Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-01:
Jeg vil begynne denne saken med å slå fast at det er et flertall i komiteen og et flertall i Stortinget som står bak de merknadene som reiser betenkeligheter, og som framfører kritikk i denne saken. Det er merknader og kritikk som er rettet mot Nærings- og fiskeridepartementet, og det er merknader og kritikk som er rettet mot Telenor og dets styreleder og konsernsjef. Innstillinga inneholder ikke forslag til vedtak, men jeg legger til grunn at både statsråd Monica Mæland, departementet og Telenor ved dets ledelse forstår og aksepterer en flertallskritikk her i Stortinget. At statsråden gjør det, er i henhold til konstitusjonell praksis og å betrakte som en selvfølge. Det er statsråden som står ansvarlig overfor Stortinget. Det er hun og hennes departement som har det løpende ansvaret for å følge opp statens eieransvar overfor Telenor. Men jeg mener Telenor og dets ledelse også direkte må ta inn over seg og rette seg etter den flertallskritikken som framkommer i innstillinga. Den oppfatningen bygger på den mening at Telenor er et selskap hvor staten er majoritetseier, og med en historie som et nasjonalt selskap med ansvar for betydelige deler av vår telekommunikasjon, altså ikke et hvilket som helst selskap. Ledelsen i Telenor, både styreleder og konsernsjef, er på dette grunnlaget å oppfatte som tillitsvalgte med et ansvar for å være lydhøre overfor Stortinget. Innstillinga er som sagt en flertallsinnstilling. Høyre og Fremskrittspartiet har egne merknader som gjennomgående har andre standpunkter, særlig under henvisning til den pågående politietterforskningen. Jeg viser også til disse merknadene og forutsetter at mindretallet redegjør for sine merknader og sine meninger. Det er ingen uenighet, heller ikke i komiteen, om korrupsjonens ødeleggende virkninger. Korrupsjon er rett og slett en trussel mot rettsstaten, i strid med menneskerettighetene, et hinder for sosial rettferdighet, og det undergraver demokrati. Korrupsjon opprettholder fattigdom og hindrer velstandsutvikling. Derfor er korrupsjon straffbart i henhold til både norsk og internasjonal lovgivning. Det er et faktum at korrupsjon finnes, også i vårt eget samfunn, så derfor må vi være på vakt og aldri la oss vikle inn i en forestilling om at dette angår alle andre, men ikke oss. Korrupsjon antar så mange former. Det er ikke lenger penger i konvolutter – selv om det sikkert også forekommer – men det er smarte opprettelser av fiktive selskaper med underlige navn og eiere i land som lever av å skjule dem og deres verdier. Det er dette den saken vi i dag behandler, egentlig dreier seg om – hvilke virkemidler som kan tas i bruk i kampen om å vinne markedsandeler i et land hvor det ifølge noen ikke er mulig å kjøpe en kopp kaffe uten å ha medvirket til svart økonomi og korrupsjon. Så langt vi har evnet å få opplyst saken, har vi fått gjentagende svar om at Telenor ikke er å klandre, at kjennskapen til det VimpelCom nå etterforskes for av myndighetene i flere land, er langt utenfor hva vi kan forvente at Telenor skulle kjenne til. Vi kjenner til at Telenors eierskap i VimpelCom har en lang og også vanskelig forhistorie som har resultert i at Telenor ikke har majoriteten av aksjene, og dermed det som kalles for kontrollen over VimpelCom. Jeg understreker, så også statsråden hører det tydelig: Vi forstår og aksepterer også at det da er noe mer komplisert å ha kontroll på alt hva selskapet gjør. Men det vi ikke skjønner, er at Telenor bruker krefter på å overbevise oss og offentligheten om at ingenting galt har skjedd. Det forstår vi ikke – eller kanskje mer presist: at Telenors representanter har ikke visst noe, sett noe eller gjort noe, hvis noe galt i det hele tatt har skjedd. Riktignok skriver statsråd Mæland i brev til komiteen at hun ikke kan utelukke at korrupsjon har funnet sted. Og Telenors styreleder sier i offentligheten: Jeg sier ikke at det ikke har vært korrupsjon, men at vi gjør