Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-11-24:
Denne saken handler etter mitt skjønn i sin ytterste konsekvens om tilliten mellom justisvesenet på den ene siden og samfunnet på den andre. Det er derfor grunn til å takke Olav Gunnar Ballo for at han nok en gang har satt denne problemstillingen på dagsordenen. Jeg synes også at den gjennomgangen som justisministeren hadde, absolutt bidrog til å belyse hvilke utfordringer og dilemmaer som er knyttet til bruken av sakkyndige, deres rolle og det arbeidet de utfører i justisvesenet. Jeg skal konsentrere meg om det som har å gjøre med psykiatrien og sakkyndige i den forbindelse. Normalt sett har psykiatrien i hovedsak fokusert på omsorg og behandling ut fra hva som er pasientens beste – det skal den vel også gjøre. Dette systemet bygger mye på tillit og på gradvis frihet under ansvar. Men det er all grunn til å utfordre den samme psykiatrien i forhold til at man der kanskje i større grad må ha to tanker i hodet samtidig, at man må ta inn over seg hva slags behov samfunnet eventuelt har for beskyttelse, hva slags type risiko samfunnet løper ved å løslate den personen som vurderes. Det kan da lett være en oppfatning at helsevesenet og psykiatrien kanskje av prinsipielle grunner er motvillige til å gjøre den typen vurderinger, fordi man mener at det kolliderer med det medisinske og med omsorgsrollen, som man kanskje først og fremst betrakter seg som utøver av. Men det er like fullt viktig, og jeg mener samfunnet har krav på, at man greier å ha de to tankene i hodet samtidig. Det er faktisk et tankekors at vi har så mange saker med psykisk syke som begår alvorlige kriminelle handlinger uten at de har fått tilstrekkelig tvangsmessig behandling på forhånd. Det kan vitne om en kultur – eller en ukultur, vil kanskje noen si – hvor psykiatere generelt tenker på at disse menneskene bør ha større frihet til å bevege seg fritt omkring, at samfunnet nærmest bare må leve med den risikoen det er, og at ikke alt kan være helt trygt. Så kan vi spørre oss: Er det helt i takt med de føringene vi som politikere har gitt, og i forhold til hvordan vi forventer at justisvesenet skal håndtere dette? Jeg mener i hvert fall at det er behov for å gå nærmere inn i og drøfte denne problematikken. Det foregår også utvalgsarbeid i regi av både Helse- og omsorgsdepartementet og Justisdepartementet som skal se på denne typen pasienter og klienter i forhold til hva slags behandlingstilbud de bør ha, og hvordan samfunnets sikkerhet skal ivaretas. Det er positivt at det også i helsevesenet tas initiativ til å sette denne problematikken på dagsordenen. Ullevål sykehus og Kompetansesenteret i Helse Øst og Helse Sør skal neste uke ha et temamøte om psykiatrisk sakkyndige. Media har ved flere anledninger i 2006 fokusert på det som nærmest har avtegnet seg som et mønster, der sakkyndiges råd og rettens konklusjon basert på dette systematisk har kommet på kollisjonskurs med kriminalomsorgens vurdering når det gjelder grunnlag for prøveløslatelse. Når man f.eks. på Ila har fagfolk som følger den forvaringsdømte over lang tid som mener at det er alvorlig fare for gjentakelse, og sakkyndige i retten gir stikk motsatte råd, kan man stille spørsmål ved hvem som er den mest kompetente instansen i et slik tilfelle. Det er i hvert fall ikke egnet til å skape trygghet hos allmennheten når kriminalomsorgens synspunkter så systematisk ser ut til å bli overkjørt, slik vi har sett her. Denne typen frontkollisjoner i norske rettssaler tror jeg ingen av partene er tjent med. Jeg er veldig tilfreds med det statsråden her var inne på, nemlig at det er behov for å ha enda bedre og mer systematiske kvalitetssikringssystemer når det gjelder det arbeidet som sakkyndige gjør i forhold til norsk justisvesen. Jeg tror vel også, som flere har vært inne på her, at Torgersen-saken og Moen-saken er veldig dystre påminnelser om hva slags alvorlige konsekvenser det kan få for enkeltmennesker hvis sakkyndiges arbeid ikke holder mål. Jeg vil avslutningsvis utfordre justisministeren på hvordan han vil bidra til at samfunnssikkerhetsvurderingen kommer høyere opp på dagsordenen, og at dette aspektet kan få en mer likeverdig behandling i forhold til medisinsk sakkyndiges vurderinger.