Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-14:
Dokument 1 for 2009–2010 er Riksrevisjonens regnskapsrapportering til Stortinget for regnskapsåret 2008. Selve dokumentet gir et solid inntrykk av Riksrevisjonens arbeid og deres arbeidsmetoder, og dokumentet gir Stortinget et godt grunnlag for å følge opp kontrollen med den utøvende makts bruk av de midler Stortinget stiller til disposisjon. Jeg vil også peke på at Riksrevisjonen denne gang har skilt ut selskapskontrollen. Det ser ut til å fungere bra og gir et naturlig skille mellom ordinær regnskapskontroll i forvaltningen og selskapskontroll. Riksrevisjonen har avgitt 229 avsluttende revisjonsbrev, hvorav 22 er avgitt med merknader. Det er også utarbeidet to tillegg til Dokument nr. 1 – ett hva gjelder revisjon av Statens pensjonsfond, og ett hva gjelder Arbeids- og velferdsetaten. Disse behandles særskilt på et senere tidspunkt og vil i liten grad bli omtalt i denne debatten. Jeg tillater meg likevel kort å peke på at de avsløringer Riksrevisjonen har rapportert om hva gjelder Arbeids- og velferdsetaten, er meget alvorlige og vil bli utsatt for en egen kontrollhøring på nyåret. Under komiteens behandling av Dokument 1 er det sendt en rekke oppfølgingsspørsmål til de fleste departementer. Svarenes kvalitet er noe varierende, og noen av dem vil sikkert bli gjenstand for ytterligere drøftelser i andre sammenhenger enn denne. Symptomatisk er det imidlertid at svarene kommer ganske sent til Stortinget. Det er avgjørende for Stortingets kontroll av den utøvende makt at svarene på spørsmålene fra Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité kommer raskt, slik at fremdrift og forsvarlig behandling i Stortinget ikke settes i fare. Jeg legger til grunn at de statsrådene som føler seg truffet av denne kritikken, følger dette opp. Dokument 1 er et av hoveddokumentene som ligger til grunn for Stortingets kontroll med forvaltningen, og det er således et meget viktig dokument Stortinget behandler i kveld. Norge har over tid vært vant til å ha et svært mektig storting, som ganske ofte har instruert ulike mindretallsregjeringer – ofte mot mindretallsregjeringens vilje – også på områder som tradisjonelt sett har vært ansett for å være prerogativer. Dagens storting har en betydelig svakere stilling i forhold til Regjeringen, fordi Regjeringen utgår av partier som samlet sett har flertall i Stortinget. Formelt står Stortingets maktposisjon seg – reelt gjør den det nok ikke. Derfor er det viktig at alle partier, uavhengig av politisk farge og tilknytning til den utøvende makt, arbeider grundig og seriøst med ivaretakelsen av det som er igjen av Stortingets reelle makt, ofte utløst gjennom Stortingets kontroll med Regjeringen og forvaltningen. Etter min mening viser behandlingen av Dokument 1 i kontroll- og konstitusjonskomiteen nettopp en oppriktighet fra alle partier i ønsket om å sikre Stortingets kontrolloppgave best mulig. Hovedinntrykket fra dokumentet er at vi i Norge har en relativt god forvaltning, med relativt god kontroll og en ganske tett oppfølging av Stortingets vedtak. Det vil under behandlingen av slike saker imidlertid være naturlig at det er de feil og mangler som faktisk blir påvist, som også blir viet den største oppmerksomheten. Derfor finner vi igjen dels kraftig kritikk av deler av forvaltningen i komiteens innstilling, og kritikken er i all hovedsak enstemmig. Jeg er glad for at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité på denne måten viser seg godt verdig sin uavhengige kontrolloppgave på Stortingets vegne. Det er noen temaer som går igjen i mange departementer. Det er utfordringer med hensyn til å oppfylle anskaffelsesreglementets krav, det er relativt ofte mangler ved internkontrollen, og det er mangler ved IKT-systemene. Det er gjennomgående viktig at alle statsråder tar sitt ansvar på alvor for å følge opp disse utfordringene, og jeg legger