trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Representanten Nesvik tar opp flere problemstillinger. Jeg må først si at det ikke er slik at fysioterapeuter som har driftsavtale, fritt kan selge hele eller deler av avtalen til andre terapeuter. Det er kommunen som avgjør hvor mange stillinger og avtalehjemler for fysioterapeuter det er behov for, og som foretar utlysning og tilsetting i hjemlene. Reglene for dette er fastsatt i avtalen om driftsavtalepraksis mellom Kommunenes Sentralforbund og Norske Fysioterapeuters Forbund. Om en fysioterapeut ved inngåelse av driftsavtale skal overta en eksisterende praksis, har den fratredende terapeuten rett til oppgjør for inventar og utstyr etter takst og for opparbeidet praksis med inntil 20 pst. av gjennomsnittlig omsetning de siste tre år. Om en fysioterapeut ønsker å få redusert driftsavtalen, kan det være aktuelt at kommunen utlyser en ny deltidshjemmel for å opprettholde kapasiteten i tjenesten. Avtalen mellom KS og Fysioterapeutforbundet regulerer ikke eventuelle økonomiske forhold mellom de to fysioterapeutene i disse tilfellene. Jeg er ikke kjent med at det er vanlig med økonomiske oppgjør i stort omfang i slike tilfeller, og jeg har fått opplyst at denne problemstillingen også er ukjent for Kommunenes Sentralforbund. Når det så gjelder refusjon, er det riktig som antydet i spørsmålet, at omfanget av en driftsavtale ikke begrenser avtaleinnehaverens refusjonsrett. Det har ikke vært ansett som verken ønskelig eller praktisk gjennomførbart å sette slike grenser for refusjonsutbetalingene i forhold til avtalens omfang. Både fra departementets og de øvrige partenes side forutsettes det imidlertid at kommunene oppretter stillinger og avtalehjemler i samsvar med behovet for tjenestene. Når det til slutt gjelder forslaget om å gi «like driftsmuligheter for alle autoriserte terapeuter», er jeg noe usikker på hva som menes. Hvis det er ment at alle autoriserte fysioterapeuter bør få kommunal driftsavtale, vil jeg igjen fastholde at det er den enkelte kommune som selv er nærmest til å vurdere behovene i kommunen. Hvis det er ment at alle fysioterapeuter bør få rett til trygderefusjon uavhengig av om de har driftsavtale, vil jeg peke på at fysioterapitjenesten er geografisk svært skjevfordelt, med en sterk konsentrasjon i sentrale strøk. Ett av formålene med også de justeringer som har vært i regelverket, og jeg viser til lovendringer gjennomført i 1993 og 1998, har vært å motvirke den tendensen, og jeg har vanskelig for å se at det nå er grunn til å revurdere det.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Det kan jeg bekrefte at jeg vil gjøre. Jeg må igjen si at jeg ikke er kjent med at det skulle være det som ble omtalt som korrupsjonslignende tilstander i næringen, men jeg skal selvfølgelig gå tilbake og ta opp det. Hvis det skulle vise seg at det er den type høyst kritikkverdige forhold som representanten Nesvik viser til, vil myndighetene selvfølgelig også treffe tiltak for å rydde opp i det.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg bekrefter igjen at jeg skal se nærmere på og tar til orientering de forhold som representanten Nesvik nevnte omkring salg av avtaler. Når det så gjelder det siste spørsmålet, vil jeg nok igjen si at det må være den enkelte kommune som er nærmest til å vurdere behovene i sin kommune. Men jeg skal selvfølgelig også se på om det er eksempler som viser at så ikke skjer, eller at det er ventetider som er uforenlige med det som er det normale på dette området.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg kunne for så vidt svart et enkelt ja på representantens spørsmål. Jeg er oppmerksom på problemstillingen som representanten bringer opp, og har allerede begynt arbeidet med mulige løsninger. Hensikten min er nettopp å øke behandlingskapasiteten på de aktuelle områdene. Jeg har satt i gang en prosess som har som siktemål å inkludere avtalespesialistene i fylkeskommunenes ISF-grunnlag. I dette arbeid inngår bl.a. en vurdering av om dette kan iverksettes uten budsjettmessige konsekvenser. I tillegg må det etableres gode rutiner for registrering og kontroll av utbetalingsgrunnlaget. Dette er forhold som tilsier at slike endringer primært bør håndteres i forbindelse med de ordinære budsjettprosesser. Avhengig av hva konsekvensene viser seg å være, tar jeg sikte på at forslag om nødvendige endringer i regelverket kan fremmes tidligst i revidert nasjonalbudsjett og senest i statsbudsjettet for 2002.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
I utgangspunktet kan jeg jo ikke mene at det er hensiktsmessig, og jeg vil tro at hvis man får løsninger på det som lå i det første spørsmålet, vil det også avhjelpe den problemstillingen som representanten nå tar opp.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg må beklage at det er et litt for detaljert spørsmål til at jeg tør svare direkte på dette. Jeg skal selvfølgelig se på om det er et behov for en presisering, slik representanten spør om, men jeg tør ikke svare mer konkret på dette nå.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Det kan ikke gis refusjon når en fylkeskommune kjøper pasientbehandling fra avtalespesialister utenfor sykehus. Dagens regelverk tillater ikke ISF-refusjon av operasjoner kjøpt ved en privat klinikk. Vil statsråden vurdere om en regelendring i finansieringsordningen kan være hensiktsmessig for å hjelpe flere pasienter raskere ut av operasjonskøene?»
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg takker for svaret, som jeg oppfatter veldig positivt – jeg er veldig fornøyd med det. Jeg vil likevel også gå litt videre, fordi formålet med ISF, som ble vedtatt i Stortinget i 1996, var nettopp å øke aktiviteten ved landets sykehus, og at økt behandlingsaktivitet skal bidra til å redusere unødig ventetid og sikre innfrielse av ventetidsgarantien. Bakgrunnen for spørsmålet til statsråden er at et sykehus har kjøpt 24 operasjoner ved en privat helse- og idrettsklinikk, der de samme leger som er ansatt ved sykehuset, opererer. Hensikten var å hjelpe flere pasienter ut av operasjonskøen. Dersom disse skulle vært behandlet på sykehuset, måtte personellet vært engasjert med overtidsbetaling, noe som ville vært vesentlig dyrere enn å nytte den private klinikken. Vi har hatt forsøk med fritt sykehusvalg, og nå er det fritt sykehusvalg. Mener helseministeren det er hensiktsmessig at pasienter må reise langt hjemmefra, til sykehus i andre fylker, for å få en behandling de eventuelt kunne få ved en privat klinikk i nærheten av bostedet?
