Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Da statsminister Stoltenberg skulle lese opp navnene på sine nye statsråder, titulerte han Trond Giske som utdannings- og forskningsminister. Så noen lurte på hvor kirkeministeren var blitt av. Det var vel en forglemmelse. Det ble dermed knyttet noe spenning til hva tiltredelseserklæringen ville inneholde om Kirken. Men da ordet kirke heller ikke der ble nevnt, må det være lov å spørre om Regjeringen i det hele tatt har en kirkepolitikk. Hvorfor er dette helt fraværende? Det kan ikke være fordi det ikke er et aktuelt tema. Kirkeminister Giske tråkket da han ble utnevnt, ut i et minefelt, for deretter å rygge tilbake. For det å uttrykke Arbeiderpartiets meninger om Kirkens indre anliggender er en ting, men også en kirkeminister må vise respekt for Kirken som et trossamfunn. Når man vil endre Kirken ved hjelp av statsapparatet, står viktige prinsipper om åndsfrihet på spill. Man kan ikke få Kirken til å endre teologi med lovparagrafer. Kristelig Folkeparti håper arbeiderpartiregjeringen vil fortsette den selvstendiggjøring av Kirken som er i gang. Det gjelder bl.a. å gi Kirken friere rammevilkår i sin økonomiforvaltning og å gi Kirken dens rettmessige eierskap til Kirkens eiendommer. Også proste- og bispeutnevnelser bør overføres til Kirkens egne organer. Fra utvalget som arbeider med Kirkens dåpsopplæring, ventes det senere i år en innstilling som Kristelig Folkeparti ser fram til. I dag er det ofte slik at innvandrerbarn kan mer om sin tro enn norske døpte barn kan om kristendom. Noen oppfatter det slik at nye kulturer er en trussel mot vår egen tusenårige tradisjon. Men det som kan være en større trussel, er at vi ikke tar vår egen tro på alvor. Det er derfor nødvendig å styrke dåpsopplæringen. Et sitat fra regjeringserklæringen er: «Folk ønsker valgfrihet.» Ja, nettopp! Det er jeg helt enig i. Folk er også foreldre. Og jeg tenker ikke nå på kontantstøtte, men på skoler. Ønsker noen foreldre at barna deres skal gå på privatskole, må de ha anledning til det. Her må en statsråd følge norsk lovverk, som sier at foreldre må få oppfylt sin rett til å velge oppdragelse for sine barn, slik det er nedfelt i privatskoleloven. Dette dreier seg også om respekt og toleranse. Selvfølgelig ønsker Kristelig Folkeparti en kvalitetsskole for alle. Derfor satte regjeringen Bondevik i gang flere forbedringer av norsk skole – ja rett og slett en snuoperasjon når det gjelder utviklingsarbeid i skolen. Daværende statsråd Lilletun åpnet bl.a. for at lokale initiativ kan vektlegges sterkere. Sentrumsregjeringen «snudde pyramiden» i skolepolitikken, og vi fikk et gradvis brudd med den sentraldirigerte skolereformpolitikken. Sentrumsregjeringen sørget for videre rammer, enkle sentrale regler, økt fleksibilitet og utvidet handlingsrom for lokalt mangfold. Dialogen med skoleeiere og ansatte om spørsmål om sentral regulering kontra lokal styringsrett ble startet. Det lokale handlingsrommet ble i større grad utnyttet. Utviklingsfokus ble flyttet fra det sentrale til lokale arenaer, og elev-, student- og foreldremedvirkning ble vektlagt. I statsbudsjettet for 2000 ble 225 mill. kr bevilget til en tiltakspakke for skolen, hovedsakelig til ungdomstrinnet. Satsingen går til kompetanseutviklingstiltak for lærere i bruk av IKT og utprøving av permisjons- og hospiteringsordninger for lærere. Dette var starten på en ordning som gir lærerne mulighet til å oppdatere seg og videreutdanne seg med jevne mellomrom. Vi kan ikke hvile på laurbærene når store skolereformer er vedtatt. Det er etter vedtaket arbeidet begynner, et arbeid som krever både oppmerksomhet og innsats i form av penger. Skal hverdagen i klasserommet bli slik læreplanen gir rom for, må det pedagogiske utviklingsarbeidet fornyes og forsterkes. Det er derfor bruk for en betydelig satsing både på midler til forsøk og utviklingsarbeid og til etter- og videreutdanning. En kombinasjon av disse to satsingsfeltene kan gi vekst og utvikling i skolen fordi det vil gi lærer og elever mulighet til å utfolde seg og prøve ut ideer og tanker de har tro på. Å invitere til deltakelse gir handling. Å gi økonomisk støtte til arbeidet gir motivasjon. I flere år har lærere økt sin kompetanse innen 6-10-åringspedagogikk. Det har vært nødvendig på grunn av 6-åringsreformen. Nå er det tid for en bred satsing på en ungdomsskolepedagogikk. Skolehverdagen kan oppleves svært inndelt i enkeltfag og enkelttimer. Regjeringen Bondevik var godt i gang med prosessen på disse områder, og jeg håper regjeringen Stoltenberg fortsetter dette arbeidet.