Abid Raja (Venstre), 2015-05-26:
La meg starte med å uttrykke min fulle forståelse for det store folkeengasjementet, den frustrasjonen og ikke minst den skuffelsen lokaliseringen av nytt sykehus i Romsdal og Nordmøre har ført til for folk fra Kristiansund og omegn. Lokaliseringssaker skaper som regel alltid høy temperatur, men i denne saken har temperaturen blitt ekstra høy, delvis fordi det har vært framsatt en rekke påstander om uryddig og ulovlig opptreden av både statsråd og ledere i helseforetakene. Det i seg selv er alvorlig og grunnlag nok for at kontrollkomiteen vedtok å gjøre dette til en egen kontrollsak. Det var et vedtak Venstre støttet fra starten av og hele veien. Eierstyring i offentlig virksomhet skal være i tråd med gjeldende lover og gi grunnlag for innsyn og plassering av ansvar. Spesielt i saker med et stort folkelig og lokalt engasjement er det ekstra viktig med ryddige ansvarsforhold og tydelig og åpen kommunikasjon. Det siste er det vanskelig å si at denne saken er et stjerneeksempel på, snarere kanskje det motsatte. Kontrollkomiteens hovedoppgave – som det også framgår av sakens tittel – dreier seg om Helse- og omsorgsdepartementets eierstyring knyttet til nytt sykehus i Nordmøre og Romsdal: Har departementet – og dermed statsråden – gjort noe ulovlig eller kritikkverdig når det gjelder lokaliseringsspørsmålet knyttet til nytt sykehus? Det er dette spørsmålet vi først og fremst skal forsøke å svare på. På dette spørsmålet, om ulovlighet eller kritikkverdighet hva gjelder lokalisering, svarer Venstre nei. Etter vårt syn framkom det ikke opplysninger under kontrollhøringen knyttet til Helse- og omsorgsdepartementets eierstyring vedrørende tomtevalg for et nytt sykehus i Nordmøre og Romsdal som tilsier at statsråden har handlet i strid med helseforetaksloven eller forvaltningsloven – for så vidt også offentlighetsloven – når det gjelder spørsmålet om tomtevalg, slik flertallet har konkludert med. Det har heller ikke i ettertid framkommet nye opplysninger i saken som skulle tilsi at dette er tilfellet. Slik jeg sa innledningsvis, avdekket imidlertid høringen at det var riktig at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité opprettet sak og gjennomførte kontrollhøring, all den tid det var framsatt påstander om at loven var brutt, og at det var stor uro lokalt knyttet til tomtevalg og måten dette ble gjort på. Høringen medførte at alle relevante spørsmål og eventuelle uklarheter ble belyst, og at det således også var i statsrådens interesse at høringen faktisk ble gjennomført. Selv om vi frikjenner departementet og statsråden i «hovedtiltalen», mener jeg at kontrollhøringen avdekket at det er et stort forbedringspotensial i dialogen og ansvarsavklaringen mellom Helse Midt-Norge og Helse Møre og Romsdal, og at det er behov for å klargjøre styrings- og ansvarsforhold og -myndighet mellom dem. Det gjelder særlig Helse Midt-Norges styringsmyndighet overfor Helse Møre og Romsdal. Det var åpenbart skapt forventninger – rett eller urett – om at den innstillingen Helse Møre og Romsdal ville konkludere med, nærmest ville være gjeldende for tomtevalget for nytt sykehus. Det er ikke mulig å trekke noen annen konklusjon etter høringen, og det er understøttet av det som der framkom, bl.a. framført av tidligere administrerende direktør i HMR Astrid Eidsvik om at hun hadde en klar forståelse av at det var Helse Møre og Romsdal som hadde eierskapet til utredningen, og som på selvstendig grunnlag skulle komme med sitt vedtak overfor overordnet organ. I stedet opplevde Helse Møre og Romsdal at Helse Midt-Norge tok direkte styring i den avsluttende fasen og i realiteten presenterte sin konklusjon før Helse Møre og Romsdal fikk mulighet til å gjøre det samme. Denne prosessen – og kanskje først og fremst den konklusjonen som prosessen åpenbarte – var også foranledningen til at Astrid Eidsvik trakk seg som administrerende direktør for Helse Møre og Romsdal kort tid før konklusjoner og anbefalinger