Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 1999-04-12:
Jeg skal forsøke å forholde meg til det prinsipielt viktige i denne saken, og avholde meg fra å kommentere de spekulasjoner som har vært om bekjentskaper og en rekke beslutninger og brevskrivning i tilknytning til det. Men jeg må tillate meg å si at jeg synes det er ubehagelig å bli oppringt av bestemte personer i et bestemt område, der det blir framsatt trusler om reaksjoner dersom man ikke gjør slik som enkelte ønsker. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har imidlertid gått inn i dette spørsmålet på et prinsipielt grunnlag, og det prinsipielle knytter seg særlig til to forhold, for det første bruk av statsrådens skjønn etter utlendingsloven § 8. Det er helt åpenbart at da Stortinget behandlet utlendingsloven, var Stortinget åpent for at det ikke er mulig, verken i loven eller i forskrifter til loven, å dekke alle forhold. Man gav derfor i lovens § 8 en åpning for at statsråden kunne utøve et skjønn dersom utlendingen var i en slik situasjon at utlendingen kom i spesielle eller særskilte vanskeligheter. Det var aldri lovgiverens intensjon at forvaltningen skulle få anledning til å bruke dette skjønnet til å ta hensyn til norske arbeidsgivere. Det var hensynet til utlendingen som var det avgjørende. Det er derfor – og det har komiteen skrevet inn i sin innstilling – en forutsetning også for en videre bruk av forvaltningens skjønn etter lovens § 8 annet ledd at «sterke menneskelige hensyn» skal relatere seg til utlendingens situasjon. Det ville bli helt galt dersom forvaltningen skulle åpne for en praksis der denne sikkerhetsventilen skulle brukes til gunst for norske arbeidsgivere som i sin situasjon ønsket arbeidstakere. Justisministeren skrev i brev til komiteen at justisministeren riktignok var i tvil. Slik som vi har forstått det, har tilrådingen fra forvaltningen vært at tvilen var slik at det ikke var hjemmel til å utøve skjønn på denne måten. Jeg har gått gjennom lovens forarbeid, jeg har gått gjennom Stortingets behandling av utlendingsloven – der jeg selv var en forholdsvis aktiv deltaker – og jeg har også søkt å gå gjennom Eli Fisknes" kommentarutgave til utlendingsloven. Jeg har ikke på noe punkt funnet hold i at forvaltningen og statsråden har anledning til å bruke lovens § 8 annet ledd på en slik måte som er gjort. Og vi har funnet grunn til meget sterkt å understreke at dette ikke må utvikle seg til å bli framtidig praksis. Så går jeg inn på det andre hovedpunktet. Det dreier seg om at hvis det politiske Norge ønsker å endre praksis for arbeids- og oppholdstillatelse i Norge, bør dette hjemles i en forskrift. På den måten vil forvaltningen og de som skal forholde seg til regelverket, få et skikkelig holdepunkt for å behandle søknad om arbeids- og oppholdstillatelse. Dette har vi søkt gjort klart i skriv mellom komiteen og justisministeren, og på mange måter kunne det egentlig ha endt med at justisministeren hadde tatt til etterretning komiteens holdning til hva som skal være hjemmelsgrunnlaget for forskriftene. Isteden utviklet det seg til å bli en slags prinsipiell diskusjon om Regjeringens hjemmel til å gi forskrift. Komiteen har ikke på noe punkt bestridt Regjeringens hjemmel til å gi forskrift under forutsetning av at det finnes et hjemmelsgrunnlag i loven eller i stortingsbehandling for å gi en slik forskrift. Det vi imidlertid sterkt bestrider, er at Regjeringen gjennom en forskriftsendring skal ha anledning til å etablere en ny politisk praksis uten at Stortinget har diskutert de politiske prinsipper rundt dette. Og det er jo det dette dreier seg om, fordi Stortinget gjennom en særskilt behandling av et Dokument nr. 8-forslag ganske kategorisk har slått fast at det ikke skal være anledning til å innvilge arbeids- og oppholdstillatelse for arbeid i hjemmet. Hvis man ønsket å endre den praksis, måtte man invitere Stortinget til å gjøre et prinsipielt vedtak der man klart presiserte at arbeid i hjemmet er én ting, mens barnepiker er en annen ting. Dette burde Regjeringen ha gjort, og så – etter eventuelt å ha fått en slik prinsipiell avklaring i Stortinget – ha utarbeidet de forskriftsendringer som de selv mente var nødvendige for den nye praksis. Dette er et konstitusjonelt meget viktig spørsmål, og det har vært oppe flere ganger i denne sal hvorvidt Regjeringen eller forvaltningen tar seg til rette ved gjennom fullmaktslovgivningen å etablere forskrifter som egentlig er i strid med lovgiverens intensjoner. Vi finner derfor grunn til uttrykkelig å understreke at Regjeringen har å forholde seg til lovgiverens intensjoner når lover skal presiseres gjennom forskrifter. Ellers vil det bli slik at lovgiverens makt forflyttes fra denne salen til regjering og til forvaltning, og jeg går ut fra at det ikke har vært noens hensikt. Komiteen har ikke tatt prinsipiell stilling til hvorvidt forskriften bør endres på en slik måte at det bør være anledning til på bestemte vilkår å gi arbeids- og oppholdstillatelse for barnepiker, men vi mener at det er denne salen som må ta stilling til prinsippet i dette spørsmålet, fordi denne salen tidligere har sagt at det ikke skal være anledning til det. Det er disse to prinsipielle hovedinnvendinger kontroll- og konstitusjonskomiteen har hatt i denne saken. Jeg ser av dokumentene fra Justisdepartementet at den angjeldende arbeids- og oppholdstillatelse er gitt for ett år, med mulighet til forlengelse. Jeg har den prinsipielle holdning at det ikke skal være partene som skal belastes fordi Justisdepartementet har gjort en feil, slik jeg ser det. Min oppfatning er at dersom de samme vilkår ligger til grunn i dag som den gang Justisdepartementet feilaktig innvilget arbeids- og oppholdstillatelse, bør en ved søknad om forlengelse få forlengelse. Men det bør være et enkeltstående tilfelle, og det bør ikke gis noen nye tillatelser før Justisdepartementet har sørget for å skaffe seg de rette hjemler for å kunne foreta slik innvilgelse. Når jeg har denne prinsipielle holdning, er det fordi jeg ikke synes at partene som dette gjelder, skal straffes for en diskusjon som foregår mellom Stortinget og Regjeringen. Med dette vil jeg anbefale at saken vedlegges protokollen, men understreker ganske sterkt de merknader som kontroll- og konstitusjonskomiteen har gitt, og ber om at de følges, og at Stortinget stiller seg åpent for en prinsipiell diskusjon om spørsmålet om arbeids- og oppholdstillatelse for bestemte kategorier.