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg takker for et godt svar og har et spørsmål til. I veiledningen om ISF 2001 utgitt av departementet, står det om omfanget av ordningen, som omfatter innleggelse og pasienter behandlet med dagkirurgi osv. I tillegg omfatter ordningen fødsler og fylkeskommunalt henviste pasienter som behandles ved sykehus i utlandet grunnet kapasitetsproblemer ved egne sykehus osv. Behandlingen skal skje på oppdrag fra fylkeskommunene ved fylkeskommunale, statlige eller andre offentlig godkjente sykehus. Samtidig er det lagt noen kriterier til grunn for å innlemme nye institusjoner i ISF-ordningen, nemlig at pasientbehandlingen er av en slik art at det er naturlig at fylket får refusjon gjennom ordningen med ISF, og at det kan leveres aktivitetsdata av tilfredsstillende kvalitet – noe av det som statsråden for så vidt svarte på tidligere. Men spørsmålet mitt er da: Ser statsråden at veiledningen, i tillegg til målsettingen for ISF, kan oppfattes slik det er gjort i god tro fra dette sykehuset? Er det kanskje nødvendig med skarpere presiseringer på dette området før en får gått videre med saken slik statsråden har tenkt?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
«Vil statsråden ta initiativ til at sprøyterommet ved senteret for prostituerte i Oslo blir gjenåpnet slik at mange liv kan reddes og de sprøytenarkomane vist verdighet?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg takker statsråden for svaret, hvor det vises til at det er internasjonale traktater som forhindrer at vi kan etablere sprøyterom i Norge. Dette er ikke desto mindre gjort i Frankfurt, med godt hell og med godt resultat, også rent faglig vurdert. Og da er spørsmålet: Skal man forholde seg mer til internasjonale traktater enn til å redde unge menneskers liv i Norge? Jeg kjenner ikke til at det er foretatt noen reaksjon overfor Frankfurt fra det internasjonale miljø og FN i forhold til at de praktiserer bruk av sprøyterom. På den annen side har jo Norge over lang tid praktisert dette med sprøytebuss i Oslo, hvor man leverer ut rene, ubrukte sprøyter for å forhindre eksempelvis overføring av smitte, som hepatitt osv.(Presidenten klubber.) Og mitt oppfølgingsspørsmål til sosialministeren i første omgang er: Hva er den prinsipielle forskjellen på det å utlevere offentlig betalte sprøyter til de narkomane, som skal brukes til samme formål, og det at de kan få satt sine såkalte skudd under helsemessig oppsyn og ettersyn? (Presidenten klubber.)
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg takker igjen sosialministeren for svaret og sier meg godt fornøyd med den omsorg som her utvises i forhold til denne gruppen medmennesker, som kanskje er de mest ulykkelige i vårt land. Men jeg fikk ikke svar på mitt første oppfølgingsspørsmål: Hva er den prinsipielle forskjellen? Når vi tillater sprøytebuss, går jeg ut fra at det også er i strid med den konvensjonen det er vist til. Av hensyn til brukerne må vi da også kunne la dem få sette disse sprøytene hvor helsepersonell er til stede, og hvor man også kan fange opp ulike andre lidelser hos de narkomane. Mitt siste oppfølgingsspørsmål er da følgende: Kunne sosialministeren, til tross for denne konvensjonen det vises til, tenke seg en prøveordning med sprøyterom i en seks måneders tid, og se om det hadde noen innvirkning både på overdosedødsfallene og overføring av smittsomme sykdommer, og evaluere dette, og så komme tilbake til saken på et senere tidspunkt? Samtidig går jeg ut fra at våre myndigheter i FN fortsatt vil medvirke til at man får en endring i bestemmelsene som gjelder forbud mot bruk av sprøyterom.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Innledningsvis vil jeg vise til den sterke satsingen på kollektivtrafikk som ligger i Oslopakke 2. Oslopakke 2 forutsetter at staten, Akershus fylkeskommune, Oslo kommune og trafikantene skal gå sammen for å framskynde utbygging av kollektivtrafikken i Oslo-området. Staten tar ansvar for den jernbaneutbygging som inngår i Oslopakke 2, med finansiering fullt ut over statsbudsjettet. Og med den påplussingen som Stortinget har foretatt ved behandlingen av Nasjonal transportplan, innebærer dette signaler om en ytterligere forsterking av statens innsats. Man må nå forvente at også Oslo kommune og Akershus fylkeskommune prioriterer kollektivsatsingen høyt. Jeg finner det derfor uheldig at de lokale myndigheter ennå ikke har fattet bindende vedtak for takstøkningen i bomringen. Takstøkningen i kollektivtrafikken er forutsatt å skje fra samme tidspunkt som for de økte bompengetakstene. For at ikke inntektsgrunnlaget skal svekkes, er det viktig å komme i gang med takstøkningen på trafikantbetalingen snarest mulig. Så til T-banen. – Utgangspunktet er at ansvaret for T-banen ligger hos Oslo kommune. Staten har likevel gått inn for at en betydelig andel av kostnadene ved utbygging av ulike T-baneprosjekt dekkes ved statlige midler og bompenger. Jeg nevner T-baneringen som ett eksempel. Her skal om lag 75 pst. av de totale kostnadene på om lag 900 mill. kr finansieres ved statlige midler og bompenger. Når det gjelder den videre oppfølging av Nasjonal transportplan, vil Jernbaneverket Region Øst, Statens vegvesen Akershus og Statens vegvesen Oslo legge fram et felles forslag til handlingsprogram for Oslopakke 2 for perioden 2002-2005. Dette vil være underlag for og en del av de etatsvise handlingsprogrammene som skal legges fram den 15. mars 2001. I denne sammenheng vil etatene vise hvilke rammer staten foreslår å bruke til kollektivtrafikk i denne perioden. Fylkeskommunene Oslo og Akershus vil gi sin uttalelse til den foreslåtte prioriteringen innen 20. juni 2001. Det er klart at et statlig bidrag til utvikling av T-banen i denne perioden er fullføringen av T-baneringen, som vil gjøre utbyggingsområdene Blindern/Gaustadbekkdalen, Nydalen og Storo/Sinsen mer tilgjengelig med kollektivtransport enn i dag. Etter det jeg kjenner til, har Oslo Sporveier utredet et samlet konsept for oppgradering av T-banen til metrostandard. Kommunen har forpliktet seg til å dekke kostnadene til fornyelse og vedlikeholdsetterslep av T-banenettet og fornyelse av vognmateriell. AS Oslo Sporveier har beregnet at det er behov for om lag 2 250 mill. kr for oppgradering av T-banenettet til metrostandard. I arbeidet med handlingsprogrammet vil det bli vurdert om noe av oppgraderingen av T-banenettet skal prioriteres innenfor de rammer som er trukket opp.