trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det ser ikke ut til at man behøver bekymre seg for at dette blir noen lang debatt. Som saksordfører er jeg glad for å kunne legge fram frihandelsavtalen mellom EFTA-statene og Ukraina. Denne avtalen ble undertegnet under EFTAs ministermøte i Reykjavik 24. juni 2010. Målet med frihandelsavtalen er å bidra til økt samhandel og økonomisk samarbeid mellom partene. Per i dag har vi inngått 24 handelsavtaler, og 11 er undertegnet under den sittende regjering. Den siste avtalen som ble undertegnet, var med Hongkong-Kina i juni. Framtidig vekst i Norge er avhengig av tilgang til vekstmarkeder i verden. Dette jobber regjeringen for gjennom WTO, EØS og EFTA, som sikrer Norge et av verdens største nettverk av frihandelsavtaler. At slike avtaler virker, er det ingen tvil om. Vi ser helt tydelig at etter inngåelse av frihandelsavtaler, skyter samhandelen i været. Det er også ventet at handelen med Ukraina vil øke etter inngåelsen av denne frihandelsavtalen. Derfor er det viktig at vi er ute med næringslivsdelegasjoner til nye markeder og bidrar til disse avtalene. Singapore, Malaysia og Midtøsten står på dagsordenen og er viktige, men også flere afrikanske land som Angola, Ghana og Mosambik, som er tre av verdens raskest voksende økonomier, er viktig å jobbe inn mot. Denne avtalen vil bidra til at all norsk eksport av fisk og fiskeprodukter til Ukraina får fri markedsadgang fra 1. januar 2012. Telekommunikasjonstjenester er den viktigste enkeltsektoren i handelen mellom landene, men også data, skipsfart og forsikringstjenester er viktige for norske tjenestetilbydere. Handelen med ubearbeidede landbruksvarer er ikke regulert i EFTA-konvensjonen, for man anser at WTO-regelverket skal eliminere toll- og andre handelsrestriksjoner for den vesentlige delen av samhandelen. Dette blir ivaretatt gjennom bilaterale avtaler mellom den enkelte EFTA-stat og Ukraina. Frihandelsavtalen og avtalen om handel med landbruksvarer er forelagt Næringsdepartementet og Utenriksdepartementet, som begge anbefaler at ratifikasjon finner sted. Næringskomiteen viser til at dette er et bidrag til å gi norske eksportører og investorer økt forutsigbarhet og bedre rammevilkår. Komiteen har vist spesielt engasjement for utviklingen i Ukraina, med tanke på presse- og forsamlingsfrihet og oppbygging av rettsstaten. Komiteen advarer mot en glidning tilbake til tidligere praksis med nyhetskontroll, press og vold mot journalister. Dette berører ikke direkte avtalens område, men komiteen viser til en klar bekymring for Ukrainas utvikling og vektlegger at menneskerettigheter og arbeidstakerrettigheter må følges nøye, og at det stilles krav til dette hos de landene vi inngår avtaler med. Dette fremkommer tydelig i komiteens merknader. Det er en samlet komité som står bak denne tilrådingen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Det jeg har tenkt å ta opp med statsråden, er selvfølgelig det som går på oppfølging av menneskerettigheter og andre ting i en del av de landene som vi er i ferd med å inngå frihandelsavtaler med, og hvordan vi skal fange opp disse forskjellige tingene, ikke minst hvordan man bl.a. bruker rettssystemet i en del land. Det har bl.a. å gjøre med tryggheten dersom man skal handle med og investere i land, og da er det viktig at bindingen mellom den politiske biten og rettssystemet etc. ikke misbrukes. Spørsmålene til statsråden er: Hvilket arbeid og hvilke vurderinger gjøres internt på ministerplan i EFTA for å ha en viss transparens når det gjelder disse forhandlingene med de forskjellige landene? For det er klart at landene reagerer ulikt på ulike krav og diskusjoner. Har man utarbeidet en strategi for å se hvordan man kan komme videre?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det er ulike strategier for å ivareta det som representanten spør om, nemlig menneskerettigheter i andre land, som kanskje ikke har det samme rettssystemet eller de samme politiske frihetene som vi tar for gitt her hjemme. For det første – og det overordnede – mener regjeringen at økt kontakt, økt samhandel, investeringer og samarbeid i seg selv bidrar til en positiv utvikling. Isolasjon er sjelden det rette. Tvert imot tror vi at norske bedrifter og norske aktører bidrar til en positiv utvikling, og åpne land er mer påvirkbare i riktig retning. Vi har noen formuleringer i handelsavtalene som handler om dette, som er innarbeidet i alle handelsavtaler, hvor jeg viser til internasjonale konvensjoner osv. Men så blir det veldig landspesifikt. Det er ulike måter vi håndterer det på. I Colombia ble metoden en bilateral tilnærming rundt menneskerettigheter på siden av handelsavtalen. Andre steder er det mer innarbeidet i handelsavtalen. Det er helt riktig, som representanten sier, at ulike land har ulike syn på det og ulik tilnærming til det.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det er ikke noen tvil om at utenriksministeren snakker på vegne av regjeringen når han uttrykker sin bekymring. Jeg tror mer i denne sammenheng at vi får spørre oss selv: Hva er det en handelsavtale kan gjøre, og hvor mye kan vi bringe inn i en handelsdiskusjon? Vi prøver så langt som mulig når vi har disse handelsforhandlingene, å bringe inn de overordnede prinsippene rundt menneskerettigheter, arbeidstakerrettigheter, rettsapparat osv. Noen ganger krever vi f.eks. også at en stat må bli med i WTO for at vi skal implementere en avtale – det er en diskusjon vi har med Russland – for å være sikker på internasjonal ramme rundt konfliktløsning. Og så vil vi jo også tro at den dialogen vi har med et land, åpner et land. Men vi må også ta inn over oss at det er en grense for hvor mye som kan oppnås gjennom en handelsavtaleforhandling. Mange av disse spørsmålene om menneskerettigheter, rettssystem osv. må tas som en del av den ordinære utenrikspolitikken i den dialogen vi har både bilateralt og i internasjonale organer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Vi er omforent i regjeringen på våre strategier inn mot ulike land og hva vi ønsker å oppnå i vårt samarbeid med dem. Men så er spørsmålet: I hvilke organer, i hvilke sammenhenger og på hvilke arenaer er det riktig å ta opp ulike spørsmål? Vi har jo gått veldig langt, og lenger enn noen regjering før oss, i å bringe menneskerettighetsspørsmål, arbeidstakerrettigheter – miljøspørsmål også, for den saks skyld – inn i handelsforhandlingene. Mange land er veldig uvant med det. I Hongkong tror jeg det var første gangen noensinne at de fikk brakt inn miljødimensjonen i en handelsavtale. Det var ikke i Hongkongs tradisjoner. Det gjør vi også i handelsavtalen med Ukraina, tar opp disse spørsmålene. Så får da stortingskomiteen svare for hva slags merknader man setter inn, og i hvilke sammenhenger man gjentar ønskene om en demokratisk og god utvikling i Ukraina. Jeg ser ikke noe problem ved at representanter i komiteen skriver det inn i sammenhengen her. Det ser jeg bare på som en styrke, særlig for utenriksministeren, som skal viderebringe dette arbeidet i sine sammenhenger.
