Trine Skei Grande (Venstre), 2013-06-10:
Hvis du ser bakover i historien på de store kulturers framvekst, er det ett likhetstrekk mellom alle: De verdsatte kunnskap. De store kulturene opp gjennom tidene som har lyktes, har alltid verdsatt kunnskap. De har alltid satt sine vitenskapsmenn og -kvinner høyt, og de har alltid hatt det å formidle kunnskap og det å gjøre barn klokere som viktige byggesteiner for å bygge et samfunn som kan bygge velferd framover. Vi har i dag en regjering som har et enormt handlingsrom. Vi har et næringsliv som lener seg mot en energiproduksjon, som vi vet ikke kommer til å vare. Vi har et næringsliv som er delt i to, og den delen som går skikkelig bra, er den vi vet ikke kommer til å vare inn i framtida. Derfor burde Norge være i en posisjon hvor vi satset massivt på forskning og kunnskap. Når vi ser at andre europeiske land rundt oss skjelver økonomisk, og vi har et stort handlingsrom, burde vi brukt den anledninga til å ha en massiv satsing på forskning og kunnskap, spesielt på forskning rundt de nye energikildene vi skal leve av i framtida, slik at når Europa våkner opp igjen – det gjør Europa alltid – står vi klare med arbeidsplasser, ideer og innovasjon, som gjør at Norge kan beholde sin velferd og bringe velferd til andre. En viktig faktor i dette kunnskapssynet handler om en stor satsing på grunnforskning. Det er den forskninga som er undringsbasert, og som er basert på ideer hos kloke mennesker som kan sine fag, som vi kanskje ikke skjønner nytten av, og som kanskje ikke passer inn i firkanten av den kunnskapen vi til enhver tid etterspør, men som kan skape grunnlaget for store gjennombrudd for vår egen velferd og vår egen mulighet til å bygge et samfunn framover, og for å skape arbeidsplassene vi skal leve av framover. Jeg har lyst å ta opp en ting som ingen har snakket om, nemlig viktigheten av å løfte det vitenskapelige også ved kunstfagene. Det er viktig at vi har kunstfag som gir mulighet til å forske, som gir mulighet til å ha stipendiater, og som gir mulighet til å ha stipendiatprogrammer, som gjør at våre kunstfag kan vokse framover også. Det å ha en akademisk base også for den delen av våre høgskoler, er viktig for å bringe også disse fagene videre framover. Når jeg er med i denne debatten, føler jeg meg litt gammel i politikken, for jeg har vært med på veldig mange forskningsdebatter, helt fra min tid i studentverdenen, da vi holdt på med Lilletuns grep. Jeg har vært med her under Kristin Clemet og nå i åtte år under den rød-grønne regjeringa. Jeg var med i 2009, da det å sette et prosentmål var en dårlig måte å måle forskning på. Jeg husker Odd Einar Dørum stå her og diskutere hvorfor det var et veldig bra mål når det gjaldt kultur og et utrolig bra mål når det gjaldt bistand, men et utrolig dårlig mål når det gjaldt forskning. Vi i Venstre har alltid stått på prosentmålet. Vi har stått på å tidfeste det, og vi mener at politikerne må sette seg klare mål, som man kan måles ut ifra. Jeg har sett Jon Lilletun finne på Forskningsfondet, og jeg har sett denne regjeringa legge det ned. Jeg har sett Kristin Clemet finne på Gaveforsterkningsfondet, og jeg har sett denne regjeringa legge det ned, for så å angre seg. Så bruker regjeringa åtte år på å finne ut og si at istedenfor alle de virkemidlene tidligere statsråder har funnet på for å prøve å få langsiktighet i en så viktig sektor, skal man ha langsiktige planer – ikke denne regjeringa, men den neste. Jeg er helt enig. Dette er én av de sektorene hvor vi trenger mest langsiktighet. Forskning og kunnskap er ikke en bryter du kan slå av og på. Når du skrur opp med volumknappen, tar det lang tid før den høye musikken kommer. Du må være villig til å ha en langsiktig plan. Men den langsiktige planen mener jeg gjelder både offentlig forskning og næringsforskning. Det er litt rart å oppleve at en sosialistisk regjering mener at markedet skal styres av den