trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-11-13:
Jeg registrerer med tilfredshet Stortingets ønske om ratifikasjon og tiltredelse av ILO-regelverket, som ble forhandlet fram i 1996. Det er full enighet om at Norge skal ratifisere konvensjon nr. 178 og nr. 179. Det er også enighet om å tiltre rekommandasjon nr. 185 og nr. 186. Samtidig med dette er det også enighet om å ratifisere konvensjon nr. 164, som ble framforhandlet under sjøfartskonferansen i 1997. Stortingets flertall er nok noe mer utålmodig enn Regjeringen i spørsmålet om ratifikasjon av konvensjon nr. 180 og tiltredelse av rekommandasjon nr. 187. Det samme gjør seg gjeldende for protokoll av 1996 til konvensjon nr. 147. Bakgrunnen for at Regjeringen foreslo å avvente det formelle standpunkt til konvensjon nr. 180 skyldes at EU-kommisjonen trolig vil utarbeide et direktiv med nærmere retningslinjer for hvordan konvensjonen skal innarbeides i nasjonal lovgivning. Dette skyldes at konvensjonen åpner for ulike måter å regulere arbeids- og hviletid på om bord på skip. Når Stortingets flertall ønsker en rask ratifikasjon, vil vi selvsagt starte arbeidet med å tilpasse vårt lovverk til konvensjonen. Første skritt vil være å innkalle arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjonene innen skipsfartsnæringen til et møte. Partene vil inviteres til å komme med forslag til hvordan dette skal gjøres i praksis. Vi vil deretter ta standpunkt til saken og fremme et forslag til Stortinget i løpet av 1999. Fra det tidspunkt norsk lovgivning tilfredsstiller konvensjon nr. 180, vil vi også kunne ratifisere protokollen av 1996 til konvensjon nr. 147. Dersom EU-landene blir enige om direktivet under denne prosessen, vil dette innarbeides i framlegget til Stortinget. Hvis EU-landene ikke blir ferdig med arbeidet innen vi fremmer saken for Stortinget, vil Regjeringen eventuelt komme tilbake til saken i et nytt forslag basert på hva EU måtte fastsette av bestemmelser i et direktiv.
Ragnhild Queseth Haarstad (Senterpartiet), 1998-11-13:
Som det framgår av proposisjonen, har vi vurdert det som mest hensiktsmessig å avvente den fortolkningen og løsningen som EU vil velge, fordi vi også vil måtte legge oss på den til sjuende og sist. Vi kan ha ulike oppfatninger om hvor effektivt og raskt EU arbeider. Der er kanskje representanten Solberg og jeg noe uenige, men at dette vil kunne ta tid, tror jeg vi nøkternt skal vurdere. Det betyr at vi, hvis EU velger en annen form enn den som vi velger, kan risikere å komme opp i den situasjonen som representanten Solberg nå beskriver. Men vi vil selvfølgelig fra Regjeringens side holde oss så godt orientert som overhodet mulig om hvordan prosessen i EU går, og også se på om det er mulig å få noen klarere signaler fra EU om hvilke valg de foretar. Så det vil også være med i det arbeidet vi foretar sammen med både arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjonene her i Norge. Så får vi håpe at vi klarer å få dette kjørt mest mulig parallelt med prosessen i EU. Uansett er Regjeringen innstilt på å komme tilbake med et lovforslag om endringer i løpet av neste år.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1998-11-13:
Eg skal vere særs kort. Etter å ha opplevd høyringa i komiteen vil eg seie at det ikkje er noka usemje om innhaldet i denne konvensjonen. Då synest eg heller ikkje at ein ratifikasjon er noko å vente med, ikkje minst når Regjeringa også i sitt brev til komiteen sa frå om at dersom ein frå Stortinget si side ønskte å ratifisere konvensjonen, kunne vi gjere det. Ein kan alltids diskutere tidspunkt osv., men vi skal vere klar over at sjøfolka også treng regulert arbeidstid. Dei treng også å ha moglegheiter til å ha ordna forhold. Så for vår del var ikkje dette noko problem etter den høyringsrunden vi hadde, ikkje minst fordi Rederiforbundet sa frå om det. Alle dei andre sakene som m.a. Høgre snakkar om i dag, er enno ikkje avgjorde i Stortinget, det er forhandlingar i gang også om dei sakene. Vi føler dette var rett og riktig med tanke på at norske sjøfolk no får ordna forhold, og at dei kan få det på den måten som det er lagt opp til i denne saka. Derfor støttar Framstegspartiet fleirtalet i denne saka.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Først til det punktet at man ikke klarer å gjennomføre reformer som et enstemmig storting har vedtatt. Dessverre er ikke det noe nytt. Dessverre har det vært slik lenge. Det betyr kanskje at mange partier i Stortinget etter hvert er nødt til å ta innover seg at en del av reformene man vedtar, og som er bra og riktige, koster mer penger enn det man faktisk er villig til å skaffe til veie gjennom fordelingspolitikken og når inntektene skal skaffes. Bare som et apropos til siste taler. Grunnen til at jeg tok ordet, var at det var noen innlegg før i dag som dreide seg om konkurranseutsetting på omsorgssektoren. Det ble vist til eksempler fra Sverige. Det er ikke bare Fremskrittspartiets representanter som har vært på studietur til Sverige og Danmark – det har også jeg vært. Erfaringene i Danmark kunne jeg si mye om, men i og med at det var kostnadene i Sverige som spesielt ble trukket fram, har jeg lyst til å si litt om det. I utgangspunktet er kostnadene i den svenske omsorgssektoren mye høyere enn i Norge. Der gikk det altså inn private firmaer og fikk kostnadene ned, men til et nivå som fremdeles ligger langt over det som er vanlig på norske sjukehjem. Det tror jeg vi må ha med oss i bildet, slik at vi ikke sammenlikner epler og pærer. Det er riktig at noen steder har dette blitt bra, men det er også riktig at noen steder har det blitt riktig ille. Det har blitt så ille at gamle folk har ligget og faktisk verken fått mat eller stell, fordi her har hensynet til det å skulle tjene penger på en slik virksomhet blitt overordnet hensynet til brukerne. Jeg syns man må være realist når man skal begynne å telle kroner, og innse at det norske prisnivået på disse tjenestene faktisk er lavt. Det er ikke bra, for mange steder er det for dårlig pleiefaktor, og vi steller for dårlig med mange av våre gamle på mange sjukehjem. Å gjøre det bedre vil koste mer penger. Så til et punkt som har opptatt meg mye de siste dagene, og det er den skjeve fordelingen som kommer av dette budsjettet. Et av de punktene som opprører meg mest, og som rammer de fattigste, er at man ved innføringen av kontantstøtte ikke har skjermet sosialhjelpsmottakerne mot at de skal få avkortet sosialhjelpen når de mottar kontantstøtten. Jeg kunne godt tenke meg å spørre sosialministeren, i og med at hun er her, om hun kan tenke seg å ta ordet og svare på om dette var med i beregningen fra starten av, og om Regjeringen kan tenke seg å vurdere å forandre på dette systemet når de nå skal legge fram en melding for Forskjells-Norge. For er det noe som kommer til virkelig å gjøre en stygg omdreining for Forskjells-Norge, er det det at man utbetaler såpass mange tusen kroner helt uten behovsprøving til mennesker, uansett hvor mye penger man har, og at de aller fattigste av oss, som må gå og be om hjelp for å klare seg til livets opphold, ikke skal kunne få lov til å få disse kronene uavkortet. Det syns jeg er smålig.