Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2009-11-17:
Norge er i Afghanistan fordi det er i norsk og afghansk interesse at vi er der. Norge er i Afghanistan fordi USA ble angrepet, og fordi det kom et soleklart FN-mandat i etterkant. Norge er i Afghanistan fordi et stabilt, sikkert og demokratisk Afghanistan er i hele verdens interesse. Det internasjonale oppdraget vi nå ser i Afghanistan, vil ha en enorm pris dersom vi ikke lykkes. Landet vil gå tilbake til et styre – eller mangel på styre – hvor Taliban og krigsherrer holder befolkningen som gisler, og trusselen mot resten av verden vil være betydelig. Afghanistan vil igjen bli et fristed for terrorister. I denne debatten – som det er grunn til å rose interpellanten for, og ikke minst også de to statsrådene for gode og konstruktive svar – har man behov for å fokusere også på en del av de positive utviklingstrekkene man har sett siden slutten av 2001. Flere har vært inne på at 7 millioner unge afghanere nå går på skole. En tredjedel av dem som nå får utdannelse, er jenter, og det er bygd 3 500 nye skoler. Der er en sterkt redusert barnedødelighet. 85 pst. – mot tidligere 6 pst. – av den afghanske befolkningen får tilgang til enkle helsetjenester. Det er konstruert eller reparert så mange som 13 000 km veier, og vi vet at for å få på plass en næringsutvikling i Afghanistan er kommunikasjon helt vesentlig. Det er verdt å minne om at det siste året har opiumsavlingene blitt redusert med 20 pst. Likevel er det meste som rapporteres fra Afghanistan, negativt. Det har jeg stor forståelse for. Veibomber er enklere og mer spektakulært å vise på tv enn veibygging. Våre innbyggere – og med det mener jeg alle landets innbyggere med soldater og sivil innsats i Afghanistan – må vite at det er både positive og negative konsekvenser av deres tilstedeværelse. Uten det vil støtten forsvinne. Jeg har forståelse for at representanten Holmås trekker opp at enkelte land nå ser at deres tilstedeværelse oppleves som mer og mer negativ i egen befolkning. Det er likevel problematisk å fokusere mer og mer på exit-strategien, nettopp fordi vi vet at den jevne afghaner er livredd for å bli latt i stikken, og se at den internasjonale tilstedeværelse forsvinner. Jeg synes også det er problematisk å se at utenriksminister Clinton på amerikansk tv så tydelig sier at USA ikke vil være der for alltid, noe jeg selvfølgelig forstår, men det betyr også at man knytter opp enda mer spekulasjon til en eventuell exit-strategi. Flere har sagt det godt i debatten her tidligere: Norge og det internasjonale samfunnet må være i Afghanistan til det afghanske sikkerhetsapparatet er i stand til å håndtere situasjonen på egen hånd. Det er grunn til å rose dr. Abdullah for måten han håndterte etterspillet av valget på. Det er ikke tvil om at valget verken var rettferdig eller fritt, men samtidig er det heller ikke tvil om at president Karzai fikk flest stemmer – og hadde helt sikkert fått flest stemmer i en eventuell andre valgomgang. Men når dr. Abdullah trekker seg, gjør han det ut fra hensynet til det afghanske folk og den afghanske staten og det skjøre demokratiet som faktisk er bygd opp. Jeg håper at dr. Abdullah lykkes i sin bestrebelse på å samle en opposisjon, og gjerne en kraftfull opposisjon, i det afghanske parlamentet. Er det én ting Norge virkelig må bidra til, er det å bygge opp tanken om at Afghanistan ikke styres av én sterk president, men av mange, og av hele befolkningen. Jeg vil til slutt bare knytte et par kommentarer til den uenigheten man nå ser mellom USAs ambassadør i Afghanistan og sjefen for ISAF, general McChrystal. Jeg har forståelse for at det kan være flere ulike strategier som alle muligens havner i hva vi kaller en suksessituasjon, hvor den internasjonale tilstedeværelse kan bli trukket ut, og den afghanske sikkerhetssituasjonen er stabilisert med bruk av det afghanske sikkerhetsapparatet. La meg avslutte med å si som NATOs generalsekretær: Vi må bidra kraftfullt nå for å kunne redusere senere.