Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-12-09:
Ved milepælen for årets helsebudsjett er det tydelig at seks år med høyreregjering setter merkbare spor. Fellesskapets sykehus har hatt det ene trange budsjettet etter det andre, langt unna de opprinnelige løftene Høyre ga, og nå viser resultatene seg: De interne ventetidene øker, og syke mennesker skrives ut og sendes hjem under uverdige forhold til kommuner som ikke har kapasitet, fagfolk eller økonomi til å ta seg av dem. Ambulansetjenesten er svekket, og det er utrygghet rundt fødetilbudet altfor mange steder. Fastlegenes kapasitet er strukket til bristepunktet – fastlegen som er så viktig, og som kan løse små og store helseplager, gi hjelp og henvise videre. Fastlegeordningen er en tjeneste i en varslet krise. Vi har sett den komme, og vi har sagt fra. For mange slutter og for få begynner i denne tjenesten. Bank på døra til en fastlege, og du får høre den samme historien altfor ofte. Svikter fastlegetjenesten, er det de med minst ressurser som vil lide mest, mens de som kan betale for det, kan gå til nye tilbud som vokser fram i markedet. Denne regjeringen forholder seg passiv. Vi har etterlyst en tydelig plan for å rekruttere flere fastleger som kan ha et håndterlig antall pasienter på listene sine. Men regjeringen virker handlingslammet – ja, den somler. Det er et mønster i dette, av en regjering som har lagt ut på en ideologisk galei der fellesskapets helsevesen splittes opp, der flate kutt rammer blindt uavhengig av hvilken oppgave som skal løses, der de med god råd ser seg om etter private tilbud, og der det er voksende konkurranse om kritisk helsepersonell mellom et helsevesen som er der for alle, og private klinikker, der personlig økonomi avgjør hvem som får helsehjelp. I 2013 drev helseminister Høie valgkamp med et løfte. Med det såkalte frie behandlingsvalget, der våre sykehus må betale for oppstart av private klinikker, ville behovet for private helseforsikringer forsvinne. I dag har vi fasiten. Det var mer enn en bløff. Antallet private helseforsikringer har nådd nye rekorder. Vi er på vei inn i et todelt helsevesen. Den krisen som nå utspiller seg i luftambulansen, blir spesielt alvorlig mot dette bakteppet. For det som virkelig er i spill når det måned etter måned er uro blant folk og bekymringsmeldingene renner inn fra helsepersonell på vakt, er at folks trygghet, grunnleggende trygghet, utfordres, særlig i Finnmark, der befolkningen lever i en situasjon der de ikke vet om det finnes fly som kan frakte de sykeste pasientene. Når den utryggheten får feste seg, rokker det ved tilliten til velferdsstaten. Så alvorlig er det. Håndteringen i Stortinget av anbudsprosessen for det livsviktige oppdraget med å drive luftambulanse var sterkt kritikkverdig. Statsrådens redegjørelse her i Stortinget vitnet om en prosess der de viktigste fagmiljøene ikke var hørt, og resultatet ble deretter. Før helgen ble fem av flyene til Babcock Scandinavian AirAmbulance satt på bakken, og vi leser nå i formiddag at Norsk Flygerforbund ber om at det vurderes å sette samtlige fly på bakken, gitt situasjonen som nå råder. I bakhodet hører vi statsministerens uttalelse i trontaledebatten i oktober: «Det er altså bedre beredskap i luftambulansetjenesten enn det var tidligere, fordi vi har styrket luftambulansen.» Det er jo en hån mot de menneskene som lever med usikkerhet i dag. Kontrasten kunne ikke vært større til de rapportene som kommer inn, fra dem som er avhengige av å vite om det finnes fly å tilkalle, om operasjoner som må utsettes, og om hvordan usikkerheten nå påvirker liv og helse til ekte mennesker. I møte med disse rapportene høres helseministeren mer ut som en pressetalsmann for selskaper som har satt flyene på bakken, enn som en talsmann for pasientene som er avhengige av at det er fly i lufta. Det er uakseptabelt. Den krystallklare meldingen og forventningen nå er at han forsikrer Stortinget om at alle nødvendige ressurser, tilgjengelige fly eller Forsvarets helikoptre, blir gjort tilgjengelige for den løpende beredskapen.