trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2001-01-30:
Hvis jeg hørte riktig, sa statsråden at hun skulle ta denne debatten med det alvoret den fortjener. Jeg håper da virkelig at man legger seg på sinne det som er sagt av Stortinget i denne saken, også fra mindretallets side. I innlegget sitt sa statsråden at hun ville legge objektiv kunnskap til grunn for å kunne dempe konfliktnivået som man vet er der ute. Da er mitt spørsmål: Hva er det statsråden egentlig tenker på? For det vi har opplevd til nå når det gjelder informasjon og forebyggende tiltak, er en del praktiske tiltak, som har vært bra, som ulvegjerding i Østfold og også bytte av beiter i Hedmark, men departementet bruker også utrolig mange penger på å kjøre fram en fotoutstilling om ulv, som er veldig pen, men som slett ikke gir fakta eller objektiv kunnskap, og man bruker også TV-filmer. Da er mitt spørsmål: Kunne man ikke fordele disse millionene man nå bruker sentralt, på de kommunene som virkelig har problemer, og som vet hvordan de skal sette inn forebyggende tiltak og oppgradere kunnskapen blant folk? Vi er også veldig opptatt av dette med felling. For når man går til det skritt å skulle avskyte to ulveflokker utenfor kjerneområdet, stiller vi spørsmål nede hos oss, som er innenfor kjerneområdet, om grunnlaget for fellingen, og hva man legger i dette med «truende» og «skadedyr», for det blir ytterst viktig for oss. Slik jeg ser det, vil det stadig komme ulv både i Rendalen og i Stor-Elvdal, for jeg tror ikke ulven skjønner at den ikke kan gå fra Sverige over til Norge. Det vil stadig komme dyr der, og det vil stadig måtte avskytes dyr for å avdempe dette forholdet. Det kan for så vidt aksepteres, men da må vi også vite hva som kan legges til grunn for et uttak av ulv som er truende eller som er skadedyr hos oss. For slik det har vært til nå, har det slett ikke vært lett å kunne ta ut skadeulv. Vi kjenner hybridulvenes opptreden, og vi vet hvor problematisk det var i det hele tatt å få fram at man trodde det kunne være hybrider. Det var langt fra lett å få aksept for det i departementet eller i direktoratet. Det er slike problemstillinger vi er opptatt av. Og en annen ting: Jeg tror kanskje at konflikten ville dempes hvis man bare kunne innføre lisensjakt. Sverige er på vei til å innføre det, og det er mange andre som har det. I forbindelse med gaupekonflikten merket vi med en gang at da man innførte kvotejakt på gaupe, så ble konflikten straks redusert. Derfor ber jeg om at man også ser på dette med lisensjakt i forbindelse med ulv.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Rovdyrproblematikken, og det gjelder spesielt ulv, har blitt en veldig vanskelig sak for de fylkene og kommunene som har rovdyrene i sitt nærområde. Det er jo ikke rart, for det er de som føler problemene på kroppen. Og jeg må bare si at i Østfold er problemene store. Det tror jeg først og fremst beror på at folketettheten er så stor i et arealmessig lite fylke. Da blir det vanskelig å unngå konflikter mellom rovdyrene – ulven i dette tilfellet – og de som bor der. Ukentlig er det også oppslag i avisene om tragedier, og mange sier at de har sluttet å gå tur i skogen, de har sluttet å plukke bær, og de bruker ikke skogen slik som de gjorde før. Da blir det heller ikke lett å si at dette er bare hysteri og må dysses ned. Derfor er det bra at det nå blir vedtatt at Stortinget på ny skal få seg forelagt en rovdyrmelding, og at problemene på nytt skal bli belyst. Men jeg mener at det burde være mulig å få denne fram til Stortinget lenge før 2003. Vi har mye erfaring så langt, og det er ingen grunn til at dette skal pine og plage dem som er mest berørt, i enda mange år. Det heter også i Innst. S. nr. 113 at det skal skje et raskere uttak av rovdyrene. Men det jeg er veldig skuffet over, er at det skal skje kun utenfor de forvaltningsområdene som man har pekt ut i dag. Det betyr at vi som er i de forvaltningsområdene, ikke vil oppleve noen bedring. Når det gjelder om ulv skal kunne tas ut og defineres som skadedyr, har jeg lyst til å spørre miljøvernministeren: Anser man en ulv som spiser en hund i nærheten av hjemmet, for å være et skadedyr eller ikke? Skal vi unngå den frykt og reduserte livskvalitet som finnes der ulven lusker rundt hushjørnet, må det være mulig å definere de nærgående dyrene som dyr med en unormal atferd og som skadedyr, og at de dermed kan tas ut. Saksordfører mente at det må være en byrdefordeling når det gjelder rovdyrene våre. Det er ikke slik det føles i dag. I dag føles det som om noen skal belastes med dette, mens andre slipper fri. Jeg vil også stemme for flere av de mindretallsforslagene som er fremmet i de fire innstillingene.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-01-30:
Behandlingen av rovdyrpolitikken her i dag kan best betegnes som ett skritt fram og to tilbake. Blant annet er det bare å konstatere at flertallet for dagens rovviltforvaltning er utvidet med partiet Høyre her på Stortinget ved de konklusjoner som gis, og de felles forslag som fremmes. Senterpartiet har alltid sagt at vi bør ha en konsekvensanalyse i forkant av de disponeringer som gjøres i rovdyrforvaltningen, det sa vi også når det gjaldt kjerneområder, men ble nedstemt – og igjen blir vi nedstemt. Konsekvensanalysen må jo være gjort i forkant. Hvis vi skal ha en erfaringsanalyse, så blir det en form for evaluering som er bygd på erfaringer som kan være svært dyrekjøpte. Så snakkes det om forebyggende og avbøtende tiltak, gjeting bl.a. Noen steder kan det være en brukbar løsning, andre steder er det helt forkastelig. Når det gjelder flytting av sau, for den del flytting av alle beitende husdyr i og med at ulven i Østerdalen også har jaget storfeflokker, så flytter rovdyrene etter. Om det er i kjerneområder eller soner, så vil ulven eller de andre rovdyrene flytte etter når byttedyrene er borte eller sterkt desimert. Fra såkalt forvaltningsekspertisehold har vi hørt at rovdyr som ulv ikke skal kunne gå over eller under gjerder, ikke skal kunne svømme over elver eller vann, og heller ikke gå over broer. Men én egenskap må de visstnok ha: Disse rovdyrene kan lese stortingsvedtak, administrative forordninger og kart. Det er i hvert fall det eneste momentet som kan gjøre vedtak om kjerneområder eller soner i noen grad realistisk, i hvert fall i forhold til at rovdyrene skal holde seg der, for ellers kjenner de ingen grenser i denne sammenhengen. Så til ny rovdyrmelding. Det er en skuffelse at den ikke kommer før i 2003. Det var en selvfølge i den forrige rovdyrmeldingen, som ble behandlet i 1997, at det skulle foretas en evaluering og en oppfølging med eventuelt en ny melding. Det er ikke vunnet noen seier når man sier at man skal ha en ny rovdyrmelding innen utgangen av 2003. Dessuten deler jeg bekymringen til representanten Nakkim, som sier at det her ligger inne mange forutsetninger, bl.a. at hovedlinjene i dagens rovdyrpolitikk skal ligge til grunn – men hva kommer ut av dette? Vi bør ha en debatt om Bern-konvensjonens realiteter. Definisjonen på biologisk mangfold, hva er det i denne sal? Blant annet bør det vel være slik at miljøpolitikken inkluderer mennesket og menneskelig aktivitet. Av og til ser det ut til at det ikke er tilfellet. Jeg kan bare konstatere at med flertallsinnstillingen her i dag skal disse konfliktene som pågår, med pine og plage for dyr og mennesker, fortsette til i hvert fall 2004, da man kan forvente vedtak og eventuelle endringer.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-01-30:
Jeg vedstår meg at jeg sa at dette er ett skritt fram og to tilbake når det gjelder rovdyrforvaltningen, og jeg mener at det virkelig er et tilbakeskritt når det gjelder synet på folkestyret. Det er et historisk tilbakeskritt hvis en ser på hvordan flertallet i Stortinget ser på sin rolle og på sitt ansvar. Når det gjelder forvaltningsplanene, bestandsbeskrivelser og vedtak i den forbindelse, sier flertallet at «denne type forvaltningsplaner krever en kompetanse som Stortinget ikke i tilstrekkelig grad har. Dette gjelder både i forhold til nivået for levedyktig bestand av ulv i Norge, vurderingen av forvaltningsmodeller og oppfølgingen av disse». Dette er ikke minst fraskrivelse av ansvar! Jeg mener også at det er en uthuling i forhold til hva slags folkestyre vi skal ha. Det ble sagt her at lokale synspunkt ikke var tatt hensyn til, og at demokratiet ikke hadde fungert ordentlig i denne saken. Det fungerer da heller ikke ordentlig i forhold til hva vi bør ta tak i, og hva slags vedtak vi bør gjøre her. Man legger altså dette i hendene på byråkrater og eksperter – såkalte. Jeg tror nemlig at de som har dette problemet innpå seg, er de største ekspertene i rovdyrsammenheng. Men det får så være. Man betviler likevel tallene når det gjelder f.eks. bestandsregistrering, og flertallet mener at man har synspunkt som er gode nok til å endre forvaltningen når det gjelder kjerneområder for jerv. For så vidt takk og pris for det – men det er ikke sammenheng i disse sakene. Jeg syns det er ille at vi skal ha en slik ansvarsfraskrivelse i rovdyrpolitikken som det her blir lagt opp til. Det har vært snakket mye om livskvalitet og frykt. Jeg skal ikke si så mye mer om det, men jeg syns det er ille at en del av den debatten forsøkes latterliggjort. Frykten for både ulv og bjørn er der, det vet vi, og det gir en mye dårligere livskvalitet i disse distriktene, selv om man verken eier rein eller sau eller har økonomiske interesser i denne sammenhengen. Distriktenes fortrinn er utmarksressursene, spesielt beiteområdene, og rekreasjonsverdien når det gjelder utmark, kommer til å stige. Men en avvikling av denne ressursbruken vil etter hvert bety en avfolkning av distriktene. Det ønsker også jeg å framholde. Til slutt må jeg si til saksordfører Rahm som sier at det som står i dokumentene, er en – historisk sett – imøtekommelse av folks interesser i denne rovdyrkonflikten: Jeg er nok mer enig med representanten Odd Holten fra Kristelig Folkeparti i den måten han beskrev flertallets innstilling på. Han sa at flertallets innstilling er ord uten handling. Helt til slutt: Representanten Hornslien bekreftet for så vidt noe av det jeg har hatt en mistanke om lenge, at rovdyrpolitikken er vår miljøpolitiske avlat. Han sa nemlig at vi er nødt til å holde i hvert fall noen internasjonale avtaler i dette landet!
