Lars Sponheim (Venstre), 2008-06-20:
Det er dramatiske dager i det politiske Norge. Stortinget er samlet til sin siste store plenumsdebatt før sommeren, og sannsynligvis i denne sesjonen. Debatten handler ikke om nettopp en dramatisk situasjon - jeg synes det er leit og galt, jeg hadde sett det som en selvfølge at landets statsminister hadde møtt sitt parlament i den situasjonen som vi er i nå, hvor samtlige aviser skildrer en regjering som er sterkt svekket etter de siste dager. Det hadde krevd at vi hadde fått en bred og viktig politisk debatt i denne situasjonen. Men det er debatt om revidert nasjonalbudsjett. Jeg holder fast ved det jeg har sagt tidligere - og jeg har vært med på atskillige revidert-behandlinger - at dette nok er den mest politisk innholdsløse revidert-behandling jeg har vært med på. Det vitner hele behandlingen fram til nå og interessen rundt dette om. Alt trykk er borte. Det har, så langt jeg har kunnet registrere, ikke vært et eneste pressemenneske til stede i stortingssalen under revidert-behandlingen, og det illustrerer godt det jeg sier. Det betyr at det ikke hadde gått veldig mye ut over revidert-behandlingen om vi hadde fått en bredere og sterkere debatt om andre og større politiske spørsmål med statsministeren til stede ved denne siste store debatt i Stortinget. Men slik er det ikke, og da får vi forholde oss til det som Stortinget ønsker å debattere, mens alle andre er opptatt av andre politiske spørsmål i denne stund. Istedenfor å ramse opp alle sider ved budsjett og budsjettforslag, og uenigheter som tross alt i denne sammenhengen er rimelig små, og mindre enn de kanskje pleier, har jeg lyst til å bidra til å løfte noen problemstillinger som jeg synes er relevante i forbindelse med denne revidert-behandlingen, og som har vært en del av behandlingen i finanskomiteen. Den første av de problemstillingene lar jeg være en utfordring til regjering og finansminister for det siste sluttarbeidet med statsbudsjettet for 2009. Jeg håper de kan komme og møte noen av disse utfordringene. I vårt land, hvor alt går så bra og det synes å være det som er credoet i hele budsjettbehandlingen, at det går så fantastisk for landet - og det gjør det jo, veksten er rekordstor, og materielt forbruk øker raskere enn noensinne - er det stadig flere uføre mellom 20 og 25 år. De samme uføre er nesten uten unntak de som dropper ut av videregående skole. 20 pst. fullfører ikke videregående skole. Hver fjerde gutt i videregående skole slutter. Det er en menneskelig tragedie. Men det er også en utfordring for norsk økonomi når mange starter med trygd så tidlig og forblir trygdet livet ut. En lærer så lenge en er på høringer i finanskomiteen, og jeg må si vi hadde en interessant høring med LOs sjefsøkonom, Stein Reegård, som valgte å feie unna revidert nasjonalbudsjett og si at Regjeringen sitter stille i båten - og det er klokt - og så la fram en rapport som sier at 70-90 pst. av dem som dropper ut av skolen, har en eller annen bakgrunn fra barnevernet, som regel fra institusjoner. Vi kan så å si finne navnelisten. Også innenfor en fattigdomsbekjempelse er dette et viktig perspektiv. Dersom vi ikke gjør noe aktivt nå, kan vi fort havne i en situasjon om noen år der nærmere 80 pst. av oss har fullført utdanning, høyere utdanning, og kan leve det gode liv, mens de resterende 20 pst. i all hovedsak består av dem som droppet ut av skolen og gikk rett over på varig uførestønad. Det er humant viktig og dessuten kjempelønnsomt å bruke store ressurser målrettet på denne gruppen. Voksne velger livsstil og livsform, men ingen velger sin barndom. Venstre har tatt tak i denne utfordringen ved å komme med den første lille bevilgningen i dette reviderte budsjettet. Men la nå ikke det være et hovedpoeng. Poenget mitt er at vi ønsker å vie stor oppmerksomhet til denne utfordringen. Her er det mulighet til målrettet innsats, noe som er fornuftig for økonomien, men først og fremst viktig for mange mennesker. Jeg utfordrer Regjeringen til å være med på et slikt krafttak, bl.a. i statsbudsjettet for 2009. Det er også andre ting jeg har lyst til å bruke noe tid på. Det kan ha sitt bakteppe i den debatten statsministeren har dratt opp om et slags være eller ikke være for den nordiske velferdsmodellen. Istedenfor å se bakover, som vi Venstre-folk med større stolthet enn noen andre partier kan gjøre i dette spørsmålet, synes jeg det er viktig å se framover: Hva vil vi, og hva må vi, gjøre med velferdssamfunnet for å ta vare på det framover? For vi er ikke bare et av verdens beste land å bo i, vi er også verdens dyreste land å bo i, det landet med de høyeste kostnadene til å drive et velferdssamfunn. Og disse kostnadene stiger, ikke minst i offentlig sektor, raskere enn noen gang