Svein Flåtten (Høyre), 2011-11-29:
Det er riktig at komiteen har vært enig om frihandelsavtalen. Vi vil gjerne få slike unna så fort som mulig. Nå har det tatt en del tid før denne kom til ratifikasjon, men vi håper at de som kommer, går så raskt som mulig. Det er en viss uenighet i nyanseringen rundt dette med menneskerettigheter i merknadene. Utenriksministeren sa på vegne av regjeringen, går jeg ut fra, at situasjonen i Ukraina «gir grunn til alvorlig bekymring», og at «Ukrainas troverdighet som rettsstat er utfordret». Det gjorde han i oktober måned i år. Nå ser jeg at også regjeringspartiene anfører noe om dette. Mener næringsministeren at situasjonen nå er omtrent den samme? For vi fra opposisjonen har i våre merknader gitt uttrykk for omtrent de samme synspunkter som utenriksministeren gjorde i oktober måned.
Svein Flåtten (Høyre), 2011-11-29:
Jeg er enig med statsråden i at det er begrenset hva en kan bringe inn i en avtale om frihandel. Men i denne saken har regjeringspartiene selv brakt synspunkter inn. Mener da statsråden at når man først bringer inn menneskerettigheter i en slik sak som denne, skal man være mer forsiktig med det isolert sett enn man vil være i andre politiske uttalelser, som f.eks. dem utenriksministeren kom med i midten av oktober? Det høres slik ut, nemlig, på statsrådens innlegg.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-11-29:
Da Brochmann-utvalgets rapport ble lagt fram, fikk statsråd Lysbakken en anledning til å gjøre med kontantstøtten det han har hatt lyst til å gjøre veldig lenge. Han har nå redusert ordningen slik at toåringer ikke lenger skal få kontantstøtte. Et viktig argument for Lysbakken var nettopp at kontantstøtten virket hemmende på integreringen når det gjaldt kvinner, og på språkopplæringen når det gjaldt barn. Da skulle man jo forvente at regjeringen, da den la fram budsjettet, ville legge inn nok midler, slik at det ville være barnehageplasser til alle disse toåringene som nå ikke mottar kontantstøtte. Men så er ikke tilfellet. Det er lagt inn midler for 1 100 nye plasser, mens det kanskje er behov for så mye som opp mot 10 000 nye plasser. Var det ikke integrering allikevel som var poenget med å redusere ordningen? Var det bare ideologi?
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-11-29:
Begrepene «ombud» og «tilsyn» har i denne saken blitt trukket fram som to problemstillinger. Innholdet i begrepene må med jevne mellomrom gjennomgås og drøftes for å sjekke at vi legger det samme i betydningen av ordet. I brevet fra Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet ved statsråden har vi fått departementets innhold i begrepene: «Tilsyn er myndighetsorganer som kontrollerer og følger opp at lovregler blir etterlevd. Tilsyn føres oftest ved å kontrollere at ulike virksomheter driver i tråd med regelverket gjeldende for den aktuelle virksomheten. Dersom regelverket ikke etterleves, kan tilsynet fatte vedtak som tilsynsobjektene må rette seg etter.» Når det gjelder «ombud», legger de denne betydningen i det: «De har som oppgave å ivareta enkeltpersoner eller gruppers interesser, gjerne knyttet opp mot den offentlige myndighetsutøvelsen.» Kristelig Folkeparti er enig med forslagsstillerne i at de folkevalgte skal ha en ombudsrolle og være borgernes stemme i samfunnsdebatten. Men det er en så omfattende oppgave at det bør erkjennes at det kan være til stor hjelp å ha noen som fungerer som fast lyttepost over tid og gir innspill til politikerne uten at det blir oppfattet som et demokratisk problem. Samtidig må det bli en bevisst holdning til at det skal være en felles forståelse av innholdet i begrepene tilsyn og ombud, og gjerne slik statsrådens forståelse av begrepene er, og at arbeidsoppgaver og rolleforståelse blir utarbeidet i tråd med det. Kristelig Folkeparti støtter ikke forslaget om en helhetlig gjennomgang av ombudene og tilsynene i den hensikt å gjøre ombudene om til tilsynsorganer. Det bør imidlertid bli en mer konsekvent rollefordeling og enhetlig ordbruk for å gjøre det lettere for publikum å se hva som kan forventes av det aktuelle ombudet eller den aktuelle tilsynsmyndighet.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Jeg er glad for innlegget fra representanten Morten Ørsal Johansen, som jeg synes hadde en litt annen tone enn det forslaget, den forslagsteksten, vi faktisk diskuterer. Han tar opp en rekke forhold som er problematiske i forhold til integrering, som manglende likestilling og voldelig ekstremisme. Arbeiderpartiet er selvfølgelig helt enig i at dette er viktige områder, og på disse og andre områder er det iverksatt tiltak, og flere er foreslått av de omtalte utvalgene. Men vi er selvfølgelig med på en diskusjon om det bør gjøres mer, eller noe annet, enn det som gjøres i dag. Representanten Ørsal Johansen hoppet imidlertid over mitt spørsmål om hvordan vi skal forstå henvisningen til Grunnloven § 100. Skal vi tolke tausheten som et uttrykk for at Fremskrittspartiet ikke lenger mener den saklige motstanden partiet har møtt, har vært i strid med ytringsfriheten, at vi er enige om at uenighet ikke er knebling? I så fall er det flott, og det hadde vært fint om representanten kunne bekrefte at denne forståelsen er riktig – ikke minst på bakgrunn av at vi senest i spørretimen på onsdag hadde en partileder fra samme parti som gjorde det motsatte til et hovedpoeng. Om vi kan få satt et punktum for den debatten, et punktum for debatten om debatten – eller debatten om hvordan Fremskrittspartiet behandles – og bevege oss over i en debatt om integrering, så applauderer vi det.