Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-03-07:
FNs legitimitet og evne til å oppfylle sine hovedfunksjoner som en normativ politisk og operasjonell aktør avhenger av at organisasjonen oppleves som relevant og effektiv. Dette medfører at organisasjonen må være i stand til å tilpasse seg utviklingstrekk i det internasjonale systemet, også med tanke på representasjon og deltakelse i de sentrale beslutningsorganer. En reell styrking av FN forutsetter reform og modernisering av nær sagt alle nivåer i organisasjonen. FN må også settes i stand til å svare på nye og mer komplekse typer utfordringer og kriser. Dette er kjernen i det vi skal diskutere i dag, og det er dette en samlet komité har stilt seg bak i merknadene. Før jeg går videre, vil jeg benytte anledningen til å takke både komiteen for godt arbeid og dem som har gitt innspill underveis og på høring. Noen av dem er til stede her i dag, og jeg må si jeg synes det er spesielt hyggelig at også Norges FN-ambassadør har tatt veien til Stortinget. FNs rolle som normgiver og normutvikler er av særlig betydning, kanskje spesielt for et land som Norge. Uten havretten hadde Norge vært et helt annet sted enn vi er i dag. Men endrede maktforhold i verden, som stortingsmeldingen også skriver en del om, representerer selvfølgelig en hel rekke utfordringer for FN som system. Det er en konkurranse fra andre aktører, gjerne uformelle fora som vokser fram. Det er en konkurranse fra enkeltland som er sterke – i denne sammenheng kan man nevne Kina som et klart eksempel – og det er konkurranse fra andre aktører, f.eks. på den private arenaen. I og for seg er alle disse gode utfordrere til FN-systemet, men det betyr at måten man har tenkt på og arbeidet på i mange år, også utfordres. Det er også et skille mellom FNs rolle som normgiver og normutvikler, der konkurransen ikke er spesielt sterk, og FNs rolle som utviklingsaktør, der konkurransen er særlig sterk. Dette er noe Norge selvfølgelig også er klar over i sitt FN-arbeid. FN har vært pådriver bak den internasjonale rettsordenen som hersker i dag. Mye av folkeretten har sin opprinnelse i FN-systemet, og det skal vi som en liten nasjon være glad for. Et lite land har behov for sentrale kjøreregler som gjør at ikke alltid de sterkeste vinner fram. Enkelte påstår at FNs manglende handlekraft på enkelte områder i dag bare er et spørsmål om stormaktenes vilje til å bruke organisasjonen og FNs prinsipper. Det er for så vidt sant. Men FNs evne til å engasjere det multilaterale systemet er ikke bare et spørsmål om politisk vilje til samarbeid hos medlemslandene. Det er også behov for reformer av FN for å reflektere endringene i verdens maktforhold. Maktfordelingen i FN ble på sett og vis utformet på bakgrunn av de utfordringene verden sto overfor etter andre verdenskrig. Reformer har vært på trappene i flere tiår, men uten så forferdelig mange resultater. Mange nye land og nye aktører krever nå sin plass i systemet. Diskusjonen er ikke bare et spørsmål om sammensetningen av FNs sikkerhetsråd. Den er i vel så stor grad en diskusjon og et maktspørsmål, i og med fordelingen mellom på den ene siden generalsekretæren, på den andre siden generalforsamlingen og på den tredje siden Sikkerhetsrådet. Dette er ofte 20–30 år gamle diskusjoner som ikke tar høyde for nye maktforhold, og som fortsetter i de samme sporene som de har gjort før. Man kan på mange måter si at det som nå skjer med FNs rolle i Syria, også er et eksempel på FNs begrensninger, der man altså ikke klarer å komme til enighet om f.eks. sanksjoner, som ville vært et godt skritt videre. Arbeidet med å fremme og opprettholde menneskerettigheter er en av FNs fremste oppgaver. Det er en av de tre søylene i FN-arbeidet. Derfor er det problematisk at menneskerettighetsarbeidet mangler ressurser, både i arbeidet med menneskerettigheter sentralt og ikke minst på bakken i hvert enkelt medlemsland. En samlet komité mener at Norge som en aktiv deltager og bidragsyter må legge enda sterkere press på FN for å finne en mer balansert fordeling av ressursene, sånn at en større del kanaliseres til arbeidet med menneskerettigheter. I dag går bare 3 pst. av FNs ressurser til den ene av de tre søylene, nemlig arbeidet med menneskerettigheter. Det er i FN som det er mange andre steder: Den politiske oppmerksomheten er i sterk grad også der pengene er. Spesielt viktig er det at man også gjør forbedringer i systemet med spesialrapportører, og at mandatet der blir styrket og konkretisert. Det er positivt at Norge sørger for å kunne gjennomføre