Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Først vil jeg understreke viktigheten av at Norge som nasjon har klare mål og strategier for vårt samarbeid med Sørøst-Europa. Det er derfor viktig at Stortinget med jevne mellomrom blir oppdatert på hvordan regjeringen tenker seg sitt engasjement. Det er en samlet komité som slutter seg til dette engasjementet både på det politiske, økonomiske og militære nivå. Målet vi alle søker, er å sikre fred, stabilitet, demokrati og økonomisk vekst. Som det kommer fram av saken, er det faktisk to innstillinger. Hvorfor vet jeg ikke, det har jeg ikke fått noen forklaring på, men jeg regner med at flertallet vil redegjøre for det. Alle merknadene som Fremskrittspartiet står alene om i dag, er de opprinnelige saksordførermerknadene. Ideelt sett hadde det vært fint om det hadde vært enighet i komiteen om merknadene, men sånn ble det altså ikke. Jeg håper likevel utenriksministeren også leser mindretallsmerknadene, for om jeg skal si det selv, inneholder også de viktige innspill og tanker rundt Sørøst-Europa. Jeg har hjertet mitt på Balkan og hodet mitt i Norge – noe jeg tror er en god kombinasjon. Man får da et mer balansert og nyansert kjærlighetsforhold til landet, menneskene og motsetningene som råder i regionene. Det betyr at jeg også kjenner landene vi snakker om, i tillegg til at jeg har vært med på å monitorere disse gjennom Europarådet. Det vil si at vi har fulgt landene nøye hva gjelder menneskerettigheter, demokrati og rettsstatsprinsipper over år. Kanskje er det her det ligger, at resten av komiteen ikke ville følge saksordføreren, fordi jeg ikke er like positiv til utviklingen i Sørøst-Europa som resten av komiteen. Jeg forstår og støtter selvsagt at NATO og EU-tilpasninger bidrar til en viss stabilisering i regionen, men det hjelper lite mot manglende demokrati, brudd på menneskerettigheter og manglende lovverk for å ivareta rettsstatsprinsippet. Derfor er jeg svært glad for at Norge nå i større grad skal styrke det sivile samfunnet. Det er ofte grasrotbevegelser som kan få til ting nedenfra. Troen på politikere i flere av landene er dessverre raskt dalende, og da er det viktig at det sivile samfunn er der ikke bare for å korrigere det bestående, men også for å gi innbyggerne av land håp. Kanskje synes noen at jeg krisemaksimerer, og det er slett ikke meningen. Men jeg er av den oppfatningen at skal vi snakke om land vi skal samarbeide med, må vi være realister. Der vi allerede har gjort en forskjell, og hvor det er godt synlig, er i Serbia. Serbia spiller en nøkkelrolle i regionen, ikke bare hva gjelder frie og uavhengige valg, men også hva gjelder økonomisk utvikling og stabilitet. Inntil finanskrisen tok Europa, hadde Serbia en god utvikling, men dessverre kan det se ut som også dette landet nå når en viss stagnasjon. Derfor er det viktig at Norge fortsetter med sitt gode og bilaterale samarbeid med Serbia. Serbia bør i mye større grad spille rollen som stabilisator også når det gjelder Kosovo og Bosnia-Hercegovina. Dette bør også reflekteres i det norske samarbeidet med Serbia. I går hadde noen av oss lunsj med statsministeren av Kosovo, og forholdet til Serbia var langt fra oppløftende, fortalte han. Men hvis Serbia vil, kan man en gang for alle legge Kosovo-konflikten til side, og mye av uroen der hadde vært løst. Serbia kunne også, hvis de hadde villet, lagt press på den politiske ledelsen i Republika Srpska i Bosnia-Hercegovina, slik at man der også hadde fått løst opp en vanskelig floke. Her tror jeg Serbia må forstå hvor viktige de er, og det kan kanskje Norge være med på å bidra til å fortelle dem. Andre land i regionen sliter langt verre i forbindelse med den økonomiske krisen i Europa. Spesielt går det ut over ungdommen, noe vi ser ikke bare gjelder her, men også andre steder i et mer stabilt Europa. Når så flertallet viser til at praktisk utdannelse gjennom skoler og høyskoler er viktig, er det riktig det, men vi kan ikke sette den samme standarden … – Unnskyld, president, men jeg trodde jeg hadde 15 minutter?