Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
Å la være å stemme er en grunnleggende demokratisk rettighet. Men det innebærer samtidig at man overlater til andre å bestemme. Vi fikk ikke rekordhøy valgdeltakelse ved høstens valg. Med reaksjonene etter 22. juli som bakteppe kan vi slå fast at folk ikke går til valgurnene i solidaritet med demokratiet, fordi politikere oppfordrer til det, eller fordi de føler det er en moralsk plikt. Det handler om noe annet. Jeg tror ikke det handler om latskap eller ulyst, om manglende kunnskaper eller kommunenes forhold til fylkesmannen. Jeg tror det handler om avmakt og utenforskap. Jeg vil takke representanten Laila Gustavsen for at hun gir oss denne anledningen til å diskutere et viktig spørsmål. Internasjonale undersøkelser viser sammenheng mellom sosioøkonomiske forhold og valgdeltakelse. Det samme ser vi i Norge. Blant folk med høy utdanning, høy inntekt og høy yrkesstatus er det høyere valgdeltakelse enn blant andre. Samtidig oppgir mange hjemmesittere at de ikke stoler på politikere, eller at det ikke betyr noe fra eller til. Enkelte velger å ikke bruke stemmeretten som en bevisst protest, men mange gjør det ikke. Jeg er sikker på at mange som opplever maktesløshet ellers i livet, opplever politikken som en forlengelse av den maktesløsheten, ikke som et hjelpemiddel til å få det bedre. Det er et tankekors. Den kommunen i landet som hadde lavest valgdeltakelse, hadde et frammøte på 54 pst. Men ser vi kun på kommuner og kommunegrenser, og er opptatt av at kommunene kan lære av hverandre, får vi bare med oss én del av et større bilde. Landets aller laveste valgdeltakelse skjules i et gjennomsnittstall for Oslo kommune. I Oslo-bydelene Grünerløkka og Grorud – som har henholdsvis 46 000 og 26 000 innbyggere – stemte bare 52 pst. I bydel Alna stemte 53 pst., og i Stovner bydel og i Gamle Oslo bydel var tallet 54. Disse fem østlige bydelene i Oslo er ikke små valgkretser. Det bor til sammen 200 000 mennesker der. Og de hadde altså lavere valgdeltakelse enn samtlige norske kommuner. Det hevdes at avmakten øker med avstand til der beslutningene tas. Om lav valgdeltakelse er et uttrykk for avmakt – og det tror jeg – er ikke avstand i kilometer avgjørende. Men om vi med avstand mener opplevelse av avstand kulturelt og sosioøkonomisk, er det kanskje riktig. Områdene med landets aller laveste valgdeltakelse ligger bare en kort spasertur fra denne talerstolen, og til de øvrige kan man ta T-banen. De aktuelle bydelene er forskjellige. De er f.eks. ikke de bydelene i Oslo med de største levekårsutfordringene. Bydel Sagene, som har landets laveste levealder, har høyere valgdeltakelse. Men noe har bydelene med lav valgdeltakelse felles: store forskjeller innenfor bydelsgrensene, mange unge innbyggere og mange innbyggere med innvandrerbakgrunn. Både førstegangsvelgere og minoriteter bruker stemmeretten i mindre grad enn andre. I Sør-Europa ser vi nå at folk går ut i gatene i protest mot arbeidsledighet og budsjettkutt, mot finanselite og mot politikere som ikke evner å løse problemer. I Spania har både det regjerende sosialistpartiet og opposisjonen invitert protestantene, de såkalte «los indignados» – de indignerte – til å melde seg inn i partier og delta i demokratiet. Det har de ikke fått til. De indignerte protesterer ikke bare mot de politikerne som tilfeldigvis har makta, de protesterer mot selve det politiske systemet. Folkestyret forvitrer ikke om folk ikke rekker å komme seg til valglokalet, men det forvitrer om folk ikke bryr seg om å komme dit. I det store kjennetegnes det norske samfunn av sterk fellesskapsfølelse. Lav valgdeltakelse er et signal om at mange opplever at de ikke er en del av dette fellesskapet – om at de står utenfor. Målet om et samfunn der alle er med, er viktig av mange, mange grunner. Lav valgdeltakelse er en del av et større bilde. Begrepet «to tredjedelssamfunn» er et bilde på utenforskap, et bilde på et delt samfunn. Ved høstens valg landet vi akkurat der – ⅔ stemte, ⅓ lot være.