Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
I stortingsmeldingen om Svalbard er det foretatt en helhetlig vurdering av norsk svalbardpolitikk, og det er redegjort for de mål, prioriteringer og virkemidler som gjelder spesielt for Svalbard. Siden forrige stortingsmelding om Svalbard ble behandlet for nesten 15 år siden, har det vært gjennomgående bred politisk enighet om hovedlinjene og prioriteringene i norsk svalbardpolitikk, slik det også var før 1985. Målene for norsk svalbardpolitikk har ligget fast i lang tid, og dette har vært en stabiliserende faktor og bidratt til en fredelig utvikling i området. Grunnlaget for forvaltningen av Svalbard er Norges fulle og uinnskrenkede suverenitet på øygruppen. Dette er slått fast i Svalbardtraktaten og bekreftet gjennom snart 75 års myndighetsutøvelse. Men Norge har ikke bare rett til å utøve myndighet innenfor de rammene traktaten setter, vi har også en plikt til å håndheve suvereniteten på en korrekt og troverdig måte. Det har over de siste ti år funnet sted store endringer i de ytre rammebetingelser, også for norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Svalbards strategiske betydning er imidlertid ikke blitt mindre enn før. Som også påpekt både i meldingen og i komiteens innstilling er denne snarere blitt av en annen karakter. Svalbard står foran flere utfordringer, og det er flere av Regjeringens medlemmer som har ansvar for norsk svalbardpolitikk. Dette gjelder foruten meg selv, særlig utenriksministeren, miljøvernministeren, nærings- og handelsministeren og kirke-, utdannings- og forskningsministeren. Siden forrige stortingsmelding om Svalbard ble behandlet i Stortinget, har det skjedd omfattende endringer på Svalbard. Det har vært en rask vekst i de norske bosettingene, det har vært omfattende privatisering og differensiering i det lokale næringslivet, og det er økende internasjonalt nærvær på øygruppen. Langt flere aktører og interesser gjør seg gjeldende på Svalbard enn for bare ti år siden. Longyearbyen har utviklet seg til et sted med større mangfold av virksomheter. Tidligere var Longyearbyen et ensidig industristed med kulldrift som eneste næringsvei. I dag har samfunnet tre ben å stå på: Kulldrift, reiseliv samt forskning og høyere utdanning. En av de viktigste sakene Regjeringen fremmet i Svalbard-meldingen, er innføring av lokaldemokrati i Longyearbyen. Det er i meldingen lagt vekt på at Longyearbyens innbyggere skal få innflytelse over og ansvar for lokalsamfunnets utvikling. Men ved innføring av lokaldemokrati må det tas hensyn til de utenrikspolitiske forhold og statens særlige behov for kontroll med utviklingen på øygruppen, bl.a. av hensyn til de høye miljømål som er satt for Svalbard. De samfunnsmessige særtrekkene ved Longyearbyen er også av betydning. Samlet sett gir dette et annet rammeverk for utvikling av lokaldemokrati i Longyearbyen enn på fastlandet. Dette er fulgt opp i komiteens innstilling. Det er enighet om at det skal innføres lokaldemokrati ved at det etableres et Longyearbyen lokalstyre som i hovedsak får oppgaver som på fastlandet er kommunale. Komiteen har også sluttet seg til at Longyearbyen lokalstyre overtar som eier av Svalbard Samfunnsdrift så snart det er mulig. Regjeringen vil arbeide for at innføring av lokaldemokrati kan skje ved årsskiftet 2001-2002. Miljøvern har fått stadig større betydning i norsk svalbardpolitikk gjennom de siste 25 år. En av hovedutfordringene som norsk svalbardpolitikk står overfor, er å styrke vernet av Svalbards unike naturmiljø og kulturminner. Det er i stortingsmeldingen sagt at målet om bevaring av Svalbards særegne villmarksnatur ligger til grunn for miljøvernpolitikken. Svalbard skal fremstå som en av verdens best bevarte villmarksområder. Miljøhensyn skal veie tyngst ved konflikt mellom miljømålene og andre interesser. All næringsvirksomhet, ressursutnytting, forskning og undervisning skal skje innenfor de rammer som hensynet til bevaring av Svalbards naturmiljø og kulturminner setter. Jeg er glad for at komiteens flertall støtter målet om å opprettholde omfanget av villmarkspregede områder på Svalbard. Det er i stortingsmeldingen også redegjort for arbeidet med å legge frem en verneplan som vektlegger vern av biologisk rike landområder, og som sammen med eksisterende verneområder omfatter et representativt tverrsnitt av Svalbards natur- og kulturmiljø. Jeg har merket meg at komiteen understreker at de villmarkspregede områdene skal kunne brukes og oppleves, men på en slik måte at bruk og ferdsel ikke reduserer områdenes omfang eller kvalitet på sikt. Det er det ikke vanskelig