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-01-30:
Komiteens flertall og saksordføreren forsøker i disse innstillingene å finne en ny balanse i rovdyrpolitikken for å dempe konfliktnivået. Jeg synes man her er på riktig vei. Den todelte målsettingen om både levedyktige bestander og videreføring av tradisjonelle utmarksnæringer opprettholdes. Men det skjer i dag viktige justeringer i rovdyrpolitikken. Det er i dag et flertall som vil ha effektivt uttak av rovdyr, noe som må bety endringer i forvaltningen av fellingstillatelser. Det er også flertall for å styrke bestandsregistreringen for å gi større enighet om den faktiske situasjonen. Det betyr at lokalbefolkningens erfaringer må få større vekt. Det skal også legges større vekt på forebyggende tiltak. Det må bety økte ressurser til dette. Folks rovdyrfrykt og svekkede livskvalitet blir også anerkjent som reell. Det er framskritt. Det er likevel et tankekors for meg at rovdyrene måtte komme i befolkningsrike områder før denne frykten anerkjennes. Det er også et viktig signal når flertallet mener kjerneområder for jerv i Sør-Norge kan avvikles. Det er en erkjennelse av at sonering og kjerneområder er en vanskelig forvaltningsmodell både for bestandsregulering og konflikthåndtering. Befolkningen i andre kjerneområder bør merke seg denne vilje til å tenke igjennom dette på nytt. En ny stortingsmelding om rovdyrpolitikk hilser jeg med glede. Her får vi en gjennomdrøfting av sonering av kjerneområder. Her må vi også få en debatt om lokal medvirkning i bestandsreguleringen, f.eks. forvaltning av fellingstillatelser. Erfaringene fra Lierne og lokal forvaltning av fellingstillatelse på bjørn er her gode. Men i påvente av en melding i 2003 blir det viktig med de juste-ringer som jeg her har nevnt. Disse justeringene er nødvendige for at jeg kan stemme for flertallets innstilling, og jeg forutsetter at statsråden gjør ord til handling. Også i framtiden vil det være konflikt om rovdyrpolitikk. Forebyggende tiltak er nødvendig, men også at næringsutøvere får f.eks. BU-tilskudd til å videreføre sin næringsdrift, slik flertallet påpeker i innstillingen. Jeg er på en måte glad for at rovdyrene har kommet i befolkningsrike områder, det øker behovet for en ny rovdyrpolitikk – et tankekors for dem som bor sammen med rovdyrene.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 2001-01-30:
Jeg vil gi honnør til initiativtakerne til de forslagene vi har til behandling i dag, og til saksordføreren som konstruktivt har søkt å minske motsetningene mellom ulike interessegrupper. Dagens situasjon er for konfliktfylt, forvaltningen har ikke vært god nok. Tapene av sau og rein har økt, og det kan være verdt å merke seg jervenemnda for Nord-Trøndelag og Nord-Norge sin konklusjon i et brev til Miljøverndepartementet i november i fjor: «Nemnda mener å ha oppfylt Stortingets målsetting om å sikre en sammenhengende bestand av jerv på Nordkalotten, minst på det nivå som lå til grunn ved behandlingen av St.meld. nr. 35.Vi har derimot ikke oppfylt Stortingets målsetting om at skadene skal holdes på et slikt nivå at det fortsatt kan drives forsvarlig rein- og sauedrift innenfor akseptable økonomiske rammevilkår.» Der konflikter har oppstått, er det stort sett beitedyrene som har måttet vike, ved flytting, tidlig nedsanking og avvikling eller omlegging av driften. I akutte situasjoner har skadefellinger vist seg vanskelig å effektuere på bar mark. Det skjer en forskyvning av produksjonen bort fra områder med mye rovdyrplager. Situasjonen for flere reinbeitedistrikt er kritisk. I nordre Nordland er flere driftsenheter knekt på grunn av rovdyrtap, og de må tilføres vesentlige ressurser om de skal komme seg på fote igjen. Men har det noen hensikt om vi ikke får jervebestanden under kontroll? Beiteområdene deres ligger dessuten tett opp til svenskegrensen, og næringens framtid vil mest sannsynlig også være fullstendig avhengig av hva som skjer på svensk side. Så til de enkelte forslag. Det er lenge å vente til utgangen av 2003 med en ny rovdyrmelding, men å få en ny rovdyrmelding innen utløpet av inneværende år anser jeg lite realistisk dersom en ønsker en grundig gjennomgang. Derimot haster det med å iverksette tiltak for å sikre at alle Stortingets intensjoner blir oppfylt, og jeg er glad for den samstemmighet det er i komiteen om det. Det må avsettes mer ressurser til bestandsregistreringer, og lokalbefolkningen og næringene bør trekkes sterkere inn i registreringsarbeidet for å få en mer felles forståelse av bestandsstørrelsene. Uttak må kunne foretas effektivt, og overtallighet i forhold til forvaltningsplaner må kunne tas ut når som helst om det er fare for skade på rein og bufe. Det er Stortingets intensjon at næringsutøvere skal sikres full erstatning for rovdyrtap. Med de krav til bevisførsel som Direktoratet for naturforvaltning har lagt opp til, er dette på langt nær tilfellet i dag. Spesielt i lite beferdede områder kan det være vanskelig å finne tilstrekkelig med kadaver for å oppfylle kravene til dokumentasjon. Fordelingen av midler til forebyggende tiltak må også i større grad knyttes opp til områder der tapsomfanget er størst. Ulven har vært mye i fokus i media, men det er viktig å være klar over at det er de øvrige store rovdyrene som står for de største tapene. Likevel er etablering av et forvaltningsområde for ulv et drastisk inngrep i folks livsmiljø, og jeg mener konsekvensene bør klarlegges før det fattes vedtak om forvaltningsregime.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Norsk rovdyrdebatt har stort sett dreid seg om forholdet mellom rovdyr og husdyrnæring. Det er forståelig nok ettersom det er relativt konfliktfylt i deler av landet vårt. Jeg vil imidlertid fokusere på et annet forhold, forholdet mellom rovdyr og folk, og da snakker vi i særdeleshet om forholdet mellom ulv og folk. Folk kan gjerne le av at forholdet mellom ulv og mennesker er problematisk – ja, vi opplever faktisk at folk latterliggjør at det skulle være noe som helst konfliktfylt mellom ulv og mennesker. I debatten i dag, og for så vidt også tidligere, har det vært sagt at det ikke er konflikter mellom folk og ulv i andre land hvor det eksisterer ulv. Nei, det er ikke så rart, for i store deler av disse landa eksisterer det store områder med villmark. I de områdene i Norge hvor vi i dag har ulv, har vi praktisk talt ikke villmark i det hele tatt. For eksempel i indre deler av Østfold, Akershus og Hedmark har vi ikke villmark i det hele tatt. Det er ikke tett befolka områder, men det bor folk i grender og torp i grensetraktene, og det er ikke mange kilometer mellom bosettingene. Derfor får vi også konflikter. Folk har i disse traktene i generasjoner brukt skog og utmark til rekreasjon, jakt og fiske. I dag er mange redde for å gå til skogs i disse områdene på grunn av ulven. En kan gjerne le av det. Men de som gjør det, bør i alle fall tenke seg om når en ser hvilke problemer en har i disse områdene. En har et problem så lenge folk er redde for å gå til skogs. Det trengs ikke å latterliggjøres. Den frykten må også vi ta alvorlig. For meg er det i seg sjøl en verdi at folk bor på landsbygda og bruker skog og utmark til rekreasjon, jakt og fiske, slik det har vært gjort i generasjoner. Så må jeg si: Det er ingen vits i å hausse opp dette på den måten som f.eks. representanten Bastesen gjorde, om at ulven nærmest skal avfolke landsbygda. Det er det ingen grunn til. Men det er heller ingen grunn til ikke å prøve å ville forstå at det eksisterer frykt på landsbygda. For ikke mange dager sia så vi på fjernsynet en flokk på åtte ulver oppe i Østerdalen, nærmest inne på gardsplassen til folk. Hvis noen ikke skjønner at folk her har problemer med å slippe seksåringen sin til skogs på skolevegen dagen etterpå, da vil en ikke forstå det. Jeg vil gå så langt som å si at jeg trur ikke det går an å forene mange familiegrupper av ulv med folk, i alle fall ikke i de deler av landet hvor det bor ganske mye folk. Til slutt vil jeg komme med ei stemmeforklaring, slik at jeg slipper å ta ordet etterpå. Jeg vil stemme for en del av forslaga til mindretallet. Jeg vil dessuten, i sak nr. 3, stemme mot II i komiteen si tilråding til vedtak i Innst. S. nr. 111, med en annen begrunnelse enn den SV oppgir i innstillinga. Min begrunnelse er at jeg er mot et geografisk avgrenset forvaltningsområde for ulv. Dermed blir det også meningsløst å stemme for en ytterligere begrensning av et område som en er imot.
