Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-12-09:
Først må jeg få lov til å si at jeg deler komiteens leders synspunkter knyttet til Afghanistan. For en uke siden var det ministermøte i Verdens handelsorganisasjon, og forhåpentligvis var det et lite steg mot en ny avtale. Dessverre er det noen viktige land som ikke makter å ta de siste avgjørende skritt – dette til tross for en bred enighet om at en ny avtale vil virke stimulerende på verdens økonomier og bringe nye millioner av mennesker ut av fattigdom, og ikke minst vil den kunne hindre ny proteksjonisme og være stabiliserende og konfliktdempende. Det er også verdt å merke seg at ifølge FNs miljøprogram og Verdens handelsorganisasjon vil handelsliberalisering ha en rekke positive konsekvenser for miljøet og klimaet. Nå er 2010 blitt det året hvor avtaleteksten skal på plass, men det er dessverre berettiget grunn til å være skeptisk. Slike frister har kommet og gått. En aktør som må levere, er USA. I retorikk er det få som priser frihandelen mer enn nettopp USA, men i handling er landet like tilbøyelig til proteksjonisme som en hvilken som helst landbruksminister fra Senterpartiet. Derfor er det viktig at Obama får klar beskjed om at vi forventer at USA blir en pådriver – og ikke en bremsekloss – for mer frihandel. USA må stå ved sine prinsipper. Men for å kunne gi den beskjeden med den nødvendige tyngde hadde det hjulpet om Norge la til side egen proteksjonistisk politikk. Mens vi venter på at USA og andre skal levere, kan vi her hjemme gjøre langt mer for å fremme utviklingslandenes interesser på handelsområdet. Fremskrittspartiet foreslår i sitt alternative statsbudsjett å fjerne toll ved import til Norge for varer fra alle utviklingsland. Vi foreslår i tillegg å sette av 10 mill. kr til handelsfasilitering for de fattigste landene – dette for å hjelpe dem med å fremme sør-sør handel og med den krevende jobben å få innpass på markedene i Europa og i andre i-land. Disse midlene kommer i tillegg til det Norge allerede gjør. Vi mener Norge i FN må støtte et system der land som utmerker seg negativt i forhold til proteksjonisme, blir omtalt og på godt norsk satt i skammekroken. Fremskrittspartiet mener handel er en viktig forutsetning for at utviklingsland skal få et varig fundament for å bevege seg ut av fattigdom. Handelsfremmende tiltak kombinert med tilgjengelig kapital i form av investeringer i privat sektor er en bedre måte å drive utviklingspolitikk på enn den tradisjonelle og foretrukne norske modellen. Vitnesbyrd om bistandens mangler er mange. De kommer fra Afrika, og de kommer fra Norge. Like fullt gjør de åpenbart ikke særlig inntrykk på det politiske flertallet. La meg dele to slike vitnesbyrd med dere. Det første er fra tidligere nestleder i Buskerud Arbeiderparti Tone Ellefsrud. Hun har arbeidet syv år i Tanzania. Til Aftenposten i sommer sier hun: «Bistandspenger bidrar bare til å opprettholde et gjennomkorrupt samfunn.» Det andre vitnesbyrdet kommer fra Rwandas president Paul Kagame, som sier i en kronikk i Financial Times tidligere i år: Bistand har ikke bare sviktet i å nå sine mål, den har sjelden sett på de underliggende årsaker til fattigdom og svake samfunnsstrukturer. Jeg kunne ha kommet med langt flere lignende sitater fra mennesker som opplever problemer med bistand på nært hold, men jeg er redd at den store viljen til endring ikke er til stede, verken i dag eller ved kommende års budsjettbehandlinger. Bistandskritikk er nærmest umoralsk, i hvert fall preget av egoisme, og er dermed noe som skal forties og isoleres til Fremskrittspartiet. Dermed kan resten av det politiske Norge fortsette som før ved å sende norske kroner til bistandsprosjekter som ikke leverer langsiktig utvikling. De som påpeker manglene, og at keiseren er uten klær, blir avvist som usolidariske eller uten kunnskap. Jeg har deltatt i denne rituelle øvelsen noen år, og dagens debatt vil nok fortone seg på samme