trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-11-16:
Det med ytringsfriheten har jeg i ryggmargen. Dette skulle egentlig være en glad-sak, men jeg føler at det har blitt en veldig trist sak. Regjeringspartiene har i løpet av debatten blitt minnet på hva de sa i sine merknader i juni i fjor, at «norsk lovgivning minst får det samme ytringsfrihetsvernet som gjelder for arbeidstakerne i Sverige». Det paradoksale i dette er at i går la en offentlig oppnevnt trykke- og ytringsfrihetskommisjon i Sverige fram et forslag som går enda lenger i å verne om ytringsfriheten for arbeidstakere i Sverige, mens vi i Norge i dag debatterer om vi skal innskrenke muligheten for norske arbeidstakere til å varsle. Sverige, som har dobbelt så mange innbyggere og halvparten så mange kommuner som Norge, burde vært dobbelt så lite gjennomsiktig som oss, og derfor ha mindre behov for å verne om de ansattes ytringsfrihet. Men de ser heldigvis ikke til Norge, og er modige nok til å innse utfordringene. Her på berget tør vi ikke se realitetene i øynene. Dette handler ikke minst om offentlig sektor. I denne saken er det ikke ny teknologi som gir oss utfordringer. Det er ofte gamle metoder og hersketeknikker som igjen og igjen utfordrer oss. Er det slik vi vil ha det at norske arbeidstakere ikke skal føle seg trygge nok til at de verken kan eller vil ta opp uholdbare forhold på arbeidsplassen sin? Hva er «forsvarlig varsling»? Hvem skal definere det på arbeidsplassen? Jeg har lenge vært både tillitsvalgt og verneombud, og jeg synes det derfor er prisverdig at Regjeringen nå er opptatt av å få ned det store sykefraværet. Men dessverre er det etter min mening en direkte feil vei å gå å bidra til å skape usikkerhet rundt de ansattes ytringsfrihet. På vegne av norske arbeidstakere beklager jeg sterkt at regjeringspartiene ikke står ved det de selv sa i juni i fjor. Men heldigvis gir ny teknologi nye muligheter og kan utfordre gamle holdninger og lukkede kulturer på arbeidsplassene. Nettstedet Ad:varsel.no er et slikt eksempel. Det som blir vedtatt i dag, er et vern av systemet heller enn av individet.
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-11-16:
Komitemodellen er en lovfesting av en modell som i realiteten er mye i bruk i Kommune-Norge. Lovfesting av en slik modell er derfor positivt. Forslaget til valgordning til komiteene er imidlertid en litt merkelig kloning med gjennomgående representasjon, lemping på kravet om kjønnsbalanse og en nedre aldersgrense for valgbarhet på 18 år. Dette strider mot Venstres prinsipper om mulighet for deltakelse i lokaldemokratiet. En lemping på kravet om kjønnsbalanse vil i praksis gjelde kvinners representasjon. Gjennomgående representasjon betyr at sektor- eller fagpolitikere utelukkes. Vi liker heller ikke at ungdom under 18 år ikke kan involveres i formelle politiske organer, slik det er adgang til i hovedutvalgsmodellen. Dette innskrenker heller enn utvikler lokale styringsprinsipper. Venstre synes det er bra at kommunene får flere lovregulerte modeller for organisering av det politiske arbeidet å velge mellom. Komitemodellen åpner for andre arbeidsmetoder i det politiske arbeidet enn hovedutvalgsmodellen. En valgmulighet med hensyn til arbeidsformer er en spore både til viktig prinsipielle debatter og i mange tilfeller til konstruktive løsninger for lokal tilpasning. Men å lovregulere ekskludering og mindre mulighet for politisk deltakelse kan umulig være Stortingets intensjon, og er heller ikke i tråd med kommunelovens mange gode intensjoner om økt deltakelse og stor grad av åpenhet. På vegne av Venstre tar jeg opp vårt forslag.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2006-11-16:
Det er mye retorikk vedrørende dette å styrke lokaldemokratiet, spesielt fra regjeringspartiene. Men de samme partiene er skeptiske til direkte valg på ordfører. De er skeptiske til at kommunen selv kan vurdere hva som er behovet når det gjelder åremålsstillinger. Da synes jeg at den retorikken og de uttalelsene som kommer fra talerstolen, ikke passer helt inn i forhold til hva man gjør. Jeg vil også vise til en del av de foreslåtte tiltakene for å øke kvinnenes deltakelse i politikken, f.eks. forslaget om å legge møtetiden på dagtid. Det vil i praksis utestenge alle som ikke jobber i offentlig sektor. Det er tatt opp av en tidligere taler her. Det er nettopp den erfaring som er ute i kommunen, som slår inn her. Det er de tilbakemeldinger som vi får fra våre folkevalgte, vi tar hensyn til. Vi har så stor tro på og så stor tillit til lokaldemokratiet at vi ønsker å legge ned fylkeskommunen og overlate flere oppgaver til kommunen. Så de som påstår at Fremskrittspartiet ikke har tillit til lokaldemokratiet, og ikke ønsker å overlate mer ansvar til lokalpolitikerne, tar helt feil. Avslutningsvis vil jeg ta opp de forslagene som vi har fremmet i innstillingen.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-16:
Et levende lokalt folkestyre er grunnsteinen i det norske demokratiet. For SV og Regjeringa er det et viktig prinsipp at beslutninger skal tas så nær de berørte som mulig. Vi er opptatt av å utvikle demokratiet, øke rekrutteringen til både kommunestyrer, fylkesting, kommunedelsutvalg, lokalutvalg og bydelsutvalg. Det er det dette lovforslaget omhandler. Det er positivt at komiteen er enstemmig når det gjelder den grunnleggende betydningen av å hegne om lokaldemokratiet, og at kommunene ikke bare skal administrere statlige ordninger. De skal styre selv og stå til ansvar overfor innbyggerne sine i sitt lokalsamfunn. Vi mener det er riktig å ha en lov om kommuner og fylkeskommuner som er anvendelig for hele det lokale folkestyret, og som oppdateres i samsvar med de mål vi har for samfunnsutviklingen. Vi håper at Fremskrittspartiet vil følge opp denne fornyede troen på lokalt folkestyre som man her legger til grunn i innstillingen, gjennom å ta et oppgjør med sin tro på statlig stykkprisfinansiering og markedsløsninger innenfor kommunale tjenester som skole og omsorg. Når det gjelder likestilling og hva Fremskrittspartiet har skrevet om det i innstillingen, er det lett gjenkjennelig. Jeg skal ikke gå lenger inn på det. Jeg er jo medlem av familie- og kulturkomiteen og har med likestilling å gjøre, så jeg kjenner jo godt den argumentasjonen – og er sterkt uenig. Så til de konkrete forslagene som er til behandling. Det er enighet om en del av disse. Dem vil jeg ikke kommentere. Når det gjelder spørsmålet om direkte valg av ordførere, er det en forsøksordning. I alt 37 kommuner har vært med på det forsøket. Regjeringa har ikke konkludert på bakgrunn av forsøket. Vi er klar over at forsøket er evaluert, men vil likevel gå videre med et utvidet forsøk i begrenset omfang før vi konkluderer på å ta direkte valg av ordfører inn i loven. Det er spesielt for å få prøvd ut den såkalte preferansemetoden, der velgeren kan krysse ut ikke bare én kandidat, men gjøre to preferanser ved å rangere to kandidater. Dette er en ny ordning i Norge som vi ønsker å se nøyere på. Jeg vil også trekke fram