Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-06-16:
Vi vil gi folk en reell mulighet til å velge hvor de vil bo, og samtidig sikre likeverdige levekår for alle i dette landet. Grunnlaget for den velferdsstaten vi har skapt, er nettopp at vi har tatt i bruk de mulighetene som ligger i de ulike delene av landet. Mange kommuner har i dag store utfordringer når det gjelder befolkningsutviklingen. Folk flytter fra de mindre kommunene og inn til regionale sentre, eller til de store byene. Dette er ikke en utvikling som er spesiell for Norge. Vi ser det samme i Europa, og kanskje spesielt i Øst-Europa. For å motvirke denne sentraliseringstendensen fører regjeringen en aktiv distrikts- og regionalpolitikk. Det å øke verdiskapingen og sysselsettingen gjennom å styrke lokale og regionale næringsmiljøer, legge til rette for entreprenørskap, sikre den fysiske infrastrukturen og redusere avstandsulempene er alt sammen viktige mål for å videreutvikle levedyktige lokalsamfunn og regioner. Opposisjonen har i dag vært opptatt av at det kommer mange nye jobber i offentlig sektor. Ja, vi har i dette landet de siste årene skapt over en kvart million nye arbeidsplasser – 70 000 i offentlig sektor, men det store flertallet er kommet i privat sektor. Lokale ressurser og utnyttelse av dem må være grunnlaget for utvikling av funksjonelle arbeidsmarkedsområder, hvor arbeidsplasser, bosted og tjenestetilbud ses i sammenheng. Utnytting av ressurser må gi lokale ringvirkninger. For å bidra til reduksjon av sentraliseringen vil også utvikling av småbyer og mindre regionale sentre – med utgangspunkt i de lokale fortrinnene – være viktig. Større arbeidsmarked, med flere muligheter, vil bidra til at færre må flytte, og at flere kan komme tilbake til en attraktiv arbeidsplass. Storbyområdene og større regionale sentre må ivareta funksjonen med å balansere befolkningsutviklingen mellom landsdelene. Det viktigste for at noen skal bosette seg et sted, er kanskje at det finnes en meningsfylt arbeidsplass å gå til – en arbeidsplass som passer med de kvalifikasjonene og den utdanningen man har. Når en stadig større del av befolkningen har høyere utdanning, skaper det større utfordringer i de mindre folketette områdene av landet, hvor det tradisjonelt har vært drevet næringer med lavere krav til formell utdanning. Det bidrar til sentraliseringstendensen, og det bidrar til å opprettholde skjevfordelingen av inntekter i en sentrum–periferi-dimensjon. Det er en av grunnene til at omfordeling er en viktig mekanisme, som vi også har styrket gjennom å redusere skatteandelen i kommunenes inntekter. Også i framtiden vil folk bo i hele landet, i mange kommuner, og alle har krav på likeverdige tjenester. Det skal ikke være vesensforskjeller på grunnleggende velferdstilbud innenfor pleie og omsorg, barnehage eller skole. En av de viktigste faktorene for å sikre denne likeverdigheten er kyndige og kompetente medarbeidere i alle kommuner over hele landet. Det er etter min oppfatning grunn til å være bekymret når det fortsatt er kommuner med én eller færre fagstillinger i barnevernet, og som ikke samarbeider med andre kommuner. Det går på bekostning av stabiliteten og kvaliteten i tjenestene for noen av de menneskene som aller mest trenger et godt tjenestetilbud. Norsk Sykepleierforbund pekte under høringen i komiteen på at små fagmiljøer er en helt sentral begrunnelse for at få sykepleiere ønsker å jobbe på sykehjem og i hjemmetjenestene i kommunene. Under samme høring uttrykte Norsk Vann bekymring for mangel på ingeniører i kommunene. De får støtte i NOU 2011: 3 Kompetansearbeidsplasser – drivkraft for vekst i hele landet. Det utvalget peker på at mange kommuner har små og sårbare fagmiljøer, og at dette kan gå ut over kvaliteten på tjenester og hemme rekrutteringen. Jeg er derfor enig med statsråd Navarsete når hun uttaler til Fagbladet 14. mars i år: «Målet må være at kommunene blir enda mer robuste og attraktive som arbeidsplasser.» Når kommunalkomiteen reiser rundt i mange av landets kommuner, registrerer vi at diskusjoner om kommunestrukturen foregår. Flere steder der dette diskuteres, etterspørres det økonomiske incentiver for å sikre reell frivillighet ved sammenslåing. Arbeiderpartiet mener det er grunnlag for å lytte til og drøfte de forslagene som kommer med hensyn til hvordan dette kan gjøres. Det tidligere nevnte utvalget peker jo også på at det i dag ikke foreligger noen slike incentiver for frivillige kommunesammenslåinger. For Arbeiderpartiet er det avgjørende å sikre robuste, funksjonelle og bærekraftige kommuner – ikke fordi vi skal spare penger, men fordi både vi på Stortinget og innbyggerne ute i kommunene stiller stadig større krav til hva kommunene skal gjøre i barnevernet, i skolen, i barnehagene, og når det gjelder arealplanlegging, beredskap og mye annet. Kort sagt: Arbeiderpartiet vil ha funksjonelle og bærekraftige kommuner, fordi vi skal forsterke, forbedre og fornye velferdstilbudet, ikke bygge det ned.