Bernt Egil Torp (Arbeiderpartiet), 2002-03-21:
Det er blitt sagt her at navn er personlig, og det er jeg helt enig i. Jeg tror at navn er det som står sterkest når det gjelder vår egen identitet. Det er kanskje det vi alle sammen forbinder med det som er oss. Navn er også et symbol på tradisjon. Navnetradisjonen står sterkt i Norge, akkurat som i alle andre land, og derfor er det kanskje en litt følsom sak for mange. Personlig tror ikke jeg at en endring eller en oppmyking av navneloven vil føre til at folk vil løpe mann av huse for å bytte navn, nettopp på grunn av det jeg sa først. Navnet er en så stor del av vår identitet at jeg tror de aller fleste faktisk velger å beholde sitt navn slik det er i dag. Allikevel mener vi i Arbeiderpartiet at det i større grad enn det er i dag skal være mulig å bytte navn. Vi har sett eksempler i det senere på at folk i større grad enn tidligere ønsker navneendring, og det er på tide med en oppmyking. Navnetradisjonene varierer fra samfunn til samfunn, gjerne avhengig av religion, slektskapsforhold og hvor utviklet det moderne samfunn er. Samboerskap er blitt en mer vanlig samlivsform, og etter hvert også en mer stabil samlivsform. I Norge har vi et institusjonalisert navnebytte kun ved ekteskap. Men det er ei heller det vanligste, i og med at flere og flere velger å beholde sitt opprinnelige slektsnavn ved giftemål. Så jeg er svært glad for at det åpnes for at samboere kan få adgang til å ta hverandres etternavn og velge navn for seg selv og sine barn. En adgang for samboere til å velge navn på linje med ektefeller vil derfor indirekte kunne likestille barn født utenfor ekteskap med barn født i ekteskap. Forslaget gir dessuten folk adgang til å danne doble etternavn i form av to enkle etternavn satt sammen med bindestrek. Jeg merker meg at et flertall av høringsinstansene støtter dette forslaget. På den måten kan begge foreldrenes etternavn videreføres, og familier kan danne et felles etternavn uten at etternavnet til den ene ektefellen, samboeren eller den registrerte partner må vike. Samfunnet endres raskere enn tidligere, og impulsene fra utenverdenen er sterkere enn før. Vi kan ikke gjennom lovgivning dekke eller forutse endringsbehovet, men lovgivningen kan forsøke å legge til rette for et mangfold og fleksibilitet. Det mener jeg at lovforslaget i dag gjør, i hvert fall i større grad. Det er avgjørende at reglene i navneloven i så stor grad som mulig er de samme for alle personer bosatt i Norge, uavhengig av kultur, bakgrunn, religion osv. Dette mener jeg hindrer forskjellsbehandling, og det er viktig for integreringen at innvandrere kan videreføre sine navnetradisjoner. Forslaget tar langt større hensyn til utenlandske navneskikker enn dagens lov, bl.a. bortfaller regelen om at det ikke bør gis tillatelse til nye navn med utenlandsk klang eller skrivemåte. Så litt til forrige taler. Ordningen med navnebeskyttelse – beskyttelse av etternavn – opprettholdes. Flertallet i komiteen mener imidlertid at grensen for beskyttelse bør reduseres fra 500 til 200, bl.a. på bakgrunn av at rettsbeskyttelsen kompliserer navnelovgivningen, og at færre har et behov for slik beskyttelse. Det er Arbeiderpartiet uenig i. Over halvparten av befolkningen har i dag rettsbeskyttede etternavn, og vi er enig i det prinsipielle utgangspunkt at det skal sterke grunner til å hindre folk i å ta det navn de ønsker. Samtidig er litt av poenget med antall rettsbeskyttede navn at man sikres at navnet ikke kan tas uten slektstilknytning eller samtykke fra alle som bærer navnet, og som jeg var inne på innledningsvis: Når navnet er en så sterk del av vår identitet, er det også noe vi ønsker å beskytte, vi ønsker ikke at andre bare skal kunne ta vårt eget navn i bruk. Og det er viktig for mange, gitt at navn ofte har stedbundne tradisjoner, det sier en del om vårt eget slektskap, osv. På bakgrunn av at det finnes et utall ubrukte etternavn som nettopp gir gode valgmuligheter, ser ikke vi behovet for en reduksjon. Selv om rettsbeskyttelsen gir prinsipielt vern for en del etternavn, handler ikke dette om en rett forbeholdt de få. Over halvparten, som sagt, av befolkningen bærer rettsbeskyttede etternavn. Det er altså et stort antall mennesker som vil få redusert beskyttelse navnemessig. I Danmark ser vi at dette er annerledes. Der kan i prinsippet alle etternavn bli rettsbeskyttet. Dagens lovforslag innebærer også en endring fra tre til to hovedorganer som skal behandle navnesaker. Det bør være samme organ som har all førsteinstansbehandling av navneendringer, og å legge denne behandlingen til folkeregistrene, med fylkesmenn som klageinstans, vil gi en mer rasjonell ordning enn det departementet legger opp til. En regional instans er den mest nærliggende klageinstansen for avgjørelsen tatt av folkeregisteret.