks. blitt hevdet at Sivilombudsmannen er blitt misforstått. Sivilombudsmannens uttalelser i denne saken er ikke misforstått av komiteens flertall. Vi er aldri i tvil om at Sivilombudsmannen på det tidspunktet gjerne hadde en oppfatning av hva som skulle være gjeldende rett. Men det han også har påpekt, er at en uklarhet eller en uenighet om hvordan loven skal praktiseres, må løses av lovgiver. Det er en oppfordring som vi har tatt, og nå har vi staket ut hvordan praksis skal være fremover. Så er det gang på gang blitt framhevet et poeng om at dette angivelig skal gi mer effektiv drift av kommunene. Det er noe som er tatt ut av et litt uheldig gjengitt sitat tidlig i debatten, men det er blitt reprodusert gang på gang. Det er en referanse til at kommuner og journalister i årevis har vært uenige om denne forståelsen, men nå kommer avklaringen, og da kan man i det minste bruke tiden sin på noe annet enn krangel om regelforståelsen. Men det er ikke slik at saksbehandlingen blir mer effektiv av den grunn. Jeg synes at å trekke fram det argumentet egentlig er et uttrykk for latskap, for man må forholde seg til begrunnelsen som framgår av innstillingen, som framgår av forslaget, som framgår av argumentasjonen underveis. Det er nemlig hensynet til forsvarlighet, til notoritet og tydeligere ansvarsforhold for byrådet og fylkesrådet.
Peter Frølich (Høyre), 2015-06-08:
Det har vært pratet lenge, mange år, om å endre juryordningen. Nå skjer det. Det er litt på overtid, men desto mer gledelig at konklusjonen blir som den blir. De endringene som varsles nå, må bygge på to veldig viktige prinsipper. Det første er at rettssikkerheten skal styrkes. Vi har hørt gjennom debatten – jeg tror alle på et tidspunkt har nevnt det – at avgjørelsene må begrunnes. Det er vel og bra. I året 2015 skulle dette nærmest være en selvfølge, men det sitter i dag mange fengslet bak lås og slå uten å vite hvordan juryen resonnerte da den kom fram til skyldvurderingen. De har heller ikke hatt mulighet til å angripe de vurderingene. Det betyr usikkerhet, og det betyr mindre rettssikkerhet. Men rettssikkerhet handler ikke bare om at det skal gis en begrunnelse, det handler like mye om at avgjørelsene som fattes, skal være riktige. Forskning tyder på at mange som har vært i juryer, har opplevd usikkerhet knyttet til vanskelige problemstillinger som gjerne har vært i grenseland mellom jus og politikk. En bedre oppfølging fra fagdommerne kan derfor gi bedre og sikrere avgjørelser. Jeg deler ikke troen på at det med en gang fagdommere og lekfolk skal sitte sammen, blir det en overkjøring fra fagdommere. Et nært samarbeid mellom fagdommere og lekfolk fungerer i dag veldig bra i pluss-minus 15 000 saker. Selvfølgelig vil det da også kunne fungere godt med en erstatning for juryordningen. Det andre premisset denne endringen må bygge på, er at lekfolk fortsatt skal ha en helt sentral rolle i norsk rettspleie. Dette blir først og fremst et spørsmål om hvilket forholdstall som skal eksistere mellom lekfolk og fagdommere. Her er det veldig mange modeller å velge mellom – mange land man kan la seg inspirere av. Det sentrale for oss her i dag er at vi signaliserer tindrende klart at det fortsatt skal være et viktig grunnleggende prinsipp i vårt rettssystem at man skal dømmes av sine likemenn. Til slutt har jeg lyst til å takke forslagsstillerne, og jeg har lyst til å takke de andre partiene som har sluttet seg til flertallet i saken. Vi skal ha stor respekt for at juryordningen har hatt sin funksjon og sin tid. For snart 130 år siden representerte introduksjonen av juryordningen en viktig garanti for lekfolks deltakelse og posisjon i rettsvesenet. Sammen skal vi nå sikre at rettsvesenet står enda sterkere de neste 130 årene. Dommerens skarpe faglighet og lekmannens sunne vurderinger vil til sammen gi bedre rettsavgjørelser og bedre rettssikkerhet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-06-08:
Jeg tilhører vel også noen av dem som er preget av litt latskap, men jeg må, i likhet med representanten Lundteigen, si at jeg heller aldri har opplevd – jeg sitter i min tredje periode på Stortinget – at regjeringspartiene bidrar til å hastebehandle et Dokument 8-forslag som innebærer en lovendring, uten at de lar det gå via sin egen regjering. Det er sjølsagt helt vanlig og normalt at opposisjonspartier fremmer Dokument 8-forslag, også om lovendringer, men at regjeringspartiene velger å gjøre det på denne måten – å la det gå utenom all normal saksbehandling knyttet til egen regjering – er helt ubegripelig. Hadde en latt det gå via regjeringen, ville en fått en prosess som kunne ha blitt kalt forsvarlig, og en ville også fått en prosess med en viss legitimitet. Da ville en fått en lovgivningsprosess som tar utgangspunkt i en grundig faglig utredning, som tar utgangspunkt i en høringsprosess i forkant, der interesserte og involverte instanser, organisasjoner og institusjoner, får uttale seg, der det kommer til uttrykk ikke bare i høringen, men også etterpå, i proposisjonen, og der det legges fram en egen proposisjon fra regjeringen. Det er en helt annen type saksbehandling enn det vi har sett med dette Dokument 8-forslaget. Flertallet sier at Sivilombudsmannen ikke blir brukt, men jeg må jo si at den tidligere Sivilombudsmannen er svært tydelig på at han ikke ville bli brukt som noe «forkle» for en slik type lovendring, og han peker også på den svært uheldige situasjonen knyttet til behandlingsmåten av forslaget. Så ser vi da når forslaget kommer til behandling til Stortinget etter kort tid, at en av forslagsstillerne hopper av forslaget. Det er i og for seg positivt, men det viser kanskje i enda større grad hvor lite gjennomtenkt forslaget har vært, og hvor stort behov det kunne ha vært for å ha hatt en forsvarlig behandling av en slik lovendring. At regjeringspartiene sjøl ikke kan gå inn for å sende det over til regjeringen for en forsvarlig behandling, er ubegripelig, men jeg må også si – på tampen av debatten – at det at en slik type lovforslag bankes igjennom her i salen uten at den ansvarlige statsråd engang tar seg bryet med å ta ordet, det er oppsiktsvekkende.
