Jenny Klinge (Senterpartiet), 2013-12-03:
Som stortingspolitikarar er vi valde av folket. Innbyggjarane har valt oss, og vi igjen skal ta val som tener folket. Politikken vår skal helst ha noko godt for seg. I debattar og ordkampar driv vi med retoriske fintar, meir eller mindre elegante, og somtid driblar vi oss heilt vekk i staden for å spele på lag. Det viktige er likevel ikkje kven som vinn desse ordkampane, men kva vi gjer, og kva resultatet blir. Tek vi ein kikk på tala, ser vi at det skal brukast nesten 25 mrd. kr innanfor justissektoren i neste års statsbudsjett. Det er svimlande mykje, men det vi får att kan ikkje reknast i pengar. Dei løyvingane vi skal vedta i dag, skal gjere det mogleg å førebyggje, oppdage og oppklåre kriminalitet, få dømt skuldige og tilby ei soning som gjer at den første gongen nokon blir domfelt, for dei fleste også skal vera den siste gongen. Justisbudsjettet skal bidra til betre beredskap, til at jordskiftesaker skal gå smidig, til at valdsoffer skal få erstatning, til at vergemålsordninga skal fungere, til at dei som treng fri rettshjelp, skal få det, osv. Det er eit stort spenn av saksfelt. Noko av det eg er stolt av at vi raud-grøne gjorde i løpet av dei åtte åra i regjering fram til i haust, er at vi løfta fram temaet vald og overgrep, og at vi fekk lagt fram ei stortingsmelding om vald i nære relasjonar. Strafferammene for desse lovbrota og for drap er skjerpa betydeleg. Vi har retta fokuset mot innhald og mot målet om god rehabilitering i soninga, vi har verdsatt arbeidet til dei frivillige organisasjonane og konfliktråda, og vi har fått på plass barnehus i stadig fleire byar. Når eg no kort oppsummerer litt av det vi har gjort, er det meir for å vise ei retning for kva vi skal gjere framover, enn for å dvele ved fortida. Det å halde målretta fram når ein først har funne rett kurs, er viktig. Samtidig skal vi vere klåre på kva som ikkje er godt nok, og gjere noko med det. Betre balanse i straffesakskjeda kan nemnast, likeeins IKT-satsing. Samfunnet vårt er trygt i forhold til samfunnet i andre delar av verda, men det er likevel altfor mykje gale også hos oss. For alle dei her i Noreg som blir utsette for grove overgrep og vald, hjelper det ikkje å tenkje på at det er endå fleire som opplever slikt i krigsherja land. Blir ein rana på gata, er det ranet like reelt og skremmande som det ville ha vore i Madrid, og når orkanar herjar og taket på huset fer i lufta, eller grunnen under huset forsvinn, tenkjer ein ikkje på at dette er ingenting i forhold til ein tornado i USA. Derfor er det også avgjerande viktig at vi tek folk på alvor, at vi tek inn over oss det store ansvaret vi har for å gjere gode val for innbyggjarane si skuld. Færrast mogleg skal bli utsette for ulukker og lovbrot, og folk som opplever slikt likevel, skal få hjelp raskast mogleg. Beredskap er eit sentralt og viktig tema. Beredskapstankegangen skal helst gjennomstrøyme alle etatar. Så har vi attom oss eit par år der mykje av fokuset innanfor justissektoren har vorte retta mot mangelen på beredskap og mangelen på evne til å førebyggje, reagere rett og samhandle. Særleg mykje kritikk har vorte retta mot politiet. Eg opplever at folk i etaten er genuint opptekne av å gjere forbetringar der det er nødvendig, og at dei ser den pågåande prosessen med ei politireform som positivt. Det er eit godt utgangspunkt. Politiet er den etaten innanfor justissektoren som har fått den aller største auken i løyvingar dei siste åtte åra, men det er openbert alltid behov for meir, innanfor både denne etaten og alle dei andre etatane. Uansett kor mykje eller lite pengar vi har til ulike føremål, er det avgjerande viktig å bruke ressursane rett og mest mogleg målretta. Det er ikkje tvil om at partia på Stortinget i stor grad er einige om hovudlinene også i justispolitikken, men det kjem til å dukke opp stridstema som går på verdisyn og prioriteringar. Av dei politiske skiljelinene som nok kjem til å gjere seg mest synlege i året og i åra som kjem, er dei som går på strukturspørsmål – enkelt sagt: kor mange politidistrikt, lensmannskontor, naudsentralar, tingrettar, jordskifterettar og fengsel vi skal ha, og kor dei som blir att, skal liggje. Dette er spørsmål som vi i Senterpartiet er opptekne av, ikkje fordi struktur i seg sjølv er så interessant, men fordi konsekvensane av store strukturendringar kan bli det motsette av det ein ønskjer å oppnå. Når vi no går inn i arbeidet med ei reform i politiet, vil Senterpartiet gå aktivt inn for endringar som vil forbetre politietaten, også endringar i organisering, men ikkje massive grenseendringar som ser spenstige ut på kartet, men som ikkje passar til terrenget. Eg begynte med å seie at vi folkevalde skal gjere gode val på vegner av innbyggjarane. Å behalde eit sterkt nærpoliti samtidig som vi legg til rette for spissa fagmiljø, er eitt av dei gode vala vi kan ta.