Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-12-11:
Analyser viser at omsetninga i sjømatnæringa kan seksdobles de neste tiårene. Men en slik vekst er avhengig av aktiv satsing fra både næringa og det offentlige. Det avhenger av at vi spisser satsinga, at vi er verdensledende. Det betyr at norske sjømatbedrifter ikke kan nøye seg med å delta i NM. De må vinne VM – hver dag. Å kutte på dette området er noe av det minst framtidsretta vi kan gjøre. Derfor er det lite samsvar mellom fiskeriministerens retorikk og det budsjettet hun leverer. Når man summerer økninger og reduksjoner på dette budsjettet, finner man et netto kutt. Særlig får det konsekvenser for hvitfiskindustrien. Regjeringa fjerner hele vekstpakken for hvitfisknæringa. De kutter ut hele teknologisatsinga i fiskeindustrien gjennom Marint verdiskapingsprogram. I en vanskelig markedssituasjon kutter de markedsarbeidet i Nofima. De kutter i regionale utviklingsmidler, og på toppen av alt kuttes det i fiskerihavnutbygginga. Budsjettet har i dag blitt omtalt som et taktskifte. Det er i så fall et skifte til en lavere takt. Det er passiv næringspolitikk der man trenger aktiv innsats, og det forsterker todelinga av norsk økonomi. Skal vi hente ut det fulle og hele potensialet av våre havressurser, må vi ta nye grep, f.eks. for hvitfiskindustrien, som sliter med lønnsomheten, og ikke har hatt rom til særlig teknologisatsing eller innovasjon de siste årene. I en sånn situasjon skulle man tro det var unison og tilnærmet tverrpolitisk enighet om å satse på en framtidsrettet fiskeindustri. Dessverre er det ikke sånn. Regjeringa tror på næringsnøytralitet. Det kan være fint i prinsippet, men i møtet med virkeligheten kan regjeringas passive næringspolitikk bety tapte muligheter og tapte arbeidsplasser. Til Fiskeribladet Fiskaren sier fiskeriministeren at det ikke er staten som har hovedansvaret for å holde liv i bruk langs norskekysten. Det er det ingen som mener. Det er ingen som mener at staten har hovedansvaret for lønnsomheten i bedriftene. Det har bedriftene selv. Tankegangen om at privat kapital kommer inn der staten trekker seg unna, hviler på en helt sentral forutsetning: at det finnes andre som vil inn. Noen sånne er det vanskelig å finne for fiskeindustriens del. Likevel er det altså viktigere for fiskeriministeren å ta hånda fra rattet enn å bruke de virkemidlene hun har. Ironien i dette er at det fiskeriministeren er mot i en næring som sliter, er hun for i en næring som går godt. Jeg vil gi fiskeriministeren anledning til i dag å forklare, fra denne talerstolen, hvorfor regjeringa kutter til teknologiutvikling i fiskeindustrien, men gir mer til havbruksforskning for nettopp å utvikle ny teknologi. Hvorfor skal den logikken fiskeriministeren anvender på havbruk, der kassa går varm på grunn av høye laksepriser, ikke gjelde andre deler av sjømatnæringa? Mener fiskeriministeren virkelig at en statlig krone er positivt for én del av næringa, men negativt og subsidier for en annen? Dette er inkonsekvent, og det er kortsiktig. Arbeiderpartiet ønsker en aktiv næringspolitikk. Skal vi lykkes i å være spisset og verdensledende, må vi tørre å satse. Vi ønsker at det offentlige skal være med på en satsing på ny teknologi – anvendt, næringsrettet, spisset og konkret – gjennom f.eks. Marint verdiskapingsprogram. Dersom det er sånn at en næring som er viktig for en region eller for landet som helhet, sliter på et gitt tidspunkt, må man gi hjelp over kneika. Man må satse hvis man tror næringa har en framtid. Dersom man ikke tror det, skal man gjøre sånn som regjeringa nå gjør for fiskeindustrien. Arbeiderpartiet tror det er en framtid i å satse langs kysten, på havbruk, på de biomarine næringene, på leverandørindustri, på alt det vi alle er enige om, men også på hvitfisk og fiskeindustrien.