Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg registrerte mot slutten av debatten under forrige sak at representanten Blankenborg uttrykte bekymring for utenriksministerens allmenntilstand og kondisjon. Men slik jeg kjenner utenriksministeren, tar han gjerne et glass til i form av en viktig utenrikspolitisk debatt, som i sak hører naturlig sammen med den debatten, vi nettopp førte. I utenriksministerens redegjørelse for Stortinget sist tirsdag understreket han at Norge gjennom sitt konstruktive samarbeid med EU er med på å bygge fred og stabilitet i Europa. Gjennom å støtte opp under økonomisk vekst, utjevning av velferdsforskjeller, gjenoppbygging av krigsherjede samfunn og demokratiske reformprosesser er også vi med på å investere i vår egen sikkerhet. Det er dette vi må ha i bakhodet når vi i dag skal ta stilling til Regjeringens proposisjon om EUs ti kandidatlands tiltredelse til EØS. En utvidelse av EØS-området henger sammen med EUs utvidelse, som formelt trer i kraft 1. mai i år. Dette er en historisk begivenhet. For første gang i europeisk historie samles 25 europeiske stater i et større politisk, økonomisk fellesskap, der det å skape en felles fremtid basert på felles verdier, felles institusjoner og felles interesser er helt grunnleggende. Også for et land utenfor EU gir EU-utvidelsen større muligheter. Etter hvert som levestandarden og den økonomiske veksten tar seg opp, vil et marked som utvides med om lag 75 millioner innbyggere – det er rundt regnet 17 ganger så mange som det samlede folketall i de tre EØS-landene – gi store muligheter også for norsk eksportnæring. Det viser igjen at EUs fremtid også er Norges fremtid. En utvidelse av EU vil på sikt føre til en utjevning av levekår i Europa, og det i seg selv er noe som bidrar til økt europeisk sikkerhet, og som for øvrig kommer alle europeiske land til gode, også de som pr. i dag ikke er medlemmer av EU. Dette er noe som alle, både de som er tilhengere, og de som er motstandere av norsk EU-medlemskap, bør kunne slutte opp om. Når vi i dag skal ta stilling til denne proposisjonen, er det verdt å understreke, som Regjeringen også gjør, at en EØS-utvidelse i seg selv ikke vil endre EØS-avtalens materielle innhold. Denne proposisjonen kommer som et resultat av at ti nye land blir medlemmer av EUs indre marked, og på denne bakgrunn er de forpliktet til, i henhold til EØS-avtalens artikkel 128, å søke å bli part i EØS-avtalen. På bakgrunn av denne bestemmelsen søkte de om EØS-medlemskap like etter at de selv hadde ferdigforhandlet sine medlemskapsavtaler med EU under Det europeiske råds møte i København i desember 2002. I proposisjonen vises det til at forhandlingene om utvidelsen av EØS ble innledet 9. januar i fjor, og at disse forhandlingene varte frem til 6. juni. Avtalen ble parafert den 3. juli og endelig undertegnet den 11. november. Bakgrunnen for den forsinkede undertegningen var, som vi alle burde kjenne til, fyrstedømmet Liechtensteins uenighet med Tsjekkia og Slovakia om spørsmålet om erstatninger som følge av fredsslutningen etter den annen verdenskrig i 1945. I den sammenheng vises det til side 84 i proposisjonen, hvor det redegjøres nærmere for Liechtensteins bilaterale forbindelser til disse to statene. Resultatet av den sene undertegningen er alvorlig i den forstand at den har forsinket ratifikasjonen av hele avtalen. Dette er en såkalt blandet avtale, da den både er en avtale mellom EUs medlemsland, EUs ti kandidatland og de tre EØS-statene i EFTA. I tillegg er det en avtale med Det europeiske fellesskap, noe som innebærer at også Europaparlamentet skal ratifisere avtalen. Det er av grunnleggende betydning at denne avtalen kan tre i kraft samtidig med at EUs tiltredelsestraktat trer i kraft 1. mai i år. Som det fremgår av merknadene fra flertallet i utenrikskomiteen, vil EØS-samarbeidet i praksis opphøre å fungere dersom man ikke får på plass en samtidig utvidelse. Å ratifisere denne avtalen nå vil derfor bidra til å legge press på de andre statene om at også de må få ratifikasjonen på plass, slik at avtalen kan tre i kraft på det avtalte tidspunkt. I denne sammenheng viser jeg til avtalens artikkel 6 andre ledd som sier at avtalen skal tre i kraft samtidig med EUs tiltredelsestraktat, under forutsetning av at alle ratifikasjons- eller godkjenningsdokumenter er deponert før 1. mai. I proposisjonen redegjøres det grundig for avtalens innhold samt også de tre tilliggende avtaler. Den ene tilliggende avtale er en tilleggsprotokoll om import av fisk og fiskevarer