Bente Stein Mathisen (Høyre), 2011-04-05:
Jeg ønsker med denne interpellasjonen å reise en debatt om en sak jeg vet veldig mange er opptatt av, og som har vært mye omtalt i media. Det dreier seg om psykisk syke personer, som begår gjentatte lovbrudd, men som ikke er strafferettslig tilregnelige. Disse personene kan ikke straffes for lovbruddene de gjør, fordi de har en psykisk sykdom. Samtidig er de for friske til å bli tatt hånd om av psykiatrien. Spesialisthelsetjenesten sier de er ferdig behandlet, og at kommunene må ta ansvaret for dem. Kommunene har derimot ikke et lovverk å jobbe ut fra som kan forsvare tvangstiltak. Vi har å gjøre med et svarteperspill, hvor den tapende part er psykisk syke mennesker som blir kasteballer i et offentlig byråkrati med flere forvaltningsnivåer, som bare spiller ballen seg imellom og ikke tar ansvar. I Aften den 22. mars kunne vi lese om en mann som hadde begått 588 lovbrudd. Det sto: «41-åringen er pågrepet en rekke ganger, men blir alltid løslatt Han er for syk til å straffes – for frisk til å tvangsbehandles» Hvorfor er det slik? Det er sikkert flere svar på det spørsmålet, men det er nærliggende å spørre om det var noe som glapp i den store omorganiseringen av psykiatrien. St. meld. nr. 25 for 1996–1997 og Opptrappingsplanen med øremerkede midler i perioden 1998–2008 var en nødvendig reform og bidro til større åpenhet om det å ha psykiske lidelser. Mange psykisk syke, som hadde bodd store deler av livet sitt på institusjon, fikk et nytt og bedre liv i de mange tilrettelagte boligene som ble etablert ute i landet. Det ble i tillegg til tilbud om boliger etablert dagsentre, psykososiale team som fulgte opp med råd og veiledning i hjemmet og arbeidstreningsplasser. St. meld. nr. 25 for 1996–1997 som het Åpenhet og helhet, og som omhandlet psykiske lidelser og ulike tjenestetilbud, la opp til at alle skulle ha sin egen bolig ute i samfunnet, slik som andre folk. Den psykiatriske behandlingen skulle gå fra institusjonsbasert behandling til en dreining av mer poliklinisk behandling fra spesialisthelsetjenesten i nært samarbeid med kommunehelsetjenesten. Kommunene har i forbindelse med psykiatrireformen fått mer ansvar og nye oppgaver. De har ansatt personell med kompetanse innenfor psykisk helsearbeid og bygd ut tjenestene til den nye målgruppen som de har fått i fanget. Det har vært en enorm oppgaveforskyvning fra spesialisthelsetjenesten over til kommunene av både oppgaver og ansvar, men kommunene har tatt det. Ifølge en rapport fra SINTEF har det i løpet av 1991–2006 blitt en reduksjon med 2 177 døgnplasser innenfor psykiatrien. Slagordet har vært: Asylenes tid er over! Flere psykiatriske institusjoner har blitt redusert, og noen er nærmest nedlagt. Intensjonen er at ingen lenger skal bo på institusjon. Behandling på sykehus skal være kortvarig og midlertidig, med en klar målsetting om å skrives ut til hjemmet så snart det blir vurdert som forsvarlig. De fleste er enige om at dette har vært en riktig utvikling, og mange har, som sagt, fått et nytt og bedre liv ute i kommunene. Men selv med gode planer og mange gode tjenester på plass er det likevel noen personer som ikke fikser livet sitt ute i det «åpne» samfunnet. De opplever å leve i en slags «gråsone» og er ikke i stand til å greie seg, samtidig som spesialisthelsetjenesten sier de er ferdig behandlet. Disse menneskene blir ikke bedre, de er kronisk syke. Mange er psykotiske nesten hele tiden. Det er disse personene man kanskje glemte i iveren etter å omorganisere psykiatrien. De vi snakker om, er de alvorlig psykisk syke med lavt funksjonsnivå de som har en psykisk lidelse i kombinasjon med rusmisbruk de med psykisk lidelse og høy grad av voldsrisiko de med psykisk lidelse i kombinasjon med ADHD, utfordrende atferd og dårlig impulskontroll Disse personene trenger tjenester, oppfølging og hjelp, men innser det ofte ikke selv. Selvinnsikten er ofte svært dårlig. Ved alvorlige lovbrudd dømmes de til psykiatrisk behandling eller noen ganger også til forvaring. Ved de mindre lovbruddene blir det ingen reaksjon. Noen ganger kjøres de riktignok av politiet til akuttavdeling på psykiatrisk sykehus når de er åpenbart psykotiske. Men de er der bare et par dager, og så er det ut igjen. De kan ikke straffes for lovbruddene de gjør, for de er ikke tilregnelige. Tidligere bodde og levde