presiseringen og utvidelsen av åremålsstillinger i kommunene. Her må muligheten til å skifte ut ledere avveies i forhold til det alminnelige vernet i arbeidsmiljøloven. De borgerlige mener at det ikke skal legges begrensninger når det gjelder lederstillinger på åremål. SV mener helt klart at det er å gå for langt. Departementet har kommet fram til at ledere av kommunale og fylkeskommunale foretak er ledere som kan ansettes på åremål. Det samme gjelder kommunale ombud. Dette syns vi er bra. Åremålsansettelser bidrar til fornyelse av kommunene og tilpasninger av ledelse og administrasjon til oppgaver og behov, og det styrker dermed også det lokale folkestyret. Men vi mener at den begrensningen som ligger i innstillinga, er veldig bra.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2006-11-16:
Først må jeg få lov til å gjøre oppmerksom på en skrivefeil i Kristelig Folkepartis merknader i innstillingen. Der står det at en ønsker «gode verkemidlar som kan stimulera til kreativitet, næringsutveksling og busetnad». Utveksling ønsker en ikke, det er utvikling Kristelig Folkeparti er ute etter. Så jeg håper at den misforståelsen er oppklart. Det eneste spørsmålet som det er klar dissens om i dag, er forslaget i høringsnotatet fra den forrige landbruksministeren om å oppheve delingsforbudet i jordloven. Utover det innebærer lovforslagene ulike forenklinger i regelverket. Det er vel svært få som vil beklage seg over at regelverket i landbrukspolitikken i hvert fall blir litt enklere å forholde seg til. Debatten om delingsforbudet i dag er for alle praktiske formål en gjentakelse av debatten i Odelstinget den 1. juni i år om akkurat det samme temaet. Ikke overraskende mener Kristelig Folkeparti det samme nå som forrige gang det ble diskutert. Vi mener at forslaget om økt eiendomsfleksibilitet i landbruket hadde en god intensjon. Kreativitet og næringsutvikling er minst like viktig i landbruket som i andre næringer for å nå målet om livskraftige samfunn over hele landet. Men det er lov å lytte til gode innspill om de samlede effekter av forslagene, særlig når tilbakemeldingene var så klare som i dette tilfellet. Det store flertall av høringsinstansene, og da særlig Kommune-Norge, mente at dette forslaget kunne gjøre det vanskeligere å opprettholde en variert bruksstruktur og svekke jordvernet. Begge disse delmålene i landbrukspolitikken er veldig viktige for Kristelig Folkeparti. Et aktivt landbruk i alle deler av landet er et viktig virkemiddel for å opprettholde både hovedtrekkene i dagens bosettingsmønster og et levende kulturlandskap. Dette medfører at en må legge til rette for en variert bruksstruktur som både tar hensyn til tradisjonelle familiebruk og gir mulighet for ulike samarbeidsformer. Et strengt jordvern er viktig for å sikre nasjonal og global matproduksjonsevne. Vi har tatt konsekvensene av de entydige rådene fra Distrikts-Norge i denne saken og går fortsatt imot en opphevelse av delingsforbudet. Som kjent er det uansett også muligheter i loven for unntak fra delingsforbudet i enkelte tilfeller, ut fra hensynet til bosetting eller ny virksomhet. Det er lov å lytte til gode råd. Det er lov å justere kursen når andre kommer med argumenter som en faktisk mener er vektige. Det bør alle partier, ikke minst flertallskonstellasjonen, huske på også i andre saker.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2006-11-16:
Det er flere interessante temaer som framlegget til lovendringer berører, m.a. praktiske sider ved det lokale sjølstyret og likestillingsproblematikken. For å legge til rette for det politiske engasjementet er det viktig at lokaldemokratiet har gode kår. Framlegget til lovendringer innebærer steg i riktig retning i forhold til det uttalte målet om å oppdatere lovverket og å være fleksibel og anvendelig. Mellom anna er framlegget om ny paragraf om komiteorganisering i tråd med dette målet. Det er etter min mening en fornuftig avveining som ligger til grunn for at særreglene i § 10 a om kjønnsbalanse står som de står. Der ble det lagt føringer på at komiteen skal settes sammen etter den kjønnsmessige balansen blant dem som skal velges. I praksis betyr det at prosentfordelingen mellom kjønnene i kommunestyre og fylkesting skal ligge til grunn for fordelingen i komiteen. Når det gjelder tilsettinger på åremål, er det også en grei presisering som er gjort, om at ledere av kommunale og fylkeskommunale foretak kommer inn under omgrepet «ledende administrative stillinger». Til slutt har jeg en liten kommentar til merknaden fra Fremskrittspartiet der de kritiserer de foreslåtte tiltakene for å bedre kvinners muligheter til å delta i politikken, og konkret nevner dette med å legge møter til dagtid. Det blir også påstått at dette vil utestenge alle som ikke arbeider i offentlig sektor, og at det kun er for å få kvinner med i politikken. Jeg mener dette er en lettvint påstand, som jeg, som til vanlig er lokalpolitiker, ikke syns har hold i virkeligheten. Utfordringen når det gjelder f.eks. sjølstendige næringsdrivende, går vel mer på at godtgjøringsreglene ikke er tilpasset dem, enn at møtet er på dagtid. Dessuten vil jeg tro at utfordringen for menn som f.eks. er småbarnsfedre, er like stor som den er for kvinner. Ellers slutter jeg meg til framlegget til lovendringer og synes det er greit.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2006-11-16:
Jeg kan glatt slå fast at Senterpartiet gjennom de endringene som foreslås her, er med på nettopp å videreutvikle lokaldemokratiet. Det er vi opptatt av. Når det gjelder åremål, er det argumenter for og imot. Argumentene for er, som mange har vært inne på her, at det bidrar til administrativ fornyelse og jobbrotasjon. Men på den annen side er det argumenter mot som går på at vi skal ivareta stillingsvernet. Det er i dette spenningsfeltet at vi har kommet fram til de forslagene som her presenteres, og som jeg mener representerer en meget god balanse. Når det gjelder direkte valg av ordførere, er det det samme. Det er argumenter for, og det er argumenter imot. Men vi ser ikke at vi har oppnådd det vi har ønsket gjennom de forsøkene som er gjennomført, derfor gjennomfører vi noen flere for å se om det er mer å hente ut.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2006-11-16:
Som varm tilhenger av lokaldemokratiet og varm tilhenger av den lokale selvråderetten er Fremskrittspartiet opptatt av at den enkelte kommune lovfestet skal få bestemme hvordan ordføreren i den enkelte kommune skal velges. Det er en naturlig forlengelse og videreutvikling av lokaldemokratiet. Dette handler om tillit til våre folkevalgte lokale representanter. På samme måte mener vi at det å ta en avgjørelse i spørsmålet om anvendelse av åremålsansettelser er en sak som den enkelte lokale folkevalgte politiker best kan vurdere. Er det ikke problematisk for Senterpartiet, som gjerne i enhver sammenheng fremstiller seg selv som den fremste forkjemperen for lokaldemokratiet, at man her er med på å forhindre en ytterligere utvidelse og bedring av rammene for lokaldemokratiet?