usynlige hånden. Det er litt rart å oppleve at det er denne regjeringa, med en sosialistisk utdanningsminister, som mener at næringslivet får ordne opp i næringsforskninga, for det må de sjøl skjønne at de trenger. For meg er dette den usynlige hånds styring i markedet. Jeg vil for min del, fra denne talerstolen, mot en sosialistisk statsråd, ta til orde for statens bidrag for å få til endring i et samfunn. Jeg vil ha en aktiv stat. Jeg vil ha en stat som bryr seg, som setter politiske mål og som er villig til å bruke mange virkemidler for å få markedet til å fungere slik jeg vil, nemlig slik at bedrifter satser mye på forskning. Det ligger 40 forslag i dette dokumentet. Åtte av dem er faktisk regjeringspartiene med på. Jeg er enig med Dagrun Eriksen: Det skal de ha skryt for. Men det sier kanskje også litt om meldinga vi holder på med. Det ligger altså 40 forslag på bordet – åtte av dem, med unntak av forslag VII, er alle med på. Venstre er med på 30 av 32 mindretallsforslag. Jeg vil bare forsikre meg om at alle de 38 forslagene vi er med på, er tatt opp. Forskningspolitikken har tidligere vært preget av et stort innslag av konsensus. Nå ser vi faktisk noen konfliktlinjer, og jeg tror kanskje det kan være bra for forskningspolitikken, selv om det har ført til verken et dramatisk oppmøte av statsråder – knapt nok én – eller en akkurat proppfull presselosje. Jeg syns det er mange viktige forslag her som bør være grunnlag for debatt. Det gjelder både koordineringen og muligheten til å satse på toppområder. Det gjelder den næringsrettede forskninga, som jeg har nevnt, der vi både er for å styrke SkatteFUNN og å gi FoU fradrag. Det er en større satsing på BIA – ikke bare det å snakke pent om BIA, men faktisk å satse på det. Jeg vil at man skal sette av penger til innovasjon også innenfor offentlige anskaffelser, som jeg tror har et stort potensial for bedre velferd og bedre offentlig sektor, og for en oppgradering av veldig mange av kvinneyrkene i offentlig sektor. Jeg tror at vi må satse på innovasjon og forskning innenfor mange av disse områdene. Vi har også vært opptatt av likestilling, som Kristelig Folkeparti tok opp, så jeg skal ikke si så mye om det, men vi er også opptatt av midlertidighet, som er en viktig del av dette. Kampen mot midlertidighet innenfor hele forskningssektoren er en stor utfordring som man burde ha hatt mye sterkere virkemidler bak. Ja, jeg mener at man faktisk burde ha brukt tjenestemannsloven for å bekjempe den midlertidigheten vi i dag står for. Venstre har, sammen med Kristelig Folkeparti, en del merknader når det gjelder kunst, og jeg syns det er leit at vi ikke klarer å oppgradere de kunstforskningsprogrammene som ble grunnlagt under Kristin Clemet, med en oppbygging av stipendiater innenfor kunst, som ville ha ført til at vi hadde fått en stor styrking av disse skolene. Uansett hvordan man vrir og vender på det, uansett hvordan man teller, forskes det mindre i Norge enn i både Sverige, Danmark og Finland – alle våre viktige naboland. Det bør være en kjempeutfordring for Norge fordi vi ser at vi har et næringsliv som virkelig trenger å styrke seg hvis vi skal klare framtidas utfordringer. En liten dupp i oljeprisen, et fall tilsvarende det prisen var for kanskje ti år siden, ville ført til et massivt fall på 30–40 pst. på Oslo Børs, noe som ville ført Norge ut i en finanskrise over natta. Så avhengige er vi av at disse energiprisene skal holde seg for vår velferd framover, for den velferdsstaten som vi har bygd opp, og for de arbeidsplassene som vi har i Norge. Jeg må si at ikke bare er det korttenkt, men det er også med på å undergrave det fellesskapet vi har bygd, og den velferdsstaten vi har bygd, hvis vi ikke klarer å satse så mye på forskning at vi står klare med de ideene, det næringslivet og de energiformene som vi vet at framtidas samfunn kommer til å etterspørre, for det er det vi skal leve av i framtida!