trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-11-20:
Jeg skal starte der lyset kom på, nemlig hos representanten Helleland. Hvor sterkt lyset lyste, er det kanskje ikke tvil om, men jeg skal nå etter beste evne kommentere det han utfordret meg på. Det er klart at representanten har et poeng når han resonnerer i forhold til vår tilnærming og i forhold til SVs tilnærming i deres første innlegg. Der er – og det vil sikkert ikke overraske representanten Helleland – rimelig stor forskjell i begrunnelse. Fremskrittspartiet har aldri hatt – og har ingen – ambisjon om å redusere bevilgningene til politiet, tvert imot. Vi har vært en forkjemper og skal fortsette å være en forkjemper. Dette er kanskje i motsetning til regjeringspartiet Høyre, som i revidert budsjett – hvis jeg ikke husker helt feil – var med og reduserte bevilgningene til dette og, som – som ryktene nå sier – er med i et budsjettforlik hvor justissektoren ikke akkurat fremstår som den store vinneren. Uten at jeg skal ta den debatten i forkant, må vi gjerne diskutere hvem som gjør hva i forhold til justissektoren. Den debatten tar jeg gjerne. Når det så gjelder Arbeiderpartiet og Arbeiderpartiets vilje og evne til å prioritere/ikke prioritere, synes iallfall jeg at det var nyanser mellom innlegget til representanten Rui og det som representanten Storberget «førte i pennen». Det er vel et faktum, selv om representanten Storberget kanskje er i tvil om det når han snakker om nasjonale oppgaver rundt omkring i det ganske land, at det er forskjell på å drive miljøkriminalitet i Hedmark eller i Nordland og å ha nasjonale oppgaver som ambassadevakthold, der man har internasjonale avtaler og et trusselbilde som en ikke kan forutse. Der mener jeg bestemt at det er en dimensjon som er forskjellig. Ordinært politiarbeid vil til sjuende og sist handle om prioriteringer innenfor denne komiteen og innenfor det som Stortinget finner fornuftig. Men det er noe her som vi på en måte ikke kan si nei til. Det gjelder avtaler om vakthold rundt ambassadene våre, og når det oppstår trusselsituasjoner ute, hvor man ikke er villig til å risikere liv og helse for politiske representanter eller for andre i samfunnet vårt som trenger ekstra beskyttelse. Av respekt nettopp for det – og ikke minst for det som representanten Heikki Holmås var inne på her i sted – og av respekt for dem som i hvert fall blir ofre for denne satsingen, har vi en forpliktelse til å se på om dagens organisering er god nok. Noen av oss er sterkt i tvil om at så er tilfellet. Går man ut og spør polititjenestemenn i Oslo, tror jeg de vil være veldig lojale. På samme tid vil de klart si ifra at dette har sin pris. Jeg var i sted inne på at flere av oss har vært med og debattert dette. Oslo-politiet henla – hvis jeg ikke husker feil – over 90 pst. av sakene som gjaldt vinningskriminalitet. Det betyr noe for moralen hos Oslo-politiet, og det bør bety noe for vår holdning når det gjelder å gi bevilgninger til den jobben de skal gjøre.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-20:
Senterpartiet er samd med interpellanten i at det er paradoksalt at ikkje hjelpetilbodet er blitt meir stabilt, kunnskapsrikt og utbygd i takt med kunnskapen om verknadene av vald og overgrep. Vi vil gi ros til representanten Thorkildsen fordi ho har teke initiativ til ein debatt om eit svært viktig tema. Ho peiker på fire område som det er nødvendig å lyfta fram. Vi er samde i at vi både må styrkja den langsiktige satsinga, altså sikra dei hjelpetiltaka som finst i dag, og sikra kunnskapsoppbygging i det offentlege hjelpeapparatet. Vi synest òg det er viktig det ho peiker på i høve til innhenting av internasjonal erfaring og å ta i bruk den og samtidig få ei opprusting av rettsapparatet både når det gjeld informasjon, rettleiing og hjelp, slik at det blir betre enn i dag. Ein liten, men verdifull plan mot vald i samliv vart lagd fram av Bondevik I. Eg synest det er eit gledeleg signal at justisministeren no varslar at det blir ei oppfølging av denne planen i mai neste år. Eg er noko meir overraska over hans omtale når det gjeld det å sikra krisesentra. Det må jo vera avgjerande viktig at dei får større økonomisk føreseielegheit enn i dag. Senterpartiet er for å redusera øyremerkte tilskot, men det er for så vidt ei tverrpolitisk oppfatning at det å halda på nokre øyremerkte tilskot er fullt ut akseptabelt når det er snakk om eit tilbod som er under oppbygging, og når det er snakk om eit tiltak som finst i nokre kommunar. Og når det gjeld krisesentra, dekkjer ein faktisk ikkje berre eitt av desse to momenta, men begge. Det er svært viktig, og det går an for Regjeringa å lesa ut av dei ulike vedtak og merknader i Stortinget at det er eit fleirtal som ynskjer ei sterkare og meir føreseieleg statleg finansiering av krisesentra. Det er ikkje nødvendig å venta på noko som helst utval. Dersom det å sikra krisesentra er viktig for Regjeringa, som eg høyrer dei seier det er, vil eg anbefala: Kom opp med eit forslag om ei statleg finansiering! Det som kommunane i dag er opptekne av, er faktisk ikkje å sikra fleire av sine tilbod, det er å sjå på kvar dei kan kutta. Så dersom vi her skal satsa meir på krisesentra og dei viktige tilboda som dei representerer, må staten inn med meir pengar.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-11-20:
I mange, mange år nå har vi i Norge vært så heldige at når hjertet er i ferd med å stoppe, eller vi er blitt skadet på et eller annet vis så blodet renner og skadene er synlige, har vi etter loven rett til øyeblikkelig hjelp og adekvat hjelp og behandling. Hjelpeapparatet står stort sett parat ved en kommunal eller interkommunal legevakt. Alle vet det viktige telefonnummeret, og alle vet hvor de skal finne hjelpa i nærheten. Men når skadene ikke er så synlige, som ved incest eller voldtekt, eller når skadene er mer på det psykiske plan, når det er følelsene som er blitt skadet, tryggheten som er blitt revet bort, tilliten som er blitt misbrukt, da finnes det ikke noen lov. Da er det ikke selvsagt at det finnes hjelp i nærheten. Ofte er det ikke engang klart hvor man kan henvende seg, eller om man tør å forsøke å få hjelp. Det er, som sagt, etter hvert mange krisesentre og noen incestsentre rundt i Norge, og vi har fått Alternativ til Vold tre steder i Norge. Nesten alle disse tilbudene er kjempet fram av mennesker med brennende engasjement eller sjølopplevde opplevelser som har gitt dem den innsikten de trenger for å vite hva som trengs i de situasjonene, og som de sjøl ikke fant da de trengte det. Tilbudene har vokst fram etter motstand fra både fagfolk og mange ganger offentlige institusjoner. Jeg har drevet politikk lenge, og tidlig på 1980-tallet var jeg til stede da ildsjelen bak Incestsenteret