Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2000-06-09:
Barnehagemeldingen er et omfattende dokument, der det fremmes en rekke tiltak for å oppnå full behovsdekning. Nå brukes jo begrepene «behovsdekning» og «full barnehagedekning» om hverandre, så det er litt vanskelig å konkludere med hensyn til hva man ønsker i så måte. Med andre ord: Meldingen er et ønske fra flertallet i komiteen om å få flest mulig barn inn i barnehage og under offentlig omsorg. Med utgangspunkt i regnskapsstatistikk for 1998 og planer for utbyggingen i 1999-2000 er det regnet ut at kostnadene for barnehagesektoren totalt kommer til å utgjøre 12,4 milliarder kr i 2000. Videre regner en med at en fullt utbygd barnehagesektor med i underkant av 213 000 plasser kommer til å koste 13,4 milliarder kr. Av dette ønsker nå flertallet at staten skal dekke 50 pst. Flertallet ønsker derfor at barnehagesektoren totalt skal få tilført over 1 milliard kr i tillegg for å få etablert de siste plassene som er nødvendig for å få full behovsdekning. Med utgangspunkt i intensjonene om kostnadsfordeling i barnehagesektoren innebærer dette at staten skal dekke den største delen, kommunen og foreldrebetalingen resten. Det viktigste virkemidlet for flertallet i komiteen er å oppnå full behovsdekning, selv om det er noen som bruker uttrykket full barnehagedekning. Den offentlige finansiering av barnehagesektoren, målsettingen om en kostnadsfordeling mellom staten, kommunen og foreldrene på 40-30-30, er aldri blitt oppnådd, og nå endres altså denne målsettingen. Dette er også drivkraften for de andre partiene for å redusere foreldrenes egenbetaling. Med respekt å melde, dette tror jeg ikke noe på. Sammen med alle de andre målsettingene flertallet har, vil prisen på en barnehageplass rett og slett bli dyrere. Det jeg sier her, er at den økte offentlige støtten kun vil være med på å dekke de kostnadsøkningene som barnehagene vil få i framtiden. Vi vet allerede i dag at mange barnehager driver opptil 10-20 pst. billigere enn de fleste offentlige barnehagene. Nå tar altså flertallet grep som gjør at alle barnehagene skal bli like kostnadskrevende. Hvis det virkelig er foreldrebetalingens størrelse som bekymrer flertallet, ja, da sier altså det samme flertallet at foreldrenes betalingsevne er for lav. Egentlig er jeg ganske glad for at denne innrømmelsen kommer, spesielt fra Arbeiderpartiet. Det er egentlig heller ikke merkelig at en slik innrømmelse kommer, når vi ser alle de skatter og avgifter barnefamiliene er belastet med. Det er jo et paradoks at flertallet først lesser ned barnefamiliene med store ekstrautgifter, for så i neste runde å overføre de inntektene dette bringer inn i statskassen, til forskjellige typer næringer, service og omsorgstjenester for at de samme foreldrene skal ha råd til å benytte seg av dem. Fremskrittspartiet ønsker en familiepolitikk basert på frivillighet og valgfrihet. Dagens barnehagepolitikk gir ikke foreldrene nok valgfrihet. Fremskrittspartiet ønsker å gi foreldrene større valgfrihet ved å ta i bruk alle de subsidier til barnehager som eksisterer og legge disse til barnetrygden. Hensikten med dette er bl.a. å fjerne den diskriminering som dagens ordning innebærer overfor de foreldrene som gjør det verdivalget å være hjemme med barna sine. Dette er også den eneste måten å finne riktig behovsdekning på, eller full barnehagedekning, som er ett av hovedmålene i denne meldingen. Mens de andre partiene ikke finner behovet dekket før 75 pst. eller 85 pst. av alle barna er i barnehage, ønsker altså Fremskrittspartiet å finne det riktige ut fra et reelt valg for foreldrene. Dette må nødvendigvis skje gjennom at foreldrene aktivt velger ut fra egne vurderinger, og ikke etter en gjennomgående propaganda fra Norsk Lærerlag, Arbeiderpartiet & Co. Fremskrittspartiet har delvis lyktes