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Jeg er glad for at statsråden nå sa at hun vil vurdere kontantstøtten opp mot avkorting av sosialhjelpen når man skal komme tilbake med meldingen dette året. Og det er fordi det er nødvendig, særlig når man hører at både barne- og familieministeren og sosialministeren i utgangspunktet hadde tenkt annerledes enn slik det ble, og at de forhåpentligvis hadde tenkt at det var viktigst å skjerme de fattigste, de som hadde minst. Og der støtter SV Regjeringa, hvis den er i stand til å få til det. Men det er jo i den sammenhengen vi begynner å lure på hva det er som har skjedd med denne regjeringa. For i utgangspunktet tenkte man bra om fordeling. Man tenkte veldig riktig om mange av disse ordningene. Så har det skjedd noe underveis som har gjort at man har klart å skjerme de rikeste med null kroner i skatte- og avgiftsøkning. Men man har endt opp med f.eks. å tillate at noen kommuner avkorter sosialhjelpen mot kontantstøtten, man har økt egenandelene, og så har man også lagt fram et kommunebudsjett der kommunene sjøl er nødt til å øke egenandeler og avgifter osv. for å klare å saldere sine budsjetter. Så når SV kritiserer denne regjeringas fordelingsprofil, gjør vi det med god samvittighet, for vi har ment det hele tida. Vi mente det da Arbeiderpartiet satt i regjering, vi mener det nå, og vi har tenkt å mene det også til neste år. Jeg kritiserer denne regjeringa mest fordi jeg savner at den istedenfor å peke på andre og Arbeiderpartiet og si at de er verre enn oss, går inn og erkjenner de fordelingsforandringene som er skjedd nå, og at det faktisk har rammet noen av de aller svakeste. Så får man heller si at det ble slik denne gangen, men neste gang skal vi gjøre det bedre, og da skal vi slåss for disse. Jeg frykter at vi har en tung jobb, for de har skrevet seg sammen i avtaler som gjør at det nok ikke er det som står øverst på dagsordenen. Men jeg savner det at man erkjenner de faktiske virkninger av de budsjetter man har lagt fram, og også av de regelendringene man har gjort. Statsråden var inne på velferdsmeldingen. Det er riktig at da den ble behandlet, stod SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet sammen om å kritisere Arbeiderpartiet for de endringene som skjedde, spesielt i forhold til de enslige forsørgerne. Men nå er problemet at når disse regelendringene slår inn, er ikke denne regjeringen der med sine statsråder fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet og verger de enslige forsørgerne og sørger for at de ordningene som skulle ta over og gi dem andre tilbud enn overgangsstønadene, er oppe og går og gode nok, slik at de enslige forsørgerne ikke kommer dårligere ut. Det betyr at det var Arbeiderpartiet som fikk gjennom endringene i velferdsmeldingen, som svekket tilbudet, og denne regjeringen er med på å svekke de nye tiltakene som da tross alt ble vedtatt, og som skulle komme til erstatning for overgangsstønaden.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Det er dramatisk når det til tross for at vi har fått ca. 1 200 nye legestillinger i Norge de siste tre årene, likevel har vært en reduksjon på seks leger i den nordnorske landsdelen. Derfor har utdanningskomiteen i sin budsjettinnstilling påpekt at det er nødvendig å gjennomføre tiltak for å bedre legesituasjonen i Nord-Norge. Vi vet at å utdanne leger i landsdelen er et av de beste tiltakene som vi kan gjøre for å fylle de ledige stillingene. Det er derfor gledelig at Regjeringa fant plass til å starte utbyggingen av Regionsykehuset i Tromsø i forbindelse med høstens budsjett. Men jeg vil samtidig understreke at det ikke er noen grunn, verken for Regjeringa eller Stortinget, til å hvile på sine laurbær av den grunn. Universitetet i Tromsø satte som forutsetning da de sa ja til økt opptak i høst, at først trengte de utbyggingen av Regionsykehuset i Tromsø, som man nå har fått tilsagn til. Men både Regionsykehuset i Tromsø og medisin- og helsefagbygget ved universitetet trenger videre utbygging. Dette blir også understreket av et bredt flertall i undervisningskomiteen. Mange rundt i landet har reagert på planene om legeutdanning ved Sentralsykehuset i Akershus. Også jeg er bekymret for at dette skal føre til problemer med å rekruttere fagpersonell til medisinerutdanningen i andre regioner. Planene om legeutdanning ved Sentralsykehuset i Akershus har likevel fått støtte i Stortinget, og vi har bedt om å få saken tilbake ved neste statsbudsjett. Samtidig står alle partier i utdanningskomiteens innstilling sammen om å forutsette at medisinerutdanningen i Akershus ikke får negative konsekvenser for medisinerutdanningen i andre deler av landet, og det er spesielt pekt på situasjonen i Nord-Norge. En enstemmig sosialkomite fremmer også forslag om at økt opptak ved de øvrige universitetene vurderes samtidig med vurderingen av utdanning ved SiA. Når det gjelder tannleger, er situasjonen i Nord-Norge om mulig enda mer prekær enn for leger. Dekningen er liten og gjennomtrekken er stor. Man er bekymret for at mange av de svenske tannlegene skal forsvinne til Sverige nå når det legges om der på finansieringen av tannleger. Med dagens utdanningskapasitet i Norge vet vi at det i år 2015 vil mangle mellom 500 og 600 årsverk i Norge. Det er altså uansett behov for å øke utdanningskapasiteten for tannleger. Om man velger å utvide der det utdannes tannleger i dag, i Oslo eller Bergen, vil det uansett kreve investeringer, som til f.eks. nye bygg. Det er satt ned en arbeidsgruppe som skal vurdere dette. Etter mitt syn bør det ikke være tvil om at økningen av kapasiteten bør komme i Tromsø. Jeg forventer ikke et klart og tydelig svar fra statsråd Høybråten, men jeg håper likevel at du kan si deg enig i at tannlegeutdanningen i Tromsø iallfall kan være et nødvendig tiltak for å øke tilgangen på tannleger i Norge, og at du kommer tilbake til denne saken så fort arbeidsgruppen som er satt ned, er ferdig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
