Trine Skei Grande (Venstre), 2010-01-12:
Jeg vil begynne med å presentere dette prosjektet og si litt om historien bak det som har skjedd. For ti år siden var Ullern videregående skole i Oslo truet med nedleggelse fordi det ikke var noen som søkte om å få gå på den. Frafallet var enormt, og man syntes det var underlig at en slik skole skulle komme så skjevt ut. I dag fullfører 90 pst. på Ullern videregående skole, og på flere av testene blir den rangert som den fjerde beste skolen i landet. Det er mange ting som har ført til at Ullern har gått fra det den var for ti år siden, til det den er i dag, som f.eks. god ledelse og gode lærere. Det er mye som har påvirket dette. Men det er det som skjer nå, som jeg har lyst til å ta opp i denne interpellasjonen, nemlig et samarbeid mellom Oslo Cancer Cluster, Radiumhospitalet og Ullern videregående skole. Det er et byggeprosjekt på gang – man skal bygge disse tre sammen også fysisk – men samarbeidet mellom dem har pågått lenge. Tankegangen er at man kobler et forskningsmiljø med topp forskere innenfor medisinsk forskning sammen med et undervisningsmiljø på videregående skolenivå, der forskere kan være veiledere både for lærere og elever, og der elevene kan være med på utviklingen av de ulike forskningsprosjektene. I tillegg har vi her Radiumhospitalet, som jo er et topp sykehus på området, som også er med på å utvikle dette miljøet innenfor de to faggruppene realfag og helse- og sosialfag. Her får elever følge forskningsprosjekt, de får være med og bidra, og de får tilgang på det aller, aller beste og det ypperste innenfor området. Det har også ført til at en nå har fått en avtale med McKinley Technology High School i Washington, der både elever og lærere skal utveksle læreprosjekter og andre prosjekter, og de skal kobles opp mot Oslo Cancer Cluster og opp mot Radiumhospitalet, som også fører til at elevene får prøve å jobbe på engelsk, og at lærerne får utvikle seg både faglig og språkmessig. Det er også spennende fordi helse- og sosialfag er et område der vi har hatt svak rekruttering, og det har veldig ofte også vært knyttet svak status til yrket. Gjennom å lage slike prosjekter får man et skoleprosjekt med høy status, der man får det ypperste bidraget til elevene. Hva er det som er så veldig bra med dette prosjektet? Jeg tror for det første at det å gi status til forskningsformidling er en veldig viktig ideologisk del av dette, fordi i veldig mange land, og også i Norge, har det å formidle forskningen hatt mye lavere status enn det å utføre forskningen. Jeg hadde en venn som jeg husker var i Ungarn for 20 år tilbake, og som, da han gikk på gata i Budapest, møtte en av sine professorkollegaer, hvorpå denne professoren sa at han hadde det litt travelt, for han skulle til en barneskole og undervise i faget sitt. Så spurte min venn: Underviser du på barneskolenivå, du som er topp professor ved universitetet? Jo, i Ungarn var det slik at alle måtte undervise på alle nivåer én gang i året, og nå hadde han sin dag i barneskolen. Jeg vil ikke gå for en slik reform, men tankegangen har jeg veldig sans for. Det handler om at man skal bruke de aller beste til å undervise de aller yngste. Og det å gi status til formidling, det å gi status til at en skal bruke topp forskere ved våre universiteter og våre høyskoler til å formidle forskning også til de aller yngste, mener jeg er et prosjekt som i seg sjøl gir status. Det andre handler om frafallet. Vi har jo diskutert her i salen at vi må sette inn en rekke tiltak for å få bort frafallet. Det å være med på å lage slike prosjekter der næringslivet og det virkelige livet kommer nært inn på skolen, som man f.eks. kan oppleve ved å legge en helse- og sosialfaglinje nær et sykehus, gjør at folk fra første dag vet hva arbeidshverdagen deres blir, og at motivasjonen, som kanskje handler om at man har lyst til å ta vare på folk, lyst til å jobbe med folk, lyst til å ha den rollen, springer ut av noe annet enn det bare å forholde seg til skolebøker. Så tror jeg at vi etter Reform 94 har tatt bort noe som var verdifullt, sjøl om det er litt sjåvinistisk. Det handler om yrkesstolthet, at man kan være litt sjåvinistisk på vegne av eget fag. Da jeg var lærer på videregående i historie og samfunnsfag, fortalte jeg mine linjefagsstudenter at det å studere samfunnsvitenskapelige fag var det ypperste man kunne gjøre. Det var vi som kunne litt mer, det var vi som forstod litt mer enn alle andre. Vi bygde opp en liten, faglig sjåvinisme innenfor vårt klasserom, som handlet om at vi holdt på med noe som de andre ikke kunne. Jeg tror at det er en viktig del av det å bygge opp stolthet knyttet til fag og knyttet til yrke. Mye av det vi har mistet ved mange av reformene etter Reform 94, handler om at vi har laget så brede vifter at det nesten ikke går an for en lærer å være litt sjåvinistisk i klasserommet basert på eget fag. Derfor tror jeg det er viktig å se på om vi gjennom slike typer prosjekter kan knytte yrkesliv og skolehverdag så nær hverandre at yrkesstolthet, fagstolthet og litt sjåvinisme i forbindelse med det faget vi jobber med, kan være med på å utvikle og rekruttere til de fagene det er snakk om. Det fjerde er å henge med i den faglige utviklingen. Vi som reiser rundt til bedrifter, opplever at mange er oppgitt over lærlinger som de får, som i og for seg har fått en god skolegang, men fagene utvikler seg så fort at lærerne ikke klarer å henge med i alle deler når de ikke får det faglige påfyllet. Det er klart at hvis man utvikler en skole i så nær sammenheng med næringslivet, vil det også være mer inspirerende og lettere for lærerne å henge med. Jeg tror at hvis man som rektor skal sette sammen et fagteam, må det være helt fantastisk å kunne gjøre det i en slik type samarbeid som det vi ser på Ullern. Man får gode lærere. I Oslo, som dette eksemplet er hentet fra, er det jo slik at alle skolene bare er en trikkebillett unna veldig viktige fagmiljøer og veldig store bedrifter. Hvorfor får man da ikke flere prosjekter som det på Ullern? Det skjer også mange ting rundt omkring i landet, ikke bare på Ullern. Jeg har vært på Oppdal videregående. Der har man fått ned frafallet dramatisk med et nært næringslivssamarbeid. På Byåsen skole i Trondheim har de et bilverksted i den ene enden av skolen og et sykehjem i den andre enden. Men jeg ser for meg at det kan være mange andre slike prosjekter. Hvorfor er det ingen medielinjer som er knyttet til et avishus eller et radiohus? Hvorfor er det ikke flere sykehjem som er knyttet til videregående utdanning innen helse- og sosialfag? Hvorfor er det ikke flere håndverksutdannelser i nærmere tilknytning til håndverksbedrifter? Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan skal vi stimulere til flere slike prosjekt? Hvordan skal vi stimulere til utviklingsmidler som gjør at skoler tør å tenke slik? Hvordan skal vi få forskningsmiljøer og andre fagmiljøer til å se status i det å formidle til de aller yngste, det å koble de aller beste forskerne våre til formidling til de elever som virkelig trenger motivasjon og å se at dette faget er spennende å jobbe innenfor – nemlig de som er i vår grunnskole og videregående skole?