Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-11-16:
Riksrevisjonens gjennomgang og evaluering av handlingsplanen for eldreomsorgen har vært meget nyttig og har i realiteten brakt god kunnskap både til forvaltningen og til Stortinget. Det som imidlertid kanskje er kommet i kjølvannet av undersøkelsen, er det som jeg faktisk finner mest interessant. Kontrollhøringen som komiteen gjennomførte, avdekket et noe annet bilde av situasjonen enn det som er den gjengse offentlige oppfatningen, nemlig at etter at handlingsplanen er gjennomført, er liksom eldreomsorgen på plass – nå er situasjonen god, nå kan vi trygt se frem til en god alderdom. Det bildet ble fullstendig knust i kontrollhøringen, og det var flere som klart gav uttrykk for at det var behov for en slags alarm når det gjelder eldreomsorgens utfordringer og kvantiteten innenfor eldreomsorgen i årene som kommer. Det ble også påpekt ganske klart at handlingsplanen og utbyggingen, først og fremst når vi ser på det i ettertid, karakteriseres mer som en boreform enn som en eldreomsorgsreform. Fordi det ikke eksisterer noen entydig og klar definisjon på hva som kan regnes som heldøgns pleie- og omsorgstilbud, har det vist seg – noe også Riksrevisjonens undersøkelse avdekker – at der hvor det er omsorgsboliger med relativt minimalt tilbud på omsorg, vaktordninger osv., regnes det inn i begrepet «tilbud på heldøgns pleie og omsorg». Det betyr at det som ikke egentlig er sykehjem, er blitt regnet med i den kategorien. Da blir det, som både Legeforeningens president og lederen i Sykepleierforbundet sa, mer en boreform enn en eldreomsorgsreform. Det kom også klart frem i høringen, bl.a. fra Kommunenes Sentralforbund, at det var ulik praktisering i kommunene av hvorledes man puttet sine ulike eldreomsorgshjelpetilbud inn i disse begrepene. Derfor var det en oppblåsing av tallene for det som vi i dagligtale regner som sykehjem, men som vel egentlig kalles heldøgns pleie- og omsorgstilbud, hvor en god del andre typer boenheter også gikk inn i tallene. Derfor har jeg tillatt meg å fremme et forslag om å be Regjeringen «sørge for at det etableres en entydig og klar definisjon på hva som skal til for at et tilbud kan regnes som heldøgns pleie- og omsorgstilbud». Jeg hørte Kjell Engebretsen si at han syntes det ville være naturlig at statsråden sørget for dette. I og med at dette er et helt vesentlig problem, som ingen statsråder noen gang tidligere har tatt tak i og sørget for, slik at man kan kontrollere de opplysningene som gis av de enkelte kommuner, og stille spørsmål for å se om dette reelt sett er et heldøgns pleie- og omsorgstilbud, må det komme en slik definisjon. Ingen har tidligere gjort det, og derfor tror jeg det ville være fornuftig med et stortingsvedtak i sakens anledning. Jeg skjønte at Arbeiderpartiets representant hadde det samme prinsipielle syn på dette som undertegnede, og siden også Sosialistisk Venstreparti står bak forslaget, burde det være naturlig at vi fattet et vedtak, slik at statsråden i sin kamp mot forskjellige krefter innad i departementet og andre steder som vil påpeke alle vanskelighetene og problemene ved å lage en slik definisjon – for jeg er temmelig sikker på at en del i departementene, og særlig i Finansdepartementet, som hele tiden tenker kroner og øre, og ikke så mye mennesker, vil ha enormt mange eksempler på hvor vanskelig det er å lage en slik definisjon – kan ha et stortingsvedtak og et pålegg i ryggen, slik at han kan fortelle sitt embetsverk at her er det ikke spørsmål om hvorvidt det skal lages en definisjon, men om hvorledes definisjonen skal være. Derfor tar jeg opp forslag nr. 1. Jeg tror det er av stor betydning at Stortinget setter på plass at vi ikke lenger ønsker å ha den situasjonen som særlig er avdekket i kontrollhøringen, som man