Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-06-15:
Vi lever stadig lenger, og en viktig forutsetning for å kunne glede seg over at vi lever lenger, er at vi kan få nødvendig helsehjelp når behovet oppstår. For med økt levealder øker også sjansene for å bli syk, og vi vet at jo eldre vi blir, jo mer øker sjansen for at vi utvikler kreft. På samme måte som tuberkulose, eller tæring som det het på folkemunne, rammet mange mennesker for rundt hundre år siden og rev bort folk i sin beste alder, er vel kreft vår tids mest skremmende sykdom. Hører vi om nære venner eller slektninger som har fått kreft, vekkes vår empati, samtidig som vi vel har et indre skrekkbilde av smerter, lidelse og død. Kreft er en sykdom som rammer blindt. Om en står høyt eller lavt i samfunnet, slipper en ikke unna. Selv vår kjære konge har jo hatt diagnosen. Forskningen har brakt oss nærmere svarene på årsakene til kreft. Vi vet langt mer nå enn tidligere, men ennå kan vi vel ikke si at vi har løst kreftgåten. Ved hjelp av BCG-vaksine og pirquetprøve fikk vi kontroll på tuberkulosen, slik at den en periode nærmest var utryddet her i landet. Men økt globalisering og migrasjon har gjort at vi igjen må være på vakt. Det er vel lite som per i dag tyder på at vi står overfor samme type løsning når det gjelder kreft. Årsakene til kreft er mange, og både arveanlegg og ulike miljøfaktorer synes å spille inn når det oppstår ukontrollert cellevekst eller celledeling. Om det dreier seg om en godartet svulst som stopper å vokse etter en stund, eller en ondartet som fortsetter å vokse, framstår som en del av livets lotteri. Vi vet at ondartete kreftceller kan transporteres gjennom blodbanene og lymfen og på den måten spre seg og danne nye svulster, eller metastaser som det heter, andre steder i kroppen. Cellegift, hormonbehandling, strålebehandling og operasjon er de vanligste behandlingsmetoder for kreft, og prognosene er best jo tidligere kreften oppdages. Hver tredje nordmann vil få diagnosen kreft en eller annen gang i livsløpet. Og rundt 26 000 personer legger årlig ut på det som Kreftforeningen kaller for kreftreisen, en reise som nærmest snur livssituasjonen på hodet, og som får innvirkning på familieliv, jobb, skole og økonomi. Dette viktige innspillet Kreftforeningen har gitt i forbindelse med behandlingen av Samhandlingsreformen, må bli tatt på største alvor inn i det videre arbeidet med å få på plass et bedre behandlingsløp og en nødvendig samhandling i vårt helsevesen. Heftet er spekket med faktaopplysninger, pasienthistorier og forslag til en rekke forbedringspunkter, som vil komme langt flere enn kreftpasienter til gode. Kreftpasientene og deres nærmeste familie og pårørende kommer i kontakt med store og ulike deler av vårt offentlige velferdssystem. Det må en gjennomgripende prosess til for å sette enkeltmennesket i fokus – alt fra holdningsendringer på det medmenneskelige plan til endringer i behandlingskjeder og finansieringssystem. I dag er vi nok vitne til at mange opplever en stor grad av ansvarsfraskrivelse og et system som gjør at syke mennesker og deres pårørende kan oppleve å være kasteballer i systemet. Men det gjøres selvsagt også mye godt og banebrytende arbeid. Det som er viktig, er å understreke at vi alle er unike individer. Vi er ikke bare et nummer i en rekke. Vi er ikke bare en diagnose. Vi er ikke bare et bryst, en kjertel eller et sykt organ. Vi er mennesker med tanker og følelser, og vi har alle familie og venner som blir berørt når sykdommen rammer. Jeg har ved flere anledninger trukket fram hospicefilosofien med sitt holistiske menneskesyn. Vi vet at det er ideologiske motforestillinger til etablering og drift av slike enheter, men jeg har et håp om at vi alle kunne være enige om at selve filosofien som ligger bak, nemlig tilnærmingen til hele mennesket, bør være overordnet. Det er etter min oppfatning først når det er pasienten og pasientens beste som er i fokus, at tverrfaglighet og samhandling får et reelt innhold. Det handler om livskvalitet også når en er syk – og kanskje særlig da. Opposisjonen fremmer i denne saken flere viktige forslag for å forsterke innsatsen mot kreft. Jeg vil trekke fram et par viktige forhold. Da vi i Fremskrittspartiet besøkte MD Anderson, var det blant mye annet positivt deres tilnærming til alternativ og komplementær behandling som slo oss. Vi vet at omtrent halvparten av kreftpasientene henvender seg til slik behandling. Det er viktig i forhold til pasientens opplevde livskvalitet. Det burde derfor inngå som en viktig del av helsepersonells veiledningsplikt overfor pasient og pårørende å kunne informere på en god måte om ulike metoder. Det er derfor behov for å styrke kunnskapsgrunnlaget også på dette feltet. Så sa jeg innledningsvis at vi lever lenger, og at det betyr at flere risikerer å få kreft. Det er derfor skremmende når vi mangler forskningsdata om eldre som får kreft. 85 pst. av alle krefttilfeller rammer menn over 55 år og 76 pst. hos kvinner. At eldre utelukkes fra forskningsprotokoller, fører til at vi vet altfor lite om hvordan eldre tåler behandling og responderer på ulike metoder. Vi vet f.eks. at mange menn dør med kreft i prostata, men de dør ikke nødvendigvis av kreft i prostata. Her må det vesentlige endringer til, slik at det er mulig å gjøre prioriteringer på et evidensbasert grunnlag og ikke ut fra en aldersgrense. Vi trenger en forsterket innsats mot kreft, og forslagene som fremmes her i dag, er gode i så måte.