Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2012-05-31:
Det er ikke vanskelig å se at det er diskuterbare sider ved den svenske FRA-loven. Det er også bakgrunnen for at det har vært særdeles tøffe og krevende debatter i Sverige om denne lovgivningen, og den borgerlige regjeringen har måttet tåle mye kritikk for lovforslaget. Socialdemokraterna i Sverige har likevel inngått et forlik med regjeringen, bl.a. for å styrke personvernsiden i loven. Som forslagsstillerne påpeker, har FRA-loven også konsekvenser for norske nettbrukere. Siden nesten alle linjer fra Norge til utlandet går gjennom Sverige, betyr det at FRA-lovgivningen slår inn når vi besøker utenlandske nettsider og ringer utenlandssamtaler. Dette er for øvrig ikke unikt for denne saken. En side ved datalagringsdirektivet og lovgivningen som følger av denne – men som ble lite diskutert – er at ens datatrafikk allerede kan bli lagret i andre land i henhold til direktivet dersom en f.eks. bruker nettoperatører som lagrer trafikken i land der direktivet allerede er implementert, som det er i de fleste av våre europeiske naboland. Dette er konsekvensen av at vi lever i en global verden, og at nettrafikken kjenner ingen grenser. Da blir det også opp til enkeltland å bestemme hvilke reguleringer som skal gjøres gjeldende. Forslagsstillerne ønsker at norske myndigheter skal ta opp FRA-loven med svenske myndigheter. Her slår forslagsstillerne inn åpne dører, for dette har allerede skjedd. Det har vært kontakt mellom norske og svenske myndigheter om saken, noe det bl.a. ble redegjort for i Datatilsynets og Personvernnemndas årsmeldinger, som ble behandlet i Stortinget 13. desember 2010. Forslagsstillerne ønsker videre at norske myndigheter om nødvendig skal bringe saken inn for EU-domstolen. Til det er det å si at Sverige trolig har rett til å innføre et slikt regelverk, begrunnet i å ivareta nasjonale sikkerhetsinteresser. Det er grenser for hva Norge kan gjøre for å påvirke et slikt lovverk. Det er også lite som taler for at virksomheter som reguleres av FRA-loven, kan sies å falle innenfor det som reguleres av EUs fellesskapsregler. Det er snakk om lovgivning som har til hensikt å ivareta svenske nasjonale sikkerhetsinteresser, og dette regnes normalt som nasjonalt anliggende. Av denne grunn finner vi ikke forslaget om å vurdere å bringe spørsmålet inn for EU-domstolen særlig relevant. Dette er den politiske begrunnelsen for at flertallet i denne saken, de rød-grønne partiene, foreslo å avvise saken og foreslår overfor Stortinget at saken ikke vedtas. Jeg har merket meg at dette har falt enkelte fremskrittspartirepresentanter tungt for brystet, men vi understreker at vi konstitusjonelt er i vår fulle rett til å gjøre det. Jeg vil vise til Stortingets forretningsordens § 29, som sier: «Når et representantforslag er sendt til en komité, avgir komiteen innstilling om det til Stortinget. Hvis komiteen finner at forslaget helt eller delvis bør imøtekommes og at saken egner seg for avgjørelse i Stortinget uten nærmere utredning, bør realitetsinnstilling avgis etter at statsråden har hatt anledning til å uttale seg.(…) Finner komiteen det utvilsomt at forslaget ikke fortjener Stortingets tilslutning, bør den uten videre fremme innstilling om at forslaget ikke bifalles.» (…) Flertallet i denne sak, de rød-grønne partiene, støtter ikke Fremskrittspartiets forslag, og er følgelig av den formening at Dokument 8-forslaget ikke skal vedtas. Jeg har også merket meg at selv om Høyre og Kristelig Folkeparti ønsker å vedlegge Dokument 8:56 protokollen, støtter heller ikke disse partiene Fremskrittspartiets enkeltforslag. Jeg må også si at jeg synes ikke det tjener Stortinget til ære når representanter fra et parti går ut og beskylder representanter fra andre partier for å ønske mindre demokrati og åpenhet når de har fulgt Stortingets forretningsorden til punkt og prikke. Mindretallet har rettigheter – det understreker også jeg – men det er også en del av demokratiet at et flertall kan stemme ned forslag fremmet av et mindretall, og det er en del av Stortingets forretningsorden at forslag som ikke får Stortingets, altså flertallets, tilslutning, uten videre kan foreslås ikke bifalt.