Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-04-17:
Først takk til interpellanten, Dagfinn Høybråten, som har tatt opp et veldig viktig tema. For meg var det nemlig tidligere noe uklart hva utviklingsministeren ville med sitt utspill om å hente sykepleiere fra fattige utviklingsland. Er sykepleiermangelen i Norge et problem som bare vil bli større i framtiden? Eller er det å sende den norske debatten om arbeidsinnvandring inn på et nytt spor? Skal velgerne omstilles fra en restriktiv linje til å innse at Norge må delta i konkurransen om internasjonal arbeidskraft for å kunne løse en lang rekke arbeidsoppgaver innen helsesektoren og andre sektorer i Norge i framtiden? Er arbeidskraft i ferd med å bli som kapital – et internasjonalt gode som flyter fritt omkring, på tvers av landegrenser på søk etter de høyeste lønningene? Noe av det som plager meg med debatten, og som utviklingsministeren har nevnt i dag, er at de etiske sidene ofte kommer haltende etter. Det snakkes om en vinn-vinn-situasjon, at det ikke bare er snakk om å løse egen personellkrise innen helsesektoren, men at vi også skal hjelpe de syke og fattige i Afrika. Dette blir imidlertid bare avlat når vi vet at det sør for Sahara trengs over 600 000 nye sykepleierårsverk for å oppfylle tusenårsmålene. Det er et stort antall sykepleiere. Det er et skrikende behov etter grunnleggende helsetjenester knyttet til barnedødelighet, tuberkulose, hiv og aids. Med dette som utgangspunkt synes jeg det er uetisk å hente helsearbeidere fra fattige land til Norge. Allerede i dag har vi i Europa ti ganger så mange sykepleiere som man har i Afrika. Skal denne avgrunnen mellom oss og dem bli enda større? Skal vi basere vår velstand på andres fattigdom? Vi vet i dag at sykepleiermangelen er global. Hvis alle rike land skal følge utviklingsministerens tidligere nevnte oppskrift, ville det ikke bli mange helsearbeidere igjen i Malawi og i andre fattige land. Allerede i dag arbeider bare én av ti leger fra Malawi i hjemlandet, som også flere har nevnt. I land som Zambia, Ghana, Malawi og Sør-Afrika reiser nesten halvparten av de nyutdannede sykepleierne til rike land i nord. Resultatet av dette er at afrikanerne i tiltakende grad vil dø av skader og sykdommer som vi i Norge overlever med glans. Jeg mener at vi i Norge må og kan gjøre atskillig mer for å avhjelpe vår egen mangel på helsepersonell og sykepleiere. Det er bl.a. mulig å få mye mer ut av den arbeidskraftsreserven vi allerede har i Norge, ved f.eks. å gi sykepleiere som ønsker det, heltidsstillinger, redusere sykefraværet og gjøre det mer attraktivt å bli i yrket. I dag utdannes det i Norge to sykepleiere for hver sykepleier som faktisk blir i yrket. Videre bør Norge bli en pådriver for å fremme utdanning av helsepersonell i fattige land. Vi har store muligheter for å tilby utdanningspersonell, for å tilby kompetanse på arbeidsvilkår og sosiale vilkår, for å tilby kompetanse på lærebøker osv. En sykepleieleder i Taiwan nevnte nylig for meg at nesten alle sykepleierne i Taiwan slutter etter noen få år, fordi landet ikke har noe rammeverk for hvor mange timer man kan jobbe i helsesektoren. Hvis deler av utdanningen eller praksisen tas i Norge, er det jo i dag muligheter for å inngå avtaler om at det ferdig utdannede personellet drar til sitt hjemland etter endt utdannelse. Fra norsk side kan vi nok, som nevnt, bidra med ganske mange ting, både innen ekspertise og læremidler. Dette er, som interpellanten tok opp, også et viktig kvinnespørsmål. Til slutt vil jeg foreslå at Regjeringen lager disse etiske retningslinjene eller handlingsprogrammet, som representanten Høybråten nevnte. Det bør ha som utgangspunkt at Norge ikke skal tappe fattige land for helsearbeidere. Hvis helsearbeidere fra fattige utviklingsland skal engasjeres i Norge, bør premissene klargjøres slik at fattige land får flest fordeler av det. Videre bør Norge gå i bresjen for å lage internasjonale retningslinjer, slik statsråden allerede har nevnt, for at vi ikke skal tappe fattige land for helsearbeidere.