Anders Hornslien (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Det er selvfølgelig nærmest livsfarlig å ta ordet i denne saken for en representant fra Oslo, hvor de farligste dyreartene i boområdet er noen pinnsvin og to litt skumle nabobikkjer i fjerde etasje. Men det betyr selvfølgelig ikke at man ikke har en rett til å mene at Norge i denne politikken bør ha noen prinsipper. Jeg mener det ville være nærmest en skandale hvis et land – hvor det bor veldig få folk, og hvor vi har veldig mye plass – ikke er i stand til å ta vare på noen rovdyrarter. Det ville for meg være en fallitterklæring, og det ville også være en fallitterklæring for resten av verden. Og det vil i hvert fall bli vanskelig å forsvare det overfor kanskje mer befolkningstette områder, f.eks. India eller deler av Afrika, hvor man har betydelig farligere rovdyr enn i Norge, men som vi valfarter til med reisebyråer for å se, på safari. Sannsynligvis er vi også veldig opptatt av å verne disse dyreartene. Hvis vi her skal slå fast noen viktige prinsipper, bør det være at det biologiske mangfoldet bør få leve i Norge og også i resten av verden. Det betyr ikke at det ikke er problemfylt å gjennomføre det, men en skal ikke la være å gjøre det av den grunn. Det jeg synes vi burde diskutere i dag, og som er vårt store dilemma, er at vi i løpet av kort tid sannsynligvis er nødt til å ta ut en eller to familier av en allerede truet bestand i Norge, jeg snakker da om ulv. For å slå fast noen fakta i forhold til ulv: Det er altså slik at både jerv og ørn tar langt flere sauer enn det ulv gjør, men dem er ikke folk redde for, ergo står de noe sterkere og er ikke så truet som det ulven er. I tillegg, når det gjelder sau: Uten å fornærme noen har det ikke på noe tidspunkt i Norges historie vært flere sauer i Norge enn det er i dag. Dette er altså ikke en truet dyreart. Det er derimot ulven, og det må vi ta hensyn til. Når det gjelder bruken av utmark – nå hisser jeg sikkert opp deler av hedmarksbenken – må jeg få lov til å si at den største trusselen i Norge mot bruk av utmark i dag, tror jeg ikke er ulv, men derimot parabolantennen. Den hindrer langt flere barn og unge i å gå i og bruke utmark og skog enn det rovdyrene gjør. Hvis jeg – selv om jeg bor i Oslo – skal ut i skogen, vil jeg gjerne ha et biologisk mangfold å se på. Hvorfor skulle jeg ellers gå i skogen hvis det ikke var for at vi har klart å ta vare på dyrelivet? Dyrelivet er grunnen til at folk vil ut i skogen, enten det er fugler, ulv eller hva det måtte være. Vi er i dette landet nødt til å oppfylle noen internasjonale forpliktelser. Vi er et av verdens rikeste og mest ressurssterke land og kan ikke komme i en situasjon hvor vi blir de største rovdyrene av dem alle. Min påstand er at den største trusselen mot folk i Norge i dag fremdeles er folk – og ikke ulv.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2001-01-30:
Da Gro Harlem Brundtland ledet FN-kommisjonen for miljø og utvikling, lanserte hun slagordet: «Tenke globalt, handle lokalt.» Det er en regel som gjelder i all miljøpolitikk, også når vi diskuterer forvaltning av rovdyr. Å ta vare på det biologiske mangfoldet er en av de største globale miljøutfordringene vi står overfor. Norge har allerede forpliktet seg gjennom internasjonale avtaler. Da har ikke bare Regjeringa, men også vi i Stortinget, et ansvar for at det følges opp. Vi må også handle lokalt. Samtidig skal vi sjølsagt ta vare på distriktsnæringene i Norge. Det er bakgrunnen for at vi har et bredt flertall som har gått inn for en differensiert forvaltning, der rovdyrene har sterkere vern innenfor kjerneområdene, mens vi i andre områder har åpnet for å avlive rovdyr. Vi skal ta vare på sauenæringa. Men jeg synes det er grunn til å minne om at andre årsaker enn rovdyrdrap er et mye større problem for sauenæringa. Jeg synes det er grunn til å repetere tallene: Ca. 130 000 sauer går hvert år tapt, 100 000 av dem av andre årsaker enn rovdyr, men det er svært liten politisk debatt om hvordan vi skal forhindre dette store tapet for sauenæringa. Ca. 30 000 blir altså tatt av rovdyr. Nesten halvparten av disse 30 000 blir tatt av jerv, men så er det også brei enighet om at vi skal sette inn tiltak for å motvirke jervens skadevirkninger. De aller fleste har snakket om ulv i dag. 800 av de 130 000 sauene som går tapt hvert år, blir drept av ulv. Like mange blir faktisk tatt av ørn, men det er det ingen som har snakket om i dag. I debatten i dag er det mange som har påpekt at vi skal ta folks frykt på alvor, og det skal vi. Men samtidig vil jeg ved avslutninga av debatten minne om at vi også må ta på alvor det ansvaret vi har, både Regjeringa og Stortinget, for å ta vare på det biologiske mangfoldet.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-03-28:
På vegne av representanten Per Roar Bredvold og meg selv vil jeg fremme forslag om en instruks for vedlikehold av bygninger i statlig eie samt å skille forvalterrollen og brukerrollen for alle statlige eiendommer.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-03-28:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Bruken av snøskuter, eller ulovlig motorferdsel, blir av enkelte i Statens naturoppsyn fremstilt som å være et meget stort problem. Deler statsråden dette inntrykket, og foreligger det planer om å intensivere oppsynet i utvalgte områder?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-03-28:
