Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-06-15:
De siste par årene har rådgivere i konsulentbransjen sittet og ventet på oppdrag for Jernbaneverket, og det kommer visst veldig få, for Jernbaneverket har vært opptatt med omorganisering. Nå foreslår regjeringen mer omorganisering – og det er altså en regjering som ønsker mindre byråkrati. Den norske jernbanen har vært sultefôret i mange tiår. Jernbanenettet har store etterslep på vedlikehold. Jernbanepolitikken har helt åpenbart manglet visjoner, og transportpolitikken har manglet helhet og prioriteringer. Derfor skal regjeringen selvfølgelig ha ros for økte jernbanebevilgninger og innsats for å redusere etterslepet og for interesse for en bedre organisering av jernbanen. Men i motsetning til Miljøpartiet De Grønnes alternative statsbudsjett er regjeringen fortsatt ikke i nærheten av å oppfylle det Jernbaneverket selv mener er behovet. Fortsatt går regjeringens største satsing til mer motorvei. Det bygges motorvei langs jernbanen mellom Oslo og Trondheim, og på Trønderbanen planlegges det både dobbeltspor og elektrifisering, men det prosjekteres bare for det ene. Sånt er ikke effektivt; det er bare dyrt. Regjeringen er av den oppfatning at jernbanereformen vil gi mer bane for pengene. Vi mener at internasjonal erfaring tilsier det motsatte. Det vil ikke først og fremst stimulere til flere og raskere tog, bedre infrastruktur og elektrifisering av de gjenværende 1 700 kilometerne med dieseldrevet jernbane, og det vil ikke gi flere godsspor å omorganisere jernbanesystemet på den måten regjeringen foreslår. Faren er mye større for at mer penger vil gå til forvaltning, administrasjon og advokater og økonomer. Det er fornuftig å samle ansvaret for koordinering, styring og utvikling av jernbanesektoren i en organisasjon, og det er fornuftig å involvere fylkeskommunene og kommunene mer i utviklingen av jernbanen, men det krever ingen ny, tung reform – det kan gjøres i dagens system. Vi trenger heller ikke noen ny reform for å bygge dobbeltspor til Tønsberg, Hamar og Fredrikstad innen 2024 eller for å få raskere tog mellom Oslo og Bergen. Det jernbanen trenger i Norge, er prioritet, forutsigbarhet og penger, og da kan dagens organisasjon gjøre jobben. Under regjeringens lansering av jernbanereformen ble det hevdet at det vil gi flere tog og gi flere reisende med anbudsutsetting, men det er ikke plass til flere persontog i det norske nettet i dag. Mellom Asker og Lillestrøm går det tog hvert tiende minutt. Konkurranse om å kjøre tog på fulle spor gir ikke flere tog. Og et anbudsregime, med seks–åtte anbudspakker, krever ressurser i seg selv, som må trekkes fra noe annet. Og hva skjer hvis et privat togselskap går konkurs i en anbudsperiode, som vi har sett i Sverige og Danmark – må staten da stå klar med reservetog og personell? Miljøpartiet De Grønne mener at en tettere organisering av NSB og Jernbaneverket er et godt tiltak, men det viktigste er å bevare et kompetent fagmiljø, å se helheten i togtilbudet og å ha en helhetlig kundefront. Et så lite jernbaneland som Norge er neppe egnet til flere togselskap. Miljøpartiet De Grønne kommer derfor til å stemme for de tre forslagene fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet om å utrede en integrert modell for organisering av jernbanen, styrke og videreutvikle NSB og beholde Flytoget på fellesskapets hender. Dette gjør vi ikke fordi vi er ideologisk bundet til statlige løsninger. Vi gjør det fordi tung internasjonal erfaring – og norsk erfaring – tilsier at midler til jernbanen i Norge vil bli mer effektivt brukt, med mindre fare for unødig anbudsbyråkrati, om staten konsentrerer seg om sin del av jobben, som er å gi skikkelig finansiering og statlige mål for NSB og Jernbaneverket. For det er nettopp en ideologisk fundert oppdeling i flere togselskaper og enda flere aktører som ikke vil gi sannsynlighet for mer jernbane. Vi tror ikke det gir mer jernbane å plage jernbanen med mer oppsplitting og omorganisering. Jernbanen må bli ryggraden i fremtidens norske transportsystem. Det forutsetter at vi beslutter og planlegger at jernbanen skal bli nettopp det, at vi konsentrerer oss om at reisetiden mellom de store byene må ned, at kapasiteten økes, og at togene går når de skal. Da må vi prioritere å satse – og ikke spre ressursene i oppsplitting og anbudsbyråkrati.