Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2001-12-14:
Jeg kunne vært fristet etter representanten Sandbergs innlegg til å kommentere noe av det. Jeg skal la være utover å si at når det gjelder både AFP-pensjonister, statlig ansatte, behovet for barnehageplasser og for så vidt også fraktutjevning i distriktene, synes jeg Fremskrittspartiet og representanten Sandberg gav oss mange gode argumenter til neste valgkamp når vi skal slåss om hvem som virkelig er småkårsfolkets representanter i dette hus. Men først og fremst har jeg lyst til å berette om en dramatisk opplevelse jeg selv var deltaker i i forrige uke. Det er en opplevelse som har brent seg inn i meg. Da observerte jeg mellom 100 og 200 ungdommer i Bærum, støyende og utagerende, uten grenser og småfrekke i stilen, massiv gjengdannelse og full fart i alle retninger. Min eneste tanke var: Vil dette gå bra? I motsetning til presse og andre med bastante meninger om håpløs ungdom, befant jeg meg ikke på et av byens torg, men som tilskuer til Rud videregående skoles musikaloppsetning «Romeo og Julie» – et fantastisk profesjonelt fyrverkeri av en oppsetning, som har gitt meg noe å tenke på, og som bør ha stor relevans ved budsjettdebattene her i Stortinget. De fleste barn og unge her i Norge har det godt, og de klarer seg bra. De har enorme ressurser som de fleste bruker til fulle. Det er bare så synd at ikke Akersgatas aviser er villig til å bruke én spaltemillimeter på innsatsen f.eks. på Rud videregående skole, men i stor grad fokuserer på de få unge som bekymringsfullt utøver uønsket atferd. Når det gjelder det forebyggende arbeid og hvordan vi skal vurdere det, tror jeg vi nettopp står ved en av hovedutfordringene for oss politikere i framtida. Det er faktisk viktigere enn noen gang å holde fast ved det vi har lyktes med. Til tross for enigheten om budsjettet og for så vidt de godord som har vært i denne budsjettdebatten, tror jeg at en av hovedutfordringene i framtida nettopp er å kunne fastholde den kursen som har vært rådende i forhold til barn og unge. Hvis det blir slik at det er skattelettepolitikken som på mange måter først og fremst skal ramme barn og unges tiltak, er jeg redd for at vi vil få en langt større utgiftsside enn det vi ser i forhold til barne- og ungdomstiltak i dag. Tilskudd til lokale, regionale og sentrale kulturaktiviteter, ungdomsarbeid, ja tilbud om et sted å være, er ikke bestandig det som står først i køen når vi politikere skal saldere våre stramme budsjetter. I så måte er Regjeringas framtidsplaner særs interessante. Hvor skal inndekninga av framtidas skattelette komme? Til tross for idyll i de fleste ungdomsmiljøer vet vi likevel at utfordringene står i kø. Vi ser tendenser til mer vold i større byer, uønskede gjengdannelser og en debutalder som synker når det gjelder bruk av alkohol og narkotika. Flere tradisjonelle distriktskommuner rapporterer i disse dager – og har gjort det i flere uker – om påfallende økning av bruk av rusmidler i yngre aldersgrupper. Metadon, tvangsbehandling og Subutex er ikke svaret på disse utfordringene, selv om rusmiddeldebatten oftest handler om det. Tall viser også at et lite antall barn begår mange lovbrudd, og at de begynner tidlig. Ifølge en rapport om de 15 mest anmeldte barneranere i Oslo i 1999, hadde flere av dem et betydelig antall lovbrudd bak seg før fylte 15 år, uten at foreldrene eller samfunnet hadde klart å sette en stopper for deres kriminalitet. Dette og andre eksempler viser at offentlige organer ikke har klart å samordne sin innsats og forhindre en kriminell løpebane ved å sette inn tiltak på et tidlig tidspunkt. Derfor er det mitt håp at Regjeringa nå faktisk følger opp det arbeid som regjeringa Stoltenberg satte i gang for å bekjempe barne- og ungdomskriminalitet. Der ble det nettopp pekt på tiltak – som har vært ute på høring – som f.eks. bekymringssamtaler, kommunale oppfølgingsteam, utvidede fritidstilbud, terapeutiske hjelpetiltak, utvidet bruk av konfliktrådene – men kanskje viktigst: det å skape et samfunn med mindre forskjeller og en felles integrerende skole, hvor forskjellene elevene imellom skal skape fellesskap og ikke avstand. For barn under 15 år må straffen som virkemiddel virke. Her er barnevernet sentralt. Barnevernets utgangspunkt verken skal eller bør være det enkelte lovbrudd, men en totalvurdering av barnets omsorgssituasjon og eventuelt behov for hjelpetiltak. Derfor både kan og vil det i dag oppstå situasjoner der barnet ikke opplever noen oppfølging fra samfunnets side, selv om barnet har gjort noe som både barnet selv og samfunnet vet er galt. Slik kan vi ikke ha det, og det er min oppfatning at Stoltenberg-regjeringas forslag til tiltak når det gjelder barne- og ungdomskriminalitet, faktisk er et viktig skritt mot et samfunn som sikrer en oppfølging av barn og unge som begår kriminalitet. Men viktigst av alt er å videreutvikle samfunnet med henblikk på mindre forskjeller og aktive, åpne tiltak. Når det gjelder tiltak for barn og unge, har uttrykket å spare seg til fant stor gyldighet.