Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2013-03-19:
Havbruksnæringen har utviklet seg til å bli et av de viktigste områdene for verdiskaping, eksportinntekter og sysselsetting i norsk næringsliv. I perioden fra 2000 til 2010 ble den totale produksjonen av oppdrettsfisk og skalldyr i Norge mer enn fordoblet, fra ca. 500 000 tonn til over 1 million tonn per år. Salgsverdien av havbruksproduksjonen har passert 30 mrd. kr per år. Vi har grunn til å være stolte over en næring som setter Norge på verdenskartet, med sjømatprodukter som holder meget høy kvalitet. Som representant for et av de største havbruksfylkene i Norge vil jeg også understreke havbruksnæringens betydning for verdiskaping og sysselsetting ute i distriktene. Drift av merdanlegg og foredling av råvarer fra havbruksnæringen skaper tusenvis av arbeidsplasser i norske distriktskommuner. Slik sett bidrar denne næringen i sterk grad til å opprettholde en spredt bosetting langs kysten vår. I en tid der andre primærnæringer er under press, med nedgang i antall sysselsatte og dårlig lønnsomhet, blir havbruksnæringen desto viktigere for å sikre at det også i framtiden skal lyse fra vinduene i små bygdesamfunn langs norskekysten. Det er likevel et faktum at havbruksnæringen etter hvert har fått en størrelse og et samlet produksjonsvolum som gir betydelige voksesmerter. Når det gjelder både rømming av oppdrettsfisk, sykdom og parasitter i oppdrettsanlegg og utslipp av organisk materiale og kjemikalier, står næringen foran betydelige utfordringer. I en slik situasjon er det desto viktigere at næringen selv og myndigheter med ansvar for havbruksforvaltningen står sammen i arbeidet med å sikre en fortsatt bærekraftig utvikling for norsk havbruk. Ingen, og aller minst næringen selv, er tjent med en utvikling som setter økosystemer langs kysten i fare, og som på sikt skader det gode renommeet som norsk sjømat har ute i verden. Riksrevisjonen har gjennomført en større undersøkelse for å finne svar på om havbruksforvaltningen gjør sin del av jobben for å sikre en bærekraftig utvikling i havbruksnæringen. Et av de sentrale spørsmålene som lå til grunn for undersøkelsen, var om myndighetenes virkemiddelbruk har et omfang og en innretning som sikrer at de nasjonale målene for bærekraftig havbruk blir ivaretatt. Dessverre viser rapporten fra Riksrevisjonen at det overordnede målet om bærekraftig vekst og utvikling av havbruksnæringen, som et samlet storting har stilt seg bak, ikke kan sies å være nådd med dagens forvaltningsregime. Konklusjonene til Riksrevisjonen er helt utvetydige på dette punktet, og jeg siterer fra side 8 i komitéinnstillingen: «Riksrevisjonen er av den oppfatning at de miljømessige utfordringene i havbruksnæringen er blitt så vidt omfattende at næringen ikke kan sies å ha hatt en tilstrekkelig miljøtilpasset vekst, slik Stortinget har forutsatt. Miljøutfordringene i næringen er etter Riksrevisjonens vurdering av et omfang som vil kreve vesentlige endringer i havbruksforvaltningen og måten havbruksnæringen blir regulert på.» Tydeligere kan det vel ikke sies! Riksrevisjonen baserer sin konklusjon på en rekke svakheter og uheldige sider ved norsk havbruksforvaltning. Jeg vil kort nevne noen av de viktigste. I St.meld. nr. 19 for 2004–2005, om marin næringsutvikling, ble det vist til at det skulle utarbeides en overordnet strategi for hvordan havbruksnæringens bruk av tilgjengelige arealer skulle gjøres mer effektiv. Tildelingen av nye og endrede tillatelser til å drive oppdrett av laksefisk har likevel skjedd uten at det har foreligget noen overordnet