trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-05-19:
Selv om Statens forurensningstilsyn har konkludert med at Lepsidon vet kan ha miljøeffekter, mener vi altså at det er forsvarlig å bruke dette så lenge bruken blir begrenset, både når det gjelder hyppighet og områder som blir behandlet med det, og ikke minst at man ikke bruker det i perioder hvor krepsedyr skifter skall. Statens forurensningstilsyn har vurdert dette slik at hvis en tar disse forholdsreglene, er føre var-prinsippet ivaretatt ut fra de anbefalingene de har gitt. Jeg er som sagt innstilt på å følge opp dette så snart som mulig. I og med at det er flere involverte her, regner jeg imidlertid realistisk med at det vil ta noe tid å få på plass ikke minst rammene for en slik evaluering. Hvis det viser seg mulig og faglig forsvarlig å komme tilbake til dette i høst når vi går gjennom deler av innstillingen fra Rieber-Mohn-utvalget, vil jeg gjøre det, men jeg vil ikke love dette uavhengig av det faglige innholdet i den vurderingen som skjer.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-05-19:
Senter mot etnisk diskriminering er organisert som et forvaltningsorgan med særskilte fullmakter, og virksomheten er begrenset til en prøveperiode fram til utgangen av 2002. De særskilte fullmakter, som er gitt i senterets mandat, er fastsatt ved kgl. resolusjon av 11. september 1998 og innebærer en faglig fristilling fra sentrale myndigheter. Senteret har som formål å sikre vern mot diskriminering på grunn av trosbekjennelse, rase, hudfarge, nasjonal eller etnisk opprinnelse. Virkemidlene er for det første å gi rettshjelp til personer som utsettes for slik diskriminering, og for det andre å overvåke og dokumentere situasjonen med hensyn til art og omfang av diskriminering. I likhet med andre offentlige organer med tilsvarende kontroll- og overvåkingsfunksjoner, som Datatilsynet, Forbrukerombudet, Kompetansesenter for likestilling, Likestillingsombudet og Barneombudet, skal senteret kunne innta en kritisk rolle også i forhold til virksomheten i offentlig sektor. Dette innebærer bl.a. at senteret må kunne ta opp forhold av den art som det er vist til i denne konkrete saken, uten innblanding fra departementets side. Jeg ser det som viktig for senterets troverdighet og legitimitet at departementet ikke overprøver senterets faglige vurderinger i denne konkrete saken. Senterets mandat fastsetter at den faglige instruksjonsmyndigheten er lagt til Kongen i statsråd, og Kommunal- og regionaldepartementets instruksjonsmyndighet er begrenset til økonomisk og administrativ styring. Prosessen rundt opprettelsen av senteret viser at spørsmålet om senterets mandat og organisering har vært gjenstand for en grundig vurdering. Det har vært drøftinger med de involverte departementer og med de frivillige organisasjonene, foruten en bred offentlig høringsrunde. Høringsbrevet ble sendt til de politiske partier som er representert på Stortinget, bl.a. for å sikre at partiene var orientert om etableringen av senteret. Grunnen til at senteret er organisert som offentlig organ innenfor staten, er at man ønsker å signalisere at det offentlige har et særlig ansvar på dette området. Videre er en slik organisering også ment å bidra til at senteret får større tyngde og gjennomslagskraft overfor instanser innenfor både privat og offentlig sektor.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-05-19:
Som det framgikk av mitt første svar, svarte jeg på hvorvidt departementet stod bak denne anmeldelsen, og jeg brukte svaret mitt på å forklare hvordan senterets stilling er i forhold til departementet. Det er altså slik at Kongen i statsråd har valgt å gi dette senteret en faglig fristilling, i likhet med – som jeg også sa i mitt første svar – andre offentlige organer med tilsvarende kontroll- og overvåkingsfunksjoner, som Datatilsynet, Forbrukerombudet, Kompetansesenteret for likestilling, Likestillingsombudet og Barneombudet. Dette betyr også, og det synes vi er viktig, at senteret skal kunne ta opp forhold av den art som det er vist til i denne saken, uten innblanding fra departementets side. Det betyr ikke at departementet har tatt stilling til saken, de er verken mot eller for innholdet i anmeldelsen; senteret er faglig fristilt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1999-05-19:
Det ser ikke ut som representanten her er enig i eller forholder seg til mitt første svar om at dette senteret har en klar faglig fristilling. Det har senteret, og det synes myndighetene har vært viktig, ikke minst for at senteret skal kunne ta opp forhold som berører både privat og offentlig sektor. Senteret er også opprettet fordi vi mener det er et viktig offentlig ansvar å bidra til at diskriminering unngås. På det konkrete spørsmålet om departementet vil kreve at anmeldelsen blir trukket tilbake, er det et klart nei. Det ville være i strid med at dette senteret er faglig fristilt, og departementet vil derfor verken støtte anmeldelsen eller kreve at den blir trukket tilbake.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, vil jeg etterkomme anmodningen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Kirsti Kolle Grøndahl.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Signe Øye.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Gunnar Breimo.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Hans J. Røsjorde.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Lodve Solholm.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-01:
Jeg foreslår Bjørn Hernæs.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-10-01:
Jeg foreslår Leif Helge Kongshaug.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Etter saksordførers innlegg har jeg ikke så veldig mye å tilføre. Jeg vil bare komme med noen små kommentarer. Fremskrittspartiet vil vise til den utviklingen som har funnet sted de senere år, der en har foretatt nedbygging av grunnstønaden på flere områder. Det kan her imidlertid vises til at både ved reduksjonen som ble foretatt overfor diabetikere, og ved fjerning av det skattemessige særfradraget, ble det gitt bedre ytelser på en del andre områder som til en viss grad reduserte virkningen av bortfall av grunnstønaden. Dette synes dessverre ikke å være tilfellet med den endringen som foretas i folketrygdloven § 6-3. Ved bortfall av grunnstønad til telefon er Fremskrittspartiet bekymret for at den trygghet en del uførepensjonister med store helseproblemer føler ved å kunne ha kontakt med omverdenen, vil kunne bortfalle som en følge av at en ikke har råd til å kunne nyttiggjøre seg telefonen av økonomiske årsaker. Fremskrittspartiet frykter at dersom grunnstønad