om tomtevalg skulle fattes. Denne manglende kommunikasjon eller uklarhet i forventninger til hverandre er ikke statsrådens skyld, men departementet kunne med fordel vært mye tydeligere i sin kommunikasjon, både med helseforetakene og spesielt med befolkningen i Romsdal og Nordmøre, på hvordan saksgangen ville være, og hvordan beslutningene ville bli tatt – og sørget for at så også skjedde. La meg her bare få understreke at det ikke er noe som tyder på at statsråden eller departementet på noe vis har utøvd press på Helse Møre og Romsdal når det gjelder konklusjon og anbefaling knyttet til tomtevalg. På direkte spørsmål fra representanten Bård Vegar Solhjell om statsrådens eventuelle syn ble brukt som et argument overfor Astrid Eidsvik for å få henne til å lande på en annen konklusjon enn Kristiansund/Storbakken, svarte Eidsvik: «Nei, det vart ikkje brukt som eit argument.» På spørsmål fra Hans Fredrik Grøvan om Eidsvik ble nektet, eller hindret i, å legge fram sin egen selvstendige faglige vurdering, eller om dette var en følelse som Eidsvik kjente sterkt på fordi hun opplevde at forventningspresset fra Helse Midt-Norge undergravde hennes faglige integritet, svarte Eidsvik: «Det var det siste.» Den interne prosessen mellom Helse Møre og Romsdal og Helse Midt-Norge er uten tvil skyld i mye av den uro denne saken har skapt lokalt. Det samme kan sies om de planer som ble lagt, og de beslutninger som ble gjort, ved at hele saken kulminerte med at det var foretaksmøte i HMR, HMN og til slutt hos statsråden med mindre enn et døgns mellomrom de ulike organ imellom. Spesielt det avgjørende foretaksmøtet kunne med fordel blitt utsatt for å sikre en større legitimitet til beslutningen, spesielt siden det ble framsatt til dels alvorlige påstander i foretaksmøtet i Helse Møre og Romsdal. Akkurat dette opplever jeg vel også at statsråden selv erkjente i høringen. På spørsmål fra komiteens medlem Bård Vegar Solhjell svarte bl.a. statsråden at en kan «stille spørsmål ved klokskapen i å gjøre det så raskt». Og på spørsmål fra komiteens medlem Hans Fredrik Grøvan svarte han at «framdriftsløpet som var planlagt over lang tid, i ettertidens lys nok må sies – og det tror jeg flere her har vært inne på – ikke å ha hatt noe med lovligheten med hensyn til vedtakene å gjøre, men at det stresset beslutningene og skapte ekstra uro». En av de potensielt mer alvorlige sakene kontrollhøringen avdekket, var at professor Jan Fridthjof Bernt konkluderte med at det hadde vært et brudd på helseforetaksloven § 36 i forbindelse med statsrådens håndtering i en personalsak mot daværende direktør i HMR Trond Michael Andersen. Dette ble imidlertid kontant avvist av statsråd Bent Høie, som på direkte spørsmål svarte: «Jeg er ikke enig i den konklusjonen.» Det er en alvorlig konklusjon Bernt trekker, men samtidig var ikke den aktuelle personalsaken tema for høringen, snarere ble det poengtert av komiteens leder at dette var en sak som ikke angår Stortinget som sådant. Komiteens leder sa bl.a.: «Det er en personalsak, opplagt, på en eller annen måte, som ikke vi har noen ting med.» Saken ble dermed ikke tilstrekkelig belyst til at det er grunnlag for å trekke bastante konklusjoner om hvorvidt loven er brutt eller ikke, slik enkelte representanter har vært inne på – særlig saksordføreren var inne på noe om dette. Høringen viste også at det ikke er grunnlag for å hevde at den aktuelle personalsaken hadde noen sammenheng med lokaliseringsprosessen og departementets eierstyring knyttet til denne. Både tidligere styreleder i Helse Midt-Norge Marthe Styve Holte og tidligere administrerende direktør Trond Michael Andersen svarte selv bekreftende på dette under komiteens høring. Jeg mener allikevel at dette potensielt er en sak der statsråden ikke har opptrådt helt i tråd med lovens intensjon, men at det først og fremst er et tolkningsspørsmål. Det underbygges ved at professor Bernt og statsråden trekker vidt forskjellige konklusjoner. Jeg mener