Inge Lønning (Høyre), 2007-05-08:
Det er tankevekkende – kanskje er det til og med noe som ligner på et paradoks – at når Stortinget inviterer Regjeringen til å diskutere hvordan man kan dempe interessen for de materielle verdier, så er det finansministeren, av alle, som svarer på vegne av Regjeringen. Men det er vel, hvis det er et paradoks, ganske treffende for det som er utfordringen i dagens Norge, og som interpellanten har ønsket å reise en debatt om. Norge er et av verdens rikeste land, sier vi mange ganger om dagen, både i denne sal og i de fleste andre rom i dette land. Alternativt sier vi at Norge er verdens rikeste land. Det er statistisk sett riktig. Hva enten man regner nasjonal formue pr. hode, eller man regner nasjonal inntekt pr. hode, så kommer Norge på toppen av enhver tenkelig statistikk. Men det vi nesten aldri kommenterer eller diskuterer, er det langt mer interessante faktum at blant alle rike land i dagens verden, er Norge uten sammenligning det mest nyrike – det vil si det land som har brukt kortest tid på å tilbakelegge distansen fra et samfunn preget av knapphet på materielle goder til et samfunn preget av overflod på materielle goder. Nå er det en gammel erfaring at nyrike mennesker sjelden er til å være i hus med, simpelthen fordi suksess har en eventyrlig trang til å gå til hodet på folk, og i hodet tar det vekk gangsynet: evnen til å se forskjell på stort og smått, viktig og uviktig. Det som vel egentlig er overflodens forbannelse – om man skal bruke et så sterkt ord – er at den har en merkelig dragsugseffekt i retning av å gjøre våre begreper endimensjonale. Vi har gjort den erfaring, kanskje som de første generasjoner i norgeshistorien, at det er utrolig fascinerende hvor mye man kan kjøpe for penger når man bare har nok av dem. Så faller vi for fristelsen til å tro at da må alt i denne verden kunne kjøpes for penger. Da må alle verdier kunne kvantifiseres i kroner og øre. Problemet med det er at mennesket selv ikke er endimensjonalt, og aldri kommer til å bli endimensjonalt – heldigvis. Alle mennesker høster før eller siden den erfaring at det finnes fundamentale verdier i denne verden som ikke kan kjøpes, verken via offentlige budsjetter eller via den enkeltes lommebok, om den er aldri så full – simpelthen fordi de basale menneskelige erfaringsverdiene ikke kan kjøpes. Allerede Garborg visste ganske mye om det og skrev et særdeles inntrykksfullt dikt, hvor han bl.a. minner om at man kan saktens kjøpe seg en praktfull ny seng med tilhørende nytt sengetøy, men ingen kan kjøpe seg nattesøvn. Problemstillingen er at de ikke målbare verdiene, de ikke kvantifiserbare verdiene, de som ikke kan kjøpes for penger, innbiller vi oss ofte vedlikeholder seg selv. Ingen i dagens Norge tenker den tanke at husene våre eller bilene våre vedlikeholder seg selv. Vi er villige til å gjøre hva som helst for å ta vare på de materielle verdiene og hindre at de forringes. Men vi tror pussig nok at de immaterielle verdiene vedlikeholder seg selv. Det gjør de ikke. Det var et ganske tankevekkende innslag på Dagsrevyen i går kveld fra Israel, hvor man viste bilder av en motorsyklist som ble klemt mellom to store kjøretøyer midt i et veikryss og ble liggende død. Bilene fortsatte i et kvarter etterpå å kjøre forbi uten at noen stanset, og uten at noen i det hele tatt kom på den tanken at her er det kanskje behov for en innsats fra noen. Det er en påminnelse om en klassisk gammel historie, bare at den gangen dreide det seg om fotgjengere og ikke om kjøretøy – om mannen som kom ut for røvere og ble liggende forslått og blodig i veikanten, og så gikk man forbi. Det er vel egentlig livskvalitetsproblemets utfordring.