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det er grunn til å være opptatt av hvordan demokratiet fungerer, eller om det uthules, men omfanget av ombud er ikke blant truslene mot demokratiet. Vi har fem nasjonale ombudsordninger: ombudsmannen for Forsvaret, sivilombudsmannen, forbrukerombudet, likestillings- og diskrimineringsombudet og barneombudet. Det finnes også lokale ombudsordninger. Arbeiderpartiet deler ikke den forståelsen som ligger til grunn for dette forslaget. Vi har ikke for mange ombud. De ombudene vi har, håndterer sine mandater på en god måte. De bidrar ikke til uthuling av demokratiet, og ønske om flere ombud er ikke noe problem. Forslagsstillerne skriver at «demokratiet uthules hvis det blir et ombud for enhver situasjon og for enhver gruppe som føler seg tråkket på». Denne analysen er Arbeiderpartiet helt uenig i. At f.eks. forbrukere, pasienter eller barn kan søke veiledning hos ulike ombud, representerer ingen trussel mot demokratiet og skjer ikke i konkurranse med kontakt med folkevalgte. Tvert imot – når barneombudet basert på sin kontakt med barn løfter en sak, får den større oppmerksomhet. Det øker mulighetene for gjennomslag. Jeg synes formuleringen og forslaget bærer preg av en «enhver for seg selv»-tankegang som ligger fjernt fra Arbeiderpartiets verdigrunnlag. Vi har nettopp behandlet et annet forslag – om integrering – der forslagsstillerne åpenbart ønsket en annen politikk enn den som føres. Det synes jeg også man aner i dette forslaget. Det handler delvis om et ønske om en gjennomgang av strukturer, men også om uenighet i det mandatet ombudene har, og den jobben de gjør. Sakens ordfører, representanten Tetzshcner, har nettopp nevnt noe av dette i forbindelse med likestillings- og diskrimineringsombudet. Det er en ryddig sak, men den må håndteres på en annen måte enn gjennom en helhetlig gjennomgang. Dagens ombudsstruktur er ikke spikret én gang for alle. Arbeiderpartiet mener at spørsmålet om etablering av ombud og omgjøring av ombud til tilsynsorganer bør vurderes i de enkelte tilfeller. Ombud for ombudenes egen skyld er det ingen som ønsker. Rollebevissthet er viktig, og flere myndighetsorganer har både tilsyns- og ombudsoppgaver. Det håndterer de godt, men det kan selvsagt endre seg over tid. Kanskje vil enkelte ombud bli mindre relevante over tid. Kanskje vil det komme nye ombud som det ikke er noe reelt behov for. Dette er spørsmål vi selvsagt er åpne for å vurdere løpende og i hvert enkelt tilfelle. De fleste ombud jobber med enkeltpersoners rettigheter vis-à-vis andre privatpersoner, bedrifter eller det offentlige. At slik bistand er mulig å få, er en viktig del av demokratiet og ingen trussel mot det eller mot den rollen vi som folkevalgte skal ha. Heldigvis er det et flertall som i dag står sammen for å avvise dette angrepet på ombudsordningene.
Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Jeg tegnet meg for å oppklare en misforståelse i representanten Trine Skei Grandes innlegg, men jeg ser at hun ikke lenger er i salen. Det er påstanden om at vi har hatt en flom av ombud som jeg følte behov for å kommentere. Jeg vil også vise til statsrådens innlegg. Hun forteller at vi har fire ombudsordninger og fire kombinerte tilsyns- og ombudsordninger. Med all respekt, det er ingen «flom». Jeg synes også det er viktig å påpeke at det ikke er noe kritikkverdig i at ulike grupper eller enkeltpersoner etterlyser ombudsordninger. Det er det ikke noe galt med, men det er Stortingets oppgave å vurdere om det skal opprettes ombudsordninger. Det er en viktig distinksjon, som forslagsstiller tydeligvis ikke har fått med seg. Jeg synes for øvrig debatten viser at det ikke er så stor reell avstand på en del punkter. Vi er enige om mye, ikke minst om at dagens struktur ikke ligger fast til evig tid, og at ombudsordninger selvfølgelig skal og må evalueres. Når det gjelder hvordan vi skal evaluere, mener jeg – som jeg sa i mitt første innlegg – at det blir helt galt å evaluere dem samlet. De utgjør ingen samlet, ensartet organisasjon. Det er ikke én organisasjon. Parallellen til en virksomhetsevaluering av seg selv halter. Så er det en del vi er uenige om. Fra Arbeiderpartiets side mener vi ikke at vi har for mange ombud. Vi mener at ombudene faktisk håndterer rolledeling på en god måte. Vi imøteser en tydeligere grensedragning mellom tilsynsroller og ombudsroller, men vil bare på nytt avvise at ombud uthuler demokratiet.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Som jeg sa i mitt innlegg, har en del grupper av innvandrere en veldig lav deltakelse i arbeidslivet. De tilsvarende, samme gruppene er i andre land veldig høyt representert i arbeidslivet. Kan statsråden ha noen formening om hvorfor det kan være sånn, når de samme gruppene som har stor arbeidsledighet i Norge, har lav arbeidsledighet i andre land?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Som representanten Olsen var inne på, er arbeid et av de beste integreringsvirkemidlene vi har. Det er det som kan bidra til at de som kommer til dette landet, blir integrert på en god måte. Men det er betegnende – når vi kommer med detaljer om hvordan vi ønsker å gjøre dette, når vi ser på de tiltakene som er igangsatt med tanke på bl.a. tvangsekteskap og kjønnslemlestelse – at det ikke er lagt fram et eneste konkret tiltak. Det er kun samarbeidsorganer, det er kun kommisjoner, det er kun organisasjoner, som gjennom samtaler og påvirkning og informasjon skal bidra i arbeidet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Fremskrittspartiet har fremmet en del konkrete forslag på området, men de har til de grader blitt tilbakevist. Dette er likevel forslag som Fremskrittspartiet fortsatt mener er til det beste for å motvirke tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Angående det med at integreringspolitikken i Norge er totalt feilslått: Fremskrittspartiet har aldri sagt at den er totalt feilslått, men det er store mangler i den. Og som også representanten Holmås var inne på, er det brukt enorme summer til dette. Vi bruker mye mer enn noe annet land på integrering, og så har vi ikke bedre resultater enn det vi har. Det er etter min mening flaut. Det er en del