før som følge av bl.a. en ekspansiv økonomisk politikk. Dette er på sikt en kjempeutfordring, som det synes som om Regjeringen ikke er tilstrekkelig opptatt av. I forbindelse med finanskomiteens høring om kredittmeldingen kom sentralbanksjefen, som vi vet er en veldig mild mann i form, med en ualminnelig, etter mitt skjønn, sviende kritikk av den politikk som er ført de siste årene. Gjedrems hovedpoeng var at mens vi hadde en sterk produktivitetsvekst på 1990-tallet, fordi vi tok i bruk ny teknologi, eksponerte nye områder mot markedet og åpen konkurranse og organiserte oss stadig bedre, har dette nå stoppet helt opp. Resultatet er at denne regjeringen er en trussel mot offentlig sektor, fordi offentlig sektor ikke får utvikle seg til å være fortsatt sterk og effektiv. Den blir altså ikke i stand til å løse de oppgavene den skal, til beste for sine borgere, med stadig høyere kostnader. Alternativet blir fort høyresidens ensidige privatisering. Jeg er redd for en offentlig sektor som er i ferd med å stivne fordi motreaksjonen fort kan bli høyresidens svar om privatisering. Venstre er glad i offentlig sektor. Vi vil ha en sterk offentlig sektor. Vi vil bruke offentlig sektor. Men da må den moderniseres mye raskere enn det som skjer nå, ved å åpne for markeder og konkurranse. Sannheten er at de andre nordiske landene har gått mye lenger enn Norge i å redusere omfanget av reguleringer i produkt- og arbeidsmarked, redusere omfanget av statlig eierskap i næringslivet, redusere barrierer mot entreprenørskap, forenkle offentlig byråkrati og redusere barrierer mot internasjonal handel og investeringer. Norge er det landet som har bidratt minst i denne sammenhengen, og i den rød-grønne regjeringen er det sterke og, etter mitt skjønn, konservative krefter som vil bremse ytterligere og føre en motstrømspolitikk som lett vil føre til stagnasjon der vi trenger ny innovasjon. Man skal ikke være rare spåmannen for å se at dersom vi ikke gjør de nødvendige grepene i dag, må vi øke skattene betydelig for å opprettholde det samme velferdstilbudet som i dag. Problemet er bare - noe som er godt illustrert i flere aviser, ikke minst i Dagens Næringsliv onsdag denne uken - at da blir skatten så høy at færre vil jobbe eller yte den ekstra innsatsen i arbeidsmarkedet som landet trenger. Derfor må velferdssamfunnet moderniseres og bli mer kostnadseffektivt. Jeg har registrert med undring at finansminister Kristin Halvorsen brukte en del tid på SVs landsstyremøte mandag til å karakterisere Venstre og Høyre som partier som «feiger ut», og som ikke er ærlige overfor folk, fordi vi har stilt spørsmålstegn ved hvilke saker som forskutteres fra klimaforliket. Det eneste Venstre har påpekt, er at dersom klimaforlikets punkt om økte drivstoffavgifter skal forskutteres, bør også punktet om økt satsing på kollektivtransport følge samtidig. Vi mener at en kombinasjon av gulrot og pisk er det beste virkemidlet i miljø- og klimapolitikken. Dette har Venstre fulgt opp med forslag om å øke incentivordningen til kollektivtransport i byene med 100 mill. kr, bevilge 100 mill. kr i kompensasjon for økte drivstoffpriser til kollektivselskapene og øke investeringer i jernbane med 150 mill. kr, hvorav 1/3 av dette vil bli brukt direkte i Oslo-området. Dersom det er noen finansministeren burde karakterisert som feige, er det representanter fra regjeringspartiene som har tatt til orde for å droppe de økte drivstoffavgiftene som Regjeringen har foreslått. Det har ikke Venstre gjort. Dessuten blir det noe hult over å kritisere Venstre i miljøpolitikken samtidig som Regjeringen bokstavelig talt kjører med full gass når det gjelder oljeaktivitet utenfor Lofoten og Vesterålen. Jeg registrerer at finansministerens partifelle Inga Marte Thorkildsen for kort tid tilbake var i Lofoten for å bygge en folkelig allianse mot oljeutvinning i dette området, ut fra den erkjennelse at det er helt nødvendig å skape et press mot Arbeiderpartiet. Jeg tar til etterretning at SVs gjennomslagskraft i Regjeringen synes å være minimal på energi- og miljøområdet, slik at det er fare for at oljeleting i Lofoten og Vesterålen vil pågå for fullt, uten nødvendig konsekvensutredning. I dag foreslår Venstre: «Stortinget ber Regjeringen med umiddelbar virkning stoppe alle seismiske undersøkelser i de sårbare havområdene i Nordland VII og Troms II inntil alle konsekvenser av petroleumsaktivitet i disse områdene er kartlagt.» Det er vel en viss fare for at SV, som vi hørte i et replikksvar, feiger ut og stemmer imot. Ellers vil jeg kort oppsummere med å si at Venstre prioriterer utdanning, miljø, helse, fattigdomsbekjempelse og en målrettet næringspolitikk i sitt alternative budsjett. Jeg tar med dette opp Venstres forslag i innstillingen.