også til grunn at Riksrevisjonen vil følge dette nøye videre. Saksordførerskapet for de ulike departementer er fordelt på komiteens medlemmer. Jeg vil i det følgende særlig forholde meg til de tre områdene jeg har saksordføreransvaret for i denne sammenheng. Det gjelder Statsministerens kontor, Kunnskapsdepartementet og Nærings- og handelsdepartementet. Det er ingen særlige merknader verken fra Riksrevisjonen eller Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité hva gjelder Statsministerens kontor. Av de 22 avsluttende revisjonsbrev med merknader fra Riksrevisjonen har Kunnskapsdepartementet fått fem. Riksrevisjonen har over tid pekt på svakheter i regnskapskvaliteten i de underliggende virksomhetene til Kunnskapsdepartementet. I 2008 er det Utdanningsdirektoratet, Norges Veterinærhøgskole, Kunsthøgskolen i Bergen, Høgskolen i Lillehammer og Høgskolen Stord/Haugesund som ikke har bestått Riksrevisjonens test. Mest bemerkelsesverdig er det at Utdanningsdirektoratet, som selv har som oppgave å påse at andre følger lov- og regelverk, ikke består på viktige områder som økonomistyring, internkontroll og oppfølging av norske skoler i utlandet. Særlig svikten i økonomistyring og internkontroll er alvorlig, sett i lys av direktoratets behov for troverdighet i vurderingen av ressursbruk eksempelvis i private skoler med rett til statstilskudd. Det er en utfordring at det organ som skal kontrollere at private skoler følger regelverket, og som også har fratatt skoler rett til drift med statstilskudd bl.a. på grunnlag av svak internkontroll og økonomistyring, selv ikke håndterer dette bedre. Det er en alvorlig utfordring for Kunnskapsdepartementet. En samlet komité understreker departementets ansvar for å ha mål- og resultatstyring samt internkontrollrutiner ved underliggende virksomheter som avdekker svakheter så tidlig som mulig i regnskapsåret, for å sikre muligheten til å korrigere kurs underveis. Jeg vil også kort nevne en spesiell situasjon ved Universitetet i Bergen og dets relasjon til en stiftelse med det som formål å støtte opp om forskningen ved UiB. Dette er en sak som ikke egner seg godt til videre forfølgelse i forbindelse med behandlingen av Dokument 1, men saken i seg selv kan se alvorlig ut, og komiteen har derfor varslet at den vil vurdere å følge denne saken videre særskilt. Nærings- og handelsdepartementet har mottatt ti avsluttende revisjonsbrev fra Riksrevisjonen, hvorav ingen har hatt merknader. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har imidlertid tatt opp spørsmålet om saksbehandlingstid for saker i Patentstyret. Den var ifølge statsråden på 4,2 år for saker som ble avgjort i 2008. Saker for Patentstyret henger i stort sammen med muligheten norske næringsdrivende og oppfinnere har for å beskytte sine interesser mot utnyttelse. Derfor er det viktig at saksbehandlingstiden i seg selv ikke hindrer næringsutvikling i Norge. Komiteen mener derfor at saksbehandlingstiden for saker ferdigbehandlet i 2008 er uforsvarlig lang, og har bedt statsråden om å intensivere arbeidet med å få denne redusert. Det er i tillegg et par områder jeg mener fortjener særlig omtale fra talerstolen. Det ene gjelder en pågående konflikt mellom Miljøverndepartementet og Riksrevisjonen, som i korte trekk går ut på at Miljøverndepartementet nekter Riksrevisjonen innsyn i dokumenter Riksrevisjonen mener er av betydning for deres revisjonsarbeid. Komiteen har i et brev til statsråd Erik Solheim tatt saken opp, og statsrådens svar er så vidt bemerkelsesverdig at jeg mener at det bør sies noe om det. I komiteens brev går det frem at komiteen ber statsråden gjøre rede for hvilken hjemmel han mener departementet kan bruke for å nekte Riksrevisjonen innsyn. Statsrådens henvisning til lov om Riksrevisjonen § 12, som sammenfattet gir Riksrevisjonen ubegrenset innsynsrett, skal ifølge departementet kunne innsnevres på grunn av uttalelser Riksrevisjonen