Stefan Heggelund (Høyre), 2015-12-17:
Jeg har først lyst til å takke Robert Eriksson. Han sto i viktige saker på arbeids- og sosialfeltet, og han gjorde det på en svært god måte. Jeg vil også gratulere den nye statsråden, Anniken Hauglie. Hun er en person med riktig erfaring, høy kompetanse, sterkt engasjement og god gjennomføringskraft – og jeg ser fram til samarbeidet. En av de viktigste tingene en politiker lever av, er ideer. Har vi ingen ideer for hvordan vi ønsker å forbedre samfunnet, gjøre hverdagen enklere for folk, da har vi ikke stort å bidra med. Vi er ikke de eneste som har det sånn. Det finnes en rekke folk som har ideer som levebrød – aviskommentatorer er ett eksempel, akademikere som skriver bindsterke verker om hvordan samfunnet kan forbedres, er et annet eksempel. Men det er en forskjell – en forskjell som det virker som om de ikke alltid er klar over, men som vi må være oss veldig bevisst. Våre ideer har kort vei til å bli satt ut i livet, og da følger det ansvar med. Vår sosiale profil blir ofte angrepet, senest av representanten Christoffersen og de andre fra Arbeiderpartiet i salen i dag. Men for en del år siden var det noen her på huset som hadde en idé. Istedenfor tre dører inn til velferdsforvaltningen, skulle man ha én dør inn. Intuitivt høres det ut som en god idé, men man måtte jo undersøke om dette var noe som det var mulig å gjennomføre i praksis. Den daværende borgerlige regjeringen gjorde det og kom fram til at den organisatoriske prosessen kunne være så kompleks at nye problemer kunne oppstå. Da satte Arbeiderpartiet i gang med et storstilt politisk spill. Og i 2006 fikk vi kanskje svaret på hvorfor det var slik. I et intervju med Aftenposten sa daværende statsminister Stoltenberg: «Da gikk det sport i det, for Stortinget var det om å gjøre å forandre regjeringens forslag nærmest for sportens skyld. Spørsmålet dreide seg ikke om å gjøre forslaget bedre eller dårligere, men om å gjøre størst mulig endringer.» Skjebnens ironi var at det var Arbeiderpartiet som måtte gjennomføre reformen. Etter en valgkamp der de som vanlig hadde angrepet de borgerlige partienes sosiale profil, skulle de nå sette i gang med en velferdsreform. Og resultatene kjenner vi. Da tre arbeidsministre fra Arbeiderpartiet måtte møte i kontroll- og konstitusjonskomiteen, var det ikke bare fordi Navs regnskap for 2008 ikke kunne bekreftes av Riksrevisjonen. Økte restanser var også et tema, dvs. alle dem som ikke fikk den hjelpen de skulle ha. Den første evalueringen av reformen viste at overgangen til arbeid, utdanning og uføretrygd gikk tregere. Mange måtte vente i ett år på et arbeidsmarkedstiltak som skulle få dem ut i jobb. Vi vet en del om hva som skjer med personer som blir dyttet ut i passivitet. Avstanden til jobb blir lengre, og kompetanse kan bli utdatert. Passivitet kan være helseskadelig. Humøret blir dårligere, og kanskje kommer depresjonen krypende – problemene blir større. Men situasjonen var ikke bedre for dem som burde ha fått uføretrygd. Det begynte å hope seg opp på midlertidig uførestønad. Først i 2014 fikk flere av dem avklaringen de hadde ventet på, og som burde ha kommet mye tidligere. Siste evaluering av reformen kom i fjor. Forskerne konkluderte med at man nå er på omtrent samme nivå når det gjelder å hjelpe folk ut i jobb, som man var før man begynte med Nav-reformen. Og dette er de rød-grønnes velferdspolitiske arv. Denne regjeringen har andre ambisjoner, og arbeidet er begynt. Vi rydder opp i tiltakssystemet. Vi arbeidsretter ytelser for å hjelpe folk raskere tilbake i arbeidslivet. Og vi har satt i gang et nødvendig arbeid for å bøte på de rød-grønnes feilgrep i forbindelse med Nav-reformen. I tillegg mener vi det er viktig å bruke alle gode krefter. Derfor styrkes de sosiale entreprenørene. Trygghet i og utenfor arbeidslivet er vårt mål. Derfor må kampen for vårt felles arbeidsliv fortsette med uforbeholden styrke. Vi skal bevare de tradisjonene som har gjort vårt arbeidsliv mulig å skape, og vi skal sikre at disse tradisjonene er bærekraftige for framtiden. Det gjør vi i samarbeid med partene – ansvarlige arbeidsgiverorganisasjoner og en fagbevegelse som har vært en formidabel kraft i utviklingen av Norge. Arbeids- og sosialbudsjettet er en del av dette helhetlige arbeidet. I den krevende situasjonen vi er i, er det et nødvendig budsjett for arbeid, aktivitet og omstilling. Men husk også at et av de viktigste prosjektene til regjeringen, nemlig å bevare velferden for framtidens generasjoner, er det overordnede, og det er vi godt i gang med.