Torbjørn Hansen (Høyre), 2008-11-13:
Høyre har tatt opp denne interpellasjonen om næringspolitikk fordi vi står i en situasjon med finanskrise og konjunkturnedgang. Siden Arbeiderpartiets næringspolitiske talskvinne Gunvor Eldegard i et innlegg i VG i starten av august i år erklærte at det gikk så det suste i norsk næringsliv, har virkeligheten forandret seg dramatisk. Nå holder det ikke lenger med prat om de gode tider. Virkeligheten er at betingelsene for norske bedrifter vil ha direkte betydning for arbeidsplasser og for livsgrunnlaget for mange familier i hele landet. Det er også gått en del år siden handlingsregelen ble vedtatt, med de prioriteringer som ble lagt til grunn for den. Hvordan ble disse forutsetningene fulgt opp? Det er gått tre år med såkalt aktiv næringspolitikk under Stoltenberg II-regjeringen. Hvordan virker den aktive næringspolitikken når utfordringene nå står i kø? Det er mange spekulasjoner om hva som skjer framover i norsk næringsliv. VG hadde mandag en oppstilling over oppsigelser den siste tiden. Det var dyster lesning. Børskollapsen taler også sitt klare språk om hvordan finansmarkedet analyserer og vurderer framtidsutsiktene og inntjeningsutviklingen i norske børsnoterte bedrifter. Vi står dermed utvilsomt foran et vendepunkt for norske bedrifter, og tiden er moden for å ta en debatt om hvordan vi skal håndtere dette politisk i framtiden. Jeg mener at det er nødvendig med en nyorientering i den næringspolitiske debatten i Norge. Vi har ikke råd til en overfladisk og virkelighetsfjern debatt, hvor det eneste temaet som virkelig engasjerer flertallet på venstresiden, er misunnelsespropaganda og et ønske om å eliminere forskjeller mellom rik og fattig gjennom å undergrave private eierskap i bedriftene. I parentes bemerket har aksjemarkedet gjort mer for å jevne ut forskjellene enn denne regjeringen noen gang vil kunne få til med sin fordelingspolitikk. Poenget er at denne type utjevningspolitikk ikke sikrer en eneste arbeidsplass. Verdifallet på børsen gir ikke én krone mer til å bekjempe fattigdom. Ingen får det bedre når verdiene i næringslivet går tapt. Likevel er det altså verdifallet på børsen som gir størst effekt i venstresidens måling av forskjellene i det norske samfunnet. Det forteller oss litt om hvor absurd fordelingsdebatten i Norge er blitt. Virkeligheten er at når norske bedrifter blir svekket, så blir norske arbeidsplasser også svekket. Arbeidsplassene blir utrygge, og ansatte vil i årene framover være prisgitt konkurranseevnen til bedriftene i mye større grad enn det vi har sett de siste fem–seks årene i oppgangstider. Dette forstår de fleste politikere i Europa, enten de er sosialdemokrater eller verdikonservative politikere. Derfor kunne vi i Aftenposten i går lese at statsministeren i Storbritannia, sosialdemokraten Gordon Brown, anbefalte vår statsminister å kutte skattene for næringslivet. Stoltenberg forstår åpenbart ikke dette, for han kom til dekket bord i 2005 og har bare styrt i en oppgangkonjunktur. Regjeringen har dermed liten erfaring med å håndtere nedgangstider for bedriftene og liten erfaring med å håndtere situasjonen med økende arbeidsledighet. Regjeringens eneste resept synes å være å bevilge mer penger over budsjettene, og det er også det som blir varslet i forhold til håndtering av krisen i framtiden. De ser dermed ikke utfordringen med at økte offentlige utgifter også vil kunne fortrenge privat næringsliv i framtiden, og man ser åpenbart ikke at skattepolitikken også vil kunne spille en viktig rolle i forhold til å stimulere norsk privateid næringsliv. Skal vi gjøre opp status for næringspolitikken, er det greit å ta utgangspunkt i NHOs konkurransebarometer. Barometeret for 2008 over rammebetingelser og utviklingen i rammebetingelser for norsk næringsliv feller en hard dom over Regjeringens aktive næringspolitikk. Direktør for næringspolitikk i NHO, Petter H. Brubakk, uttalte: «Vi har ikke brukt de gode tidene, de fete årene, på å forberede oss på de dårlige.» I årets konjunkturmåling oppnår Norge ingen plasseringer blant de tre beste på noe politikkområde, og dårligst stilt er vi på området utdanning og kompetanse, der Norge er nest sist av de tolv rangerte landene. Konkurransebarometeret rangerer tolv land på ti politikkområder. Kriteriene er internasjonal tilpasning IKT-infrastruktur transport økonomisk stabilitet utdanning og kompetanse arbeidsmarked og lønnskostnader forskning og innovasjon energi og miljø skatter og avgifter byråkrati og forenkling Norge hadde tilbakegang på de seks sistnevnte områder, stillstand på IKT, transport og økonomisk stabilitet, mens det eneste området med framgang var internasjonal tilpasning. Særlig er det tilbakegang innenfor utdanning og kompetanse, energi og miljø. Dette er med andre ord et veldig svakt resultat. Det er ingen tvil om at Stoltenberg II-regjeringen, som har styrt de siste tre årene, må ta sin del av ansvaret for dette resultatet. Jeg synes det er sentralt å vende tilbake til forutsetningen