La meg bare kort få kommentere – at det er gledelig å registrere Arbeiderpartiets bekymring for budsjettene ved norske sykehus. Det som er forbausende, er jo at da Arbeiderpartiet selv satt i regjering, hørte vi aldri om slike bekymringer fra denne talerstol. Da var det andre som var bekymret. Arbeiderpartiet var det ikke. Vi får håpe at dette fortsetter, slik at vi kan få større ressurser til våre sykehus. Det skal i hvert fall Fremskrittspartiet være med og medvirke til.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Psykiatrien er eit forsømt felt. Det er eit paradoks ettersom nyare rapportar viser at kvar fjerde nordmann har, har hatt eller vil få psykiske problem. Framleis er det mange mytar knytte til psykiske lidingar, og ofte heftar det ved eit menneske om ein har hatt bruk for profesjonell hjelp når sjukdom av psykisk karakter har meldt seg. Det er på tide med ein innsats for å få til ei haldningsendring overfor omgrepet psykisk liding. Det kan vera minst like belastande å verta klassifisert og stigmatisert av såkalla friske som det er å stå utan eit tilbod som høver til sjukdomen sin karakter. Tiltak nr. 1 må vera respekt for pasienten, og å styrkja og ta i bruk pasientane sine eigne erfaringar. Det er ikkje vanskeleg å forstå pasienten si kjensle av maktesløyse om alle reaksjonar vert møtte med diagnoserelaterte svar. Psykiatrien treng modernisering med vekt på rett for den enkelte til å høyra til i eit lokalsamfunn når det gjeld bustad, arbeid og nødvendig hjelpeapparat i det daglege. Eg er glad for at det kommunale tilbodet skal styrkjast. Ordninga med støttekontakt treng ei massiv utbygging, særleg for å gje støtte til menneske med psykiske lidingar, slik at dei kan koma ut av isolasjonen. Det er rett å satsa på det kommunale tilbodet. Men det er grunn til å minna om at dei psykiatriske sjukehusa og poliklinikkane i dag i mange tilfelle må skriva ut pasientar før dei er ferdig behandla. Det kan ta lang tid å få plass for behandling dersom det ikkje er tale om akutt hjelp. Det er grunn til å fylgja utviklinga knytt til dei psykiatriske sjukehusa og poliklinikkane nøye, slik at me ikkje vert ståande i ein situasjon der tiltakskjeda overfor pasientane framleis er svak. Eg finn grunn til å minna om at fleire langtidsavdelingar ved dei psykiatriske sjukehusa har ein standard som kan gjera sjølv friske og robuste personar deprimerte. Det er uverdig og direkte uansvarleg overfor medmenneske som for ein kortare eller lengre periode treng behandling og omsut. Det trengst ei satsing no for at ikkje storparten av milliardane fyrst kjem brukarane til hjelp sist i planperioden. 400 mill. kr for neste år av 24 milliardar kr på åtte år viser at helseministeren si utsegn i nyheitssendingar i går om at han no hadde fått Stortinget med på ei storsatsing, var noko hol. Om han hadde sett meir inn på det, kunna kan henda den årlege løyvinga, og spesielt for neste år, ha vore vesentleg større. Det hadde kome pasientane til gode.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-14:
La meg på tampen av denne debatten kommentera eit par utsegner og spørsmål som har kome frå Arbeidarpartiet. Fyrst til prisjusteringa av vertskommunetilskotet: Det er interessant å registrera at når sentrumsregjeringa innafor eit budsjett med 9 milliardar kr i innstrammingar vel å fylgja nokre av dei tidlegare arbeidarpartiregjeringane sine forslag, er nettopp Arbeidarpartiet ute med sterkast kritikk. Eg er opptatt av vertskommunane sin situasjon. Eg nemnde i mitt innlegg ei arbeidsgruppe som vurderer kostnadene med særleg ressurskrevjande klientar. Den legg fram si innstilling for departementet før jul, og vil, som eg sa i mitt innlegg, sjå både på innsatsmidlar og andre økonomiske ordningar. Så er eg oppfordra av representanten Britt Hildeng til å svara på spørsmål som gjeld grunnbeløpsreguleringa i folketrygda. Ho peikte på at Stortinget i samband med trygdeoppgjeret har bedt Regjeringa drøfta prosedyrane for grunnbeløpsreguleringa med partane. Eg kan opplysa at møte om det skal haldast i slutten av januar. Elles merka eg meg at representanten Britt Hildeng synest å gje denne regjeringa ansvaret for tidlegare trygdeoppgjer og påfølgjande underregulering av grunnbeløpet. Eg reknar med at ho stiller seg sjølv spørsmål om kven det er som har hatt ansvaret for tilrettelegginga av trygdeoppgjeret gjennom fleire år på 1990-talet. Så har ho også bede meg å avkrefta mistanken om at Regjeringa sitt forslag om underregulering av grunnbeløpet på 0,3 står fast, og når forslag om inndraging av ein fridag og utvida arbeidsgjevarperiode fell bort. La meg der streka under noko som òg har vore nemnt før i dag. Regjeringa la i sitt budsjett til grunn ei grunnbeløpsregulering som skulle vera i samsvar med anna inntektsutvikling. Når forslaget om inndraging av ein fridag og utvida arbeidsgjevarperiode no er avvist, vil Regjeringa utan å vera bunden av sitt tidlegare forslag koma tilbake til det i samband med trygdeoppgjeret i samsvar med dei føresetnader som Stortinget har lagt til grunn.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-14:
Eg fekk ikkje høve innanfor den tida eg hadde, til å svara på alle spørsmåla. Eitt av dei var frå representanten Karin Andersen og galdt forholdet mellom kontantstøtte og sosialhjelp. Der kan eg stadfesta at utgangspunktet både til barne- og familieministeren og meg var nok i starten, då vi hadde det fyrste innsynet i dette, at kontantstøtta burde haldast utanom, på same måten som vi òg ynskte det når det galdt barnetrygda. Vi føretok då visse sonderingar rundt i kommunane når det galdt sjølve nivået på sosialhjelpa, og fann ut at i denne omgangen, i dei reviderte retningslinene for sosialhjelp, måtte vi konsentrera oss om å få til nokre fleire felles kriterium som innebar eit noko meir felles nivå for sosialhjelpa, og så kan eg stadfesta at vi kjem tilbake til ei vurdering av dette i stortingsmeldinga om utjamning i levekår. Til slutt vil eg òg gjerne seia at eg merker meg at det her fell sterke ord om ein manglande fordelingsprofil hjå dagens regjering. Eg trur det er behov for å dempa ordbruken i alle fall litt. Eg deltok i Stortinget under behandlinga av velferdsmeldinga for to og eit halvt år tilbake. Det er ingen tvil om at det då blei gjort solide innstrammingar både overfor nokre av dei einslege forsørgjarane og overfor kvinner, f.eks. når det gjeld pensjonar. Dersom eg ikkje minnest heilt feil, karakteriserte LOs Esther Kostøl velferdsmeldinga frå Arbeidarpartiet som kvinnefiendtleg. Det var sterke ord. Eg gjentek ikkje dei no, men eg vil oppfordra alle parti som er opptekne av eit meir finmaska tryggingsnett for dei mest vanskelegstilte i vårt land, om at vi saman finn fram til løysingar som gjer kvardagen lettare for fleire, og at vi finn fram til forslag og løysingar som held ei stund.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-14:
Eg kunne jo be om ordet for å takka for at det i alle fall er ein som står kvar, men det som gjer at eg finn grunn til å seia nokre ord, er innlegget til komiteens leiar. Han peika på noko svært viktig når det gjeld metadonassistert rehabilitering, nemleg: Kvifor går ikkje utbygginga og tilrettelegginga av eit landsomfattande tilbod endå raskare? Innafor dette kapitlet er det no løyvt vel 40 mill. kr. Dei er brukte til etablering og drift av spesialiserte senter både i Trondheim, Bergen og Oslo. Det er òg planar i gang for dei tre fylka Buskerud, Vestfold og Telemark, i samråd med Agder-fylka. Så ved årsskiftet vil det vera om lag 200 klientar som får behandling. Nokre vil faktisk seia at i delar av landet har dette gått uventa fort. Eg var sjølv til stades då Bergen formelt opna sin klinikk i byrjinga av november, og dei var nøgde med den framdrifta dei har klart å halda, både når det gjeld å syta for at det blir tilsett kvalifisert personell, og at det blir lagt ein plan rundt den einskilde klienten, samstundes med at stadig fleire blir tatt inn. Det er nok tilsvarande for dei andre sentra. For i alle fall å medverka noko til kommunane sine planar for den einskilde – som altså er ein heilt avgjerande føresetnad for at den som får dette tilbodet, skal ha høve til å lukkast – og for å oppklara noko som kan verka uryddig når det gjeld ansvar, dekkjer staten metadonutgiftene frå 1. september, slik at den einskildes heimkommune ikkje blir belasta med det. Eg skjønar godt at her er utolmod, og eg kjenner det sjølv. Her er utolmod i Stortinget. Her er naturleg nok utolmod hjå dei tyngste rusmisbrukarane, som dette gjeld, og hjå deira næraste pårørande. Men for å kunna sikra eit tilbod som kan vera til hjelp for den einskilde, har det vore nødvendig å ta stega gradvis. Både kompetanse og tiltaksapparat må utviklast i eit tempo som gjer at den einskilde får den oppfylginga som er nødvendig. Så eit par ord om Vensmoen. Eg er glad for støtta i sosialkomiteen til den løysinga som her er vald. Eg skal gjerne innrømma at eg gjekk til den saka med det for auge at her ikkje både skulle overdragast ein eigedom og sendast med midlar i tillegg. Men eg har stor respekt for det forarbeidet som er gjort over lengre tid i departementet, lenge før mi tid, for å prøva å få til ei avklaring for denne enorme bygningsmassen. Det er gjort fleire forsøk når det gjeld sal av delar av bygningane. Det er gjort greie for at ein del av dette komplekset er verneverdige bygningar, og det er gjort greie for dei kostnadene som det ville innebera å utføra vedlikehaldet som etter kvart har blitt tungt påkravd. Så eg håpar no at vi har funne ei løysing som kan vera god både for framtidige statlege budsjett og for Saltdal kommune.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-14:
Eg fekk eit spørsmål frå representanten Nesvik. Eg vil for det fyrste stadfesta at Regjeringa la fram eit forslag om å bruka 6,9 mill. kr ekstra for å styrkja ettervernet. Det er eit tema som òg var oppe til debatt her den 1. desember. Det er behov for eit forsterka ettervern for å sikra fleire av dei som kjem ut etter behandling for sitt rusmisbruk, meir oppfylging enn dei får i dag. Det vil det heldigvis no etter det budsjettet som blir vedtatt vera auka moglegheiter for også i 1999. Eg rettar meg etter dei omprioriteringar som fleirtalet i sosialkomiteen her har gjort. Som representanten Nesvik er kjend med, er eg òg opptatt av å styrkja det førebyggjande arbeidet innan dette området. Slik sett vil eg seia at når det fyrst skulle omprioriterast midlar, har ikkje eg sterke innvendingar mot at det var avhaldsorganisasjonane som denne gongen fekk dei midlane. Men Regjeringa sitt utgangspunkt ligg i proposisjonen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1998-12-14:
La meg gjera det heilt klart at Regjeringa foreslo 6,9 mill. kr til ettervern. Sosialkomiteen gjorde ei vurdering. Fleirtalet ynskte ei anna prioritering. Det rettar eg meg etter.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Representanten John Alvheim avla Arbeiderpartiet en kort visitt. Jeg synes det har oppstått et mysterium her i salen i dag – og kanskje har det vært der før også. Fremskrittspartiet kuttet stort i overføringene til fylkeskommunene, og selv om en del av disse midlene åpenbart føres tilbake gjennom en forsterket stykkprisfinansiering, er nettogapet og nettotapet for fylkeskommunene på flere milliarder kroner. Likevel sier altså Fremskrittspartiet at fylkeskommunene som sykehuseiere vil få bedrede økonomiske vilkår. Sykehusdriften skal åpenbart profittere på dette. Nei, dette går ikke. Den manglende sammenhengen som ligger i budsjettet til Fremskrittspartiet, viser nettopp at det ikke er sammenheng i Fremskrittspartiets politikk, og at dette avdekkes gjennom akkurat dette eksemplet som representanten John Alvheim har brakt inn i dag. Kuttarbeidet i fylkeskommunene pågår nå, og det rammer helsesektoren. Det ser vi. Og det vil bli enda mer dramatisk hvis en skulle legge til grunn Fremskrittspartiets budsjett. Jeg tror på denne bakgrunn at Fremskrittspartiet vil få et økende troverdighetsproblem og i alle fall en umulig dokumentasjonsoppgave for faktisk å rettferdiggjøre at deres helsepolitikk vil føre til noe godt for våre pasienter.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg stemte feil!