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Når det gjelder det som skal skje etter 2007, er fortsatt mye uklart. Blant annet ligger det til behandling i dette hus et forslag om adgang til såkalt veiprising. Hvis det blir vedtatt av Stortinget, vil det gi en mulighet for bl.a. Oslo kommune til å gå inn på dette etter 2007. Som kjent har Regjeringen foreslått at det skal være avhengig av lokal oppslutning. I det hele tatt vil jeg si at fra statens side vil jeg legge opp til at vi er åpne for å legge opp til både spleiselag og ulike måter å organisere dette på, slik at vi kan øke den totale kollektivandelen og ikke minst sørge for at Oslo Sporveier og det Oslo Sporveier står for i dag, blir en sentral del av det. Utgangspunktet mitt vil være den nåværende ansvarsfordeling, men målet må være at den i sum fører til at vi kan få et godt kollektivsystem i dette området.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg er ikke i tvil om at vi har helt like holdninger til målene, og jeg vil ikke avvise den tanken. Men som jeg sa i mitt hovedsvar, er vi nå i den situasjonen at på sett og vis ligger det neste konkrete innspillet nok hos Oslo kommune og Akershus fylkeskommune i forhold til oppfølging av Oslopakke 2. Så får vi behandlingen i dette hus av veiprisingsproposisjonen, og da må igjen et initiativ komme fra kommunene. Det er på den måten samspillet må fungere, nettopp ved at man viser positiv vilje, men at man også gir positiv respons på det riktige tidspunktet.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Avtalen som er inngått mellom Direktoratet for naturforvaltning og Jernbaneverket, har til hensikt å avklare ansvar for påkjørt vilt. I den forbindelse har avtalepartene gitt uttrykk for sin felles oppfatning av hvilke oppgaver og plikter de kommunale viltfond har i henhold til viltloven. Kommunene er ikke part i avtalen, og avtalen har ingen rettslig innvirkning på det ansvar kommunene har i henhold til viltloven. For vilt skadd av tog bistår Jernbaneverket i henhold til avtalen med uttransport til nærmeste stasjon eller sted med åpen vegforbindelse. Kostnadene til slik transport dekkes av Jernbaneverket. Dessuten har Jernbaneverket forpliktet seg til å stille med sikkerhetspersonale i forbindelse med kommunenes eventuelle besiktigelse av trafikkskadd vilt og ettersøk langs linjen. Plikten for kommunene i forhold til fallvilt og skadd vilt følger av lov av 29. mai 1981 nr. 38, viltloven. I § 48 om Viltfondets og kommunens eiendomsrett heter det: «Kommunen skal så vidt mulig sørge for at viltet blir tatt vare på.» Spørsmålet om det er riktig at kommunene skal betale for fjerning av dødt vilt fra et slikt oppsamlingssted, er således et spørsmål om viltlovens bestemmelser er rimelige. Kommunene har gjennom endringene i viltloven i 2000 overtatt inntekter og utgifter ved fallviltarbeidet. Inntektene fra fallviltarbeidet og fellingsavgifter for elg og hjort inngår i det kommunale viltfondet. Viltfondene skal dekke utgiftene knyttet til all viltforvaltning i kommunene. Jeg kan derfor ikke se at det er urimelig at kommunene har oppgavene med å fjerne skadd vilt.
Terje Moe Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Etter hva jeg har fått opplyst, innebærer ikke den nye avtalen mellom Direktoratet for Naturforvaltning og Jernbaneverket vesentlig nye forutsetninger for denne virksomheten. Det er en presisering i forhold til viltloven av 2000 som har gjort en ny avtale nødvendig, samtidig som det har skjedd organisatoriske endringer på jernbanesiden som også har aktualisert det. Når det gjelder kostnadene, har jeg fått opplyst at disse, som jeg sa i mitt hovedsvar, dekkes inn over kommunenes viltfond, og at inntektssiden på viltfondene, etter hva jeg har fått opplyst, i vesentlig grad er fellingstillatelser. Uten at jeg skal påberope meg å ha ekspertkunnskaper om det, tilsier iallfall logikken min at det er muligheter for å få mer inntekter på fellingstillatelser der det er mye elg og hjort, enn der det er lite elg og hjort. Så jeg vil anta at det iallfall er en betydelig inntektsside dersom man forvalter dette riktig.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg ønsker å stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Hedmark og noen andre fylker har mange trafikkulykker med elg og tog. Direktoratet for naturforvaltning og Jernbaneverket har signert en avtale om at landets kommuner har ansvaret for å fjerne disse døde dyrene. Synes statsråden det er riktig at kommunene skal sitte igjen med utgiftene?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Avtalen vi snakker om, har erstattet en avtale fra 1. november 1974, som sikkert var moden for en ny vurdering. Det jeg finner noe merkelig, er at kommunene ikke har anledning til å være med på utformingen av denne avtalen. Slik den fungerer i dag, er dette en stor utgift for kommunene, da det svært sjelden er mulig å få et overskudd av dyr påkjørt av – i dette tilfellet – tog. Som regel er dyrene døde etter kollisjonen, og dessuten i en slik tilstand at det er umulig å nyttiggjøre seg noe av kjøttet. Hvis dyrene bare er skadd, men likevel så mye skadd at de må drepes, koster dette mye i form av arbeidskraft. Men det viktigste er selvsagt at dyrenes lidelser blir så kortvarige som mulig. Når det gjelder viltfondene, er disse ofte så knappe at de ikke dekker det mest krevende. Derfor blir slike ulykker en stor utgiftspost for den enkelte kommune og ikke minst veldig stedsavhengig. Det sier seg selv at de kommuner som har ulykker mellom tog og elg, blir mer belastet enn de som ikke har disse. Det er her urettferdigheten ligger. Ser statsråden dette?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Eg vil stilla følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Noregs største fiskerihamn i volum, Måløy, er enno ikkje godkjend for mottak av fisk frå land utafor EU-området. Kva er grunnen til at slik godkjenning ikkje er innhenta, og kva vil statsråden gjera for å få fortgang i saka?»