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2006-11-16:
Jeg vil takke saksordføreren for en ryddig og oversiktlig presentasjon av saken. Vi i Arbeiderpartiet noterer med tilfredshet at det ser ut til å være enighet om de endringsforslagene som fremmes. I og med at saksordføreren har gått grundig gjennom dette, skal ikke jeg bruke tid på å gjenta det. Jeg synes imidlertid det er grunn til å understreke det ansvar fylkesmannen, fylkeslandbruksstyret – så lenge vi har det – og kommunen har etter § 6 til å få i gang gode planprosesser rundt utfordringene knyttet til hvordan jordarealene i den enkelte kommune skal nyttes. Enkelte kommuner har kommet langt i det arbeidet i god dialog med brukerne. Det er viktig, og således et godt grunnlag for å få etablert en god lokal landbrukspolitikk. Det vi behandler her i dag, er en opprydding i og tilpasning av lovverket og en avvikling av ordninger som det ikke er bruk for, som har vært lite brukt og til dels ikke brukt i det hele. Samfunnet, med den utviklingen vi har hatt også i landbruket, har andre utfordringer i dag. For min del har jeg bare noen enkelte kommentarer. For det første noterer jeg med tilfredshet at det er bred enighet, også hos høringsinstansene, om at en opphevelse av delingsforbudet ville kunne få uheldige følger. Kortsiktige løsninger som ikke ivaretar behovet for å sikre gode, velarronderte landbruksarealer, vil på lang sikt virke negativt i forhold til målsettingen om å ha et levende landbruk i hele landet. Etter min oppfatning, og i relasjon til noe av den landbrukspolitiske debatten som særlig Fremskrittspartiet har initiert, så synes jeg dette er positivt. Det er viktig for meg å understreke at dispensasjonsadgangen som loven hjemler, må praktiseres med klokskap og forstand og under erkjennelsen av at landbruksproduksjonens betydning er varierende i landet. Når forpliktelsene i § 6 er ivaretatt på en god måte, har en også det beste grunnlaget for behandling av dispensasjoner. Det er derfor viktig å balansere mellom hensynet til det framtidige landbruks ressursgrunnlag og eventuelle andre viktige samfunnshensyn som bosetting og ønsket om å stimulere til annen næringsutvikling. Når det gjelder spørsmålet om hvor mye ressurser en sparer gjennom de endringene som en her legger opp til å gjennomføre, har ikke jeg noen særlig tro på at det er overveldende mye, ut fra at det har vært få saker en har hatt til behandling. Men det som er viktig, er selvsagt at forvaltningen på alle nivå har en kontinuerlig fokusering på kostnadseffektiv, rasjonell og god drift.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2006-11-16:
Stortinget hadde i vårsesjonen en ganske grundig debatt når det gjelder jordloven, da vi behandlet et forslag fra representanter fra Venstre. Derfor kommer ikke jeg til å gå noe særlig inn i denne debatten nå, bortsett fra å vise til de synspunkter som kom frem i debatten som vi hadde i vår. Den debatten viste at det er en ganske stor uenighet i Stortinget når det gjelder hvordan jordlovens regelverk skal være, hvor da flertallet i Stortinget ønsker å ha et rigid regelverk, og ønsker å overstyre både kommuner og grunneiere gjennom et detaljert regelverk i jordloven. Det ønsker ikke Fremskrittspartiet. Vi ønsker å styrke eiendomsretten. Vi ønsker også å styrke kommunenes rett når det gjelder å kunne disponere arealer innenfor egne kommunegrenser. Strengt talt burde ikke fylkesmannen eller staten kunne ha noe med dette å gjøre i det hele tatt. Dette burde være opp til den enkelte grunneier og lokaldemokratiet i kommunene. Jeg ønsker også å vise til innstillingen. Der skriver flertallet i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet, fra Sosialistisk Venstreparti og fra Senterpartiet, følgende: «Lovgivningen må legge til rette for at enkeltbrukene kan utvikle seg innenfor en ramme hvor gårdens samlede ressurser kan utnyttes som en helhet. En oppheving av delingsforbudet vil kunne bidra til å svekke næringsgrunnlaget og redusere mulighetene for ny næringsutvikling.» Her er det stor uenighet mellom mindretallet og flertallet. Etter Fremskrittspartiets oppfatning er det grunneierens rett selv å kunne vurdere hvordan gårdens ressurser skal kunne benyttes. Senest i dag fikk jeg telefon fra en gårdbruker som ønsket å selge en tomt til kommunen som skulle benyttes til barnehage. Pengene skulle han reinvestere ved å bygge et nytt og moderne fjøs, en investering han ville ha problemer med å gjøre på annet vis. Jeg mener at det ville være en veldig god forvaltning av gårdens samlede ressurser å sikre videre drift fremover ved å omdisponere ressursene på eiendommen. For øvrig vil jeg vise til merknadene fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre i dokumentet om at en oppløsning eller forenkling av regelverket på dette området på sikt vil bidra til forenkling og til innsparing av ressurser. Det er ingen tvil om at det er store ressurser å spare på landbruksområdet når det gjelder byråkrati. Fordi landbruket er landets mest gjennomregulerte næring, er det her mye å spare. Til slutt vil jeg vise til det gode innlegget som saksordføreren hadde.