i Vestfold fortalte offentlig for første gang om sin barndoms grufulle opplevelser, da hun var «gevinsten» som den som vant i pokerspillet hos faren, fikk lov til å gjøre som han ville med. Vi som var politikere den gangen, visste ikke at det fantes slike oppvekster i Norge. Vi trodde egentlig ikke våre egne ører. De som var til stede av fagfolkene, fikk også ganske stort sjokk av det de hørte. Vestfold fikk sitt incestsenter forholdsvis raskt da, men nå trues det av nedleggelse, mange år etterpå, og de har gjort mye godt arbeid i de årene som har gått. Vi kan ikke ha det slik. Krisesentre og incestsentre er like nødvendige som legevakt for de pasientene dét gjelder. Igjen og igjen kommer jeg tilbake til at forebygging er det viktigste tiltaket alltid. Hjelp til nybakte foreldre, med vaksiner osv., har vi innarbeidet, men når det gjelder vold i hjemmet, har vi ikke innarbeidet noen gode måter å hjelpe til på. Barnehager er utrolig viktig, både for å gi barna en felles plattform for hvordan de skal løse konflikter, få gode holdninger og skape et verdigrunnlag de kan bygge videre på. Barnehagen er også kjempeviktig for å avdekke om det skjer vanskeligheter i hjemmene som ikke synes i form av blod eller brukkede armer. Barn som opplever vold mot mor, blir utrygge og får en vanskelig barndom. Volden kan skje i edru eller rusa tilstand, uansett skader det barnet psykisk. Og den familien trenger hjelp. Disse fedrene burde få hjelp gjennom ATV-tilbud i nærheten av der de bor, raskt, til å slutte med denne måten å behandle sine nærmeste på.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2003-11-20:
Utrygghet og usikkerhet blir resultatet etter terroraksjoner og krigshandlinger. Menneskene er slik at vi blir utrygge og redde når uforutsette ting skjer, ting vi ikke klarer å kontrollere sjøl. Det kan skje langt unna, men med dagens kommunikasjon og daglige TV-overføringer av krigens skrekk og gru inn i våre stuer betyr det ikke noe for utryggheten hvor det skjer. Dessuten ser det ut til at terroraksjoner blir jevnt fordelt på mange land, så en kan aldri være sikker på hvor det vil skje neste gang, Norske interesser har også blitt utpekt som terrormål. I vår, da krigen i Irak var et faktum, tilsa den internasjonale situasjonen at sikkerhetsnivået måtte styrkes. Terrortrussel ble også framsatt mot bl.a. amerikanske interesser. Sikkerhetssituasjonen ble vurdert slik at man måtte øke livvakttjenesten og intensivere aktiviteten ved politiets sikkerhetstjeneste. Det er viktig at Norge tar sine forpliktelser på alvor ved å sikre utenlandske ambassader. Besøk fra utlandet øker også kravet til sikkerhet. Det er viktig at merkostnadene til vakthold og økt sikkerhet ikke går ut over den vanlige kriminalitetsbekjempelse, forebyggingsarbeid, politiets normale tilstedeværelse og service til den vanlige innbygger. Regjeringen innså at det ikke var mulig å ivareta både økte utgifter til vakthold og sikring og det nivået man ønsket seg av kriminalitetsbekjempelsen, for den summen penger man hadde til rådighet for politiet i år. Den har derfor lagt fram en stortingsproposisjon om tilleggsbevilgninger til politiet som følge av økte utgifter til sikkerhetstiltak utenom revidert nasjonalbudsjett. Hele komiteen støtter Regjeringen i denne innstillingen. Revidert nasjonalbudsjett er normalt det dokumentet man bruker ved revidering av årets budsjett. Der ble det i år varslet at Regjeringen om nødvendig ville komme tilbake til Stortinget med aktuelle behov for dekning av merutgifter. Det å komme på høsten med en tilleggsbevilgningsproposisjon er en noe uvanlig framgangsmåte fra Regjeringen. Men vi merker oss hva som skrives som forsvar for denne noe uvanlige framgangsmåten. Mindretallet foreslår å lage en egen post for bevilgninger til økte sikkerhetstiltak og beredskap ved besøk. Vi i Arbeiderpartiet går imot dette forslaget i dag, men mener at Regjeringen bør legge fram en vurdering av om dette vil være en hensiktsmessig måte å dele ressursene opp på. Vi mener storbymeldingen, som også er til behandling her i huset nå, er det rette dokument å ta dette opp i. Derfor vil vi ikke stemme for dette forslaget her i dag.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-20:
Det er enighet og har vært enighet i veldig mange år om at krisesentre er helt nødvendige – jeg vil si livsnødvendige – og at de har reddet både liv og helse og også, tror jeg, vettet til veldig mange kvinner og barn. De har sikkert også berget en del menn ut av en vanskelig situasjon, der kanskje enden hadde vært enda verre hvis krisesenteret ikke hadde funnes. Derfor er det underlig at vi i 2003 fremdeles diskuterer mekanismer for at disse sentrene ikke skal trues av nedleggelse. Så hører jeg at statsråden skyver en del av dette ansvaret over på Stortinget og sier at Stortinget vedtar forskjellige forslag til hvordan finansieringen skal være, og han vet ikke helt hva vi mener. Det må jeg si jeg reagerer på. For det første var det siste forslaget fra Regjeringen å putte finansieringen inn i ramma i kommunene. Det betydde jo at man mente at dette var en oppgave man godt kunne legge fra seg. Det er jo stikk i strid med de signalene som statsråden nå gir, og det Regjeringen sier i andre sammenhenger, at dette er en oppgave som vi faktisk må sikre slik at tilbudet er der, fordi det er snakk om liv og død for mange. Det andre er at det er jo faktisk opp til Regjeringen å fremme forslag for å sikre krisesentrene slik at de ikke blir nedlagt. Det er jo også slik at Stortinget har fremmet mange forslag som Regjeringen har latt være å følge opp, men den kommer tilbake med sine egne ideer, om igjen og om igjen, om hvordan ting skal være. Jeg vil be justisministeren om å innta en litt mer konstruktiv holdning til hvordan vil skal løse dette finansieringsproblemet, for vi er opptatt av det alle sammen – å finne en måte som gjør at vi kan være sikre på at disse sentrene består, og ikke skyve dette ansvaret nedover, på kommuner med trang økonomi, som man gjør nå, for det vet vi ikke fungerer. Derfor ønsker jeg at justisministeren kunne skissere opp en finansieringsløsning tydeligere, som gjør at Stortinget kan være sikker på at tilbudet vil bestå. For det er det det dreier seg om – når man ikke får det til på den ene måten, prøver man på den andre måten i komite etter komite, og årsaken til det er jo at finansieringsløsningen ikke ligger der. Jeg skal ikke gjøre meg til noen stor spåmann, men jeg vil anta at hvis Regjeringen heller ikke ved denne korsveien greier å være med på å finne en løsning på dette i budsjettbehandlingen nå i høst, kommer Stortinget også denne gangen med forslag til løsning av saken, fordi at for oss er dette så politisk viktig at vi ikke kan la det skure lenger.