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Eg takkar statsråden for svaret, som eg synest var noko defensivt i høve til det som er realitetane i saka. Eg meiner at det er det offentlege si oppgåve, ut frå direktiv frå ESA og EØS-avtalen for godkjenning, å få til grensekontrollstasjonar. Det overraskar meg svært mykje at Fiskeridepartementet ikkje har teke den saka opp tidlegare, i og med at ein veit at Måløy er ein av dei største, for ikkje å seia den største, fiskerihamna vi har. Eg er glad for at statsråden vil følgja dette opp, og eg reknar med at ein får fortgang i den saka, slik at vi får dette på plass.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Eg takkar for at statsråden no engasjerer seg sterkt i saka, og eg reknar med at det vert ei oppfølging i tråd med det. Det som eg ser på som svært positivt i statsråden sitt svar, er at han no tek ansvaret for at dette vert gjort. Det kan ikkje vera slik at det skal vera avhengig av ei enkeltverksemd som tek initiativ for å få ei slik godkjenning. Ein må sjå på hamna som hamn og som den største fiskerihamna vi har på Vestlandet.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Den såkalte veterinæravtalen med EU trådte i kraft 1. januar 1999. Fra denne dato har Norge praktisert EUs strenge kontroll med fisk og fiskeprodukter som importeres fra land utenfor EØS-området, både for å sikre trygg sjømat og for å få enklere markedsadgang for norsk sjømat til EU. ESA fører tilsyn med at Norge følger opp forpliktelsene under EØS-avtalen. ESA har akseptert at fisk fortsatt kan importeres direkte til norske fiskeforedlingsvirksomheter fra land utenfor EØS, dersom det etableres et såkalt kontrollsenter ved anleggene. Dette sikrer at etablerte handelsmønstre for norsk fiskeindustri kan opprettholdes. Ingen virksomheter i Måløy-distriktet meldte i første omgang sin interesse for å være med på en slik ordning. ESA godkjente derfor ikke i første runde noen grensekontrollstasjon med tilhørende kontrollsenter i dette området. Senere har én virksomhet i området bygd et kontrollsenter som skal framstilles for godkjenning. EØS-avtalen angir prosedyrer som skal følges ved godkjenning av veterinær grensekontroll. I områder hvor man ikke har hatt slik kontroll tidligere, skal Fiskeridirektoratet – etter å ha funnet lokalene i orden – foreslå for ESA at det gis slik godkjenning. Deretter skal ESA gjennomføre en inspeksjon som grunnlag for sin eventuelle godkjenning av grensekontrollstasjon og kontrollsentre. Fiskeridirektoratet har siden juli i fjor anmodet ESA om å inspisere grensekontrollstasjonen i Måløy havn. Tidspunkt for inspeksjon har vært fastsatt, men ESA kansellerte inspeksjonen med den begrunnelse at man først måtte få ytterligere opplysninger. Denne saken har både en teknisk og en formell side. Forhold vedrørende tekniske krav til kontrollsentre håndteres av Fiskeridirektoratet. Men det er også behov for en avklaring av roller og forpliktelser for henholdsvis ESA og norske fiskerimyndigheter i forbindelse med godkjenning av veterinære grensekontrollstasjoner og kontrollsentre for fisk. Jeg har derfor personlig bedt om at det så snart som mulig avholdes et møte med ESA for å finne en løsning på de problemer knyttet til godkjenning av veterinær grensekontroll for fisk som representanten Lie tar opp i sitt spørsmål.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Det er riktig at Måløy er en av våre aller største fiskerihavner, en svært viktig fiskerihavn. Men i Måløy havn, så vel som i alle andre havner, gjelder det at det ikke bare er opp til norske myndigheter å iverksette en kontroll som følge av at vi har ytre grensekontroll på vegne av EU. Det var beklagelig at man ikke fikk til oppstart av en stasjon i Måløy da man kjørte første runde på å få godkjent disse. Vi skal selvsagt gjøre det som er i vår makt for å få disse tingene godkjent og i orden, men det er altså en realitet at det ikke bare er opp til oss. Jeg har tro på at når jeg nå har skrevet direkte til ESA-presidenten og bedt om å få avklart disse forholdene, skal vi få den nødvendige fortgang i denne prosessen.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg står på at jeg har tatt dette initiativet, jeg skal sørge for at vi får den nødvendige fremgang i dette, og at vi også skal påpeke overfor ESA at dette har tatt for lang tid å få avklart på en god måte. Jeg har stor tro på at vi skal finne en rask og god løsning også for Måløy havn.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Kystdirektørens kronikk i Aftenposten den 14. februar i år må ses i lys av den senere tids hendelser på kysten og de senere års tekniske utvikling med nye muligheter for å overvåke skipstrafikken langs hele kysten. Intensjonen i kystdirektørens kronikk har i så måte vært å bedre utnyttelsen av de investeringer som allerede er gjort på området, samt å bedre utnyttelsen av den samlede fremtidige ressursbruk sett i forhold til overvåking av skipstrafikken langs kysten. Fiskeridepartementet har ansvaret for de sivile overvåkningssentraler som er etablert for skipsfarten. Som jeg sa bl.a. i Stortingets spørretime den 17. januar i år, er disse sentralene etablert slik at Kystverket kan drive overvåking og håndheving av seilingsregler samt gi nødvendig informasjon og navigasjonsassistanse til fartøy som trafikkerer de indre farvannene som dekkes av sentralene. Det er i dag etablert tre trafikksentraler, henholdsvis i Horten i Oslofjorden, i Brevik utenfor Grenland og på Fedje i Hordaland. I tillegg har vi under bygging en trafikksentral på Kvitsøy i Rogaland, som forventes ferdigstilt i løpet av 2002. Forsvaret har også oppgaver i forbindelse med maritim overvåking, men i hovedsak omfatter dette overvåking av