André N. Skjelstad (Venstre), 2019-12-05:
Frihet for Venstre er å ha akkurat de samme mulighetene og drømmene uavhengig av hvor man bor, og hva slags miljø man vokser opp i. Det er et ambisiøst frihetsbegrep man legger opp til, det er en av Venstres viktigste misjoner i norsk politikk. Om man kommer fra en liten kommune med under 5 000 innbyggere, eller om man bor i en av de tjukkeste storbyene, skal ikke ha noe å si. Vi som nasjon skal legge til rette for at innbyggerne får like god kvalitet på tjenester og service, en god skole over hele landet og ikke minst den nødvendige hjelpen til å komme seg opp når livet byr på utfordringer. Det er en jobb som aldri tar slutt, men uten å overdrive vil jeg påstå at forutsetningene for at kommunene og fylkene klarer å etterleve Venstres ambisjoner, aldri har vært bedre. Siden 2017 har regjeringen styrket kommunesektoren med 30 mrd. kr. Realveksten i frie inntekter for neste år er på 1,3 mrd. kr – i disse tallene finner vi 400 mill. kr til tidlig innsats i skolen, 150 mill. kr til opptrappingsplanen for rusfeltet og i tillegg øker vi bostøtten. Helårseffekten for 2020 blir rundt 225 mill. kr. Dette er det Venstre kaller å legge til rette for frihet – mer penger til dem som trenger det, og litt ekstrahjelp, slik at man føler seg fri og har samme muligheter som alle andre for å lykkes i livet. Men det fordrer at vi som politikere tar inn over oss realitetene i dette. Med realiteter mener jeg at det er sånn virkeligheten er, at store utfordringer ligger framfor oss, og norgeskartet burde ha vært endret for lenge siden. Regionreformen har ikke hatt noen lett fødsel. Endringsviljen blant oss er i stor grad preget av skepsis, og de negative kreftene drives fram som ploger i marka, med en tung og traust dølahest foran – akkurat de samme kreftene som ødela for tidligere kommunalminister Åslaug Haga, som selv så at endringene var nødvendige. Om ikke like ambisiøs som Haga, klarte sittende regjering å gi landet en sårt tiltrengt reform som endelig vil tre i kraft om mindre enn én måned – til tross for at man visste at enkelte partier sannsynligvis ville innkassere den ene billige politiske seieren etter den andre. Når de klarte å stoppe sin egen kommunalminister den gangen, kunne de bare fantasere om hvordan det ville bli denne gangen. Beklageligvis har reaksjonene gått litt utover fantasien. Vi er dypt bekymret for hvordan enkelte partier velger å svartmale og polarisere norsk debatt om distriktspolitikk. Partiene som forfekter en så stor uro for hvordan det går i Distrikts-Norge, og forteller oss hvor galt det står til, har ikke noen virkemidler til å bedre den situasjonen. Sannheten er at de heller ikke har oppskriften. De kritiserer altså kaka, men har ingen forslag til hvordan man ønsker å forbedre oppskriften. Joda, noen forslag er det, men det står i virkeligheten ikke i stil med de reaksjonene regjeringen har vært utsatt for. Regionreformen har ført til flytting av oppgaver innen samferdsel, integrering, kompetanse og næringsutvikling. Det er en reform som har muliggjort det. Vi har også fått færre og noen større kommuner i landet, og jeg ser fram til at vi får ro til å finne sammen, både for å utvikle identitetsskaping og få de ulike kulturene til å fungere sammen. Det er viktig for å få tid til å vise at ting kan fungere, slik at vi kan la de nye kommunene være forbilder og inspirasjonskilder når det gjelder ytterligere sammenslåinger mellom andre kommuner. Dette er etter min mening helt nødvendig, for de oppgavene som venter, vil være store, og ikke minst for alle de små kommunene vil det bli overveldende å ta fatt på dem med færre og færre innbyggere i arbeidsfør alder. Da er det viktig å bygge enheter som kan ta på seg sånne oppgaver, nettopp for å sikre innbyggerne frihet til samme type tjenester og alt annet i hele landet. Og innerst inne tror jeg at de fleste er enig i det.