trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2021-05-31:
Jeg har sjelden sett at det kommer noe godt ut av disse utenrikspolitiske vedtakene som er fattet i kommunestyrene. I Kristelig Folkeparti er det klart at det er mye vi ikke liker, men det er ikke alt vi er imot, som skal forbys. Det kan være at et slikt vedtak faktisk ikke hadde tjent saken, at det hadde kunnet virke mot sin hensikt. Men jeg ser Dokument 8-forslaget fra Fremskrittspartiet i denne saken, og det er et aktuelt spørsmål. Selv om jeg ser bort fra egenmarkeringen i Fremskrittspartiet, tar de opp noe som opptar mange av oss. Norsk handelspolitikk skal styres av statlige myndigheter. Det er helt klart. Det skal være en helhetlig sammenheng i det vi foretar oss, og det har de oversikt til å vurdere på vegne av nasjonen. Kristelig Folkeparti fremmer dette synet i dag, både i kommunestyrer og i fylkesting – de er ikke det nivået dette skal skje på. Det er vedtatt norsk utenrikspolitikk, det ligger i Grunnloven at det er regjeringen som skal stå for dette, det er en del av maktfordelingsprinsippet, og det er tildelt etter mandat. Så kommunestyrer har heller ikke egentlig mandat til å gjøre det, slik jeg forstår det. Så kan det være en risiko for at det blir en fraksjonert tilnærming i spørsmålsstillingene. En avgrenset flertallsoppfatning i en kommune behøver ikke være dekning for hva landet skal stå for og skape unødig usikkerhet og forvirring. At spørsmålet om boikott av akkurat Israel kommer opp, er dessverre uheldig og litt symptomatisk. Jeg skulle ønske at de som kunne tenke seg å fremme en slik boikott, tenker på om det også er andre ting det kunne være spørsmål om å se kritisk på. Så den skjevheten ligger også i denne saken, for det er ofte Israel som blir hengt ut, mer eller mindre begrunnet. Min konklusjon er at jeg håper den kommunale fornuften vinner, at utenrikspolitikk foretas av regjeringen. Derfor går Kristelig Folkeparti mot å innføre en slik lov. Vi tror ikke det vil fremme saken, og det er dessuten heller ikke prinsipielt nok gjennomtenkt.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2021-05-31:
Klima, miljø og utslipp er begreper og naturfenomen som har tatt større og større plass. Jeg har vært med i politikken lenge, og da jeg var ungdom, snakket vi ikke om dette, men i dag har det blitt noe av det viktigste vi holder på med. Det er globale fenomen, det gir konsekvenser innen de fleste samfunnsområder, og det påvirker de fleste utviklingsområder i samfunnet. Derfor er jeg glad for at Parisavtalen forplikter rike land til å bistå med klimafinansiering i utviklingsland for å bidra til målet om globale kutt i klimagassutslipp, så vel som her hjemme på berget. For Kristelig Folkeparti er ikke dette bare i tråd med bærekraftsmålene, men det er faktisk i tråd med grunnlaget for vårt parti, nemlig forvalteransvar. Forpliktelsen innebærer at de rike landene samlet skal bidra med minst 100 milliarder amerikanske dollar fram til man enes om nytt kollektivt mål i 2025. Ja, de unge presser på, men heldigvis merker jeg mer og mer at også den voksne og eldre generasjon presser på. Det er et nytt fenomen i det politiske landskapet, heldigvis. Norge har imidlertid ikke noen individuell forpliktelse til å øke klimafinansieringen utover det at vi skal bidra til at målet nås, og Kristelig Folkeparti vil stå på for det. Norge er dessuten allerede svært aktive på området. Norge har lenge vært en betydelig bidragsyter når det gjelder offentlig klimafinansiering til utviklingsland. Dette gjelder både multilaterale kanaler, Norfunds investeringer i fornybar energi og en omfattende klima- og skogsatsing i utviklingshjelpen. Vi må også kunne omtale Norge som et foregangsland på dette området. Regjeringen har sagt at den vil videreføre klima- og skogsatsing fram til 2030. Årlig blir mellom 1,5 og 2 mrd. kr tilført Norfund i ny forvaltningskapital, der investeringer i fornybar energi skal utgjøre omtrent halvparten av tilført kapital. Utenriksdepartementet gjennomfører for øyeblikket en utredning som skal frambringe det nødvendige grunnlaget for hvordan Norge videre kan bidra til økte investeringer med utgangspunkt i Norfunds erfaringer. Det skal bli spennende å følge med på det. For Kristelig Folkeparti vil dette som sagt bli en hovedsak videre. Men samlet sett virker det rimelig å anse Norges bidrag på dette feltet for å være betydelige allerede, og regjeringens igangsatte innsats for å være med på et slikt nivå tilsier at det ikke er hensiktsmessig med videre pålegg nå fra Stortingets side.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Det er en enstemmig innstilling, så jeg skal ikke trekke ut debatten. Jeg tar ordet fordi Arbeiderpartiet ble spurt om hva vi egentlig mener. En av grunnene til at vi ikke har vært med på dette forslaget, og som ikke ble nevnt i saksordførerens veldig gode gjennomgang av komiteens felles mening, er at i forslaget er det satt et veldig sterkt likhetstegn mellom et sanksjonsregime og boikott og utenrikspolitikk. Det er litt uklart for meg hva det er man ønsker, hva man kommer til å begrense kommuner og fylkeskommuner til å gjøre. Hvis man vedtar at kommuner og fylkeskommuner ikke har lov til å bedrive utenrikspolitikk, betyr det da bare at man ikke har anledning til å diskutere hva man skal bruke kommunenes og fylkeskommunenes penger på gjennom boikott? Eller betyr det også andre ting? Betyr det f.eks. at Bergen ikke lenger kan være en menneskerettighetsby? Betyr det at fylkeskommuner og kommuner ikke kan uttale seg om andre EØS-saker som de er opptatt av? Betyr det at man begrenser det lokale selvstyret og deres mulighet til å uttale seg og si det de mener hvis det er noe som beveger seg i den kommunen eller fylkeskommunen, som virker som det er tilforlatelig å ha noen mening om? Jeg er helt enig med Michael Tetzschner. Jeg tror det er vett i både kommuner og fylkeskommuner rundt omkring i landet, og jeg tror ikke man vil løse noe problem med dette forslaget. Jeg tror heller man vil skape nye.