strategi for hvordan bruk av areal kan gjøres mer effektiv. I søknadsbehandlingen av tillatelser til å drive oppdrett blir det først og fremst gjort vurderinger rundt forhold knyttet til den enkelte lokaliteten, og ikke den samlede belastningen fra flere oppdrettsanlegg i et større område. Mangelen på en slik overordnet strategi blir desto mer alvorlig med tanke på at det nettopp er i områder med mange oppdrettsanlegg at problemene med lakselus, sykdommer og rømt oppdrettslaks er størst. Riksrevisjonen påpeker videre at Fiskeri- og kystdepartementet i liten grad har utviklet indikatorer som kan si noe om hvorvidt forvaltningen når målene om en bærekraftig og miljøtilpasset havbruksnæring. Det gjelder f.eks. grenseverdier for akseptable nivåer av tap, sykdom, lakselus og genetisk innblanding av rømt oppdrettsfisk. Her må det også nevnes at undersøkelsene som blir brukt for å kartlegge påvirkning av vannkvalitet og bunnforhold ved oppdrettsanlegg, ikke er tilpasset dagens store anlegg. Det fører igjen til alvorlig kunnskapsmangel om regionale effekter av ulike typer utslipp fra oppdrettsnæringen. Dermed oppstår det en risiko for at målinger av miljøtilstanden ved oppdrettsanlegg rett og slett blir misvisende. Et tredje forhold som også er alvorlig, er at Riksrevisjonen har påvist store regionale forskjeller i måten tilsynet med næringen blir utført på. Dette gjelder bl.a. i hvor stor grad Mattilsynet og Fiskeridirektoratet tar i bruk sanksjoner og tvangstiltak i forbindelse med tilsyn. Her varierer tallene mellom 2 og 24 pst. i regionene til Fiskeridirektoratet og mellom 9 og 17 pst. i regionene til Mattilsynet. Det disse tallene viser, er både oppsiktsvekkende og alarmerende. I realiteten er det ikke likhet for loven for aktører i norsk havbruksnæring – det er faktisk lokaliseringen av anleggene som avgjør sannsynligheten for at tvangstiltak blir iverksatt. På samme tid som kontroll- og konstitusjonskomiteen har arbeidet med innstillingen til Stortinget i denne saken, har Fiskeri- og kystdepartementet utarbeidet et forslag til forskrift om tildeling av grønne laksekonsesjoner. Av totalt 45 løyver skal 35 tildeles i lukket budrunde med krav om innløsing av gamle konsesjoner. I denne budrunden er det et krav om at søker forplikter seg til å ta i bruk løsninger som reduserer miljøproblemene sammenlignet med dem som er i kommersiell bruk i dag. Da det ble kjent at departementet ville utlyse tildeling av såkalte grønne laksekonsesjoner, etterlyste Kristelig Folkeparti tydelige og spesifikke kriterier for hvilke miljøtiltak som skulle kreves før en søker kunne få tildelt en grønn konsesjon. Det ville vært naturlig om forskriften nevnte konkrete tiltak for å redusere antallet rømt fisk og for å få bukt med sykdom og lakselus i anlegget. Ett aktuelt tiltak kan være implementering av lukkede anlegg i første del av produksjonslinjen for oppdrettsfisk. For en måneds tid siden ble det på Stortinget avholdt et miniseminar der ulike næringsaktører presenterte nye og innovative løsninger for lukkede oppdrettsanlegg. Dette er i hovedsak anlegg for settefisk og smolt. De vil gi tilnærmet total beskyttelse mot sykdomssmitte og lakselus, og de vil redusere risikoen for rømning til et minimum. En av næringsaktørene på seminaret kunne opplyse at de hadde gjennomført en fullskala test av konseptet sitt over flere måneder, uten at det var registrert død fisk i anlegget. Det vi fikk høre og se under seminaret, viste at lukkede oppdrettsanlegg har nådd et teknologisk modenhetsnivå som gjør det fullt mulig å ta løsningene i bruk i første del av