André N. Skjelstad (Venstre), 2015-06-08:
Det forundrer også meg at Stortinget ikke tar seg tid til å gjøre en nærmere vurdering av hva dette faktisk innebærer. I min tid som gruppeleder i fylkestinget i Nord-Trøndelag, der vi har fylkeskommunal parlamentarisme, har jeg erfaring fra både posisjon og opposisjon. Jeg er fullt ut klar over at dette gjennomføres også i en rekke fylker og flere byer. De fleste politiske partiene har vært med på det i Nord-Trøndelag – og sittet i modellen. Det handler jo faktisk også om at en er nødt til å være med på dette selv om det er uenighet. Mange tilhengere peker på sammenhenger mellom det nasjonale og det kommunale og fylkeskommunale nivået når det gjelder styringsmessige utfordringer, og at det dermed prinsipielt er noen av de samme rammebetingelsene. Men de parallellene blir rimelig skjeve for meg når det gjelder sikkerhetsinteresser og forholdet til andre land, som man helt klart kan holde unna såkalte R-notat, som kan holdes hemmelig. Dette er ikke spesielt relevant for kommuner og fylkeskommuner. En regjering skal heller ikke ivareta lokaldemokratiet på samme måte som disse og ha den kjente og nære dialogen med innbyggerne i egen region. En utstrakt bruk av hemmelighold av dokumenter kan ikke akkurat være idealet som en skal strekke seg etter i lokaldemokratiet. Folkestyret blir fort omgjort til et teknokrati. Noen argumenterer med at en vil få en langt mer effektiv drift av fylkeskommuner og kommuner på denne måten. Ja, jeg skjønner det. Jeg skjønner det praktiske med styringselementet, med tanke på posisjon, at en får tempo i sakene. Men de som ikke sitter i ledelsen, enten i fylkesråd eller byråd, blir da satt på siden i fylkesting og kommunestyrer. Dette vil fort bli A-, B- og C-lag. Og innbyggerne vil definitivt være på C-laget – en har ikke mulighet til å påvirke sakene før de er ferdigbehandlet, og alle reelle beslutninger blir fattet og forankret før sakene blir offentlig kjent. Innvendinger, ny informasjon og synspunkter fra dem som blir berørt av sakene, kommer ikke fram før beslutningen er fattet. At saksbehandlingen til de folkevalgte som sitter i fylkes- og byråd, er så preget av stort tempo at de ikke har mulighet til å henge med, klarer ikke jeg å se er noe stort demokratisk aspekt. Det er også krevende for innbyggere å ha muligheter. Jeg skjønner heller ikke hva det er som da vil gjøre det så mye bedre for demokratiet å innføre parlamentarisme i fylkeskommuner og kommuner. Hastverket bare bekrefter at vi nå står overfor et vegskille i mange kommuner – om de demokratiske prinsippene står for fall og de teknokratiske trer inn.
André N. Skjelstad (Venstre), 2015-06-08:
Jeg også hører vel til dem som har utviklet en form for latskap når det gjelder dette, i henhold til saksordføreren. Effektivitet er nevnt – ja. Jeg så at saksordføreren hadde det som et av hovedtemaene – og en av begrunnelsene for dette – i et oppslag i VG. Men jeg har hørt den begrunnelsen tidligere i min tid rundt innføring av dette i Nord-Trøndelag og rundt omkring i landet, ikke minst dette med tempo, at det er så viktig å ha tempo i forhold til saken. Men så dreier det seg også om, som flere tar opp her, innbyggernes rett til å ha innsyn i saker, til å ha mulighet til å påvirke saker. Hvordan blir det i disse systemene? Jeg vet i hvert fall hvordan det fungerer i Nord-Trøndelag med vår fylkeskommunale parlamentarisme. Det fungerer ikke svært godt. Det vi lager nå, er ikke bare et teknokratstyre, men nye politiske byråkrater. Min oppfordring til regjeringen er at her er det heller ikke for sent å snu. Som flere har tatt til orde for, her burde man definitivt – hvis det bare var småting som skulle justeres, som enkelte hevder, at dette var en bedre saksbehandling og enklere – i hvert fall ha tatt seg tid denne gangen til å ta runden med å ha dette ute på høring. For dette gjør det ikke enklere å delta – dette gagner definitivt ikke det. Jeg synes at dette er rimelig spesielt, at Stortinget med åpne øyne går inn og lager en form for ekspertstyre rundt omkring i landet. Det synes jeg er – ja, president!