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Det har fra flere talere i denne debatten vært reist kritikk mot fordelingsprofilen i Regjeringens budsjettopplegg og i det fremlagte forslaget til forlik. Det har fra enkelte av Arbeiderpartiets talere vært fremstilt slik at man nesten skulle få inntrykk av at Arbeiderpartiet selv aldri har foreslått innstramninger i velferdsordninger. Det må være tillatt å minne om velferdsmeldingen og Stortingets behandling av den, hvor nettopp det var et av elementene som inngikk. Jeg mener at det å prioritere forsømte områder i helsevesenet er god fordelingspolitikk. Det å prioritere psykiatrien – og her registrerer jeg at det er full tilslutning til nye 400 mill. kr som en start på psykiatrisatsingen – er det bred tilslutning til i denne salen. Det er god fordelingspolitikk. Vi starter på denne måten og i dette omfanget, i tråd med det som lå i den vedtatte opptrappingsplanen, nemlig en forsiktig innfasing i starten, en brattere innfasing etter hvert av hensyn til personellsituasjonen. Det å satse på det forsømte området kreftbehandling, er god fordelingspolitikk. Når det gjelder egenandeler, må jeg si at det er såpass klare spor i tidligere budsjettforslag fra tidligere regjeringer at enkelte talere burde fare litt stillere i dørene når det gjelder å kritisere denne regjeringens egenandelsforslag. Representanten Konglevoll tar opp veldig viktige spørsmål når det gjelder lege- og tannlegedekningen, noe som har stor oppmerksomhet fra vår side. Jeg vil si meg enig i at det å satse på legeutdanning i Tromsø har vært et av de viktigste og mest vellykkede virkemidler for å skaffe økt legedekning i Nord-Norge. Derfor har det vært så viktig for meg å få til en opptrapping av kapasiteten på legeutdanningen nettopp i Tromsø. Jeg er glad for at vi har fått til en start på det. Det jeg ønsker meg framover, er at vi ikke i så stor grad setter de ulike landsdelene opp mot hverandre, for både fastlegeordningen og behovene innenfor psykiatrien og kreftomsorgen vil kreve betydelige økninger i legedekningen framover. I tillegg til økt utdanningskapasitet kreves det fortsatt rekruttering utenfor landets grenser. Det kreves stimuleringstiltak for å gjøre det mer attraktivt å arbeide i distriktene. Det vil vi forsterke som et resultat av denne budsjettbehandlingen. Det kreves en sterkere statlig styring av legedekningen, og det får vi gjennom det lovvedtak som Odelstinget er invitert til å vedta senere i kveld.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
La meg først uttrykke glede over at denne saken nå endelig får sin avklaring. Jeg skal også bare kort kommentere det punktet i innstillingen som saksordføreren nå klargjorde, at det er viktig at departementet kvalitetssikrer at det ikke blir en forskjellsbehandling opp imot de saker som Billighetserstatningsutvalget har eller har hatt til behandling. Jeg forstår innstillingen slik at komiteen er opptatt av å unngå dobbeltbehandling. Det vil bli ivaretatt. For øvrig er det det å si at det er lagt opp til en særordning i og med sakens spesielle karakter. Den skiller seg på så mange punkter fra den ordinære billighetserstatningsordningen at det er hensiktsmessig med en selvstendig vurdering ut fra spesielle kriterier. Jeg forutsetter dessuten at dersom enkelte av kvinnene skulle ønske å få prøvd sin sak for Billighetserstatningsutvalget på et senere tidspunkt, vil den bli avvist, i den grad det dreier seg om det samme forholdet. Det kan også være at enkelte vil få prøvd saken for retten, og dersom hun vinner frem, vil den erstatningen hun er tilkjent av departementet, kunne komme til fradrag i erstatningssummen. Når det gjelder utbetaling av erstatningene, vil en begynne med dette umiddelbart etter at Stortinget har fattet sitt vedtak. Erstatningsutvalget har allerede sendt ut foreløpige tilbud til de erstatningsberettigede, hvor det er tatt forbehold både om departementets godkjenning og Stortingets bevilgningsvedtak. Jeg vil til slutt fremheve betydningen av å få ferdigbehandlet disse sakene raskt. Det har som kjent tatt lang tid fra saken først kom opp, til nå, da vi begynner å nærme oss tidspunktet for sakens avslutning. Tidsaspektet har utvilsomt vært en ekstra belastning for dem det gjelder, og jeg håper nå å kunne starte erstatningsutbetalingene i samsvar med de foreløpige tilbudene som er gitt, basert på Stortingets vedtak her i dag.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg savner også – når en skulle gå inn på sykelønnsordningen – en viss erkjennelse av at en faktisk har valgt seg ut én gruppe, nemlig de som har de laveste inntektene. Og ingen er vel særlig overrasket over at dette i høy grad også er kvinner, kvinner som står svakt. Og derfor har det også vært relativt lite bråk. Men samtidig har jeg villet tro at sosialminister Kleppa nettopp kanskje har tanker for disse menneskene, ut fra den tidligere profilen som vi har opplevd her i Stortinget. Så jeg må si at jeg er meget skuffet over at det toget går, og at disse kvinnene som fra før har liten inntekt og står svakt på arbeidsmarkedet, blir fratatt rettigheter og vil få det veldig vanskelig ved langvarig sykdom. Hvis en f.eks. får kreft, og en da også mister sine inntekter, kan en faktisk risikere å måtte gå fra hus og hjem. Slik er det. Så litt om psykiatrien. Nå har heldigvis helseministeren dempet sin egen rolle litt i handlingsplanen for psykiatri. Det ligger et ganske stort arbeid bak der. Vanligvis er det slik at det blir fremmet en stortingsmelding som drøfter prinsippene. Det ble gjort også denne gangen. Det tror jeg er den mest ærlige stortingsmeldingen jeg noen gang har lest, den blottla alle problemer og la det på bordet: Her er vi nødt til å gjøre noe. Så er det vanlig at en deretter fremmer en handlingsplan. Det har Høybråten gjort, og det skal han da også ha ære for. Men det var faktisk etter påtrykk fra et enstemmig storting. Alle partier var enige om at vi nå måtte ha et løft og en opptrappingsplan. Så her er vi mange som har stått sammen, og da håper jeg også at det vil være mange som følger opp. Så til egenandelsøkningene: For meg blir logikken litt merkelig når en sier at en har hatt egenandelsøkninger før, og det skal bli så mye bedre når en øker dem ytterligere. Det er jo en litt spesiell logikk. Det som var litt spesielt i år, var at det var forslag om en økning på 20 pst. på det såkalte taket, og det er en formidabel økning på ett år! Men i tillegg har vi problemet som mange har vært inne på i debatten, at med det kommuneopplegget som foreligger, er det å frykte at svake grupper, folk med kroniske lidelser, syke og eldre, får betydelig økte egenandeler og økte avgifter, fordi kommunene er nødt til å få inn penger for å få det hele til å gå i hop. Summen av dette tror jeg derfor gjør det meget vanskelig. Det blir en skatt på sykdom, som hele komiteen for så vidt er opptatt av.