Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Livets siste fase kan for mange være både smertefull og uverdig. Ifølge Høgskolen i Gjøvik er det til enhver tid ca. 15 000 personer som kan ha behov for palliativ pleie i livets siste fase. For disse menneskene er det viktig med smertelindring, pleie og omsorg, og at det ikke primært legges vekt på sykdomskontrollen, men på livskvaliteten til pasienten og de pårørende. Målet med behandlingen skal være pleie og omsorg og økt livskvalitet, målet skal ikke være å forlenge livet eller dødsprosessen. Nærhet til hjemmet i denne fasen vil være ønskelig og viktig for de fleste. Men dette er bare mulig hvis helsevesenet organiseres som en sammenhengende kjede med stor grad av fleksibilitet. I tillegg er det nødvendig å inkludere familien som en ressurs, og å forberede de pårørende og lære dem hvordan de skal pleie den alvorlig syke. Leger og sykepleiere vil være de mest sentrale i et palliativt team sammen med prest, fysioterapeut, sosionom, ernæringsfysiolog, ergoterapeut osv. Det kan være mange forskjellige, men det er individuelt hvem det er behov for å ha i et team. Presset på sykehusene gjør at man i sykehjemmene i økende grad må ta seg av komplekse problemstillinger. De døende blir eldre, og 40 pst. av alle dødsfall skjer i dag i sykehjem. Det betyr at spesialistene i palliative team må kunne bistå sykehjemslegen ved konsultasjoner, og at teamets øvrige kompetanse kan benyttes. Det er også behov for styrking av hjemmebasert omsorg og opprettelse av egnede plasser i sykehjem. I tillegg bør det opprettes flere hospicer. Det finnes faktisk aktører som ønsker å drive hospice, men som ikke får tilby sine tjenester i dag. Komiteens fagreise og besøk ved et hospice i Danmark hvor de tilbyr et verdig omsorgstilbud og palliativ pleie til mennesker i livets siste fase, viste at dette er et riktig tilbud til mange. I tilknytning til hospicet var det også en ambulant virksomhet for å tilby palliativ pleie i hjemmet. Det ble også opplyst at flere pasienter gikk inn og ut av sykehus mens de var på hospicet. Nå er det altså problemer med finansieringen og samhandlingen med det offentlige helsevesenet som hindrer at det etableres flere hospicer som et tilbud til pasienter i Norge. Fremskrittspartiet ser det som viktig at palliativ pleie kan være tilgjengelig der det er best for pasienten. For å imøtekomme behovet bør det utvikles forskjellige alternativ, og pasienter som ikke må oppholde seg på sykehus, bør få mulighet til å motta palliativ pleie og omsorg ved et hospice, på en palliativ sykehjemsavdeling eller i eget hjem – etter den enkeltes behov. Ofte kan dette skje vekselvis på flere steder etter som pasientens tilstand og behov for behandling og pleie endrer seg. Det er årsaken til at vi foreslår en statlig finansiering som følger pasienten. Dette for å sørge for finansiering enten pasienten oppholder seg på et sykehus, et hospice, en sykehjemsavdeling eller i eget hjem. Det er også den eneste formen for finansiering vi kan se fanger opp helheten og muligheten til å velge. Palliasjon gis ikke bare til eldre i den siste fasen, men også til pasienter med kronisk, langtkommen hjerte- og lungesykdom, MS, aids og andre sykdomstilstander. Vi vil sannsynligvis se et økende behov for denne typen omsorgs- og pleietilbud i årene som kommer. Gjennom øremerkede midler er det fordelt midler til en del prosjekter innenfor lindrende behandling, men i mange kommuner finnes det ikke noe palliativt tilbud i sykehjem eller hospice. Forklaringen er ganske enkel: Finansieringen av lindrende behandling på sykehus er ivaretatt gjennom ISF-ordningen knyttet til DRG-kode, men det er satt spesielle krav til institusjonene for å utløse denne taksten. Problemet er at pengene ikke utbetales til sykehjemmene eller til hospicene hvis disse ikke har avtale med helseforetakene – men det er det forslag om å endre i dag. Det er en av de største utfordringene for en videreutvikling av palliative tilbud i tiden som kommer, og det trenger en snarlig løsning. Det handler igjen om finansiering av omsorg og pleie. Det er altså en propp i systemet at i det øyeblikk pasienten flyttes inn i kommunehelsetjenesten, følger det ikke penger med. Det gjelder finansiering av både medisiner og bemanning. Siden 2002 har det vært en egen tilskuddsordning som har gått til å styrke tilbudet om lindrende behandling og omsorg ved livets slutt utenfor sykehus. Dette har altså ikke vært nok. Jeg vil også vise til at Sylvia Brustad helt klart har uttalt at hun ønsker flere hospicer. Jeg mener at et fleksibelt palliativt tilbud krever god samhandling, men det krever også finansieringsløsninger som stimulerer til slike tiltak. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag om å igangsette prøveprosjekt med hospice der staten går inn med tilskudd til drift, og også forslaget om en egen statlig finansiering for palliativ pleie – altså all type palliativ omsorg. Jeg vil også si at Fremskrittspartiet subsidiært kommer til å støtte komiteens innstilling under I.