trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Frivilligheten i vårt land er omfattende, mangfoldig og av betydelig verdi for samfunnet. Imidlertid er det offenliges praksis overfor de frivillige organisasjonene lite samordnet. Vi vet at de frivillige organisasjonene har ønsket seg et frivillighetsregister. Fremskrittspartiet stilte seg umiddelbart positivt til dette da vi hørte om ideen, med den forutsetning at registeret skal få et reelt innhold, at det skal bidra til å forenkle det administrative arbeidet som i dag legger beslag på store ressurser i organisasjonene, og gir frivilligheten goder som f.eks. bedre momsordning. Vi ser at regjeringspartiene i Soria Moria-erklæringen ønsker å redusere det administrative arbeidet i de frivillige organisasjonene og frigjøre mer tid til aktivitet. Det ville være hyggelig om dette ikke bare ble festtaler, men konkret handling. Så langt virker det noe fomlete og uryddig på meg. Vi har i snart et år vært lovet en omfattende melding om frivilligheten, men har så langt kun sett noen sprikende enkeltsaker. Dette gir grunn til bekymring. Hvis arbeidet hadde vært mer strukturert, burde vi først ha fått en avklaring av den overordnede politikken og så de enkelte tiltakene og deres innhold. Nå ser det ut som om vi får noen enkelttiltak først, og så må vi vente på både det overordnede og på innholdet. Det blir temmelig bakvendt. Det er også slik at det gjennom høringssvarene har fremkommet innvendinger mot organiseringen av registeret slik det er foreslått i proposisjonen – særlig fra organisasjoner som i overveiende grad representerer mindre frivillige lag og grupper. Det er også påpekt tvil om forslaget er godt nok utredet, pussig nok fra bl.a. Barne- og likestillingsdepartementet. Det er også organisasjoner som mener organiseringen av innkrevingen av gebyret, slik det er foreslått i proposisjonen, ikke er godt nok tilpasset mangfoldet av frivillige lag og grupper. Slik forslaget om register for frivillig virksomhet foreligger, er det mest tilpasset store og veletablerte enheter, som i utgangspunktet kanskje ikke er de som har mest behov for et slikt register. I likhet med det øvrige mindretall i komiteen, mener vi i Fremskrittspartiet at det hadde vært en ubetinget fordel dersom spørsmål om et frivillighetsregister hadde vært behandlet i sammenheng med eller i den varslede frivillighetsmeldingen. Da kunne man utredet proposisjonens svakheter og sett Regjeringens frivillighetspolitikk i en sammenheng. Jeg merket meg at representanten fra Arbeiderpartiet sa at Regjeringen gikk skritt for skritt i denne saken, men for oss fortoner det seg som om man går de skrittene baklengs, og det blir det litt vanskelig å forholde seg til for oss i opposisjonen. Jeg tar derfor opp forslaget i innstillingen fra Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet om å sende saken tilbake til Regjeringen.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Statsråden går til de store høyder i sin kritikk av opposisjonen i denne saken. Jeg synes han går såpass høyt at han neppe tror på det han selv sier. Han kan i hvert fall umulig ha lest verken merknader eller sine egne saksfremlegg i denne sammenheng. Tilfellet er at både registersaken, som vi behandler i dag, og innsamlingssaken er gode saker med gode tanker, men kanskje ufullstendige, muligens hullete som en sveitserost vil noen si. Det er noe av bakgrunnen for at vi har ønsket en bedre utredning av det. Statsråden sier nå at frivillighetsmeldingen er «like om hjørnet». Det var omtrent det samme vi hørte på slutten av sommeren i fjor. Så skulle den komme i løpet av høsten, så før påske, så i løpet av våren og nå da «like om hjørnet» igjen. Kan statsråden konkretisere når han faktisk har tenkt å legge frem denne frivillighetsmeldingen. Blir det i denne stortingsperioden?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Jeg hadde egentlig lovet meg selv at jeg ikke skulle bli tirret av statsråden, men han klarte det i dag også. Jeg forstod på presidenten at «arroganse» ikke var et parlamentarisk uttrykk, og da antar jeg at «kjepphøy» ikke er det heller, selv om jeg er sterkt fristet til å bruke det. Jeg forstod det slik at når det gjelder de feil og mangler som er påpekt i proposisjonen, nemlig bl.a. i forhold til svakheten når det gjelder mindre lag og frivillige grupper og innkreving av gebyrer, er statsrådens løsning at det er ting man skal rette på etterpå. Man skal altså lappe på det så fort man er ferdig med behandlingen her i Odelstinget. Ville det ikke vært smartere å drøye bitte lite grann med dette, fått en frivillighetsmelding, sett det i en helhet, og kanskje ikke begått de feilene som man innrømmer at man har begått i proposisjonen? Det er i hvert fall Fremskrittspartiets og den samlede opposisjonens syn at det kanskje ville være smart å få en mer helhetlig og riktig proposisjon ved første gangs behandling. Når det gjelder arbeidsbyrde i komiteen og det forhold at komiteen har valgt å utsette noen av sakene til høsten, er det selvfølgelig mulig for statsråden å lage retoriske poenger av det, men faktum er at grunnen til at komiteen må utsette saker til høsten, er at statsråden og hans kollegaer i Regjeringen har levert saker til Stortinget så sent at det er teknisk umulig for komiteen å bli ferdig med dem før ferien. Det er faktisk også slik at de sakene som er utsatt til høsten, er det en enstemmig komite som står bak å utsette. Så det ville vært en fordel om Regjeringen kanskje kunne jobbe litt mer jevnt, og levere saker til Stortinget så de kan behandles mens Stortinget er samlet. For øvrig vil jeg bare bemerke at vi fra opposisjonens side for snart et år siden leverte et Dokument nr. 8-forslag som vi har krevd å få behandlet før ferien, noe flertallet, regjeringspartiene, har nektet oss. Det går nettopp på dette som vi behandler i dag, frivillighet.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2007-06-12:
Etter å ha sete og lytta til denne meiningsutvekslinga har eg vorte styrkt i trua på at det må vera rett å senda heile saka tilbake til Regjeringa. Utover det at statsråden seier at han ynskjer eit så enkelt og ubyråkratisk system som mogleg, er det veldig vanskeleg å få auge på nokon særlege detaljar. Det vert brukt mykje tid og krefter frå den sida på å raljera – eg veit ikkje om raljera er eit parlamentarisk uttrykk, men det følest iallfall slik – over opposisjonen sitt standpunkt her. Det som er eit uomtvisteleg faktum, er at det er ganske mange hol og ganske mykje utryggleik her. Me veit ikkje noko om korleis ein skal samordna innrapportering til Barne- og likestillingsdepartementet og Kultur- og kyrkjedepartementet. Ein veit ikkje korleis innkrevjinga skal organiserast. Eg står fast på påstanden om at forslaget er best tilpassa dei store organisasjonane. Det vert òg kvittert ut nettopp frå dei små organisasjonane. Når løysinga til statsråden her er at ein berre må organisera seg på ein annan måte for å koma inn i registeret, fryktar eg at det ikkje er siste gongen me høyrer det svaret. For å koma inn i frivilligregisteret, som skulle vera ei avbyråkratisering, vert det ei meirbyråkratisering for å oppfylla dei vilkåra som skal til for å koma inn i registeret. Dette er me svært skeptiske til.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-06-12:
Jeg vil først komme med noen kommentarer knyttet til den foreslåtte endringen i § 19 og spesielt vise til § 19–4 tredje ledd. For kort tid tilbake kom statsminister Jens Stoltenberg, fra talerstolen på landsmøtet til Norsk Pensjonistforbund, med en gavepakke til pensjonister som ønsker å jobbe etter fylte 67 år. Ja, for bare en uke siden gikk statsministeren så langt at han uttalte at avkorting er en uting, og at den skal bort så fort som mulig. Det budskapet gjentok han også på TV 2-nyhetene samme kveld. Og til Aftenposten i går uttalte Høyre-leder Erna Solberg: «Jeg konstaterer at Regjeringen ikke har fremmet forslag om fjerning av avkortningen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 2007. Så når Stoltenberg sier til Norsk Pensjonistforbund at han vil fjerne avkortningen med én gang, så er det en bløff.» Hun uttaler videre at avkortingen kan fjernes fra i morgen hvis Regjeringen vil. For å få fjernet avkortingen for dem mellom 67 og 70 år som ønsker å jobbe lenger, trengs det en lovendring. Fremskrittspartiet fremmer i dag de nødvendige lovendringene i § 19. Det er riktig som Høyre-lederen sier, at avkortingen kan fjernes fra i morgen av, ja, faktisk kan den fjernes allerede fra i dag av. Når statsministeren uttaler at avkortingen er en uting, og at den skal fjernes så fort som mulig, må det – i alle fall etter mine begreper – være i dag, ved at Odelstinget vedtar Fremskrittspartiets forslag til endring av nevnte paragraf. I innstillingen har verken Høyre, Arbeiderpartiet eller noen av de andre partiene signalisert at de vil støtte vårt lovendringsforslag. Det er naturlig nok skuffende all den tid man har sett at folk fra ulike partier har tonet denne saken i media og gått ganske høyt på banen. Den eneste måten Stoltenberg og Solberg kan beholde noe av sin troverdighet på, er ved at partiene deres støtter opp om det forslaget som ligger til behandling i dag, slik at Odelstinget vedtar det. Da kan man iverksette loven med umiddelbar virkning og slik fjerne avkortingen. Det er kun gjennom dette lovendringsforslaget man har muligheten til det. Det er fortsatt mulig for de partiene som har gått høyt ut på banen i denne saken, å bli med og støtte dette forslaget til endring. Til slutt vil jeg fremme det forslaget som Fremskrittspartiet har i innstillingen.
Martin Engeset (Høyre), 2007-06-12:
Under komiteens meget raske behandling av denne saken – i og med at det ble en ekstrasak helt på tampen – ble dette fremmet som en pakke, med en rekke forslag til endringer i et betydelig antall paragrafer i folketrygdloven. Når det gjelder endringsforslagene til Fremskrittspartiet hva angår § 19, støttet vi innstillingen, og vi vil fortsatt gjøre det, fordi man i forslaget har en virkningsdato som gir lovendringene tilbakevirkende kraft. Høyre vil i sitt reviderte nasjonalbudsjettalternativ fremme et i prinsippet helt likt forslag, men med en annen virkningsdato. Men det kommer Stortinget tilbake til i en egen behandling i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Komiteen hadde innstilt til Odelstinget å gjøre slikt vedtak: Dokument nr. 8:101(2006-2007)(folketrygdloven) (2006-2007) (folketrygdloven)
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
På vegne av stortingsrepresentantene Siv Jensen, Ketil Solvik-Olsen, Vigdis Giltun, Jan-Henrik Fredriksen og meg selv vil jeg fremme forslag om krav til vandelsattest for personer som jobber innenfor pleie- og omsorgstjenestene.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Saksordføreren viste til – for så vidt det som også står skrevet i flertallsmerknadene i innstillingen – at dette forslaget, hvis det blir vedtatt, ikke i seg selv vil innebære en ny situasjon i forholdet mellom stat og lokal forvaltning, og at nasjonale myndigheter kan gi bestemmelser som binder lokale myndigheter. Så ble det vist til at dette burde vært tilstrekkelig utredet, og det ble bl.a. vist til utredningen som Eivind Smith har gjort for KS. Men ifølge den utredningen sier Smith at alternativet er en bestemmelse som i større eller mindre grad skaper rettigheter eller plikter, og som kan håndheves juridisk – altså at det skal ha et innhold som gjør at det settes en beskrankning for hva staten kan gjøre. Så spørsmålet er: På hvilke områder mener man at kommunene skal få reelt selvstyre i den forstand at staten ikke kan gripe inn og gjøre om et kommunalt vedtak?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Hvis man mener at dette skal være et symbolvedtak som ikke skal endre noe på forholdet, er det vanskelig å forstå. Jeg skulle gjerne få forklart hvordan det kan rette opp den mangel på handlingsrom som lokalpolitikerne føler. Da tenker jeg ikke på at man alltid føler at man har for lite penger – det vil man sikkert bestandig føle – men at man i dag f.eks. ikke har noe valg om man skal ha et bibliotek eller ikke i kommunen. Det må man ha. Det eneste området jeg kjenner til at man har reelt lokalt selvstyre på – det er forskjell på det og lokaldemokrati – er når det gjelder resten av kulturfeltet. Jeg kjenner ikke til noe felt som kommunene har ansvaret for, hvor ikke staten gjennom fylkesmannen på et eller annet grunnlag, enten lovmessig eller når det gjelder rikspolitiske retningslinjer, kan gå inn og overprøve. Og da er spørsmålet: Er det tilstrekkelig å ha selvstyre bare på en del av kulturområdet for at man skal ha grunnlovfestet lokalt selvstyre?