Trond Helleland (Høyre), 2003-11-20:
Jeg er glad for min medrepresentant og kollega Carsten Dybevigs vilje til å styrke Oslo-politiet, men han tok vel hardt i da han sa 110 mill. kr. Det gjelder et mindretallsforslag som ligger her, men det er iallfall 85 mill. kr som det skal styrkes med, og det er veldig betydelig. Når jeg tar ordet nå, er det fordi det faktisk gikk opp et lys for meg. Det burde kanskje gjort det før, men SV har kommet med sitt forslag i dag, og Fremskrittspartiet har sagt at de vil gi det subsidiær tilslutning. Det er jo litt spesielt når en hører begrunnelsen for SVs forslag, nemlig at SV på selvstandig grunnlag har foretatt sikkerhetsvurdering av hvordan ambassadevaktholdet i Oslo skal utføres. Da vil de ha en egen post for å kunne svekke det ambassadevaktholdet, og for å kunne trappe ned bevilgningene til denne type tiltak. Når Fremskrittspartiet da velger å gi det subsidiær tilslutning, ville det vært spesielt dersom det skulle fått flertall, for da ville en kunne stå i den situasjon at Fremskrittspartiet ønsker overslagsbevilgning og full pakke, for å si det slik, mens SV ønsker en egen post for å kunne redusere beløpet. Jeg er veldig glad for at statsråd Dørum fra denne talerstolen ikke går inn på sikkerhetsmessige vurderinger. Jeg er veldig glad for at det er overlatt til PST, til Oslo-politiet, til UD og andre å foreta den type vurderinger, og at ikke denne talerstolen skal brukes til å gjøre sikkerhetsvurderinger, trusselvurderinger, slik SVs representant forsøkte å legge opp til. Det kan hende – jeg har ikke noe god greie på det, men det er tydelig at SV har det – at det også har noe med ambassadenes beliggenhet å gjøre. Det har vært snakket om at kanskje den amerikanske ambassaden ligger utsatt til i Oslo. Det kan være en forklaringsårsak til den forskjellen som er mellom de nordiske hovedsteder. Men det synes jeg egentlig ikke er så interessant. Det som er interessant, er hvilke trusselvurderinger de rette myndigheter foretar. Hvis vi her i Stortinget skulle begi oss inn på å foreta trusselvurderinger fra talerstolen, tror jeg vi hadde havnet i et skikkelig uføre. Nå fikk jo Ellingsen et veldig godt svar fra statsråd Dørum, og han sa i sitt innlegg at hvis han fikk et godt svar, så ville han være fornøyd. Det svaret var så godt at hvis jeg hadde vært Ellingsen, ville jeg ha trukket mitt forslag og unnlatt å stemme for SV sitt.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-20:
Det var mye fornuftig i det siste taler, Knut Storberget, kom med. Jeg vil likevel si at det var ufornuftig det han avsluttet med, nemlig dette med at politiet på en måte ikke kan gripe folk underveis til vakttjeneste. Politi er politi, og når politi er politi, utfører de politioppgaver helt uavhengig av hva slags type tjeneste de vil ha. Så det tror jeg ikke skal være noe problem. Jeg ville bare feie den tvilen til side. Det vi er enige med Fremskrittspartiet om i dag, er at vi er bekymret for at Oslo-politiet får mindre tid til å utføre oppgavene for Oslos befolkning. Det som alltid vil bli førsteprioriteten, vil være de direktivene som kommer fra Justisdepartementet og Politidirektoratet om nasjonale hensyn vi må ta, de kan være politiske eller ikke politiske, de kan være basert på trusselvurderinger, de kan være basert på det som Inga Marte Thorkildsen har snakket om, nemlig hensynet til andre nasjoners behov for å beskytte sine ambassader med politifolk som står utenfor som levende blinker, istedenfor med politifolk som sitter inne i «kasuner», som er bombesikre og skuddsikre, og som dermed vil være det tryggeste og beste stedet å være for å gjennomføre denne type tjeneste. Vi er skjønt enige om at det er viktig å sørge for at dette ikke går ut over Oslos befolkning. Vi har foreslått at disse pengene skilles ut på en egen post, men da sies det fra Hellelands side at dette vil gi mindre fleksibilitet for Oslo-politiet. Jeg vil prøve å føre et resonnement for at det vil gi mer fleksibilitet for Oslo-politiet å gjøre slik som Fremskrittspartiet og SV sier her. I det øyeblikket det kommer en nasjonal oppgave og Regjeringen eller Politidirektoratet sier at her må politiet bare stille opp med vakter, må de selvfølgelig forholde seg til det direktivet, helt uavhengig av hvor stor budsjettposten er. Vi er nødt til å gjennomføre disse oppgavene, for dette har førsteprioritet. Da må man nedprioritere andre ting, inntil det er kommet en ekstra bevilgning. Dette skaper usikkerhet med hensyn til all annen kriminalitet som politiet bekjemper, inntil de har fått denne ekstrabevilgningen som vi gir dem i dag. Det vi sier er at dette er en uholdbar måte å gjøre det på, fordi politiet ikke er sikre på om de får dekket kostnadene de har knyttet til nasjonale oppgaver. Det er denne usikkerheten vi føler. Derfor mener vi at det å skille dette ut i en egen post kan være et godt forslag. Vi vil gjerne på en måte se om statsråden på et senere tidspunkt kan komme tilbake igjen til Stortinget med en vurdering av de helhetlige kostnadene politiet har knyttet til nasjonale oppgaver, og om det finnes andre måter å løse akkurat disse utfordringene for Oslo-politiet på. Men her i dag foreslår vi det vi foreslår.