aktivitet utenfor grunnlinjen for å ivareta en tilfredsstillende hevding av norsk suverenitet. De siste måneders hendelser har med all mulig tydelighet vist hvor viktig det er å etablere en total kystforvaltning som er i stand til å møte de nye utfordringer som ligger i å sikre våre farvann og våre farleder i en ny tid med helt andre krav til framkommelighet og sikkerhet enn det vi har vært vant til å akseptere innenfor sjøtransporten. Vi har også fått helt nye og truende utfordringer som følge av økt aktivitet i nordområdene. Jeg tenker her både på framtidig oljevirksomhet og all ferdsel og transport som følger av dette, og jeg tenker på økt økonomisk aktivitet og større økonomisk åpenhet i Russlands nordområder. Vi må tenke nytt, og vi må tenke totalitet skal vi lykkes i å ivareta sikkerheten i hele vårt sårbare havområde i framtida. Jeg ser ikke bort fra at det er aktuelt at et nytt og moderne kystverk bør ta et større ansvar for å trygge sikkerheten i norske farvann. Jeg vil derfor i samråd med forsvarsministeren og nærings- og handelsministeren vurdere en felles utnyttelse av overvåkingsdata, varslings- og meldings- og informasjonssystem for skipstrafikken langs kysten. Vi skal også vurdere behovet for nye overvåkingstiltak. Representanten Bastesen reiser spørsmål om eventuelle konsekvenser for næringen. Det er for tidlig å si noe om dette nå. Det arbeidet vi nå gjennomfører, er en kartlegging av statens samlede ressursbruk rettet mot sikkerhet i tilknytning til skipstrafikken langs kysten. Jeg er klar over at næringen betaler en del av kostnadene til kystforvaltningen. Dette er et element som må tas med i den totale vurderingen.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Når det gjelder de trafikksentralene som allerede er i drift, forutsetter jeg at Kystverket utøver sitt ansvar med å sikre at disse blir bemannet slik at sikkerheten ivaretas. Hvis dette ikke skjer, vil jeg selvsagt ta det opp. Vi undersøker også kontinuerlig behovet for å etablere nye trafikksentraler, bl.a. undersøker vi når vi kan forvente et økt omfang av f.eks. russisk oljetransport i nordområdene. Da må vi også vurdere nye tiltak hvis situasjonen tilsier at det er nødvendig.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg tror nok vi må sørge for at vi har en totalitet i overvåkingen som er god nok. Jeg tror vi skal ha en åpen holdning til å ta i bruk det som måtte være av tekniske hjelpemidler som kommer i framtiden. Det kan være et AIS-system, det kan være radarsystemer, det kan være forbedrede sjøkart, det kan være forbedrede navigasjonssystemer. Jeg er overbevist om at å øke innsatsen spesielt på elektroniske sjøkart vil bedre sikkerheten vesentlig langs kysten. Men vi vil til enhver tid vurdere hvordan staten gjennom sine samlede ressurser kan legge forholdene best mulig til rette for å ha en god overvåking av kysten, slik at en ikke har muligheter til å melde seg ut av overvåkingen.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg har følgende spørsmål til justisminister Hanne Harlem: «En person ble tatt i 144 km/t i en 90 km-sone på E6 i Råde i Østfold. Vanligvis kvalifiserer dette til fengselsstraff. Moss byrett dømte isteden personen til å betale en bot på 5 000 kroner og 14 dagers betinget straff, dette fordi personen er muslim og at «de personlige påkjenningene ville bli urimelig store». Hva vil statsråden gjøre for at domsavsigelser ikke skal kunne baseres på religiøs tilhørighet, og at en enkelt religion kan virke «formildende»?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er som politiker ute etter prinsippene, ikke noe annet, og som medlem av en lovgivende forsamling må man ha mulighet til det. Jeg vil bare si at det har vært sterke reaksjoner her, og det er ikke mange som deler statsrådens oppfatninger. Dommerne valgte å ta overordnet hensyn til domfeltes personlige forhold, som også statsråden var inne på. Personens forhold er at vedkommende er muslim, og at straffen kunne bli at hun ble overlatt til seg selv og utstøtt av familien, eller giftet bort i opprinnelseslandet etter muslimske normer. Her er spekteret langt for å få en mild dom, det er helt tydelig. Ergo – religiøs tilhørighet er et formildende element i straffesaker, det ser man av dommen fra Moss byrett, som også statsråden nå var inne på. Etter min mening er dommen et feil signal å sende ut til allmennheten. Loven er lik for alle når slike forhold legges til grunn – det burde den iallfall være. Deler justisministeren de bekymringene som har kommet til uttrykk, og den tilsynelatende forskjellsbehandlingen som blir lagt til grunn ved fartsovertredelser?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-02-28:
Nylig manet statsrådens partikollega Jens Stoltenberg mot hverdagsrasisme, som etter hans mening forpester det norske samfunnet. En slik dom som den som er gitt av Moss byrett, som baserer seg på religiøs tilhørighet, slår fast at man i praktisk politikk i Norge i dag sørger for forskjellsbehandling basert på rase, tro og tilhørighet. Da kan man ikke forlange og mane til forståelse overfor innvandrere som blir behandlet særskilt i det norske rettssystemet. Stoltenberg mener at politikere mer enn noen andre må gå foran som eksempler når det gjelder holdninger og konkret politikk. For å synliggjøre forskjellsbehandling: En lege ble nylig dømt for å bryte loven fordi han forfulgte en ambulanse under utrykning med en alvorlig syk pasient og derfor kunne anses å være i en nødrettssituasjon. Det ble ikke benyttet. Skjønner statsråden i denne sammenheng at dette oppfattes som en grov forskjellsbehandling, og at det blir reaksjoner blant allmennheten i det norske folk? Og er dagens lovverk godt nok, sett på bakgrunn av slike domsavsigelser?