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Det å få ledige tilbake i arbeidslivet så fort som mulig er et høyt prioritert politisk mål. Derfor brukes det betydelige ressurser på dette, spesielt på tiltak rettet inn mot grupper som av ulike grunner er utsatt på arbeidsmarkedet, og derfor har behov for ekstra tiltak fra Aetat. Det er langtidsledige, innvandrere og ungdom under 20 år. Riksrevisjonens undersøkelse vurderer om de målsettingene som er vedtatt for disse gruppene, er nådd, og om Arbeids- og inkluderingsdepartementet og Aetat har etablert hensiktsmessige og pålitelige styringssystemer for å nå resultatene overfor disse prioriterte gruppene. Siden det er revisjonens natur å framheve de negative avvikene, vil jeg begynne med de positive funnene: Ungdomsgarantien, tilbudet om skole, jobb eller tiltak for alle under 20 år er i det store og hele oppfylt. Mange av ungdommene under 20 som trenger hjelp fra Aetat, har sammensatte problemer som medfører at det kan ta noe tid før de kan starte i tiltak. Men de får tilbud relativt raskt. Så til avvikene fra målene. En stor andel av arbeidsledige og ferdig attførte blir ikke fulgt opp så tett som forutsatt, selv om de utsatte gruppene blir prioritert ved inntak på tiltak. Det gledelige trekk er at det synes å være en liten bedring når det gjelder å få ferdig attførte og innvandrere over til jobb. Økningen i andelen som fikk jobb etter attføring, er skjedd samtidig som etaten tok hånd om et betydelig høyere antall yrkeshemmede enn tidligere, og det tyder på at Aetats innsats med å forbedre attføringsarbeidet har gitt resultater – bl.a. gjennom en nasjonal handlingsplan for organisering av yrkesrettet attføring. Men det er store fylkesvise variasjoner som ikke kan forklares med lokale variasjoner i arbeidsmarkedet. Undersøkelsen viser også at et betydelig antall av dem som har gått ledige i over seks måneder, rundt 44 pst., ikke fikk oppfølgingssamtale hver tredje måned, som er målsettingen. Undersøkelsen tar også for seg de indikatorer som brukes for å måle effekten av innsatsen på dette feltet. Aetat har i stor grad utviklet indikatorer som gjør det mulig å måle kvantiteten i tjenesteproduksjonen, men i mindre grad evner å fange opp hvilken effekt tiltakene gir. Komiteen har merket seg at bare 65 pst. har levert sluttmeldekort i perioden 2003–2005. En så lav svarprosent gjør det vanskelig å vurdere resultatet av innsatsen og om arbeidssøkere faktisk er kommet over i jobb. Det er lite tilfredsstillende. Komiteen har imidlertid merket seg at departementet er opptatt av å forbedre grunnlaget for å vurdere resultatene av tiltakene, og at det gjennomføres uavhengige kontroller av kvaliteten på saksbehandlingen. Undersøkelsen har altså vist at resultatene på noen områder er gode, men også at det reises dokumentert tvil om hvorvidt arbeidssøkende med ekstra behov for oppfølging får tilstrekkelig bistand og oppfølging. Komiteen noterer seg at statsråden sier seg enig i at resultatene kan bli bedre, og legger til grunn at neste gang Riksrevisjonen ser på feltet, vil resultatene av de tiltak som nå settes inn, også ha vist seg.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Riksrevisjonens undersøkelse av hvordan Arbeids- og velferdsetaten forvalter bilstønadsordningen, har avdekket svakheter når det gjelder vurderinger rundt den tid tildeling av bil tar, ulikheter i behandlingstiden mellom fylkene og rutiner for oppfølging når bilen er tatt i bruk. De målsettinger som er trukket opp for saksbehandlingstiden, knytter seg til den tid det tar fra søknaden er levert, og til den er innvilget. Tre av fire søknader behandles innen det krav som er satt, fire måneder for søknad om vanlig bil og åtte måneder for spesielt tilrettelagt kassebil. Men å få ja er jo ikke det samme som å få bil. Den tid det tar å få bilen, er ikke omfattet av de normkrav som er satt opp. Undersøkelsen viser at leveringstiden kan variere fra tre måneder til to år, avhengig av de tilpasninger som må gjøres med bilen. En samlet komite mener at det er behov for å se på årsakene til at leveringstiden kan bli så lang, og at det må vurderes tiltak for å kutte ned denne. Et virkemiddel for å få til dette vil være å avdekke hvor lang tid saken bruker i de ulike og ofte mange instanser den skal innom. Det andre forholdet som avdekkes, er altså store variasjoner i saksbehandlingstid fylkene imellom. Mange fylker har god tidsmargin i forhold til normkravet. Det kan jo tyde på at kravene burde være mer ambisiøse, og at det vil være formålstjenlig å vurdere kortere normtid, slik Arbeids- og velferdsdirektoratet opplyser at det gjør. Undersøkelsen avdekker ikke bare ulikheter i saksbehandlingstid fylkene imellom, men også store variasjoner i praksis og utfall. Ulike kontorer kommer til ulike konklusjoner på om søkeren skal få bli i gruppe 1 eller 2. Det er også variasjoner i inntektsprøvingen. Dette bryter med prinsippet om at like tilfeller skal behandles likt, og en samlet komite forutsetter at departementet sørger for rutiner som sikrer lik behandling av like tilfeller. Det tredje forholdet er at det stilles spørsmål ved oppfølgingen når bilen er tatt i bruk. Rutinene er at hjelpemiddelsentralen etter tre måneders bruk skal vurdere om utstyr og tilpassing fungerer etter forutsetningene. Det var imidlertid bare én av seks hjelpemiddelsentraler som fulgte denne rutinen, noe som er en alvorlig svikt. Komiteen har med tilfredshet merket seg at departementet ser på rapporten som nyttig, og at funnene vil bli brukt til å rette opp de svakhetene som er avdekket. Til slutt vil jeg peke på at det er viktig at brukerne av ordningen gjennom de funksjonshemmedes organisasjoner trekkes med i en reell medvirkningsprosess når organiseringen på dette området nå skal vurderes. Det kan gi nyttige bidrag til å rette opp de svakheter Riksrevisjonens undersøkelse har avdekket, og sikre oss en bilordning som fungerer enda bedre, hvor behandlingstiden fra søknad til leveranse kan kortes ned, hvor nye brukere følges opp som forutsatt, og hvor det viktige prinsippet om likebehandling følges.