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet i denne debatten siden det er et så klart flertall mot forslaget, men når talspersoner for regjeringspartiene går så pass langt i å slutte seg til problemstillingen som Fremskrittspartiet har reist, får jeg behov for å si tydelig fra om at vi ser det helt annerledes. For det første er dette forslaget helt inkonsekvent, for norske kommuner og fylker har selvfølgelig et internasjonalt engasjement, som jeg tror ingen har tenkt å stoppe – f.eks. det som representanten Christensen nevnte knyttet til vennskapskommuner, nettverk, en rekke former for internasjonalt samarbeid også med politisk engasjement. Dette handler om at Fremskrittspartiet ønsker å stoppe én form for dette som Fremskrittspartiet ikke liker. Det synes jeg er utidig. Da får man heller stille til valg i kommunene og prøve å få flertall for en annen politikk. Det er helt innenfor det norske kommuner og fylker skal drive med, at de skal ta stilling til hva slags prinsipper som skal gjelde for sine innkjøp. Da ser vi at ulike flertall gjør ulike ting. Noen er f.eks. mer opptatt enn andre av hva slags arbeidsliv som finnes. Andre er mer opptatt av å sette miljøstandarder. Og noen har vært opptatt av å ikke bidra til folkerettsbrudd, f.eks. ved å kjøpe varer fra ulovlige bosettinger. Jeg mener lokalpolitikere som tar det ansvaret overfor folkeretten, ikke fortjener kjeft. De fortjener honnør.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Jeg vil takke forslagsstilleren for et viktig forslag og komiteen for arbeidet. Forslagene i denne saken fremmes av to ulike mindretall. Det ene er Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, og det andre er et forslag som kommer fra SV alene. Jeg vil bruke min tid til å argumentere for SVs syn. Det har aldri før vært tydeligere at den vestlige verden har sviktet grovt i et av vår tids viktigste fordelingsspørsmål. Mens store deler av de rike landene nå i løpet av kort tid vil få dekket vaksinebehovet sitt, i alle fall foreløpig, ligger store deler av verden langt bak. Den globale pandemien er langt fra over, og det gjør den til en fortsatt trussel for oss alle. Det burde være svært tydelig for alle her at vi for å takle nye helsekriser i framtiden trenger et helt annet system – basert på åpenhet, ikke hemmelighold, basert på rettferdighet, ikke markedsmakt. Derfor støtter SV forslagene som fremmes i representantforslaget. Vi fremmer også et eget forslag i dag som henger sammen med det som har blitt en for Norge pinlig føljetong rundt Norges rolle i WTO og TRIPS-rådet i vaksinesaken. Da SV fremmet forslag om dette i Stortinget før jul, kom det en lang rekke skiftende bortforklaringer på hvorfor Norge ikke kan støtte et patentunntak. Fra utviklingsministeren fikk vi inntrykk av at det var nærmest dødfødt med et sånt initiativ internasjonalt. Det samme skjedde i januar, da SV og Senterpartiet fremmet et nytt forslag. Så erklærte president Biden sin støtte til patentunntaket, og da jublet utviklingsministeren, mens utenriksministeren var noe mindre tydelig. Men da hadde allerede minst et halvt år passert, mens rike land, Norge inkludert, trenerte denne prosessen i WTO. Det kommer til å bli stående som en tapt mulighet. Norge hadde muligheten til å være offensive, til å bryte ut av rikmannsklubben, til å presse andre rike land, til å legge om kursen for å sikre lav- og mellominntektsland bedre muligheter til å øke vaksineproduksjonen. Vi gjør et nytt forsøk i dag fordi vi fremdeles mener det er uklart hva regjeringen faktisk mener i patentspørsmålet. En har jublet for USA, men hva er egentlig Norges linje? Det er viktig, for det er til diskusjon i WTO i dag. Fremdeles kommer det uklare signaler. Man sier man jobber for en løsning, men sier lite om hva som er Norges rolle, og hva den løsningen er. Derfor utfordrer jeg regjeringen i dag til å klargjøre hva de faktisk mener i denne saken. Norges plass burde være klar: et tydelig ja til å la fattige land og mellominntektsland øke sin egen produksjon av vaksine fordi mest mulig vaksinering er viktigere enn mest mulig fortjeneste for legemiddelselskapene. Med det tar jeg opp forslagene SV har alene eller sammen med andre.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Gjennom dette forslaget tar SV initiativ til å rigge Norge for en lederrolle i det som er en av våre viktigste felles utfordringer, nemlig kampen mot global ulikhet. Det er den kanskje tydeligste endringen i utviklingspolitikken fra den rød-grønne regjeringens tid og til de borgerlige årene, litt uavhengig av de ulike borgerlige konstellasjonene: at ulikhet, som i vår tid ble løftet til en helt sentral del av norsk utviklingspolitikk, har forsvunnet nedover på dagsordenen i den norske utviklingspolitikken under den borgerlige regjeringen. Det er en veldig tydelig utvikling, og det er en veldig tydelig forskjell, og med dette forslaget ønsker vi å legge grunnen for at det kan snu hvis vi får et nytt flertall til høsten. Dette bygger på en erkjennelse av at små forskjeller er avgjørende for utvikling, og at utviklingspolitikken må handle om å få ned ulikheten mellom land, men også om å redusere ulikheten i land. Betydningen av f.eks. å ha et fungerende skattesystem, betydningen av at lokale økonomiske eliter ikke kan få stikke av med alle ressursene, er helt avgjørende hvis vi skal få til økonomisk vekst, hvis vi skal få til en fungerende stat, og hvis vi skal legge grunnlag for utvikling. Kampen mot skatteparadisers skadelige effekt krever lovgivning og forvaltning som er i stand til å tette hull, både i våre hjemlige systemer og i systemene i utviklingsland. Kampen mot ulikhet globalt krever at land som Norge går foran og legger prestisje i de nødvendige grepene. Nå ser vi en endring blant vestlige land. Fra mange år med stadig mer markedsliberalisme ser vi at vinden snur, og spesielt oppsiktsvekkende er det kanskje at den nye administrasjonen i USA viser en helt ny vilje til å skattlegge multinasjonale selskaper, til å hindre kapitalflukt og til å jobbe internasjonalt for et mer rettferdig skattesystem. Den holdningsendringen gir også Norge muligheter. Et tiltak som vi framhever her i dag, er arbeidet med en FN-konvensjon om skatt. Der må Norge ta en viktig rolle. Det er viktig at vi ser utviklingspolitikk og handelspolitikk i sammenheng, at vi har en handelspolitikk som skal jevne ut forskjeller, ikke forsterke dem, og at vi har en utviklingspolitikk og en handelspolitikk som er samstemt. Så hadde jeg tenkt å etterlyse vilje til å se på forslagene en gang til fra partier vi ofte har regnet som allierte i disse spørsmålene. Nå har Arbeiderpartiet allerede signalisert at de vil stemme for en rekke av forslagene. Det er jeg veldig glad for. Det hadde vært supert om Senterpartiet ville vurdere det samme, for her tror jeg vi er enige om mye. Jeg tar opp forslagene.