bra med integreringspolitikken i Norge – det er ikke tvil om det – og det er også Fremskrittspartiet enig i. Men det er helheten i den som vi setter spørsmålstegn ved, og vi mener fortsatt det er mye som kan gjøres mye, mye bedre. Det er på en måte feil å sammenlikne seg med andre land. Som statsråden var inne på i replikkordskiftet, de forskjellige landene har totalt forskjellige forutsetninger for hvordan integreringspolitikken skal fungere. Men representanten Holmås etterlyste et land som er bedre i integrering enn Norge. – Ja: USA. USA er faktisk mye bedre. Til og med Kronprinsen, Hans Majestet Kronprinsen, har sagt at det er vel ingen som er bedre i integrering enn USA, etter at han var i Berkeley, California, og så hvordan det fungerte der. Jeg var på en studietur der for noen år tilbake. Da var det en representant fra SV som spurte dekanus ved universitetet i Berkeley: Hvordan i alle dager klarer dere å få til en så god integrering? Da svarte han: «Learn the language». Det var det første. «And when you have learned the language, get work». Det var det andre. Hvis du lærer språket og får deg arbeid, vil det òg være mye lettere å bli integrert. Men hvis det skal være sånn at du ikke trenger arbeid fordi de sosiale ytelsene er så gode, vil enkelte grupper holde seg utenfor arbeidsmarkedet og dermed utenfor integreringen.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-29:
Det er forskjeller når det gjelder ulike grupper, og hvor godt de har lyktes med bl.a. å komme inn i norsk arbeidsliv. Det er viktig å understreke at det også kan ha med spørsmål knyttet til botid å gjøre. For et par tiår siden hadde vi mye debatt i Norge om hvorfor vietnameserne var så dårlig integrert i utdanningssystem og arbeidsliv. I dag regner vi den vietnamesisk-norske minoriteten som en av de mest vellykkede. I dag handler debatten ofte om somaliere og andre grupper. Jeg regner med at representanten kanskje viser til det eksempelet som ofte er brukt, at somaliere har lyktes ganske godt i USA. Det er vanskelig å sammenlikne den samfunnsmodellen USA har, og den vi har i Norge på disse feltene. Men det jeg har lyst til å si generelt, er at vi har ingen holdepunkter for at Norge lykkes dårligere med integrering enn USA. Derfor kan det også ha å gjøre med hvilke innvandrergrupper som har kommet, og når de har kommet. Mange som kommer fra land som Somalia og Afghanistan i dag, kommer fra ødelagte utdanningssystemer.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-29:
Nå er det nok sånn at regjeringens syn på kontantstøtten og ønsket om å bygge den ned var kjent lenge før Brochmann-utvalgets rapport. Det står også i Soria Moria II-erklæringen. Men Brochmann-utvalget var altså ett av mange offentlige ekspertutvalg som anbefalte å fjerne kontantstøtten. Det gjorde også Inkluderingsutvalget. De utvalgene som har sett på integrering spesielt, har vært særlig opptatt av dette. Det som gjorde det mulig for oss å gjøre denne endringen, var ikke Brochmann-utvalgets rapport, men at vi har innført en rett til barnehageplass, som gjør at de som trenger det, skal få en barnehageplass. Akkurat dette er en litt interessant debatt, for Kristelig Folkeparti har i mange år ment at det ville være galt å fjerne kontantstøtten fordi disse foreldrene ikke vil ønske barnehageplass. Nå er kritikken altså at Kristelig Folkeparti tror at effekten av det regjeringen har gjort, vil være enda større enn de beregningene regjeringen har lagt inn når det gjelder behovet for nye barnehageplasser. Så får vi se hvem som har rett, men retten til barnehageplass står fast, og den gjelder alle.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Fremskrittspartiet har bedt om at det oppnevnes en bredt sammensatt kommisjon som skal ha som oppdrag å komme med forslag til en bedre integreringspolitikk i Norge. Ulike partier har ulike svar på hva som er bra integreringspolitikk. Arbeiderpartiet har definitivt andre svar enn Fremskrittspartiet på dette området. Vi anser ikke målet om en god integrering som noen endelig fastsatt størrelse, men noe som er i utvikling hele tiden, med målsetting om en stadig bedre integrert innvandrerbefolkning. Arbeiderpartiet mener at arbeid er det beste integreringspolitiske virkemiddelet et samfunn har. Gjennom arbeid kommer en naturlig inn i norsk arbeidsliv. En lærer seg det norske samfunns lover og regler, en får arbeidskamerater og en mulig inngang til vennskap på tvers av nasjonalitet. Ved å ha lønnet arbeid kan en forsørge seg selv og samtidig bidra til norsk produktivitet. Videre er en arbeidsplass et utmerket språklaboratorium hvor språket kan komme naturlig inn. Allikevel ser vi at enkelte etniske grupper er dårligere representert på arbeidsmarkedet enn andre. Det er bekymringsfullt. Siden Fremskrittspartiet angivelig ønsker en bedre integrering, rimer det svært dårlig med partiets holdning til kontantstøtten. Vi har knapt noen annen sosial ordning i Norge som i større grad har framstått som integreringshemmende. Kontantstøtten benyttes i større grad blant innvandrere enn blant etnisk norske foreldre. Det betyr at minoritetsmødre i større grad enn andre mødre er hjemme med sine barn. Disse barna burde ha vært i barnehage, ikke minst for å få språkstimulering. Kontantstøtten hemmer både mors og barns integrering. Arbeiderpartiet er imot kontantstøtten og ønsker på sikt å få den fjernet. Vi mener at kontantstøtten ikke er bra, verken for den ene eller den andre gruppen foreldre eller for barn. Dersom et samfunn skal lykkes med å integrere nye landsmenn, er språk det viktigste virkemiddelet. Uten å beherske landets språk vil en alltid forbli i et slags utenforskap, hvor en vanskelig kan påvirke sin egen situasjon. Språk er nøkkelen til å forstå et lands kultur og samfunnsliv. Dersom en virkelig ønsker å forbedre integreringen for innvandrerbefolkningen vår, så burde Fremskrittspartiet i større grad ha avsatt midler til språktiltak for denne gruppen i sitt alternative budsjett. Det kan vi konstatere at Fremskrittspartiet ikke har gjort.