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg trur verken eg eller statsråden veit kva for eit bilete forslagsstillarane hadde av korleis årets fiske kom til å bli avvikla, og kva for konsekvensar det ville få for industrien. Eg greier ikkje å sjå korleis statsråden kan kommentere det. Eg må seie at som innbyggjar i ein kommune som er i ein svært dramatisk situasjon på grunn av situasjonen i fiskeforedlingsindustrien, lurer eg på om eg og statsråden lever i den same verkelegheita. Statsråden har sjølv gått ut og sagt at 30 bedrifter er gått konkurs utan å ha hatt behov for å nyansere kva for type bedrifter det har vore. Så at han legg det ansvaret på representanten Arnstad her i dag, klarer eg ikkje heilt å forstå. Eg må ærleg talt innrømme at fordi om statsråden i sitt hovudinnlegg sa at han ikkje følte behov for å bagatellisere situasjonen, må eg seie at i svarreplikken til representanten Arnesen var det nettopp det som skjedde. Biletet er nyansert, og statsråden, som har den kompetansen og den kunnskapen som departementet har, i ryggen, skal sjølvsagt nyansere biletet. Men eg må seie at situasjonen for ei heil rekkje kystsamfunn er veldig dramatisk. Eg klarer ikkje å forstå kva interesse statsråden skal ha av å bortforklare det. Frå Høgre og Kristeleg Folkeparti sine talspersonar i salen i dag har det vore fremja ein del alternative forslag til det forslaget som ligg på bordet. Høgres talsmann sa i sitt innlegg at å velte risikoen over på fiskarane ved å forlengje garantitida måtte vere eit ypparleg forslag. Eg lurer på om statsråden er einig i det, og om det er noko som ein oppfordrar Noregs Råfisklag til å ta initiativ til. Framstegspartiet og Høgre har gått i tospann og sagt at den overkapasiteten som er i næringa i dag, må marknaden rydde opp i. Er statsråden einig i det også, og er det dette vi som bor i dei samfunna som faktisk blir ramma av utviklinga i dag, skal ha som trøst? Utover det vil eg seie at eg håper at vi ved eit seinare høve kan få ein meir konstruktiv debatt om langsiktige omstillingar i norsk fiskeindustri.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg har registrert at høyrepartiene her i dag ikke har registrert noen støtte til dette forslaget rundt om i landet. Det er ikke inntrykket jeg sitter igjen med. Vi har både avisoppslag og skriv fra alle deler av landet som støtter dette forslaget. Nå er det slik at Arbeiderpartiet veldig ofte beskyldes for bare å kritisere og ikke komme med forslag for å avhjelpe den dramatiske situasjonen vi har i hele industrien og i sysselsettingen i landet pr. i dag. Dette forslaget er ett av eksemplene på konstruktive forslag som har vært fremmet fra Arbeiderpartiet for å avhjelpe situasjonen. Men jeg registrerer at Regjeringen heller ikke synes særlig om dette forslaget. Et lyspunkt får være at statsråden deler vår oppfatning av og bekymring over situasjonen langs kysten slik den nå fortoner seg. Mitt spørsmål blir da: Hva vil Regjeringen konkret gjøre for de kystsamfunn som er veldig hardt rammet av den krisen vi nå er inne i, og som er i ferd med å legge hele lokalsamfunn øde? Vi har i mange andre sammenhenger både omstillingsmidler og omstillingstiltak. Kan man tenke seg å gå inn med slike omstillingstiltak for disse lokalsamfunnene, som er så hardt rammet?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg forstår det slik at jeg kan tolke statsråden dit hen at han nærmest avblåser den krisen som er langs kysten, og som signaliseres veldig sterkt. Når jeg har sagt og tatt i min munn såpass sterke ord som jeg har gjort, så er det ikke for å svartmale, men det er for å formidle en oppfatning og en opplevelse langs kysten som statsråden og vi andre må kunne ta innover oss. Når Norges Fiskarlag, Råfisklaget, Kystfiskarlaget, Norske Sjømatbedrifters Landsforening, Troms fylkesting og mange andre har poengtert at slik er situasjonen, så må Regjeringen og vi som sitter i Stortinget, kunne ta denne situasjonen innover oss og være villig til å sette inn virkemidler og tiltak som gjør at både enkeltfamilier, bedrifter og lokalsamfunn overlever i en vanskelig situasjon. Det har alltid vært slik, som representanten Bastesen sa, at det har gått opp og ned i denne næringen. Men man har vært villig til å sette inn virkemidler for å avhjelpe situasjonen, og jeg har ikke lyst til at vi skal legge kysten øde gjennom konkurser og gjennom nedgangstider for næringen. Derfor ber jeg igjen statsråden om å prøve å vise forståelse for de signalene som er kommet fra kysten i alle deler av landet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-03-25:
Jeg registrerer med stor interesse at Arbeiderpartiet ikke valgte å prioritere denne saken der den hører hjemme, nemlig i budsjettet for 2003. Jeg registrerer også at Arbeiderpartiet, sammen med SV og Senterpartiet, nå velger å føre en dialog om denne såkalte dødslisten over hvem som må blø. De stiller det retoriske spørsmålet når jeg viser til det omtalte begrepet «overkapasitet», om jeg kan vise til hvem som i så fall skal bort. Dette illustrerer at man har en statisk politisk tankegang, som jeg må få lov til å returnere på den måten at det ikke er en politisk oppgave – heldigvis – å peke på hvilke bedrifter som skal leve og ikke leve for fremtiden. Det blir et paradoks når man velger å se bort fra at man i løpet av fire–fem år på de fleste fiskeforedlingsbedriftene i landet har mistet eksempelvis mellom 200 000 og 300 000 tonn torsk til videreforedling. Man har mistet det som var basis for hele eksistensgrunnlaget. Samtidig har vi sett at Arbeiderpartiet har drevet en næringspolitikk som har vært så fiendtlig at den har drevet konkurranseutsatte foretak nærmest til konkursens rand systematisk. Da man gikk fra borde, hadde man altså plassert Norge på Europas rentetopp. Det er klart at med den kronekursen som norsk konkurranseutsatt industri skulle håndtere, så ble det en umulig oppgave. For de 14 bedriftene som gikk dukken på foredlingssiden i 2002 og de fem hittil i år, ifølge Fiskeribladet, er det hovedårsaken, og sammen med mindre kvantum fisk til bearbeidelse har det gjort at de dessverre har gått veien via skifteretten. At det er flere som videreforedler norsk laks i utlandet enn her i landet, ser ikke ut til å bekymre representanten Marit Arnstad, men for meg er det et paradoks. Jeg tror vi kunne ha satt nokså mange hender i sving hvis vi hadde vært villige til å ivareta interessene i det markedet der norsk fisk skal klare seg. Til slutt. Når jeg har sett at Norges Råfisklag har vært den institusjonen som kanskje har ivret mest for denne garantien, som har gitt oss det råd å gå på en statsgaranti, så er det jo et paradoks at de selv forlanger en garanti fra kjøper, og at de forlanger en oppgjørstid på maks ti dager. Det er klart at når en bedrift som skal videreforedle og håndtere, må ha to til tre måneder for å kunne få pengene igjen, så er det nærmest en håpløs oppgave hvis man lever med tapt egenkapital. Derfor tror jeg at Norges Råfisklag og fangstnæringen selv kan gjøre en innsats som vil mer enn kompensere det som eventuelt staten ville ha kunnet bidratt med i dette tilfellet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-03-25:
Det står i mindretallsforslaget, som ble vedtatt, at forslaget «vert å avvise». I innstillingens II står det at forslaget «vert å leggje ved protokollen». Det må anses som feil.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-03-25:
Enkelte av oss har etter hvert blitt vant til å få høre at vi burde ha gått hjem og lest hjemmeleksen bedre og skaffet oss bedre kunnskaper. Jeg fikk høre det i dag av statsråden angående de 30 brukene som har gått konkurs. Da synes jeg det er grunn til å si at det bygger jeg på de tall og de uttalelsene som fiskeriministeren sjøl har kommet med. Så kan det jo hende at han i ettertid har nyansert det en smule, men det har han da gjort i etterkant av at Fiskeribladet, av alle, gikk inn i materien. Jeg kan være enig i at det kan være litt ulik bruk av tall knyttet til de brukene som gikk konkurs, men klag ikke over at jeg henter tallene fra unyanserte kilder eller uautoriserte kilder når jeg henter tallene fra fiskeriministeren sjøl. Senterpartiet har understreket behovet for en langsiktig omstilling knyttet til fiskeindustrien. Men det er viktig for oss at det skjer på en ryddig måte, og det er vanskelig å forstå at det skulle være noe heldig utgangspunkt for det at en nå lar de sterkeste eller største enhetene klare seg gjennom kampen, mens andre skal forblø, og så skal en på den bakgrunn starte en langsiktig omstilling. Det synes jeg er uryddig. Derimot tror jeg at den type ordning vi har i fiskeindustrien i dag, nettopp kunne ha vært den overgangsordning som kunne ha lagt grunnlaget for en mer langsiktig omstilling. Jeg registrerer at det er det ikke grunnlag for å diskutere med Høyre og Fremskrittspartiet i salen. Fiskeriministeren fikk et spørsmål fra representanten Elvik, som jeg vil gjenta. Det er knyttet til den overkapasitet i fiskeindustrien som representanten Kristiansen her var inne på. Jeg vil gjerne høre om statsråden er enig i at det finnes en slik overkapasitet. Mener han noe om hvordan den overkapasiteten skal reduseres, hvilke bedrifter som skal bort, og hvilke kystsamfunn som eventuelt må belage seg på at arbeidsplassene forsvinner i tiden framover?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2003-03-25:
Jeg skulle holdt meg for god til å ta ordet i denne replikkvekslingen, men jeg synes forslaget er betimelig. At FHL, som er en sammenslutning av de større fiskebrukene, gikk imot at det skulle være en statlig garantiordning, må man bare bøye seg for. Men det er bare sånn at de små fiskebrukene trenger en bedre løsning enn det vi har i dag. Det er mange som venter på at Stortinget skal behandle dette forslaget, og det er mange som venter på at det skal bli en garantiordning. Jeg må jo spørre statsråden om han venter på konkurser. Venter han på at mottakene ikke skal kjøpe fisk? Er det det han venter på? Er det da på tide å springe til og gi garantiordninger? Er det ikke nødvendig å ha litt overkapasitet i det rike fisket som vi har hatt til i dag? Selvfølgelig er det nødvendig. Selvfølgelig er det nødvendig at mottakene har tilgang på kapital til å kjøpe fisk til å henge på hjell og rive ryggbeinet av og strø salt på. Det skulle bare mangle at ikke vi i Stortinget skulle kunne behandle og vedta at mottakene skal få de nødvendige garantiene og lånene når de ikke kan få dem fra de bankene de måtte ha tilgjengelig. Jeg må bare si det, slik at det er sagt, at fiskerne har tapt 40 pst. av inntektene sine ved reduksjon i prisene. Nå må jeg samtidig si til dem som er imot Norges Råfisklag og råfiskloven, at Råfisklaget har redusert prisene til fiskeren. Det skulle bare mangle at man ikke skal få betaling for den fisken som man etter sigende skulle ha ført på land. Det skulle bare mangle – det står om verdier. Fiskeforhandlerne skulle i det minste betale for fisken.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
I iveren etter å forsvare et forslag som den industrien som skulle hjelpes, takker nei til, kan man lett falle for fristelsen til å bruke store ord. Den «dramatiske situasjonen» fiskeindustrien befinner seg i, «avhjelpe situasjonen», «legge hele lokalsamfunn øde» er uttrykk som representanten Arnesen bruker. Jeg må spørre, når vi ser på avviklingen av et rekordgodt fiske i vinter: Hvor er denne dramatiske situasjonen? Dette er en beskrivelse av en situasjon som ikke har oppstått. Det synes jeg vi skulle glede oss over i stedet for å tegne et bilde som faktisk ikke er riktig. Men det finnes bedrifter som har problemer, og det er naturlig ut fra den situasjonen som all eksportindustri befinner seg i. Når det gjelder lokalsamfunn som får problemer fordi de er ensidig avhengig av fiskeindustri, har vi hatt det i denne regjeringens levetid, og vi har gått inn med virkemidler i et samarbeid mellom Kommunaldepartementet og Fiskeridepartementet for å avhjelpe situasjonen. Sørøya er et slikt eksempel, hvor både Fiskeridepartementet og Kommunaldepartementet gikk inn og avhjalp situasjonen. Men som sagt, det rekordgode fisket i vinter har vist at det ikke er avsetningsproblemer på grunn av driftskredittmangel som er årsaken til de problemene som blir beskrevet. Problemene har altså ikke oppstått i det omfanget som forslagsstillerne hadde tenkt seg. Det synes jeg er bra, og da synes jeg vi skulle glede oss over det i stedet for å tegne et bilde som ikke stemmer med virkeligheten.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
