Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-06-10:
Arbeiderpartiet støtter i det alt vesentligste de forslag som Regjeringa fremmer vedrørende organisert kriminalitet og menneskehandel. Organisert kriminalitet trenger ingen beskyttelse, og det er nødvendig at de virkemidler myndighetene kan sette inn for å avdekke og reagere mot slik alvorlig grenseoverskridende kriminalitet, gir resultater. I så måte er det internasjonale samarbeidet som avtegner seg, av avgjørende betydning. Blant annet gjennom Schengen-samarbeidet kan nasjonalstatene gjenvinne suverenitet og erobre noe suverenitet som vi ikke har, og som vi egentlig aldri har hatt. Arbeiderpartiet hilser derfor utvidelsen av muligheten for grenseoverskridende observasjon velkommen. All kriminalitet er til en viss grad organisert. Det er derfor bra at lovforslaget og komiteens behandling setter klare kriterier for og en terskel for hva som omfattes av lovbestemmelsen om organisert kriminalitet. Komiteen har valgt ikke å definere organisert kriminalitet ut fra deltakelse i en kriminell gruppe, men foretrekker en forbundsbestemmelse. Slik sikrer vi – og dette er viktig – at det er selve deltakelsen i en straffbar handling man ønsker å ramme, og ikke deltakelsen i gruppen i seg sjøl. Det er et krav at gjerningspersonen sjøl skal begå eller medvirke til å begå en kriminell handling. Strafferetten i Norge vil etter dette fortsatt operere med individuelt ansvar, og ingen kollektiv straffejustis, selv om kollektiv atferd gjøres mer straffverdig – noe vi også har flere eksempler på i dag i lovverket. Også ved bruk av straffskjerpingsregelen i § 60 a, som Arbeiderpartiet gir sin tilslutning til, skal individuell rolle innenfor og utenfor gruppen tillegges vekt ved straffeutmålingen. For Arbeiderpartiet har det også vært viktig at lovbrudd som brudd på barnepornografibestemmelsen og tyverier inngår i bestemmelsen om organisert kriminalitet. De straffverdige forhold organiseringen skaper, er vel så straffverdige i slike tilfeller – og også mer vanlige. Slik vil man også lettere kunne gripe fatt i organiseringen som sådan og forebygge overtredelser av alvorligere straffebud. Vi begynner å nærme oss det som har vært et uttalt mål for all kriminalpolitikk, å ramme organisasjonen og dem som står bak. Arbeiderpartiet mener man har fått en tjenlig og fornuftig grense for bestemmelsen gjennom komiteens forslag. Det er likevel viktig at vi i iveren etter å bruke alle metoder og strengeste straff ikke definerer enhver kriminell handling inn under definisjonen organisert kriminalitet, og at vi fortsatt sikrer et gradert straffeutmålingssystem. Debatten hva angår gjengangere viser etter min oppfatning til fulle at vi i mange sammenhenger ser strafferettens utilstrekkelighet, og at vi politikere også må tørre å søke etter en annerledes virkemiddelbruk. Norge er gjennom internasjonale forpliktelser forpliktet til å kriminalisere menneskehandel. Arbeiderpartiet støtter framlegget til lov og mener det bør gjøres nå. Arbeiderpartiet er dessuten glad for den begrunnelse som gis opp mot årsaksbildet ved menneskehandel. Der er komiteen enig, med unntak av Fremskrittspartiet. Den usikkerhet som er knyttet til dagens lov, er således ryddet av veien. Jeg er glad for at Sosialistisk Venstreparti ikke vil vente på Straffelovkommisjonen på dette feltet, slik de argumenterer heftig med under spørsmålet om bekjempelsen av organisert kriminalitet – dette til tross for at man foreslår de drastiske virkemidlene i etterforskningen. Menneskehandel er, som ordet sjøl uttrykker, grov krenkelse av menneskeverdet, oftest med bakgrunn i urettferdig fordeling og i fattigdom. Dette er igjen et felt hvor strafferetten kun blir en liten del av løsningen. Vi, som rike land, kan ikke i lengden fri oss fra ansvar for denne typen forbrytelser ved bare å straffe den direkte gjerningsmannen. Vi har et større ansvar. Dessverre blir det gjerne med straffebudet og etterforskningsmetodene. De underliggende årsakene vil det koste for mye å røre ved. Det får bli å håpe at ikke dagens lovendring bare bidrar til passivitet i forhold til de tiltak som kan redusere problemomfanget: mer rettferdig fordeling, mindre markedsstyring og bedre sosiale systemer, både nasjonalt og globalt. En av de store kriminalpolitiske utfordringene vi står overfor, er å skape et straffesystem som i mindre grad skaper gjengangere. I lengre tid har mer fengselsstraff overfor disse vært resepten – så også i dag. Tilbakefallsprosenten viser oss at vi må tenke annerledes. Arbeiderpartiet kan derfor ikke støtte Regjeringas framlegg om generell skjerping av straffen for gjengangere. Det er grunn til å minne om at i strafferetten, både i lov og i domstolskapt rett, praktiseres i Norge i dag skjerpelse i straff for dem som begår straffbare handlinger på ny. Strafferammene er dessuten allerede vide nok: Vi bruker lavere sjikt, og det er faktisk mye igjen å gå på. I 2001 ble det avsagt 9 200 ubetingede fengselsdommer. Anslagsvis dreier kanskje over 50 pst. av disse seg om gjengangere. Vi vet at av de straffede var 85 pst. menn. Totalt var over 44 pst. av dem som ble straffet, under 25 år. Dette vet vi, samtidig som vi står overfor en situasjon hvor over 2 500 står i kø og venter på å få sin tilmålte reaksjon. Det er jo her utfordringen for oss kriminalpolitikere ligger. Dessuten viser en rapport fra Kriminalvården i Sverige at fengsel brukes langt oftere i Norge enn i de andre nordiske landene. Mens 28 pst. avtjente sin straff utenfor fengsel i Norge, fikk hele 65 pst. alternativ form for straff i Sverige. 