Ingjerd Schou (Høyre), 2021-05-31:
De fleste har nå oppfattet at pandemien ikke vil være endelig nedkjempet i noe land inntil den er bekjempet i alle land. Mutasjoner og nye varianter har kunnet oppstå lokalt for så å spre seg globalt. Derfor har også Høyre forståelse for den grunnleggende motivasjonen til forslagsstillerne i saken vi behandler nå i dag. Årsaken til at vi like fullt ikke støtter dette, er todelt. For det første er regjeringen allerede en svært aktiv pådriver for å bidra til global bekjempelse av covid-19. Norge er blant initiativtagerne til CEPI, som er den globale koalisjonen for forebygging av epidemier og pandemier. Videre har Norge sammen med Sør-Afrika ledet rådet for Access to Covid-19 Tools Accelerator, ACT-A. Dette har gitt substansielle resultater, slik som helseministeren også har vært inne på i tidligere innlegg her i salen. Det er også verdt å nevne at Norge arbeider aktivt og målrettet for å skape større åpenhet i legemiddelmarkedet, bl.a. gjennom Oslo Medicines Initiative. Dette er sporene vi bør følge framover. Den andre årsaken til at vi ikke støtter representantforslaget, er at det har som grunnpremiss at dagens system ikke fungerer og må erstattes med noe helt nytt. Jeg skal ikke bruke uparlamentariske uttrykk, men det nærmer seg at det må være basert på noe helt feilaktig. Forslagsstillerne hevder at den norske regjeringen har gjort knefall for legemiddelindustrien. Dette er en feilaktig beskrivelse og samtidig uttrykk for et syn som ikke gir legemiddelselskapene som faktisk har utviklet vaksinene, noen anerkjennelse. Det hadde man stått seg på. Det er mildt sagt både uheldig og feilaktig å komme med den typen påstander. Ett viktig kjennetegn ved alt som har skjedd gjennom denne pandemien, er nettopp den rekordhøye hastigheten vaksinene mot covid-19 har blitt utviklet med. Vaksinene har ikke blitt distribuert så jevnt som vi skulle håpet, eller på måter som ivaretar vårt felles globale ansvar for å bekjempe pandemien, men dette er ikke et resultat av problemer ved utviklingen av vaksinene. Utviklingen av vaksinene ville ikke kunnet være så rask som den har vært, dersom farmasøytiske selskaper ikke hadde kunnet vente avkastning på sine investeringer i forskning og utvikling, og forslagsstillerne ønsker at alle disse rettighetene skal tilsidesettes. Noe slikt ville kunne medført langsommere utvikling av vaksiner ved neste pandemi, og derfor er Høyre mot forslaget. Til slutt vil jeg nevne at forslag om midlertidig tilsidesettelse av alle patentrettigheter ikke er det USA ved president Biden denne måneden uttalte seg positivt om. Både USA og Norge har hele tiden vært positive til løsninger som sørger for at immaterielle rettigheter ikke kommer i veien for en størst mulig vaksineproduksjon globalt.
Bent Høie (Høyre), 2021-05-31:
Legemiddelmarkedet er komplekst, og det er globalt. De senere årene har vi opplevd en rekke utfordringer knyttet til hvordan dette markedet fungerer – herunder økende antall mangelsituasjoner, hvilke typer legemidler som utvikles, høye priser og ulik tilgang til legemidler. Pandemien har også tydeliggjort disse utfordringene i legemiddelmarkedet, men de er altså ikke nye. Samtidig har også pandemien vist oss at det har vært mulig å utvikle et stort omfang vaksiner på rekordtid og øke produksjonen betydelig på veldig kort tid, noe som bare for få år siden ville blitt sett på som helt utenkelig. Norge har bidratt til finansiering, utvikling og tilgang til vaksiner, inkludert 2 200 mill. kr til CEPI og 1 282 mill. kr til Gavi i 2020. Vi arbeider også aktivt på flere fronter for å bidra til teknologioverføring, bl.a. gjennom CEPI og ACT-A og ved å være tydelig i dialogen med legemiddelindustrien. Norge var et av landene som signerte WHOs Call to Action for COVID-19 Technology Access Pool, C-TAP, med mål om frivillig deling av kunnskap, immaterielle rettigheter og data. Både i og utenfor WHO, inkludert C-TAP og ACT-A, arbeides det målrettet for å få fortgang på teknologioverføring. Deling av kunnskap og åpenhet i hele verdikjeden er sentralt for å få tilgang til legemidler. Lav- og mellominntektsland har lenge reist saker knyttet til tilgang til legemidler i FN-systemet, inkludert i Verdens helseorganisasjon. I de senere årene har også en rekke høyinntektsland deltatt i denne diskusjonen. Det ledet til vedtak av en banebrytende resolusjon i Verdens helseforsamling i mai 2020 om åpenhet i legemiddelmarkedet. Verdens helseorganisasjon kan ikke selv skape større åpenhet. Det må initieres og gjennomføres av landene selv. Jeg har derfor startet en prosess for å se på hvilke tiltak som kan iverksettes for å øke åpenheten i legemiddelmarkedet og dermed bidra til økt tilgang til legemidler. I samarbeid med WHO Europa har jeg etablert Oslo Medicines Initiative. Dette skal være en nøytral plattform hvor myndigheter og industri kan arbeide sammen for likeverdig og bærekraftig tilgang til effektive, innovative og rimelige legemidler. Oslo Medicines Initiative vil arrangere et høynivåmøte i Oslo i mars 2022. Det internasjonale handelsregelverket legger viktige rammebetingelser. Flere forslag er nå under diskusjon i Verdens handelsorganisasjon, inkludert et forslag fra India og Sør-Afrika om unntak fra TRIPS-avtalen. Så langt har immaterielle rettigheter ikke vært avgjørende hinder for økt vaksineproduksjon, men en rekke utviklingsland mener det er for vanskelig å benytte seg av dagens unntaksmuligheter. Diskusjonen er under utvikling, og Norge arbeider for å bygge konsensus for å få til effektive løsninger i WTO.
