Michael Tetzschner (Høyre), 2013-02-05:
Det kommunale selvstyret er under press. Grunnen til det er statlig detaljstyring der kommunenes utgifter bindes opp av statlige føringer fremfor lokale prioriteringer. Tidligere har det vært en del oppmerksomhet rundt de såkalte øremerkede bevilgningene, der staten bevilger penger til formål de betaler for helt eller delvis. Det er med rette blitt fremstilt som en styrkelse av lokalt selvstyre når antallet øremerkede tilskudd er redusert. Og det kunne det i og for seg også ha vært, hvis man ikke hadde funnet mer subtile måter å styre kommunene på. Den største utfordringen for det lokale selvstyret er summen av statlig sektorpolitikk, ofte pålagt kommunene som lovbestemte standarder eller individuelle rettigheter. Et vanlig eksempel er nye statlige reformer som innføres under forutsetning av full finansiering, men som i praksis ikke blir det. Samhandlingsreformen er siste eksempel i rekken. Når staten ikke samordner sine sektorinteresser før de pålegges kommunene, vil det skape et press for å øke skatter og avgifter. Det som er igjen til lokale prioriteringer etter at statlige pålegg og individuelle rettigheter er oppfylt, kan bli veldig lite. Fristelsen til å øke skattene blir desto større, og hvis alternativet er å komme på den berømmelige ROBEK-listen, vil det ikke lenger være et reelt valg, heller ikke for borgerligsinnede kommunestyrer. Sentrale sektorpolitikere synes denne arbeidsdelingen er utmerket. De kan nemlig iverksette nye satsinger og få bildet sitt i avisen, mens lokalpolitikerne får belastningen med å øke skattene. Effekten av dette systemet lar ikke vente på seg. 25 av de 111 kommunene som ikke har hatt eiendomsskatt til nå, innfører nå denne, og provenyet for eiendomsskatten vil i år passere 8 mrd. kr. Før kommunalministerens parti, Senterpartiet, innrullerte sine velgere i det rød-grønne prosjektet, viste deres lokalpolitikere en viss tilbakeholdenhet med eiendomsskatt. I dag har ni av ti Senterparti-kommuner eiendomsskatt. 337 kommuner har innført eller vedtatt å innføre skatten. Eiendomsskatt er en av de få skatter som ilegges uten hensyn til skattyters betalingsevne og lønnsomhet. Som boligskatt er den ikke sosialt treffsikker. Men den er heller ikke særlig bra for næringslivet. Kapitalintensive virksomheter får en spesielt stor belastning, uten at det er samsvar med verken lønnsomhet eller soliditet. For virksomheter med lav lønnsomhet, oppstartvirksomheter med usikker finansiering eller virksomheter i en omstillingsfase, som selv krever ressurser, vil eiendomsskatten kunne tappe virksomheten for sårt tiltrengt kapital, og i noen tilfeller slå den overende. I næringssvake kommuner, der annenhåndsmarkedet for bygg og anlegg er lav, vil risikoen ved å investere bli ekstra stor og i tillegg svekke investeringsevne og -vilje ytterligere. Dette er noen av grunnene til at Høyre er imot eiendomsskatt og arbeider for at den ikke innføres i kommunene. I kommuner som har eiendomsskatt, arbeider Høyre for at den trappes ned og helst avvikles. Samtidig respekterer vi den lokale handlefriheten til å innføre eiendomsskatt, men friheten til å la være må være like reell. I byskatteloven fra 1911 var hovedbegrunnelsen for eiendomsskatt i byene at eiendomsskatten var en fordeling av utgifter kommunen hadde til vei, vann, kloakk og elektrisitet. Senere gikk man over til eiendomsskatt som en alternativ og enklere måte å innkreve utgiftene for kommunaltekniske investeringer på, men etter hvert utviklet det seg et tosporet system hvor kommunene både tok direkte betalt for kommunaltekniske anlegg og samtidig beholdt eiendomsskatten. Disse kommunene drev i virkeligheten med dobbeltbeskatning. I dag er vi kommet dit hen at eiendomsskatten er blitt kraftig utvidet, og at eiendomsskattegrunnlaget er i ferd med å gå fra å omfatte boliger, skatt på kraftverk og infrastruktur til å bli en generell og allmenn skatt på alle eiendommer over hele landet. Samtidig ser vi klare tendenser til at den rød-grønne regjeringen forsøker å presse kommunene direkte eller indirekte til å innføre eiendomsskatt eller øke den der den er innført. Kommuner som søker om skjønnsmidler, som er i en vanskelig situasjon økonomisk, er blitt pålagt å innføre eiendomsskatt som en forutsetning for å få sin andel av skjønnsmidlene. Det fremkommer klart i brevet sendt ut fra Kommunaldepartementet til kommunene, der det heter at fylkesmennene skal være varsomme med å tildele skjønnsmidler til kommuner som ikke har utnyttet sitt eget inntektsgrunnlag. Oversatt til vanlig hverdagsspråk betyr det at man først må beskatte sine medborgere maksimalt før man kan vente seg hjelp fra staten. Samtidig kan det være fristende for en rød-grønn regjering å legge inn en slik forutsetning, som ofte vil favorisere partivenner i kommunene, som ofte vil ha den samme grunnleggende holdning til skatt, nemlig at skatteøkninger er mer bekvemt enn å effektivisere driften eller å prioritere mellom oppgaver. Men det kan også noen steder ramme Arbeiderparti-ordførere som går imot hovedstrømningene i eget parti, og som tross alt ikke vil innføre eiendomsskatt. Det var bl.a. erfaringen i Råde, hvor ordføreren fra Arbeiderpartiet ble presset av Fylkesmannen til å bryte sitt eget løfte til velgerne om ikke å innføre eiendomsskatt. Dette er altså, uansett hvilke partier som styrer lokalt, et brudd med prinsippet om at kommunene skal avgjøre om de ønsker å innføre eiendomsskatt. Skjønnsmidlene blir da et redskap for tvangsinnføring av eiendomsskatt fra statens side for de kommunene som er etternølere. Frem til 2006 het det i Kommunaldepartementets retningslinjer at Fylkesmannen ikke skal stille krav om innføring av eiendomsskatt som forutsetning for å få skjønnstilskudd. Denne formuleringen er blitt fjernet av Stoltenberg II-regjeringen og oppleves i praksis som et statlig pålegg om å innføre en kommunal tilleggsskatt. Det skal stilles krav til kommunene om å skape balanse i budsjettene, men det må være opp til kommunene om de skaper en forsvarlig budsjettpolitikk gjennom tilpasninger på utgiftssiden eller tilpasninger på inntektssiden. Kommuner som ikke innfører eiendomsskatt, skal ikke straffes økonomisk, og formuleringen som ble fjernet i 2006, bør gjeninnføres. Det er dette som er gjenstand for mitt anliggende i denne interpellasjonen, og jeg imøteser en avklaring fra statsråden om hva departementet har ment med å fjerne den klare instruksen som man tidligere hadde om at man ikke skulle straffe kommuner som ikke innførte eiendomsskatt.