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg tar ordet i denne saken fordi jeg bare kort vil presisere hva komiteen mener med merknaden om at «det er viktig at departementet kvalitetssikrer at det ikke blir en forskjellsbehandling opp imot de saker som billighetserstatningsutvalget har eller har hatt til behandling». Det dette gjelder, er den spesielle gruppen som denne saken dreier seg om, altså de som var med i dette forsøket på Radiumhospitalet, ikke noe annet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg tror helseministeren og jeg har en felles forståelse når det gjelder den gruppen som dette dreier seg om. Jeg er også glad for at helseministeren påpeker at dette nå vil bli gjort raskt, for vi må jo erkjenne at dette har tatt så lang tid at en rekke personer faktisk også har dødd underveis. Jeg er derfor veldig glad for at helseministeren sier at dette nå vil bli gjort opp raskt.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Til det siste sosialministeren var inne på angående Vensmoen: Det er vel ikke fattet vernevedtak for Vensmoen, men det vurderes hvorvidt man skal gå inn og verne enkelte av husene – det er i hvert fall ikke besluttet slik det står i proposisjonen som vi har til behandling i dag. Jeg har et spørsmål til sosialministeren. Helt i tolvte time skjedde det noe underlig i komiteen. Kap. 614 post 63 var fra Regjeringens side foreslått opprettholdt med 6,9 mill. kr. Dette skulle gå til ettervern av rusmiddelmisbrukere, og det ble sagt helt klart og tydelig: Disse pengene kan dere bruke – her kan dere sette av penger, bruk dem til noe positivt og overfør dem. Så skjer det underlige at når vi skal avgi innstilling, overfører man 1,5 mill. kr av denne pengesummen til tilskudd til avholdsorganisasjoner. Jeg vil spørre om sosialministeren virkelig mener at dette er en fornuftig bruk av pengene. Kan man plutselig bare overføre 1,5 mill. kr til avholdsorganisasjonene, som det ikke lå noe i proposisjonen om på forhånd, men som kom i ettertid, når man til og med sa at de midlene som ble satt opp til ettervern, kunne brukes og ville bli brukt på en fornuftig måte? Er det den måten sosialministeren vil drive rusmiddelpolitikk på i fremtiden?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg undret meg litt over det svaret som ble gitt nå til slutt. For det sosialministeren her sier, er at det er hipp som happ om det går til edruskapsorganisasjonene eller om det går til ettervern, og når en omprioritering skjedde, var det bra det gikk dit det gikk. Jeg trodde at når sosialministeren legger fram en proposisjon for Stortinget om omrokering av penger, gjelder det innenfor de områder som sosialministeren mener det er riktig å gjøre det, og fordi det er et behov. Når man sier at ettervernet er styrket innenfor 1999-budsjettet, så er også avholdsorganisasjonene styrket i det samme budsjettet. Saken er at det er en skrikende mangel på ettervern, og det gjorde sosialministeren noe med og satte av 6,9 mill. kr, men så blir dette endret til 5,4 mill. kr. Og det var det jeg spurte sosialministeren om: Er det dette man ønsker skal gjøres i fremtiden?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-14:
Det har vært svært lærerikt for meg å få lov til å være saksordfører for denne saken, ikke fordi jeg er uenig i Regjeringens innstilling slik den foreligger, men tvert imot fordi jeg nå står her som den eneste som er enig i den. Regjeringspartiene støtter altså ikke sin egen regjering. Jeg er den eneste som kan si her: «Dette medlem er enig i de prioriteringer for omdisponeringer som Regjeringen har foretatt, og fremmer følgende forslag: …» Den eneste som fremmer dette forslaget fra Regjeringen, er altså jeg på vegne av SV. Slik er det når man har en mindretallsregjering. Man må søke flertall der det er å hente, og det betyr altså at man må gå imot den støtten man får fra SV. Det hadde vært greit å vite når man var saksordfører, at det faktisk kom forslag fra helt annet hold, men SV vil likevel ta opp det forslaget som Regjeringen i utgangspunktet hadde. SV ser at regjeringspartiene ikke kommer til å støtte det og vil selvfølgelig beklage det, men forslaget er herved fremmet.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1998-12-14:
Saksordføreren er i sin fulle rett når han påpeker dårlig kommunikasjon i forbindelse med det endringsforslaget regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Høyre støtter i denne innstillingen, og som har ført til at SV står alene om det som var Regjeringens opprinnelige forslag – og som saksordføreren på en elegant måte har klart å fremheve fra talerstolen. Saksordføreren kjenner bakgrunnen, nemlig tidspresset i forbindelse med den samtidige budsjettbehandlingen. Ikke desto mindre burde saksordfører vært orientert på et tidligere tidspunkt, og det burde vært mitt ansvar, så det skulle vært gjort. Når det gjelder selve saken, som også representanten Nesvik var inne på her, er det i grunnen bare et spørsmål om valg mellom to gode formål: Fordeling av midler til to sider ved samme sak, nemlig forebygging og ettervern av rusmiddelskader. Vi vet jo alle at det trengs innsats på begge områder. Mer dramatikk er det egentlig ikke i innholdet i saken.
Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-14:
For en gangs skyld er det behov for en kort stemmeforklaring. Det gjelder Fremskrittspartiets forslag nr. 10, 1l, 12 og 13. Høyre vil støtte forslagene med unntak av forslag nr. 11, som går på en stykkprisfinansiering på 80 pst., idet vårt forslag nr. 14 er et alternativ til det – ikke så veldig annerledes, men litt mer fleksibelt. Så når det gjelder forslag nr. 10, stemmer vi for det. Å fristille alle offentlige sykehus innen år 2001 og omgjøre dem til stiftelser eller aksjeselskaper, har i og for seg Høyres fulle støtte. Men vi venter jo på den utredning som nå skal komme, og vil gjerne presisere at vi ikke ser på stiftelser og aksjeselskaper som de eneste mulige selskapsformer man kan tenke seg når sykehus skal fristilles.
Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-14:
Jeg stemte feil, jeg trodde en begynte med forslag nr. 10. Forslag nr. 11 skulle vi stemme mot.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Dette dreier seg altså om et brev fra Ombudsmannen for sivile tjenestepliktige til Stortingets presidentskap. Ombudsmannen viser i dette brevet til at Justisdepartementet i sommer har endret begrepet sivil tjenesteplikt til sivil verneplikt. Derfor foreslår Ombudsmannen at det samme blir gjort i Stortingets instruks for vår Ombudsmann for sivile tjenestepliktige og ombudsmannsnemnda for sivile tjenestepliktige, slik at vi dermed får en lik praksis i begrepsbruken. Flertallet i justiskomiteen mener at dette er helt uproblematisk og en oppfølging av Innst. S. nr. 177 for 1995-96, som var innstillingen til meldingen om sivil tjenesteplikt. Men mindretallet er ikke enig i det synet, de mener at dette er et mer prinsipielt spørsmål og går derfor imot disse endringene i instruksen. Da dette kan bli en lang debatt, og det samme temaet, den samme problemstillingen, kommer opp seinere i kveld i Odelstinget når vi skal behandle Innst. O. nr. 23 for 1998-99, håper jeg som saksordfører at vi kan ta den fulle og hele debatten der, for da får vi debatten satt inn i en større sammenheng, hvor vi også ser på flere sider ved sivil tjenesteplikt.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Jeg sa ikke at ordningen ikke er der, men jeg sa at myndighetene og politikerne ikke har innført ordningen med kirkeasyl, fordi vi aldri har akseptert den og aldri har sett på den som en legal ordning. Når det gjelder likhet for loven, er det nettopp det vi vil prøve å få til, og en av grunnene til at vi ikke aksepterer ordningen med kirkeasyl, er at vi skal ha likhet for loven, at alle skal følge norsk lov og innrette seg deretter. Men så ser flertallet noe som Fremskrittspartiet tydeligvis ikke ser, nemlig at myndighetene ikke bør utøve makt i større grad enn det det er absolutt behov for. For noen av oss – heldigvis de fleste – representerer kirkene en atmosfære, en ro og en stemning som har vært der så lenge religiøsiteten har eksistert, og som det er verdt å hegne om, hvor det er verdt å trå forsiktig, og hvor det kan lønne seg at vi ikke tramper fram mer enn hva det strengt tatt er behov for. Det skuffer meg at Fremskrittspartiet ikke ser det, det skuffer meg at den type verdier ikke har noe gjennomslag i det partiet, selv om det kanskje ikke forundrer meg. Når det gjelder barna, understreket jeg nettopp barnevernets ansvar for de barna som sitter i kirkeasyl, på samme måte som for alle andre barn. Og når det gjelder Kirkens ansvar, skal selvfølgelig ikke Kirken opptre som analytiker og psykolog, og skal vurdere hvem som bør få sitte i kirkeasyl og hvem som ikke skal få sitte i kirkeasyl. Det ansvaret som påligger Kirken, er fra første dag å prøve å få samtlige kirkeasylanter ut av kirkerommet, helst før de i det hele tatt trer inn, gjennom riktig og god informasjon og påvirkning.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Hvis det er så at representanten Stang finner selvmotsigelser i mitt innlegg, tror jeg det må skyldes hans egne skylapper. Jeg har ikke sagt at kirkefreden skal veie tyngre enn norsk lov, slik representanten Stang påstod. Tvert imot understreket vi gjentatte ganger, slik det også står i innstillingen, at norsk lov selvfølgelig skal gjelde også i Kirken, at alle må innrette seg etter norsk lov, og at man også i en del tilfeller må bruke makt for å få effektuert vedtak som er gjort med hjemmel i norsk lov. Men så er det altså slik, for å gjenta det, at flertallet her i salen heldigvis mener at man fra myndighetenes side ikke må bruke makt i større utstrekning enn hva det er absolutt behov for. Derfor sier vi: Det er full adgang til å gå inn i norske kirker og hente ut kirkeasylanter, men det er ikke alltid det er påkrevd. Og da må man veie den selvfølgelige adgangen opp mot å verne om en kirkefred. Dette dreier seg ikke om dobbeltmoral, som representanten Stang påstod. Dette dreier seg faktisk om å kunne ha to tanker i hodet på én gang, og prøve å ta av seg skylappene som har satt seg fast hos noen.