tidligere har kommet med om hvilke dokumenter det normalt ikke er nødvendig å ha innsyn i for å utføre kontrollarbeidet. Det vises også til en pågående prosess med Riksrevisjonen på den ene side og Statsministerens kontor på den andre. La meg gjøre det klinkende klart at det under ingen omstendigheter er Statsministerens kontor, som representant for den utøvende makt, som bestemmer hvilke dokumenter Riksrevisjonen skal ha tilgang til. Ei heller er Riksrevisjonens tidligere uttalelser egnet som rettskilde hva gjelder generelle innsynsbetraktninger. Dersom bestemmelser om Riksrevisjonens innsyn skal tolkes, bør det være Stortinget som selv foretar en slik fortolkning, og denne bør legges til grunn i det videre arbeidet. Stortinget har tidligere i merknads form klart uttrykt hvilke begrensninger som kan ligge i Riksrevisjonens innsynsrett. Lov om Riksrevisjonen § 12 fremstår i seg selv som en generalinnsynsfullmakt. Stortinget har ikke lagt inn noen egne unntaksbestemmelser i loven fra hovedregelen om innsyn. I merknads form er det imidlertid henvist til en enighet mellom Riksrevisjonen og Regjeringen hva gjelder innsyn i regjeringsnotater, dagsordener, protokoller, referater, utkast til regjeringsnotater og håndnotater utarbeidet til statsrådene til saker som står på dagsordenen. Et flertall la betydelig vekt på denne enigheten i Innst. O. nr. 54 for 2003–2004. Uavhengig av om en måtte mene at denne merknaden går foran lovens formulering eller ikke, vil unntakene som er påpekt i merknaden, ikke omfatte departementets risikoanalyser, som er denne konkrete sakens kjerne. Jeg merker meg også med interesse at en enstemmig kontroll- og konstitusjonskomité i Innst. S. nr. 120 for 2008–2009 understreker «at Riksrevisjonen som Stortingets kontrollorgan må ha tilgang på all relevant informasjon og forutsetter at Regjeringen sørger for at Riksrevisjonen får de opplysningene den skal ha.» Det er også en enstemmig komité i denne innstillingen som både siterer den aktuelle lovbestemmelsen fullt ut, og konkluderer helt entydig på følgende vis: «Komiteen vil presisera at det ikkje er opp til departementet å vurdera kva for dokument det ynskjer å stille til rådvelde for kontrollorganet. Det er vurderinga til Riksrevisjonen av kva for dokument det har behov for for å kunna utføra si oppgåve på vegner av Stortinget, som er avgjerande for kva dokument det skal gjevast innsyn i.» Med det er jeg fristet til å si at man kan avlyse den pågående dialogen mellom Riksrevisjonen og Statsministerens kontor om dette. Stortinget har sagt sitt, og man kan forvente at det vil legges til grunn av samtlige statsråder for fremtiden. Jeg er sikker på at Forsvaret og Riksrevisjonens rapport på dette området vil bli behørig omtalt av saksordfører Borten Moe senere, men jeg føler et visst behov for å konstatere at situasjonen i Forsvaret har vært kritisk over tid, og at den fortsatt er det. Jeg mener det er nødvendig at Riksrevisjonen følger Forsvarsdepartementet nøye, for så langt er situasjonen under Forsvarsdepartements ansvarsområde for lite tillitvekkende. Det er en situasjon verken regjering eller storting kan leve med på sikt. Hovedinntrykket er at norsk forvaltning driver relativt godt, men det avdekkes noen alvorlige feil og mangler. Det viser viktigheten av en aktiv riksrevisjon, og siden Stortinget i dag også velger nytt styre for Riksrevisjonen, synes jeg det er på sin plass at Stortinget gir uttrykk for den avgjørende viktige posisjon som Riksrevisjonen har for å gjøre Stortinget i stand til å utføre sin grunnlovspliktige kontroll med forvaltningen. Stortinget setter pris på en riksrevisjon som går inn i de vanskelige sakene, ikke bøyer av, og som gir Stortinget et grundig og godt verktøy for å gi sine bidrag til en ytterligere forbedring av forvaltningen. Riksrevisjonens arbeid er viktig for å sikre borgerne mot ineffektiv bruk av skattebetalernes penger.