Svein Ludvigsen (Høyre), 2000-06-06:
Svalbard står overfor en større utfordring enn noensinne siden ishavsskipper Søren Zachariassen fra Tromsø tok med seg kull fra Bohemanneset i 1899. Kullene fant han så tidlig som i 1862, synlig i dagen. Nå er gruvedriften snart slutt, fjellene er tømt, og snart stenger den siste gruva i Longyearbyen. Derfor er det på sin plass at Stortinget nå drøfter de overordnede målene for den fremtidige svalbardpolitikken. Mest sentralt må vi derfor sette norsk suverenitetshåndhevelse. Norge må føre en helhetlig politikk basert på en konsekvent og fast håndhevelse av suvereniteten. Hvis vi slurver med dette, kan vi fort sette våre interesser i fare. Svalbardtraktaten gir Norge både forpliktelser og rettigheter. Miljø, næringsvirksomhet og bosetning er sentrale elementer som må balanseres innenfor en helhetlig svalbardpolitikk. Balansen mellom et trivelig bomiljø med friluftsliv og en svært sårbar arktisk flora og fauna må finne sin løsning. Fiskeriressursene i Svalbardsonen og den norske bærekraftige ressursforvaltningen i nord er også et aspekt knyttet til svalbardpolitikken og suvereniteten. Et element i å opprettholde suvereniteten er en norsk helårig bosetning i et tilnærmet fullverdig familiesamfunn på Svalbard. Et annet er at det drives en økonomisk noenlunde lønnsom basisnæring som sikrer helårig bosetning og en infrastruktur som andre aktiviteter kan nyttiggjøre seg. Denne basisnæringen kan etter min mening ikke være noe annet enn kulldrift, og det betyr at Svea Nord vil spille en sentral rolle i årene som kommer. På sikt ser ikke jeg annet enn at Sentralfeltet må åpnes med utbygging av den nødvendige infrastruktur. Uten kulldriften er jeg redd overføringene til Svalbard vil stige, og ikke minske. På sikt er det neppe realistisk at forskning, utdanning og reiseliv alene skal kunne ha bærekraft for helårig bosetning i et familiesamfunn. Til gjengjeld må Store Norske få adgang til å tilpasse seg en mer bedriftsøkonomisk lønnsom drift. Det betyr at utvinning av kull i en mengde som bedriften finner nødvendig i forhold til marked og lønnsomhet, må tillates, og at det kan skje innenfor forsvarlige rammer for miljøet. Dette må også legges til grunn for Regjeringens og Stortingets endelige beslutning om Store Norskes videre virksomhet på Svalbard. Ny-Ålesund og Longyearbyen har utviklet seg svært positivt som nasjonale og internasjonale senter for relevant forskning og utdanning. Samarbeidet mellom våre fire universitet må videreføres, og vi bør bestrebe oss på å invitere til internasjonale samarbeidsløsninger som kan initiere ny aktivitet og forsterke den allerede etablerte. På den annen side vil studenter og forskere være gjestearbeidere på Svalbard, og vil ikke kunne tilføre samfunnet kontinuitet og stabilitet slik kulldriften gjør. Reiselivet har vist seg som en svært suksessfull næring. Den opererer i et spennende, men sårbart miljø, og det stiller store krav både til myndighetene og brukerne. På den annen side bør deler av Svalbard forbli åpne både for lokalbefolkningens friluftsliv og reiselivets behov, og jeg ser ikke at det er behov for ytterligere tilstramninger av nevneverdig karakter. Det må ikke bli slik at man enten må være forsker eller ansatt hos Sysselmannen for å komme seg utenfor tettbebyggelsen i Longyearbyen, Barentsburg eller Svea. Et av de sterkeste incentivene for å bo på Svalbard er jo nettopp naturen. Myndighetene må derfor opptre i miljøvernsaker på en måte som lokalbefolkningen og reiselivet har forståelse for. Begge har vist seg ansvarlige i så måte, og begge er interessert i å ta vare på Svalbards sårbare natur. Så her har myndighetene sterke medspillere. Longyearbyen har en historie som «company-town», og senere har Sysselmannen hatt en overordnet myndighet som knapt kan forenes med dagens Svalbard-samfunn eller vårt generelle ønske om demokratisk innflytelse i lokalsamfunnet. Endringene fra den gang Svalbard var et lukket samfunn når isen stengte Adventfjorden, til nå å ha opptil flere fly hvert døgn, må også få konsekvenser for hvordan lokalsamfunnet organiseres. Fast bosetning krever naturlig nok annen innflytelse enn det som ble krevd da kullarbeiderne overvintret, mens familien ventet på fastlandet. Lokalbefolkningen må derfor få et mer omfattende ansvar for å styre seg selv tilnærmet som en kommune, dog innenfor de begrensninger som Svalbardtraktaten nødvendiggjør. For eksempel må det lokale selvstyret som skal etableres, snarest mulig overta ansvaret for grunnskolen og den videregående skolen. I innstillingen varsler Høyre at vi mener årsskiftet 2005–2006 må være det seneste tidspunktet. I det hele tatt ønsker Høyre velkommen en styringsmodell for Longyearbyensom gir befolkningen større mulighet til innflytelse i lokalsamfunnet. Og jeg understreker til slutt at det er nødvendig, mer enn kanskje noe annet sted i kongeriket, at man har et konstruktivt og givende samarbeid mellom befolkningen, næringslivet og de offentlige myndigheter på Svalbard. Men det må gå an å få det til ved at man lar folk få større innflytelse over sin hverdag.