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Når retten har konstatert at en person har gjort seg skyldig i en straffbar handling, skal den utmåle en straff innenfor de rammer som lovgiver har satt. Prinsippene for straffutmålingen er ikke lovfestede, men har nedfelt seg gjennom rettspraksis over tid. Sentrale momenter ved straffutmålingen er handlingens grovhet og hvilken grad av skyld som er utvist. I tillegg kan det foreligge skjerpende eller formildende omstendigheter utenfor selve handlingen. En slik formildende omstendighet kan nettopp være at fengselsstraff vil virke særlig hardt, f.eks. på grunn av høy alder, sykdom, vanførhet eller andre forhold. Johs. Andenæs uttrykker det slik i sin bok «Alminnelig strafferett», siste utgave, side 424: «I praksis blir det også lagt en viss vekt på om forbrytelsen har ført til alvorlige følger for den skyldige ved siden av straffen, f.eks. om underslageren har mistet sin stilling eller yrkessjåføren sitt førerkort.» Retten skal med andre ord vurdere om det foreligger særlige forhold, og om dette bør vektlegges ved straffutmålingen. Dette gjelder også ved straffutmåling for fartsovertredelser, selv om straffutmålingen her er så standardisert at det er mindre rom for slike individuelle straffutmålingsmomenter. Representanten Stang spør om hva jeg vil gjøre med en domsavsigelse som er basert «på religiøs tilhørighet» og at «en enkelt religion kan virke «formildende»». Jeg synes ikke dette er en riktig beskrivelse av poenget i den aktuelle avgjørelsen. Jeg oppfatter det slik at retten har lagt vekt på de konsekvenser ubetinget straff vil få for den domfelte i hennes livssituasjon, ikke på hennes religiøse tilhørighet i seg selv. At det generelt sett er akseptabelt å ta slike hensyn, har jeg ingen innsigelser til. Om det i den konkrete saken er foretatt en riktig vurdering av faktum og hvilken vekt eventuelle særlige individuelle konsekvenser skal ha, vil jeg imidlertid ikke mene noe om. Det må være opp til påtalemyndigheten, som jo kjenner saken fullt ut, å anke dersom de er uenige i de vurderinger retten konkret har gjort.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg deler fortsatt ikke representanten Stangs beskrivelse av saken. I prinsippet er jeg helt enig i det som er en lang og fast straffutmålingspraksis i Norge, og som generelt gjelder i all straffutmåling, at individuelle momenter er en del av de momentene retten skal ta hensyn til. Det er helt i samsvar med de alminnelige prinsipper for straffutmåling som har gjeldt i Norge alltid. Jeg vil ikke mene noe om den konkrete vurderingen i denne saken, for den kjenner ikke jeg godt nok til. Men at retten legger vekt på forhold knyttet til familiesituasjon eller andre forhold som gjør at det er særlig tyngende for én person å få en straff, som ikke på samme måte er tyngende for andre, er ikke overraskende og ikke uvanlig. Slik oppfatter jeg prinsippet i den dommen vi her snakker om. Men som sagt; den konkrete vurderingen av om det de beskriver er riktig, og om det skal ha den vekten som det har fått her, det mener jeg ingenting om. Påtalemyndigheten må vurdere om det er vurdert uriktig etter deres oppfatning.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Når representanter som Jørn Stang og andre fremstiller denne dommen på den måten som de gjør, og sier at det at man er muslim, gjør at man får lavere straff, bidrar de til at folk reagerer, og det forstår jeg. Da er det det som bidrar til manglende forståelse, og ikke det faktum at en domstol – som består både av en fagdommer og to representanter for allmennheten, dvs. lekdommere – vurderer hva som er de konkrete konsekvensene av og de individuelle forholdene ved denne saken, og som det eventuelt skal tas hensyn til i straffutmålingen. Det er helt vanlig at man tar individuelle hensyn ved straffutmålingen. Det skal man gjøre. Om det konkret er vurdert riktig i dette tilfellet, vil jeg ikke mene noe om, og kan jeg ikke mene noe om. Men det generelle prinsippet er at det kan tas individuelle hensyn i en straffutmåling, f.eks. kan det tas hensyn til at man som yrkessjåfør vil miste jobben. Jeg synes det er riktig at man tar slike individuelle hensyn og kan derfor ikke se at de prinsippene som denne dommen gir uttrykk for, er gale. Men den fremstillingen som gis av dette, den skjønner jeg at man reagerer på, og den reagerer jeg for så vidt på selv.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Riksadvokaten har uttalt følgende om straffutmålingen for drap i en av sine publikasjoner i august i fjor: «Det har i løpet av det siste ti-år skjedd en viss skjerping av straffen for drap. Straffen for et «ordinært» forsettlig drap uten særlig skjerpende eller formildende omstendigheter var ved inngangen til 1990-tallet i underkant av åtte års fengsel. Straffen for slike forhold er i dag ca. 9 år, men det er avgjørelser som kan tyde på at hevingen av straffenivået for drap ennå ikke er avsluttet. Etter riksadvokatens oppfatning er det grunn til fortsatt å arbeide for en viss ytterligere økning av straffen for drap.» Høyesterett har senest i dom 20. desember 2000 bekreftet at det alminnelige straffenivået for forsettlig drap har utviklet seg i de senere år. I denne dommen skjerpet Høyesterett straffen fra sju til åtte års fengsel. I tillegg ble gjerningspersonen idømt sikring i