med dette, ved at ett- og toåringene har fått kontantstøtte. Selv om dette heller ikke var den optimale løsningen, kan den i hvert fall kalles rettferdig. Fremskrittspartiet ønsker kontantstøtte for alle barn under skolepliktig alder, bortsett fra de fra null til ett år, der Fremskrittspartiet ønsker en lik utbetaling til alle barn. Vi ønsker også en gjennomgang og liberalisering av barnehageloven – dette rett og slett for å skape et større mangfold innenfor barnehagesektoren. En samling, som jeg har referert til her, av alle offentlige overføringer til barnefamiliene i barnetrygden sammen med en liberalisering av barnehageloven vil etter Fremskrittspartiets syn gi foreldrene økt valgfrihet. Foreldre som har behov for en eller annen form for organisert barneplass, kan da selv velge mellom tradisjonelle barnehager, familiebarnehager, barneparker, daghjem eller praktikanttilbud. Som vi også skriver i vår merknad, mener jeg å finne dekning for følgende påstand, nemlig at det i de forskjellige politiske partier, interesseorganisasjoner og forskjellige profesjoner ligger en skjult agenda om at det offentlige ikke bare skal styre, men også ta over barnehagemarkedet ut fra en målsetting om obligatorisk barnehage for alle barn under skolepliktig alder. Dette har jeg sagt før, og jeg har på en måte provosert ikke minst Arbeiderpartiet. Men jeg synes faktisk at det som kommer fram i meldingen, og som det ble bekreftet er programfestet i Arbeiderpartiet, nemlig om gratis kjernetid, er enda et skritt og en forsterkning av mine påstander. Dette er en utvikling som Fremskrittspartiet tar avstand fra. Jeg må få lov til å si at det er litt for tydelig at enkelte organisasjoner, profesjoner og pressgrupper har større gjennomslagskraft enn andre her i huset, og det har tydelig fått sette sitt preg på dagsordenen hos enkelte partier her i huset. Jeg mener det er et direkte faresignal når Arbeiderpartiet og Høyre nå signaliserer at de vil lovfeste en plikt for kommunene til å tilby barnehageplass. Jeg må ærlig innrømme at jeg ikke skjønner prioriteringene når man ønsker en lovfesting av noe som egentlig ikke er nødvendig, mens de samme partiene ikke ønsker dette virkemidlet vedrørende ytelser som er tvingende nødvendig, slik som helsehjelp og eldreomsorg. Om jeg ikke forstår, så konstaterer jeg at disse partiene ikke har vilje til å hjelpe syke og gamle, men finner det riktig å støtte unge, friske, oppegående mennesker som kan og bør, hvis Arbeiderpartiet lar dem få lov, ta vare på seg selv og sørge for å organisere sin egen familie etter egne behov og egen økonomi. Dette er selvfølgelig et nytt trinn i det som jeg tidligere har sagt er veien mot obligatorisk barnehage og en videre overføring av innflytelse overfor barna fra foreldrene til offentlig ansatt barnehagepersonell. Jeg kan ikke se at foreldrenes valgfrihet blir ivaretatt, i alle fall ikke når vi snakker om samordnet opptak, slik konklusjonen blir med dagens vedtak, og slik som også sentrumsregjeringen foreslo. Et slikt offentlig opptak ville hindre det mangfoldet og den fleksibiliteten alle egentlig ønsker. Den enkelte godkjente barnehage bør selv stå for både tilbud og opptak. Kun på denne måten kan vi få konkurranse og en tilpasning mellom tilbud og etterspørsel. Sentrumsregjeringen og Arbeiderpartiet så tidligere ut til å være enige om at kommersiell drift av barnehager skal bannlyses. Dette ser nå ut til å bli endret. Det er Fremskrittspartiet glad for, da dette også bare ville økt kostnadene samtidig som det ble skapt et smalere tilbud på barnehagemarkedet. Og jeg spør: Hva er egentlig forskjellen på å ha sin egen inntekt fra å arbeide med barn og det å ha fortjeneste på å drive institusjoner som jobber med barn? Avslutningsvis vil jeg bare fremme de forslagene fra Fremskrittspartiet som ligger i innstillingen.