å være enig i. Kullgruvedriften er inne i en avgjørende fase. Store Norske Spitsbergen Kulkompani har startet prøvedrift i Svea Nord, og selskapet har lagt opp til en forsering av driften i forhold til tidligere fremdriftsplan. I revidert nasjonalbudsjett i år er det derfor foreslått bevilget ytterligere midler til investering i prøvestollen. Samtidig er det foreslått at produksjonstaket på 400 000 tonn kull pr. år oppheves, slik at selskapet kan øke kullproduksjonen. På bakgrunn av den forserte fremdriften mener Store Norske nå at selskapet kan ta stilling til spørsmålet om permanent drift i Svea Nord allerede til høsten. Store Norskes planer for kullgruvedriften på Svalbard har endret seg raskt det siste året, og til dels har de endrede planene også kommet brått på departementet. Regjeringen vil i fremtiden følge nøye med på Store Norskes virksomhet, og det legges vekt på at den videre fremdrift i Svea Nord skjer i nær dialog mellom Store Norske og Regjeringen. For øvrig registrerer jeg med glede at komiteens flertall viser til at Store Norske har vært et viktig virkemiddel i norsk svalbardpolitikk helt siden starten i 1916, og at man ved vurderingen av Store Norskes fremtidige virksomhet må foreta en helhetlig vurdering av kullgruvedriften som virkemiddel i norsk svalbardpolitikk. Det har vært en betydelig vekst i forsknings- og utdanningsvirksomheten på øygruppen i løpet av de siste ti år. Svalbard er det lettest tilgjengelige høyarktiske området i verden, og øygruppen er blitt sentral for både den nasjonale og den internasjonale forskningen i Arktis. Forskningsvirksomheten er med på å gi norske vitenskapelige miljøer tilgang til internasjonale nettverk. Samtidig bidrar den til å fremskaffe det kunnskapsmessige grunnlaget for utøvelse av norsk forvaltning på øygruppen og i havområdene omkring. Det har i de senere årene vært en omfattende utbygging av forskningsstasjoner og annen infrastruktur for forskning og utdanning. Jeg vil særlig peke på satsingen i Ny-Ålesund. Stedet har etablert seg som en internasjonal forsknings- og miljøovervåkingsstasjon, og har status som Large Scale Facility under EUs forskningsprogram. Videre vil jeg fremheve etableringen av universitetsstudiene på Svalbard, som fikk sine første studenter på plass i 1993. Det har også vært satset på romrelatert virksomhet. Det internasjonale forskningsmiljøet har investert i to radarer ved Longyearbyen, og det er bygd oppskytingsbaser for sonderaketter i Ny-Ålesund og jordstasjon for satellitter ved Longyearbyen. Norge har deltatt med store bevilgninger til disse anleggene. Komiteen peker på vekstpotensialet i denne virksomheten. Den understreker samtidig betydningen av at det føres effektiv og troverdig kontroll med at driften av jordstasjonene skjer i samsvar med Svalbardtraktaten. Jeg kan forsikre at Regjeringen legger stor vekt på at dette skjer. Jeg har også lyst til å bemerke til representanten Sponheim, at Sysselmannen har, etter forskrift av juni i fjor, kontrollmyndigheten med dette, og at Regjeringen selvfølgelig også løpende vil vurdere det, og eventuelt fremme forslag for Stortinget i den grad det er behov for styrking av den kontrollen. Siden forrige stortingsmelding om Svalbard har det skjedd en desentralisering av ansvar og myndighet innenfor de ulike offentlige sektorer. Det har også vært en betydelig vekst i privat virksomhet på Svalbard. Komiteen peker på at dette har redusert de politiske myndigheters muligheter til å drive en helhetlig styring av utviklingen på områder av nasjonal interesse. Regjeringen vil på denne bakgrunn se på hvordan Polarutvalgets koordinerende rolle kan styrkes, slik komiteen ber om, og også vurdere om Polarutvalget bør få et større budsjettansvar for den totale statlige virksomheten på øygruppen. Avslutningsvis vil jeg peke på at de omfattende endringene som har funnet sted på Svalbard siden fremleggelsen av forrige generelle stortingsmelding, viser betydningen av å ha en overordnet svalbardpolitikk med tilstrekkelig fleksibilitet og robusthet. Svalbard er viktig for Norge. Jeg viser til det jeg har sagt både om Svalbards naturmiljø og øygruppens unike kvaliteter for forskning. På Svalbard er det også en norsk befolkning som har krav på myndighetenes oppmerksomhet, på linje med alle andre innbyggere i Norge, selv om det fra både Regjeringens side og fra komiteflertallets side er lagt vekt på at det ikke betyr at Svalbard skal utvikle seg til et såkalt livsløpssamfunn. Våre samlede nasjonale interesser på Svalbard ivaretas best gjennom å videreføre en aktiv politikk forankret i langsiktige, overordnede mål.