inntil fem år. Dét ble det tatt hensyn til ved utmålingen av fengselsstraffen. I kjennelse av 4. desember 2000 forkastet Høyesterett en anke over lagmannsrettens dom på fengsel i fem år i en sak der drapsforsøk var det klart dominerende ved straffutmålingen. Høyesterett fremholdt at fastsettelsen av straff ikke bare skyldtes at saken var alvorlig, men også at straffen innebar «en skjerpelse av straffenivået til nå». I sitt rundskriv for 2001 til landets statsadvokater gir Riksadvokaten uttrykk for at Høyesterett på denne måten gir en viktig støtte til kampen mot gjengkriminalitet. Riksadvokaten understreker at dette må følges opp i påtalepraksis og i straffepåstander. Jeg er enig i Riksadvokatens synspunkter. Jeg mener at domstolenes skjerping av straffen for drap og drapstrusler er et skritt i riktig retning, og at denne utvikling ikke er avsluttet. Det er derfor vanskelig nå å ha sikre oppfatninger om det generelle straffenivået for drapssaker i fremtiden. Jeg vil understreke at man også bør være varsom med å trekke for generelle konsekvenser av straffen i enkeltsaker. De vil alltid inneholde særtrekk som tilsier en individuell vurdering, som ivaretas best av domstolene. Det bør være domstolenes oppgave å fastsette straffen, og strafferammene bør gi domstolene frihet til å tilpasse straffen i den enkelte sak. Men samtidig er det svært viktig at domstolene er lydhøre for lovgivers signaler.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Ja, jeg er enig i det. Jeg mener at det er noe av bakgrunnen for ønsket om å skjerpe straffenivået for drap, for drap er en forbrytelse som på mange måter setter et slags nivå for hvordan man kan straffe andre typer forbrytelser. Det har vært et samlet – mer eller mindre i hvert fall – storting som har ønsket en heving av straffenivået for seksuelle overgrep. Det behøver ikke å være en helt klar sammenheng mellom straffenivået her og det at man øker straffen for drap, men det er naturlig å se det i sammenheng. Det er naturlig at det er en sammenheng mellom straffenivået for drap og straffenivået for seksuelle overgrep. Å se på begge deler er nødvendig for at det skal være en rimelig sammenheng mellom de to typer forbrytelser.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg føler meg overbevist om at domstolene legger vekt på særlig lovgivers signaler. Det som er en utfordring ved å utvikle straffenivået gjennom domstolene, er at domstolene jo dømmer i ettertid av handlingen. Når Stortinget gir et signal, er de sakene som domstolene har til behandling, saker som gjelder forbrytelser begått lenge før Stortinget gav det signalet. Så lenge endringer i straffenivået ikke skjer gjennom lovgivning, som altså bare virker fremover, vil en utvikling av straffenivået gjennom ren domstolskapt rettsutvikling måtte ta lengre tid. Derfor tror jeg at utviklingen av straffenivået for drap er et eksempel på at lovgivers signaler virker. Men det går gradvis, ikke minst fordi det er Høyesterett som først og fremst danner rettspraksis, og dit kommer saken i alle fall ganske lenge etter at Stortinget har gitt sitt signal.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Aftenposten skriver 20. januar 2001 at Høyesterett ikke øker straffenivået for drap, til tross for at Riksadvokaten har sendt ut rundskriv til landets statsadvokater og bedt om at de krever lengre fengselsstraffer. Ifølge Aftenposten mener Riksadvokaten at 10 års fengsel er passende straff for et «vanlig» forsettlig drap, mens Høyesterett mener 8 år. Justiskomiteen har flere ganger bedt om at straffenivået heves. På hvilken måte kan statsråden få domstolene til å følge opp sine synspunkter?»
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg takker for et svært greit svar. Det å se forskjellige typer forbrytelser og straffutmåling i en større sammenheng er noe menigmann legger merke til, og noe som er med på å forme deres rettsoppfatning. Er statsråden enig i at lengre fengselsstraff for drap kan bane vei for et høyere straffenivå også når det gjelder andre forbrytelser, bl.a. seksuelle overgrep og voldtekt?
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Lavere straffer for drap får følger for straffutmålingen i andre typer forbrytelser. Mitt forrige spørsmål gjaldt seksuelle overgrep og voldtekt, et område der justiskomiteen har vært svært klar på at straffene ligger for lavt. Inntrykket er likevel at det skjer veldig lite. Hvis Stortinget i merknader sier noe om høyere straffer og Riksadvokaten gir uttrykk for det samme, da har to tunge aktører gitt klare og entydige signaler. Hva mener statsråden skal til for at domstolene følger opp disse signalene? Det blir vist til at forutsigbarhet og likebehandling i forhold til tidligere sammenliknbare saker er viktig. Menskal det i seg selv være avgjørende for at det tar så lang tid før vi merker den skjerpede holdningen?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg vil stille følgende spørsmål til barne- og familieministeren: «Evalueringen av kontantstøtten viser at det på en rekke arbeidsplasser er vanskelig for småbarnsfedre å få aksept for å prioritere tid og omsorg for egne barn. Ulike mekanismer i arbeidslivet bidrar til å prioritere arbeid framfor omsorg for egne barn. Hva vil statsråden gjøre for å gjøre det lettere for småbarnsfedre å prioritere tid til omsorg for egne barn?»