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Representanten Foss valgte å gå tilbake til 1986 og komme med noen synspunkter på det. Da kan jeg ikke dy meg for å spørre: Tror ikke Per-Kristian Foss at hvis det hadde vært positiv parlamentarisme den gang, og regjeringen Willoch hadde vært avhengig av et positivt vedtak i Stortinget, ville det betydd noe for det interne forhold i regjeringen? I trontaledebatten var det slik at Jan P. Syse fikk en lapp fra Kjell Magne Bondevik, lest opp for statsministeren Kåre Willoch, om at hvis det ble sagt noe mer pent om Fremskrittspartiet, måtte Høyre velge mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. En positiv votering ville jo ha avklart hva som var regjeringens parlamentariske grunnlag. Jeg vil gjerne høre synspunktene fra representanten Foss på det. For øvrig er jeg helt enig i det han sa om populisme. Det var jo en fantastisk populisme Arbeiderpartiet foretok da de kastet regjeringen ved å stemme mot noe de var for.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Det Per-Kristian Foss sier, er helt feilaktig. Hvis han leser i «Statsminister» av Kåre Willoch, ser han at Willoch ikke på noe tidspunkt hadde forventet støtte fra Fremskrittspartiet til å øke bensinavgiften. Han hadde imidlertid forventet støtte fra Arbeiderpartiet, og Arbeiderpartiet gjennomførte jo det vedtaket noen uker etter regjeringsskiftet. Mitt poeng gjaldt imidlertid etter valget, hvor det var en stor diskusjon om det overhodet skulle gjennomføres en samtale med meg som parlamentarisk leder for Fremskrittspartiet. Det ble komplett nektet av Senterpartiet og Kristelig Folkeparti. Det var i situasjonen like etter valget at en positiv parlamentarisme ville ha tvunget frem en avklaring om hva som skulle være regjeringens parlamentariske grunnlag, noe Senterpartiets Jacobsen og Kristelig Folkepartis Bondevik til enhver tid nektet at Fremskrittspartiet var. De ville vært tvunget til å finne ut hva som var parlamentarisk grunnlag for regjeringen. Det var det som var mitt spørsmål.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Jeg vil bare rette opp den misforståelsen som Inge Lønning nå gjorde seg skyldig i, da han hevdet at det ble stilt kabinettsspørsmål om bygging av gasskraftverk i 1999. Det ble det ikke gjort i det hele tatt. Det var i helt andre voteringer og helt andre forslag. Det ble stilt kabinettsspørsmål på et forslag som omtrent hadde ordlyden: Stortinget forutsetter at forurensningsloven ikke svekkes. Det hadde i realiteten intet formelt med gasskraftsaken å gjøre. Det var Høyre og Arbeiderpartiet som ønsket å endre Regjeringen. Jeg har nettopp lest om disse tingene i forbindelse med et annet arbeid jeg er i gang med, og jeg gikk faktisk igjennom den debatten bare for noen få dager siden. Så representanten Lønning har en misforstått og ikke korrekt oppfatning når det gjelder det formelle grunnlaget for kabinettsspørsmålet. Han tolket det inn i en helt annen politisk realitet, slik Arbeiderpartiet og Høyre gjorde – det kunne de gjøre – men det var ingen grunn til å gjøre det ut fra forslagets ordlyd, som ikke hadde noe med gasskraftverk å gjøre.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Det er en samlet komite som går inn for å avvise forslaget fra Gunnar Halvorsen om endring av Grunnloven § 59, som gjelder tildeling av distriktsmandat. Det fremsatte forslaget ville innebære at det ville kreve minst 4 pst. av avgitte stemmer på landsbasis for å få et distriktsmandat som en liste har fått ved deltakelse i kanskje bare ett fylke, basert på kanskje bare innsamlede underskrifter for å levere listen. Dette ville i tilfelle bety at en representant som får tilstrekkelig antall stemmer i et fylke til å få mandat, ikke skulle ha rett til sete i Stortinget på vegne av sitt fylke fordi den listen eller det partiet som han eller hun stilte til valg på i det fylket, ikke fikk tilstrekkelig støtte i landet for øvrig, eller fordi partiet kanskje ikke stiller liste i mange fylker. Komiteen står samlet om at vi synes dette ville være urimelig, og at det fortsatt bør være slik at man skal kunne bli innvalgt i Stortinget fra et fylke uten at man representerer et parti eller en liste som på landsbasis må ha 4 pst. Den sperregrensen vi har, gjelder utjevningsmandater og ikke fylkesmandater. Det er altså en samlet komite som finner en slik foreslått bestemmelse urimelig og anbefaler at forslaget ikke bifalles.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-31:
Den gangen tror jeg nok at populisme var utbredt i flere partier. Jeg tror ikke at Fremskrittspartiet ville opptrådt annerledes i 1986 – men det er selvfølgelig en spekulasjon, en hypotese, basert på visse historiske erfaringer gjennom noen år – i forhold til et upopulært, men nødvendig innstrammingsvedtak som regjeringen Willoch la frem på grunn av økonomiske tider som var annerledes enn i dag. I ettertid må vi kunne si at prognosene for den økonomiske utviklingen og nødvendigheten av innstrammingstiltak til fulle er dokumentert. Det var faktisk en beskjeden begynnelse regjeringen Willoch la frem og ikke fikk Fremskrittspartiets støtte for.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-31:
Det vender nok tilbake til følgende: Ville Fremskrittspartiet opptrådt annerledes i 1986 etter å ha vært med på et innsettingsvedtak i 1985. Der er jeg enig med Willoch, at nei, det var det ingen grunn til å forvente. Jeg tror representanten Hagen har helt rett i at representanten Willoch, daværende statsminister Willoch, hadde andre forventninger til Arbeiderpartiets ansvarlighet og økonomiske politikk enn til Fremskrittspartiets – for å si det på en forsiktig og diplomatisk måte – i forhold til hans memoarer. Det tror jeg han har rett i på mange måter, også historisk sett. Jeg tror altså ikke at en investitur slik sett ville gitt en annet politisk opptreden fra det partiet hr. Hagen den gang ledet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-31:
Jeg vil ta opp forslaget fra Høyre i sak nr. 2 på dagsordenen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-05-31:
Nei. Det er ikke riktig gjengivelse av de politiske realiteter, det Hagen nå gjør. Det var realpolitisk en debatt og en votering over forholdet til gasskraftverk. At det så ble forhandlet frem et forslag hvor det ble gitt en henvisning til forurensningsloven, som skjedde på et herværende kontor, mellom representanten Hagen og Bondevik, det vet vi alle i ettertid. Men i realiteten dreide det seg om gasskraftverk. Jeg har lyst til å utfordre Hagen til å komme opp på talerstolen og begrunne – gjerne ved en senere anledning – om det virkelig er slik at han mener at forurensningsloven hadde blitt svekket ved det vedtaket. Det var jo en konstruksjon for å skjule det faktum at Fremskrittspartiet, som var mest for gasskraftverk av alle den gangen, som nå, faktisk stemte i strid med sin saklige overbevisning. Derfor ble forslaget omformulert. Men realitetene har vist, politisk i ettertid, at det dreide seg om gasskraftverk, rett og slett.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-31:
I likhet med andre grunnlovsforslag ser det ikke ut som at dette får flertall. Det må man akseptere, men samtidig er det sunt med en god debatt. Jeg syns både representanten Heikki Holmås og representanten Trine Skei Grande har argumentert veldig godt for hvorfor dette er et godt forslag. Sjøl om det ikke får flertall, tror jeg det er med på å modne hele saken. Jeg håper at man har kommet et steg i riktig retning til neste gang det fremmes. Jeg har lest litt historie, jeg også, på langt nær så mye som representanten Lønning, men jeg har i hvert fall fått med meg at Høyre stort sett har gått imot de fleste endringene i samfunnet. Det ligger vel kanskje i et konservativt partis natur at man var mot uføretrygd da den ble innført, og alderstrygd da den ble innført, osv., men det er greit at man har noen motkrefter å bryne seg på når man skal argumentere for hvorfor man skal få igjennom sitt syn. Heldigvis finnes det også andre partier enn Høyre som vi kan alliere oss med i Stortinget i denne saken. Det aller viktigste for meg er hva vi skal gjøre med at færre og færre bruker stemmeretten. Altså: Det er et demokratisk problem, og hva skal vi gjøre med det? Det er mye man kan gjøre med det, men det er ingen tvil om at én av de tingene er å få ungdommen tidligere ansvarliggjort og bevisstgjort i forhold til at de får lov til å gå og stemme. Det er ett viktig grep, for at vi skal ta vare på demokratiet vårt gjennom at folk går til urnene og stemmer når det er stortingsvalg og kommunevalg. Når det gjelder kunnskapsnivået, har jeg hatt gleden av å jobbe med aldersgruppen rundt 16 år og er veldig enig i at kunnskapsnivået blant dem er høyt. Jeg har også, som ordfører og ellers som politiker, hatt gleden av å besøke mange sykehjem der man har stemmerett. Hvis man sammenlikner kunnskapsnivået hos pasientene på et sykehjem med kunnskapsnivået hos 16-åringer, er det ikke alltid at 16-åringene taper i forhold til det. Hvis vi skal diskutere kunnskapsnivå, tror jeg at vi er på en litt farlig vei hvis det går ut på å definere det kun ut ifra alder. Vi har ikke kunnskapstester for hvem som kan stemme ved valg, og jeg tror at 16-åringer i all hovedsak er modne for det, men de er kanskje ikke så motiverte, så her er det en jobb vi må gjøre, vi som er opptatt av at denne gruppen skal bruke stemmeretten. I dag har de aller fleste i denne gruppen plass i videregående skole. Jeg tror at det vil være positivt for demokratiet at man får inn som en del av undervisningen at man skal bruke stemmeretten sin, at man benytter seg av den mens man går der.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2007-05-31:
SVs gruppe skal subsidiært stemme for forslag nr. 1, dersom vårt forslag faller.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-31:
Min hensikt er ikke å forsøke å forlenge debatten i denne saken, som synes å gå mot en slutt. Jeg vil bare kommentere et par utsagn fra representanten Svein Roald Hansen som gikk på min og Kristelig Folkepartis holdning til først og fremst investitur. Svein Roald Hansen uttrykte det omtrent slik at Kristelig Folkeparti og undertegnede gikk inn for en ordning med investitur, uten oppløsningsrett. Det tror jeg ikke stemmer med det jeg sa. Det jeg sa, var at det kunne tenkes at en slik ordning ville virke mer disiplinerende enn om man innførte oppløsningsrett. Men jeg sa også at det ville ha andre, uheldige sider. Jeg unngikk å gå inn i debatten all den stund det ikke foreligger noe enkelt forslag som tar opp investitur som element i Grunnloven. Det synes jeg på en måte blir en litt annen debatt, og komiteen har også unngått å gå dypt inn i den saken, av den grunn. Videre viste representanten Hansen til min sammenligning med pavevalg. Jeg synes nok representanten Hansen drog det poenget vel langt i forhold til det som var min intensjon med det. For mitt poeng var jo ikke noe annet enn å si at fravær av oppløsningsrett legger uvilkårlig et ekstra press på deltagerne, de folkevalgte, for å forsøke å finne en løsning. Annen sammenligning utover dette med pavevalget, finner jeg også unaturlig. Hvis vi skulle gjøre det, måtte det også innbefatte at man utstyrte dette hus med en skortstein, slik at det kunne komme røyk ut når man hadde kommet fram til en løsning. Men jeg går ut fra at det også ville oppleves som et fremmedelement i vår tradisjon, i likhet med oppløsningsretten.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-31:
Jeg forstår det slik at representanten Hansen spør om det forslaget som vi anbefaler vedtatt i dag, vil binde opp staten på spesielle områder. Slik har ikke vi tolket dette forslaget, og vi har heller ikke lagt dette inn i det. Det er først og fremst et forslag som har en viktig symbolverdi, for nettopp å kunne bekrefte den veldig viktige rolle lokaldemokratiet har hatt historisk, og fortsatt har i dag. Vi vet at det har vært fokusert mye på lokaldemokratiet. Nå står vi foran et lokalvalg, og jeg synes det ville vært veldig interessant om vi nå kunne ha fått et vedtak for å understreke betydningen av at dette blir grunnlovsforankret. Det har vært fokusert mye på lokaldemokratiet, og det har vært kritisert at lokalpolitikerne har for lite handlingsrom. De blir utsatt for føringer fra Stortinget ved lover, rettighetslover ikke minst, og det følger ikke penger, ressurser, med lovene osv., noe som gjør at deres handlingsfrihet er truet. Dette kan vi rette opp nå.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-31:
Jeg går ut fra at representanten Hansen og jeg er enige om at lokaldemokratiet i Norge er en form for avledet statsforfatning, og at kommuner og fylkeskommuner i alle henseender må forholde seg til lover vedtatt av Stortinget. Slik vil det også være i fortsettelsen. Det er ikke ment slik at dette skal skape noen ny politikk i den forstand at det gis nye områder hvor lokaldemokratiet skal være suverent. Det vil fortsatt være slik det er i dag. Jeg tror dette vil være et veldig viktig signal til velgerne, men også til politikerne, om at lokaldemokratiet tas på alvor. Det er en mangel i vår forfatning at ikke lokaldemokratiet er knesatt, og det har vi sjansen til å gjøre nå. Det er synd at vi ikke kan bruke den – ser det ut til. Men som jeg også sa i mitt innlegg, er dette et forsøk på å verne om dette nettopp mot eventuelle overgrep fra statlige myndigheter og overkjøring av det lokale selvstyret, noe jeg synes ville være veldig uheldig.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2007-05-31:
Det samme gjelder for Kristelig Folkeparti.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-05-31:
Etter ein debatt som no har vart i to timar, kan vi vel vera einige om at vi har fått rikeleg belyst både dei argumenta som kan tala for og dei som kan tala imot dei forslaga som ligg føre. Det har vore interessant å lytta til innlegg her som gir til kjenne ulike erfaringar, både over tid og gjennom ulike typar samarbeidskonstellasjonar. Eg har lyst til berre å ta fram tre forskjellige poeng. Det eine er at når eg sit her og lyttar, må eg gjera eit val – om det er noko som er sagt i debatten, som bør stå uimotsagt, eller ikkje. På vegner av meg sjølv og Senterpartiet må eg nok seia meg ueinig i dei karakteristikkane som er gitt her av Bondevik I-regjeringa. Det er eit eksempel på at vi har ulike erfaringar, og her er det delte meiningar om kva vi kan læra av fortida. Så vil eg nok òg seia at det er lett å stå her og karakterisera korleis ei fleirtalsregjering bør opptre. Det er etter mitt syn eit betydeleg potensial i opposisjonen når det gjeld å vera lyttande og konstruktiv. Stiller ein dette kravet til ei fleirtalsregjering, som eg meiner ein bør gjera, hadde det vel ikkje vore heilt av vegen å stilla det same kravet til seg sjølv òg, i alle fall innimellom. Forholdet mellom storting og regjering har vore eit tema. Det er eit tilbakevendande tema, og bør vera det, i ein fleirtalskonstellasjon så vel som frå opposisjonen si side. Det er klart at det er utfordringar knytte til heile tida å vera open, lyttande og konstruktiv, utover det ein sjølv kan få til gjennom eit fleirtal og kan klargjera på førehand før ein kjem til Stortinget. Så vil eg seia til slutt at denne debatten nok ein gong har overbevist meg om at vi er på rett veg når vi avviser dei forslaga som i dag blir fremja.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-05-31:
Det same gjeld òg for Senterpartiet si gruppe.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-05-31:
Det kjem mange rapportar frå Riksrevisjonen. Innhaldet varierer naturleg nok med kva tema som vert teke opp. Hovudinntrykket av Dokument nr. 3:6 for 2006-2007 er at det er trist lesing. Innhaldet er ikkje mindre viktig av den grunn. Rapporten gjeld altså arbeids- og velferdsetatens forvalting av bilstønadsordninga. Det er jo slik at det er eit tverrpolitisk mål om at funksjonshemma skal kunna delta i samfunnslivet på same vilkår som funksjonsfriske. Dersom ein skal ha noka som helst moglegheit til å vera i nærleiken av å nå eit slikt mål, trur eg at vi alle er samde om at vi då er avhengige av, som eit minimum, at dei ordningane vi har for å bidra i den retninga, fungerer. Denne rapporten gir grunn til å stilla mange spørsmål, som saksordføraren her var inne på. Det er altså 12 000 søknadar i 2005. 2 600 søknader vert godkjende. Gitt at dette talmaterialet er rett – kva er det som gjer at det er så stor forskjell? Er det f.eks. slik at det sit veldig mange og utformar søknadar som ikkje er realistiske i forhold til å få eit ja? Er det reglane som er uklare? Er det kunnskapen hjå dei som rettleier i desse sakene, det kjem an på? Er det kanskje den tida som saksbehandlarane har til disposisjon, som er for knapp? Så er det òg slik at det er stor variasjon i saksbehandlingstida fylka imellom. Det er i tillegg ulike konklusjonar når det gjeld godkjenning og avslag. Det er gitt eit eksempel her, der det er gjennomført ei vignettundersøking som viser at det er fire bilkontor som gir stønad til bil, og seks bilkontor som avslår. Ved handtering av like saker kan ein altså risikera at verken vilkår knytte til medisinsk tilstand eller transportbehov vert sett på som å vera oppfylt ved eitt kontor, mens ein ved eit anna kontor kan leggja til grunn at begge delar er oppfylte. Det er òg slik at inntektsprøvinga varierer. Til overmål varierer ventetida når det gjeld levering og oppfølging, frå fylke til fylke. Det er eit heilt tydeleg lyspunkt, og det er det som er sagt frå departementet. Det er varsla at Arbeids- og inkluderingsdepartementet vil utarbeida ein handlingsplan som skal medføra tiltak overfor arbeids- og velferdsetaten slik at Riksrevisjonens påpeikingar vert følgde opp. Det er avgjort bra at departementet følgjer opp denne saka på ein offensiv måte. Eg går ut frå at Stortinget på eigna måte får ei tilbakemelding.