bare skal gis i spesielle tilfeller, vil dette kunne føre til at mange klienter med et reelt behov faktisk vil la være å søke. Jeg frykter også at behovsprøving vil føre til mange avslag av økonomiske grunner. Fremskrittspartiet vil derfor stemme mot Regjeringens forslag om at grunnstønad til telefon bare skal innvilges i «særlige tilfeller». Fremskrittspartiet vil videre stemme mot Regjeringens forslag til endring av § 9-8 – dette fordi vi frykter at ved å foreta denne endringen skyver vi enda flere belastninger over på arbeidsgivere som har kronisk syke ansatt. Dersom dette forslaget til endring blir vedtatt, er jeg redd det vil vanskeliggjøre kronisk syke menneskers muligheter til å finne seg arbeid. Fremskrittspartiet vil også stemme mot Regjeringens forslag til endring av folketrygdloven § 22-18 andre ledd og bidragsinnkrevingsloven § 19 andre ledd – dette ut fra prinsippet om at dersom firmaer eller virksomheter av ulike grunner ikke ønsker å opprette bankkonto eller ikke ønsker å oppgi sitt kontonummer, må dette være en frivillig sak. Fremskrittspartiet vil videre stemme mot Regjeringens forslag til endringer i folketrygdloven § 25-13 om økt bruk av egenmelding for sykefravær. Dette kan nok føyes inn i rekken av forslag fra Regjeringen om stadig å påføre arbeidsgivere større utgifter og problemer. Men det må snart bli slutt på at arbeidsgivere skal bli overøst med en rekke problemer. Hvis man skal kunne få ned sykefraværet, som sikkert er hensikten med akkurat dette forslaget, er man nødt til å gå inn i selve sykelønnssystemet og ikke foreta dette grepet som Regjeringen nå gjør.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Det er svært gledelig at denne saken som omhandler brukerstyrt personlig assistanse, nå ligger til behandling i Odelstinget. Det viser at man tar dette tiltaket på alvor, og på denne måten sier seg enig i at dette er en form for tiltak som hjelper en rekke mennesker til å kunne få en bedre livssituasjon. Fremskrittspartiet synes likevel at dagens forslag til lovendring ikke strekker seg langt nok til å kunne ivareta det som burde vært en selvfølge for en rekke mennesker. Det er etter Fremskrittspartiets mening behov for at brukerstyrt personlig assistanse blir tatt inn i lovs form som en rettighet betalt av staten. Jeg må si at jeg frykter at det ved bare å foreta denne lovendringen som det i dag legges opp til, er en viss fare for at det ikke i tilstrekkelig grad sikrer den enkeltes behov. Jeg håper derfor at Regjeringen på et senere tidspunkt vil vurdere å lovfeste retten til denne tjenesten, da finansiert av staten. Jeg vil understreke at de kriteriene som det legges opp til for å kunne ta del i dette opplegget, er for strenge. Jeg vil derfor påpeke at det ut fra Fremskrittspartiets syn ikke burde være noe til hinder for at andre enn brukeren selv skulle kunne være arbeidsleder. Dette har også flere av de organisasjonene som har kommet med innspill i denne saken, påpekt. I en rekke situasjoner vil det faktisk være naturlig at f.eks. foreldre eller hjelpeverge er den som kunne inneha arbeidslederfunksjonen. Jeg vil avslutningsvis bare påpeke at det i proposisjonen legges opp til at pårørende og andre nærstående personer ikke skal kunne ansettes som personlige assistenter, men at disse helle bør få kompensasjon ved tildeling av omsorgslønn. Dette er jeg ikke enig med Regjeringen i . Det bør være brukeren selv som er den som skal ha det avgjørende ordet om hvem som skal kunne ansettes. Dersom en bruker føler seg mer trygg på en av sine nærmeste, må det være opp til brukeren om det blir denne personen som skal ansettes. Når det gjelder selve finansieringen av denne tjenesten, er det viktig at så lenge kommunene er de som har ansvaret, må det være øremerkede midler, dette fordi det ikke skal være mulig for en kommune å ikke tildele denne type tjenester ut fra at kommunens budsjett ikke strekker til fordi man har prioritert andre tiltak foran dette gode tiltaket. Fremskrittspartiet vil likevel støtte Regjeringens forslag til lovendring. Selv om vi er av den oppfatning at en ikke strekker seg langt nok, er i hvert fall dette en god forbedring i forhold til dagens situasjon.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Dette er en god sak for mange sterkt funksjonshemmede. Praktisk og personlig hjelp er et godt og nødvendig alternativ for dem som er sterkt funksjonshemmet og som derfor har behov for hjelp til gjøremål både i og utenfor hjemmet. I mange sammenhenger prøver vi å få til bedre brukerstyring på de sosiale helsetjenestene. Brukerstyrt personlig assistanse er et konkret tiltak som kan imøtekomme brukernes behov for og krav på personlig integritet, og behovet for selvstendighet. I dette korte innlegget vil jeg understreke følgende: Brukeren må selv så langt det er mulig, definere sine behov og assistentens gjøremål. Og selv om arbeidslederfunksjonen i hovedsak kan tillegges brukere over 18 år, er det meget viktig at unge mennesker under 18 år får mulighet til å utvikle en naturlig selvstendighet i forhold til f.eks. foreldrene, gjennom bruken av personlig assistent. I denne sammenhengen vil jeg understreke at Regjeringen, slik komiteen har pekt på, må vurdere å åpne for avtale om brukerstyrt personlig assistanse til yngre brukere når dette er til beste for brukeren og dens foresatte. Jeg viser her til positive erfaringer for mange unge under 18 år som har hatt avtale om brukerstyrt personlig assistanse.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Vi har i dag foretatt en underlig saksbehandling, vi har debattert en odelstingssak i Stortinget. Jeg trodde faktisk ikke det var mulig før det ble sånn, og jeg håper at vi slipper å komme i den situasjonen igjen. Fremskrittspartiet har fremmet et forslag basert på et genuint ønske om likebehandling og erkjennelse av likeverd for alle barn og deres foreldre. Vi har merket oss at Stortinget har vedtatt tre menneskerettighetskonvensjoner som overordnet norsk lov, og denne nye loven må bety at man anser menneskerettigheter for å være av avgjørende betydning også for innbyggere i Norge. Fremskrittspartiet mener videre at skal de ord som er sagt av flertallet gjentagne ganger både i denne sal og i valgkamper om det likeverdige opplæringstilbud, være noe mer enn festtaler, må rettighetene beskrevet i den internasjonale konvensjonen om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter få materielt innhold. Skal en rettighet ha noe som helst verdi annet enn kunstig pynt på f.eks. Stortingets juletre, må de økonomiske forhold for å oppfylle retten sikres. Under behandlingen av saken om kvalitetssikring av grunnskolen og den videregående skole fremmet Fremskrittspartiet forslag om minstestandarder og kontroller som en naturlig og nødvendig oppfølging av den nye lov som bygger på menneskerettighetene. Våre forslag ble nedstemt av flertallet. At forslagene ikke fikk flertall, betyr ikke at de var gale – snarere tvert imot. Fremskrittspartiets forslag om å heve kvaliteten i den offentlige norske skole og likedan våre forslag om økonomisk likestilling betyr at vi i Fremskrittspartiet tar spørsmålet om troverdighet i forhold til velgere og deres barn og unge meget alvorlig. Det vil være å håpe at flertallet i denne sal etterlever de konvensjoner de selv ratifiserer på vegne av oss alle, og senere vedtar som overordnet norsk lov. Med dette vil jeg fremme det forslaget som Fremskrittspartiet har i Innst. O. nr. 11.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-14:
På grunnlag av enighet i komiteen er debatten om denne sak avsluttet i stortingsmøtet, men jeg skal få ta opp forslaget fra Høyre, som står som forslag nr. 2 i innstillingen på side 3, annen spalte.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Jeg var for så vidt glad for det innlegget Hove holdt, for han la vekt på at det ikke fantes noe prinsipielt forsvar for eller logisk forklaring på denne vurderingen Regjeringen har gjort, men at den har valgt å gjøre det slik allikevel, og så har skjelt litt til and re land der det er et skille mellom radio- og TV-reklame i forhold til politiske budskap. Men det som jeg likevel ikke kan la ligge, er forholdet til lokal-fjernsyn. Det er jo ikke slik at man nå innfører reklame i radio først og fremst for å bedre økonomien i radioselskapene, men for på en måte å gjøre ytringsfriheten gjeldende for i hvert fall ett av etermediene. Selvsagt er det en del økonomiske argumenter i forhold til dette også, men, som jeg sa i mitt innlegg, er prisen for en reklamespot på lokal-TV på mellom 500 kr og 3 000 kr, så det kan vanskelig sies å være økonomiske argumenter som er tungtveiende i forhold til dette. Men Hoves argument var at det var så få lokal-TV-stasjoner rundt omkring i landet, og det kan jo skyldes noe Stortinget har gjort i forhold til å legge forholdene til rette for lokal-fjernsyn her i landet, i forhold til reklamereglene og en del andre ting. Ville det ikke da være greit å gi disse stakkars 22 lokal-TV-stasjonene – som Hove sa var altfor få – muligheten til å ha den type reklame som vi her snakker om? Ellers er jeg veldig glad for at Hove sier at dette er et for tiden-standpunkt. Jeg får ikke akkurat det samme inntrykket når jeg leser merknadene som de to øvrige sentrumspartiene har vært med på. Men jeg skjønner at det her er litt ulike holdninger i Regjeringen, og jeg er glad for at Venstre i hvert fall har fått delvis gjennomslag for å innføre reklame i radio.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Den foreslåtte endringen i kontantstøtteloven innebærer en større valgfrihet for foreldre. Kontantstøtten utvides fra fire til fem trinn og gir rom for flere valgmuligheter for småbarnsforeldre. Dette er i tråd med den avtalen regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre inngikk i forbindelse med innføring av kontantstøtte. Komiteen er delt i dette spørsmålet, og Arbeiderpartiet og SV går imot de foreslåtte endringer. Komiteens flertall ønsker en fleksibel modell for kontantstøtten, en modell som gjør det mulig å kombinere kontantstøtte og barnehage. Med en femdeling av kontantstøtten vil det f.eks. være mulig å velge fire dager barnehage og én dag kontantstøtte, en mulighet som kan være kjærkommen for mange. Komiteens flertall støtter også den harmoniseringen av satsene for kontantstøtte og barnehagetilskudd med utgangspunkt i barnets avtalte oppholdstid i barnehage som Regjeringen foreslår. Det er viktig å understreke at denne harmoniseringen går på timeantallet man benytter seg av barnehage, og at satsene for barnehagetilskuddet blir justert i henhold til dette. Når det gjelder de endringene i folketrygdloven som Regjeringen foreslår, er disse en oppfølging av de endringer som ble gjort i lov av 11. desember 1998 nr. 70. Komiteen registrerer at de foreslåtte lovendringer er av teknisk karakter for å få bedre sammenheng i regelverket. Komiteen slutter seg til de foreslåtte lovendringer. Det er nå viktig at det blir ro om kontantstøtteordningen. Med den lovendringen vi gjør i dag, er ordningen blitt slik flertallet gikk inn for i kontantstøtteavtalen. At motstanderne av kontantstøtten fortsetter sitt kjør, er ikke overraskende, men også disse partiene burde tenke gjennom at foreldre som benytter seg av kontantstøtten, burde kunne planlegge noen måneder fremover. Det er derfor lite ansvarlig av Arbeiderpartiet når de i sitt forslag til revidert budsjett foreslår å kutte kontantstøtten fra 1. august 1999. Hva med dem som har fått permisjon fra jobben, som ikke har søkt barnehageplass for neste barnehageår? Hva slags svar vil Arbeiderpartiet gi disse? Sannheten er at Arbeiderpartiet har meldt seg ut og for n-te gang disponerer kontantstøttepengene til andre gode formål. Småbarnsforeldrene bør merke seg de signalene Arbeiderpartiet sender ut: Er man så dum at man har valgt å prioritere mer tid sammen med barnet ved å ta ut kontantstøtte, kan man ha det så godt – vi fjerner ordningen fra 1. august. Småbarnsforeldrene kan slappe av. Kontantstøtten er sikret gjennom en avtale, og endringer kan ikke gjøres i denne avtalen uten at alle de fem partiene som står bak, er enige om det. Nå kommer også femdelingen av kontantstøtten på plass, og dermed er modellen som det ble enighet om i kontantstøtteforhandlingene, gjennomført. Den neste utfordringen nå blir Regjeringens barnehagemelding, men den får vi foreløpig vente i spenning på.