Morten Andreas Meyer (Høyre), 2004-06-08:
Styrer, råd og utvalg, gjerne kalt kollegiale organer, er viktige elementer i statsforvaltningen vår. Bruken av slike organer har lange historiske tradisjoner, men det store antall permanente råd og utvalg i forvaltningen og interesserepresentasjonen i disse organene er av relativt ny dato. De kollegiale organene er en viktig ressurs innenfor forvaltningen, en ressurs Regjeringen ønsker å videreutvikle. De bidrar til å supplere og styrke kompetansen i forvaltningen, avlaste den for oppgaver og skape en bedre rollefordeling. Kollegiale organer er med på å garantere grundige og allsidige overveielser ved at de trekker inn folk utenfra med særlig faglig kunnskap eller praktisk erfaring. De bidrar også til å opprettholde samarbeid på tvers av fagskiller og yrkesgrenser. Samtidig er de nyttige for å få fram og avveie ulike gruppers syn og interesser. Kollegiale organer utgjør dermed et viktig demokratisk element i forvaltningen, også ved at de sikrer innsyn i det offentliges virksomhet. På den annen side kan partssammensatte organer bidra til å forsinke avgjørelsesprosessene og føre til kompromisspregede vedtak. Kollegiale organer er svært forskjelligartede virksomheter med et meget vidt spenn av oppgaver. De kan være styrer for statlig forretningsvirksomhet eller institusjoner, de kan ha utredningsoppgaver, eller de kan være klagenemnder. Kollegiale organer kan deles inn i følgende kategorier: domstolslignende organer organer med ansvar for regulering, bevilgning og fordeling organer med ansvar for interessefremming og informasjonsspredning fag- og ekspertråd, kontakt- og samarbeidsutvalg permanente råd og utvalg med utredningsoppgaver permanente kommisjoner med granskningsoppgaver Staten rekrutterer årlig medlemmer til et stort antall styrer, råd og utvalg. I 2002 var det i alt registrert ca. 5 500 medlemmer i nærmere 450 kollegiale organer. Omfanget og sammensetningen av styrer, råd og utvalg må ses i sammenheng med behovet for en effektiv og smidig statlig forvaltning. Det har gjennom mange år vært arbeidet med å redusere antallet kollegiale organer og gi dem en sammensetning og størrelse i samsvar med de behovene de skal dekke. Fra 2001 til 2002 ble antallet organer redusert med 18 pst., fra 533 i 2001 til 437 i 2002. Det er positivt, og det er med på å innfri Regjeringens ønske om å få ned antall styrer, råd og utvalg som et ledd i det moderniserings- og effektiviseringsarbeidet den har høyt oppe på sin dagsorden. Regjeringen la i 2002 fram St.meld. nr. 15 for 2002-2003 Statlege utval, styre og råd mv. 1. januar–31. desember 2001. Et av målene for inneværende fireårsperiode var å øke kvinneandelen. Andre mål var å bedre den geografiske spredningen og å gjøre alderssammensetningen i kollegiale organer mer lik aldersfordelingen i befolkningen. Selv om det i dag er en akseptabel andel kvinner i disse kollegiale organene, ca. 42 pst., er det dessverre bare drøyt en fjerdedel av dem som ledes av kvinner. Regjeringen ønsker derfor å øke kvinneandelen når det gjelder ledende posisjoner. Regjeringen har gitt klart uttrykk for at vi ønsker flere kvinner i styrene i næringslivet, og tilsvarende krav setter vi til de styrer, råd og utvalg departementene selv oppnevner. Når det gjelder geografisk spredning av medlemmene, er det slik at en stor andel av de kollegiale organene er lokalisert i Oslo/Akershus-området. Det bidrar til at det sentrale østlandsområdet blir overrepresentert i forhold til befolkningsandelen. Oslo og Akershus har 43 pst. av medlemmene, men bare 22 pst. av befolkningsmengden. Trøndelag og