Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2014-02-13:
Denne interpellasjonens tema, vold utført av psykisk syke mennesker, ofte mot andre svake grupper, vekker sterke følelser hos de fleste av oss – og sorg, smerte og kanskje også sjølbebreidelse hos dem som på ulikt vis blir rammet. Først og fremst er det viktig å understreke at psykisk sykdom i seg sjøl utgjør en nokså moderat risiko for voldsbruk. Det viser all forskning. Svært mange mennesker kommer i løpet av livet i kontakt med psykisk syke mennesker eller får sjøl en psykisk lidelse. De aller fleste psykisk syke er ikke farligere enn de fleste friske. Det må være et viktig utgangspunkt for denne interpellasjonsdebatten, som både interpellanten og statsråden også nevnte. Men når ulykken rammer, når personer blir drept eller skadet av mennesker som er syke, leiter vi etter forklaringer: Kunne vi ha hindret dette? Kan vi lære av det som gikk galt, slik at det ikke skjer igjen? Interpellanten setter søkelys på hvordan spesielt sårbare mennesker – barn, unge, eldre eller folk som sjøl er psykisk syke – sannsynligvis er mer utsatt for denne type vold enn andre. Det tegner et mer komplekst bilde og gjør det enda viktigere å adressere tydelig de problemene vi diskuterer i dag. Sammenhengen mellom psykisk sykdom og vold i hjemmet er relativt godt kjent. Nyere studier om temaet favner et bredt spekter av psykiske helsetilstander. Oversikten viser at risikoen for å bli utsatt for f.eks. partnervold er langt høyere hos kvinner med depresjon og angstlidelser enn hos kvinner uten psykiske plager. Vi veit også at mange eldre blir utsatt for vold av sine psykisk syke voksne barn, og vi har også opplevd at barn har blitt drept av voksne omsorgspersoner eller av andre voksne de hadde tillit til. Det er uten tvil en stor utfordring å identifisere personer som kan være til fare for andre, særlig når vi har å gjøre med pasienter uten en kjent voldsbakgrunn. Ofte har det vist seg at det kan være forhold i samspillet mellom pasient og omgivelser som gjør at enkelte personer kan handle voldelig i gitte situasjoner. Bruk av rusmidler kan forsterke denne sannsynligheten. Derfor må vi arbeide målbevisst med å identifisere risikosituasjonene som kan utløse aggresjon og vold. Et realistisk bilde kan bidra til at det blir gitt tilpasset hjelp og behandling så tidlig som mulig, og at man gjennom dette kan unngå å sette i verk unødvendige tiltak for personer med lav risiko, og også forhindre at man overser personer med høy risiko. For å sikre kvaliteten på pasientvurderingene kreves det god kunnskap og tilgang til gode diagnoseverktøy. Distriktspsykiatriske sentre, poliklinikker, spesialistsykehus og avtalespesialister må kunne vurdere risikosituasjoner, både under pasientens opphold og ved innleggelses- og utskrivingsfasen. Det er også svært viktig at ulike institusjoner samarbeider godt for å ivareta psykisk syke mennesker. Ofte er politiet en viktig instans, og politimesteren i Troms, Ole B. Sæverud, uttalte nylig at politiet kan bli mye bedre på å formidle informasjon til helsevesenet om alvorlig psykisk syke man kommer i kontakt med. Det samme vil gjelde for andre samfunnsinstitusjoner. En viktig konklusjon er at det er helt nødvendig med tidlig innsats i hjelpeapparatet, slik at man kan hindre at mennesker utvikler tunge psykiske lidelser. Det at man kan få et lavterskeltilbud i kommunen der man bor, ved et begynnende psykisk problem eller et rusproblem, vil i mange tilfeller være den viktigste hjelpen man kan få. Og så må vi inn og hjelpe mennesker i en tidlig livsfase, allerede i barne- og ungdomstida. Derfor er det så viktig at regjeringa har mer fokus på kommunale helsetjenester innen psykiatri enn det man har kommunisert så langt. Dersom man styrker den kommunale psykiatritjenesten, kommer man kan hende lenger enn å legge inn et bastant krav om at det skal brukes mer midler på psykiatri enn på somatikk i spesialisthelsetjenesten. Kanskje det kan føre til at folk får hjelp på et så tidlig stadium at sykehusinnleggelse ikke blir nødvendig, og at man da i tillegg frigjør behandlingsressurser i sykehusene og i spesialisthelsetjenesten til de aller sykeste, som virkelig trenger det.