Jeg takker for svaret. Statsråden slår på en måte fast dagens lovgivning, men den er jeg for så vidt innforstått med. Årsaken til at jeg stiller spørsmålet, er et oppslag i Namdals-Avisa – dette gjelder området Namdalen – om to ungdommer som benyttet snøskuter for å dra på fisketur. De ble bøtelagt med 7 000 kr hver for den ulovlige motorferdselen. Det er selvfølgelig et paradoks sett opp mot at man får 500 kr i bot for å stå på hjørnet og selge narkotika, men det skal ikke jeg følge opp. I denne forbindelsen sier altså informasjonsrådgiveren ved Statens naturoppsyn i Trondheim at Namdalen er et belastet område med tanke på ulovlig motorferdsel, og at de nå når det går mot påske, kanskje ser det som nødvendig å ta i bruk helikopter for å overvåke området. Mitt spørsmål til statsråden er da: Er det riktig at det vurderes bruk av helikopter for å overvåke eventuell ulovlig motorferdsel med snøskuter i Namdalen?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-03-28:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg registrerer at statsråden ser det slik at en tar hensyn til miljøet ved å bruke helikopter, med den støyen og forurensningen det må innebære, istedenfor at en tar i bruk ski og snøskuter for eventuelt å ivareta overvåkingen. Det er litt overraskende. I den forbindelse var det også et folkemøte i det aktuelle området i går, og der kom det fram fra statssekretær Stein Lier-Hansen at det jobbes med en ny forskrift i forhold til bruken av snøskuter. Her gis det inntrykk av at loven skal få en oppmyking, slik at den lokale sjølråderetten igjen skal få innpass i kommunene, og da kanskje i tråd med det Dokument nr. 8-forslaget som Fremskrittspartiet fikk nedstemt for to år siden. Mitt spørsmål er: Er det riktig at en slik forskrift er under bearbeidelse, og at det eventuelt vil medføre en oppmyking i retning av Fremskrittspartiets ønske om lokal råderett, og at motorferdsel på områder hvor det er tillatt på barmark, også skal tillates på vinteren?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-03-28:
Eg har eit spørsmål til kommunalminister Sylvia Brustad. Statsråden har varsla at ho ser behov for ein gjennomgang av UDI, og det er eg einig i. Situasjonen er uhaldbar, og det er enkeltmenneske som kjenner konsekvensar av eit system som ikkje fungerer. Gjennomgangen skal etter Norsk lysingsblad nr. 51 av 1. mars 2001 i fyrste rekkje sjå på ressursbruk, økonomirutinar og administrasjon. Og slik eg forstår det, skal gjennomgangen skje frå 1. juni til 1. august. I utgangspunktet er det altså sett av to sommarmånader til dette viktige arbeidet. Forseinkingar er allereie meldt, noko som er leitt, for problema er jo akutte. Kva er bakgrunnen for forseinkinga? Så sa statsråden i sitt svar på interpellasjonen som Valgerd Svarstad Haugland tok opp, om UDI: «Jeg er innstilt på å bruke de midler som er nødvendige for å finne løsninger når det gjelder både den lange saksbehandlingstida og den i noen sammenhenger dårlige service og dårlige tilgjengelighet.» Trur statsråden at gjennomgangen ho har varsla, er tilstrekkeleg og omfattande nok til å løysa problema?
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-03-28:
Dei reglane som vi har, må sjølvsagt følgjast. Kristeleg Folkeparti er einig i det. Det var gledeleg at statsråden no sa at ho ville sjå på om saksbehandlingstida også var for lang. Søndag vart eg kontakta av ein ung mann som hadde funne sin hjartanskjær i Marokko. Dei hadde gifta seg, og no må ho venta kanskje eit år på å koma til Noreg. Det er jo ganske urimeleg. Det måtte eg vera einig med den unge mannen i. Eg forstår at det tar tid å granska UDIs hemmelege kott. Men det må kunna gå fortare å få behandla sak om eit barn som har mora si her, eller om ei kone – eller ein mann for den sakas skuld – skal inn i Noreg. Kan statsråden stadfesta at ein vil setja i verk strakstiltak før sommaren, slik at enkle vedtak kan verta stempla fort og effektivt og ikkje verta gøymde mellom vanskelege asylsaker? Vil dette skje så raskt at vi kan seia før sommaren? Det er spørsmålet mitt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Jeg er veldig opptatt av å få gjort noe med saksbehandlingstida i UDI, som for mange saker er altfor lang. Derfor har jeg også tatt initiativ til, slik representanten påpeker, en gjennomgang av UDI, ikke bare for å være helt sikker på at økonomistyringa fungerer slik den skal, men også for å se på om UDI bør organiseres på en annen måte, og om saksbehandlinga foregår slik som den bør gjøre i forhold til effektivitet. Jeg har tidligere orientert kommunalkomiteen om at jeg tar sikte på at den må være avsluttet på sensommeren/tidlig i høst. Nå er det slik at det er mange som har meldt sin interesse for å foreta denne gjennomgangen. Vi holder nå i disse dager på med å foreta en utvelgelse av hvem som skal få det oppdraget, og vi er selvfølgelig innstilt på at det skal settes i gang så fort som overhodet mulig. Men vi har regler å forholde oss til i forhold til at dette skal lyses ut på en skikkelig måte – det har vi gjort – og at folk skal få tid til å melde seg. Den prosessen er vi midt inne i. Det betyr ikke at vi ikke gjør noe imens. For det første har jeg på vegne av Regjeringa allerede foreslått en del tiltak for å få saksbehandlingstida ned. Dem forsøker vi å iverksette så snart som overhodet mulig. Vi ser også på om det er andre ting som kan gjøres mens vi venter på denne gjennomgangen, f.eks. å se på om det i større grad er mulig å skille såkalte kurante saker fra de mer kompliserte saker. Jeg er innstilt på å snu alle de steiner som kan snus, for at vi skal greie å få avklart saker raskere enn det som er tilfellet i dag. Men det er også slik at vi har hatt en sterkere tilstrømming av asylsøkere de senere årene. Det gjør også at det har blitt mer å gjøre for UDI.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