Nord-Norge, representantens egen region, har 18 pst. av medlemmene og 19 pst. av befolkningen. Sør- og Vestlandet er underrepresentert i kollegiale organer, med 18 pst. av medlemmene og 32 pst. av befolkningen. Østlandet for øvrig er også underrepresentert, med 27 pst. av befolkningen, men bare 13 pst. av medlemmene i de kollegiale organene. Jeg vil understreke at det kan reises spørsmål om hvilke kvalifikasjoner man faktisk skal ha for å være vestlending eller nordlending. Det er jo ikke slik at identitet og forståelse for egen landsdel og egen regions utfordringer stopper opp når man flytter på seg. Vi lever i en stadig mer åpen verden. Jeg advarer mot å tro at adresse alene skulle være en kvalifikasjon ikke bare for å være en god representant i de kollegiale organer vi snakker om, men også representant for den interessen, interessegruppen eller regionen man skal ivareta. Jeg vil anta at flere enn meg under et opphold i Oslo mestrer å ivareta engasjement, interesse, forståelse og kunnskap om den regionen man faktisk kommer fra. De kravene som bør stilles til medlemmer av de forskjellige styrer, råd og utvalg, vil variere alt etter hvilke oppgaver organene har. Sammensetningen av de kollegiale organene må gjenspeile behovet for faglig kompetanse og ekspertise, i tillegg til representativitet, når det er relevant. I mange tilfeller skal medlemmer i kollegiale organer først og fremst representere en organisasjon, institusjon eller gruppe, slik som i partssammensatte utvalg. Her vil det være naturlig å vektlegge bredest mulig representasjon. Men mange styrer, råd og utvalg bærer preg av å være rene ekspertorganer, hvor hensikten er å samle spisskompetansen innenfor bestemte fagfelt. Det betyr at det i mange tilfeller primært vil være behov for å rekruttere personer med en spesifikk faglig kompetanse. Dette gjelder f.eks. beregningsutvalg, ulykkeskommisjoner og forskningstekniske utvalg og også styrer for mange statlige selskaper. Det er også aktuelt å bruke folk fra andre land for å fylle disse postene, slik man i enkelte tilfeller har valgt i høyskolestyrer. I slike tilfeller bør en ikke sette et strengt krav om representativitet, fordi rekrutteringsgrunnlaget er så smalt. Regjeringen ønsker en god geografisk og aldersmessig spredning når det gjelder rekrutteringen til statlige styrer, råd og utvalg, og har fulgt opp dette ved utnevnelser. Ikke minst er det viktig å trekke veksler på den kompetansen som finnes innenfor bl.a. næringsliv og forskningsmiljøer landet rundt. Som et ledd i dette arbeidet tar Regjeringen i løpet av året sikte på å lage en veileder for oppnevning og bruk av styrer, råd og utvalg. Hensikten er bl.a. å få en mer balansert sammensetning og å tydeliggjøre Regjeringens målsettinger overfor de instanser som oppnevner. Når det gjelder det konkrete spørsmålet om jeg mener den sterke underrepresentasjonen av enkelte grupper skaper skjevhet i den nasjonale politikken, mener jeg at så ikke er tilfellet. Som nevnt er mange av de organene vi her snakker om, nedsatt for å gi forvaltningen og politiske organer gjennomtenkte, faglige råd, ofte på ganske spesialiserte områder. Skal de politiske organene som tar beslutningene, få gode beslutningsgrunnlag, er det viktig at en først og fremst søker etter de mest kompetente personene, uavhengig av andre faktorer. Men det er viktig å tilstrebe tilstrekkelig bredde, ikke minst faglig, i råd og utvalg, slik at ulike argumenter og hensyn kommer fram. Når beslutningsgrunnlaget holder høy kvalitet, legger en også det beste grunnlaget for de beslutningene som senere skal tas av politiske organer.