bak handlingsregelen for bruk av oljeinntekter, som ble vedtatt av Stortinget i 2001. Der ble det avgitt følgende merknad: «Flertallet mener derfor at en økning i bruken av petroleumsinntekter bør rettes inn mot tiltak som kan øke produktiviteten, og dermed vekstevnen, i resten av økonomien.» Denne kloke merknad stilte Arbeiderpartiet, Høyre, Venstre, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Kystpartiet seg bak. Videre: «Komiteen vil peke på at skatte- og avgiftspolitikken og satsing på infrastruktur, utdanning og forskning er viktig for å få en mer velfungerende økonomi.» Her stilte altså hele komiteen seg bak. Poenget er at hele Stortinget, bortsett fra Fremskrittspartiet, var enige om hvordan handlingsregelen skulle anvendes, og når det gjaldt synet på hvilke tiltak som gir vekst, altså for det første skatte- og avgiftspolitikken, for det andre satsing på infrastruktur og for det tredje utdanning og forskning, var vurderingen enstemmig. NHO har så beregnet hvordan Bondevik II-regjeringen og Stoltenberg II-regjeringen har levert i forhold til denne målsettingen som lå til grunn for handlingsregelen, å prioritere vekst, verdiskaping og framtidig velferd. Ingen av disse to regjeringene nådde 100 pst. av målsettingen som Stortinget vedtok, kanskje ikke overraskende, siden dette handler om å prioritere framtidig verdiskaping foran andre og kanskje mer populære kortsiktige tiltak på budsjettene. Bondevik II-regjeringen får imidlertid en «toppscore» på 90 pst. i perioden 2001–2005. 90 pst. av handlingsrommet ble brukt på tiltak som bedret vekstevnen i norsk økonomi. Dette var et viktig bidrag til den oppgangskonjunkturen som dagens regjering overtok i 2005. Regjeringen kom, som Dagsavisen så presist formulerte det, til dekket bord. Stoltenberg II, som da overtok i 2005, får derimot «bunnscore», med bare 10 pst. prioritering av vekstfremmende formål for perioden 2006–2008. Dette øker kanskje til 15 pst. hvis vi legger inn budsjettet for 2009. Dette er ikke så rart, i og med at man har prioritert å øke skattene og har gjennomført en forholdsvis svak satsing på veisektoren. Dette er etter min mening en klar bekreftelse på at substansen i aktiv næringspolitikk dessverre koker ned til billig retorikk kombinert med prioritering av andre budsjettformål. Slik kan man kanskje holde på i oppgangstider, hvor bedriftene gjør det godt nesten uansett hva slags næringspolitikk som blir ført. Denne strategien vil derimot ikke fungere særlig godt i nedgangstider, og den vil ha konsekvenser for hvordan bedriftene oppfører seg i nedgangstider. En slik politikk vil ha konsekvenser for hvor mange som blir arbeidsledige neste år. Da vil fasiten for næringspolitikken som har vært ført de siste årene, komme tydelig fram. Høyres prioriteringer i opposisjon har derimot vært konsistente og tydelige i forhold til å sikre arbeidsplasser og framtidig velferd. Vi har reversert skatteskjerpelser og foreslått lettelser som sikrer arbeidsplasser, som bedrer vilkårene for sparing, og som øker tilbudet av arbeidskraft til næringslivet. Særlig viktig i disse dager er faktisk formuesskatt og arveavgift. Jeg forstår godt det retoriske poeng i at en økning av formuesskatten rammer de rike i samfunnet – jeg forstår det poenget – men det må også være mulig for en sosialdemokratisk regjering å forstå at formuesskatt handler om egenkapital i norske bedrifter, og at egenkapital i norske bedrifter handler om norske arbeidsplasser – det handler om hvor mange som blir arbeidsledige til neste år. Høyre har også foreslått vesentlig mer penger til veiformål, innenfor de samme budsjettrammer som denne regjeringen har forholdt seg til, og det er åpenbart at den typen infrastrukturutbygging både vil bedre rammebetingelsene for næringslivet i distriktene og skape økt aktivitet i anleggssektoren. Høyre har på toppen av dette foreslått strammere budsjettrammer i årene 2006, 2007 og 2008. For 2009 er dette åpenbart ikke nødvendig, men det handler om å skape rom for privat verdiskaping. Høyre har også foreslått en større satsing på forskning og kunnskap for å kunne skape grunnlag for framtidens arbeidsplasser. Hvileskjæret på forskning har vært et strategisk feilgrep fra denne regjeringen. I tillegg har vi foreslått mange tiltak som bedrer tilgangen på arbeidskraft. Paradokset er at Regjeringen heller ikke har klart å prioritere gode rammebetingelser for de såkalte nøkkelnæringene som man lovte å satse på. Satsingen på reiselivsmarkedsføring har vært puslete, det har vært en liten økning i forhold til vårt forslag til 2006-budsjett. Man innførte NOx-avgift for fiskeflåten, man hadde to år med strukturfrys, og for den maritime klyngen med sine 100 000 ansatte gjennomførte denne regjeringen et skattesjokk på 21 milliarder kr. Vi går inn i en ny tid for norsk næringsliv. Budsjettet som er framlagt, gir ikke svar på de utfordringer som er der, og jeg ser fram til å høre statsråden og debatten i Stortinget i dag om hvordan vi skal gripe an disse utfordringene.