Bent Høie (Høyre), 2021-05-31:
Det er ingen som har glede av at vaksiner som verken blir utviklet eller produsert, blir rettferdig fordelt. Det er derfor viktig at vi sørger for både produksjon og utvikling av vaksiner – det er det aller viktigste – men også at vaksinene blir rettferdig fordelt. Verken USA eller Norge har støttet eller støtter det opprinnelige forslaget som ble fremmet i oktober i fjor av India, Sør-Afrika og andre medforslagsstillere. Vi vurderte sammen med en rekke andre medlemsland og utviklingsland at dette var et forslag som var for omfattende. I disse dager foregår det diskusjoner for å prøve å finne løsninger, bl.a. med utgangspunkt i den positive utviklingen i at USA åpner opp for å kunne støtte et midlertidig unntak for vaksiner mot koronavirus. Men disse diskusjonene foregår fortsatt, og Norge jobber kontinuerlig for å finne gode løsninger som bidrar til en mest mulig rettferdig fordeling av vaksiner i verden.
Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Vi har nå til behandling et omfattende Dokument 8-forslag som temamessig befinner seg i skjæringspunktet mellom utenriks- og forsvarskomiteen og finanskomiteen. I tillegg til at det tar for seg viktige aspekter ved innretningen av vår utviklingspolitikk, fremmer det også en rekke konkrete forslag knyttet til utformingen av det norske skattesystemet. Denne innstillingen har derfor, på utenriks- og forsvarskomiteens initiativ, også vært innom finanskomiteen til uttalelse før den ble endelig avgitt fra vår side. Jeg har lyst til å gi uttrykk for at jeg mener at dette er forslag som hadde fortjent en bredere behandling og debatt enn det innspurten i Stortinget har tillatt. Det å sette egen skatte- og handelspolitikk i sammenheng med utviklingspolitiske mål og det «momentumet» vi ser på skatteområdet internasjonalt akkurat nå, er noe Stortinget burde ha jobbet mye grundigere med enn det denne prosessen har lagt opp til. Kanskje kan det bli en oppgave for et nytt politisk flertall til høsten. FNs 10. bærekraftsmål handler om å bekjempe ulikhet. Til tross for det øker ulikheten og vanskeliggjør utvikling og fattigdomsbekjempelse bl.a. i land som Norge yter bistand til. Det er derfor et viktig signal når en samlet komité i denne innstillingen skriver at «ulikhet og fordeling må bli en sentral satsning i norsk utviklingspolitikk». Komiteen understreker også – enstemmig – at ulovlig kapitalflukt og multinasjonale selskapers skatteunndragelser er en viktig grunn til at økonomiske ulikheter i verden har økt kraftig. Dette svekker staters evne til å mobilisere egne ressurser og sikre velferd til egen befolkning. Dette krever en veldig mye tydeligere oppfølging enn det vi har sett så langt. I februar kom sluttrapporten fra FACTI-panelet, som Norge har finansiert. Rapporten tar til orde for en gjennomgripende reform av et utdatert internasjonalt økonomisk system – det er et ganske radikalt dokument – og kommer med en rekke konkrete anbefalinger for videre oppfølging. Mange av de anbefalingene speiler temaer som er til diskusjon i OECD, og der deltar Norge aktivt. Det bør vi fortsette med. Samtidig er det, etter komiteens mening, avgjørende at internasjonale skatteregler utvikles i fora som inkluderer flest mulig land. Disse avveiningene mellom det å sikre framdrift og det å sikre bredde og legitimitet kan være krevende, de er ofte vanskelige, og de bør etter komiteens mening så langt som mulig drøftes med Stortinget. Det bør utviklingsministeren merke seg at Stortinget nå har sagt. Mye burde ha vært sagt om alle de konkrete forslagene som fremmes, men jeg nøyer meg med å si at de tar opp i seg svært mange temaer som krever utvikling av ny politikk, og varsler – selv om det ikke framgår av innstillingen – at Arbeiderpartiet kommer til å stemme for forslag nr. 1, forslagene nr. 3–10 og forslagene nr. 13–15.
