Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-10-25:
Det har florert med lykkønskninger og gratulasjoner fra talerstolen i dag, så jeg vet snart ikke om det er noen igjen å gratulere, men jeg har i alle fall lyst til å starte med å ønske den nye regjeringen lykke til med et ansvarsfullt og viktig arbeid. Både våre tidligere samarbeidspartnere og Høyre ønskes lykke til. Jeg opplever ikke dette som om Kristelig Folkeparti har snudd Senterpartiet ryggen. Jeg opplever det som om man har gjort et annet valg for en periode, for som jeg sagt i flere sammenhenger: Jeg tror faktisk ikke Kristelig Folkeparti på lang sikt hører hjemme i det selskap man nå har valgt. Jeg tror derfor at tidligere allianser på et eller annet tidspunkt vil bli gjenopprettet. Regjeringen står overfor store utfordringer i en vanskelig internasjonal konflikt som krever klokskap i håndteringen, og som dessverre kan se ut til å bli langvarig. Men man har ikke bare utfordringer på det utenrikspolitiske området, man har det i aller høyeste grad også på den hjemlige arena. Det er ingen tvil om at det er stor forskjell på Kristelig Folkeparti og Høyre. Sem-erklæringen glattet i stor grad over mange av de politiske motsetningene mellom disse partiene. Man sier i litt for stor grad: Ja takk, begge deler! – mer penger til gode formål, kombinert med skattelettelser i et slikt omfang at det rett og slett ikke lar seg gjennomføre, slik man har lovet. Jeg konstaterer at Jan Petersen hadde rett da han hevdet at forskjellen på denne regjeringen og den forrige som Kjell Magne Bondevik ledet, er at Senterpartiet er byttet ut med Høyre. Jeg er klar over at navnet er Samarbeidsregjeringen, men dette vil bli en Høyre-dominert regjering. Høyre har fått de tunge departementene, Høyre har flertallet i Regjeringen, og på toppen av det hele framstår Carl I. Hagen både som fødselshjelper og garantist for Regjeringen. Nå er regjeringsdannelsen et faktum, og Senterpartiet er innstilt på å være et konstruktivt opposisjonsparti. Vi vil søke samarbeidsløsninger der det er grunnlag for det, og vi vil arbeide for å bidra til at det blir skapt flertall der det er mulig. Jeg er glad for at landbruksminister Lars Sponheim har signalisert et ønske om samarbeid med Senterpartiet, ikke med Fremskrittspartiet, på det landbrukspolitiske området. Det er et avklarende veivalg av landbruksministeren, og vi er selvsagt innstilt på å samarbeide om løsninger som er til beste både for forbrukerne og for næringen, løsninger som sikrer produksjon av trygg mat, og som kan bidra til at yrkesutøverne i landbruket får en inntektsutvikling på linje med den øvrige befolkningen. Men på andre områder signaliserer denne regjeringen en politikk som ikke gir grunnlag for det samme samarbeidet med Senterpartiet. Det varsles f.eks. omfattende privatisering av statlige bedrifter, f.eks. Statkraft. Det vil i så fall være en politikk for mer utenlandsk eierskap i norsk næringsliv, ikke for sterkere norsk eierskap, slik det blir sagt i regjeringserklæringen. Det finnes nok av eksempler på at utsalg av statlige bedrifter har ført til at utenlandske investorer har gått inn der staten trekker seg ut. Og hva i alle dager skulle være vitsen med å selge seg ut av lønnsomme og solide bedrifter, for så å plassere inntektene fra dette salget i mer eller mindre sikre aksjer i utlandet? For Senterpartiet er det uaktuelt å bidra til at vannkraftressursene våre legges ut for salg. Det er riktig, som representanten Oddvard Nilsen sa i et tidligere innlegg, at Senterpartiet var imot liberaliseringen på telesektoren i sin tid. Jeg husker også godt at Paul Chaffey den gang sa: Hvor i all verden er Senterpartiet i denne sak? Men jeg må innrømme at jeg mange ganger etter det har lurt på: Hvor i all verden er Paul Chaffey i en del av de standpunkter han har konvertert til etter hvert? Senterpartiet er ikke redd for åpenhet. Vi er ikke redd for konkurranse, vi er ikke redd for samarbeid eller handel med andre land, men Senterpartiet deler ikke Høyres grenseløse tro på at markedskreftene skal løse alle utfordringer. Vi ser f.eks. innenfor telesektoren at Telenor i dag er mer opptatt av å investere ute og mindre opptatt av å ta vare på det som er her hjemme. Det er stadig flere som må vente lenge på å få summetonen tilbake etter et linjebrudd, fordi man ikke har kapasitet til å foreta reparasjoner raskt. Det er stadig flere som oppdager at de f.eks. ikke får bredbåndstilknytning uten å betale skjorta av seg. Dette er et resultat av de markedskreftene som Oddvard Nilsen hyllet i sitt tidligere innlegg. Investeringene går dit man tror lønnsomheten er størst. Det er markedskreftenes lov. Senterpartiet vil fortsette å bygge hele landet. Da er det også nødvendig med politisk styring som sikrer like muligheter, uavhengig av hvor man bor. Den nye regjeringen tar også til orde for privatisering og liberalisering på stadig nye områder. Av Sem-erklæringen