måte. Russland og Norge bindes sammen i et skjebnefellesskap. Vi skal og må finne ut av hverandre. Vi skal samarbeide tett langs mange akser. Med våre øvrige nordiske naboland har vi stort sett et språklig og historisk fellesskap som gir et naturlig samarbeidsklima. Situasjonen med Russland er annerledes. Her må det mer organisert innsats til for å dyrke samarbeidet. Det er f.eks. positivt å legge merke til at særlig russiske studenter i økende grad benytter seg av norske læresteder. Utvekslingen andre veien er dessverre noe mindre. I Barentsregionen er det i all hovedsak et godt samarbeid over grensen. Vi tror imidlertid at det er fornuftig å ta et helhetlig grep og se på samarbeidet ut fra et mer strategisk ståsted, og opposisjonen har derfor samlet seg om en merknad der vi ber om en Russland-strategi. Vi tror dette vil være fornuftig, ikke minst for å belyse hele bredden av samarbeid som i dag skjer, og diskutere hvor det kan være ønskelig å sette inn større innsats. For vi er av den oppfatning at en slik strategi må medføre et bredere engasjement med Russland, og ikke et mindre. Forsvarets situasjon fortjener oppmerksomhet. Det ble i forrige periode etablert en felles oppfatning om at bunnen var nådd, nå måtte det tilføres mer midler ellers ville nedbyggingen måtte fortsette. Den felles erkjennelsen av at Forsvaret trengte et løft, var viktig, og den gir håp. Imidlertid er det all grunn til å spørre om den budsjettramme som nå er vedtatt, er i tråd med løftene. Regjeringspartiene mener åpenbart at de 395 mill. kr som budsjettet øker med, er nok. For å kunne si noe meningsfullt om hva Forsvaret trenger av ressurser, er det viktig å ha en felles forståelse av hva som har vært og er den faktiske situasjon. I Aftenposten 3. desember skriver forsvarsministeren: «Utviklingen i driftsbudsjettet kan således ikke med noen rimelighet sies å ha rammet operativ aktivitet og evne.» Jeg vil da få vise til Dokument nr. 3:6 for 2008–2009 fra Riksrevisjonen. Der står det: «Operativ evne er samlet sett for årene 2005-2007 redusert. Forsvarssjefens rapportering per 1. oktober 2008 viser at operativ evne også i 2008 hadde en svak reduksjon sammenliknet med 2007.» For meg virker det da, når jeg leser disse to sitatene, som om forsvarsministeren har en helt annen oppfatning av situasjonen i Forsvaret enn Riksrevisjonen og forsvarsmiljøer utenfor Forsvarsdepartementet. Utfordringene står således i kø. Det er all grunn til å tro at flere av de grunnleggende utfordringer i Forsvaret ikke løses på en god nok måte ved dette budsjettet. Det bør bekymre flere enn Fremskrittspartiet og Høyre. Vi kommer tilbake til situasjonen i Hæren og Heimevernet senere i debatten. Jeg vil si noe om Sjøforsvarets situasjon. Den grunnleggende evnen til å seile og således være operativ er en forutsetning for et fungerende sjøforsvar. Denne evnen utfordres av både mannskapsmangel og pengemangel. Dette skjer parallelt med at nordområdene erklæres som Regjeringens viktigste strategiske område – noe som for øvrig støttes bredt på Stortinget. Norge har også fått seg tildelt suverenitet over nye havområder, og skipstrafikken i nord er økende. Samtidig velger Regjeringen å legge ned marinebasen på Olavsvern. Realitetene i den operative aktiviteten samsvarer således dårlig med de mer overordnede strategiske mål. Fregatter som blir liggende til kai på grunn av ressursmangel, er ingen god ivaretakelse av våre ressurser. Målet må være mer tilstedeværelse i nordområdene. Vår deltakelse internasjonalt er både ønskelig og nødvendig. Mulig omfang begrenser seg naturlig grunnet mangel på mannskap og/eller utstyr. Det er også en realitet at vi ikke kan sende alt ut av landet. Det er viktige oppgaver å ivareta her hjemme. Med det presset som det nå samlet er for å delta i forskjellige utenlandsoperasjoner og for å ivareta den hjemlige sikkerhet, så strekker ikke ressursene til. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.