Anders B. Werp (Høyre), 2016-05-24:
Jeg har heller ikke sjekket protokollene fra Stortingets historie, men jeg tror foregående taler har helt rett i sin historiebeskrivelse av dette grunnlovsforslagets bakgrunn og varierende støtte opp gjennom tiden. Odelsloven er en av våre aller eldste lover, og den har uten tvil vært viktig, både historisk og kulturelt. Loven har sikret og regulert generasjonsskiftene i landbruket på en forutsigbar måte i hundrevis av år, og den har sikret bondestanden mot dansk adel under dansketiden og mot myndighetsmisbruk generelt. Derfor fikk odelsretten et særskilt vern i Grunnloven av 1814. Jeg synes saksordføreren ga en veldig god beskrivelse av historien, men en historiebeskrivelse er å se bakover, og som lovgiver skal vi se framover. Man skal ikke besøke veldig mange gårdbrukere for å se hva som kanskje er det vanskeligste spørsmålet de får. Før var det naturligvis spørsmålet rundt generasjonsskiftet: Når har du tenkt å overdra gården? Det er ikke spørsmålet i dag – spørsmålet er heller: Vet du hvem som vil overta gården? Det er det vanskeligste spørsmålet. Og det kan man stille i Hallingdal, i Gudbrandsdalen, i Numedal, i Setesdal og på flatbygdene; overalt hvor det er landbruk, er det altfor mange gårdbrukere i dag som ikke kan svare på hvem av deres barn som ønsker å overta. Det er en utfordring. Det er realiteten. Det er også et bakteppe som er viktig for denne diskusjonen. Landbruket har vist at det består av landets mest arbeidsføre menn og kvinner. Det viser produktivitetsutviklingen, som flere har vært inne på. Det er det ingen tvil om. Dette er folk som er genuint opptatt av den næringen de er en del av, og som leverer resultater – for seg selv, naturligvis, men også for samfunnet i kraft av produksjon av mat med høy kvalitet. Så er det også slik at denne produktivitetsveksten skyldes at det er investert store summer både av familien, av eieren selv og av samfunnet over statsbudsjettet i produksjoner som strekker seg langt utover det som er en enkelt eiers eiertid. Det strekker seg videre og får betydning også for neste generasjon eiere på den gården. Derfor er det viktig for eieren og for samfunnet å legge til rette for at den som skal overta gården, er den best motiverte og forhåpentligvis også best kvalifiserte – ikke knyttet til alder og fødselsrekkefølge, slik denne loven er grunnlovfestet til å gjøre. Landbruket står overfor nye og grunnleggende utfordringer i dag som odelsloven ikke klarer å ivareta. Det er ikke lenger nødvendig å beskytte næringen mot danske grever, og det er heller ikke behov for å regulere yrkesvalget for den eldste i søskenflokken på norske gårdsbruk. Jeg ble veldig inspirert av representanten Kolberg som snakket om norsk eierskap; jeg er veldig glad for det. Men vi trenger ikke å lese mer enn i dagens aviser for å se at det samme partiet, representanten Kolbergs parti, opprettholder det som er den største diskvalifikasjonen for norsk eierskap, med sin vedvarende kamp mot å endre og avvikle formuesskatten, som diskriminerer norsk lokalt eierskap og favoriserer utenlandsk eierskap. Det synes jeg blir en veldig pussig argumentasjon. Vi vet at det er mange unge jenter og gutter som både har interesse og motivasjon for og kompetanse til å starte i landbruket, men som kanskje er lenger ut i odelsrekkefølgen, eller ikke har odelsrett i det hele tatt. Deres vei inn i landbruket, selv om de søker på all verdens landbruksutdanning, er like lang, for det finnes altfor mange skranker mot å gi dem mulighet til å komme inn i en næring, fordi det ikke er eiendommer til salgs. Et vitalt landbruk som skal møte framtiden, må i større grad åpnes opp for dem som ikke er eldst i søskenflokken. Tiden er inne for en grundig gjennomgang av odelsloven for å legge forholdene bedre til rette for at interesserte ungdommer kan komme inn i næringen. Jeg mener det første naturlige skritt vil være å fjerne grunnlovsvernet. Så lenge odelsretten er fullstendig fastlåst på denne måten, er det i praksis ikke mulig å foreta endringer eller tilpasninger som landbruket har behov for i dag. Grunnlovsvernet stanser enhver bred vurdering av loven. Det er også interessant at Statens landbruksforvaltning har uttalt at «det ikke eksisterer noen argumenter for å beholde odelsretten som er så tungtveiende at det er formålstjenlig å videreføre rettsinstituttet. SLF anbefaler derfor at odelsretten avskaffes». Det skriver de – og Statens landbruksforvaltning er nasjonal fagmyndighet for odelsloven. Jeg synes det er påfallende at det er så få som vektlegger nåværende eier – nåværende eier – i diskusjonen om odelsloven. Er det ikke mer naturlig at selger av en landbrukseiendom skal ha større innflytelse over hvem som overtar gården, enn at eldste gutt eller jente i barneflokken har en grunnlovfestet rettighet til det samme? Vi må stole mer på nåværende eier, for han eller hun har nesten uten unntak en meget sterk egeninteresse av å overdra gården videre til den best egnede. Denne interessen for gårdens videre utvikling er også viktig for landbrukets totale utvikling. En gjennomgang av loven ut fra om den fremmer eller hemmer en ønsket utvikling i næringen, behøver slett ikke ende med en konklusjon om at odelsretten skal avvikles som sådan. Men så lenge odelsretten er grunnlovfestet, blir en slik gjennomgang nesten bortkastet, fordi grunnlovsvernet i svært liten grad gir handlingsrom for endringer i den eksisterende loven.