Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2005-05-24:
Det er en historisk begivenhet når Odelstinget i dag behandler finnmarksloven. Aldri før har vi foretatt, og vil antakelig aldri mer kunne foreta, en så omfattende disposisjon over så store landarealer. Aldri har vi kunnet overføre så mye makt til det regionale nivået. Aldri før har vi gjennom en lovsak kunnet rette opp urett i et slikt omfang. Et slikt arbeid krever politisk mot og kompromissvilje. Det gir også politikk en mening. Det er grunn til å rette takk til saksordføreren for imøtekommenhet og smidighet. Samtidig vet jeg at uten mitt eget partis lokale håndtering av saken, både ved våre politikere i Finnmark Arbeiderparti, ved vår fylkesordfører, Helga Pedersen, og ved vår sametingsgruppe med Egil Olli i spissen, ville vi vanskelig kunnet skapt en så god politikk som dette egentlig er. De fortjener alle stor takk. Finnmarksloven er et viktig steg i prosessen med å anerkjenne samenes og finnmarkingenes rettigheter til land og vann. Loven stadfester samenes eksisterende rettigheter og erklærer at den ikke gjør inngrep i kollektive og individuelle rettigheter som samer og andre har opparbeidet ved hevd og alders tids bruk. Vi beveger oss fra tesen om tålt bruk til å akseptere rettigheter. For Arbeiderpartiet var det maktpåliggende med et slikt utgangspunkt, et grunnleggende oppgjør med en del av norsk historie som Norge har liten grunn til å være stolt av. Samene har lidd urett gjennom lang tid. Diskrimineringen har hatt mange ulike ansikter. Fram til første del av 1800-tallet var ikke læren om statens uinnskrenkede eiendomsrett i Finnmark særlig grunnfestet. Fogden i Øst-Finnmark skrev i 1825 at det «existerer ingen Staten tilhørende Almindinger i Øst-Finnm.». I 1848 kom det til uttrykk fra det offentlige Norge at nomadisme ikke gir eiendomsrett, og at samene var å betrakte som omflakkende nomader. Det er grunn til å sette et stort spørsmålstegn ved at Finnmark har vært bebodd av et nomadefolk, uten faste boliger. Reindrift kan vanskelig beskrives som omflakking. Den eldste kjente samiske måten å leve på, veiding, og ulike former for fiske forutsatte også en meget nær kjennskap til naturen i avgrensede områder. Samisk husdyrhold i Finnmark er jo kjent fra tilbake til 1300-tallet. I andre halvdel av 1800-tallet la staten betydelige hindringer i veien for de stedlige beboernes rettigheter. Det finnes eksempler på at norske – og bare disse – fikk erverve jord. Et av de mest alvorlige overgrepene skjedde i 1902. Da ble det bestemt at for å kunne eie jord i Finnmark måtte en kunne norsk, jf. jordsalgsloven av 1902 og reglementet til denne. Man måtte tilhøre «skikket Befolkning, som kan tale, læse og skrive det norske Sprog og benytte dette til dagligt Brug». En slik lovgivning stod paradoksalt nok ved lag fram til 1965. Samenes syn på denne bestemmelsen kommer tydelig fram i den samiske og sosialdemokratiske stortingskandidaten Isak Sabas program foran stortingsvalget i 1906. Han formulerte: «Vil ikke gresset vokse like bra på enga, om man taler norsk eller samisk? Holder det ikke med at samene må kjøpe den jord som fra gammelt av har vært deres egen?» Dette skjer i en tid da nordmennene i avhandlinger framstilles som de «dannede» med overlegen samfunnsorganisasjon, i motsetning til samenes tilfeldige omflakking og ville, rå og usle levesett – et laverestående folkeferd, ble det beskrevet som, både i åndelig og i legemlig henseende. Samtidig ble muligheten for utøvelse av eget språk vanskeliggjort. Språkinstruksen fra Stiftsdireksjonen i Tromsø i 1880 og skoleloven i 1889 slo fast at skolens undervisning skulle foregå på norsk, med få muligheter til samisk læring. På noen internat var det forbud mot å snakke samisk også i fritiden, kjenner vi til. Dette foregikk helt fram til 1970-tallet. 