Trine Skei Grande (Venstre), 2014-05-13:
Grunnloven er et viktig dokument, det har vi sagt mange ganger i dag, men det er også et viktig dokument fordi vi hele tida har klart å endre den med de utfordringene som det norske samfunnet står overfor. Den norske grunnloven er på en måte som foreningsvedtekter i en organisasjon. Den er ikke der for daglig bruk, den er der for å slå opp når man er usikker på hvordan spillereglene er, og den er der også for at vi skal kunne takle de dårlige dagene. Grunnloven bruker vi ikke daglig i organiseringa av rettsstaten vår, men de gangene rettsstaten blir utsatt for kriser, og de gangene politikken er utsatt for kriser, skal Grunnloven være der, og da skal den være et godt ryggstø å lene seg mot i måten vi organiserer samfunnet vårt på. Fellesskapet blir utsatt for både gode og dårlige dager, og Grunnloven er der for de dårlige dagene – de dagene vi skal holde de prinsippene vi har på gode dager, like høyt. Etter 22. juli har vi opplevd en periode med en rettssak og med et rettsoppgjør som, da det var over, var noe vi alle sammen var veldig stolte over, sjøl om det var mange debatter underveis om hvordan det skulle gjøres, om vi hadde et tilstrekkelig lovverk, og om vi kanskje skulle hatt andre lover når man ble utsatt for så ekstreme ting. Det er klart at de prinsippene som var nedfelt i vår rettsstat, i vårt demokrati, i våre prinsipper å drive rettsstaten etter, er det vi er stolte over i ettertid. Det rare er at det også var en renselsesprosess som var viktig for en nasjon å gå gjennom, for det er sånn at de lovene man lager når man står midt oppe i en konflikt, ofte ikke er like gode som dem man lager ut fra prinsipper, og som når man vurderer det som mulig at en konflikt kan skje. Derfor er Grunnloven vår felles organisasjons vedtekter for gode og dårlige dager. Grunnen til at Grunnloven fortsatt er viktig i Norge, er jo at den alltid har vært endret, at den alltid har vært i front, at den alltid har vært på vei. Og hvis det i dag blir vedtatt et grunnlovsvern av barns rettigheter, blir Norge et av de fremste landene i verden – kanskje det fremste – på dette området. Det kler oss. Norge var det første landet som vedtok arvelover for barn – de Castbergske barnelovene – og det er lover som vi innførte rett etter århundreskiftet, men som f.eks. ble innført i Sverige på 1970–80-tallet. Vi har ligget i front på mye når det gjelder barnerettigheter i Norge, og det er bare på sin plass at vi faktisk gjør det i dag også. De store krigene på vårt kontinent har i ettertid skapt noen grunnleggende debatter om hvilke prinsipper vi bygger samfunnet vårt på. Etter første verdenskrig var det snakk om samkvemmet mellom nasjoner i debatten om det første Folkeforbundet. Men det som skjedde etter andre verdenskrig, med de store masseødeleggelsesvåpnene og de store massedrapsleirene som vi så i den krigen, var at menneskeverdet ble løftet opp og skulle danne rammeverk for regler for hvordan vi behandler enkeltmennesket – enkeltmenneskets egne verdier. Den jobben som Eleanor Roosevelt gjorde i FN, som leder av den komiteen som laget det som var menneskerettighetscharteret vårt, er ganske unikt, og det var et klart produkt fra en krig der vi så at menneskeverdet ble tråkket på. Det å tenke at man skal ha noen universelle verdier som vi bygger fellesskapet vårt på, handler om at også flertallet kan ta feil. Winston Churchill sa at poenget med demokrati ikke er at flertallet har makta, men at mindretallet har noe å si. Det er sjølve kjernen i det å implementere menneskerettighetene i Grunnloven. For det handler om at hvert enkelt menneske har noen iboende rettigheter som ikke et flertall i denne sal umiddelbart kan ta fra vedkommende. Det betyr at man har noen iboende rettigheter som individ og borger av dette samfunnet, som ikke et flertall i denne salen kan ta bort. Det har skjedd en stor endring fra forrige periode, og justisministeren, som ikke sier noe i sånne debatter, må sikkert tenke litt på det, for i forrige periode opplevde jeg et Høyre som var på lag, i front, på bredden av menneskerettigheter, og sa at man ikke kunne ta ut deler av dem, mens jeg opplevde en Martin Kolberg som var veldig opptatt av at rettighetshysteriet var i ferd med å undergrave samfunnet vårt. Jeg mener at det er en grunnleggende feil å si at rettighetsdebatten etter Maktutredninga har noe med menneskerettighetene å gjøre. For utfordringene med det store rettighetshysteriet, som vi av og til har i denne salen, handler om at vi innvilger rettigheter som bare de rikeste med mest ressurser og egen advokat kan cashe inn. Men menneskerettighetene er noe mye mer fundamentalt. Ofte er menneskerettighetene det de aller svakeste i samfunnet kan bruke for å cashe inn sine rettigheter. Jeg vil komme tilbake til eksempler på det. Det er mulig at det er fryktelig utaktisk av meg – like før avstemning – å nevne noen eksempler på hva jeg tror en grunnlov med menneskerettigheter kan føre til. Til Senterpartiet må jeg si at jeg ikke har noe behov for å gjøre asylretten fleksibel. Jeg har behov for å si at retten til å søke asyl er en grunnleggende menneskerettighet som ethvert menneske har, og jeg mener at det er en så grunnleggende rett at det kan vi ikke, heller ikke et