Lars Sponheim (Venstre), 2009-02-26:
Stortinget diskuterer en innstilling hvor enigheten er stor i alle de viktige spørsmål. Allikevel blir det debatt. Finanskomiteen evner sågar å diskutere teologiske spørsmål i denne sammenhengen, og da er det selvsagt grunnlag for debatt. Jeg har først lyst til å knytte noen forsiktige kommentarer til representanten Holmås – som det for øvrig er hyggelig å ha tilbake i debattmodus i Stortinget etter sykdomsfravær – når det gjelder boligsituasjonen og boligmarkedet. All behandling av denne saken har jo vist at i den nasjonale dugnaden vi nå har for norsk finanssystem og banker, er noen av bankenes viktigste bidrag deres fagkompetanse på kredittvurderinger. Der har man fra alle hold, også fra regjeringshold, vært tydelig på at det skal bankene fortsatt sørge for, og bankene må være like strenge og like dyktige i sin kredittvurdering som de har vært tidligere. Problemet for noen er jo at fallet i boligverdier gjør at det blir en annen kredittvurdering. Folk som hadde boligverdier og var i en situasjon hvor de var i stand til å håndtere to boliglån, er selvsagt kommet i en fortvilet situasjon. Det er nok ikke slik at det vi i dag behandler, uten videre løser det problemet, for bankene skal ha den samme kredittvurdering, og den blir annerledes i situasjoner med andre verdier enn det den er nå. Det er nok et dilemma og et problem som mange må slite med, men der man har fått betydelig hjelp gjennom fall i renter, som selvsagt er avgjørende. Så til det vi diskuterer i dag, og det som er hovedoverskriftene. Det er selvsagt lett å trekke ut sider ved dette og ha moro med det, men jeg synes representanten Lundteigen er innom noen viktige temaer i det han tar opp. For det er ikke tvil om at med de erfaringer vi nå har med den globale økonomien i farten, med alle aktører som trodde at nå var vi i stand til å løpe så fort at mennesker kunne fly, og så å si går på trynet, har vi behov for å stoppe opp og se på hva vi kan lære av dette. For det er ingenting som er fullkomment, i hvert fall ikke markedsøkonomien og hvordan den globale økonomien fungerer. Så her trenger vi å lære, og så får vi se hva vi lærer. Jeg har den grunnleggende oppfatning at en mer global økonomi, som vi har, roper på mer global politikk. Og det må være et viktig svar. Økonomi uten politiske rammer vil alltid gå over ende, og der bør mye av oppmerksomheten rettes. Sentralbanksjefen har ved flere anledninger, bl.a. i møte med komiteen, gitt uttrykk for at lærebøker vil skrives om i framtiden etter de erfaringer som gjøres nå, og at det om en generasjon vil bli skrevet doktorgrader og forskningsarbeid om det som skjer akkurat i disse dager, på samme måte som det i dag gjøres om krakket i 1929 og krisen på 1930-tallet. Det er selvsagt bra og viktig. Jeg er opptatt av at vi skal lære noe også i vår generasjon, f.eks. med tanke på operative grep i neste stortingsperiode som sikrer at vi neste gang økonomien møter motgang og krise, gjennom regelverk og kunnskap er bedre i stand til å møte det, av hensyn til alle mennesker som nå lider under den globale krisen. Det retter oppmerksomheten mot det som jeg vel ikke vil kalle uenighet i dagens innstilling, men det som opposisjonen kan gjøre av operative grep i en innstilling hvor det er bred enighet om hva vi skal gjøre, nemlig å be om bli tatt videre med på råd, få en reell dialog og få informasjon til parlamentet om det som nå fortløpende gjøres. For det er klart at det er ganske radikale fullmakter som her gis til Regjeringen gjennom lovgivningen som foretas for å håndtere dette. Det stiller et samlet storting seg bak, og senere i dag et odelsting. Det er på en måte en slags kontrakt som skrives imellom posisjon og opposisjon om at da skal vi også ha en prosess, og vi skal ha informasjon og vi skal ha mulighet til reelt å være med på å stille opp for det vi i dag ønsker å stille opp på. Opposisjonen gjør dette selvsagt ved å fremme forslag – det er de virkemidler vi har – men jeg synes det ville være et betydelig bidrag om finansministeren i sitt innlegg etter meg kvitterer ut og sier at sånn skal det være. Jeg hadde en slik opplevelse tidlig på 1990-tallet da jeg satt i finanskomiteen med Sigbjørn Johnsen som finansminister, som på en oppsiktsvekkende god måte klarte å trekke hele Stortinget med, ved å gi informasjon og invitere til å delta i prosessene. Jeg håper at finansministeren ikke har tenkt å være dårligere enn sin forgjenger for noen forgjengere siden. Så skal finanskomiteen i neste uke på en viktig studietur til Spania og møte spanske finansmyndigheter og politikere. Spania har gjort ting litt annerledes gjennom sin regulering, og det skal bli interessant for finanskomiteen også å kunne lære av det. Det tror jeg er en situasjon de fleste bør være opptatt av: Hvordan kan vi bli bedre og lære av dette, også på kort sikt?