og regjeringserklæringen framgår det at det vil vi komme til å se innenfor skolen, innenfor omsorgssektoren, innenfor helsesektoren. Resultatet blir at vi vil få større forskjeller. Vi vil få flere tilbud til dem som har råd til å betale for tilbudene, og vi vil få færre til dem som ikke har råd til det. Vi vil få flere tilbud til dem som er så heldige å bo der markedet tilsier at vi vil få private tilbud, og vi vil få færre tilbud til dem som ikke bor i de folketunge områdene. Dette inntrykket av større regional ulikhet forsterkes også av den nye kommunalministeren, som vil ta penger fra småkommunene, og som vil ta penger fra distriktssatsingen for å løse utfordringene i storbyene. Storbyenes behov løses ikke ved å ta fra de minste kommunene. Storbyenes behov løses ved å tilføre storbyene mer penger for å løse de spesielle utfordringene man der står overfor. Senterpartiet vil arbeide for andre løsninger. Vi vil arbeide for løsninger som er til beste for folk, uavhengig av hvor de bor. Vi vil arbeide for løsninger hvor alle skal få de samme tilbud og ha de samme muligheter til gode offentlige tilbud uavhengig av inntekt. Det er store utfordringer på svært mange samfunnsområder. Det vil utvilsomt koste store beløp å ruste opp skolen både faglig og bygningsmessig, slik et flertall av partiene her i Stortinget har tatt til orde for. Skal vi klare en kvalitetsmessig opprusting av skolen, må det bli færre elever i hver klasse. Det betyr at det må flere lærere inn i skolen. Kommunene må få betydelige midler for at de skal klare den bygningsmessige opprustingen. Og skal vi klare å få flere lærere inn i skolen, må vi gjøre det mer attraktivt å være lærer. Jeg kjenner mange lærere som gjør en fantastisk innsats under vanskelige arbeidsforhold, mange lærere som har fått stadig større utfordringer fordi mange barn og unge opplever omsorgssvikt hjemme, eller som har fått nye, tunge oppgaver på grunn av økende rusmisbruk blant ungdom. Disse lærerne trenger inspirasjon. De trenger belønning, de trenger muligheter for faglig utvikling. De trenger ikke trusler om oppsigelse på grunn av skrivefeil på hilsninger som er sendt til den nyutnevnte statsråd. Det er én ting jeg er helt sikker på, og det er at løsningen på skolens utfordringer ikke ligger i private ordninger, slik som Samarbeidsregjeringen tar til orde for. At de som er best stilt i samfunnet, og de som bor der de private tilbudene vil komme, kan velge et godt tilbud for sine barn, løser ikke utfordringene i skolen på steder der mulighetene for de private tilbud ikke fins, og for dem som ikke har mulighet til å kjøpe plass i den private skolen. Likeledes er det store utfordringer innenfor eldreomsorg. Mange eldre må vente altfor lenge på de omsorgstilbudene de trenger. Eldrereformen er ikke på langt nær fullført. I Nordland tilsier prognosene for neste år at man vil få bare 10 pst. av de omsorgsplassene det er behov for. Det tilsier at eldrereformen må videreføres i lang tid framover. Det trengs også mer personell i denne sektoren. I Nationen i dag sier en beboer på en eldreinstitusjon: Vi har det bra, men vi skulle ønske at de som jobber her, hadde hatt litt mer tid til å sette seg ned og snakke med oss. Litt mer tid til oss! Det er faktisk det som trengs. Det er ikke effektivisering, det er ikke gevinst som kan hentes ut i omsorgssektoren hvor mesteparten av utgiftene går til lønnskostnader til folk som gjør en fantastisk jobb som trengs, men tvert imot: det trengs flere som har mer tid til dem som er beboere på disse institusjonene. Det koster penger, og det krever personell. Felles for alle de oppgavene som skal løses, er faktisk at det trengs flere ressurser på alle områder. Det kan løses på to måter. Pengene kan enten komme over skatteseddelen, der de som har mest, betaler mest, og der de som har mest, bidrar mest til fellesskapet. Eller: Vi kan gi skattelettelser og satse på private tilbud der pengepungen til den enkelte skal avgjøre hva slags tilbud man skal få. Senterpartiet vil velge den første modellen. Vi vil ta vare på det som er det beste i det norske samfunnet. Vi vil ikke bevare alt som det er, men vi vil ta vare på det som er det beste. Det er nødvendig å fornye, og det er nødvendig å fjerne unødvendig byråkrati og meningsløst regelverk som gjør møtet mellom den offentlige sektor og enkeltmennesket til en sjokkopplevelse for mange. Også på samferdselssektoren er det behov for store investeringer, til vedlikehold av veier, til vedlikehold av T-bane, trikk og jernbane, til havner, flyplasser, kollektivsatsing osv. Det trengs store midler på alle disse områdene. Etterslepet på vedlikehold av veinettet er på nærmere 10 milliarder kr og øker for hvert år som går. Én ting er jeg helt sikker på: Det er faktisk ikke mulig å kombinere opprusting på alle disse områdene med store skatteletter. Til slutt vil jeg ta opp de forslag som Senterpartiet er forslagsstiller til.