For det første tar jeg avstand fra utsagn om «å granska UDIs hemmelege kort». Her skal selvfølgelig alt foregå i offentlighet, og her er det snakk om at jeg også tror at UDI har interesse av at vi greier å få saksbehandlingstida ned. Jeg tror ikke de syns at det er behagelig å få mellom 2 500 og 3 000 telefoner daglig med purringer på saker og spørsmål om hvor sakene står. Det syns jeg illustrerer hvilken ond sirkel vi er inne i, og det har vi et felles ansvar for å gjøre noe med. Regjeringa har allerede tatt til orde for en del tiltak for bl.a. å løfte en del arbeidsoppgaver ut fra UDI, der en også kommer inn på det representanten tar opp i forhold til familiegjenforening. Vi har foreslått at en del oppgaver må kunne løftes ut fra UDI f.eks. til politiet, til utenriksstasjonene. Vi er innstilt på å iverksette det vi kan iverksette innenfor det regelverket vi har, så fort som overhodet mulig. Så er det slik at en del av de endringer vi foreslår, krever forskrifts- og lovendringer. Det må jeg selvfølgelig forholde meg til. Men jeg kan love og garantere at departementet jobber på spreng for å få iverksatt ting så fort som mulig.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Jeg er ikke fornøyd med tingenes tilstand i forhold til saksbehandlingstida i UDI. Det har jeg også gitt uttrykk for en rekke ganger. Jeg har også grepet fatt i det gjennom at jeg allerede har foreslått en del konkrete tiltak for å få saksbehandlingstida ned. Jeg har sagt at vi skal ha den gjennomgangen som vi nå snart setter i gang, med kort tidsfrist, nettopp for å prøve å få fortgang i det som vi alle sammen er enige om at vi må gjøre noe med. Jeg har også sagt – og står på det – at jeg er villig til å snu alle steiner for å få gjort noe mer som gjør at den situasjonen som nå er, blir bedre enn den er. Vi har sagt at UDI skal prioritere asylsaker først. Så er det slik at vi har hatt en økt tilstrømming av asylsøkere til Norge i de senere årene. Det gjør at det tar mye tid å behandle de søknadene. Som en følge av det har mange andre saker fått en altfor lang ventetid i mange tilfeller. Det må vi gjøre noe med. Jeg er innstilt på å gjøre det som overhodet står i min makt for å få gjort noe med det. Jeg kan ikke her i dag love en dato for det, men det jeg kan love, er at vi bruker mye tid på å gjøre noe med dette. Og jeg håper å kunne vise til resultater i nær framtid.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet er grunnleggende uenige også innenfor dette feltet. Arbeiderpartiet mener at det er riktig av et av verdens rikeste land å ta imot mennesker fra andre land, mennesker som lever i nød, som er forfulgt og som blir utsatt for tortur og lignende. De må få lov til å komme og være hos oss hvis de har behov for beskyttelse, eller hvis det er andre sterke menneskelige hensyn. Det mener jeg er en selvfølge for et av verdens rikeste land, som Norge faktisk er. At Fremskrittspartiet mener noe annet, er ikke overraskende – og heller ikke nytt. Jeg er ikke enig i at vi har en blåøyd og naiv holdning. Men det er faktisk slik at ute i verden omkring oss er det mange mennesker som har det betydelig dårligere enn oss, og som har behov for beskyttelse. Det Regjeringa også har gjort, er at vi i forhold til mindretallet som kommer hit med et annet formål for øye, bl.a. kriminelle, nå har lagt opp til en langt strengere politikk. Vi sier at folk som er anmeldt, siktet eller dømt, skal sakene hurtigbehandles for, og de skal ut av landet så fort som overhodet mulig, når dét er riktig.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Til det første spørsmålet, om gjennomgangen av UDI og hvem som til slutt skal få det oppdraget, er det riktig som representanten påpeker, at vi har et EØS-regelverk å forholde oss til. Det betyr at det har tatt noe tid. Vi har måttet bruke noe tid for å få utlyst det, og for at folk skulle få tid til å melde seg. Dette er nå på det nærmeste over, og vi skal i løpet av kort tid velge ut dem som skal få oppdraget. – Det er forklaringa på at det har tatt noe tid. Men nettopp fordi jeg har den samme utålmodigheten som jeg opplever at opposisjonen i Stortinget også har i forhold til å få gjort noe med saksbehandlingstida i UDI, har jeg vært særdeles opptatt av at de som får oppdraget, ikke får lang tid på seg, men kort. Derfor har jeg signalisert, slik jeg tidligere har orientert komiteen om, at den gjennomgangen bør være ferdig på sensommeren/tidlig i høst – helst 1. august. Når det gjelder de konkrete saker og forbedringer, vil det variere litt, men jeg håper f.eks. at familiegjenforeningssaker – uten at det går an å si det helt generelt, for der er det så store variasjoner – må vi greie å få en fortgang i i løpet av noen få måneder.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Jeg kan ikke kommentere den enkeltsaken, men jeg har ingen grunn til å tro at ikke UDI følger det gjeldende regelverk og lovverk som Stortinget har fastsatt, og også de retningslinjer som ble gitt av regjeringa Bondevik. Men jeg er også særdeles opptatt av å sørge for at vi i alle sammenhenger er helt sikre på at kjønnsperspektivet er veldig med, særlig i forhold til kvinner. Det er bakgrunnen for at jeg har bebudet at jeg vil ha en gjennomgang av forskrifter og lover, bl.a. av utlendingsloven, spesielt med sikte på det som dreier seg om kjønnsperspektivet. Ellers tror jeg at når UDI nå har overtatt avhørene fra politiet, vil det også gjøre disse sakene litt lettere, fordi kvinner blir nå i større grad møtt av kvinner i en avhørssituasjon. Det var ikke situasjonen i politiet, fordi der er det flere menn. Jeg tror forbedringen ved at vi nå har fått opprettet Utlendingsnemnda, der folk får anledning til å møte personlig i asylsaker, også er en forbedring i forhold til denne type saker.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Det hovedsignal som er gitt, er at asylsaker skal prioriteres. En konsekvens av det er at den type saker som representanten her viser til – familiegjenforeningssaker osv. – dessverre tar altfor lang tid. Det er ikke jeg fornøyd med, og det er bakgrunnen for at jeg har foreslått en del endringer for å få fortgang i det. Men jeg tror også vi må ta inn over oss at vi må se på om de samlede ressurser vi har stilt til disposisjon, f.eks. overfor UDI, er i samsvar med de oppgaver de faktisk har, samtidig som vi må se på om den måten det er organisert på, den måten sakene er skilt ut på, er riktig, og der er ikke jeg sikker på om vi har funnet det endelige svaret. Det er bakgrunnen for at jeg er like utålmodig på dette området som jeg opplever at bl.a. representanten Svarstad Haugland er, og jeg lover at dette jobber vi hurtig med – så hurtig som overhodet mulig.