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Forslagsstillerne trekker opp to problemstillinger i forslaget: spørsmålet om forskjellen mellom ombud og tilsyn og det Venstre mener å se som et økt omfang i antall ombud. For meg var det uklart hva Venstre mente med det, helt til jeg hørte Trine Skei Grandes innlegg. Da hun kom med eksemplet om å lage et Nav-ombud, synes jeg det er vanskelig å diskutere, fordi det faktisk ikke er opprettet et Nav-ombud. Det er en del av ordskiftet som ikke noen av oss skal begrense, ei heller om ombud eller tilsyn skal diskuteres. Jeg deler ikke forslagsstillernes bekymring for at ombud kan uthule demokratiet og overta de folkevalgtes oppgaver. De er tvert imot et supplement. Ulike ombud og tilsyn utgjør, og gjør, et viktig kontrollarbeid og ivaretar ulike interesser for enkeltpersoner eller grupper. Eksempler som er brukt her, er barneombudet eller likestillingsombudet. Pasientombudet er et annet eksempel, fordi det på en måte retter seg både mot enkeltpersoner – altså enkeltpasienter – og mot pasienter som en gruppe. Jeg kan være enig i at det vil være uheldig dersom omfanget av ombud vokser kraftig, men debatten i salen i dag har vist med all tydelighet at det ikke er ønskelig fra regjeringens side. Det er også uheldig hvis det er uklart om organet er ombud eller tilsyn. Derfor har vi et ansvar for at vi alltid har et kritisk blikk på behovet for å opprette nye ombud og tilsyn. Her viser jeg til representanten Håkon Hauglis innlegg. Jeg vil likevel peke på at ombudene har en viktig rolle for å ivareta folks interesser. Det hensynet må legges til grunn, og derfor vil det være lite hensiktsmessig med en særlig gjennomgang av ombudene.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-29:
Jeg har bare to spørsmål til representanten fra Fremskrittspartiet og til dem som har foreslått at vi skal ha en ny utredning. Hvis en ser på de utredningene som jeg har foran meg her, som er to av dem statsråd Audun Lysbakken nevnte, så er det altså 433 sider i Brochmann-utvalgets utredning og 388 i Bedre integrering – hvis det ikke var omvendt. Til sammen er det altså 821 sider med utredning som handler om nettopp de samme tingene som Fremskrittspartiet mener ikke er utredet godt nok. Jeg tror det til sammen er over 100 forslag i de to utredningene, som dreier seg om alt fra hvordan du skal sørge for å få folk i arbeid, hvilke grep du skal ta for å sørge for at folk lærer seg språk, felles verdier som vi skal basere det norske samfunnet på, til hvordan du skal tilrettelegge for bedre integrering i arbeidslivet og i det sivile samfunnet. Kort sagt: Det dreier seg om alt som handler om god integrering og hvordan vi kan få bedre integrering i Norge. Da lurer jeg på, for det er en kritikk her mot de andre partienes integreringspolitikk: Hvis du ser på hva SV har stått for, så sier vi veldig, veldig tydelig at vi skal ha et norsk samfunn med en del grunnleggende verdier som vi ønsker å basere dette samfunnet på. Det er demokrati, det er likestilling, og det er sosial utjevning. Disse verdiene er også en del av det som foreslås fra Integreringsutvalget med Osmund Kaldheim i spissen. Vi mener at vi skal ha antirasisme som et sentralt arbeid, for vi ser at det fortsatt er rasisme i det norske samfunnet – senest dokumentert med en undersøkelse om hvordan mennesker med jødisk bakgrunn i Oslo-skolen blir utsatt for rasisme. Og vi er for en utjevning av forskjeller, for vi ser at veldig mange av de problemene som folk med minoritetsbakgrunn har, er problemer som de har i kraft av at de har dårligere forhold sosialt – ikke at de har minoritetsbakgrunn. Da er spørsmålet mitt til Fremskrittspartiet veldig, veldig enkelt: Hva slags forslag er det Fremskrittspartiet savner i alle de utredningene som ligger her? Mener Fremskrittspartiet at utredningene er for dårlige, og at forslagene som fremmes i utredningene, ikke er i nærheten av de tingene som Fremskrittspartiet kunne tenke seg å foreslå? Det er det ene spørsmålet. Fremskrittspartiet har i debatter i år etter år sagt at integreringspolitikken er feilslått, noe som dramatisk tilbakevises i de to offentlige utredningene som ligger her. Utredningene sier tvert imot at ja, vi har ikke gode nok resultater i integreringspolitikken i forhold til ressursene som settes inn, men sammenlignet med de fleste andre land er den bedre. Så det andre spørsmålet mitt er: Hvis det er slik at Fremskrittspartiet mener at integreringspolitikken er feilslått, hvilket land i verden har Fremskrittspartiet som modell for sin integreringspolitikk? Hvilket land mener Fremskrittspartiet er bedre enn Norge?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-29:
Jeg må innrømme at da forslaget kom, tenkte jeg at dette var et litt underlig forslag. Det var såpass ullent at jeg ventet med å ta ordet til etter at Trine Skei Grande hadde hatt ordet, sånn at jeg skulle se om jeg forsto litt mer. Og jeg har forstått litt mer av intensjonen til Trine Skei Grande, som er, slik jeg oppfatter henne, at man må passe seg så man ikke havner i en posisjon der det er sånn at politikernes ombudsrolle forvitrer og blir borte. Til det har jeg egentlig bare én ting å si, og det er at jeg er enig med Håkon Haugli i at vi ikke er i nærheten av å være der. Istedenfor å be regjeringen om å gjennomgå alle ombudene og komme tilbake med en innstilling om hvilke ombud som skal omgjøres til tilsyn, hadde det vært mye greiere – og mer ryddig for debatten i dag – om Venstre og Trine Skei Grande hadde foreslått hvilke ombud man ønsket å legge ned, eller om hvilke man tenkte: Disse ombudene har en feil rolle i dag. Hun var inne på noen. Jeg synes det er bra at vi har forbrukerombud, og jeg må innrømme at jeg ikke synes at