Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-12-04:
Takk til Ingvild Kjerkol, representanten fra Arbeiderpartiet som har tatt opp denne viktige interpellasjonen. Jeg synes at de innleggene jeg har hørt, har vært veldig gode og konstruktive. Det blir sagt at Norge er i krise. Jeg tenker at de som er i krise, er flyktningene. Norge er ikke i krise, men vi har en ekstraordinær situasjon i mange etater. Ordførere og lokalbefolkningen uttrykker bekymring, ikke nødvendigvis for asylsøkerne, men for tilbudene som kommunen skal gi, eller hvordan det skal iverksettes. Akuttfasen er viktig. Også for at den neste fasen skal bli best mulig, er det avgjørende at akuttfasen blir god. Jeg mener at det er to hovedoppgaver som må på plass i akuttfasen. Det første er humanitær hjelp og avklaring av behov. Den humanitære hjelpen tok frivillige organisasjoner seg av i starten da flyktningene kom, og de gjorde en uvurderlig innsats, som faktisk bar Norge gjennom hele mottaksprosessen de første ukene. Så er det avklaring av behov – som også ligger i akuttfasen. Det andre tiltaket er å dempe konfliktnivået nasjonalt og lokalt. Disse to tingene henger sammen, for lykkes vi ikke med det ene, lykkes vi heller ikke med det andre. Det er blitt pekt på at beredskapsråd er et viktig organ som bør settes i gang, og det er noe jeg støtter fullt og helt. Det ble også fra Venstres representant pekt på behovet for regional og fleksibel bruk av helsepersonell, og jeg tenker at det er viktig. Både spesialisthelsetjenesten og lokalt hjelpepersonell bør være fleksible og reise ut. Vi kan ikke ha en organisering der asylsøkere som har behov, alltid må reise til sykehuset. Sykdomsrisikoen har helseministeren redegjort godt for, og det er helt riktig at det ikke er alle som er syke, og det er ikke alle som trenger hjelp, men det er noen erfaringer vi trenger å ta tak i. Det ene er det som representanten Kysnes Vennesland var inne på med hensyn til enkle problemstillinger knyttet til f.eks. transport av akutt syke og hvem som skal betale egenandelen. Ifølge regulativet for pasientreiser skal reisen betales før transporten skjer. Da står ambulansetjenesten i et dilemma: Hvem skal betale egenandelen, og hvordan skal det løses? Det tenker jeg er sånne praktiske løsninger som egentlig bare er som lugging under skiene, og det må en få ryddet opp i. Det andre er, som flere har vært inne på, krisereaksjoner. De kan være åpenbare og må håndteres og avklares, men det kan også være at de ikke er åpenbare, en kan ha en taus krisereaksjon. Og da vil jeg starte med den gruppa som jeg mener bør få en ekstra oppmerksomhet, og det er kvinner. Flere har vært inne på barneperspektivet, det synes jeg også er bra. Kvinner i kriser og på flukt har fått oppmerksomhet i mange internasjonale fora. Det ble lansert en FN-rapport i går, og der var UD til stede. Sikkerhetsresolusjoner finnes om forpliktelser til bekjempelse av seksualisert vold i konflikter. Noen av dem som har opplevd seksualisert vold i disse konfliktområdene, er nå kommet til Norge. Derfor må tiltakene med humanitær bistand og hjelp, som vi sier vi skal gjennomføre overfor kvinner i utlandet, også få gyldighet i Norge. Jeg mener det er viktig at regjeringa tar et initiativ til å samarbeide med volds- og traumesentrene, som selvfølgelig har kompetanse innen dette, og også med krisesentrene og SMSO-organisasjonene. Utfordringer for flyktningbarn har vært nevnt. Stavanger universitetssykehus’ poliklinikk for traumatiserte flyktninger bør tas med i vurderinga av hvordan det kan gis best mulige tiltak. Mine oppsummeringspunkter er: Kvinner og barns traumenivå må avklares. Kan ministeren gi noen signaler på om han vil sette i verk tiltak når det gjelder dette, bl.a. invitere kompetansemiljøer og frivillige organisasjoner som har denne spesialkompetansen? Fleksibel bruk av spesialisthelsetjenesten må også avklares, slik at man kommer ut, og vi får en regional bruk av de totale tjenestene. Det siste er å rydde i uavklarte finansieringsforhold.