med opprinnelse i Norge. Den andre er en avtale med Det europeiske fellesskap om en norsk finansieringsordning for perioden 2004–2009, og den tredje er en avtale med Det europeiske fellesskap om visse landbruksvarer. Forhandlingene om fisk og fiskevarer var lange og vanskelige. Som saksordfører for behandlingen av denne proposisjonen vil jeg gjerne innrømme at utfallet bare var det nest beste for Norges vedkommende. I stedet for tollfri adgang, som vi har i dag, vil denne tollfriheten bli erstattet med tollfrie kvoter. Norge har gjennom forhandlingene fått tollfrie kvoter for fryst sildefilet og sildelapper, fryst rund sild og fryst rund makrell. I tillegg økes den tollfrie kvoten på fryste pillede reker fra 5 500 tonn til 8 000 tonn. Eksport av sildefileter og sildelapper utover den tollfrie kvoten vil heretter ha den samme tollpreferanse ved at tollsatsen på fryste sildelapper reduseres fra 15 pst. til 3 pst. fra 1. mai 2004. Det har i den offentlige debatt vært vist til at Norge ved utvidelsen av EØS vil komme med store økonomiske bidrag. Våre innbetalinger vil nesten tidobles i forhold til det vi betaler pr. i dag. Norges bidrag kommer som et bidrag som blir nedfelt i en ny protokoll 38 a i EØS-avtalen, der EFTA-statene samlet skal bidra med 120 mill. euro frem til 30. april 2009. Det norske bidraget skal være på 113,4 mill. euro, om lag 941 mill. kr. I tillegg, og som et resultat av den ene tilliggende avtale, skal det etableres en særskilt norsk finansieringsordning, som også vil beløpe seg til 113,4 mill. euro. Som påpekt av komiteens flertall er dette betydelige økonomiske bidrag. Norge vil med de beløp det her er tale om, bidra med midler som langt overstiger det flere av de nåværende europeiske EU-land bidrar med til EUs felles finansiering. Det må vel i den sammenheng være tillatt å antyde at mange vil finne det underlig at man betaler høyere avgift for å være ikke-medlem av en organisasjon, enn det man betaler for å være medlem av den samme organisasjonen. Utenriksministeren understreket i sin redegjørelse sist tirsdag at Norge blir blant de land i Europa som forholdsmessig yter mest støtte til de nye medlemslandene i EU. De som har kritisert de store beløpene Norge skal ut med, bør i den sammenheng legge seg på minne at Norge er et av Europas mest velstående land. Vi har et klart ansvar for å være med på å utjevne skillelinjene i Europa, og det ville være uklokt og uanstendig av oss ikke å bidra til den historiske utviklingen vår verdensdel nå er inne i. Det er viktig å understreke at det er av stor betydning at de beløp vi skal bidra med, innrettes og administreres på en slik måte at Norge er med og styrer anvendelsen av bidragene i de nye medlemslandene. Norske bidrag bør være med på å fremme norske interesser i EU og styrke våre forbindelser med de nye medlemslandene. Selv om ordningen er basert på prinsippet om mottakerstyring, er det ønskelig å inkludere også norske aktører: næringsliv, utdannings- og forskningsinstitusjoner, organisasjoner og andre relevante institusjoner i prosjekter der hvor det er naturlig. Helt til sist en kort kommentar til mindretallsmerknadene fra SV og Senterpartiet. Disse medlemmene satser på at Norge kan få en avtale med EU, lik den avtalen som Sveits har. Dette er en meget løs antagelse, og det finnes ikke noen skygge av dekning for en slik antakelse i den «Tenketank Europa»-rapporten, som man henviser til fra en forsker knyttet til NUPI. Sveits-modellen er en langt løsere tilknytning og i de fleste henseender en langt dårligere form for avtale enn den EØS-avtalen Norge pr. i dag har. Det første av de to forslagene som er tatt inn i innstillingen fra mindretallet, SV og Senterpartiet, er i realiteten et forslag om ikke å bifalle innstillingen, ikke å ratifisere avtalen. Hvis et slikt forslag mot all formodning skulle få flertall, vil det ikke være aktuelt å votere over innstillingen i det hele tatt. Da vil man fra norsk side måtte begynne helt forfra igjen med blanke ark og fargestifter og forsøke å forhandle på ny, først sammen med de to andre land som vi er avhengige av å bli enige med, og deretter i forhold til de 25 landene i EU. Jeg har forstått det slik at mindretallet mener at dette ikke er et alternativt forslag, men at det er et forslag man kan stemme for og håpe på å få nedstemt, slik at man deretter kan stemme for innstillingen. Det er politisk ikke helt lett for andre å forstå at det går an å mene to prinsipielt helt forskjellige ting om denne avtalen, men det er ikke flertallets problem.