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Det Arbeiderpartiets landsmøte har vedtatt, og dermed det Regjeringa selvfølgelig mener, er at det fortsatt er behov for et regionalt folkevalgt nivå. Når det gjelder de andre tingene som har vært omtalt i Aftenposten, og som representanten Torbjørn Andersen nå viser til, har jeg ikke noe å si til det i dag. Jeg legger fram meldinga om oppgavefordelinga om to dager. Da vil jeg legge fram det som er Regjeringas forslag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Jeg har ikke noe ytterligere svar utover det jeg nå har sagt, fordi Regjeringa faktisk ikke har lagt fram saken ennå. Representanten Torbjørn Andersen må nesten smøre seg med tålmodighet inntil vi legger fram meldinga på fredag, og så får en ta debatten derfra.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Regjeringa vil i første rekke satse på å fornye og ikke privatisere offentlig sektor. Regjeringa vil derved også velge de virkemidlene som vi mener er forenlig med dette målet. En sterk velferdsstat er grunnlaget for Regjeringas politikk. Skal velferdsstatens verdier overleve, må vi greie å få mer tjenesteyting ut av de ressurser – både menneskelige og økonomiske – som i dag overføres til offentlig sektor. Dette fordi offentlig sektor må løse sine oppgaver innenfor et stadig strammere arbeidsmarked, og brukerne må i større grad oppleve at deres behov er satt i sentrum. I tillegg setter hensynet til landets økonomi grenser for veksten i offentlige utgifter. Offentlig sektor stilles overfor nye krav fordi befolkninga og næringslivet ikke lenger vil finne seg i lange ventelister, uforståelige regler, komplisert byråkrati og manglende service. De gamle idealer om likebehandling utfordres av krav om mangfold og fleksibilitet. Rigide regler utfordres av krav om skjønn og fornuft. Byråkratiske strukturer settes under press av krav om effektive løsninger. Brukeren vil være i sentrum, og det preger i stadig større grad de ansattes holdninger. Evne til fornyelse og omstilling skal prege offentlig sektor i framtida. Derfor må rammene for offentlig sektor gjennomgås, slik at unødige hindringer for fornyelsesarbeidet fjernes. Ved å gjennomgå personalpolitikk, budsjett- og økonomistyringssystem, informasjonsteknologi og forvaltningsregelverk skal vi sikre at rammene understøtter målene i fornyelsesarbeidet. Fornyelse av offentlige sektor forutsetter imidlertid et nært samarbeid med de ansatte og deres tillitsvalgte, kommunesektoren, befolkninga og næringslivet. Medvirkning og dialog er både et mål og et middel i foryelsesarbeidet. Dette er veien Regjeringa ønsker å gå videre på. Regjeringa er opptatt av å vurdere alle tilgjengelige virkemidler og strategier for å nå hovedmålet om en best mulig offentlig sektor, herunder også de ulike virkemidler som ble behandlet i Sandbekk-utvalgets innstilling. Det er ikke bare viktig å få til en effektiv ressursutnyttelse, men også å bevare oppslutninga om fellesskapsløsningene. Konkurranseutsetting er etter Regjeringas syn ikke hovedsvaret på de utfordringene offentlig sektor står overfor.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Her skiller Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet lag, fordi Regjeringa mener at konkurranseutsetting ikke er hovedsvaret på det vi nå trenger for å fornye offentlig sektor. Når det så gjelder Sandbekk-utvalget, er det riktig, som representanten Andersen her påpeker, at utvalget mente at anbudsutsetting normalt burde lede til 10–30 pst. kostnadseffektivisering. Dette er imidlertid tall som ikke er bekreftet når det gjelder norsk erfaring med bruk av anbud. Jeg betviler ikke at 10–30 pst. kan medføre riktighet basert på utenlandske forhold og erfaringer. Men et slikt effektiviseringspotensial innebærer både en erfaren og profesjonell bestiller, en kompetanse som gjerne opparbeides etter en del erfaring med anbudsutsetting, og de markedsmessige betingelsene må også være til stede. Det er ikke alltid tilfellet for Norge. Samtidig ser en også at anbud innebærer en omstillingskostnad for de ansatte.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Arbeids- og administrasjonsdepartementet arbeider nå med å systematisere og oppsummere høringsuttalelsene til Sandbekk-utvalgets innstilling og vil selvfølgelig komme tilbake etter at det er gjort. Regjeringa lar seg ikke styre av fagforeningene eller profesjonsinteresser, slik som representanten Andersen her sier, men Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har totalt ulikt syn på hvordan vi skal få en offentlig sektor til å fungere bedre. Vi tror at én av de tingene som må være på plass for at vi skal få gjort offentlig sektor enda bedre, hvilket er nødvendig på mange områder overfor våre innbyggere, er at vi også må spille på lag med dem som jobber i sektoren, for det er jo mange ansatte i offentlig sektor som gjør en glimrende jobb, og som jobber omtrent helsa av seg, ikke minst innenfor helsesektoren. Men det som er en kjempeutfordring, er at det er for mange som jobber med administrasjon og byråkrati, som bør gjøre andre ting, nemlig å yte tjenester til befolkninga, enten det er innenfor helsesektoren eller innenfor andre sektorer.