Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-03-28:
Kampen mot sosial dumping må fortsette. Jeg er glad for at interpellanten har reist denne problemstillingen i dag. For Kristelig Folkeparti handler det også om vernet av den svake part og at vi som myndigheter har et ekstra stort ansvar for å sikre at arbeidslivet er på en sånn måte at vi kan være stolte av det. Spørsmålet som interpellanten reiser, er interessant. For hva gjør regjeringen, og hva gjør vi, når det ikke hjelper å innføre solidaransvar og identitetskort og allmenngjøring av tariffavtaler? Når vi deler engasjementet i kampen mot sosial dumping, må vi også gå videre og være villige til å se på nye tiltak. Derfor har jeg lyst til å utfordre statsråden på om det kan være verdt å utrede konsekvensene av nasjonal minstelønn. Interpellanten snakker om sosial dumping, et begrep hvor vi snakker om uakseptabelt dårlige lønns- og arbeidsvilkår. Men som flere har vært inne på, har begrepet «sosial dumping» av og til blitt brukt litt ofte i sammenhenger som det kanskje ikke passer. Derfor må jeg spørre om regjeringspartiene kan være med på å utvanne begrepet. Når det gjelder interpellasjonen i dag, er det ikke slik at det er sikkert at en utenlandsk bedrift bedriver sosial dumping selv om den vant et anbud mot en seriøs norsk bedrift, slik det kan gå fram av interpellasjonsteksten. Kristelig Folkeparti ivrer etter et arbeidsliv der alle skal ha rett til en anstendig lønn og gode arbeidsvilkår. Det er likevel ikke slik at ethvert tilfelle av dårligere arbeidsvilkår enn det som framgår av tariffavtale, kvalifiserer til betegnelsen «sosial dumping». Foreligger det et klart brudd på arbeidsmiljøloven, er begrepet «sosial dumping» relevant. Problemet er at i Norge er ikke lønn regulert i loven. Det trenger ikke å være et problem, men det gjør det vanskeligere å si hva som er sosial dumping. Det kan gjøre kampen mot sosial dumping vanskeligere. Interpellanten trekker fram allmenngjøring av tariffavtaler som et virkemiddel for å få bukt med sosial dumping i de mest utsatte sektorene. Problemet er at i disse sektorene er tariffdekningen lav, og at det eksisterer konkurrerende tariffavtaler, og allmenngjøringen kan, som flere har vært inne på, være med på å svekke organisasjonsfriheten. Det er høye krav til produktivitet i Norge, og det er vanskelig å komme inn på arbeidsmarkedet. Dersom en ikke klarer å produsere fort nok eller godt nok, kan det være vanskelig å få sin første jobb når en kommer til Norge. Så kan en stille spørsmålet om det virkelig er den store hjelpen de menneskene, alle disse arbeiderne, som kommer til Norge, ønsker. Jeg tror, hvis vi tenker etter, at mange av dem egentlig bare ønsker å jobbe, og de får i tillegg lov til å jobbe for en mye høyere lønn enn de gjorde i sitt hjemland. Det er ikke dermed sagt at jeg gjennom min drøfting av sosial dumping ønsker å redusere kampen mot det, men i likhet med flere ønsker jeg at vi må bli tydeligere på hva sosial dumping er. Debatten i dag, som dreier seg om en spesiell bransje – vikarbyråer og kanskje ikke minst utenlandske – har en annen side. Jeg har et ønske om også å presisere at samfunnet vårt både er tjent med og avhengig av utenlandsk arbeidskraft og også av vikarbyråer. Samfunnet vårt tjener på å ha vikarbyråer som hjelper til med å løse arbeidsoppgavene. Vikarbyråene utøver egentlig et samfunnsansvar når de skaffer mennesker arbeid og gir de ansatte mulighet til opplæring og videreutvikling, noe som igjen styrker mulighetene deres til å komme inn på arbeidsmarkedet. Vi må ikke glemme at det ofte er vikarbyråer som skaffer arbeid til mennesker som er blitt overtallige, eller som gir mennesker med en fremmedkulturell bakgrunn, deres aller første jobb. Kristelig Folkeparti ser fram til den nye stortingsmeldingen og vil arbeide konstruktivt med å forsterke tiltak – og også finne nye tiltak – for å kunne vinne enda sterkere fram i kampen mot sosial dumping.