Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-20:
Vi er nå ved den årvisse anledning hvor vi fyller på sykehusenes, dvs. spesialisthelsetjenestens, budsjetter midt i budsjettåret. Ja, behovet for mer penger er definitivt til stede, for vi ser ennå for lange ventelister og pasienter som er henvist til sykehuskorridorene, selv om det er signal, slik saksordføreren var inne på, som tyder på at pasientbehandlingen øker så mye at køene minker og tiden i køen blir kortere. Det er et positivt tegn som vi skal ta med oss. Jeg, og flere med meg, har tro på at reformen om å organisere spesialisthelsetjenesten i foretak vil bedre vårt helsevesen. En av de sentrale intensjonene i reformen var å bedre ressursutnyttelsen, både de materielle og de menneskelige, gjennom å gi helseforetakene betydelig større frihet i sin daglige drift og samtidig oppfylle de nasjonale helsepolitiske målene. Klarere ansvar, en tydelig eier og desentraliserte beslutninger er en viktig forutsetning. Samtidig har helseforetaksloven vektlagt statens behov for overordnet styring og kontroll med virksomhetene. Jeg tror det er viktig for å oppnå god ressursbruk at arbeidsgiveransvaret er tydelig, og at kapitalbruken snart vil bli et element i den daglige driften ved at vi nå snart må forvente å få etablert åpningsbalanser for helseforetakene basert på prinsippet om gjenanskaffelseskost. Jeg viser her til komiteens samstemte merknad om dette. Det er gledelig at det er funnet rom for en styrking av både drifts- og investeringsbudsjettene, slik at Stortingets forutsetninger om fortsatt vekst i pasientbehandlingen langt på vei kan imøtekommes. Det er også viktig at det stort sett er en samlet komite og et samlet storting som i felles merknad og forslag til vedtak gjør viktige forbedringer som kommer pasientene direkte til gode. Jeg viser her til saksordførerens gode redegjørelse for dette. La meg likevel fremheve noen områder som etter min mening bør omtales. Det er meget viktig at helseministeren holder skarp beredskap på gjennomføringen av opptrappingsplanen for psykiatrien, og at de etter hvert relativt store øremerkede midlene faktisk går entydig til å bedre tilbudet for pasienter med psykiske lidelser. Det må ikke foretas strukturelle endringer i betydning av nedlegging av tilbud før et annet og bedre tilbud er på plass. Jeg er ikke fornøyd med at det bare var SV som gav sin støtte til Arbeiderpartiet om å uttrykke bekymring omkring opplysinger om at effektiviseringstiltak i psykiatrien i noen tilfeller var ensbetydende med fjerning av miljøterapeutiske og aktivitetsskapende virkemidler. Dette er tilbud som i svært mange tilfeller er en nødvendig kvalitet ved behandlings- og rehabiliteringstilbudene. Jeg finner det også nødvendig å nevne komiteens arbeid med å få til en akseptabel finansiering av driften ved Feiringklinikken og Hjertesenteret. Den forandringen som departementet hadde foretatt av finansieringsgrunnlaget for disse to institusjonene, kunne fått dramatisk virkning for disse institusjonenes mulighet til å gjennomføre den til dels høyspesialiserte behandlingen av pasienter med hjertelidelser. Når det meste av kuttet som var foreslått fra departementets side, er rettet opp, er både jeg og Arbeiderpartiet fornøyd. Det ville vært lite pasientvennlig å sette folk med hjertelidelser i lange køer. Saken om assistert befruktning har vært en uheldig sak for mange. Ved innføring av full egenbetaling for denne behandlingen ble mange par på grunn av økonomiske forhold fratatt muligheten til å prøve å få barn. Saken hadde også en sterk følelsesmessig side for dem det angår, fordi ønsket om å kunne få barn er så sterkt hos de fleste. Ved det vedtaket som ble gjort, ble Stortinget ansvarliggjort for det enkelte pars situasjon. Slik kunne vi ikke ha det. For oss i Arbeiderpartiet har vi søkt etter mulighet for å få snudd stortingsflertallet fra før jul i 2001. Selv om en egenandel på 18 000 kr for inntil tre forsøk ikke var Arbeiderpartiets førstevalg, har vi sluttet oss til dette for å få til en bred og robust enighet i Stortinget i denne saken. Det har vi i fellesskap fått til, og det tror jeg gagner alle, både de politiske partiene og ikke minst de som ønsker assistert befruktning, som nå slipper å leve i uvisshet. Jeg nevner også spørsmålet om et nasjonalt innkjøpssenter i Vadsø, en beslutning om samordningstiltak for utstyr og materiell for å sikre kvalitet og god ressursbruk. Jeg er svært godt fornøyd med at alle partiene unntatt Fremskrittspartiet har gitt sin tilslutning til dette. Regjeringen har også med denne behandlingen fått et klart oppdrag. Jeg tror også dette er en sak som tåler å bli nevnt på en dag der Stortinget i andre saker er opptatt av distriktspolitikk. Departementet redegjør i denne saken for at behovet for tilleggsbevilgning er høyere enn det som foreslås. Selv om vi nå vedtar ca. 350 mill. kr i økt bevilgning til driftsformål utover departementets forslag, står en fortsatt igjen med ca. 1 300 mill. kr i effektiviseringskrav til sykehusene for å bringe driften i balanse. Dette er et meget tøft krav til helseforetakene. Jeg og Arbeiderpartiet må forutsette at departementet, og helseministeren i særdeleshet, har vurdert realismen og konsekvensene av et slikt krav, og det tror jeg har skjedd. Jeg er enig i at den nye helsereformen også gir muligheter for driftsfordeler, dvs. mer pasientbehandling for hver krone. Men skal en få dette til, kreves det vilje og evne til forandring på flere områder. For det første kreves det svært mye av lederne, som må håndtere krav til kvalitet og til ansvar, dvs. også ansvarliggjøre ledere på lavere nivå i organisasjonen. Dessuten må lederen, foruten de faglige sidene ved stillingen, også mestre å organisere prosesser som både motiverer og inkluderer medarbeiderne. Andre personer med ansvar i organisasjonen må akseptere og forstå lederens rolle. Slik er ikke alltid virkeligheten i dag i et for profesjonsstyrt helsevesen. Videre er det grunnleggende at oppfatningen av virkeligheten i den enkelte institusjon er noenlunde ensartet, noe en vellykket endringsprosess er avhengig av. Dessuten må det innarbeides en forståelse for at endring er nødvendig, og at en trenger å lære og søke ny kunnskap om drift av en tung organisasjon, slik et sykehus definitivt er. Dette betyr at en må aktivt arbeide mot et miljø som ser verdien av endringer og dermed er positiv til forbedringer. Jeg nevner disse poengene, ikke fordi jeg vil belære noen, men jeg ønsker å uttrykke dette i forbindelse med effektiviseringsspørsmålet. Effektivisering er ikke brutaliserte kutt som går ut over pasientene, men effektivisering skal være forbedret bruk av ressurser og en forbedret organisasjon. Basert på disse prinsippene med sterk fokusering på pasienten, tror jeg at den nye helsereformen kan bli meget vellykket.