så godt vi kan for å finne det ut. Det er rett og slett vanskelig for oss utenfor å forstå at ingenting konkret galt har skjedd, med en administrerende direktør i VimpelCom fra Norge og Telenor og med tre styremedlemmer fra Telenor, med daværende konsernsjef Baksaas som en av dem. Er det da mulig ikke å vite noe? Er det da mulig ikke å forstå noe? Jeg og flertallet er selvfølgelig oppmerksom på og har respekt for at saken internasjonalt er under politietterforskning. Telenor har status som vitne. Først når etterforskningen er ferdig, sitter vi med svaret. Kontrollkomiteen dømmer ikke, men kontrollkomiteen insisterer likevel på demokratiske institusjoners selvstendige krav på og rett til å få vite hvordan lover og overordnede prinsipper har blitt fulgt opp i praksis. Vi insisterer på det. For å unngå å bli viklet inn i korrupsjonsskandaler kunne alle norske selskaper holde seg unna land hvor korrupsjon er utbredt. Vi ønsker ikke det. Vi sier ikke det. Det er en bred politisk enighet om at det generelt er positivt at norske selskaper engasjerer seg internasjonalt, også i land der selskapene vil møte etiske utfordringer. Likevel er det sånn at selskaper som opptrer i land som er preget av korrupsjon, må være seg særlig bevisst hva deres opptreden faktisk bidrar til. Og gjelder det selskaper som staten er eier eller deleier i, må staten ha klare forventninger til hvordan selskapene arbeider, at de – som Transparency International formulerer det – er en del av løsningen på problemet og ikke en del av problemet. For å si det én gang til: Vi spør oss om Telenor har vært nok oppmerksom på korrupsjon som har foregått i forbindelse med VimpelComs ervervelse av telelisenser i Usbekistan. Det handler om VimpelCom. Telenor som sådan er ikke under etterforskning, men likevel hviler det en stor bør på Telenors skuldre, i den forstand at også de selvfølgelig må stå til ansvar for VimpelComs disposisjoner, dermed også anklagene om korrupsjon. Sett med mine øyne er det ikke spørsmålet om juridisk ansvar som er det sentrale, det er det moralske. Så til dette: Ingen – og jeg sier ingen, for det er ingen – benekter at anslagsvis 700 mill. kr er betalt til en bankkonto på Gibraltar som eies av et enkeltmanns- eller enkeltkvinneforetak, Takilant, et selskap hvis ansvar var å skrive til myndighetene i Usbekistan og anbefale at lisensen ble tildelt VimpelCom. Telenor har visst det. Departementet har visst det. Allikevel er det så vanskelig å kalle det ved sitt rette navn. Det forstår ikke jeg. En korrupsjonsanklage mot et av landets viktigste selskaper er svært alvorlig og vil få konsekvenser for dette selskapets omdømme så vel som for Norges renommé som et land hvor det er en faktisk nulltoleranse for korrupsjon. Komiteen har så langt det har vært mulig, forsøkt å komme til bunns i saken gjennom flere brev til statsråden og i åpen kontrollhøring. For et flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen har det avgjørende vært hvorvidt departementet har fulgt opp Stortingets strenge linje i forhold til korrupsjon i sin eierdialog med Telenor og sørget for at Telenor har tatt de nødvendige skritt for å forhindre eventuell korrupsjon som deleier i VimpelCom. For å si det like gjerne først som sist: På tross av anstrengelser for å komme til bunns i saken, står fortsatt spørsmålet om det har forekommet korrupsjon, ubesvart. Verken statsråden eller Telenors ledelse kan gi svar på om det har foregått korrupsjon i VimpelCom, til tross for beviset om de 700 mill. kr. Det er heller ikke i tilstrekkelig grad godtgjort at tiltak er iverksatt for å hindre korrupsjon av de ansvarlige eierne i VimpelCom, og etter min mening har departementet ikke vist tilstrekkelig vilje til å avdekke det som har skjedd. Slik saken har blitt forsøkt framstilt for oss, har det faktum at Telenor ikke er majoritetseier gjort at de dermed heller ikke er i en posisjon hvor de kan styre VimpelCom slik de ønsker. Vi kjøper ikke dette. Vi har forståelse for