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Representanten Molvær Grimstad synes det er gledelig at Regjeringen får gjennomslag for de endringene i åpningstidsloven som nå er foreslått, og henviser til at det har vært forsøk på å omgå loven, og at det er nødvendig å presisere loven. Nå er det jo slik at unntak om trafikknutepunkt har vært der i alle år siden åpningstidsloven ble vedtatt. Når da noen butikker valgte å ha åpent, knyttet ikke til et busskilt, men til jernbanestasjoner eller større busstasjoner, fikk de faktisk rettens medhold i at dette var innenfor lovens ramme, og da fant altså Regjeringen det nødvendig å stramme inn. Spørsmålet blir jo da: Hva er grunnen til at Regjeringen da åpner opp for at det skal være tillatt å ha åpent i flyplassterminaler? Hva er det som gjør at reisende med fly skal tilgodeses framfor de som benytter seg av andre kollektive reisemidler som buss eller tog? En kan gjerne si at dette er en harselas over loven. Det blir ofte framstilt slik av dem som er tilhengere av denne loven. Det er ikke så mange igjen av dem, men det er noen. Problemet er at det er loven som innbyr til harselas. Når en seriøs avis som Adresseavisen kan skrive en leder artikkel under overskriften «Fra tøv til verre » om de forslagene som nå er fremmet, synes jeg det på mange måter er godt dekkende for det som mange føler. Så er det da spørsmål om campingplasser, som plutselig har blitt et viktig moment for Regjeringen å få strammet inn på. Innstrammingen er da å føye til to ord i lov teksten: «i campingsesongen ». Kan Molvær Grimstad forklare litt hvordan denne campingsesongen skal defineres? Og kan Molvær Grimstad si noe om hvordan denne lovbestemmelsen skal håndheves? Skal politiet rykke ut når det er tre gjester på campingplassen? For statsråden har jo snakket om at det skal være et visst belegg på campingplassen. Eller skal en bare sitte og se på at dette også blir en sovende bestemmelse?
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Jeg registrerte at representanten Fossum i sitt innlegg nesten ikke berørte de aktuelle lovendringene, men gav et for så vidt ideologisk forsvar for kollektivets rett til å bestemme for et eventuelt mindretall. Hun drog fram den problemstillingen at et flertall ønsker et åpnere samfunn, og samtidig ønsker 75 pst. at søndagen skal være en annerledes dag. Jeg er i hvert fall blant de 75 pst. som ønsker at søndagen skal være en annerledes dag, og den er det også. Men jeg ønsker ikke å legge begrensninger på muligheten for butikker til å velge om de skal ha åpent, og argumentasjonen om at dette vil gå ut over familieliv, dette vil gå ut over de ansatte osv., er i beste fall tvilsom, fordi vi vet – vi så det da den nye Brustadbu-loven ble innført – at mange deltidsarbeidende, mange studenter mistet jobben ved ulike butikker, f.eks. i min by, Drammen. De hadde åpningstid til kl. 23 på hverdager, det ble strammet inn til kl. 21. De hadde åpningstid til langt på kvelden på lørdager, det ble strammet inn til kl. 18. Det gjorde at det var behov for mindre arbeidskraft, og færre studenter og skoleelever fikk anledning til å jobbe i butikken. Men spørsmålet til Grethe Fossum blir: Hvilket forsvar har representanten Fossum for den presiseringen som f.eks. blir gjort når det gjelder campingplasser? Er den egnet til å klargjøre loven? Mener Arbeiderpartiet virkelig at de to ordene «i campingsesongen » er klargjørende, og kan en forvente at næringslivet skal forholde seg til en lov som er så uklar fra lovmakernes side? Hva er lovens intensjon når det gjelder campingsesongen? Det vil jeg gjerne ha et svar på fra representanten Fossum.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Jeg skjønner at endringene i åpningstidsloven, som Arbeiderpartiet nå er med på å forsvare, riktignok etter at de måtte ha en lang tenkepause, er vanskelige å forklare. Når representanten Alstad hevder at jeg ikke har lest innstillingen, og sier at jeg tar SV til inntekt for mitt syn, vil jeg bare gjenta det jeg sa: Det er gledelig å registrere at SV nå hopper av og ikke stemmer for de nye innstrammingene Regjeringen foreslår. Jeg går ut fra at representanten fra SV vil redegjøre for det etterpå, men det står klart i en merknad at SV gjør det. Så er påstanden fra representanten Alstad at Høyre forsvarer et næringsliv som bevisst forsøker å tøye loven. Men det er jo nettopp der problemet ligger. Loven er så uklar at den gir grunnlag for tolkning. Og når det gjelder spørsmålet om forretninger knyttet til et trafikknutepunkt, så har faktisk Hakon-kjeden fått rettens medhold i at de får lov til å ha åpent på søndager. Regjeringen kjørte ut og sa at dette var ulovlig, dette må stoppes. Domstolene sa altså noe annet. Vi forsvarer ikke næringslivets rett til å tøye reglene, men vi forsvarer folks rett til å velge. Vi forsvarer folks rett til å velge fritt om de ønsker å handle i en butikk som er over 150 m2, på søndager, og vi mener faktisk at det må være et legitimt krav. Hvorfor skal folk presses inn i de trange buene? Hvorfor skal næringslivet måtte bruke hundrevis av millioner på ombygginger for å tilpasse seg et lovverk som ingen har forståelse for? Det er riktig at folk ønsker at søndagen skal være en spesiell dag. Jeg tror de aller fleste familier vil gjøre det valget å benytte søndagen til søndagsturer, til utflukter, til kirkebesøk eller hva som helst. Men hvis det er slik at noen jobber sent en kveld og har behov for å gå i en butikk og handle, så må det også være et legitimt valg som den enkelte gjør, dersom butikkene velger å ha åpent. Jeg synes representanten Alstad burde kikke til Sverige der sosialdemokratene for lengst har opphevet åpningstidsloven.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Det ligger hele tiden under som en grunntone hos flertallet, som går inn for disse lovendringene, at vi som er i mindretall, forsøker å harselere over loven. Det blir nesten sett på som litt rart at vi fortsetter med dette, men det er vel kanskje ikke så rart når vi får den type formuleringer som nå har kommet inn i lovteksten. I Adresseavisen var det en lederartikkel der det stod at statsråd Svarstad Haugland «forsøker å selge forslaget ved å hevde at «vårt anliggende er å hindre at det opprettes små campingplasser for å kunne holde søndagsåpent » ». Her er vi inne på en presisering av en bestemmelse som det faktisk ikke har vært noen særlig strid om før. Den har stått der hele tiden. Statsråden ser nå altså behov for å stramme til, selv om innstrammingen kan synes litt puslete i forhold til det hun nettopp svarte, at campingsesongen kan være hele året. Den er jo faktisk det i mange deler av landet, f.eks. på vintersportssteder. Men er det noen store problemer som statsråden har sett, som ikke komiteen har blitt gjort kjent med når det gjelder campingplasser? Har statsråden noen eksempler på at det kunne bære galt av sted dersom ikke denne tilstrammingen nå ble foretatt? I den forrige runden av behandlingen av åpningstids loven gikk Kristelig Folkeparti faktisk primært inn for å la butikkene holde åpent på hverdager ved at kommunene selv kunne bestemme åpningstiden. Har Kristelig Folke parti og statsråden forlatt dette standpunktet? Kunne de tenke seg å vurdere den muligheten igjen, for det er faktisk ganske mange som nå har oppdaget at butikkene stenger kl. 21 på hverdager og kl. 18 på lørdager? Det angår jo ikke helgefreden, og dermed burde Kristelig Folke parti kanskje tenke på å fremme sitt primære forslag på nytt. Kanskje de da hadde fått flertall for det.