60–70 pst. av innsatte i norske fengsler bruker illegale rusmidler jevnlig. Tilbud om rehabilitering for innsatte med rusmiddelproblemer varierer sterkt fra anstalt til anstalt. Mellom 200 og 300 enkeltbeslag av narkotika årlig i fengslene illustrerer noe av det vi her snakker om. Mange av dem som er inne til soning, bruker illegale og legale rusmidler mens de soner. I fjor måtte dessuten fengslene ta i bruk sikkerhetsceller for å isolere fanger hele 359 ganger. Det er en økning på 27 pst., sammenlignet med år 2000, da 282 fanger ble isolert på sikkerhetsceller. Beregninger viser at det til enhver tid er mellom 70 og 100 fanger som burde ha vært på sykehus i stedet for i fengsel. En undersøkelse i fjor viste at minst 86 av de innsatte burde ha vært i en annen institusjon enn fengsel. Det anslås at hver femte fange har psykiske problemer. De fleste som har problemer, er fanger med langvarig stoffmisbruk bak seg. Mange er gjengangere som har akutt behov for hjelp. Som regel er det forsøk på selvmord eller en annen form for voldsom atferd som resulterer i bruk av tvang. Det som etter Arbeiderpartiets mening virkelig gir grunn til bekymring, er at tallet på dem som mottar behandling mens de er inne til soning etter § 12 både i gammel og i ny lovgivning – § 12-soning – ser ut til å gå nedover. Det er bekymringsfullt hvis vi virkelig ønsker å gjøre noe med gjengangerkriminaliteten. Ved siden av dette, samtidig som man etablerer et sterkere regime med strengere straffer, ser vi altså at Kommune-Norge bare blir dårligere og dårligere til å møte utfordringene med å gi bl.a. ungdom et godt og forebyggende fritidstilbud. Det er illustrasjoner fra Oslo, og Søndre Nordstrand er i så måte et godt eksempel på at mens vi vedtar strengere straffer for gjengangere, som ofte er yngre menn, har kommunene en økonomisk situasjon som har resultert i at man først skjærer ned på det som er aktive og gode fritidstilbud. Dette er jo en utvikling som vi er nødt til å komme bort fra. Det er her hovedutfordringen i forhold til kriminalitetsbekjempelse blant yngre mennesker faktisk ligger. Det er dette Regjeringa ikke griper fatt i. Er det noe rart at vi da mener at forslaget i forhold til gjengangerstraff i dag faktisk blir en avsporing i forhold til å løse de problemer som er reist? Vil vi kriminaliteten til livs, må vi inn på en helt annen arena. Vi touchet den i forrige sak, om konfliktråd. Det er nettopp i det å finne disse alternative tiltakene at Regjeringa mislykkes stort i sine framlegg. Økte ressurser, som virkelig kunne monne, ikke bare for å få unna soningskøen, men også for å få bedret det kvalitative innholdet i kriminalomsorgen, har man heller ikke fått til, slik som Arbeiderpartiet har foreslått i de siste års budsjetter. Vi savner Regjeringas analyse på dette feltet i forhold til gjengangere. Vi savner Regjeringas analyse i forhold til hvem dette er, og hva slags behov for hjelp disse menneskene vil ha. Høyresidens krav om strengere straffer for dem som kanskje sliter aller mest, ser også ut til, dessverre, å få fullt gjennomslag også langt inn i Kristelig Folkeparti, et parti som tradisjonelt er godt kjent for å ville angripe folks rusmiddelproblemer med helt andre virkemidler enn det vi ser skissert her. I 2001 satt det 2 800 personer i snitt i norske fengsler. Dette er det høyeste tallet som noen gang er målt i Norge, en økning på 11 pst. i forhold til året før. Ifølge kriminalomsorgen økte antallet tilgjengelige soningsplasser med 109 i samme periode. Spørsmålet blir: Tør vi tenke annerledes? Tør vi bevege den politiske debatten i en retning hvor det å ikke bare foreslå strengere straffer, særlig for gjengangere, blir møtt med politiske argumenter om at man er myk i forhold til kriminalpolitikken? Tør vi tenke annerledes, slik at alternative tiltak som faktisk bidrar til rehabilitering, og bidrar til at vi ikke får gjengangere, faktisk er det som på sikt er en tøff kriminalpolitikk, kanskje ikke overfor dem som skal inn i fengsel, men kanskje for oss som skal delta i det politiske ordskiftet og skape noe legitimitet rundt det at det faktisk trengs andre tiltak for å få gjengangere på rett kjøl? Kampen mot kriminaliteten krever det av oss alle.