forbrukersaker er borte fra den offentlige debatten. Jeg synes heller ikke de er borte fra debatten i Stortinget. Nå driver jeg – og vi er flere – og jobber med en sak som handler om rettigheter, forbrukerrettigheter ved salg av bolig, en kjempespennende sak, en viktig debatt som ofte har vært debattert i avisene. Mange både fra regjeringspartiene og andre har vært ute og diskutert det. Men jeg mener at det ikke er noe som tilsier at vi ikke har behov for et forbrukerombud som det faktisk er mulig å henvende seg til i de enkeltsakene der man trenger å gjøre det. Jeg er veldig glad for at jeg som politiker slipper å ha den rollen å stille opp i alle de forbrukersakene som enkeltmennesker har, når de er i tvister, og når de har problemer med kjøp de har gjennomført. Jeg skal være kort. Vi stemmer mot forslaget. Vi stemmer også mot det litt modererte forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, som ikke går ut på at man skal ha en gjennomgang med sikte på å omdanne en del ombud til tilsyn. Isteden sier man at man ønsker en helhetlig gjennomgang av de ulike ombudene og tilsynene. Jeg må innrømme at jeg ikke helt skjønner vitsen med det. Michael Tetzschner argumenterte for hvorfor det er en god idé, men jeg synes ikke at argumentene er tunge nok til at vi skal sette i gang en prosess med det. Jeg mener, som jeg nettopp sa, at Trine Skei Grande og de som eventuelt er enig med henne, isteden burde gå inn på de konkrete ombudene som man mener er unødvendige eller har utspilt sin rolle – det ser jeg heller ikke bort fra at enkelte ombud over tid kan ha gjort – og si: Disse ombudene ønsker vi fjernet. Utover dette har jeg ikke mer å legge til.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-11-29:
Ja.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-11-29:
Jeg deler statsrådens syn på at dette har vært en interessant debatt, og at posisjonene kanskje ikke er så fastlåste som man opprinnelig kunne tro. Jeg tror nok ikke at statsråden kommer unna å se alle ombudene i sammenheng, hvis man er opptatt av å stramme inn betegnelsene. Da betyr det selvfølgelig at man legger de enkelte ombudene ved siden av hverandre og ser hva som mest kjennetegner funksjonen til vedkommende institusjon. Er det tilsyn etter en konkret lov, hvor man må forholde seg mer formalisert til norsk lov? Eller er det pådriverrollen, hvor man, som jeg var inne på i mitt første innlegg, svært ofte kommer i skade for å blande seg inn i alminnelig politisk debatt? Ombudet har ikke noen særlig autoritet – og bør ikke ha det heller – i samfunnsdebatten. Jeg synes forslagsstilleren, representanten Trine Skei Grande, ga gode eksempler på nettopp hvorfor språkbruken bør strammes inn. Det er viktig informasjon til publikum, slik at man vet hva man kan vente seg når man henvender seg til et ombud. Skei Grande var også inne på de problemstillingene som ligger i at man i mange sammenhenger har regler for hvordan man behandler klager, og hvor det egentlig er klageelementet – det å få overprøvd en sak, få klaget den – som er den innerste kjernen i ombudsbetegnelsen. Da tror jeg kanskje det kan ligge god veiledning i å betegne vedkommende instans nettopp som en klageinstans, ikke som et ombud. For øvrig ligger det også et problem her som politikere må ta litt ansvar for. Man opererer selv, ikke minst i valgkamper, med rettigheter og garantier som ved nærmere ettersyn verken er rettigheter eller garantier. Jeg må dessverre tilbake til valgkampen, til Arbeiderpartiets og statsministerens kreftgaranti. Det skulle bare gå 20 dager fra kreft var påvist, til behandling var i gang. Det viste seg at det ikke gjelder 100 pst., det gjelder 80 pst., og så viste det seg at det bare er en målsetting. Da er det klart at hvis man hadde tatt sine egne ord alvorlig, hadde man laget en garanti, skrevet den inn i loven, og det hadde gitt klagemuligheter til en klageinstans. Når man produserer rettigheter, bør man også tenke gjennom om folk, vanlige brukere, har de rettslige mulighetene til å forfølge de rettighetene som er skrevet inn i loven, slik at det ikke bare blir papirgarantier.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Eg skal ikkje bidra til ein lang debatt, men eg ønskjer å få lov til å presisere nokre ting. Framstegspartiet vil vise til behandlinga av tilsvarande forslag, jf. Innst. O. nr. 70 for 2008–2009, og at Framstegspartiet ved det høvet ikkje gav si tilslutning til forslaget. Vi vil likevel understreke at støtta til forslaget no ikkje gjev støtte til forslagsstillarane sin kritikk av det dei beskriv som frykt for inflasjon av eit aukande tal på ombod og for ombodsomgrepet. Eg vil seie meg veldig einig i det som representanten Håkon Haugli uttrykte. For oss i Framstegspartiet er det tvert imot dei ulike omboda som er viktige. Dei har ei viktig rolle for enkeltmenneske som opplever problem i møte med det offentlege. Vi har også registrert at departementet har varsla ein gjennomgang og ei eventuell oppdeling av Datatilsynet. Framstegspartiet vil allereie no signalisere at vi ikkje deler departementet sitt syn om å dele opp Datatilsynet. Men vi ser fram til den gjennomgangen som skal kome, fordi vi meiner – på same måte som representanten Tetzschner – at det er viktig at ein av og til har ein gjennomgang av dei ulike omboda.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Eg registrerer at departementet har varsla ei eventuell deling av Datatilsynet. Komiteen var for kort tid sidan på møte med Datatilsynet, og etter mi oppfatning fekk vi eit klart signal frå Datatilsynet om at dei ikkje ønskte ei deling av Datatilsynet. Ei deling av Datatilsynet vil etter mitt skjønn kunne pulverisere ansvaret, men det som eg og Framstegspartiet ser som det kanskje aller verste, er at det kan vere med på å auke byråkratiet. Har statsråden allereie danna seg eit syn her, eller vil statsråden lytte til det Datatilsynet meiner?
