Bente Stein Mathisen (Høyre), 2018-03-01:
Jeg vil også takke interpellanten for å ha reist en veldig viktig sak. Den nordiske – eller norske – arbeidslivsmodellen kjennetegnes av et godt organisert arbeidsliv, noe vi er stolte av på både høyre- og venstresiden i norsk politikk. Vi har en lang og god tradisjon og erfaring med en sterk fagbevegelse i tett samarbeid med en sentralisert arbeidsgiverorganisering, og også en tradisjon for politisk konsensus mellom de store politiske partiene. Det er viktig. Det dreier seg om sosialt ansvar, om partenes gjensidige anerkjennelse av rettigheter og plikter – plikter som ikke bare gjelder lov- og avtaleverket, men også om hva vi mener er det beste for landet vårt. Det dreier seg om verdiskaping, og det dreier seg også om arbeid mot sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Konsensus og kompromisser mellom partene, mellom arbeid og kapital, bygger på partenes tillit til hverandre når det gjelder både vekt på likhet og praktisering av lov- og avtaleverket. Noe som irriterer meg litt, er at venstresiden hele tiden prøver å innbille folk at Høyre egentlig vil fagforeningene til livs. Denne retorikken har jeg møtt mye i debatter. Det er misvisende, og jeg er lei av å bli tillagt meninger og holdninger jeg faktisk ikke har, og som heller ikke partiet har. Vi er positive til fagforeninger, og vi er enige med Arbeiderpartiet her. Vi ønsker også høyere og økende organisering i arbeidslivet. Jeg var selv fagorganisert i over 30 år før jeg ble valgt inn på Stortinget, og jeg har hatt tillitsverv og vært aktiv i min fagforening. Høyre mener det er viktig å hegne om den norske arbeidslivsmodellen og bygge videre på det vi har bygget opp. Trepartssamarbeidet er viktig. Interpellanten er bekymret for nedgangen i organisasjonsgraden i arbeidslivet. Det er flere av oss. Hun spør hva regjeringen vil bidra med for å snu denne trenden. Jeg mener at Arbeiderpartiet kanskje bør gå litt i seg selv, kanskje sitter de på noe av løsningen. De bør undersøke og spørre hvorfor arbeidsfolk ikke vil organisere seg i fagforeninger under LO. Jeg har et konkret eksempel å vise til. Rett før sommeren i fjor ble jeg invitert til å holde et innlegg på Fellesorganisasjonens kommunalkonferanse, som ble holdt på Gardermoen. Jeg satt da i arbeids- og sosialkomiteen. Da jeg kom dit, ble jeg møtt med kjempeplakater som hang hele veien, overalt, med overskriften «Ny regjering – ny retning» og en masse uimotsagte politisk fargede påstander om regjeringens arbeidslivspolitikk. Jeg må si jeg lurte på om jeg hadde kommet feil, om jeg var blitt invitert til Arbeiderpartiets valgkamp-kick-off. Jeg hadde aldri trodd at det var et så sterkt samrøre mellom fagforeningene i LO og Arbeiderpartiet. Jeg visste jo at det var tette bånd, men at det var så integrert, var en overraskelse for meg. Jeg kunne ikke la være å kommentere det i innlegget mitt, og jeg fikk faktisk flere tilbakemeldinger fra tillitsvalgte som syntes det var bra at jeg sa fra om det, for de syntes selv det var problematisk. De sa rett ut at det tette båndet mellom Arbeiderpartiet og LO var en hemsko for rekruttering av arbeidstakere med et annet politisk ståsted, og det skjønner jeg faktisk. Jeg må si for egen del at hvis Sykepleierforbundet, som jeg har vært medlem av, hadde vært linket opp til et politisk parti på denne måten, hadde jeg aldri vært medlem der. Avslutningsvis vil jeg si at jeg tror ikke det handler om å øke fagforeningsfradraget for å få til en høyere organisasjonsgrad, som flere har vært inne på her. Det skjedde ikke noen nevneverdig økning da den rød-grønne regjeringen gjorde det da de satt med makten. Det er nok flere andre faktorer som spiller inn. En av de viktigste tror jeg faktisk Arbeiderpartiet sitter med nøkkelen til selv.