Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-03-16:
I de senere årene har det vært en sterk økning av antall eldre, og levealderen har også økt. Samtidig har vi hatt en boreform for eldre omsorgs- og pleietrengende som har ført til at det kun er de aller sykeste som nå får sykehjemsplass. Terskelen for å få en sykehjemsplass er blitt betydelig høyere, og hele 80 pst. – eller ca. 35 000 eldre mennesker med demens – har sitt bo- og behandlingstilbud i et sykehjem. Vi snakker her om mennesker som er helt overlatt til den behandlingen de får ved sykehjemmet, og som ikke lenger klarer å ivareta egne behov. Psykiater og forsker Geir Selbæk ved Alderspsykiatrisk kompetansesenter har i sin doktorgrad studert medisinbruken ved 26 norske sykehjem gjennom et helt år. Over tusen sykehjemspasienter er med i undersøkelsen, og det er den største undersøkelsen som noen gang er gjort på dette feltet. Det ble avdekket at et stort flertall av beboerne i norske sykehjem bruker medisiner mot psykiske plager fast, til tross for usikker effekt av behandlingen, og behandlingen blir sjelden avsluttet. Geir Selbæk viser i en stor ettårig oppfølgingsstudie at alvorlige adferdsforstyrrelser og psykologiske symptomer som psykoser, depresjoner, angst og aggresjon er utbredt blant beboerne ved sykehjem. Åtte av ti beboere har også demens, men bare 55 pst. av disse har fått en demensdiagnose. De fleste sykehjemmene har spesialavdelinger for personer med demens. Likevel bor det mer enn dobbelt så mange med demens i vanlige sykehjemsavdelinger. Blant dem som hadde demens, brukte tre av fire beboere psykofarmaka fast ved første gangs undersøkelse, og hele 89 pst. av dem brukte fremdeles dette ett år etter. Forløpet av symptomer hos dem som brukte medikamenter, og hos dem som ikke brukte medikamenter, var det samme, eller man så faktisk at de som brukte det, var blitt enda dårligere. Personer med demens er særlig utsatt for alvorlige bivirkninger ved lang tids bruk. Selbæk og medarbeiderne sier at funnene i studien tyder på at oppfølging av pasienter i sykehjem er mangelfull. Det ser ut til å være et misforhold mellom alvorlighetsgraden av symptomene og standarden på den medisinske tjenesten. Kommunene har ikke tatt hensyn til det reelle behovet for skjermede enheter når sykehjemmene bygges eller bemannes. Veldig mange bor utenfor skjermede enheter, og de får altså ikke det botilbudet som de skulle ha. Det må ha overrasket flere enn meg å lese om hvordan tusenvis av demente i sykehjemmene daglig utsettes for behandlingssvikt og feilbehandling. Fremskrittspartiet mener dette er alvorlig og fullstendig uakseptabelt, og at slike forhold ikke kan fortsette i påvente av samhandlingsreformen eller oppfyllelse av demensplanen. Har ikke kommunene og sykehjemslegene et ansvar for at også eldre demente får rett behandling? Ville det vært mulig å fortsette en slik omfattende feilbehandling av andre pasientgrupper over tid, eller ville det kanskje ført til et skred av krav om pasientskadeerstatning? Verken dårlig økonomi eller mangel på kompetanse ved sykehjemmene er gode nok grunner til å fortsette en systematisk feilbehandling av tusenvis av personer over tid. Jeg mener derfor at det er helt nødvendig å se på hvordan denne store alvorlige svikten når det gjelder bo- og behandlingstilbudet til demente ved sykehjemmene, kan løses raskt. Første forutsetning for å gi riktig behandling er å få stilt riktig diagnose, og diagnosen må stilles av en spesialist. Alle som har demens, bør ha blitt diagnostisert ikke bare i forhold til om de har demens eller ikke, men også i forhold til hvilken type demens de har. Jeg kan ikke se noen grunn til at demens skal behandles annerledes enn høyt blodtrykk, hjertesvikt eller kols. Pasienten er vel ikke noe mindre verdt fordi sykdommen sitter i hjernen. Legene ved sykehjemmene har et stort ansvar for å foreskrive rett medisin, men dessverre var det bare Fremskrittspartiet som fulgte anbefalingen fra Legeforeningen om å øke legeressursene i sykehjemmene med 100 pst. Selv dette vil ikke være nok hvis enda flere pasienter skal raskere ut av sykehussengene. Demente har ofte psykiske lidelser som en del av sin demenssykdom. Selbæks undersøkelse tyder på at disse får mangelfull oppfølging, og et tegn på dette er jo det store overforbruket av medisiner. Leger må også få bedre kunnskap om utredning og behandling av personer med demens, og de må være mer bevisste i forhold til å benytte medikamentfrie behandlingsalternativer. Legene har ansvaret for medisineringen, men kan i liten grad følge opp pasienten. I praksis ser det ut til at det derfor er sykepleierne i sykehjemmene som har stor innflytelse på hva som velges av medisinering. Medisinene som brukes, er ikke nødvendigvis feil i utgangspunktet, men feilen er at pasienten blir gående på de samme medisiner over tid. Bivirkningene er alvorlige, og de varierer. Noen av bivirkningene er forvirring, slapphet, de er søvnige, de har lett for å falle, og dette medfører også fare