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Jeg stemte feil!
Trond Helleland (Høyre), 1999-06-08:
Det vi stemte over nå, var lov om kringkasting. Høyre hadde ikke tenkt å stemme mot lov om kringkasting.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-08:
SV har en prinsipiell holdning til politisk reklame i etermedia. Vi er, i likhet med Arbeider partiet, imot at politisk reklame skal bli tillatt i etermedia. Noen forsøker å flagge ytringsfriheten som sjølve grunnen til at reklame for livssyn og politiske budskap bør bli tillatt i etermedia. Men når en ser hvem som har frontet debatten, må en få lov å undres over om det ikke er feil flagg som heises. Det er først og fremst reklamefinansierte kringkastere som har stått i frontlinja, og vi må spekulere på om det ikke er de kommersielle motivene som er de sterke, for det er klart at reklamemarkedet vil øke dersom politisk reklame blir tillatt. Ytringsfrihetens formål er å sikre informasjon og fri meningsdannelse som en bærebjelke i demokratiet. Er det så et angrep på ytringsfriheten når reklame for politiske budskap og livssyn i kringkasting fortsatt kan bli forbudt? Jeg erkjenner at det er delte meninger i jurist- og pressemiljø, men jeg vil bare minne om at ingen vil forby ytringene, vi vil bare ikke at en skal måtte betale for å få ytringene fram. Stiller en så spørsmålet om demokratiet berikes og ytringsfriheten styrkes ved at politisk reklame blir tillatt, er jeg sikker på at mange er enige med oss. Jeg er ganske overbevist om at reklame i etermedia på dette området vil forflate den politiske debatten. Det vil bli fritt fram for politikere som sakte vandrer inn i solnedgangen, mens reklamen ikke sier noe om partiets politikk. Resultatet er forsterking av personfokuseringen og en forenkling av budskapet. «Plakatspråk », kalte Ola T. Lånke det. Grethe Fossum har helt rett når hun sier at etermedia er sterke medier. Det er jo bare å se på hvordan fjernsynsreklame går helt inn hos barn. Og det er en forskjell på reklame i aviser og i radio og TV. I avisene kan jeg velge å bla videre, velge å ikke lese reklame; foran fjernsynet blir jeg sittende i påvente av neste program og slår ikke av om det kommer et reklameinnslag. I avisene har jeg også en sjanse til å ta til motmæle ved et leserinnlegg dersom jeg vil imøtegå budskapet i den politiske reklamen. Redaktørene i bl.a. reklamefinansierte kringkastere har slik omsorg for de små partiene, og har interessante politiske ytringer i sin argumentasjon for å tillate politisk reklame – det har vi hørt. Ja, dersom denne omsorgen er en viktig drivkraft, må vi forvente at de små partiene og de interessante ytringene slipper til i ordinær sendetid. Hvordan en snur og vender på det, vil det å tillate politisk reklame i etermedia favorisere de kapitalsterke og ressurssterke som kan kjøpe seg plass. Det er ikke noe argument det Per Roar Bredvold brukte, at de ressurssterke vinner på alle andre områder likevel. Desto større grunn er det til at de ikke skal bli vinnere i dette spillet også. Forbud mot politisk reklame i kringkastingsselskaper er et politisk spørsmål. Her er SV konsekvent, vi vil ikke være med på å ta et første steg som fører til et uunngåelig neste steg, slik regjeringspartia gjør. Vi stemmer derfor for innstillinga.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-08:
SV mener at det er en sammenheng mellom nødvendigheten av disse endringene som gjøres i åpningstidslova, og det faktum at stortingsflertallet valgte kvadratmeter som grunnlag for unntak fra de generelle åpningstidsbestemmelsene. Der er vi faktisk enig med Senterpartiet. Da vi behandlet saken i fjor, var SV opptatt av å sikre arbeidstakerne i varehandelen en generell rett til arbeidstid innenfor normalarbeidsdagen og dermed vern mot natt- og søndagsarbeid. Vi var også opptatt av at vi skulle ha søndagen som en annerledes dag. Vi var enig i at det var ønskelig å sikre forbrukerne en rimelig mulighet til suppleringshandel utenom normal åpningstid, også på søndagene. SV gikk inn for at unntaksbestemmelsene måtte være ubyråkratiske og lette å forstå. Vi ville derfor ha et omsetningstak som grunnlag for unntak, og det omsetningstaket måtte være på et nivå som utelukker de store varekjedebutikkene fra unntaksbestemmelsene. Og det gjør vi fortsatt. Vi er enig i at den praksis som er etablert på utsalgssteder på flyplasser, skal forankres i lova. Vi vil stemme for § 3 nytt femte ledd, men mot de andre endringene. Det gjør vi nettopp fordi vi vil ha unntaksbestemmelser som er ubyråkratiske og lette å forstå. Vi vil ikke ha en liberalisering, og jeg vil slett ikke bli tatt til inntekt for Høyres syn. Vi kommer overhodet ikke til å stemme for en oppheving av åpningstidslova, men hvis Høyre mener at vår holdning er et skritt i rett retning, kan vi – hvis Høyre gir oss det signalet – veldig gjerne fremme på nytt igjen det forslaget vi hadde i fjor. Ellers kommer vi til å stemme mot forslagene fra Høyre og fra Fremskrittspartiet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-08:
President!