personer med slike diagnoser store deler av livet sitt på de store psykiatriske institusjonene. Asylene var som små samfunn, med gårdsbruk, butikk, vaskeritjenester, gartneri og annen håndverksvirksomhet. De hadde både arbeid og bolig innenfor institusjonsområdet. Området var åpent, de kunne bevege seg fritt omkring i kommunen, men de fikk tett oppfølging når atferden endret seg og ga grunn til bekymring. Jeg mener ikke med dette å si at asylene skal gjenoppstå. Men det er noen elementer av struktur, oppfølging og tilbud til de alvorlig psykisk syke som var bærebjelker i asylkulturen, noe som en kanskje bør implementere i en ny form i de nye tiltakene og i alle de tilrettelagte boligene som etableres. Noen trenger en spesialisert omsorg mesteparten av livet. De er ferdig med behandling, men trenger fortsatt tett oppfølging, fordi de er syke og må leve videre med sin alvorlige psykiske lidelse. De utilregnelige psykisk syke personene som begår gjentatte kriminelle handlinger, er ikke så mange. Det dreier seg om få personer, men de gjør mye ut av seg. Politiet bruker mange ressurser på dem. Det samme gjør helsevesenet. Familie, nabolag og nettverk er ofte utsatt for deres uforutsigbare væremåte og kan være plaget av deres kriminelle handlinger, som ofte er stjeling, hærverk og innbrudd. Ifølge Aftenpostens Aften sier politiet at de anslår at det er 25–30 kriminelle i Oslo som mer eller mindre har «fribillett» til å begå mange mindre alvorlige, men likevel plagsomme ulovlige handlinger uten at de risikerer straff. Fire–fem av dem er så aktive at de har fått betegnelsen VIC, Very Important Criminals. Politiets VIC-gruppe følger kriminelle gjengangere svært tett. Noen av dem går inn og ut av psykoser. Derfor kan noen i gruppen straffes i enkelte tilfeller. Andre ganger går de fri. De gjeldende reglene om strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige særreaksjoner trådte i kraft 1. januar 2002. Det tidligere sikringsinstituttet ble opphevet, og det psykiske helsevernet ble pålagt å ta ansvaret for gjennomføringen av særreaksjoner for utilregnelige. Det ble bestemt at det skulle gjennomføres en etterkontroll etter noen år. I 2006 oppnevnte Justisdepartementet i samråd med Helse- og omsorgsdepartementet en arbeidsgruppe, Mæland-gruppen, for å etterkontrollere reglene om strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige særreaksjoner. Rapporten ble avlevert 30. april 2008. Mæland-utvalget fastslår i rapporten at det er behov for nye virkemidler som kan beskytte samfunnet mot gjentatte og plagsomme straffbare handlinger utført av utilregnelige. Utvalget mener også at terskelen for å kunne idømme en strafferettslig særreaksjon bør senkes noe. Rapporten var på høring, med høringsfrist 1. april 2009. Justisdepartementet sendte ut et nytt høringsbrev i fjor høst, i oktober, med høringsfrist nå i år, den 1. februar. Dette høringsnotatet er utarbeidet i samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet. Denne høringen handler om utvidelse av virkeområdet for strafferettslige særreaksjoner for utilregnelige som begår vedvarende og samfunnsskadelig kriminalitet. Dette var et av de forslagene som høringsinstansene ble bedt om å gi synspunkter på i forbindelse med Mæland-rapporten. Høringssvarene så langt gir ingen nye signaler. Det er de samme argumentene som går igjen, med ansvarsfraskrivelse fra alle involverte instanser. Politiet og kriminalomsorgen sier at en bør senke terskelen for å idømme en strafferettslig særreaksjon med overføring til tvungent psykisk helsevern. Psykiatrien og helsevesenet mener at de tiltak som samfunnet finner nødvendige for å sikre seg mot kriminalitet, må forankres i kriminalomsorgen, og de er imot at kriminelle problemutfordringer skal løses innen det psykiske helsevernet. Kommunene, som tredjeinstans, er redde for å få hele ansvaret i fanget og uttrykker stor skepsis til å inngå avtale om tidsbegrenset tvungent opphold i en kommunal institusjon. Vi er like langt. De ulike instansene skyver fortsatt ansvaret fra seg og mellom seg. Slik kan det ikke fortsette. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Vil statsråden ta initiativ til at det blir gjort nødvendige lovendringer som tydeliggjør hvilken instans som har ansvar for reaksjon og oppfølging når psykisk syke utilregnelige personer begår gjentatte lovbrudd?