Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-03-28:
I dag kan vi sette sluttstrek etter mange års arbeid med å få til en fastlegeordning i Norge. Når vi med dagens vedtak gir den endelige lovhjemmel for en ordning som omfatter samtlige kommuner, har dette sitt utspring i at Stortinget i 1991 vedtok at det skulle settes i gang forsøk med listepasientsystem i kommunehelsetjenesten, et treårig forsøk som ble igangsatt våren 1993 med fire deltakende kommuner, nemlig Tromsø, Trondheim, Lillehammer og Åsnes. Dette omfattet ca. 240 000 innbyggere og ca. 150 leger. I St.meld. nr. 23 for 1996-97, som saksordfører henviste til, ble så erfaringene med forsøket lagt fram, med Regjeringens anbefaling om å innføre en landsomfattende fastlegeordning. Et flertall i Stortinget sluttet seg som kjent til å gjennomføre en slik reform. Denne reformen er et viktig ledd i en sammenhengende kjede av reformer i helsevesenet. «Pasienten først» var ledetråden i reformen, der pasientens behov var utgangspunktet for all behandling og pleie. To hovedanliggender var grunnleggende. For det første: Befolkningen skal ha trygghet for legehjelp når behovet melder seg. Og for det andre: Helsepersonellet og det offentlige helsestellet skal ta ansvar for at pasientene får gode helsetjenester til rett tid. Selv om vi i Norge over en viss tid har hatt en god primærhelsetjeneste, med høy kvalitet og god tilgjengelighet, er det grunn til å spørre om den ordningen vi nå skal forlate, i tilstrekkelig grad har forpliktet både legen og myndighetene nok i forhold til den enkelte pasient. Mitt og stortingsflertallets svar er nei. Det er også grunn til å legge vekt på bl.a. følgende når måten vi organiserer primærhelsetjenesten på, skal revideres: Utviklingen i medisinsk kunnskap gir oss nye muligheter til å behandle sykdommer. Legetjenestene er ulikt geografisk fordelt hos oss. Undersøkelser viser at bare hver tiende konsultasjon hos allmennpraktiserende lege viste seg, vurdert i ettertid, nødvendig i den forstand at pasienten hadde en sykdom som trengte behandling og kunne behandles. Likevel kunne det være god grunn til å søke hjelp. Det er allmennlegen som behandler de langt fleste pasientene og følger opp pasientene over tid. Det er allmennlegen som kan ha helhetsperspektivet i forhold til pasientene. Jeg har merket meg at pasientene vil ha en fastlegeordning. Jeg viser til bl.a. positive utsagn fra store pasientforeninger og interesseorganisasjoner. Jeg har også merket meg at helseprofesjonene, inkludert Den norske lægeforening, ønsker en fastlegeordning. Jeg nevner også at Kommunenes Sentralforbund, som representerer de som har ansvar for primærhelsetjenesten, sier at fastlegeordningen vil bli en ordning som samsvarer med kommunenes og KS" synspunkter. Den fastlegeordningen som nå vedtas, baserer seg delvis på erfaringer fra fastlegeordningen i noen europeiske land, men i hovedsak på forsøket over tre år i de fire norske kommuner som jeg nevnte tidligere. Ved siden av at forsøkskommunene vurderte resultatene selv, har hele fem uavhengige forskningsmiljøer vært engasjert til å foreta en løpende evaluering. Konklusjonene av forsøkene er entydig positive. Det beste bevis er at nesten alle innbyggerne ønsket at fastlegeordningen skulle gjøres varig. Bare 7 pst. av legene uttrykte misnøye med ordningen. Jeg synes dette er et meget godt grunnlag å bygge reformen på. Jeg tror ikke at en fastlegeordning løser ethvert problem, for det perfekte system er ikke oppfunnet. Jeg har merket meg at de sterkeste kritikerne utenfor Stortinget var de leger som hadde privat virksomhet uten avtale, men som helt uregulert kunne bruke offentlige penger gjennom trygderefusjoner til sin private virksomhet. Jeg må si at det er ikke urimelig at det offentlige skaffer seg innflytelse over egne penger for på den måten å bidra til at slike midler og dermed legearbeidskraft blir noenlunde geografisk rettferdig fordelt. Dette kan også bli en effekt av