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-08:
Jeg har stor forståelse for det, men både i denne saken og i en annen sak må vi få lov til å komme med en stemmeforklaring, for vi har ikke deltatt i debatten. Jeg vil anmode SV-gruppa om å stemme for forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet, og mot forslagene nr. 3 og 4, fra henholdsvis Fremskrittspartiet og Høyre og Fremskrittspartiet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-08:
I denne saken vil vi følge Kristelig Folkeparti og Senterpartiet og stemme for forslagene nr.   3 og 4 og mot forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-08:
Det jeg har gjort, er å redegjøre for Venstres standpunkt til dette, og det er heldigvis sammenfallende med Regjeringens standpunkt. Det som jeg kan si til dette med prinsipielt eller logisk skille, er at det er spørsmål om hvor man legger nivået for at noe skal fortjene en slik karakteristikk. Og det er jo et poeng at etermediene – både radio og, i hvert fall, lokal-TV – er i den situasjonen at de er underlagt konsesjonsbestemmelser, tillatelse for å kunne drive, i motsetning til aviser og blader. Og det kan i og for seg være et argument for at disse mediene, som er underlagt krav om tillatelse, behandles noe annerledes i denne sammenheng enn aviser og trykte skrift for øvrig. Det er vel også et poeng at utbredelsen av radiotillatelser, særlig når det gjelder lokal-radio, er betydelig mer omfattende enn fjernsyn, og jeg gjentar for så vidt også det poenget at en del av de lokale radiostasjonene nettopp har et livssynsfremmende formål, slik at man sånn sett har et sterkere innslag av argumentasjon iallfall for bestemte livssyn, basert på radiokanalens eget grunnlag.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-08:
Først til en litt nærmest formell side ved saken i dag. Det blir av flere talere sagt at man i dag vedtar et forbud. Formelt sett er vel det i og for seg korrekt, i den forstand at det forbudet man har hatt i en forskrift, er funnet uhjemlet og dermed rettslig utilstrekkelig. Men rent faktisk har situasjonen vært den at vi har hatt forbud mot dette fram til i dag, eller i alle fall fram til høsten 1997. Så rent faktisk er realiteten den at man lemper på et forbud, i den forstand at man avgrenser det i forhold til radio. Dernest kan jeg si at jeg i det alt vesentlige slutter meg til det statsråden har gitt av begrunnelse for Regjeringens standpunkt, med den ene reservasjon at Venstre for sin del gir et klart signal om at vi oppfatter Ytringsfrihetskommisjonen som en kommisjon som skal gi viktige bidrag til debatten omkring ytringsfrihet i Norge – hvordan status er, og hva man oppfatter som viktige spørsmål i den ene og annen retning. Og la meg gjøre det helt klart: Jeg oppfatter at det er klare argumenter innenfor rammen av ytringsfrihet som trekker i begge retninger. Det er argumenter i forhold til ytringsfrihetsspørsmålet som klart trekker i retning av å tillate reklame også i radio og fjernsyn. Vi lar det da strekke seg til radio i denne omgang. Men det er også klart at det er argumenter innenfor samme felt som faktisk taler imot reklame. Når jeg derfor har karakterisert det som et «for tiden-standpunkt », er det fordi vi ønsker å ta Ytringsfrihetskommisjonen veldig alvorlig og for så vidt, i forhold til en rekke enkeltspørsmål, være åpne for å kunne korrigere eller endre standpunkter i lys av det Ytringsfrihetskommisjonen kommer fram til. Men jeg understreket også i mitt innlegg at et fullt mulig resultat av en slik vurdering nettopp ville være at vi kom til å holde fast ved det lovstandpunkt som vi i dag er med på å vedta. Ellers vil jeg til slutt si at jeg tror vi bare skal erkjenne at den teknologiske utvikling er et poeng i denne sammenheng. Den teknologiske utvikling gjør at ting endrer seg og kan stille enkelte spørsmål i et nytt lys. Og helt til slutt: I motsetning til Per Sandberg ville jeg ikke være så lei meg for om vi skulle få en rettssak om disse spørsmålene. Rettssaker om prinsipielle spørsmål knyttet bl.a. til ytringsfrihet er ikke i seg selv å beklage.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-06-08:
Jeg er for det første enig med representanten Foss i at det selvfølgelig må være den form som reklamen får i forbindelse med fjernsyn, som er argumentasjonen for å nekte reklame på fjernsyn – nettopp det forhold at det blir en særlig form når det gjelder den innholdsmessige siden. Når det gjelder dette med det konsesjonsbelagte, føler jeg at representanten Foss trekker mitt argument litt ut av sin sammenheng. Det jeg argumenterte i forhold til var at der i ulike sammenhenger er forskjell på aviser m.m., radio og fjernsyn, og nevnte bl.a. som ett eksempel på det at fjernsynssendinger har vært og er konsesjonsbelagte. Til slutt: Når jeg har sagt at vi har et for tiden-standpunkt, har jeg nettopp henvist til den ytringsfrihetskommisjonen som Per-Kristian Foss mente man burde ta på alvor. Nettopp det å ta en debatt om ytringsfrihet i mange sammenhenger i forlengelsen av den er noe vi vil gjøre seriøst og med åpenhet i forhold til de standpunkter vi har tatt tidligere.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-06-08:
Ja, det er helt riktig at stortingsflertallet for tre år siden etter vedtakene som da ble fattet av Markedsrådet, bad om å få tilbake denne saken og få et opplegg som skulle sørge for at vi fikk et skikkelig og ordentlig grunnlag for et lovforbud mot reklame innenfor kringkastingen, noe som for så vidt Senterpartiet den gangen var veldig sterk tilhenger av. Det var riktignok ikke det som kom tilbake fra Regjeringen, det var bare et forslag om forbud i forhold til TV og ikke i forhold til radio. Men jeg har for så vidt skjønt av den øvrige debatten her at man har litt forskjellig syn innen regjeringspartiene på om dette er en prinsipiell holdning, eller om det er en ikke-prinsipiell holdning, altså en praktisk organisering av hvordan den politiske debatten skal skje. Det ble tidligere sagt fra representanten fra Høyre at man gjør dette for å hindre at en demning brister, men det er jo nettopp Senterpartiet og Kristelig Folkeparti som denne gangen er med og sørger for at denne demningen brister. Hvor lenge har statsråden tenkt at dette forbudet som nå blir innført, og bare vil gjelde TV, vil holde? Hvor lenge blir det til vi opplever at det blir fritt fram for politisk reklame i dette landet?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-06-08:
Jeg registrerer at Høyre tar SV til inntekt for sitt syn om å oppheve loven. Jeg regner med at representanten har lest innstillingen atskillig bedre enn som så. Men hvis representanten fra Høyre synes at SVs alternative forslag til åpningstidslov fra i fjor er bedre enn det som foreligger, er jo det et interessant synspunkt. For øvrig registrerer jeg at Høyre i denne saken til dags dato ikke har argumentert politisk, men kun ut fra teknikk. Og det er jo enkelt å forstå. De fleste undersøkelsene har konkludert med at et flertall i folket – et suverent stort flertall – vil ha søndagen som en annerledes dag. Der er Høyre i utakt med folk som ikke aksepterer Høyres liberalisme. Men teknikken i loven har bl.a. Høyre klart å fokusere slik på at det er blitt stor debatt – også utenfor dette hus – om det som er teknikken i loven, ikke om det som er politikken i loven. Men det var ikke det jeg skulle spørre om. Det jeg registrerer, og som forundrer meg gang på gang, er at Høyre forsvarer deler av næringslivet, det næringslivet som alltid tøyer lover og regler, og som arbeider for å undergrave det lovverket som flertallet har gått inn for. Jeg vet at Høyre er tilhenger av et samfunn som har lover og regler. Hvordan kan Høyre da bruke enkeltbedrifters tøyning av grenser, som igjen går ut over de andre bedriftene, for å legitimere endringene? Har Høyre foretatt noen prinsipiell avklaring av sitt syn på dette, eller er det situasjonsbestemt i denne loven?
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-08:
Jeg er glad for utfallet av komiteens behandling av Regjeringens forslag om reklame for livssyn og politiske budskap. I proposisjonen foreslår Regjeringen et forbud mot reklame for livssyn og politiske budskap i fjernsyn. Bak et slikt forslag ligger en inngående vurdering av flere motstridende hensyn, ikke minst ytringsfriheten og våre politiske og demokratiske prosesser. Dagens reklamedebatt er viktig, fordi reklame for bl.a. politiske partier vil angå nettopp de politiske prosesser, altså spillereglene for partienes og andre politiske organisasjoners kamp og debatt. Forbudet mot politisk reklame for politiske partier er derfor en regulering av virkemidlene for den politiske debatten, uten at selve ytringene dermed blir forbudt. Da bør det være opp til de folkevalgte å avgjøre hvor grensene for slik reklame skal ligge. Når Regjeringen foreslår at forbudet bare skal gjelde fjernsyn, er det fordi vi mener fjernsynet har stor gjennomslagskraft og påvirkningseffekt. Alle vet at reklame har som formål å fange seernes oppmerksomhet for å fremme salg av ulike varer og tjenester. Regjeringen tror ikke slik reklame vil være noen god måte å få politiske budskap og livssynsspørsmål ut til fjernsynsseerne på. Vi mener at fjernsynsreklame for livssyn og politiske budskap vil kunne gi et forenklet og skjevt bilde av kompliserte og til dels personlige spørsmål. Fjernsynsreklame for politiske budskap vil også kunne utvikle en uheldig politisk debattform. Jeg har også merket meg at representanter for reklamebransjen er meget kritiske til fjernsynsreklame for politiske budskap. Regjeringen har også kommet til at begrunnelsen for å forby slik reklame i radio ikke er like sterk som når det gjelder fjernsyn. Radioreklame vil derfor ikke være like betenkelig som tilsvarende reklame i fjernsyn. Da mener vi at hensynet til ytringsfriheten bør veie tyngst. Radioreklame for livssyn og politiske budskap skal også være nøktern og saklig, og må ikke krenke noens politiske eller religiøse overbevisning. I proposisjonen drøftes forholdet til Grunnloven § 100 og Den europeiske menneskerettskonvensjonen artikkel 10 inngående. Regjeringen mener at forslaget er innenfor Grunnlovens rammer, og også innenfor statens skjønnsmessige margin etter Menneskerettskonvensjonen, som nå er gjort til norsk lov. Flere har tatt til orde for at Regjeringen burde ha ventet til Ytringsfrihetskommisjonens innstilling forelå. Situasjonen er imidlertid denne: Vi har et forbud i forskrift som i realiteten ikke kan håndheves. Det er valg til høsten, og det vil kunne ta noe tid, kanskje flere år, før Ytringsfrihetskommisjonens utredning er vurdert og sluttbehandlet. Vi er altså nødt til å få denne loven på plass nå i god tid før valget i 1999. I tillegg har altså stortingsflertallet bedt Regjeringen om å komme tilbake til Stortinget med et forbud mot livssyns- og politisk reklame. Jeg kan derfor ikke se at Regjeringen hadde noen reell mulighet til å vente på Ytringsfrihetskommisjonens arbeid. Jeg går ut fra at flertallet er enig i at det er viktig å få på plass et forbud mot fjernsynsreklame for livssyn og politiske budskap før valgkampen starter.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-08:
Vi har fremmet dette lovforslaget for at det skal holde. Og jeg tror faktisk at det at vi har skilt mellom fjernsyn og radio, gjør dette lovforslaget og loven mer robust enn om vi ikke hadde foretatt et slikt skille. Det er nemlig grunn til å sondre mellom styrken i det som kommer på fjernsyn, og det som kommer i radio. Jeg pleier ikke så ofte å sitere Dagens Næringsliv, men i dag har jeg tatt med lederartikkelen til Kåre Valebrokk, for jeg synes det er spesielt interessant å se hva han skriver for tiden. Og det han skriver om politisk reklame den 3. juni, er bl.a.: «Det er ikke vanskelig å forstå motviljen mot tv-reklame. Enhver som har oppholdt seg i USA i valgkamptider kan bli angrepet av ideologisk forstoppelse og kronisk politikerforakt etter et par kvelder med betalt skittkasting ut av skjermen. » Det er helt opplagt at det er stor forskjell på reklame i fjernsyn og reklame i radio, og jeg tror altså at det lovforslaget vi nå fremmer, er mer robust enn om vi hadde gått inn for et forbud både i radio og TV. Jeg kan innrømme at det ikke er enkelt å argumentere prinsipielt for det skillet, men det er en avveining mellom ulike hensyn. Jeg viser også til Den europeiske menneskerettighetsdomstolen som har lagt til grunn at de audiovisuelle medier ofte har en mye mer umiddelbar og kraftfull effekt enn trykte medier, den såkalte Jersild-dommen fra 1994. Jeg mener det er veldig godt begrunnet, og at dette er en lov – det var spørsmålet – som kommer til å bli stående.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-08:
Når det er snakk om, som Sandberg her gjør, å innskrenke ytringsfriheten, vil jeg si at det er absolutt frihet til å ytre seg i dette landet, men når det gjelder politisk reklame og livssynsreklame, har vi nå fremmet et forbud i lov mot det på TV. Det synes jeg er lett å argumentere for, og som jeg nevnte i stad: Den erfaringen man har f.eks. fra USA med politisk reklame, skulle tilsi at vi vil forhindre at vi skal få slike tilstander i Norge, også av hensyn til demokrati og til den politiske debatten. Det at det er dyrt, og at en således stenger ute en del fra å delta i den type aktivitet, er én side ved det. En annen side – og det er kanskje den viktigste – er at dette er en form som er svært sterk, og som er kjapp i den forstand at de politiske debattene vil kunne få en slagside som vi ikke ønsker. Så tar Sandberg opp spørsmålet om lokal-TV. Fremskrittspartiet ønsker absolutt full frihet for fjernsynsreklame, skjønner jeg. Og det er jeg altså ikke enig i. Jeg ser at man kan drøfte forholdet mellom lokalradio og lokal-TV, men der er det de samme momentene som kommer inn, nemlig at fjernsynsbildet – det audiovisuelle virkemiddel – er mye sterkere enn det som er på radio, nemlig lyd. Og derfor har vi også sagt at lokal-TV ikke skal få anledning til å drive politisk reklame.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-08:
Jeg lyttet med interesse til Foss’ utgangspunkt, som jeg forstår var basert på hvilken verdimessig forankring vi har lagt til grunn for denne holdningen. Og han raljerte – selvfølgelig, holdt jeg på å si – med at pris skulle ha noe med verdier å gjøre i det hele tatt. For mange av oss er det slik at det å ha stort sett likeverdige muligheter til å komme til orde, er en verdi – en demokratisk verdi. Det er også slik, synes jeg, at når man skal ha regler – og det skal man, og jeg går ut fra at Per-Kristian Foss også mener at noen regler må vi ha – for dette med å formidle budskap, er det viktig for meg at vi i et demokrati kan si at vi ikke ønsker politisk reklame på TV i den formen som vi har sett politisk reklame på TV, og som jeg tror vil ligge i en slik mulighet. Så jeg var litt skuffet over at Per-Kristian Foss ikke utdypet hva som var Høyres verdimessige forankring for å si ja til absolutt all reklame også på TV. Når det gjelder Allmennkringkastingsrådets leders syn, er det slik at her er det avveining mellom ulike hensyn og ulike interesser, og det sa jeg også i mitt innlegg. Når det gjelder spørsmålet om reklame i radio, har vi faktisk sett at der vil spørsmål knyttet til ytringsfrihet komme i en slik posisjon at vi går inn for at man åpner for reklame i radio. Men det er jo ut fra en avveining og ut fra ulike hensyn, og ikke et krystallklart, prinsipielt standpunkt. Og slik mener jeg politiske prosesser svært ofte vil være. Når det gjelder Venstres holdning, må representanten fra Venstre sjøl få redegjøre for det. Jeg synes ikke det er naturlig for meg å gå inn på hva Venstres representant mente med sitt innlegg. Men jeg kan konstatere at Regjeringen står samlet bak det vi nå ber om tilslutning til, nemlig forbud mot reklame i TV for politiske partier og livssyn, og så åpner vi altså for det på radio, lokalradio, og da blir det P4 foreløpig.
Anne Enger (Senterpartiet), 1999-06-08:
Når det gjelder spørsmålet om prinsipp, har jeg i mitt innlegg og etterpå – dette er den fjerde replikken – sagt at det er en avveining mellom ulike hensyn. Derfor kan man ikke si at det er et krystallklart prinsipp. Men det er et forsøk på å finne en løsning som er håndterbar, som jeg mener er velbegrunnet, og som er en avveining mellom ulike viktige prinsipper. Jeg er helt enig med Lånke i at det kan være en fare for forflatning av den politiske debatten. Det er et hovedargument for at man ikke ønsker dette på TV, for det er enda sterkere der enn i radio. Jeg vil også si at hvis man ser en utvikling i retning av at radioreklame eventuelt vil føre til en forflatning av den politiske debatten, og at vi får utslag som vi ikke liker, må vi jo kunne se på det igjen. Det er i et svar fra meg til komiteen gitt uttrykk for at man kan se på forskrift i kringkastingsloven til hvordan dette kan utformes. Det er vi selvfølgelig åpne for. Hvis vi mener at dette var et feilgrep, må vi jo kunne endre loven igjen, om det er behov for det. Det er jeg helt åpen for å vurdere. Hvis det skulle være behov for å gjeninnføre et forbud mot reklame i radio, er det vel opp til denne sal å gjøre det når man måtte ønske det. Når det gjelder dette «robust »-begrepet, er jeg enig i at det begrepet er mye brukt. Når jeg bruker det sånn, er det rett og slett fordi jeg tror presset mot å ha et forbud mot politisk reklame og livssynsreklame både i TV og radio, ville bli så stort at det ville være vanskeligere å holde det enn om vi gjør som vi gjør nå. Så vil tiden vise om jeg tar feil. Jeg tror ikke jeg tar feil. Jeg tror at dette er en lov som vil bli stående.