100 år etter – det er her vi er i dag – har vi muligheten til å bringe rettferdigheten tilbake. Det er grunn til å ta avstand fra den fornorskingspolitikk som er ført. Arbeiderpartiet vil at Norge skal være et foregangsland i arbeidet med urfolks rettigheter. Her trengs mer enn høring og folkeavstemninger. Vi kan ikke snakke oss bort fra folkeretten, og vi vil ikke det. Folkerett er ikke først og fremst det man sier eller skriver, det er det man gjør. Dette kan og vil bli en vinn-vinn-situasjon for hele Finnmark. Nærhet til egne ressurser, lokal forvaltning og utvikling av samisk og norsk kultur er noe alle kan tjene på, økonomisk og kulturelt. Det er erfaringen også fra andre land, eksempelvis Canada, som har tatt urfolks rettigheter og krav på alvor. I justiskomiteens arbeid med finnmarksloven har Arbeiderpartiet tatt initiativ til at det ble utarbeidet en uavhengig folkerettslig vurdering. Denne har gitt uvurderlige innspill i det videre arbeidet. Vi foreslo videre at det skulle gjennomføres konsultasjoner med Sametinget og Finnmark fylkesting under behandlingen av finnmarksloven i justiskomiteen. Tanken bak dette var at statens konsultasjonsplikt overfor urfolk også strekker seg inn i nasjonalforsamlingen. Disse konsultasjonene, egentlig en konstitusjonell nyvinning, har drevet saken framover og ført til en større politisk enighet om bl.a. opprettelsen av en kommisjon og en domstol for å avklare eksisterende rettigheter som følger av alders tids bruk. Konsultasjonsprosessen har i tillegg gitt fylkestinget og Sametinget et eierskap til loven, noe som er viktig for den videre forvaltningen av grunnen i Finnmark. Arbeiderpartiet har fått gjennomslag for viktige prinsipper i loven. Arbeiderpartiets styremodell med vekslende flertall for Ytre og Indre Finnmark gjennomføres for vedtak om endret bruk av utmark. Dette sikrer at vedtak blir fattet, og at ingen gis nektingsrett. Jeg er sterkt uenig i replikanten Inga Marte Thorkildsens beskrivelse av denne styremodellen. Jeg tror modellen kan fungere godt der hvor det vil være bruk for den. Denne styremodellen er demokratisk og er i tillegg nødvendig ut fra folkeretten. Det vil også være en garanti for at flere vil akseptere Finnmarkseiendommen som felles styringsorgan for Finnmark, og man vil unngå at flere vil kreve å trekke ut sine rettigheter av Finnmarkseiendommen. Dette vil bidra til å holde mest mulig av eiendommen samlet. Det er dessuten viktig at identifiseringsarbeidet nå får en forankret ramme i kommisjon og domstol. Jeg er glad for at også SV vil identifisere rettigheter av alle typer og i merknad støtter opprettelsen av en kommisjon. Jeg beklager at de når det kommer til stykket, ikke gjør det i vedtak. Vi skulle gjerne kommet lenger i forhold til kystfolkets fiskerettigheter i havet. De sjøsamiske rettigheter er sterkt svekket og trenger et ekstraordinært vern. Her er et eksempel på at urfolkets rett kan utgjøre vinn-vinn for alle. Vi hadde håpet å få gjennomslag for minimumskvoter for båter under ti meter. Vedtaket om at Regjeringa snarest mulig skal foreta en utredning av samers og andres rett til fiske i havet utenfor Finnmark og fremme en sak om dette for Stortinget, er et arbeid som vi i Arbeiderpartiet skal følge nøye og være en aktiv pådriver i. Allmennhetens adgang til jakt og fiske i dag videreføres i finnmarksloven. Å sikre allmennhetens adgang til jakt og fiske er en viktig sak for Arbeiderpartiet. Vi har fått gjennomslag også for en utvidelse ved at allmennheten gis adgang til å plukke multer til egen husholdning. Arbeiderpartiet er derfor glad for at et stort flertall står bak loven. Dette er avgjørende for lovens legitimitet og effektivitet. Vi ser fram til å se resultatene av finnmarkingenes forvaltning av fylket. Den regionale forvaltningen som legges til grunn i finnmarksloven, vil også kunne være modell for utvikling av regional forvaltning i andre deler av landet. Nå er en lang prosess kommet til ende. Likevel er det nå mye skal starte. Den store oppgaven ligger nå foran Finnmarks befolkning: Hvordan skal vi utvikle land- og vannarealet til felles beste? Lovvedtaket i dag skulle gi det beste utgangspunkt.