Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2009-12-01:
Det er interessante interpellasjoner som Stortinget diskuterer i dag, fra spørsmålet om leverandørindustrien til oljevirksomheten, gjennom sykelønn og utstøting fra arbeidslivet til forholdene rundt konkurransekraften til fastlandsindustrien. Alle disse tingene henger i hop, og jeg vil rose interpellantene for at de tar opp disse viktige spørsmålene til en mer generell debatt i Stortinget. Som representanten Gundersen sa, er vi inne i en fase nå der vi på en måte bereder grunnen. Det er jo slik at skal man bygge et hus, så er det viktig at man ordner tomta før man begynner å sette opp huset, og mye av den diskusjonen som vi nå har, er en slags forberedelse til det som skal komme senere. Jeg har lyst til å starte med å si noen få ord om tiltak mot finanskrisen. Disse tiltakene preger budsjettet for både 2009 og 2010. Det som var viktig for Regjeringen på det tidspunktet da finanskrisen slo inn, i september 2008, var umiddelbart å bygge et vern rundt banksystemet, slik at det kunne holde oppe den finansielle sektoren på en fornuftig og god måte. En økte mulighetene for eksportgarantier, og senere, i januar 2009, kom stimuleringspakken til kommuner og andre for å holde oppe aktiviteten i økonomien. Jeg tror en nå kan slå fast at denne operasjonen var vellykket. Den gjorde at Norge så langt har kommet gjennom finanskrisen på en god måte. En har klart å holde oppe produksjonen i stort monn, og en har klart – ikke minst – å holde arbeidsledigheten nede og sysselsettingen oppe. Så kan en stille seg spørsmålet, slik som interpellanten gjør: Hvor viktig er det å ha en sterk fastlandsindustri? Svaret på det er ganske enkelt: Det er veldig viktig! For det er slik at over tid er det inntektene fra det vi kaller fastlandsvirksomheten, som skal fylle ut det gapet som etter hvert vil oppstå mellom utgifter, eller uttellinger – særlig til pensjon, helse- og omsorgstjenester – og de etter hvert synkende inntektene fra oljevirksomheten. Så det å jobbe konstant og hele tiden med konkurranseevnen, og jobbe hele tiden med å styrke grunnlaget for produksjonen i Fastlands-Norge, er faktisk et av de aller viktigste områdene i den økonomiske politikken. Det er viktig at den konkurranseutsatte industrien vår skal ha en viss bredde, og jeg tror det er en av grunnene til at vi har klart oss relativt sett bra gjennom finanskrisen – de som har levert f.eks. til bilindustrien, har hatt større problemer – andre deler av verkstedindustrien, oppdrettsvirksomheten og andre industrier er solide og helt i verdensklasse. Så punkt én: Det er viktig at vi har en bredde i den konkurranseutsatte industrien og i det konkurranseutsatte næringslivet. Det andre er at industrien selv må ha god omstillingsevne. Det har vi jo sett fra vi midt på 1970-tallet hadde en krise i f.eks. skipsbyggingsindustrien. Det var i begynnelsen av oljealderen. Men verkstedindustrien har vist en enestående omstillingsevne gjennom de 20–30 årene, slik at vi i dag har en av verdens fremste og beste mekaniske og teknologiske industrier. Det har noe med omstillingsevne å gjøre, og det er viktig, uansett hvordan en snur og vender på det. Det tredje punktet som er viktig, er å ha en godt kvalifisert arbeidskraft – å sørge for at arbeidskraften hele tiden er kompetent og godt utdannet. Det blir alt viktigere i tiden som kommer – ikke bare fordi min generasjons industriarbeidere er i ferd med å nærme seg 62 år og alderen for avtalefestet pensjon. Men det å nyrekruttere inn i deler av industrien vår blir et helt sentralt punkt i tiden framover. Bedriftene selv må bære et ansvar. Måten en organiserer produksjonen på, sørge for at en også internt har tiltak som holder arbeidskraften både kvalifisert og motivert, og ikke minst det som foregår i forhandlinger om lønn mellom fagforeningene og arbeidsgiveren, det som foregår i sentrale lønnsforhandlinger, og det som foregår på den enkelte bedrift, er viktig. Bedriften selv har altså et stort og betydelig