Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-12:
Selvsagt spiller imamer som religiøse ledere en viktig rolle i formidling av verdier og moral, og kanskje særlig når det gjelder den oppvoksende generasjonen. Derfor er jeg også enig i at imamer i norske moskeer bør bidra konstruktivt i arbeidet med å bygge bro mellom det etnisk norske og de muslimske miljøene her i landet. Vi må selvsagt være på vakt mot religiøs fundamentalisme, og vi må gjøre tiltak der det er nødvendig, men det må være de rette tiltakene. Som flere har vært inne på når det gjelder mitt svar til komiteen: Jeg ønsker ikke å pålegge våre universiteter å opprette en imamutdanning, men jeg vil selvsagt ikke motsette meg det om f.eks. Universitetet i Oslo vil prioritere dette. Forslaget om en norsk, eller nordisk, imamutdanning virker å være motivert av et ønske om imamer med bred og grunnleggende forståelse for norsk språk, kultur og lovgivning. I den sammenheng vil jeg påpeke at det finnes allerede imamer her i landet som er oppvokst i Norge, men som har tatt sin utdanning i utlandet. Det er ikke slik at alle imamer hentes fra utlandet og kommer hit uten forståelse for det samfunnet de skal arbeide i. Videre må vi ikke glemme at en imamutdannings hovedformål vil være å besørge kvalifiserte og godkjente imamer til de muslimske miljøene her i landet, og da må de muslimske miljøene selv ønske en slik utdanning. Jeg vil presisere at det faktisk også var forutsetningen da SVs landsstyre, som representanten Skei Grande refererte til, gjorde sitt integreringsvedtak om dette: Miljøene måtte selv ønske det. Det skulle være en dialog med miljøene, og man konstaterte at det var det ikke. En eventuell imamutdanning i Norge må finne sitt grunnlag i krysningspunktet og i forståelse mellom den norske kulturen og de muslimske miljøene. En slik utdanning bør ikke påtvinges de muslimske miljøene fra den norske stat ut fra en hovedsakelig integreringspolitisk motivasjon. Jeg vil referere til generalsekretæren i Islamsk Råd, Shoaib Sultan, som uttalte i mai i år at imamer utdannet i Norge ikke vil ha legitimitet i de muslimske miljøene, og da særlig ikke i de radikale miljøene, som er trukket fram som en særskilt målgruppe. Men jeg vil påpeke at jeg med dette – både svaret til komiteen og dette innlegget – i en viktig debatt ikke må tolkes dit hen at norske universiteter og høyskoler ikke kan eller skal bidra. Det kan de helt klart gjøre. Og som en del av deres samfunnsoppdrag bør de bidra. For eksempel har Universitetet i Oslo helt siden 2007 tilbudt kurset «Å være religiøs leder i det norske samfunnet» på oppdrag fra Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Videre finnes det flere institusjoner som tilbyr et mangfoldig tilbud innen religions- og kulturstudier. Det gis utdanning som legger grunnen for en kunnskapsbasert forståelse av f.eks. islam i europeisk kontekst. Gjennom slik kunnskap kan man videre utvikle forståelse for migrasjons- og diasporaproblematikk. Ja, Universitetet i Oslo underviser til og med i islamsk familierett. Så det mangler ikke på akademisk tilnærming til disse viktige utfordringene som representantene tar opp i sitt forslag. Det er allerede – ikke minst ved Universitetet i Oslo – atskillige kurs som berører dette temaet, om enn ikke akkurat det som representantene foreslår. Jeg mener videreutvikling av utdanningstilbud, som jeg her har nevnt noen eksempler på, er en mye bedre vei å gå for å utvikle tverrkulturell forståelse og samhandling, og tverr-religiøs forståelse og samhandling, og dermed nå de integreringsmålsettingene som vi alle synes er så viktige.