uavhengige gjennomganger av prosjekter, men Stortinget forventer nok også at det blir offentliggjort hva slags resultater disse gjennomgangene gir. Sentralt i arbeidet med menneskerettigheter er arbeidet i FNs menneskerettighetsråd. Der kan man si mye om sammensetningen av rådet, og om prosedyrene for sammensetningen av rådet, og det er klart at det er en utfordring for legitimiteten at mange land som systematisk bryter menneskerettighetene, også kan bli medlem av Menneskerettighetsrådet. Høyre har i sine merknader skrevet inn at vi ønsker en ekstern evaluering av Norges innsats i Menneskerettighetsrådet da vi hadde medlemskap. Én ting er å delta i rådet, en annen ting er på hvilken måte vi deltar. En del av de tilbakemeldingene som har kommet, er at vi ikke i særlig grad brukte medlemskapet til å fremme forslag om enkeltland. Vi deltok der andre land gikk foran og tok lederskap. Vi har ikke hatt forslag til vedtak, men vi har hatt innlegg på temanivå, og mange har pekt på at vi i større grad burde stått opp som en klar kraft også som nasjon. Det er også et sentralt poeng å anerkjenne landenes eget ansvar for å følge opp menneskerettighetsarbeidet. Det er ikke bare FN eller andre organisasjoner som kan sørge for det; det er landene nødt til å ta ansvar for på egen hånd. Og det er ingen tvil om at grunnleggende sivile og politiske rettigheter er under sterkt press i mange land. Det er en stor utfordring. Det er også behov for en systematisk oppfølging av evalueringer av FN-organisasjoners innsats, med klare omprioriteringer og klare budsjettmessige konsekvenser. Det nevnte også utviklingsminister Heikki Eidsvoll Holmås under en debatt med meg på Dagsnytt Atten i går: at når Norge har begynt å gjøre det, gir det også resultater i form av at det legges merke til at vi gjør omprioriteringer. Men det er også viktig å understreke at det arbeidet kan vi ikke gjøre alene. Det gir veldig liten påvirkning hvis Norge alene setter kriterier, eller Norge alene trekker ut midler til organisasjoner, uten at det gjøres i samarbeid med andre land. Her vil jeg kanskje spesielt understreke viktigheten av å samarbeide på nordisk nivå, og også med andre europeiske land eller andre land der vi har et naturlig interessefellesskap. Det er en utfordring for enhver FN-organisasjon at man kan risikere å møte et sett av 193 land som hver fremmer 10–15 kriterier for hvordan organisasjonen skal styres. Det lar seg ikke gjennomføre. I januar var jeg i Wien og hadde et møte med sjefen i UNODC, Sandeep Chawla. Han fortalte at organisasjonen møtte nettopp de utfordringene i sterk grad nå, fordi de aller fleste givere trakk sine bevilgninger noe ned mens resultatkravene økte, men sprikte i alle retninger. Dermed ble det så å si umulig å etterleve disse kriteriene. Høyre er tilhenger av at Norge opprettholder sterke kjernebidrag til FN-organisasjonene, selvfølgelig under forutsetning av at man leverer i tråd med de forutsetningene vi setter. Men det som er viktig med å opprettholde kjernebidragene i en tid hvor veldig mange givere trekker tilbake kjernestøtte og velger å bruke prosjektstøtte, er at det ikke blir gode prosjekter uten at man har en sterk kjernestøtte, en sterk organisasjon, som faktisk evner å utføre de prosjektene enkelte givere gir penger til. Derfor er det veldig viktig. En samlet komité har også pekt på noen utfordringer med FNs fredsbevarende operasjoner og måten de gjennomføres på. Det knytter seg til mandater, til kommando og kontroll og til ujevn byrdefordeling mellom de finansielle aktørene – altså de landene som gir mest penger til operasjonene – og de landene som bidrar mest med tropper. Det er mange utfordringer for FN som i mange sammenhenger nå brukes til – eller iallfall bes om – å gripe inn stadig flere steder, når en del av disse systemene er vanskelige å implementere, men selvfølgelig også vanskelige å få en orden på som gjør at alle land kan stille seg bak det. Til slutt vil jeg si at vi nå er i en uke hvor FN har møter om kvinner. I morgen feirer vi kvinnedagen. Jeg vil bare understreke at det arbeidet Norge skal gjøre i FN, både når det gjelder kvinner og vold, er ekstremt viktig, særlig fordi vi ser stadig flere av det jeg vil kalle uhellige allianser av land som forsøker å bringe kvinners rettigheter bakerst i køen, og som bryter ned det arbeidet som er bygd opp. I denne sammenheng kan jeg nevne at Iran, Vatikanet og Russland sammen er en veldig dårlig allianse på det feltet. Det andre er at Norge må ta en aktiv rolle i diskusjonen om post 2015-agendaen på tusenårsmålene.