Jeg bagatelliserer overhodet ikke – og det er jeg glad for ble bekreftet av siste taler – situasjonen som fiskerinæringen er i. Men la oss se på, for det kan kanskje være nødvendig når vi hører på debatten, hva det var dette forslaget skulle bidra til. Jo, det var å avhjelpe situasjonen med hensyn til oppkjøp av fisk, for man fryktet at det skulle være kredittmangel, og på den måten skulle ikke fisket i vinter kunne avvikles. Vi kan konstatere at det har vært et rekordgodt fiske, til dels er kvoten tatt, og fisket har måttet stoppe. Men det har altså ikke blitt stopp i fisket, slik at det har ikke vært behov for disse garantiordningene. Og hva skulle disse garantiordningene ha avhjulpet, når det fra forslagsstillerne tydelig sies at dette skal gis til bedrifter som er kredittverdige, at det ikke skal ligge subsidieelement i det, og når næringen selv helt klart gir uttrykk for at statsgarantier ville medføre konkurransevridning? Såpass kunne man vel forestille seg at hvis en, to bedrifter fikk statsgaranti, ville bankene kreve statsgaranti for alle. Derimot er det en mer aktiv politikk som kan avhjelpe de problemene som fiskeindustrien har, og det er en økonomisk politikk. Det er markedspolitikk, det er strukturering, det er regulering, det er moderate lønnsoppgjør, det er innovasjon, og det er virkemiddelapparatet som kan bidra til det, og på alle de områdene har Regjeringen satt inn sterke virkemidler og politikk, og det gir resultater. Men det vil ikke gi resultater med en garantiordning i et fiske som har vist seg å ikke stoppe opp, heldigvis.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
Jeg ser ingen grunn til at representanten Arnstad skulle være sår, jeg har ikke antydet at hun skulle gå hjem og lese hjemmeleksen. Men når man knytter konkursen i fjor av 30 bedrifter tilknyttet fiskerinæringen til garantiordningen, så mener jeg å ha dekning for å si at det må man nyansere, for de 30 bedriftene ville ikke kvalifisere til denne ordningen som vi behandler i dag, og det er det jeg mener med å nyansere bildet. Man kan på en måte ikke trekke fram de 30 bedriftene som bevis for at det var behov for denne driftskredittordningen. Da må man i hvert fall innrette driftskredittordningen langt annerledes enn det forslagsstillerne hadde lagt opp til. Når det gjelder overkapasitet, så skal jeg si to ting. For litt siden behandlet vi i denne sal St.meld. nr. 12 for 2001-2002 om rent og rikt hav, og hvor komiteen i den forbindelse helt klart gir uttrykk for at det er en overkapasitet i norsk fiskerinæring, og at man må tilpasse kapasiteten på fangstsiden og for så vidt industrisiden, som jo er en konsekvens av det, til det ressursgrunnlaget vi har. Regjeringen skal legge fram en stortingsmelding på fredag, der vi redegjør for tiltak for en bedre tilpasning av kapasitet og ressurs.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
Både fiskeriministeren og Regjeringen viser stor forståelse for de problemene som er langs kysten og i en eksportrettet næring som fiskerinæringen. Men den garantiordningen som er foreslått, og som vi drøfter i dag, er et virkemiddel som ikke er tjenlig i forhold til problemene, og bedriftene selv v/FHL gjør det helt klart at de ikke anser at dette er et hjelpemiddel som løser de problemene vi står overfor. Så når man tegner det som en konsekvens at man legger kysten øde ved at dette ikke vedtas, gjør man altså bruk av ord og begreper og beskrivelser som her ikke står i forhold, desto mer som en av forslagsstillerne, representanten Arnesen, selv sier at dette er en ordning som skal gis til bedriftene som er kredittverdige. Jo, men hvis de er kredittverdige, får de kreditt. Dette skal være en ordning som ikke skal innebære noen statlige subsidieringer. Men det er konkurransevridende, og det betyr statlig subsidiering. Det er derfor bedriftene betakker seg. Det er derfor Regjeringen har lagt opp til en økonomisk politikk som nå begynner å virke. Tre rentenedsettelser på kort tid, 1 1/2 prosentpoeng, er noe som monner i gjeldstynget industri og fiskeindustri. Skatter og avgifter er redusert. Vi har sterk innsats når det gjelder markedsforhold: Lakseavtalen, som er i ferd med å bli avviklet, EU-utvidelsen, der Regjeringen er sterkt inne sammen med næringen og forhindrer at det skal bygges opp nye markedsbarrierer, WTO-forhandlingene, frihandelsavtaler, og det vi gjør når det gjelder reguleringen for å ta ned overkapasitet, vil gi bedre resultater enn noe annet for på den måten å få til lønnsomhet i industrien. Og gjennom de periodiseringer som vi har gjort på reguleringene, sørger vi for at industrien får mulighet til å ha helårsproduksjon, og det bidrar til lønnsomhet.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
Representanten Bastesen sier at forslaget er betimelig. Ja, vi er enige om – og jeg har forsøkt å gjenta det ved flere anledninger nå at også jeg er bekymret for det – de problemer som en eksportrettet industri sliter med i dag. Det gjør Regjeringen noe med gjennom politikken. Men jeg konstaterer at det virkemidlet som her er foreslått, ikke er det som etterspørres, og det vil heller ikke ha en innretning som gjør at det løser et problem, for det er ikke et hovedproblem at det ikke er garantier og lån å få. For vi har altså, som jeg nå har sagt ved flere anledninger, gjennomført et svært godt vinterfiske, og det har ikke stoppet opp i oppkjøpene på grunn av manglende kreditter. Når representanten Bastesen henviste til at fiskerne gjennom Råfisklagets priser har fått redusert førstehåndsprisen, har det først og fremst med markedet å gjøre, det har for så vidt ingenting å gjøre med mangel på kreditt eller noe annet. Så her blander man nok kortene en smule.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2003-03-25:
Etter representanten Kristoffersens innlegg følte jeg behov for å komme med en kort kommentar. Det ble vist til at fire store bedrifter på Møre er gått konkurs, og at det da skulle være eksempel på at hvis man hadde hatt statsgaranterte driftskreditter, ville man ha kunnet fortsette. Som regel er det slik at konkurser er et resultat av mangel på lønnsomhet, og at garantier bidrar ikke til lønnsomhet, men derimot til likviditet. Lønnsomheten blir ikke forbedret ved at Arbeiderpartiets to talere, representantene Sandal og Kristoffersen, nå nettopp sterkt understreket at disse ordningene ikke skal ha noe subsidieelement, og at de skal være for kredittverdige bedrifter. De bedriftene som har gått konkurs, har altså ikke vært kredittverdige, så da må man endre kriteriene for det forslaget man har kommet med. Noen forveksler likviditet med lønnsomhet. Manglende likviditet er som regel et resultat av svak lønnsomhet. Da må vi gjøre noe med lønnsomheten, og jeg inviterer Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet sammen med regjeringspartiene og Fremskrittspartiet til å ta de grepene som skal tas i den økonomiske politikken, slik som vi gjorde det i budsjettet, at vi fører en stram budsjettpolitikk som nettopp bidrar til å redusere kostnadsnivået for bedriftene. En statlig likviditetstilførsel gir ikke noen bedre lønnsomhet. Det utsetter bare problemet. Derfor kan vi ikke gå inn for det.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Arbeiderpartiet har gjennom forslaget om å få innført en ordning med statlig garanti for driftskreditt i fiskerinæringen bedt Stortinget om å gjøre noe med den dramatiske situasjonen i fiskerinæringen. Fiskerinæringen i landets største fiskerifylke, Møre og Romsdal, har sagt fra på en måte som burde vekke både regjering og storting. Sunnmøre og Romsdal Fiskarlag sier bl.a. dette i et brev til storting og regjering, og jeg vil be representanten Solholm spesielt lytte til dette, siden han hadde fått få signaler: «De siste 8 -9 månedene har fire til dels store fiskeriindustribedrifter, med til sammen ca. 200 ansatte, her i distriktet gått konkurs. Alle disse bedriftene var viktige arbeidsplasser i sine kommuner og i tillegg en viktig avtaker av fisk fra fiskeflåten i vårt distrikt. Pr. dato har ingen av disse bedriftene startet opp igjen. Det kan likevel legges til at den største av disse fire bedriftene, Sunnmørsfisk AS i Fosnavåg, vil starte opp igjen innen få dager.» Brevet er datert 7. mars 2003. Videre sies det: «I tillegg er det vanskelig for kjøperne å få finansiert det kjøp av fisk som må til for å få normal avvikling av sesongfiskeriene. Etter opplysninger vi sitter inne med fra Sunnmøre og Romsdal Fiskesalgslag ligger kjøpernes kredittrammer i dag på ca. 60 mill. kroner.» Det sies videre at de private bankene ikke har ønske eller evne til å gå inn og gi nødvendige kreditter. Derfor viser Fiskarlaget til forslaget fra stortingsrepresentantene Arnesen, Sandal, Kristoffersen og Schjøtt-Pedersen om å etablere en ordning med statlig garanti for driftskreditt i fiskerinæringen. De sier det ville være et godt virkemiddel for å løse den situasjonen som fiskerinæringen nå er inne i. Dette sier altså fiskernes tillitsvalgte, som en skulle tro hadde begge beina både på dekket og på kaia. Selv om vårt forslag ikke løser alle problemene i fiskerinæringen, sikrer det langt på vei at mottaksapparatet på land er i stand til å ta imot fisken. I en slik situasjon er det uforståelig at ikke representantene fra regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vil støtte forslaget om statlig kredittordning, som ville løse de mest akutte problemene i næringen. Dette blir enda mer uforståelig når både regjeringspartiene og Fremskrittspartiet er representert i næringskomiteen med representanter fra Møre og Romsdal. Situasjonen er blitt ytterligere forverret siden vi fremmet vårt forslag. Det er derfor svært beklagelig at dette helt nødvendige forslaget ikke får flertall i salen i dag.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Ja, det tror jeg nok!
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Fiskerinæringa er inne i ein svært vanskeleg økonomisk situasjon. Dette er ikkje berre mine og Arbeidarpartiets ord. Dette er bodskapen frå fiskarar og representantar frå fiskesalslaga langs heile kysten vår. Svært mange av fiskekjøparane står fram med det same synet. Kva må så gjerast når delar av fiskerinæringa ber om akutt hjelp? Vi må setje i verk tiltak som er målretta, og som kan føre oss ut av dei store vanskane som næringa er oppe i. Derfor har Arbeidarpartiet foreslått strakstiltak. Forslaget vil gjere det mogleg for fiskerinæringa å komme ut av det uføret ho no er inne i. Nye konkursar kan avverjast. Fiskarane kan få selt fisken sin til ein brukande pris. Tilsette på fiskemottak kan igjen komme i arbeid. Næringa kan få ein positiv stimulans i ei vanskeleg tid. Vi kan få hjula i gang igjen. Fiskerinæringa er ein krumtapp langs store delar av kysten vår. Den gir arbeid til mange både på havet og på land. Svært mange av dei som hentar utkommet sitt frå fiskebåten eller frå fiskeindustrien, har ikkje alternative arbeidsplassar å gå til. Slik er det for fiskaren og den kvinnelege filetarbeidaren i Vågsøy. Akkurat slik er det for dei som bur i Berlevåg, og som hentar inntekta si frå båten eller frå fiskemottaket. Alternativet for desse personane er arbeidsløyse, noko som i dette tilfellet ikkje er nødvendig dersom styresmaktene legg forholda slik til rette at fisken kan bli omsett og bearbeidd. Vi saknar ein aktiv næringspolitikk i landet vårt. Regjeringa er passiv. Den saka vi no diskuterer, stadfestar nettopp det. Forslaget vårt inneber inga subsidiering. Berre kredittverdige bedrifter skal få nyte godt av ordninga som vi foreslår. Den skal ikkje favorisere noko distrikt. Vi tek eit initiativ for å hjelpe ei næring i store vanskar. Dette er aktiv næringspolitikk. Med dette viser vi vilje til å satse på kystsamfunna våre. Der finst det eit stort potensial. Her kan vi vere med på å skaffe store eksportinntekter. Vi gir på denne måten eit flott bidrag til å halde oppe busetjinga, spesielt i svært fiskeriavhengige område på Vestlandet og i Nord-Noreg. Ofte høyrer vi at Høgre omtaler seg sjølv som det næringsvennlege partiet. I denne saka viser Høgre passivitet. Kristeleg Folkeparti har tidlegare vore ein aktiv medspelar i å halde oppe aktiviteten i distrikta våre. Slik er det ikkje lenger. Partiet har skifta kurs, og har valt ny side i politikken. Det trur eg mange langs kysten vil merke seg.