derfor det er behov for å se på om loven bør endres eller tydeliggjøres på dette punkt. Jeg viser i så måte til at statsråd Høie under høringen sa: «Jeg opplever at både Helse- og omsorgsdepartementet og jeg har en forståelse av hvordan denne loven skal tolkes, og vi har opplæring av styrene og foretakene i det. Men så har det jo gjennom denne saken vært en veldig kraftfull offentlig diskusjon rundt disse tingene, der også tunge faglige personer som Bernt har uttalt seg, og det har nok òg skapt en del usikkerhet om disse spørsmålene. Derfor kommer jeg på det seminaret som vi skal ha i begynnelsen av april, til å gå igjennom og oppsummere erfaringene fra denne saken for eventuelt å ta opp den uklarhet som har oppstått rundt disse spørsmålene, og få klargjort det overfor dem som skal håndtere dette regel- og lovverket videre.» Jeg oppfordrer derfor statsråden i dag til å redegjøre for hvilke synspunkter og eventuelle konklusjoner som kom fram i det seminaret som ble arrangert i april, og hvordan statsråden har tenkt å følge opp sine egne ord til komiteen. Mye av denne saken har dreid seg om hvorvidt, og eventuelt hvordan, statsråden og departementet kan gi uttrykk for synspunkter på hvordan helseforetakene bør drives, også utenfor generalforsamling eller foretaksmøte. Problemstillingen for komiteen er derfor i hvilken form, til hvilken adressat og med hvilket innhold slik uformell eierstyring kan gis uten at det kommer i strid med de retningslinjene som er fastsatt i helseforetaksloven. Uformell eierstyring i form av meningsytringer vil styret i mange situasjoner oppfatte som viktige styringssignaler, men man har rent rettslig sett både rett og plikt til å foreta en selvstendig vurdering av det aktuelle spørsmålet. Uformell eierstyring er normalt sett rimelig uproblematisk for statsforetak med et kommersielt formål. For helseforetak blir dette vanskeligere, fordi formålet med disse virksomhetene er å realisere andre politiske mål og politiske avveininger, som hensyn til tilgjengelighet av tilbud for større og mindre lokalsamfunn. Derfor blir det komplisert, og det blir sterke følelser knyttet til de valg som gjøres, særlig når det oppleves som at beslutninger skjer i lukkede rom og i uryddige former. La meg avslutningsvis få si følgende: Dette er en sak Venstre har gått inn i med et stort alvor. Vi var en pådriver for å få til en kontrollhøring, og vi var initiativtaker til en rekke spørsmål som ble sendt fra komiteen før høringen. Som alle vet, har Venstre en stortingsrepresentant fra Møre og Romsdal med hjemmeadresse i Kristiansund. Jeg tror også denne representanten er den eneste med hjemmeadresse der. Det enkleste og minst politisk belastende for oss hadde vært å henge oss på all kritikk som er framsatt i denne innstillingen. Det har vi ikke gjort. Vi har tatt vår kontrolloppgave på alvor. Vi er med på en del kritikk som vi finner berettiget, og så er vi ikke med på andre deler av kritikken fordi vi med vårt beste skjønn ikke kan se at det er grunnlag for de bastante konklusjoner flertallet legger opp til. Vi kan ikke se at høringen har vist at vi bastant kan slå fast at prinsippene for saksbehandling etter helseforetaksloven, forvaltningsloven og offentlighetsloven ikke er blitt fulgt. Det er enkelte styremøter som helt avgjort skulle vært åpne, det er mulig det mangler formell protokoll fra andre, men det er også det mest konkrete som er avdekket under høringen. Jeg konstaterer også at det er ingen som påstår at de samme lovene ikke er fulgt på en slik måte at det kan settes spørsmålstegn ved lokaliseringsvalgets gyldighet. Jeg stilte flere representanter spørsmål om dette, og konstaterer altså at det er ingen som mener at dette eventuelt skal få noen konsekvenser når det gjelder lokaliseringsvalgets gyldighet. Det betyr at stedsvalget vedrørende sykehus blir stående. Det er ingen i komiteen som mener noe annet, men det er mange som prøver å late som de mener noe annet. Det er politisk feighet.