ser som vedlegg til innstillingen. Særlig opplysningene fra Legeforeningen viser klart at vi har altfor få sykehjemsplasser i dag. Når det gjelder den statistikken, er det jo kjent hvor mange eldre mennesker vi kommer til å være i hvert fall de neste 50 årene, for de er allerede født, så der kan man vite hvor mange det dreier seg om. Når man ser på antall plasser, sier Legeforeningens oversikt at målsettingen er at det skal være sykehjemsplass for 25 pst. av dem som er over 80 år. Hvis man har det som en norm at 25 pst. av dem over 80 år vil få behov for sykehjemsplass, må det etableres 14 480 flere plasser innen 2005. Det er neste år. Vi ligger altså 14 000 plasser i underkant av det som er nødvendig. Det må etableres 26 480 flere plasser innen 2030 og 41 730 innen 2050. Når den offentlige og den politiske situasjonen egentlig er slik at vi er ferdig med utbyggingen av eldreomsorgen, fordi handlingsplanen er gjennomført, og da er liksom alt greit, da er dette ganske alarmerende tall og alarmerende opplysninger. Det ble svart bekreftende på mitt spørsmål om det var grunn til å slå alarm, og da fikk vi svar både fra Norsk Sykepleierforbund og fra Legeforeningen at ja, det var det. Det ble også bekreftet av representantene fra Nasjonalforeningen for folkehelsen at det var situasjonen. Derfor tar jeg også opp forslag nr. 2, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en melding for Stortinget om hvorledes målet om at det skal være et tilbud tilrettelagt for heldøgns pleie og omsorg for 25 pst. av befolkningen over 80 år i tiden frem til 2030, kan nås.» Vi er ikke ferdige i og med handlingsplanen. Vi vil gjerne få en ny, ikke egentlig handlingsplan, men: Hvorledes har Regjeringen og forvaltningen tenkt seg at vi skal ha et forsvarlig nivå når det gjelder både kvantitet og kvalitet i eldreomsorgen, i tiden fremover? Riksrevisjonens undersøkelse har altså avdekket at vi langt fra har en ferdigutbygd eldreomsorg – tvert om. Vi har kommet godt i gang. Det gjøres mye bra arbeid, men utfordringene er enorme. Og når vi, samtidig som vi nå diskuterer, hører i nyhetene i dag at man i en norsk kommune skal nedlegge 62 sykehjemsplasser, som vel er nesten halvparten av det antallet de har, på grunn av det som hevdes å være dårlig økonomi, er det ingen grunn for oss til å være fornøyd med tingenes tilstand. Jeg ser for meg at man i større grad, også hos andre partier, må se på organiseringen. Kjell Engebretsen hadde som utgangspunkt en automatisk tenkning om at det er kommunene som skal ha ansvaret, og kobler det med kommuneøkonomien. Da er vi tilbake til det at når det er kommunenes ansvar, har ikke Stortinget noen mulighet til å bestemme noe over eldreomsorgen. Hvis kommunene velger å bygge idrettshaller, kulturhus, rådhus, flotte idrettsanlegg og veldig dyre veier, slik at det ikke er penger igjen til sykehjemsplasser, er det kommunenes ansvar. At kommunene på andre områder ikke har et forsvarlig tilbud, aksepterer jeg, men jeg aksepterer altså ikke at man ikke har den samme rett til en forsvarlig sykehjemsplass eller et eldreomsorgstilbud i hele landet, uavhengig av hvem som styrer i kommunene, og hvordan de prioriterer. Det er vårt utgangspunkt. Derfor vil vi at det skal være et statlig finansielt ansvar, ved at pengene følger brukeren, den eldre. Vi vil også ha innføring av valgfrihet innen eldreomsorgen når det gjelder hvem som skal utføre tjenesten, eller drive sykehjemmet, slik at man ikke fratas valgfriheten fordi man begynner å komme opp i årene, en valgfrihet man har i alle andre sammenhenger tidligere i livet. Vi vil ha valgfrihet. Da vil vi ha et system hvor pengene følger brukeren til brukerens eller pårørendes valg av leverandør. Jeg vil også anmode statsråden om å sette i gang en undersøkelse, en rask vurdering, av i hvilken