Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-05-29:
Jeg vil gjerne slutte meg til interpellantens og representanten Høybråtens påpeking av at vi må satse på tiltak som forebygger feil og uhell i helsetjenesten. Det er også helt avgjørende at det legges til rette for å lære av de feil som er gjort, slik representanten Høybråten påpekte. Vi må både lære og forebygge på alle nivåer. For å få en spydspiss i dette arbeidet har jeg besluttet å opprette en ny, uavhengig enhet som skal fremme pasientsikkerheten i norske sjukehus. Pasientsikkerhetssenteret skal spille på lag med helsetjenesten i arbeidet med å lære av og forebygge uønskede hendelser. Uheldige hendelser på sjukehus og hvordan disse skal meldes, har vært et tema både i vårt land og internasjonalt gjennom flere år, og som kjent prøver nå flere land ut ulike modeller. England, Danmark og Sverige har, slik representanten Høybråten også var inne på, etablert meldingssystemer av relativt ny dato. Fra Danmark vet vi at den nyetablerte, anonyme meldeordninga får inn stadig flere rapporter om uheldige hendelser til den sentrale databasen. Erfaringene så langt er, slik jeg er blitt kjent med, både positive og negative. Det påpekes foreløpig bl.a. flere utfordringer med et anonymt meldesystem, bl.a.: Informasjon og opplæring i bruk av systemet krever tid og ressurser.Det antas fortsatt å være underrapportering.Analyse og statistikk brukes forholdsvis lite.Oppfølging av meldingene fra sentralt hold oppleves ikke helt tilfredsstillende.Det etterlyses bedre tilbakemeldinger og læringsinformasjon fra den nasjonale «meldesentralen» tilbake til helsetjenesten. Meldingssystemet har eksistert i for kort tid til å påvise antall feil som er redusert etter at systemet ble innført. Den svenske regjeringa har nylig foreslått en tiltakspakke for økt pasientsikkerhet som bl.a. inneholder et styrket system for avviksrapportering. Socialstyrelsen ønsker å opprettholde et system med ikke-anonyme meldinger, og man tenker seg å stille krav om at helsepersonell skal rapportere til ansvarlig behandlingsnivå innen sju dager etter at en uheldig hendelse er erkjent. En interessant forskjell mellom den svenske og den danske modellen ligger, slik jeg ser det, i synet på anonymitet. Vi vet også at denne diskusjonen pågår hos oss, og jeg er kjent med at også Legeforeningen nylig hadde dette oppe på sitt møte. Vi var som kjent tidlig ute i Norge med å pålegge plikt til å registrere feil og uheldige hendelser. Vi valgte for mange år siden å legge prinsippene om internkontroll til grunn også i helsetjenesten. Dette er regler som pålegger alle som yter helsetjenester, å ha rutiner for å avdekke, rette opp og forebygge uønskede hendelser. Helsetjenesten har med andre ord plikt til å ha et system for læring og forbedring. De uønskede hendelsene skal gjennomgås med tanke på årsaker og konsekvenser, og der det er fare for at alvorlige hendelser kan gjenta seg, skal det iverksettes tiltak for å hindre det. Jeg vil kort redegjøre for de viktigste meldeordningene. For det første har vi meldeplikten etter lov om spesialisthelsetjeneste § 3-3. Ifølge denne bestemmelsen skal helsepersonell melde alvorlige hendelser som medførte eller kunne medført skade på pasient, til Helsetilsynet i fylket. Dette skal så melde videre til Meldesentralen i Statens helsetilsyn. Denne meldeordninga har som mål å avklare bakgrunnen for uheldige hendelser og forebygge at tilsvarende hendelser skjer igjen. Ordninga har altså læring og kvalitetsforbedring som formål, og ikke straffereaksjon, slik det ofte blir framstilt. Disse meldingene brukes også av Helsetilsynet i fylkene som informasjonskilde og som grunnlag for dialog med helseforetakene om kvalitetsforbedringer. Meldingene brukes også til risiko- og sårbarhetsvurderinger når Helsetilsynet velger områder for tilsyn. I 2005 kom det inn 1 945 meldinger om alvorlige hendelser til Meldesentralen. Helsetilsynet antar at det skjer flere alvorlige hendelser som burde ha vært meldt. 34 pst. av de meldte hendelsene førte til betydelig personskade i 2005. Av disse var det 6 pst. som skyldtes feil ved bruk av legemidler. Over halvparten av hendelsene gjaldt forhold som kunne ført til betydelig personskade. Helsetilsynet mener det er viktig å opprettholde denne meldeordninga – først og fremst for å trygge pasientene, men også fordi den er nyttig ved utøvelsen av tilsynet med helsetjenesten. I en anonym meldeordning vil de alvorlige hendelsene være vanskelige å spore. Det vil være vanskelig å gå tilbake til hver enkelt alvorlig hendelse, analysere hvorfor den skjedde, og så sette i verk forebyggende tiltak mot liknende hendelser. Helsetilsynet mener det er viktig å ha større åpenhet rundt melding av feil og uønskede hendelser, og at det ikke er tilrådelig å avvikle dagens meldeordning. Det