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Svaret er selvfølgelig ja. Jeg prøvde i mitt innlegg å bruke nøytrale begreper, men jeg var kanskje ikke nitid nok. Men det er klart at når vi snakker om en religiøs fred og ro som fins i religiøse bygninger, dreier det seg ikke bare om bygninger innenfor Den norske kirke, men også om andre bygninger hvor det utøves religiøse handlinger, og hvor man finner denne freden. Men jeg må ta avstand fra, som man spør om, at de skal gis de samme rettigheter, for det dreier seg ikke her om å gi noen rettighet til kirken. Tvert imot så dreier det seg om å legge et ansvar på Kirken og andre religiøse samfunn som måtte huse kirkeasylanter. Det dreier seg om å gi dem et ansvar for å sørge for at disse kommer ut, og at de følger norsk lov og lovlig fattede vedtak med hjemmel i norsk lov. Det dreier seg om å gi dem et ansvar for å sørge for å gi asylantene informasjon som er riktig og relevant i situasjonen, og sørge for å påvirke dem til å forstå at det å sitte innelukket på den måten ikke er noen løsning på en vanskelig situasjon. Det kommer fram i innstillingen, som jeg nevnte i stad, at vi går inn for maktbruk til tross for respekt for en religiøs kirkefred når de som skal forvalte freden, har bedt om det, når det er barn inne i bildet som trenger hjelp, og mer generelt også i andre situasjoner hvor det viser seg påkrevd. Og hvis det da oppstår situasjoner, som representanten Hedstrøm viste til, med andre religiøse samfunn som har andre oppfatninger av ting enn det som det gis uttrykk for i norsk lov, ja, så kan det selvfølgelig tenkes at terskelen for å gå inn også vil bli lavere. Her er det en vurdering i den enkelte situasjon som gjelder.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Etter å ha hørt representanten Kleppes oppkjaste innlegg, sitter jeg igjen med et påtrengende spørsmål, nemlig om representanten virkelig noen gang kan ha trådt inn i en kirke, om han kan ha trådt inn i en kirke og følt den atmosfæren som er i et kirkerom, om han noen gang har satt seg ned på en kirkebenk og følt den roen som da kan spre seg fra hårroten og ut i fingertuppene, om han noen gang har vært i en katolsk kirke og opplevd å se slitne kvinner komme inn med forpinte uttrykk i fjeset, knele ned ved Jomfru Maria og forlate stedet noen minutter etterpå salige i fjeset og med nytt energipåfyll. Jeg stiller meg spørsmålet om representanten noen gang har opplevd freden som faktisk fins i Guds hus. Og da er selvfølgelig det neste spørsmålet: Hvis han noen gang har vært i nærheten av å oppleve dette, ser han ikke da noe behov for å vise varsomhet i forhold til å ødelegge denne freden? Er det virkelig ingen sak som er for liten for Kleppe og Fremskrittspartiet til at man skal gå hen og bryte denne freden? Nå er det altså slik at flertallet slår fast at det er full adgang for politiet til å gå inn i kirken og utøve makt for å få lovlig fattede vedtak effektuert. Det er det full adgang til, men adgangen skal brukes med varsomhet av respekt for freden. Ser ikke representanten noen grunn til å utvise slik varsomhet i noen saker?
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
Alle i komiteen, unntatt Fremskrittspartiet, er nå heldigvis enige om hvordan man skal forholde seg til ordningen med kirkeasyl. Det trengs, for det er bra med entydige signaler i en slik situasjon. En uryddighet i holdningene nettopp fra partier som nå har regjering, tjener ikke akkurat saken. Uklarhet i forhold til hvordan politiske myndigheter og politiske partier stiller seg til kirkeasyl, bidrar ikke akkurat til løsninger. I sitt innlegg kalte representanten Marthinsen min henvisning til de tidligere holdningene til statsministeren og visestatsministeren for sarkastisk. Det var absolutt ikke slik ment. Tvert imot var det ment som faktiske opplysninger. Jeg kan jo vise til hva Kjell Magne Bondevik sa i Dagbladet i juni 1996, ett av flere steder: «For barnas skyld må vi finne en løsning – og det må skje fort.»«Det ville være voksent gjort av justisministeren å frigjøre barna og deres familier». Videre stod det: «Både Bondevik … bruker sterke ord når de skal beskrive regjeringens politikk overfor asylbarna. Mer og mer umenneskelig, sier Bondevik.» Slik karakteriserte altså Bondevik sommeren 1996 den politikken hans egen regjering nå praktiserer, og som Kristelig Folkeparti nå i innstillingen heldigvis går inn for å føre. Men slike uttalelser gir falske forhåpninger til dem som i en desperat situasjon søker kirkeasyl, og slike uttalelser forvirrer om den faktiske rettstilstanden. Jeg går ut fra at representanten Marthinsen som talsperson for Kristelig Folkeparti i denne saken kan bekrefte at den linjen som Bondevik her gjorde seg til talsmann for, og som han også gjorde i flere sammenhenger, nå endelig er forlatt, og at den også vil være forlatt når Kristelig Folkeparti en dag igjen er ute av regjeringskontorene.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Det brevet som det refereres til både fra presidentens og saksordførerens side, faller ikke i god jord hos Fremskrittspartiet, fordi vi vektlegger at det er betydelig forskjell på å avtjene militær verneplikt og sivil tjenesteplikt. Militærnekting og pasifisme bør fortsatt være mindre velansett i Norge, og begrepene bør være mer nyansert enn hva departementet og flertallet i justiskomiteen legger opp til. Derfor mener vi at det er høyst påkrevd at begrepene militær verneplikt og sivil tjenesteplikt også skal brukes i fremtiden. I likhet med Høyre og Senterpartiet, som utgjør mindretallet, går vi mot omleggingen av begrepsbruken fra «tjenestepliktig» til «vernepliktig» og stemmer derfor mot forslaget til endringer i instruksens § 1, § 2 andre punktum og §§ 4-6, samt instruksens overskrift, som er myntet på begrepet verneplikt.