Dag-Inge Ulstein (Kristelig Folkeparti), 2021-05-31:
Først har jeg lyst til å takke forslagsstillerne for å rette oppmerksomheten mot noen av de aller viktigste temaene innen utviklingspolitikken. Det å bekjempe skatteflukt og ulovlige kapitalstrømmer er ikke et sidespor eller en distraksjon for andre viktige utviklingspolitiske mål. Det er tvert imot en helt nødvendig satsing for å nå alle de andre. Pandemien har gjort det vanskeligere å utrydde ekstrem fattigdom innen 2030, men det er fortsatt like viktig. Skal kampen mot fattigdom vinnes, må det bli slutt på at utviklingsland tappes for mer penger gjennom korrupsjon, skatteflukt og ulovlige kapitalstrømmer enn det de mottar i bistand. Derfor arbeider Norge systematisk og langsiktig med alliansebygging for å få til strukturelle endringer, og derfor var Norge blant pådriverne for etableringen av FACTI, FNs panel for økonomisk ansvarlighet, åpenhet og integritet for bærekraftig utvikling. Ulikhet rammer ikke bare de aller fattigste mest, men er i tillegg et hinder for økonomisk vekst. Det er bare landene selv som kan arbeide seg ut av fattigdom, men jobben vår er å yte den støtten som gjør det lettere å skape sin egen framtid og fjerne de hindrene for framgang som er der. Norge har gjennom mange år arbeidet aktivt – gjennom både FN, OECD, Verdensbanken og de regionale utviklingsbankene – for økt åpenhet og for å styrke skattesystem og motvirke korrupsjon og ulovlig kapitalflyt, og innsatsen er trappet opp under denne regjeringen. Siden 2015 har vi doblet det som er skatterelatert bistand, som var noen av de tydelige anbefalingene som lå i Addis Tax Initiative, og det gjorde vi ett år før de målene som var satt, altså i 2019. Etter aktiv norsk og nordisk innsats har vi også, gjennom Verdensbanken og Afrikabanken, vært med og sett at ambisjonsnivået knyttet til bekjempelse av ulovlig kapitalflyt er hevet. Vi driver også skattesamarbeid på landnivå, slik at utviklingsland i større grad kan ta del i de framskrittene som oppnås globalt. Programmet Skatt for utvikling inngår bl.a. i den styrkede satsingen vi har gjennom Kunnskapsbanken, og der ser vi bl.a. at Skattedirektoratet gjennom sin kunnskapsdeling har fått og gitt viktige resultater. Blant annet har vi et samarbeid mellom skattedirektoratene i Norge og Tanzania, som er et godt eksempel, der vi bl.a. har hatt et prosjekt gjennom skatterevisjon fra gruveselskap. Det førte til innbetalt ekstraskatt i flere saker, og i en enkeltsak så mye som 1 mrd. kr. De pågående prosessene i regi av G20 og OECD for bedre skattlegging av internasjonale selskap skal etter planen ferdigstilles i sommer, og de positive signalene fra USA om bl.a. globalt minimumsnivå for selskapsbeskatning har gitt nytt oksygen til de forhandlingene. Vi må nå konsentrere oss om å fullføre disse forhandlingene i OECD og det inkluderende rammeverket som er etablert. Som nevnt har vi gjennom årene drevet fram en rekke internasjonale prosesser og erfaringer som har gjort at det først og fremst er nettopp omfattende alliansebygging som kreves.
Dag-Inge Ulstein (Kristelig Folkeparti), 2021-05-31:
Klimaendringene forblir vår tids største utfordring, og det haster som aldri før å nå målene i Parisavtalen. Jeg vil derfor takke representantene for et forslag som omhandler en av avtalens mest sentrale bestanddeler, nemlig klimafinansiering. Skal vi ha noen mulighet til å nå de langsiktige målene i avtalen, må bidragene til klimafinansiering trappes opp. Som representantene påpeker, hadde de såkalte industrilandene forpliktet seg kollektivt til å mobilisere 100 mrd. dollar i årlig klimafinansiering innen 2020. Tall fra OECD viser at vi i 2018 fortsatt var langt unna å innfri den målsettingen. Det gjenstår å se hva de tilsvarende tallene for 2019 og 2020 var, men det er ingen tvil om at vi må være på konstant utkikk etter måter å få økt både vår egen og andres innsats på. Blant annet utreder Utenriksdepartementet nå muligheten for å opprette et nytt klimafond for investeringer i fornybar energi i utviklingsland med store utslipp, og da med en spesiell oppmerksomhet relatert til å veksle ut kullkraft. Regjeringen har også gjort klimatilpasning, forebygging og bekjempelse av sult til et høyt prioritert satsingsområde i utviklingssamarbeidet. Vi lanserte nylig en egen strategi for det og en opptrapping av støtten til klimatilpasning, påbegynt i budsjettet for 2020, med en økning på 500 mill. kr. I tillegg til det økte vi akkurat dette feltet med ytterligere 140 mill. kr i revidert. Som nevnt ser vi for oss en betydelig opptrapping nettopp fordi det er helt nødvendig. Norge har lenge vært en betydelig bidragsyter til offentlig klimafinansiering til utviklingsland via multilaterale kanaler. Norfunds investeringer, som ble nevnt her, i fornybar energi og en omfattende klima- og skogsatsing er godt kjent for Stortinget. Norge har også doblet sitt bidrag til Det grønne klimafondet fra 400 mill. til 800 mill. kr årlig fram til 2023. Norfund mottar årlig mellom 1,5 mrd. og 2 mrd. kr i ny forvaltningskapital, og halvparten av det skal gå til investering i fornybar energi. Den totale porteføljen til Norfund er i overkant av 2 mrd. kr. I tillegg bidrar Norge med betydelig finansiering gjennom utviklingsbanker som i økende grad går til klimarelaterte tiltak. Norge skal fortsatt være et foregangsland i en langsiktig og forutsigbar klimafinansiering til utviklingsland. I dag kan jeg opplyse Stortinget om at regjeringen vil utarbeide en helhetlig strategi for å styrke norsk klimafinansiering. Det vil vi komme tilbake til allerede i forbindelse med budsjettet i høst. Den skal bidra til økt innsats for å nå de langsiktige målene i Parisavtalen, og det trengs.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Verden henger etter når det gjelder målsetningene om klimafinansiering i Parisavtalen. Ifølge OECD har rike land lagt nesten 80 mrd. dollar på bordet i 2018 til formålet, men ifølge den humanitære organisasjonen Oxfam International er det reelle tallet langt lavere, kanskje så lavt som 20 milliarder årlig. Det er ganske langt fra løftet som ble gitt i Paris, om å gi 100 mrd. dollar årlig til fattige land. Det er en betydelig risiko for at rike land ikke når forpliktelsene de selv satte seg for klimafinansiering av tiltak i fattige land. For at Norge skal kunne innfri sine forpliktelser i Parisavtalen, er det nødvendig med en opptrapping på dette området. Det er behov for en storstilt satsing utover det bevilgningsnivået man i dag opererer med. Det er to viktige prinsipp i debatten om hvor mye det enkelte land skal bidra med. Det ene er at landene har ulikt ansvar for klimakrisen, og det andre er at landene har ulik kapasitet til å bidra til å løse klimakrisen. Disse prinsippene har lenge vært styrende for diskusjonen om internasjonal klimafinansiering. I rapporten Norway’s Fair Share of meeting the Paris agreement har forskere ved Stockholm Environment Institute regnet på hva Norges rettferdige andel av klimafinansieringen er fram mot 2030. Deres estimat viser at Norge har ansvar for å støtte finansiering av utslippskutt og klimatilpasning med opp mot 65 mrd. kr årlig. Den type estimat sier veldig mye om hvilken størrelsesorden som må til, og hvor langt unna Norge i dag er å ta sitt ansvar. I tillegg til å diskutere nasjonale utslippskutt må vi legge en plan for hvordan vi kan få en opptrapping av klimafinansieringen framover. Derfor har SV foreslått at det legges fram en stortingsmelding, et krav som også Kirkens Nødhjelp har fremmet. Hovedformålet med stortingsmeldingen må være å legge fram en opptrappingsplan og utrede ulike finansieringsløsninger som gjør at Norge, og forhåpentligvis andre land, bidrar med sin rettmessige andel til klimafinansieringen. Stortingsmeldingen bør drøfte ulike finansieringsløsninger og gjøre rede for eventuelle modeller og løsninger som også kan være aktuelle for andre land å ta i bruk. Jeg tar med det opp forslaget fra SV.