Anna Ceselie Brustad Moe (Senterpartiet), 2006-11-16:
Senterpartiet mener, i likhet med majoriteten av høringsinstansene i denne saken, at en oppheving av delingsforbudet for landbrukseiendommer ville gitt uheldige konsekvenser for norsk landbruk, for det enkelte gårdsbruks framtid og for det generelle jordvernet. I tillegg mener vi at det er foreldet praksis at staten kjøper og selger landbruksjord for videre rasjonell fordeling og salg til nabogårder, når slike transaksjoner best og mest formålstjenlig kan avgjøres mellom eier og interessent selv. I en tid med stort press mot landbruket og utøvernes inntektsgrunnlag kreves stabile og gode rammer for å hindre en ytterligere utarming av inntektsgrunnlag og framtidsutsikter. Et frislepp for åpen eiendomsutforming ville gitt kortsiktig gevinst for en inntektssvak gruppe. Flertallet har større visjoner for næringen enn som så. Ressurser og arealer som pr. dato kanskje ikke oppfattes som inntektsgivende, kan i framtiden gi gode inntektsbidrag gjennom f.eks. bioenergi, småkraft, grønn omsorg eller utleie av jakt- og fiskerettigheter. Vi vil legge til rette for en langsiktig forvaltning av ressursene på norske gårdsbruk, noe som gir muligheter, framfor et kortsiktig utsalg av ressursene. Intensjonene er å beholde ressursene der de forvaltes best og skaper størst potensial, framfor en oppstykking av eierskapsforhold og arealer. Senterpartiet mener at det best ivaretas gjennom lokalt eierskap og forvaltning av landbruksressursene. Næringsutviklingspotensialet og inntektsmulighetene ligger i brukenes samlede ressurser. Dette forutsetter aktivitet og håp i et tradisjonelt landbruk og en landbrukspolitikk som gir næringen muligheter til nettopp det. Heltidsbonden i familiebruket sikrer best sysselsetting, bosetting og mangfold i landbruket, og gjennom å inneha flere og ulike ressurser i bedriften er mulighetene desto større. Delingsforbudet ble i 1955 innført som en reaksjon på nettopp en storstilt oppdeling av norske gårdsbruk gjennom arv og fordeling av tomter til søsken. Dette førte med seg en oppstykking og en nedbygging av produktive jordbruksarealer og påfølgende svekking av driftsgrunnlaget for mange gårder. Min egen hjemgård er et godt eksempel på dette. I tidligere generasjoner ble eiendommen fradelt i mange omganger. Min far, som er heltids gårdbruker, har forgjeves prøvd å få tilbake de eiendommene som ble fradelt. Én ting er at dette selvsagt svekker driftsgrunnlaget og fører til en uhensiktsmessig arrondering. En annen ting er at disse eiendommene i dag er fraflyttet eller i beste fall fritidseiendommer. Senterpartiet ønsker ikke at en slik utvikling igjen skal innføres i norske bygder. Dette er ikke framskritt, det er tilbakeskritt. Gjennom reguleringer knyttet til odelslov, konsesjonslov og delingsforbud har vi bevart et lokalt eierskap til store deler av jord- og skogressursene i Norge. Dette er grunnleggende demokratisk og verdier som Senterpartiet vil fortsette å kjempe for.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2006-11-16:
Jeg stemte feil. Jeg stemte mot.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2006-11-16:
President, jeg stemte også feil.