Terje Johansen (Venstre), 1999-05-27:
Statsrådens redegjørelse er en god oversikt over likestillingens kår i Norge. Men det den fremfor alt viser, er at vi har en lang vei å gå før kvinner og menn har de samme muligheter for frie valg. Med det har jeg også sagt hva jeg oppfatter likestillingskampen som. Det er kampen for at hver enkelt kvinne og mann kan ta sine egne valg, prioritere ut fra individuelle ønsker. For meg er ikke likestilling en kamp for å gjøre kvinner og menn like, det vil jeg gjerne ha sagt. Jeg vil også kort berøre den diskusjonen vi har hatt nå i to år, om kontantstøttens effekt på likestillingens kår. Jeg vil bare slå fast at Venstres støtte til innføring av kontantstøtten har som mål å gjøre frie valg mer mulig, ikke å låse kvinnene fast i et kjønnsrollemønster. Jeg avventer derfor evalueringen av kontantstøttens virkning og håper at Stortinget har ro nok til å la det gå noe tid før vi tar den diskusjonen på nytt. Jeg ser på den diskusjonen som har vært, som en kamp mellom dem som vil bestemme alt for oss, og oss som i stedet ønsker at vi skal kunne gjøre frie valg. Jeg må si at som politiker er jeg stolt over politikernes rolle i likestillingskampen. Etter min oppfatning er kvinnens ferd frem mot mer likestilling først og fremst et resultat av politiske vedtak, og det er dessverre et faktum at næringslivet henger igjen når vi ser på statistikken. Den viser at lønningene er forskjellige på alle nivåer fra toppen og nedover, men det mest betenkelige er at vi beveger oss i retning av et samfunn hvor vi får stadig tydeligere frem at kvinner får bestemte yrker og rollemønstre, særlig innen omsorg. Det er en betenkelig utvikling. Men jeg har faktisk problem med å se hvordan vi ytterligere kan påvirke dette med lover og reguleringer. For meg går nå likestillingskampen først og fremst på å fjerne hindre for at vi kan være likestilte, ikke så mye i retning av å detaljregulere dette i fremtiden. Det er åpenbart at det politiske system gir menn fordeler fremfor kvinner, og at kvinnene ikke finner seg like godt til rette. Som Venstre-mann er jeg stolt over Venstres historie på likestillingens front. Vi har fremfor alt være foregangspartiet for likestilling i Norge, og det går en linje fra Venstre-kvinnene Krog, Qvam og Kjelsberg før århundreskiftet og frem til forsvarsminister Løwer i dag. Vi har vært i front hver gang kvinner skulle innta en ny skanse, men jeg må si at for tiden opplever jeg det som om det relativt sett er stillstand på likestillingens område i de fleste partier. Jeg har stilt meg spørsmålet: Hvorfor går det nå saktere fremover? Jeg har ingen fastlåste teorier om hvorfor vi nå synes å stå nærmest på stedet hvil. Likestillingskampen er først og fremst en kamp om rettigheter, og i kamp er menn naturgitt sterkere enn kvinnene. Det jeg føler er det viktigste nå, er å få kvinner til å våge. Som Venstre-mann var jeg i mange år motstander av å ha et eget kvinnelag, en kvinneorganisasjon. Det er jeg kommet til at vi fortsatt bør ha, for jeg tror kvinner trenger egne arenaer for å bygge opp selvtillit. Det det dreier seg om, er å få den samme dristigheten som menn har, det er det som nå mangler kvinner for at de skal nå enda lenger i kampen for likestilling. Jeg syns at et av de siste politiske vedtakene, nemlig 40 pst. kvotering av etablererstipend til kvinner, har vist seg veldig vellykket. Kvinner har vist seg å være bedre etablerere enn menn. Det eneste de mangler, det er dristighet.