Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-01-10:
Saken vi behandler i dag, er av en helt spesiell karakter. Så vidt jeg har fått brakt på det rene, er dette den største og mest gjennomgripende undersøkelsen kontroll- og konstitusjonskomiteen i sin nåværende form har fått gjennomført. Samtlige departementer har vært involvert i undersøkelsen, og den har medført store endringer i tilskuddsforvaltningen i flere departementer. Det er også avholdt kontrollhøring i saken. Jeg vil først minne om sakens begynnelse. Det var Dagbladet som omtalte etter hvert to konkrete tildelinger fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, hvor det ble påstått at tildelingene ikke var behandlet i tråd med gjeldende regelverk. Komiteen startet sine forundersøkelser 31. januar 2012 og åpnet kontrollsak 28. februar. Underveis i komiteens behandling kom det flere eksempler på tildelinger som ble fremstilt som irregulære. Komiteen utvidet derfor saken fra kun å omhandle Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet til å omhandle departementenes tilskuddsforvaltning generelt. Saken ble åpnet og vedtatt utvidet av en enstemmig komité. For ordens skyld vil jeg også berøre to spesielle forhold før jeg går videre. Det ene forholdet er at ett konkret sakskompleks ble løftet ut av denne tilskuddssaken og åpnet som egen sak. Det gjelder den saken som offentlig er kjent som Støre–Tschudi-saken. Den er behandlet tidligere av Stortinget, og jeg vil ikke berøre den ytterligere i dette innlegget. Det andre forholdet er at statsråden som på åpningstidspunktet var ansvarlig i Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, gikk av som følge av funn i BLD under den gjennomgangen komiteen hadde bedt om. Det at tidligere statsråd Lysbakken tok så klart ansvar for de manglene som ble oppdaget, medfører at det verken i innstillingen eller i debatten i dag er behov for å forsterke eller understreke disse kritikkverdige forholdene. For egen regning vil jeg også uttrykke respekt for tidligere statsråd Lysbakkens korrekte handlemåte i den oppståtte situasjonen. Det samsvarer godt med vår parlamentariske tradisjon at statsråder som leder departementer som begår feil av denne typen, selv velger å ta ansvar ved å gå av. Gjennomgangen komiteen tok initiativ til, var omfattende. Saken dreier seg om tilskudd utenom søknader over folketrygden, tilskudd til kommuner og helseforetak. For 2011 omfattet det tilskudd av en størrelsesorden på omtrent 85 mrd. kr. Regelverket som har ligget til grunn for gjennomgangen, er bevilgningsreglementet som er vedtatt av Stortinget, og økonomiregelverket som er vedtatt av regjeringen. Komiteen konstaterer i innstillingen at Stortinget gjennom kontroll- og konstitusjonskomiteen også kan benytte regelverk vedtatt av regjeringen som grunnlag for sin kontroll. I tillegg har undersøkelsen fokusert på habilitet. Habilitet er selve legitimiteten for offentlig maktutøvelse, og regelverket skal være en forsikring mot at beslutninger fattes på annet grunnlag enn fakta og politikk. Demokratiets viktigste fundament er tillit og trygghet for at beslutninger ikke tar hensyn til vennskap, kjennskap, penger, private interesser eller andre utenforliggende forhold. Komiteen har brukt en del plass i innstillingen på å omtale forholdet rundt habilitet, fordi det er viktig å ha dette som fokusområde i forvaltningen. Etter at disse grundige undersøkelsene ble gjennomført, er hovedinntrykket likevel at regelverket i stor grad er oppfylt. Samtidig er det viktig å understreke at nesten alle departementer erkjenner at de har hatt enkelttilfeller eller en praksis som kunne vært bedre. Således kan komiteen være tilfreds med at hoveddelen av tilskudd som er forvaltet av departementene, er forvaltet i samsvar med gjeldende regler og forutsetninger. Samtidig har det vært en nødvendig forutsetning at flere departementer har endret sin praksis. Komiteen understreker også i innstillingen at en skal praktisere regelverket i tråd med intensjonen, og at hovedregelen ved tildeling av tilskudd er at tilskuddsordningene, eller mulighetene til å søke om tilskudd, skal utlyses. Unntakene fra hovedregelen skal vurderes i hvert enkelt tilfelle. I innstillingen går vi igjennom alle departementene hver for seg. Jeg ville blitt stående her svært lenge om jeg skulle gjøre det samme, derfor vil jeg konsentrere meg om noen eksempler. Først vil jeg knytte noen kommentarer til Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, som var sakens utgangspunkt. Det er konstatert brudd på regelverket og en praksis som er betraktet å være i regelverkets gråsone. Det er naturligvis kritikkverdig. Samtidig har den nye statsråden, Inga Marte Thorkildsen, gjennomført et omfattende arbeid for å endre tilskuddspraktiseringen, både ved interne gjennomganger og endringer og ved å søke hjelp hos Direktoratet for økonomistyring. I kontrollhøringen fikk komiteen et innblikk i disse endringene, og dersom de gjennomføres etter intensjonen og implementeres fullt ut, kan BLD gå fra å være en slags versting på tilskuddsområdet til å ha det beste systemet for tildeling av tilskudd i fremtiden, og det er bra. I Helse- og omsorgsdepartementet ble det kun gjennomført en stikkprøvekontroll som oppfølging av komiteens brev. I innstillingen understreker komiteen at den ba om en fullstendig gjennomgang av tilskuddsordningene. Jeg har en generell forventning til at departementer som gis oppdrag fra kontroll- og konstitusjonskomiteen, rent faktisk gjør det komiteen ber om, eller begrunner godt hvorfor de lar være. Ingen av delene ble gjort av daværende helse- og omsorgsminister Anne-Grete Strøm-Erichsen. Grunnlaget for den generelle tilliten til statsforvaltningen er ofte fraværet av dårlige eksempler. Media omtalte bredt at daværende statssekretær Kari Henriksen brakte nyheten om at hennes departement hadde tildelt midler til hennes tidligere arbeidsgiver, nettverket Barns Beste, etter en søknad hun angivelig hadde skrevet selv da hun arbeidet for nettverket. I tillegg hadde støttebeløpet i løpet av kort tid økt fra 1 mill. kr til 5,5 mill. kr. Komiteen finner grunn til å understreke at det er viktig å være rollebevisst når man forvalter et politisk ansvar i et departement. Samtidig har departementet forklart at Henriksen ikke deltok i selve beslutningsprosessen. Komiteen ser likevel at slike forhold kan skape usikkerhet utad. For Justis- og beredskapsdepartementets del var det behov for enkelte forbedringer, og i tillegg ble komiteen gjort oppmerksom på en konkret sak hvor en av departementets ledere hadde kjøpt annonseplass over flere år uten at det var noe reelt behov for annonsene. De bar mer preg av å være tilskudd enn reell markedsføring, etter statsrådens mening. Det er komiteen enig i. Komiteen mener også at det er uforståelig at en slik praksis kan pågå over tid uten at den oppdages av departementets egne kontrollrutiner. Det var tips fra en privatperson som førte til at den saken ble avslørt. Komiteen er enig med statsråden i at dette nødvendiggjør en grundig gjennomgang av departementets praksis. Underveis i saken kom det også frem flere andre eksempler på det som ble karakterisert som uortodoks saksbehandling. I Kunnskapsdepartementet hadde daværende statsråd Tora Aasland ifølge media korrespondert med en stønadsmottaker, Kvinneuniversitetet, via privat post. Det ble påstått at det også var nære bånd privat mellom statsråden og initiativtakeren. Komiteen har funnet grunn til å understreke at korrespondanse i tilskuddssaker en er konstitusjonelt ansvarlig for, må skje som statsråd, ikke som privatperson. I dette tilfellet mente kunnskapsminister Kristin Halvorsen også at det bare var én aktuell stønadsmottaker til disse midlene. Komiteen mener at det i slike tilfeller er påkrevd at stønadsmottaker nevnes i budsjettproposisjonen. Komiteen mener også at det ikke er rom for en tilskuddsordning som i budsjettet fremstår som aktuell for flere stønadsmottakere, dersom departementet på forhånd mener at det reelt sett bare er én mulig stønadsmottaker. Komiteen ba uttrykkelig i sin henvendelse til departementene om en gjennomgang av de tilskuddsordningene hvert enkelt departement forvalter. Alle departementene har gjort en grundig og god jobb med dette, med unntak av to. Det ene er Helse- og omsorgsdepartementet, som jeg har omtalt tidligere. Der ble det bare foretatt en stikkprøvekontroll. Det andre departementet er Utenriksdepartementet. Daværende utenriksminister og daværende utviklingsminister unnlot å gjennomgå tilskuddsordningene, og det ble heller ikke foretatt stikkprøvekontroll. Komiteen finner det lite tilfredsstillende, og kritikkverdig, at utenriksministeren og utviklingsministeren unnlot å gjennomføre slik kontroll på tross av komiteens klare bestilling. I noen få departement er det fremstilt som et problem at det kan være vanskelig å skille mellom tilskudd og kjøp av tjenester