for brudd. Det er behov for bedre kunnskap om alternative behandlingstiltak, som psykologiske og miljømessige tiltak. Kommunale, eventuelt interkommunale, team bør ha ansvaret for at denne kunnskapen tilflyter de som jobber i avdelingene, og som støtter og veileder gjennomføringen av en slik behandling. Vi trenger flere faste sykehjemsleger med spesialkompetanse som kan følge opp pasientene. Det er viktig med faglært personale, sykepleiere, hjelpepleiere, omsorgsarbeidere, ergoterapeuter, fysioterapeuter og aktivitører. Og personalet bør ha tilbud om gjennomføring av videreutdanning i forhold til demens. Dette må også inn i de ordinære læreplanene. I dag jobber også mange med utenlandsk opprinnelse i sykehjemmene, men for å jobbe med eldre er språkkunnskap veldig viktig. Et skrekkens eksempel jeg hørte for litt siden, var en utenlandsk lege som fikk lov å praktisere som pleier på et sykehjem for å lære seg norsk. Beboernes behov for å bli forstått var visst av underordnet betydning. Dette vitner om mangel på respekt for de eldre som trenger omsorg og pleie og noen å prate med. På den ene siden er det viktig at vi får flere stillinger, og at det er en løpende kompetanseheving i sykehjemmene. Samtidig må det bli mer attraktivt å jobbe i sykehjem for leger og pleiepersonale. I dag svarer over 90 pst. av sykepleierstudentene at de ikke ønsker å jobbe med eldre eller i sykehjem, og man må spørre seg om hva som er årsaken til det. Jeg tror det er sentralt at det må foregå noe i sykehjemmene, f.eks. forskning og utviklingsarbeid. Hvis en ambisiøs sykepleier ønsker å gjøre mastergradsarbeid eller doktorgradsarbeid, bør det være like naturlig å legge til rette for dette i et sykehjem som det er i et sykehus. Fagområdet bør få større oppmerksomhet i grunnutdanningen og i videreutdanningen av leger. Spesialisthelsetjenesten når det gjelder alderspsykiatri og geriatri, må være regelmessig og forutsigbar til stede i sykehjemmene. Det vil ikke være nok å utdanne ti nye geriatere årlig, slik Regjeringen legger opp til. Til tross for at pasienter i sykehjem ofte har minst like alvorlige symptomer som pasienter i sykehus, er det problematisk å flytte dem på grunn av deres sårbarhet for miljøskifte. Da er løsningen at spesialisthelsetjenesten kommer til sykehjemmene. Når det gjelder trivselstiltak, vil jeg vise til pleiehjemmet Lotte, som komiteen hadde glede av å besøke for et par uker siden. Der var medisiner byttet ut med grunnleggende trivselstiltak, noe som også gjenspeilet beboernes livslengde og livskvalitet. Det er enighet om at personer med og uten demens bør være i atskilte enheter. I dag er det dobbelt så mange med demens i vanlige sykehjemsavdelinger som det er i skjermede enheter. Sykehjemmene bør snarest tilrettelegges primært for personer med demens. Når 80 pst. har demens, er det altså de uten demens som er unntaket. Byggingen av skjermede enheter må derfor skje i tillegg til at antallet sykehjemsplasser økes, slik at dekningsgraden blir minst 25 pst. for dem over 80 år. Ved Smedstadhjemmet i Oslo har personalet jobbet aktivt med å få ned medisinbruken, og jeg kjenner også til flere andre tilfeller hvor sykehjemmene jobber aktivt med det. De har i løpet av ett år lyktes med å redusere det totale forbruket av alle slags medisiner med nesten en tredjedel. Dette skjer imidlertid svært sjelden ved norske sykehjem, ifølge undersøkelsen til Geir Selbæk. Vi trenger en bred satsing de nærmeste årene. Mye av satsingen er nevnt i demensplanen, og den er veldig god. Men også på kort sikt må sykehjemmene nå foreta endringer. Det handler også om tradisjon og vaner som må brytes. Det er viktig at man gjør noen straktiltak og følger opp, slik at man får raske endringer. Med dagens finansiering og kommunenes frihet til selv å fastsette kvaliteten i sykehjemmene og hjemmetjenesten ser man at kommunene gjennomfører omfattende nedskjæringer i omsorgssektoren til tross for at det fra Regjeringen og Stortingets side anmodes om satsing på kvalitet og øking i antallet sykehjemsplasser. Dette vil ofte ramme de svakeste og dem som ikke har mulighet for å ivareta sine rettigheter, og som ikke har ressurssterke pårørende. Fremskrittspartiet mener at det er helt nødvendig å innføre en lovbestemt rett til sykehjemsplass og minimum bemanningsnorm ved sykehjemmene. Men slik det ser ut, vil dette ha store økonomiske konsekvenser, og staten må altså ta det økonomiske ansvaret hvis man skal garantere en god kvalitet ved alle sykehjemmene. Det er viktig at det satses målrettet i forhold til de behovene man ser de neste ti årene. Men det er ikke nok. Vi må allerede nå satse og gjøre noe med det man kan gjøre noe med, og alt handler ikke om penger. Mye handler, som sagt, om holdninger og å gi de eldre verdighet og den omsorg og pleie de trenger, slik at de slipper å gå på antidepressiver og heller får en god hverdag i sykehjemmet ved at de får en helt annen omsorg. Jeg tar opp denne debatten, og håper at statsråden vil komme med noen innspill.