Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-12:
Jeg har ikke noen problemer med å forholde meg til politikere uansett, og heller ikke til statsråder som konstaterer og tar til etterretning det Stortinget sier. Men jeg har et problem når man må skrive om forhistorien så den passer med nåtiden. Statsråden sier at det nå er greit med akkreditering, for det er i grunnen det som står på side 53 i stortingsmeldingen. Men der står det ikke om akkreditering, der står det om kvalitetssikring. Og det som kommer fra Norgesnettrådet, er noe helt annet enn det som kommer fra Mjøs-utvalget. Men det er helt fair å skifte syn, selv etter at man har agitert for noe annet, men det blir helt galt å framstille det som om at det har man i grunnen ment hele tiden. Det er helt fint at man erkjenner at det koster noe å gjøre dette, og dermed er med på I i innstillingen i dag, som forteller at utdanning koster noe. Men det blir problematisk når det skal begrunnes med at det har vært sagt hele tiden, bl.a. når det i den delen av meldingen, som ikke er veldig omfattende, fremgår helt klart at bortsett fra løftet om studiefinansiering, kan finansieringsmodellen dekkes innenfor budsjettrammene. Og alle debatter nesten helt fram til nylig har handlet om det. Det er positivt at man erkjenner at det koster noe. Men det blir veldig problematisk for enhver ryddig debatt at man framstiller det som at det har man i grunnen sagt hele tiden. Til slutt: Når man først argumenterer i stortingsmeldingen, slik representanten Lønning viste til, for at man skal ha et stipend under mottoet «Gjør din plikt – krev din rett» for å få til gjennomstrømning, og så vender om og inntar nærmest en politisk posisjon som er helt annerledes enn før, og sier at dette er i grunnen et sosialpolitisk tiltak. Det er et tiltak som skal sørge for at folk kommer igjennom, og så må man for sikkerhets skyld plukke ut de bohemene som eventuelt må ha det så godt at de bare plasserer studielånet i banken og for øvrig ikke oppholder seg på universitetet i det hele tatt. Hvis man da skal ta denne siste argumentasjonen på alvor, og overse alle krumspringene før det, gjenstår følgende: Hos de studenter som begynner å studere, er det en reell gjeldsfrykt, for det er noen som vet at de ikke klarer det. Det er noen som vet de sitter med gjeld. Da må det være et poeng, hvis man skal ha en reform som er OK, som er motiverende, og som skal bekjempe gjeldsfrykt, at man skaper en trygghet i utgangspunktet. I stedet for først å si at han står på det han har sagt, som i grunnen betyr noe annet enn det han opprinnelig sa, og så for sikkerhets skyld skal Arbeiderpartiet utrede noe som ligner på det som representantene for Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre fremmer, da bør han faktisk ta konsekvensen av det, og faktisk gå inn for det forslaget. Det forslaget gir den grunntryggheten for dem som ønsker å studere, samtidig som det gir den motivasjonen og belønningen som skal til for at man går igjennom systemet når man har gode lærere, god undervisning – en undervisning basert på forskning. Da ville man ha vært helt logisk. Det vi ellers har opplevd, opplever jeg som en sterk serie av politiske krumspring og tilpasninger. Det synes jeg er greit. Men jeg synes det er forferdelig ugreit når man argumenterer etter den bolsjevikiske tradisjon at det vi mener nå for tiden, er i grunnen det vi alltid har ment. Jeg blir til og med sterkt provosert av det!