Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2021-06-16:
Hva venter norsk landbruk? Debatten i dag føles i all hovedsak som historiens debatt. Vi har vært innom første verdenskrig og annen verdenskrig. Jeg vet ikke om vi før eller siden kommer innom Krimkrigen, det vil tiden vise. Vi debatterer som om vi i framtiden kan bruke fortidens virkemidler. Feilskriving av historien er også et innslag. Blant annet glemmes det fra Arbeiderpartiets representant at en av grunnene til at vi ikke sultet i Norge under krigen, var import av rug fra Danmark og Tyskland. Igjen var faktisk handel en av de viktigste sikkerhetene for vår forsyning og matvaresikkerhet. Samtidig føler jeg at vi i debatten er i ferd med å glemme at landbruket er i ferd med å gjennomgå et hamskifte som er like stort som da traktoren kom og overtok for hesten, og den grønne revolusjonen på 1970-tallet. Driften endres. Industri 4.0 er også landbruk 4.0. Sensorer, automatisering og autonomisering vil overta for sånn vi alltid har gjort det. Behovet for arbeidskraft, spesielt sesongarbeidskraft, vil reduseres kraftig, spesielt i enkelte driftsformer. Er vår struktur tilpasset dette, eller vil det gjøre at den ikke henger med? Markedet endres, matforbruket går nå ned per person. Det er ikke noe mystisk i det. En svak trend med overgang fra kjøtt til plante kan forsterkes. En mer sammensatt befolkning gjør at etterspørselen synker etter produkter vi selv produserer, som melk, og øker etter ris, mais og soya. Er vår struktur og vår markedstilpasning tilpasset dette, eller er vi i ferd med å bevege oss mot en ubalanse som reduserer potensialet i norsk landbruk? Distribusjonen endres. Vår digitale hverdag gjør at bonden kan kutte mellomledd og kommunisere direkte med forbruker og selge direkte til forbruker. Det er tidligere vist til i debatten at bonden gjennom å velge å selge selv i REKO-ringen, kan få tre ganger mer for produktet sitt. Netthandel og levering øker også i matvaremarkedet. Dette utfordrer selve grunnstrukturen i den norske verdikjeden for mat. Skjønner vi at dette er i ferd med å skje, eller legger vi alle egg i kurven på en struktur skapt på 1950- og 1960-tallet? Tilliten endres gjennom innsyn. Omdømme påvirkes av de dårligste eksemplene, og digitalisering gjør at de blir mer synlige. Morgendagens bevisste forbrukere kommer til å være mer klar over hvordan maten vår blir til, som vi nylig har sett. Er vi klar for det? Avlingsgapet er for stort. Vi er vant til å se på norsk landbruk som verdens beste. Men som NIBIO-rapporten om avlingsgap fra 2019 viser: Når vi sammen med Finland har det største gapet i Norden mellom mulig avling og faktisk avling, har vi en utfordring. Som det siste er alt dette muligheter dersom vi griper dem – muligheter til høyere kornproduksjon, høyere produksjon og lønnsomhet, høyere selvforsyning, bedre kunnskap, lavere distribusjonskostnad, bedre forståelse og dialog og lavere klimautslipp. Men det fordrer at vi snur blikket og bruker mer tid på å legge til rette for at norsk landbruk skal ta i bruk framtidens muligheter, ikke kopiere fortidens strukturer. Det kan bare skje i dialog, der vi i stedet for å spørre hvor vi var i går, spør hvor vi vil være, og hvor vi er på vei fram mot 2030.