fastlegeordningen. Selv om vi på mange måter har en legetjeneste i kommunene som vi kan være fornøyd med, er det også slik at det er for vanskelig for pasientene å slippe til. En møter ofte en ny lege, legen har for liten tid, det er for store forskjeller, det er uklart hvor hjelpen er fordi ingen lege har ansvar for den enkelte, det er dårlig oversikt for kommunen som har ansvar, og for dårlig kontroll over utgiftene. Det kan være grunn til å fremheve at erfaringene fra forsøket bl.a. viste at psykiatriske pasienter, småbarnsforeldre, eldre og andre var fornøyd med fastlegeordningen fordi den gav kontinuitet og god kontakt mellom pasient og lege. Det er understreket i proposisjonen at fastlegeordningen gir bedre muligheter for et tettere samspill mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. Dette er meget viktig å få til på en enda bedre måte enn i dag, av bl.a. tre grunner: 1. En tettere kontakt mellom primærlege og sykehus kan heve kvaliteten på primærlegens arbeid og kan bidra til at pasienter som i dag sendes til spesialist, kan utredes og behandles lokalt.2. Det vil gi langt større faglig trygghet for legen. Vi har svært mange små kommuner, og følgelig kan mange leger føle seg både faglig isolert og svært alene i et meget krevende arbeid. Faglig kontakt med kolleger er viktig både for trivsel og trygghet. 3. Det vil være samfunnsøkonomisk gunstig gjennom mindre bruk av mer høyspesialiserte helsetjenester. En vellykket fastlegeordning landet over krever tilstrekkelig og noenlunde stabil legedekning. Det reises berettiget spørsmål ved om ordningen lar seg gjennomføre slik den er tenkt, under henvisning til mangel på leger i mange kommuner. Det vises til at vi har ca. 200 vakante stillinger i kommunehelsetjenesten, og at fastlegeordningen kanskje vil kreve opp mot 400 nye stillinger. Jeg tror vi kan være en smule optimistiske ut fra bl.a. følgende, som også saksordfører var inne på: Vi utdanner nå svært mange leger pr. år. Ved siden av de mellom 500 og 600 legestudentene vi utdanner hvert år ved innenlandske universiteter, har antallet som utdanner seg i utlandet, økt meget sterkt, fra ca. 200 til opp mot det dobbelte de siste par årene. Det er igangsatt en strengere tildeling av leger til sykehus til fordel for primærhelsetjenesten. Det skjer rekruttering fra utlandet, både fra nordiske land, spesielt Danmark, og også fra Tyskland. En må også ha tro på at nå når alle som skal arbeide for folketrygdens penger, må ha avtale med en kommune, bør dette over litt tid virke utjevnende og føre til mindre konsentrasjon av legene. Jeg vil vise til at det under behandlingen av stortingsmeldingen om fastlegeordningen i 1997 ble gitt meget klare føringer for målrettede ordninger for legene i småkommuner og utkantkommuner. Dette er fulgt meget godt opp i lovproposisjonen fra den forrige regjeringen og i komiteens merknader. Jeg går ikke inn på enkelthetene i fastlegeordningen. Saksordføreren var innom mange av de ordningene som vil gjelde både for pasient, lege og kommune. Jeg er kjent med at arbeidet med å forberede fastlegeordningen har vært organisert som et prosjekt underlagt Sosial- og helsedepartementet, der prosjektledelsen har samarbeidet med berørte parter. Av det jeg kan se av forslagene og vurderingene i proposisjonen og ellers kjenner til, må det i dag være på sin plass å gi de ansvarlige i dette arbeidet meget velfortjent honnør for svært godt utført arbeid med en sak som slett ikke har vært enkel. Gjennom arbeidet i Stortinget har jeg registrert at motstanderne av reformen og ulike særinteresser nok har spilt inn sine synspunkter. Mye av den praktiske tilretteleggingen og gjennomføringen er basert på en avtale mellom partene. Det synes jeg er greit, og jeg forutsetter at intensjonen med fastlegereformen respekteres fullt ut, slik at senere detaljregulering fra Stortingets side ikke blir nødvendig. Jeg tror vi nå setter i verk en reform som styrker vårt helsevesen i vesentlig grad.