produksjonsprosessen. Det klare signalet fra dem som presenterte sine løsninger, var at det nå trengs nødvendige politiske grep for å sikre at den nye teknologien blir kommersielt lønnsom for dem som har tatt arbeidet og kostnadene med å utvikle den – eller for å si det på en litt annen måte: Der næringen har en tendens til å vekte ulemper framfor fordeler og vegrer seg for nye investeringer, må departement og forvaltning stille krav som gjør ny teknologi til en del av løsningen. Her bør en også forvente at havbruksnæringen i større grad tar inn over seg det store inntjeningspotensialet som ligger i lukkede anlegg. Tapsfaktorer som sykdommer, lakselus og rømning vil bli vesentlig redusert i slike anlegg, med de positive økonomiske ringvirkningene som det vil gi. Det var derfor skuffende å registrere nettopp en mangel på konkrete krav om tiltak da departementet sendte forskriften om tildeling av grønne laksekonsesjoner ut på høring den 4. mars i år. For den lukkede konsesjonsrunden og løyvene i Troms og Finnmark ble det bare stilt to generelle krav: enten at de nye konsesjonene skal gi redusert risiko for påvirkning av vill laksefisk som følge av rømning, eller at det ikke er mer enn 0,25 hunnlus per fisk i anlegget. Når det gjelder det siste kravet, er ikke dette en gang et status quo i kampen mot lakselus. Per i dag er kravet 0,5 hunnlus per fisk i oppdrettsanlegg. Hvis en slik konsesjon inndras og blir erstattet med to nye der kravet er 0,25 lus per fisk, er en akkurat like langt. Det eneste en da har oppnådd, er å spre smittefaren på to lokaliteter i stedet for én. Det er beklagelig at Fiskeri- og kystdepartementet misbrukte sjansen de hadde til å stille spesifikke krav til et mer miljøeffektivt og bærekraftig havbruk i forbindelse med utlysingen av de såkalt grønne laksekonsesjonene. Sett i lys av den skarpe kritikken som Riksrevisjonen kommer med i sin rapport, og Stortingets klare føringer om en bærekraftig utvikling i næringen, blir departementets mangel på handlekraft nærmest uforståelig. I likhet med de øvrige partiene vil Kristelig Folkeparti understreke at vi ser svært alvorlig på en del av funnene i Riksrevisjonens undersøkelse av havbruksforvaltningen. Vi velger likevel å se positivt på at departementet synes å ta på alvor behovet for en ny arealstruktur. Kristelig Folkeparti ser fram til en grundig drøfting av denne problematikken når den varslede stortingsmeldingen om sjømatnæringen blir lagt fram. Det er også positivt at departementet anerkjenner de problemstillingene som Riksrevisjonen påpeker, og at 29 av 32 nevnte tiltak i regjeringens strategi for en miljømessig bærekraftig havbruksnæring er satt i gang eller gjennomført. I tillegg til større tydelighet i kravene om tiltak for en bærekraftig utvikling vil Kristelig Folkeparti spesielt peke på behovet for tydelige indikatorer som gjør det mulig å måle nivået av sykdom, lakselus og påvirkning av rømt oppdrettsfisk. Et tilstrekkelig kunnskapsnivå på disse områdene er helt avgjørende for å sette inn effektive og målrettede tiltak når grenseverdiene blir overskredet. Vi vil til slutt understreke behovet for et enhetlig system for tilsyn som fjerner de regionale forskjellene i bruk av sanksjoner og tvangstiltak overfor næringen. Kristelig Folkeparti er kjent med at forslag til endringer i akvakulturloven som skal sikre likebehandling og effektivitet i forvaltningen, har vært ute på høring. Det er positivt. Vi mener likevel at det ikke er tilstrekkelig. Departementet må legge fram flere tiltak for å sikre lik behandling av aktører i næringen uavhengig av lokalisering.