på enkelte områder. Komiteen legger imidlertid til grunn det motsatte standpunkt og kan vanskelig se at det skal representere en reell utfordring å skille mellom tilskudd og kjøp av tjenester. Komiteen legger til grunn at det ryddes opp i denne usikkerheten. Grensen for habilitet har vært et av de viktige temaene i saken. At beslutninger som tas, tas av habile personer, er fundamentalt i en rettsstat og i et demokrati, som jeg tidligere har vært inne på. Jeg skal ikke gå nærmere inn på det forholdet nå, men vise til at det jeg sa som saksordfører under Stortingets behandling av den såkalte Støre–Tschudi-saken, disse generelle betraktningene rundt habilitet, også har gyldighet i denne saken. Denne saken har vært omfattende og viktig for å bidra til en forbedring av tilskuddsforvaltningen i de fleste departement. Vi har som følge av saken en bedre tilskuddsforvaltning i dag og for fremtiden enn vi hadde da saken startet. Saken har vist frem en del enkelttilfeller som er kritikkverdige, men i all hovedsak har tilskuddsforvaltningen vært innenfor de rammene som regelverket setter. Saken har også skapt noe diskusjon om konsekvensene en kontrollsak skal eller bør ha. Det fremstår som om enkelte kommentatorer forventer enhver regjerings fall så fort det åpnes en kontrollsak. Det må bero på en misforståelse av hva som er kontroll- og konstitusjonskomiteens oppgave. Denne saken er et svært godt eksempel på at kontroll bidrar til å løse konkrete utfordringer i forvaltningen og sikrer en fremtidig forvaltning av fellesskapets midler som er bedre. Som følge av saken gikk riktignok en statsråd av. Men lista for hvor den parlamentariske kontrollen har best effekt, må bero på komiteens vurdering til enhver tid, ikke om saken er egnet til å felle en statsråd. Da ville kontrollfunksjonen virkelig bli tilsidesatt. Dette er én av ni kontrollsaker som komiteen har åpnet på eget initiativ siden valget i 2009. Kanskje burde det ha vært flere. I denne krevende saken har komiteen samlet seg i en enstemmig innstilling. Det bidrar til å gi kontrollfunksjonen legitimitet – uten at jeg med det sier at innstillinger uten en slik samling bidrar til det motsatte. Jeg vil takke komiteen for godt samarbeid underveis i prosessen for å finne de løsningene som vi har funnet i fellesskap. Vi har altså samlet oss i en innstilling som gjør det noe uvanlige å be Riksrevisjonen følge opp tilskuddsforvaltningen i sine fremtidige revisjoner, særlig med sikte på å se om de endringer vi er forespeilet, faktisk blir gjennomført. Riksrevisjonens årlige revisjon for 2011 viser at tiltakene i de departementene som fikk merknader om tilskuddsforvaltning i 2010, ikke har virket som forutsett. Det understreker betydningen av det forslaget som Stortinget i dag vil vedta, og jeg er trygg på at Riksrevisjonen vil følge det opp på en grundig måte. Selv om vi rent formelt ikke kan pålegge Riksrevisjonen å gjøre det, har vi god grunn til å tro at Riksrevisjonen vil utføre dette på en god måte. Til slutt vil jeg nevne at vi under behandlingen av saken har mottatt en anmeldelse mot tidligere statsråd Lysbakken fra en privatperson for brudd på ansvarlighetsloven samt en oversendelse fra Økokrim om tilsvarende anmeldelse inngitt dem. Det er også kommet en anmeldelse fra en privatperson rettet mot statsminister Jens Stoltenberg, daværende utenriksminister Jonas Gahr Støre, kunnskapsminister Kristin Halvorsen, tidligere forsknings- og høyere utdanningsminister Tora Aasland og statsråd Bård Vegar Solhjell i egenskap av å være tidligere kunnskapsminister. Jeg går ikke nærmere inn på de anmeldelsene utover å si at komiteen har behandlet dem på vanlig måte i forbindelse med denne saken. Komiteen har benyttet seg av sin fullmakt til å henlegge saker når forholdene anmeldelsene gjelder, åpenbart ikke kan føre til ansvar. Det fremgår av forretningsordenens § 15 tredje ledd annet punktum. For egen del vil jeg legge til at en ved vurderingen av hva som åpenbart ikke kan føre til ansvar, vil måtte se seg bundet av tidligere praksis på dette området – og siste riksrettssak ble ført i 1926. Helt uavhengig av denne saken kan det kanskje være behov for en mer generell gjennomgang av hva vilkårene for å oppfylle forretningsordenens krav på dette området bør være for fremtiden, men det er i tilfelle et initiativ som bør komme fra presidentskapet. Med disse korte, innledende bemerkningene legger jeg den enstemmige innstillingen frem for debatt.