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Norge evakuerte over 6 000 flyktninger, Sverige evakuerte 3 500. Mens Norge til sammen gav midlertidig beskyttelse til om lag 8 000 personer fra Kosovo, gav Sverige tilsvarende til ca. 7 000. Sammensetningen av disse gruppene har imidlertid vært forskjellig. Mens tre av fire i Norge var evakuerte krigsflyktninger, var rundt halvparten i Sverige personer som hadde kommet på egen hånd og til dels hadde flere års opphold i Sverige bak seg før NATO-aksjonen startet. Forskjellen på praksisen mellom Sverige og Norge kan langt på vei forklares med at gruppene har ulik sammensetning i de to landene. I Norge har om lag 12 pst. av Kosovo-flyktningene som har søkt om asyl, fått opphold. Alle som får avslag, kan selvfølgelig klage til Utlendingsnemnda. Nemnda har ennå ikke behandlet mange Kosovo-saker, og utfallet av behandlinga er slik sett ukjent. I Sverige har ca. 45 pst. av dem som søkte asyl, fått opphold. De fleste av dem som har fått oppholdstillatelse i Sverige, kom på egen hånd mellom 1995 og 1999. Lang botid i Sverige har hatt betydning i mange av sakene. Det blir etter min mening derfor galt å sammenlikne innvilgelsesprosentene i Norge og Sverige uten å ta i betraktning at de aller fleste av dem som har fått bli i Sverige, kom til dels lenge før NATO-aksjonen startet våren 1999. Sverige gav, i likhet med Norge, utsatt utreisefrist for personer med avslag i løpet av vinteren. I Sverige ble fristen satt til 15. mars. Sverige har også chartret fly for sine returer. Det første skulle gå torsdag 22. mars. Det måtte innstilles, fordi mange av dem som skulle være med, forsvant. I behandlinga av asylsøknader fra personer fra Kosovo legger så vel norske som svenske myndigheter stor vekt på anbefalinger fra FNs høykommissær for flyktninger. Begge land legger opp til å gjennomføre returer for dem som ikke har grunnlag for videre opphold, og disse gjennomføres i full forståelse med Høykommissæren og FN-administrasjonen i Kosovo.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
La meg først få si at jeg er glad for at representanten Meltveit Kleppa sier det som den regjeringa representanten sjøl var med i, også sa da flyktningene fra Kosovo kom hit under krigen, nemlig at dette var midlertidig beskyttelse, som skulle oppheves den dagen det var trygt å vende hjem. Det er den samme politikken denne regjeringa fører, og vi har klare signaler fra FN-systemet, FNs høykommissær og FN-administrasjonen i Kosovo om at det er trygt for flertallet av kosovoalbanere å vende tilbake. Det er det samme som Sverige selvfølgelig også forholder seg til. Jeg kan berolige med – hvis det er beroligende – at vi selvfølgelig har kontakt med Sverige og de andre nordiske landene også i forhold til returen av kosovoalbanere. Jeg kan for øvrig opplyse om at 4 000 tilbakevendte nå er passert. Det betyr at over 50 pst. av dem med kollektiv beskyttelse nå har vendt tilbake til Kosovo. Det går et fly i dag, det går et fly på fredag, og vi regner med fortsatt å kunne sette opp to fly i uka. Jeg regner også med at vi fortsatt vil prøve å gjøre dette på en så smidig, skånsom og ordentlig måte som mulig.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-03-28:
Jeg mener at den tilbakevendinga vi nå iverksetter og gjennomfører, er trygg. Og det er ikke noe Regjeringa har tatt ut av lufta, men det er etter anbefalinger fra FN-systemet på ulike plan. I forbindelse med sammenligninga med Sverige har jeg bare lyst til å si at hovedforklaringa når det gjelder ulikheten mellom Norge og Sverige i forhold til dem som får opphold, er at gruppene er forskjellig sammensatt. Situasjonen i Kosovo har det siste året blitt betydelig forbedret. Det er slik at skolesituasjonen er mye bedre. Det som dreier seg om helsetilbud, er mye bedre. Det gjelder også i forhold til boligsituasjonen. Der sier FN til oss at det nå er om lag 40 pst. ledig kapasitet, slik at de som kommer til Kosovo, og som må bruke tid på å bygge opp igjen huset eller bygge nytt hus, midlertidig har mulighet til å få et sted å bo. Jeg vil legge til at vi også har fått melding fra FN-systemet om at Norge er rause som sender med 15 000 kr pr. person. Det er mye penger i Kosovos målestokk – jeg mener det er riktig å være raus – men det er et meget godt bidrag for å kunne bygge opp igjen sine hjem, hjemme i Kosovo.
Erna Solberg (Høyre), 2001-03-28:
Problemet knyttet til UDI er jo at det kontinuerlig har vært gjennomganger og rapporter de siste årene. Det er faktisk slik at Statskonsult i januar i fjor fremla en gjennomgang nettopp for å få saksbehandlingstiden ned, med ti anbefalinger. Statsråden sendte i går kveld svar på spørsmål fra meg i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 17 for 2000-2001 om at bare fem av dem var gjennomført opp til i dag, og at de fem andre var under arbeid. Det betyr at det er en kontinuerlig evaluerings- og omstruktureringsprosess. Mitt spørsmål blir: Når kan statsråden love at vi skal se et UDI som kan fungere etter de saksbehandlingsfristene og tidspunktene som Stortinget gjentatte ganger har vedtatt, og som gjør at de menneskene som ofte søker om opphold i dette landet, kan få en noenlunde menneskelig behandling og ikke sitte i det uvisse? I tillegg har jeg spørsmål til statsråden om hvordan man kan ha en prioritering som gjør at de sakene som nå er ett år gamle, ligger nederst i bunken i forhold til nye saker. Slik er prioriteringssituasjonen i dag.
Erna Solberg (Høyre), 2001-03-28:
Jeg vil gjerne gå tilbake igjen til de pedagogiske utfordringene i småskolen, som var et av utgangspunktene i hovedspørsmålet. Det har seg slik at jeg har en datter som snart fyller fire år. Jeg vil i grunnen anbefale statsråden å skaffe seg et par sånne. Da lærer man noe om lærelyst og vitelyst. Min datter gleder seg allerede til å begynne på skolen om to år. Problemet er at hun forventer at den skolen skal være noe annet enn den barnehagen hun går i, og det er det hun gleder seg til. I fjor høst ble det offentliggjort en rapport som viste at svært mange barn var skuffet over 6-års skolestart, for da de begynte på skolen opplevde de ikke at det var noen forskjell mellom det å ha gått i barnehage og det faktisk å begynne på skole. De modellene og forsøkene som nå utprøves for en heldagsskole, som statsråden varmt har slåss for den siste uken, er alle modeller som tyder på at man skal viske ut dette skillet mellom hva som er læring og hva som er lek, og som på en måte er en videreføring av barnehagen. Er ikke statsråden redd for at man legger opp til et skoleopplegg som kommer til å skuffe og senke lærelysten hos 6-åringene?