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg har sete og lytta til debatten og kunne ikkje dy meg for å ta ordet. Når representantar frå Høgre skuldar mindretalet her i salen for å drive statisk politisk tankegang når ein politisk tek grep for å berge industri, vil eg påstå tilbake at det er minst like politisk statisk tankegang å svare med at marknaden skal ordne opp. Så kven som er mest statisk, trur eg vi kan krangle om til ganske langt ut på natta her i dag. Det er jo Høgre sitt mantra at marknaden skal ordne opp i det heile, same kva og på alle frontar. Men det som skjer då, er at det er dei store innanfor fiskeindustrien som bestemmer korleis strukturen på fiskerisida skal sjå ut, og ikkje eit distriktspolitisk mål om busetnad og næringsliv i heile distriktet, og eg trur ikkje at Høgre enno har sprunge frå busetnadsmålet i distriktspolitikken. Elles er eg òg forundra over at fleire av næringskomiteen sine medlemer ikkje har fått signal om den krisa som har ramma – iallfall har eg fått tallause telefonar, tallause brev og e-postar frå spesielt fiskarar og fiskesalslag i mitt distrikt, både sør for og nord for Stad som òg for så vidt er området til representanten Solholm frå Framstegspartiet, og eg synest det er merkeleg at han ikkje har fått den same pågangen. Men det kan vel ha noko å gjere med kven ein har von om vil rydde opp i problema. Det var ein fiskar som ringde meg i januar. Han sa at det er jo ikkje hjelp i at vi har tidenes fiskeri når eg kanskje ikkje får levert fisken min i mars. Skal eg satse på å reise på Lofotfiske dersom eg ikkje får levert fisken på land? Ein fiskar må jo på lik line med andre næringsutøvarar tenkje langsiktig, og spesielt skipperar på dei små kystfartøya har jo eit mannskap å ta omsyn til, og dei har familiar på land som dei skal forsørgje. Så ei viss planlegging på lang sikt må ein jo kunne krevje. Og då er det klart at det er for seint å snu seg når konkursen har ramma så hardt som vi kunne frykte at han ville ramme. Vi skal alle vere glade for, som fiskeriministeren seier, at han ikkje har ramma så hardt. Men det er jo altfor seint å snu seg når krisa har ramma, for då står jo fiskaren der utan noko alternativ. Derfor må det vere nettopp vårt ansvar å gripe inn når vi ser teikn til ein slik situasjon. Og om ikkje garantiordninga ville ha vorte brukt, så stod pengane der. Men poenget er at løysinga var der for dei som hadde bruk for henne. SV støttar ikkje forslaget frå arbeidarpartirepresentantane for å audmjuke enkeltparti i denne salen, som Ivar Kristiansen var inne på. Vi støttar forslaget fordi det er SV-politikk. Vi held på med SV-politikk kvar einaste dag, på lik line med det eg går ut frå at Høgre-representantane gjer, og ikkje for å audmjuke andre parti i denne salen. Det held vi oss faktisk for gode til.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
Kristeleg Folkeparti tek dei problema som er melde frå kystdistrikta, på alvor. Me vil m.a. beda bankane visa atterhald med å forskottera konkursar, slik som eg har sett ein del tendensar til. Eg trur at ei slik haldning frå bankvesenet til å gje fiskeindustrien ein sjanse til å få ein ny oppgang kan vere ei betre løysing enn dette forslaget. Grunnen til innlegget mitt var òg det representanten Sandal sa då han påstod at Regjeringa og regjeringspartia fører ein passiv næringspolitikk. Eg må seia at eg tykkjer det er litt underleg når den store melodien frå opposisjonen i fjor haust då me skulle ha eit stramt budsjett, var at me svikta alle, og at me ikkje hadde nok til dei fleste gode formål. Dette var prisen for at me skulle oppnå betre konkurransevilkår nettopp for denne industrien. Når me no har oppnådd at renta er nede, at kronekursen er på plass, og at lakseavtalen i tillegg er på veg ut, får me høyra at me er passive. Fyrst får me kritikk for å gjera noko. Når resultatet er oppnådd, får me ny kritikk for at me er passive. Det er litt vanskeleg for meg å forstå logikken. Samtidig får me kritikk for distriktspolitikken. Det er ein kritikk som Kristeleg Folkeparti ikkje har fått det siste året. Plutseleg dukkar han no opp utan noko førevarsel. Regjeringa har gjennomført ein politikk som eg langt på veg meiner er med på å støtta distrikta i ein vanskeleg kamp mot sentrale magnetar. Me har oppnemnt ein distriktskommisjon, og me har ein aktiv, god dialog med distrikta for å leggja til rette for ei god utvikling og bremsa sentraliseringa. Derfor vil eg ta avstand frå den karakteristikken som blei gjeven av spesielt Kristeleg Folkeparti. Det siste poenget mitt er at dette forslaget ikkje verkar. Det blir framstilt som om dette vil løysa eit problem i fiskeriindustrien, men samtidig seier forslagsstillarane at ein berre skal gje kreditt til dei i fiskeriindustrien som er kredittverdige. Men det er jo det som bankane har til oppgåve å gje, ikkje staten. Ein skal ikkje gje subsidiar. Ein skal ikkje gje spesielle rammevilkår som er konkurransevridande. Då er konklusjonen for min del klår: Dette er eit forslag som ikkje treffer. Då er det litt drygt å bruka så sterke ord. Det kan vera greitt å helsa heim, men det hjelper ikkje ein utsett industri som me i fellesskap skal prøva å hjelpa med meir eigna og direkte treffsikre verkemiddel. Både Kristeleg Folkeparti og Regjeringa er då innstilte på det i den utstrekning dette melder seg. Eg ser problema og vil vera med på å finna målretta løysingar.