flertall i denne sal, ta fra noen over natta. Det er ingen behov for fleksibilitet der. Jeg skjønner Fremskrittspartiets standpunkt. Fremskrittspartiet er imot noen av disse konvensjonene og har stadig debatter om det, men jeg skjønner ikke at Senterpartiet – med Magnhild Meltveit Kleppa og de gamle som alltid har stått på barrikadene sammen med Venstre – kan si at det er behov for fleksibilitet når det gjelder asyl. Nei, vi har behov for et ekstra grunnlovsvern knyttet til en viktig rettighet som er under press, også i vårt samfunn, og det er det vi gjør med Grunnloven. Vi gir et ekstra grunnlovsvern til rettigheter som vi faktisk mener bør skjermes. Det betyr noe at man sier helsehjelp, for det er bare to uker siden vi hadde en debatt om noen borgere i dette landet som mottok helsehjelp fra norske leger, og om de legene skulle bli anmeldt. Hadde vi hatt en passus i den norske Grunnloven om at man hadde rett til helsehjelp, hadde den debatten vært irrelevant, for da kunne man ikke ha dømt en lege for å gi en borger i dette landet helsehjelp. Så kan du kalle det en «disneyregel». For meg er det ganske så håndfast. Så til retten til skolegang: Jeg er ikke sikker på at alle i det norske samfunnet går på skole. Jeg mener at vi ikke kan være sikre på det. Det å grunnlovfeste en så viktig del av det å ha lik start i livet, er faktisk å gi en reell rettighet som jeg i dag ikke tror at alle har. Men det er ikke dem med store advokattilganger og masse muligheter for å presse gjennom sine rettigheter i et rettighetshysteri som gjør det. Nei, det er de aller svakeste, de aller nederst på rangstigen, som kan bruke Grunnloven i en sånn sammenheng. Så til ytringsfrihet: Det er to land som har prøvd seg med et tiggerforbud, der Høyesterett har opphevd tiggerforbudet fordi det faktisk ikke er lov å regulere folks ytringer når det gjelder retten til å få lov til å spørre: Kan jeg få penger? Det er ikke noen ytringer som blir forbudt, hvis man har absolutt ytringsfrihet i Grunnloven. Dette er ikke tulleregler, men reelle debatter som pågår i det norske samfunnet i dag. Det er disse rettighetene som faktisk blir mer reelle, oftest for de aller, aller svakeste i samfunnet vårt. Så til miljø: Vi har aldri brukt miljøparagrafen. Men hvis du reiser rundt i verden, hvis du ser på alle de store miljøtiltakene som er gjort i mange land, er det ofte Grunnloven som har blitt brukt for å få dem til. Hvis man lurer på hvorfor tuk-tukene i India går på gass og ikke på bensin, er det indisk høyesterett og folks rett til å puste inn lufta, også i New Delhi, som er grunnlaget for den endringa. Det er ikke modige parlamentarikere, men parlamentarikere som i sin rosa sky av og til vedtar prinsipper som de er enig i, men som de ikke har guts til å gjennomføre. Vi må også huske på at i det spennet – det som jeg prøvde å si da jeg hadde replikk til Tetzschner, men som han ikke forsto – og i hele det spekteret som Eleanor Roosevelt laget til oss, er det ØSK-rettigheter på den ene sida og borgerrettighetene på den andre sida. Det har alltid vært en debatt om hvilke som vektlegges mest. Jeg, som liberaler, kan aldri si at en rettighet står over en annen. Det er samme diskusjon som jeg hadde med tidligere representant Langeland da han nominerte Castro til fredsprisen fordi Castro hadde et godt helsesystem og en god fattigdomsbekjempelse. Vi kan diskutere det òg, men det betyr at to rettigheter er viktigere enn de andre rettighetene. Det er det samme som at man i høyrestyrte land – jeg vil ikke si ekstreme, men på den konservative sida – har sagt at her har man klare borgerrettigheter, og da er det ikke så viktig om man ikke har de andre rettighetene. For meg som liberaler, for meg som kommer fra et sentrumsparti, er det soleklart at man ikke kan rangere de ulike menneskerettighetene. Man kan heller ikke si at man er for noen idealer, men ikke når det kommer en gråværsdag. Da vil jeg at et parlament skal ha muligheten til å bryte de idealene. Dette er sikkerhetsventilen vår. Dette er vedtektene for de dårlige dagene. De dårlige dagene kommer til å komme i dette lokalet, og da har vi en sikkerhetsventil som heter Grunnloven, som faktisk legger grunnlaget for at populistiske strømninger ikke kan bryte med de grunnleggende prinsippene et samfunn bygges på. Så er det til slutt viktig å si at det er mye bra som blir vedtatt i dag, sjøl om jeg skulle ønske vi hadde gått lenger på mange områder. Det har blitt flirt av Venstre i hvert fall fem storting, når vi har foreslått at man burde grunnlovfeste retten til personvern. Vi har stått helt alene i de aller fleste voteringene. Vi har fremmet forslag om dette gang på gang, på nytt og på nytt, i hvert storting. Karakteristikkene skal ikke jeg gjenta. Jeg er bare kjempeglad for at det nå er bred enighet om personvernets viktighet. Kanskje hendelsene de siste årene også har preget debatten i de andre partiene. Sist, men ikke minst må jeg understreke en gang til det som gjelder barnerettigheter. Med dette tar Norge – sjøl om jeg skulle ønske vi hadde gått lenger – et veldig viktig steg på den internasjonale arenaen for å være i front med hensyn til barnerettigheter. Det skal du vite, president, at det Venstre taper i dag, regner vi med at vi vinner om fire år.