Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2013-06-06:
Jeg vil først kommentere det som berører foreldretvister, for deretter å gå over til endringene som berører farskap og morskap. Først av alt vil jeg gi departementet honnør for endringer i begrepsbruken ved å innføre begrepet «foreldretvister» i stedet for «barnefordelingssaker». Det er ellers gledelig at det er bred politisk støtte til at barn skal beskyttes mot vold og overgrep. Her er det sagt mye klokt i debatten som jeg ikke skal gjenta – jeg henviser spesielt til representanten Storbergets innlegg, som jeg syntes var meget godt og dekkende. Det er også grunn til å presisere at det vi i dag vedtar, ikke betyr at det deles ut et trumfkort ved bitre og aggressive foreldretvister, der lovendringene innebærer en automatikk i at anklager om vold eller fare for skader skal utelukke samværsrett, ei heller foreløpige avgjørelser om dette. Retten må og skal ta stilling til samvær etter konkret vurdering av den enkelte sak, med de klare føringene og barneperspektivet som vi her har lagt til grunn. Det er også prisverdig at statsråden viser et så stort engasjement for disse sakene, men desto mer forunderlig – jeg gjentar forunderlig – at regjeringen bygger ned familievernet og dets forebyggende virksomhet, samtidig som statsråden omtrent hver eneste dag snakker om at barn som lider under konflikter og omsorgssvikt, må bli hørt. Så til tidsfrister for endring av foreldrenes eller tredjemanns adgang til å anlegge sak om endring av farskap: Jeg vil ta opp to vesentlige forhold ved dette forslaget. For det første har ikke regjeringen klart å begrunne at dagens lov faktisk er til ulempe for barn. Departementet innrømmer at det finnes «begrenset kunnskap» om hvordan fjerning av tidsfristene har virket. Det viser så til en opptelling av saker det første året etter lovendringen, der to tredjedeler av sakene ga bekreftelse av det etablerte juridiske foreldreskapet. Om dette heter det følgende i proposisjonen: «Departementet legger til grunn at det for en del av disse barna vil oppleves belastende at deres biologiske far har reist sak for retten for å fri seg fra farskapet.» Ja, det er jo en antakelse en kan være enig i. Men hvilken slutning skal en så trekke av det? Det er en svært forenklet slutning hvis man på generelt grunnlag konkluderer med at alle disse sakene var unødvendige, ikke burde ha vært reist, eller ikke har vært til barnets beste, på kort eller lang sikt. Og hva med alle de andre sakene, som ga et annet utfall? Selv om sannheten for svært mange, både voksne og barn, ofte vil være frigjørende og positiv over tid, er det ikke mulig på generelt grunnlag å si hva som er til barnets beste i det enkelte tilfelle, slik regjeringen synes å forutsette. Rettsmedisinsk institutt er vel et av de miljøene som har virkelig erfaring og innsikt på dette området, og jeg viser for øvrig til deres høringsuttalelse på dette punktet. Kjernen her er at staten tiltar seg en rett til å begrense enkeltindividers og familiers handlingsrom hva gjelder de mest dyptgripende og grunnleggende forhold i menneskers liv. Mange barn vil her miste muligheten til sentrale avklaringer som kunne legge grunnlaget for mer stabilitet og trygghet. Så til det andre sentrale forholdet ved dette forslaget, for i mangel på begrunnelse for hvordan forslaget er til barns beste, anfører regjeringen noen prinsipielle betraktninger som er ganske oppsiktsvekkende. Regjeringen anfører i begrunnelsen for gjennomføringen av tidsfrister intensjonen og beslutningen som et sentralt grunnlag for foreldreskap, som tydeligvis i mange tilfeller bør trumfe biologien. Som mindretallet har redegjort for i innstillingen, er det ikke riktig å begrunne en slik tilnærming i de unntakene barnelovgivningen allerede har på dette punkt. Det synes for øvrig som om resonnementene i proposisjonen bygger på en manglende forståelse av hva adopsjonsinstituttet er. Jeg viser for øvrig til innstillingen. Et av mange kontrollspørsmål til regjeringen blir: Når en beslutning nå skal være grunnlaget for et farskap, hva da med manglende beslutning i form av et ikke-planlagt farskap? Det er jo flere av oss som har erfaring med det, for å si det sånn. Skal det ha betydning for forpliktelsen som følger med farskapet? Proposisjonen beskriver ulike livsskjebner og situasjoner der en annen mann tar på seg et farskap, bl.a. der man i løpet av svangerskapet møter en kvinne. Da er det grunn til å spørre: Hva slags signaler sender man til menns ansvar for egne barn, og hvilket grunnlag bygger man farskapet på? Til slutt nevner jeg at Kristelig Folkeparti stemmer mot § 6 og ny § 6 a i innstillingen.