Heidi Greni (Senterpartiet), 2011-11-29:
I Senterpartiet er vi opptatt av at enkeltpersoner i Norge skal ha en god og effektiv hjelp om de møter problemer med det offentlige. Ombud, tilsyn og folkevalgte representanter fyller ulike roller som talspersoner for den enkelte borger, og alle har de viktige funksjoner i et levende folkestyre. For et pragmatisk sentrumsparti er det avgjørende at forholdet mellom disse instansene er preget av balanse og en god og formålstjenlig arbeidsfordelig. Vi deler ikke forslagsstillerens syn på at det er fare for at det blir et ombud for enhver situasjon, og at de folkevalgtes rolle som ombud for sine velgere er truet. Vi som stortingsrepresentanter har forstått vår ombudsrolle. Vi er, og skal fortsatt være, borgernes stemme i samfunnsdebatten, særlig de borgerne som selv ikke så lett slipper til, eller som selv ikke klarer å formulere sin sak. I et moderne og komplisert samfunn ser jeg på det som en fordel at det er flere instanser som taler borgernes sak. Vi utfyller hverandre mer enn vi utkonkurrerer hverandre. Senterpartiet føler seg trygg på at det pågår en løpende vurdering av alle sider ved våre ombuds- og tilsynsorganer, både antall og virkemåte, selv om en bestandig må legge til grunn at det er forbedringspotensial i alle forhold i samfunnet. Jeg føler meg trygg på at når det gjelder en eventuell avvikling av ombud, omgjøring av ombud til tilsyn, eller hvis det skulle bli aktuelt å opprette nye ombud, bør det vurderes individuelt i hvert enkelt tilfelle.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Jeg har ikke bestemt meg for hva jeg mener om den evalueringsrapporten som vi har fått fra Datatilsynet. Det jeg mener er riktig, er at vi har evaluert Datatilsynet. Det er en institusjon som har virket i 30 år, og som aldri har vært evaluert, så det er viktig at man evaluerer den type offentlige organer. Så har vi varslet at vi skal legge fram en stortingsmelding om personvern i løpet av 2012. Derfor er det riktig å gjøre en evaluering av Datatilsynet. I den evalueringen som Difi har levert oss, problematiseres nettopp det som er kjernen i dagens debatt, at Datatilsynet er både ombud og tilsyn og i tillegg utfører en rekke forvaltningsoppgaver som normalt ville vært lagt til et direktorat. Jeg er fortsatt usikker på om det er hensiktsmessig at vi iallfall har tre – kanskje fire – typer arbeidsoppgaver lagt til Datatilsynet. Jeg skal vurdere rapporten fra Difi på en grundig måte før jeg konkluderer, og før jeg kommer med en anbefaling til Stortinget.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det er nettopp en av grunnene til at jeg nå ønsker å se på Datatilsynet. Jeg har registrert at det nå er lagt fram en NOU om organisering av likestillingsapparatet – jeg vet ikke helt hva NOU-en heter – og der peker man nettopp på disse problemstillingene. Jeg regner med at departementet og Stortinget vil få god anledning til å diskutere disse problemstillingene når man skal vurdere eventuelle endringer i organiseringen av likestillings- og diskrimineringsområdet i Norge i tiden framover. Jeg tror det er viktig at vi har disse områdene i fokus. Nettopp derfor mener jeg at hvert enkelt departement må gå inn i sine områder. Det er tross alt såpass få ombud på såpass få, men allikevel ganske forskjellige områder som dekkes, at det vil gjøres best om det enkelte departement gjør en konkret vurdering ut fra de enkelte arbeidsoppgavene de enkelte ombudene har.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-11-29:
Det kunne vært fristende å forsikre representanten Trine Skei Grande om at jeg ikke har noen planer om å evaluere de 169 ombudene som finnes i denne salen. Jeg deler hennes oppfatning om at det kan være problematisk hvis det blir slik at vi skal opprette ombud for ethvert problem. Da vil vi utvanne ombudsfunksjonen. Derfor er det viktig at man holder fast ved at ombud skal være noe man har en noe restriktiv holdning til. Men igjen tror jeg det må vurderes litt ut fra hvordan den enkelte situasjonen er. I noen sammenhenger har vi også opprettet egne rettsinstanser som går inn på helt spesifikke områder. Da vil man iallfall måtte gå veldig nøye igjennom for å se at man ikke får en dublisering og en uklarhet mellom ombud og rettsinstansene. Så ja, jeg deler oppfatningen om at en skal være noe tilbakeholden med å opprette nye ombud, men det vil hele tiden avhenge av den konkrete situasjonen.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2011-01-18:
Jeg vil herved meddele at jeg ønsker å trekke tilbake Representantforslag 59 S for 2010–2011, som var forslag fra undertegnede og representanten Ketil Solvik-Olsen om å gi regjeringen fullmakt til å redusere merverdiavgift på strøm og elavgift i perioder med ekstraordinært høy strømpris.
