Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Det er jo slik at vi her i huset trekker opp visse retningslinjer og bevilger en del penger til dette bistandsarbeidet. Deretter er det en mengde aktører som skal sette dette ut i livet. Organisasjoner og forvaltninger av ulike slag skal inn i dette bildet og sørge for at denne bistanden treffer så godt som mulig. Her er det i dag en viss oppgavefordeling og en viss koordinering, men den bør definitivt bli atskillig bedre enn hva den er i dag. Dette er ikke bare et internt norsk forhold. Man må også se på hva som skjer i det totale bistandsarbeidet på internasjonalt nivå. Dette er store og voldsomme oppgaver, og man forstår at det kan være vanskelig å få det til på en veldig strukturert måte, men statsråden og hennes embetsverk er godt i gang med å forsøke å koordinere dette arbeidet bedre enn hva tilfellet er i dag. Jeg nevner dette for å gi signaler om at det arbeidet kan forvente støtte fra Arbeiderpartiet og ganske sikkert fra Stortinget som helhet. Så vil jeg få lov til å følge opp litt av det som er sagt om våre nærområder – selv om de ikke alle er så veldig nære. Ved Sovjetunionens fall fikk vi en del nye selvstendige stater. Jeg snakker ikke her om Russland eller de baltiske land – og av andre grunner snakker jeg heller ikke om Ukraina eller Hviterussland – men land som Georgia, Armenia, Kaukasus og Sentral-Asia osv. Det dreier seg om land i Russlands bakgård, sett fra vår geografiske beliggenhet. Da Sovjetunionen falt, falt også bunnen ut av markedet for disse landene. Produksjonen stagnerte totalt. Manglende sivile strukturer la hele landet åpent for subkulturer som på mange måter ble behersket av kriminelle og profitører. Dette er land som har en nedgang i sin levestandard. For å sitere saksordføreren i sak nr. 1: Dette er arbeid som vi har liten erfaring med. Vi har erfaring med fattigdom som har funnes der over tid. Man går inn for å få opp levestandarden i disse landene. Her står vi altså overfor land som har hatt en høyere levestandard, men er på vei ned. De har en høy utdanning. Det er et høyt vitenskapelig nivå, og for oss er dette også ukjent land i ordets mest tradisjonelle betydning av begrepet. Etter 70 års isolasjon har vi liten kjennskap, liten kunnskap om disse landene. Nå sa representanten Skarbøvik på direkte spørsmål om disse landene at Kristelig Folkeparti har en fattigdomsprioritering. La meg da få lov å vise til at ODA-statistikken viser at økonomisk er flere av disse landene på linje med de fattige land i Afrika. Noen er under dette nivå. En annen ting er at disse landene er på vei nedover, og da bør vi stille oss spørsmålet om det blir vanskeligere og vanskeligere å nå resultater jo lenger vi venter med å gå inn med en større tyngde i innsatsen i disse landene. Med en riktig og omforent innsats i dag kan kanskje resultatene komme relativt fort, men det må være en innsats som retter seg inn mot demokratibygging, de sivile strukturene, likestilling, miljø, internasjonale kontakter og investeringer osv. Dette er nok svært viktig å komme i gang med så raskt som mulig, for hvis dette er en region som faktisk er på vei nedover på flere måter, og mye tyder på det, vil det bli vanskeligere og vanskeligere, tyngre og tyngre å ta igjen og få gjort noe med det. Nå mener jeg ikke at det skal være noen konkurranse med Afrika i og for seg, men jeg tror heller ikke at eksempelvis regjeringspartiet Kristelig Folkepartis engasjement, nærmest som et prinsipp at det skal brukes 50 pst. i Afrika, er en særlig analytisk eller god strategisk tilnærming til de problemene vi står overfor.