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Fremskrittspartiet har alltid vært et parti som støtter ombudsmannsordninger. Dagen i dag er en historisk dag. Etter at Ombudsmannsnemnda ble vedtatt opprettet i 1952, er dagen endelig kommet, og en lov kommer på plass. At Ombudsmannsnemnda har gjort en god jobb, i tråd med de føringer Stortinget har lagt til grunn, er hevet over enhver tvil. Dersom jeg husker riktig, er den norske ordningen den første av sitt slag i noe land. I så måte har Norge vært en pådriver gjennom sitt fokus og ønske om å ta vare på Forsvarets personell og sivilt ansatte. Forsvaret, som er det skarpeste leddet i det norske samfunnet, må evne å ta vare på sine egne mannskaper og dem som har valgt en sivil jobb innen organisasjonen. Stortinget har valgt å følge dette opp gjennom Ombudsmannsnemnda. Veteraner sitter dessverre ofte igjen med en opplevelse av at samfunnet de representerte under utenlandstjeneste, ikke er like mye til stede når de kommer hjem igjen. Mange har slitt, og sliter, med ettervirkninger av brutale opplevelser langt unna Norge og familien. En del av disse har fått god hjelp og støtte fra Ombudsmannsnemnda når livet har vært på sitt mørkeste. Min forståelse er at prosessen mellom Ombudsmannsnemnda og Harberg-utvalget var god, og det er i all hovedsak en enstemmig innstilling. Fremskrittspartiet er opptatt av at Ombudsmannsnemnda skal ha tilgang til relevant informasjon for å kunne utføre sine oppgaver. Uenighetene knyttet til informasjonstilgang og fysiske lokasjoner bygger på ulik tolkning av hva som lå i forslaget til ny lov. Flertallet, som Fremskrittspartiet er en del av, er ikke ute etter å hindre Ombudsmannsnemnda i å få relevante opplysninger. Vi ønsker bare at det legges klare kriterier for hvilke opplysninger og lokasjoner som skal være tilgjengelige for å gjøre undersøkelser som er relevante med tanke på nemndas oppdrag.
Hårek Elvenes (Høyre), 2021-05-31:
Også for Ombudsmannsnemnda for Forsvaret har 2020 i høyeste grad vært et unntaksår. Som det ble nevnt i den forrige debatten, er nemndas hovedaktivitet befaring av militære leirer og installasjoner. Av smittevernhensyn og koronaårsaker har jo ikke det vært mulig å gjennomføre i år, slik at man har måttet bruke digitale plattformer for å ivareta denne oppgaven. Ombudsmannsnemnda har i 2020, som nevnt i forrige sak, vært underlagt en grundig evaluering av Stortinget i regi av Harberg-utvalget og konsulentselskapet Rambøll. Det er gledelig å konstatere at konklusjonen i anbefalingene fra disse evalueringene er at Ombudsmannsnemnda, opprettet i 1952, skal videreføres med relativt små endringer. Nemnda har behandlet 41 saker i løpet av 2020 – og egentlig oppsiktsvekkende få saker knyttet til koronasituasjonen. Sammenligner man den norske ombudsmannsnemnda med utenlandske ombudsmannsnemnder, ser man at tilsvarende nemnder i andre land har behandlet langt flere saker som har med koronasituasjonen å gjøre. Antallet saker har vært stabilt over mange år. 2016 var et toppår, med ca. 20 flere saker enn i 2020. Av problemstillinger og tema som ligger utenom typiske henvendelser, kan det nevnes at nemnda har befattet seg med veteranenes rettsstilling, som også har vært behandlet i Stortinget gjennom ny forsvarslov, tap av sikkerhetsklarering for personell i førstegangstjeneste og Forsvarets opplæring innenfor jus, etikk og militærmakt. Til slutt vil jeg påpeke det faktum at nemnda også gir honnør og full tilslutning til den måten forsvarssjefen følger opp den såkalte MOST-undersøkelsen på, undersøkelsen som avdekket mobbing og seksuell trakassering i Forsvaret i et visst omfang. Det har forsvarssjefen grepet fatt i, og nemnda gir sin fulle tilslutning til hvordan forsvarssjefen har grepet det an.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2021-05-31:
Senterpartiets forslag nr. 2 i denne saken går ut på at vi ber regjeringa fremme en ny sak for Stortinget, der Høyesteretts uttalelser i betenkningen 26. mars 2021 knyttet til omfanget av myndighetsoverføringen ved innlemmelse i EØS-avtalen av direktiv 2012/34/EU om et felles europeisk jernbaneområde og rettsaktene som utgjør fjerde jernbanepakke, er nærmere vurdert. Så vi ber jo om at saken kommer opp ved en senere anledning gjennom vårt forslag i denne saken. Det er på mange måter en støtte til det utsettelsesforslaget representanten Moxnes fremmer i dag.
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2021-05-31:
Både Norsk Jernbaneforbund og Norsk Lokomotivmannsforbund har vært tydelig imot denne undergravingen av nasjonal politisk kontroll over norsk jernbanesektor. Fjerde jernbanepakke innebærer anbud og konkurranse på absolutt alt som har med offentlig kjøp å gjøre, ikke bare persontrafikk, men også alt som har med underleverandører å gjøre. Er statsråden bekvem med å overhøre og overkjøre fagbevegelsen fullstendig i denne saken? Og hvilke interesser er det da egentlig statsråden er løpegutt for?