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2011-01-18:
Da har jeg gleden av å fremme et forslag på vegne av representantene Ketil Solvik-Olsen og meg selv om fleksible avgifter på strøm i perioder med ekstraordinært høy strømpris.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2011-01-18:
På vegne av representantene Jan-Henrik Fredriksen, Ingebjørg Godskesen, Arne Sortevik, Harald T. Nesvik og meg selv har jeg gleden av å framsette et forslag om høyhastighetsbredbånd i hele Norge.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Først må jeg få takke ministeren for svaret. Jeg er glad for at ministeren er opptatt av saken og har forståelse for at vi trenger tiltak. Det er jo sånn at en ofte kan få inntrykk av at kampen om doping utenfor idretten handler om å kriminalisere bruken av dop. Hadde det vært så enkelt, kunne vi jo bare vedtatt det, men her er det nok mange tiltak som må til for å forhindre at unge gutter og andre ødelegger seg selv. Bruk av narkotika er som kjent forbudt, men det er fortsatt mange som bruker det allikevel. Jeg har tro på at noe av det viktigste vi kan gjøre i kampen mot doping, er å spre kunnskap innenfor helsevesenet og skolen. Helsesøster og fastlege er blant dem som bør ha gode kunnskaper om hvilke symptomer dopmisbrukere har, og hvordan de kan hjelpe dem ut av misbruket. Hormonlaboratoriet på Aker foreslår etablering av et nasjonalt kompetansesenter for forebygging og behandling av senskader ved dopingmisbruk. De sier at de lenge har ønsket å bedre behandlingstilbudet til brukere av dopingmidler utenfor idretten. Dette er etter deres mening det viktigste medisinske problemet ved bruken av dopingmidler. De vet at andelen ungdom som angir at de har brukt dopingmidler, er mellom 2–5 pst. i Norge, og de forventer dessverre en del uheldige fysiske og psykiske plager av det. Behandlingen av disse senfølgene foregår relativt tilfeldig i dag i ulike deler av helsevesenet i Norge, mens man bl.a. i Sverige har etablert et nasjonalt kompetansesenter som koordinerer dette arbeidet. Hormonlaboratoriet på Aker har allerede innledet et samarbeid med det senteret. De ønsker seg et senter i Norge som både kan behandle disse tilstandene på spesialistnivå, være et kompetansesenter for kunnskap om tilstandene, drive aktiv forebygging ved bruk av helsesøstertjenesten på ungdomsskoler og i videregående skoler samt opprettholde dopingtelefonen. Jeg er kjent med at forslaget er sendt Helse- og omsorgsdepartementet, og vil derfor spørre helseministeren om hun vurderer å opprette et slikt senter som et bidrag til å bekjempe bruken av doping.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Først må jeg få takke dem som har deltatt i denne interpellasjonsdebatten. Jeg synes det har vært en god debatt, og jeg er glad for engasjementet for denne viktige saken. Jeg tror at om vi ikke får grep om dette, vil det fort utvikle seg videre. Jeg har brukt mesteparten av min tid på å snakke om unge gutter, for det er der vi ser det største misbruket. Men det er jo skremmende at det også kommer meldinger om unge jenter som nå tar i bruk anabole steroider, med de konsekvensene det får for dem. Kanskje opplever de å miste menstruasjonen, kanskje får de skjeggvekst, kanskje får de dyp røst. Vi vet vel lite om senvirkningene vil være de samme for jentene som for guttene. I det siste har jeg hørt at det er stadig flere menn i førtiårskrisen, som synes kroppen forfaller, som ser en mulighet i anabole steroider til å rette på det – alt for å prøve å oppnå idealet. I sin streben velger de kanskje å se bort fra bivirkningene. De har nok god greie på hvilke konsekvenser det får å bruke det, men kanskje tenker de at det er noe de skal gjøre i en kort periode. Men det er nok lettere å begynne enn å slutte. Representanten Stordalen tok opp at forbud var veldig viktig. Jeg er enig i at det er noe vi må vurdere, men samtidig sier jo representanten selv at insulin er ett av de preparatene som også blir misbrukt. Det blir misbrukt veldig mange forskjellige preparater, og vi kan vel kanskje ikke forby alle. Jeg tror at det absolutt viktigste vi kan gjøre, er å informere og forebygge. Jeg håper at debatten her i dag er et lite bidrag til å få ytterligere fokus på saken, og at vi kan få til tiltak som kan opplyse og forhindre at vi får nye gutter inn i et slikt misbruk. Men da er jeg enig i at vi må få på plass noen sanksjonsmuligheter, og vi må få spredt kunnskap både til skolevesenet og helsevesenet, slik at vi kan kjenne igjen symptomene og ha kunnskap om hvordan vi kan hjelpe disse ut av misbruket. Så til slutt vil jeg rette en stor takk til alle de foreldrene som har stått fram og delt sine historier med oss for å forhindre at flere skal oppleve det samme som de har gjort.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Det er ikke tvil om at Antidoping Norge og Oslo universitetssykehus, Aker og de miljøene som er der, er de miljøene som har størst kompetanse når det gjelder doping og virkningene på den enkelte som bruker doping, og som misbruker disse stoffene. Det er heller ikke tvil om at skal vi få ut kompetanse i hele landet, er vi nødt til å bygge på der hvor kompetansen er, selv om det er slik at bruk av doping har mange trekk som ligner på bruk av rusmidler. Undersøkelser viser at 60–70 pst. av dem som har forsøkt anabole androgene steroider, også har forsøkt narkotika. Så behandlingen må ses i sammenheng. Som jeg sa, jobber vi nå med en stortingsmelding om rus. Doping vil få en stor plass der. Hvordan vi skal organisere dette arbeidet videre, vil vi komme tilbake til, men det skal ikke være tvil om at vi er opptatt av å bygge på de nevnte miljøene. Dem har Helse- og omsorgsdepartementet god dialog med. Det er nettopp disse miljøene som vil være viktige for å få kompetanse ut i førstelinjetjenesten, slik interpellanten legger vekt på – ut til fastlegene og skolehelsetjenesten. Det er særdeles viktig for både å kunne forebygge og se tidlige tegn på misbruk.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Det er ikke tvil om at vi må bruke de kompetansemiljøene vi har, som jeg også sa i mitt forrige innlegg, og Helse- og omsorgsdepartementet har god dialog med dem nettopp for å kunne øke kunnskapen, og for å kunne spre kunnskapen ut i landet. I arbeidet med stortingsmeldingen, hvor vi har sagt at bruk av doping skal få god plass og bred omtale, vil vi selvfølgelig også se på erfaringer fra andre land. Det som er nærliggende, er selvfølgelig erfaringene fra Sverige og Danmark, som har valgt ulik tilnærming når det gjelder doping, i forhold til kriminalisering og forbud, som selvfølgelig har den fordel at det gir et sterkt signal, men som vi fra andre områder, spesielt innenfor ruspolitikk, vet at ikke alltid er nok. Derfor er jeg veldig enig med alle dem som har tatt til orde for forebygging, tidlig intervensjon, og spesielt informasjon til ungdom. Det er heller ikke tvil om at noen av de arenaene som ungdom møtes på, hvor man kan bruke dop, er treningssentre. Derfor er det spesielt interessant den erfaringen de har fra Danmark, hvor de har treningssentre hvor det forekommer testing. Det er selvfølgelig også virkemidler og tiltak som vi må drøfte i forbindelse med stortingsmeldingen. Vi skal jobbe videre med dette, både i stortingsmeldingen og ellers. Vi er veldig enig i det som har kommet fram her, at her er det viktig å bruke mange virkemidler for å nå mange, ikke minst ungdom, som vi egentlig ønsker å beskytte. Vi ønsker god helse, og vi ønsker fokus på det positive i god helse, og vi må jobbe aktivt mot stoffer som bryter ned kroppen.