finnes som kjent også en rekke andre meldeordninger, slik representanten Høybråten var inne på, gjennom Sosial- og helsedirektoratet, Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, Statens legemiddelverk, Arbeidstilsynet, politiet og helsemyndighetene. Alle helseregionene arbeider nå med å få på plass nye systemer og elektroniske verktøy for håndtering av alle typer uønskede hendelser, også pasientskader. Fra 1. januar 2004 har Norge som kjent hatt et anonymisert system for overvåking av blodprodukter. Dette er et system som er basert på frivillighet. Systemet er effektivt når en skal avdekke uheldige hendelser, og det har allerede ført til forbedringer i regelverket som gjelder denne tjenesten. Dette er en anonymisert modell som jeg gjerne vil skal fortsette, og vi vil bruke erfaringene i arbeidet med å utvikle gode meldeordninger for resten av Helse-Norge. Sjukehusene i Helse Øst er i ferd med å ta i bruk elektroniske meldesystemer for klager, avvik og hendelser. Meldingene skjer åpent innenfor sjukehusene, men informasjonen er anonymisert når den sendes videre. For å få inn mange meldinger er det en lav terskel for å bruke systemene. Haukeland Universitetssjukehus har også kommet langt med å innføre et elektronisk meldesystem med lav terskel. De har, så vidt jeg kjenner til, god erfaring med systemet, der meldingene først blir behandlet i faggrupper og deretter brukes til læring. Jeg kommer til å interessere meg sterkt for erfaringene med disse modellene. Gjennom disse nye meldesystemene kan det hentes fram anonymiserte oversikter og rapporter som kan videreformidles til den nasjonale enheten for pasientsikkerhet ved Kunnskapssenteret, som nylig er opprettet. En arbeidsgruppe med representanter fra Legeforeningen, Norsk Sykepleierforbund, brukerorganisasjonene, regionale helseforetak og Sosial- og helsedirketoratet har vurdert de meldeordningene vi har i dag. De mente at det ikke var tilrådelig å avvikle noen av de etablerte ordningene. Ifølge denne gruppa var det heller ikke enkelt å innlemme dem i en ny, felles meldeordning der hensynet til anonymitet for den som melder, ville redusere muligheten for å analysere hva som hadde skjedd og forebygge nye hendelser. Arbeidsgruppa pekte på at vi allerede har veldig mye informasjon om feil og uønskede hendelser i de meldeordningene vi har i dag, og at det er lite å vinne på å etablere en helt ny nasjonal meldeordning. Utfordringa, slik arbeidsgruppa ser det, er at vi ikke bruker informasjonen til å lære av feil og forebygge skader. Arbeidsgruppa anbefalte derfor at vi opprettet en nasjonal enhet for pasientsikkerhet, og det har jeg gjort. Denne enheten skal bl.a. drive med informasjon, undervisning og nettverksarbeid om hva som kan og bør gjøres for å bedre pasientsikkerheten. Arbeidet skal bidra til å bygge en god meldekultur i helsetjenesten. Målgruppa er helsetjenesten, brukere, ansvarlige myndigheter og tjenesteprodusenter. Enheten skal få informasjon fra de meldeordningene vi har, og skal samarbeide tett med Norsk Pasientskadeerstatning og Helsetilsynet. I årets oppdragsdokument til de regionale helseforetakene har jeg sagt at uønskede hendelser skal rapporteres til Nasjonal enhet for pasientsikkerhet. Helseforetakene skal samarbeide med enheten om hvilke data som skal sendes og i hvilken form dette skal gjøres. De skal stimulere helseforetakene til å bruke den nye enheten som grunnlag for læring og skadeforebygging. I Nasjonal helseplan er det også slått fast at enheten skal melde fra dersom det viser seg at vi har utilstrekkelig informasjon om feil og uhell til å drive ordentlig skadeforebyggende arbeid. Jeg har derfor ikke satt bommen ned for nye initiativ i forhold til framtidige meldingssystemer. Dersom den nasjonale pasientsikkerhetsenheten finner at vi har for dårlig kunnskapsgrunnlag, slik at vi faktisk ikke vet nok til å kunne lære, analysere og forebygge uheldige hendelser i norsk helsetjeneste, vil jeg selvsagt lytte til de råd jeg får om det. Vi tar pasientsikkerhet i helsetjenesten på alvor, og det er det grunn til. Åpenhet er viktig, og vi må endre kulturen blant helsepersonell for å melde om uønskede hendelser. Nasjonale helsemyndigheter skal oppmuntre helsetjenesten til å ha stor oppmerksomhet på alt som kan gjøres for å skape trygge tjenester og unngå skader. Et helhetlig arbeid for å styrke pasientsikkerheten er trolig ikke avhengig av å fange opp så mange som mulig av alle de utilsiktede hendelsene og nestenuhellene som skjer. Fra andre land vet vi at vi bare trenger et lite antall meldinger for å fange opp hva som skaper farlige situasjoner i helsetjenesten. Derfor er jeg mer utålmodig etter å sette i gang tiltak for å redusere uhell i framtida enn etter å iverksette nye meldeordninger for å registrere uhellene som allerede er skjedd.