Siv Mossleth (Senterpartiet), 2021-05-31:
Den digitale allemannsretten er særdeles viktig for folk og bedrifter i Norge. Men når vi snakker om dette i dag, undres jeg noen ganger på om vi lever i en slags parallell virkelighet. Representanten Gunnes kan klare seg med 4G på hytta si. På hytta mi, som ligger 6 km fra E6 i Saltdal og 1,5 km fra fylkesveien, er det ikke internett. Der er det ikke dekning. Der er det hvite flekker, og hvis man søker på alle – både Telenor, ice og Telia – har de ingen planer om noe annet enn hvitt kart der. Det er ikke planer om dekning. I fjor kollapset kobbertråden på Hongset. Der er det flere gårder og bedrifter og mange familier med barn på skole. Jeg var der og hadde ikke dekning på telefonen og ikke internett. Jeg begynte å se på om jeg kanskje kunne bytte til Telia eller ice, om det da var mulig å få dekning. Men nei, det var det ikke. Det var hvitt kart og ingen planer om noe annet enn hvitt kart. Selvfølgelig er tingenes internett og 5G framtidsrettet, og jeg gleder meg til det er på plass, men når man sitter midt i et hvitt kart, haster det veldig å få til den utbyggingen vi så sårt trenger. Jeg tok egentlig ordet fordi jeg hadde lyst til å komme med en stemmeforklaring fra Senterpartiet. Komiteens tilråding I–V, som fremmes av medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og SV, ønsker Senterpartiet subsidiært å stemme for. Grunnen til at vi ikke er med på de forslagene, er at vi mener våre egne forslag går lenger og er bedre. For eksempel står det i forslag nr. 6, fra Senterpartiet: «Stortinget ber regjeringen sikre hele landets befolkning tilgang til raskt bredbånd, minimum 100 Mbit/s symmetrisk bredbåndskapasitet, innen 2025.» Og forslag nr. 4: «Stortinget ber regjeringen legge fram forslag om å innføre offentlig leveringsplikt for raskt bredbånd, minimum 100 Mbit/s i de områder hvor det ikke er grunnlag for kommersiell utbygging.» Hvis de ikke blir vedtatt, stemmer vi subsidiært for innstillingens I–V.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
SV mener at det ikke er grunnlag for Stortinget for å behandle saken i det hele tatt. Vi har ment at det er mer enn lite inngripende overføring av myndighet. Det betyr at vi meget vel kan støtte en utsettelse også. Vi tar for så vidt steget fullt ut og sier at vi ikke kan behandle saken sånn som den foreligger, på det grunnlaget som foreligger, og bruke § 26 annet ledd i Grunnloven. Så vi vil støtte en utsettelse, og så får vi en avklaring på det. Og så er vi nok tilbake igjen i saksbehandlingen, tenker jeg, sånn som salen hadde forutsatt. Men vi støtter forslaget.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Jeg tok på slutten av innlegget mitt så vidt opp den utstrakte korrespondansen som har vært mellom den norske regjering, gjennom UD, og Island og antakelig også Liechtenstein. Jeg fikk ikke innsyn i hele den korrespondansen av – jeg holdt på å si – forfatningsmessige årsaker, rikets sikkerhet eller hva det var som var begrunnelsen. Poenget mitt er bare, og jeg skal prøve å formulere meg ganske forsiktig og nøye nå: Kan statsråden si noe om hva den korrespondansen i store trekk har dreid seg om? Har den dreid seg om hvordan Norge forklarer at vi fraviker fra topilarstrukturen – er det det korrespondansen har dreid seg om? Kan statsråden si noe som i hvert fall nærmer seg en informasjon til folk flest?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
Det blir av flere talere her – fra Gunnes, fra Jegstad, fra Johnsen og for så vidt også fra statsråden – sagt at det er omtrent bare standardiseringsregler vi snakker om. Hadde det bare vært standardiseringer, hadde SV stemt for hele jernbanepakka. Det hadde vært såre enkelt om det var bare skinnestørrelsen eller bredden vi snakket om, men det er det ikke – det er langt mer inngripende ting vi her snakker om. Så jeg synes det blir litt underlig å komme med standardiseringsargumentet. Vi har da kjørt tog over grensene før – alle må vel ha gjort det, til Sverige og videre nedover – og det har funket som bare det. Det er ikke sånn at en blir vekket opp for å sjekke noen nye standarder på veien, dette har gått bra hittil. Husk også at vi kunne ha gjort akkurat som EU, på alle områder, hvis vi hadde villet. Hvis nasjonalt styre, Stortinget, norske myndigheter bestemte seg for dette, kunne vi bare ha fulgt dem og kopiert – hvis vi ville det, hvis det var det det sto på. Men det er ikke det det er. Jeg tror regjeringa trodde at fjerde jernbanepakke skulle gli veldig lett gjennom i Stortinget. De tok veldig lett på det. Saken var ikke engang innom Lovavdelingen i Justisdepartementet. Tenk det – det var den ikke. Nei, det skulle gli veldig lett, det var ikke noe motstand å se her. Så fikk Stortinget på et vis regjeringa til å spørre Lovavdelingen, så kom det svar derfra, og så fikk sannelig min hatt stortingsflertallet ordnet det slik at vi også måtte få betenkning fra Høyesterett, også takket være at Fremskrittspartiet syntes dette var litt spennende juridisk materiale. Kanskje var det sånn at en del myndighet ble overført til et EU-organ, og der er vi da faktisk ikke medlem. Så fikk vi et svar fra Høyesterett, og jeg må si: Var det egentlig så mye annet å vente fra Høyesterett når vi tenker oss lite grann om? De hadde ingen juridisk praksis å vise til. Det er som regel det Høyesterett kan gjøre, de kan vise til juridisk praksis eller tolking av tidligere tilsvarende tilfeller. Det hadde vi ikke i praksis. Hva måtte de gjøre da? Jo, de måtte se på lovgivers praksis eller tolking av Grunnloven – og lovgiver, det er oss her. Dermed ble det en sirkelslutning. Fordi lovgivers fortolkning har vært sånn, er det en riktig fortolkning. Det var egentlig det som skjedde. Så må jeg si at jeg er veldig skuffet over Fremskrittspartiet. Det er en myndighetsoverføring til EU. Det er et organ vi ikke er medlem av. Jeg trodde Fremskrittspartiet var opptatt av sjølstyre og at vi skal være herre i eget hus. Jeg er også forundret over at Fremskrittspartiet ikke har gått imot, fordi folket er imot. Har de mistet termometeret sitt på folket?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2021-05-31:
To ting: For det første var det selvfølgelig ærlig ment, også fra SVs side, å be Høyesterett om en betenkning. Det skulle bare mangle – selvfølgelig var det det. Da kom det mye interessant fra Høyesterett. Vi har gått igjennom det, og som flere talere har påpekt, var det faktisk sånn at på flere områder mente de det var overføring av myndighet, og så var det vektlegging av Stortingets tidligere praksis som veide tyngst. Sånn konkluderte jeg om det. Jeg hadde lyst til å si at det er et ord som er helt fraværende når vi diskuterer både reformen på jernbanen og overføring av bestemmelse til EU om norsk jernbaneforvaltning, og det er ordet «arbeidsfolk». Det er helt borte. Høyresiden nevner aldri dem som jobber på jernbanen, det har aldri noensinne blitt nevnt fra en FrP-er, tror jeg – og at lønns- og arbeidsforhold og pensjoner osv. blir satt under press: aldri. Det blir bare mer kjøttkaker og sånne ting – i himmelens navn! Jeg vil bare gi en stemmeforklaring. Vi kommer til å stemme for det løse forslaget til Rødt om folkeavstemning i saken.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Det er jo litt spesielt å få noe sånt over bordet, og jeg skulle gjerne sett at dette kanskje hadde blitt signalisert litt før. Men med bakgrunn i at vi mener at saken er opplyst og den har vært i Høyesterett, tror jeg vi kan behandle saken nå.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Jeg regner med at statsråden var glad da han kunne prate om høyere fartsgrenser enn det representanten Johnsen gjorde. På jernbane kan vi fort prate om både 200 og 220 km/t, og opp mot 250 km/t på det meste. Når jeg hører enkeltrepresentanter her si at dette betyr at man er i ferd med å melde Norge inn i EU – som representanten Moxnes var oppe her og sa – og at eneste måten å få bedre tilbud på, var at man måtte ha dårligere lønns- og arbeidsvilkår, kunne det være interessant å høre om statsråden mener at dette direktivet er så inngripende at det handler om suverenitetsavståelse, som gjør at man er i ferd med å melde seg inn i EU. Er det ikke sånn at f.eks. Gjøvikbanen er et godt eksempel på at det går an å få et mye bedre togtilbud uten at det behøver å koste mer penger og at det forsvinner ut i utenlandske selskaper og skatteparadiser, som representanten Moxnes var opptatt av?
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Jeg var veldig tydelig i innlegget mitt på at jeg har stor respekt for at både ansatte og tillitsvalgte er bekymret. Sånn er det alltid når det skjer endringer som kan få konsekvenser for arbeidsplassen. Og det skal man virkelig ha stor respekt for. Men denne debatten har definitivt til tider vært langt utenfor sporet, det er i hvert fall helt sikkert. Nå har jeg hørt på en del av innleggene, og da kan jeg jo fortsette å være litt der, jeg også. For det er klart at når Senterpartiet her prater om direktiver og Stortinget som har bestemt sånn og sånn, hadde det vært morsomt å spørre Stortingets ekspedisjonskontor om de kunne finne fram alle EU-direktivene som ble vedtatt i de åtte årene med rød-grønn regjering; jeg tror den listen hadde vært ganske lang. Men jeg tror ikke jeg skal gjøre det overfor de ansatte på ekspedisjonskontoret, for det er en rimelig heftig jobb å klare å finne alle direktivene som Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV «gunnet» gjennom i dette huset i bøtter og spann. Jeg har faktisk ment dette seriøst – og det var derfor jeg var med på å be om at vi skulle ha en høyesterettsvurdering – men når jeg hørte representanten Nævra fra denne talerstolen, var det ikke noe han egentlig hadde tenkt å ta høyde for eller hensyn til i det hele tatt. Han sa rett ut – hvis jeg ikke husker veldig feil – at de egentlig bare ønsket å få den gjennomgangen. Det tyder på at det er helt andre ting enn faktisk reelt å få bruke Høyesterett. Jeg oppfatter at det er flere av representantene som har vært oppe på denne talerstolen nå, som egentlig viser det til fulle. De har egentlig ikke brydd seg så mye om det. Fremskrittspartiet har tatt det på alvor. Det er derfor vi sendte saken til Høyesterett, for vi skulle høre hvilken inngripen dette var overfor Norge. Den delen vi prater om, er togmateriell og sikkerhetssertifikater over grenser mellom land, altså å gjøre det enklere for dem som skal drive jernbanen, med hensyn til å få godkjenninger. Jeg tar statsråden på ordet på det; han var veldig tydelig på at vi har full råderett over norsk jernbane. Det er morsomt når Senterpartiet sier at det er viktig å bevare og skape arbeidsplasser og beholde dem i Norge. Jeg husker at det i 2013 var en statsråd fra Senterpartiet som reiste rundt i utlandet for å hente arbeidskraft som kunne komme til Norge og bygge infrastruktur, og som var veldig tydelig på det. Men her er det tydeligvis helt annerledes. Jeg synes at de som følger med på debatten og er opptatt av jernbane, og som ønsker en jernbane som er offensiv, som vil noe, og som skal framover, faktisk bør stemme på Fremskrittspartiet – fordi vi har en mye mer ambisiøs jernbanepolitikk enn det Arbeiderpartiet har. I dag har Arbeiderpartiet lagt fram sin nasjonale transportplan, og de skal ha 13,8 mrd. kr mer enn regjeringen. Det er pinglete. Fremskrittspartiet skal ha over 40 mrd. kr mer til jernbane. Vi skal ha 60 mrd. kr hvis man tar med godspakken. Det handler om å si at jernbanen skal vi løfte opp og satse på; det er det Fremskrittspartiet vil.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Jeg må bare litt tilbake: Det var altså et flertall i Stortinget som stilte Høyesterett det spørsmålet. Når jeg hører på debatten her nå, er det litt rart at man egentlig er litt usikker på det spørsmålet, og at man fikk det svaret man fikk. Jeg har hele tiden ment at vi faktisk har ønsket en betenkning fra Høyesterett, fordi jeg har vært veldig bekymret når det gjelder suverenitetsavståelse, og hvor mye det faktisk er. Så hører jeg fra herr Myrli at Arbeiderpartiet konkluderte allerede i 2018. Da lurer jeg egentlig på hvorfor man skulle ha det til Høyesterett.