at et selskap i en slik posisjon er mer avhengig av andre eieres forhold til antikorrupsjonstiltak, men det er ingen tvil om at styremedlemmers ansvar er det samme enten man har kontroll i selskapet eller man ikke har kontroll i selskapet. Det enkelte styremedlems ansvar er i henhold til all lovgivning det samme. Jeg vil igjen trekke fram hva generalsekretæren i Transparency International, Guro Slettemark, sa under høringen: «Hvis antikorrupsjonsprogrammet til den deleide enheten har mangelfullt innhold, eller er mangelfullt implementert, så bør eierselskapet kreve korrigerende tiltak gjennom det deleide selskapets styrende organer. Hvis påvirkning ikke nytter, og hvis avvikene er uakseptable, bør eierselskapet trekke seg ut av den deleide enheten.» Det mener vi også. Telenors styre har hele tida stått fritt til å vurdere å trekke seg ut av VimpelCom. På spørsmål om det hadde vært vurdert å trekke seg ut av VimpelCom, svarte styreleder Aaser i høringa at det ikke var aktuelt «av hensyn til aksjonærene i Telenor» – «av hensyn til aksjonærene i Telenor». Det er et sitat. Da må vi vel strengt tatt kunne slå fast at det kanskje er noe med vektinga mellom nulltoleranse for korrupsjon og hensynet til aksjonærene som ikke er i balanse. En grundig sjekk av tvilsomme transaksjoner er ikke gjort, og, slik det ser ut, faktisk heller ikke vurdert. Styremedlemmene stolte på en såkalt FCPA-rapport uten, ifølge Baksaas selv, å gå grundigere inn i hva som sto der, ja uten engang å lese den. Heller ikke det faktum at utbetalingene gikk til et enkeltmannsforetak på Gibraltar, så ut til å vekke noen som helst mistanke hos styret i VimpelCom – nei. Ifølge Telenors styreleder og konsernsjef var dette heller ikke naturlig – merk dere det her i stortingssalen, han sier «heller ikke naturlig» – all den tid transaksjonene er tillagt administrasjonen og utbetalingene er, notabene, så små, 700 mill. kr, at styrets medlemmer ikke kunne fatte noen form for mistanke. Det er spesielt å si, må jeg si, for en styreleder og administrerende direktør i et norsk selskap hvor staten er majoritetseier. Det er en spesiell uttalelse. Både styreleder Aaser og konsernsjef Baksaas la vekt på i kontrollhøringa at det var administrasjonen i VimpelCom som hadde ansvaret. Aaser underbygde dette ved å si at saken i sum skaper så mye uro at han i et brev til styreleder i VimpelCom hadde stilt spørsmål om styrets tillit til administrasjonen, altså tillit da bl.a. til den norske administrerende direktøren i selskapet. Om han har fått svar på det brevet, det vet jeg ikke. Det er iallfall ikke meddelt Stortinget – det kunne jo vært interessant å få vite hva styrelederen i VimpelCom hadde svart på et slikt brev. Den kunnskapen har vi ikke, kanskje statsråden har det. Baksaas på sin side etterlot inntrykk av å forstå bekymringa for transaksjonene og spesielt forbindelsen med Takilant og presidentdatteren i Usbekistan, men også han – altså Baksaas – holdt fast ved at det var administrasjonen i VimpelCom som hadde ansvaret, ikke styret. Departementet har i brev til komiteen bekreftet at Telenors mulighet til å blokkere beslutningen om å gå inn i Usbekistan og dermed de transaksjoner denne saken handler om, er vedtektsfestet i VimpelCom. Da sier jeg det er foruroligende at verken styreleder eller konsernsjef informerte kontrollkomiteen om denne blokkeringsmuligheten. Hele framstillinga av Telenor som en minoritetseier uten makt og mulighet til å kontrollere, og en framstilling av administrasjonen som eneste ansvarlige part for tvilsomme transaksjoner, mister dermed sin tyngde og sin autoritet. Denne saken startet takket være – igjen – medienes utrettelige arbeid. Gjennom Klassekampen og Dagens Næringsliv har offentligheten fått innsyn i hvordan VimpelCom har operert i Usbekistan, og det har vi fått vite i to omganger, første gang i 2012, da Trond Giske var næringsminister og innkalte Telenor. Også Mæland som næringsminister ba i 2014 om skriftlig redegjørelse