ansvar for å holde oppe og ta vare på konkurransekraften til sin bedrift og sin bransje. «Internt forsknings- og utviklingsarbeid» er et annet stikkord som en kan bruke i den sammenhengen. Hvis en ser på statens ansvar, for å bruke det uttrykket, er det slik at staten har et overordnet ansvar for den økonomiske politikken. Staten må gjennom innretningen av den økonomiske politikken sørge for å redusere presset, først og fremst på pengepolitikken, sørge for å legge til rette for at det også blir gode og fornuftige inntektsoppgjør. Samspillet mellom finanspolitikk, inntektspolitikk og pengepolitikk er avgjørende for om vi lykkes med å ta vare på og utvikle konkurranseevnen. En måte staten kan «lette» presset på inntektsoppgjørene på, er f.eks. gjennom en aktiv arbeidsmarkedspolitikk og en god utdanningspolitikk, som gjør at du motvirker utstøting fra arbeidslivet. Det er gjennom investeringer i utdanning og forskning at de kommende generasjoner skal få en god og solid utdannelse, som ligger helt i fremste klasse. Samtidig skal en også stimulere til at en får gode rutiner og god bedriftsintern utdanning og oppgradering av arbeidsfolks kompetanse og kunnskap. Samfunnsmessige investeringer i infrastruktur – og selvsagt også andre rammebetingelser, som skatt mv. – betyr også mye for konkurranseevnen. Jeg mener at Norge totalt sett har et skattesystem som står seg godt i den internasjonale konkurransen, og som jeg mener i hvert fall ikke er noe hinder for å drive god næringsvirksomhet med utgangspunkt i Norge. Så tror jeg også at verdien av det sosiale sikkerhetsnettet – det at det relativt sett er liten forskjell på folk i Norge, det at du har gode sosiale ordninger for dem som av en aller annen grunn detter ut av arbeidslivet – er undervurdert i forbindelse med det å ha en motivert og god arbeidsstokk, og for så vidt også undervurdert i forhold til betydningen for konkurranseevnen. Så har jeg for så vidt allerede nevnt det, men det er viktig å ha med også i denne diskusjonen, at det å ha en solid og oppegående finansnæring, det å bidra til at du har et godt rammeverk rundt finansnæringen, det å være med på å legge til rette for at soliditeten er god rundt finansnæringen gjennom reguleringer, innskuddsgaranti og ulike andre deler av den siden av politikken, er usedvanlig viktig. Skapes det usikkerhet rundt finansnæringen, vil også usikkerheten bre seg innover i næringslivet, og det var noe av det vi stod framfor tidlig på 1990-tallet da vi veldig tydelig så at en måtte ta et tak for å bygge opp under den «blodsirkulasjonen» som finansnæringen er i økonomien. Så er det jo også viktig at staten gjennom sine utenrikspolitiske interesser ivaretar Norges interesser på en god måte i utlandet. Til slutt litt om hollandsk syke. Det er et uttrykk som stammer fra at du veldig fort bruker opp store inntekter du får f.eks. fra gass eller olje, og bruker dem til å lage et utgiftsnivå som ikke er bærbart når de inntektene blir borte. Vi har jo helt siden vi fant olje i Norge, og helt siden de første oljeinntektene begynte å komme inn i norsk økonomi, hatt en slags handlingsregel for å motvirke hollandsk syke, og det var at oljeinntektene generelt sett skal brukes for å utjamne svingninger i norsk økonomi. Nå kommer det til uttrykk gjennom innskudd i Statens pensjonsfond – Utland. Jeg tror det viktigste vi kan bidra med fra Stortinget i den sammenheng, er å bygge opp under troverdigheten til handlingsregelen. Det å sende et signal f.eks. til utlandet om at nå er det ikke så farlig lenger med handlingsregelen, er noe av det farligste vi kan gjøre, for da mister handlingsregelen troverdighet. Det er på mange måter noe av det som kan bidra til at folk ute ser at Norge har en regel som de skal holde seg til, og har en langsiktighet i den økonomiske politikken. Når alt kommer til alt, er kanskje det det aller viktigste vi kan bidra med for å sørge for at norsk konkurranseevne er god i framtiden – nemlig å ha en langsiktig, helhetlig og bærekraftig økonomisk politikk.