Lars Sponheim (Venstre), 2007-05-31:
Det gjelder også for Venstre.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Jeg registrerte at representanten Sponheim var redd for at sentrum kunne bli for lite. Til det er det bare én kommentar: Slik jeg ser det, er det ubegrunnet frykt, for hele Arbeiderpartiet befinner seg jo i sentrum. Men det er et tankekors at i 1814 brukte 112 menn kun seks hektiske uker på å bli enige om den Grunnloven vi fortsatt har, mens vi bruker tiår på tiår for å fornye Grunnloven. Det har nok en sammenheng med at Grunnloven er ment å fylle ulike roller. Den er både et politisk styringsverktøy og et juridisk redskap i tillegg til å være et symbol på det norske. Som en av forslagsstillerne til forslaget om oppløsningsrett og investitur hadde jeg håpet at dette skulle bli en historisk dag. Vi er altså det eneste landet i Europa som mangler en eller annen form for oppløsningsrett. Vi blir fortsatt alene i Europa – sammen med Danmark – om ikke å ha innsettingsvedtak, dvs. at det er parlamentet som ved egne vedtak skal godkjenne nye regjeringer. Det ville være å gi stortingsrepresentantene mer makt. Helt siden 1824 har oppløsningsrett vært på dagsordenen i grunnlovsdebattene. Flere av partiene i Stortinget vegrer seg for å være med på en fornying av styreformen i Norge. Jeg tror det er en overdreven frykt for at retten til å oppløse Stortinget vil bli misbrukt. Ser en til Sverige, som er veldig lik oss, ser en at de har mulighet for oppløsning av Riksdagen, men den retten er ikke nevneverdig brukt – kun fire ganger på hundre år. Jeg har lyst til å sitere fra en veldig god kronikk av Eivind Smith og Trond Nordby som stod i Aftenposten 24. mai i år. Der står det at oppløsningsrett «kan være en naturlig kompensasjon for den generelt svekkede stillingen regjeringene har fått under parlamentarisk styre. Mange innvender at oppløsningsrett lett fører til hyppige valg og dermed velgertretthet». Jeg mener at en eventuell utskriving av nyvalg i løpet av en fireårsperiode heller vil være å gi og å vise velgerne den tillit det ligger i det å ha det faktisk avgjørende ord. For min del vil det å få innført oppløsningsrett og investitur også bli fulgt opp med et grunnlovsforslag – om det er nødvendig å gjøre det – om å gi valgte representanter mulighet til å kunne slutte, forlate stortingsvervet, i løpet av en fireårsperiode. Det kan jeg for øvrig også fremme uavhengig av oppløsningsretten. Jeg synes det er litt leit at Stortinget i dag ikke vil fornye Grunnloven og dermed også vår styringsform. Men i neste periode en gang vil kanskje partiene være modne til dette, slik de heldigvis var da vi nærmest enstemmig besluttet å legge ned odelsting og lagting. Det hadde også vært flott om vi når vi nå om sju år skal feire at Grunnloven er 200 år, kunne ha både oppløsningsrett og investitur på plass i den nye grunnloven. Men det gjenstår altså å se.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2007-05-31:
Hva som menes med begrepet «selvstyre», hvilke saker som primært er av lokal karakter, og hvor avgrensningene går, vil være helt avgjørende for en framtidig grunnlovfesting av det lokale selvstyret. Et reelt selvstyre må bety full råderett over hele inntektssiden til kommunene. Det tror jeg ikke det er så veldig mange som har tenkt godt igjennom. Reelt selvstyre må inneholde alle disse elementene, og når man ser hvordan kommunenes inntektsmuligheter er, kan det altså bli en utvikling av Forskjells-Norge. Det er også slik – og jeg mener det må gjentas og gjentas – at kommunene utfører oppgaver på vegne av staten, ikke på vegne av seg selv. De utfører oppgaver på vegne av staten gjennom de milliarder av kroner som Stortinget overfører til kommunene, og øremerker de aller fleste av dem også, for at de lokale folkevalgte og det lokale folkevalgte-leddet skal sørge for den og den tjenesten til innbyggerne sine – altså rett og slett en bestilling fra Stortinget. Reelt selvstyre vil også innebære at vi må ha vekk all øremerking. Grunnlovfesting av det lokale selvstyret må også kunne brukes til noe, ikke bare være symbolpolitikk. Ønsker vi da et system hvor kommunene som utfører oppgaver på vegne av staten, f.eks. skal kunne gå til rettssak mot staten? Det kan bli en konsekvens av å grunnlovfeste lokalt selvstyre. Jeg tror det er en mye riktigere vei å gå å få utredet både begrepet «selvstyre» og hvilke saker som kun er av lokal karakter. Arbeiderpartiets og Høyres forslag bestiller dette: å utrede hvilke konsekvenser grunnlovfesting av det lokale selvstyre vil ha for all annen lovgivning overfor kommunene. Det å få disse konsekvensene på bordet før en eventuell grunnlovfesting må derfor være i alles interesse.
Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Hvis jeg kan bidra til det arbeidet som Carl I. Hagen har på gang på fritiden, får jeg bare minne om at årstallet 1999 er feil. Det var i 2000. Erindringsforskyvninger kan ramme den beste. Ellers må jeg si at det var aldeles ingen misforståelse fra min side, for jeg snakket om den politiske realitet, ikke om formalitetene. Representanten Foss har helt rett i at det Carl I. Hagen viste til som en formalitet, i realiteten var resultatet av en hestehandel som skjedde i sene nattetimer eller tidlige morgentimer mellom en talsperson for den daværende regjering og Carl I. Hagen, og som ledet frem til den forunderlige formalitet som forsøkte å avspore saken.
Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Hvis jeg erindrer rett, var vedkommende grunnlovsfader fra Bergen – det stiller jo saken i et litt annet lys! Til representanten Holmås: Det er mulig at han gjorde et forsøk, og at jeg bare bedømte forsøket som så dårlig at jeg ikke oppfattet det som et forsøk. Representanten Holmås overser nemlig i sitt resonnement et helt avgjørende poeng, nemlig at de som i dag er fra 60 år og oppover, er vokst opp under helt andre omstendigheter og i en helt annen kultursituasjon. De har ikke lært dette fra barnsben av gjennom en gradvis tilvenningsprosess. Hadde det vært de samme menneskene, dvs. hadde tiden stått stille, hadde representanten Holmås’ resonnement vært riktig. Men tiden står ikke stille, så jeg tror resonnementet er håpløst. Når det gjelder forsøket på å snu problemstillingen, rammer det representanten Holmås’ eget resonnement midtskips. For hvorfor i all videste verden starter han ved 16 år? Hvorfor i all videste verden mener han ikke at 15-åringer også er modne nok? Det finnes eksempler på det også. Hvorfor ikke starte ved 14 år eller 13 år eller 12 år? Resonnementet vil bli nøyaktig det samme hele veien.
Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Jeg ser ikke at den skyldighet som representanten Holmås påfører meg, eksisterer. Den er en fiktiv skyldighet basert på et vilkårlig valgt tall – 16 – som er nøyaktig like vilkårlig som et hvilket som helst annet tall i denne sammenheng. Det blir rett og slett å snu, som representanten Holmås selv sa, problemstillingen på hodet. I sin alminnelighet mener jeg at det er de som foreslår å endre Grunnloven, som har bevisbyrden, og ikke de som forsvarer den eksisterende lov. Det jeg påpekte i mitt innlegg, var at jeg ikke synes forslagsstillerne er i nærheten av å innfri den bevisbyrden på en overbevisende måte.
Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Jeg skal motstå fristelsen til å ta opp en debatt med representanten Ryan om nyere norsk politisk historie og Høyres politiske historie, både i sin alminnelighet og i særdeleshet. Jeg vil nøye meg med å konstatere at det bekreftet det representanten selv sa, nemlig at han har et betydelig forbedringspotensial når det gjelder historisk kunnskap. Til representanten Skei Grande: Hun hørte feil. Jeg viste ikke til at man mottar barnetrygd frem til 18 år. Jeg viste til at de foresatte, altså de som sitter med forsørgelsesansvaret etter norsk lov, mottar barnetrygd for sine barn frem til fylte 18 år. Det har selvfølgelig ikke noe med terminologiske spørsmål å gjøre. Man kommer ingen vei med å innføre kategorien ungdom som en udefinert kategori mellom det loven definerer som barn, og det loven definerer som voksen. Vi må vel alle sammen forholde oss til det faktum at all norsk lovgivning frem til denne dag baserer seg på et skille mellom barn og voksne, og så kan man føre diskusjoner om hvor det skillet bør gå. Den diskusjonen er jeg fullt villig til å delta i, men jeg må jo få lov til å minne representanten Skei Grande om at det er forslagsstillerne som har ført denne argumentasjonen med henvisning til andre lovbestemmelser, i dette tilfellet den kriminelle lavalder, og de bruker det, så vidt jeg kan se, som det mest substansielle argument for forslaget om å senke stemmerettsalderen til 16 år. Da må det jo være tillatt for dem som er skeptiske til forslaget og begrunnelsen, å vise til at det finnes andre og mer nærliggende lovbestemmelser, mer beslektet med stemmerettsalderen, f.eks. valgbarhetsalderen, som det er langt mer relevant å tillegge vekt når man skal foreta en eventuell grunnlovsendring, enn akkurat henvisningen til straffbarhet og kriminalitetslovgivningen.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Vi har fått til handsaming eit forslag om å gi 16-åringar stemmerett ved stortingsval. Fleirtalet i komiteen meiner at det ikkje er ein veg å gå no. Hovudgrunngivinga er at vi meiner at stemmerettsalderen må vere i tråd med myndigalderen og også i tråd med valbarheitsalderen. Noreg har på mange måtar vore eit føregangsland med å innføre stemmerett. Vi var av dei første i verda til å innføre allmenn stemmerett. Vi var av dei første – ikkje dei første, men av dei første – til å innføre stemmerett for kvinner. Vi var også av dei første til å senke stemmerettsalderen heilt ned til 18 år, som han er i dag. Vi har ein myndigalder og ein valbarheitsalder som er 18 år. Det vil seie at ein kan bli vald inn i Stortinget, kommunestyre og fylkesting som 18-åring, fordi ein er myndig og har stemmerett når ein er 18 år. Det å vere folkevald inneber ein del ansvar som ein elles må knyte opp mot det faktisk å vere myndig. Dersom ein skulle få stemmerett og valbarheit ved 16 år, ville ein 16-åring kunne kome inn i Stortinget. Men han ville ikkje vere myndig. Det ville føre til visse konsekvensar i politisk åtferd. Dersom ein 16-åring f.eks. skulle vere valbar til å sitje i kommunestyret, kunne han pr. definisjon i teorien bli ordførar i kommunen. Då skulle han også skrive under på store lånetransaksjonar på vegner av kommunen. Då måtte han ha med seg foreldra sine for å kunne skrive under, fordi han ikkje var myndig. Skal ein endre på stemmerettsalderen, bør ein også endre på valbarheitsalderen og eventuelt på myndigalderen. Fleirtalet meiner at vi har kome til eit fornuftig alderstrinn i Noreg når vi har ein myndigalder og ein stemmerettsalder på 18 år. Eit lite paradoks, som eg kanskje ikkje skulle trekkje inn i denne debatten, er jo at ein som 18-åring, som ordførar i ein kommune, kan skrive under på lånetransaksjonar på millionar av kroner, men ein har ikkje lov å gå på polet og kjøpe ei flaske akevitt til juleribba. Det er éi side av dette med myndigalderen. Kor langt ein skal strekkje det, er eit sidesprang, men slik er det. På denne bakgrunnen er fleirtalstilrådinga at forslaget ikkje blir vedteke.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Representanten Holmås sa ikkje noko om valførleiken – om det å kunne bli vald. Det kunne vere interessant å utfordre han når det gjeld det, når han no vil senke stemmerettsalderen. Dei aller fleste vil gå ut frå at dersom ein senkar stemmerettsalderen, bør det òg vere naturleg at alderen for å kunne bli vald blir senka. Det kunne vere interessant å få høyre korleis representanten frå SV vil gjennomføre dette i praksis, når ein 16-åring kan bli vald til Stortinget og må flytte frå «den ytterste nøgne ø», t.d., og til Oslo. Han/ho må som 16-åring bu på hybel for å utføre vervet sitt – utan å vere myndig. Spørsmålet mitt må vere: Kvifor har ikkje SV – dersom dei verkeleg meiner alvor med dette forslaget og det ikkje er eit utspel i samband med valet – fremja eit forslag om at både myndigalderen, stemmerettsalderen og alderen for å kunne bli vald blir sette til 16 år? Då vil det ikkje vere nokon som kan stemme, men ikkje kan få nokon innverknad eller bli vald.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
Dersom forslaget vårt skulle falle, vil vi òg stemme på forslaget om ei utgreiing, forslag nr. 1.