fra Telenor og har hatt flere møter med selskapet. I sin redegjørelse til komiteen skriver hun bl.a. at hennes vurdering er at Telenors styre tar arbeidet mot korrupsjon på alvor, og generelt arbeider aktivt med de aktuelle problemstillingene. Videre framholder hun at de tiltak styret i Telenor så langt har foretatt, ikke innebærer noen garanti for at kritikkverdige eller ulovlige handlinger ikke har funnet sted. Nettopp, nettopp. Akkurat det. Inntrykket vi sitter igjen med, er at statsråden i første omgang fullt ut sluttet opp om Telenors vurdering da saken ble offentlig gjennom media. Telenors vurdering av sin rolle så vel som Telenors oppfatning av at de var underlagt taushetsplikt både overfor offentligheten og Stortinget, sluttet statsråden seg til. For å ta det med taushetsplikt først: Det er uheldig at statsråden ikke ser verdien i at Stortinget som demokratisk institusjon engasjerer seg i en så alvorlig sak. Det er komiteens legitime oppgave å gå inn i forvaltningen av den statlige minoritetsinteressen i Telenor og derfor av stor interesse hvordan Telenors antikorrupsjonsprinsipper blir gjort gjeldende i et internasjonalt marked. Særlig viktig er det med tanke på at regjeringas egen eierskapsmelding har lagt vekt på samfunnsansvar og utdypet dette på følgende fire områder: menneskerettigheter, korrupsjon, klima og miljø og arbeidstakerrettigheter. Men det store spørsmålet er hvor aktivt departementet har vært i denne saken. Et flertall er klart kritisk til Telenors manglende vilje til å undersøke og avskjære situasjoner som er kritikkverdige, og, som statsråd Mæland sa i høringa, er det «veldig gode grunner til at dette etterforskes». Det mener vi også. Da er det rett og slett ikke til å forstå at departementet ikke har skaffet seg innsikt i og lagt et tilbørlig press – ikke utilbørlig, men et tilbørlig press – på at man følger de retningslinjer og forventninger som en eier har. Inntrykket vi sitter igjen med, er at departementet ikke prioriterte det departementet selv sier at de legger vekt på, arbeidet mot korrupsjon. Departementet kunne vært langt mer aktive og pågående i sin dialog med Telenor. Departementet kunne bl.a. stilt spørsmål om muligheten til å blokkere hadde blitt vurdert i forbindelse med inntreden i Usbekistan, hvorvidt Telenors styremedlemmer hadde vurdert transaksjonene ut fra deres forpliktelser til å arbeide mot korrupsjon, og, ikke minst, om Telenors styre på noe tidspunkt hadde vurdert at risikoen for å medvirke til korrupsjon var så stor at de måtte vurdere å selge seg ut av VimpelCom. Næringsministeren gjorde det motsatte valget av hva som kreves for å hindre korrupsjon. Hun valgte å være unnvikende framfor å være opplysende. Hun valgte å beskytte et selskap framfor å beskytte vårt renommé som et land som har nulltoleranse for den menneskeskapte katastrofen korrupsjon faktisk er. Og sist, men ikke minst: Når et flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen er av den oppfatning som jeg her har redegjort for, så velger næringsministeren å karakterisere et flertall i Stortinget i mediene som useriøse, i Dagens Næringsliv. Telenors styreleder på sin side sier at vår innstilling er meninger som er uttrykk for synsing. De går ikke inn i argumentasjonen, men de gir Stortingets flertall karakteristikker. Det er sterkt. Det er sterkt, særlig på den bakgrunn, etter dette, at det er ingen – og igjen uttrykker jeg: ingen – som klarer å tilbakevise våre argumenter og meninger. Realitetene forsøkes dekket over med en oppkonstruert juridisk argumentasjon. Det karakteriserer jeg som sterkt foruroligende, men det føyer seg inn i rekken av eksempler på hvordan internasjonale selskaper ofte opererer, ofte for å hindre nasjonale myndigheter innsyn og kontroll. Det flertallsinnstillinga sier, er: Stortinget aksepterer det ikke. Departementet og statsråden er gjennom merknadene påført en kritikk. Den framtidige praksis og tilnærming må bli i tråd med stortingsflertallets vilje.