grad vi også i Norge kan gjøre bruk av den forskning og den erfaring man har i andre land når det gjelder RUG-systemet, altså ikke DRG, som er betalingssystemet i sykehusene, men RUG, som kan være et betalingssystem i eldreomsorgen. Det står, for dem som måtte lure på det, for Resource Utilization Group, en betaling for pasienter eller beboere i et sykehjem basert på det behovet for pleie de har. Da vil det være forskjellige grupper. Noen trenger veldig mye pleie. Noen trenger lite. Da vil det være forskjellige satser pr. døgn eller pr. måned. I et slikt system vil det være på samme måte som med arbeidsledighetstrygd og sykepenger, pengene ville komme fra en overslagsbevilgning basert på det reelle behovet – som selvsagt, som i dag, måtte forvaltes av offentlige myndigheter. Når man fikk godkjent behovet for sykehjemsplass, ville pengene komme automatisk til det sykehjemmet vedkommende eller pårørende valgte. Da ville det ikke være slik som vi leser om i avisene, at det nedlegges sykehjemsplasser fordi det er mangel på penger, mens det faktisk ikke er mangel på kvalifiserte beboere. Vi vil ha en øremerking, en statsfinansiering, av dette. Jeg utfordrer de andre partiene til å begynne å tenke igjennom hvordan de kan drive eldreomsorg i dette hus når vi ikke har noen styring med hvordan pengene som brukes, settes av til dette. Til slutt vil jeg ta opp med statsråden et annet tema som jeg vet veldig mange pårørende er opptatt av. Det er den betydelige mangel på informasjon som man opplever som pårørende, kanskje særlig til demente eldre, men også til andre eldre som kommer inn på sykehjem. Vi har jo både lover og regler, og vi har faktisk forskrifter om kvaliteten i sykehjem. Men de pårørende får ingen informasjon, ingen beskjed, når det er slik at ens mor eller far er blitt dement og kommet på sykehjem, om at slik er situasjonen, slik er regelverket, dette er det man kan forvente av sykehjemmet, slik er bemanningen, slik er informasjonen, detaljer om hvem som vasker klær, hvem som har ansvar for ting på rommet på sykehjemmet – veldig mange praktiske daglige gjøremål som det ikke finnes fnugg av informasjon om. Hva gjør man når klær blir borte, eventuelt stjålet? Hva er regelverket? Har man lov til å gi sin mor en flaske rødvin som hun kan ha på rommet, eller er det ikke lov? Det er ganske mange praktiske ting som det nesten ikke finnes informasjonsvirksomhet om. Jeg tillot meg å spørre representanten for Nasjonalforeningen for folkehelsen, overlege Sigurd Sparr, om dette. Han svarer: «Det er også slik at vi har undersøkt i vår forening hvorvidt pårørende og pasienter kjenner til sykehjemsforskriftene og kvalitetsforskriftene. Vi har gjort studier av det, og det viser seg at det er påfallende få som er blitt informert om de forskriftene som gjelder for sykehjem. Egentlig ligger det vel et krav, i en veiledende instruks for sykehjemsbemanning, om å lage slik informasjon, men vi ser at det svikter i stor utstrekning.» Jeg vil gjerne spørre om statsråden vil ta et initiativ, slik at når man får en pasient på sykehjem, skal det foreligge en skriftlig meddelelse til de pårørende hvor det står en del om lover, regler, rettigheter, betalingsregler, inkludert slike ting som også Nasjonalforeningen for folkehelsen steller med. Jeg ønsker at det skal være en helt annen informasjon både til dem som er brukere av eldreomsorgen, før de kommer på sykehjem, og til pårørende, slik at man kan nyttiggjøre seg de pårørendes innsats, og slik at også de pårørende på vegne av beboeren kan kontrollere om kvaliteten, tilbudene og virksomheten på sykehjemmet er innenfor de forskriftene som gjelder, og hvordan man eventuelt kan klage, til hvem, og hva reglene for slikt er. Jeg tillater meg, som jeg nevnte, å ta opp de to forslagene som er inntatt i innstillingen.