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var riktignok mye av svaret som bar preg av at statsråden har ideologiske briller på, og ikke er så sterkt fokusert på nettopp det som er kjernen i mitt anliggende, nemlig hvordan vi skal øke småbarnsfedrenes engasjement i omsorgen for egne barn. I debatten om kontantstøtten har særlig to temaer gått igjen. Det er likestilling, og det er tilgang på arbeidskraft i arbeidslivet. Når det gjelder arbeidslivet, er det forstemmende å lese i evalueringsrapporten gjengitt bl.a. i Aftenposten 15. februar i år, at småbarnsfedre opplever bemerkninger og baksnakkelse fra arbeidskolleger når de vil redusere sin arbeidstid til fordel for tid med barn. Vi har altså med holdninger i arbeidslivet å gjøre, og disse holdningene har også likestillingsmessige konsekvenser ved at det er liten sosial aksept for at fedre bruker tid på småbarn. Jeg er glad for at statsråden peker på det ansvar som partene i arbeidslivet har her(presidenten klubber)(presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber) Til slutt …
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-02-28:
Jeg deler statsrådens engasjement og ønsker jo også at fedrene skal ta større del av omsorgen. Jeg tror faktisk vi er enige om at vi må utvide fødselspermisjonen, først og fremst prioritert til menn. Mitt spørsmål til statsråden blir: Er hun enig i at en utvidelse av fødselspermisjonen skal prioritere menn og dermed komme dem til gode? Til slutt: Det er ikke nok bare å utvide fødselspermisjonen når det er snakk om rettigheter; menn må også få egne rettigheter når det gjelder selve fedrekvoten. Ved den siste lovrevideringen før sommeren i fjor valgte Regjeringen å ikke gi menn egne rettigheter. Jeg tror det er viktig å gi menn egne rettigheter for å øke fedrenes engasjement i egne barn.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg forstår at representanten Lyngstad ikke liker at vi tar på oss virkelighetsbrillene – om en kaller det ideologiske briller eller andre ting, får være underordnet. Mitt poeng med å vise til den faktiske konsekvensen av evalueringen er at det må være en sammenheng mellom det vi gjør av politiske beslutninger og vedtak her i huset, og en del andre ting og reformer som vi ønsker å innføre i vårt samfunn. Og da er det ingen tvil om at hvis vi ønsker at fedrene skal ta mer omsorg for barna sine og delta på en likeverdig måte, må vi også tilrettelegge for ordninger som vi er sikre på bidrar til at vi når det målet. Og det er en kjensgjerning at evalueringen, og ikke mine ideologiske briller, nettopp viser at det ikke er tilfellet med kontantstøtteordningen. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, er det viktig at arbeidsgiverne i dag ser verdien av å tilrettelegge for at fedre kan ta større grad av omsorg for sine barn. Jeg tror nok også at framtidens arbeidsgivere er nødt til å erkjenne at det ikke lenger er slik at når vi f.eks. har syke barn, er det mor som skal være hjemme.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
På representanten Lyngstads første spørsmål kan jeg svare et helt klart ja. Der er vi helt enige. Til det siste spørsmålet har jeg bare som et lite apropos lyst til å gjøre Kristelig Folkeparti oppmerksom på det faktiske forholdet at de satt i regjering i to og et halvt år og hadde meget gode muligheter til å legge fram reformer som også var bedre for småbarnsfedrene. Dette er som sagt noe som bestemmes av de årlige budsjettene, og det må selvfølgelig også denne regjeringen få muligheten til å komme tilbake til.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Stortinget har tidligere bedt om en evaluering av faget kristendomskunnskap med religions- og livssynsorientering. I oktober 2000 ble det lagt fram to evalueringsrapporter om KRL-faget med hovedvekt på problemstillinger knyttet til hvordan undervisningen i faget har vært gjennomført hvordan fritaksreglene for faget har blitt praktisert hvilke vilkår foreldrene har fått for å håndheve foreldreretten innenfor faget Jeg vil legge fram en melding for Stortinget i løpet av våren 2001 der disse punktene vil stå i fokus. Evalueringsrapportene tar også opp andre problemstillinger, bl.a. spørsmålet om etterutdanning av lærere i KRL-faget, og det anbefales å satse sterkere på kompetanseheving i faget. På linje med andre fag er det behov for etterutdanning og kompetanseheving av lærere og skoleledere også i KRL-faget, og dette spørsmålet vil også bli tatt opp i stortingsmeldingen. I den forbindelse vil jeg nevne at hovedansvaret for etterutdanning av lærere og skoleledere ligger hos kommunen. Det gis i tillegg egne statlige midler til etterutdanning for å stimulere til ekstra innsats lokalt. Siden innføringen av faget i 1997 har KRL-faget vært prioritert i etterutdanningen. Det er også særskilt prioritert i 2001. Universiteter og høgskoler skal gi og organisere tilbud om grunn-, etter- og videreutdanning på sine fagområder. Som ledd i innføringen av L97 ble det utarbeidet en plan for etterutdanning i KRL-faget for perioden 1997-2000. På grunnlag av denne planen ble det etablert et nettverk mellom fagmiljøene ved universiteter og høgskoler for å utvikle og gjennomføre etterutdanningstilbud til lærerne. Det faglige nettverket har utarbeidet en oppfølgende plan for etter- og videreutdanning som skal danne grunnlag for samarbeid mellom de som kan tilby etter- og videreutdanning, og de som ønsker tilbud. Representanten Reikvam spør om ulike organisasjoner vil bli benyttet i arbeidet med etterutdanningen i faget. Som sagt har kommunene hovedansvaret for at lærerkollegiet ved skolene har nødvendig kompetanse, og universiteter og høgskoler har ansvaret for å gi og organisere tilbudet. Dersom ulike organisasjoner skal delta i dette etterutdanningsarbeidet, vil det i hovedsak bli som resultat av at kommunene eller universiteter og høgskoler finner det hensiktsmessig.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-02-28:
Jeg er helt enig med representanten Reikvam i at vi må ha en praktisk tilnærming til faget. Jeg tror veldig mange av de problemene som har vært reist i debatten rundt KRL-faget, skyldes litt stiv praktisering og litt manglende tilpasningsevne i enkelttilfeller. Og jeg tror at bare ved å få en mer fleksibel og klok praktisering av faget kan veldig mange av de problemene være løst. Noe av det man da må gjøre, er å se på de lokale forhold, se på sammensetningen av klassen, av skolen, hvilke minoritetsgrupper som er i miljøet, og bruke den kompetansen som fins lokalt. Men det er som sagt kommunene som har ansvaret for å bygge den kompetansen hos lærerne. Jeg tror også det må være der den type initiativ tas, i samarbeid med de høyskoler og universitet som har ansvaret for etterutdanningen, nettopp fordi man må ha en praktisk og lokal tilnærming til de spørsmålene.