Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-12-16:
Jeg tror jeg vil starte med å si at fattigdommen blant barn kommer ikke til å bli redusert før vi er villige til å flytte penger fra dem som har mye, til dem som har lite. Veldig mange har snakket om arbeidslinja, vi har snakket om arbeidslinja i mange år. Jeg og SV er ihuga tilhengere av arbeidslinja, men vi må se at det ikke er nok, og at den arbeidslinja vi har fått til til nå, heller ikke er god nok. Alle disse ungene vi snakker om, har foreldre; de fleste av dem bor sammen med foreldrene sine. Da har jeg litt lyst til å ta tak i det som jeg opplever er et av de store problemene i dag, nemlig hvordan vi omtaler vanskeligstilte og folk med dårlig råd. Det har nærmest blitt noe personlig som hefter ved folk som har lite penger, at det er noe galt med dem, at det nesten er noe suspekt ved dem, og at det er lov å si stygge ting om folk som har det vanskelig. Det kom en doktoravhandling for et par år siden fra en som heter Kjetil Lundberg, og han skrev om brukererfaringer i Nav. Han intervjuet folk som trengte hjelp fra Nav. De fortalte om hvor fælt det var å bli omtalt nedlatende og fordømmende og bli moralisert over i media av ledende politikere og synsere, gjerne etterfulgt av nettdebatter der de styggeste karakteristikker haglet. Man har vond vilje, man er en latsabb, og det er ikke måte på hva som er problemet med folk. De fortalte at de knapt torde å vise seg ute. Hva gjør det med folk? Folk blir jo ikke friskere, får nytt håp, sjøltillit og tro på seg sjøl og er mer i stand til å komme i jobb hvis det er dette som møter dem fra andre mennesker når livet har truffet dem på det hardeste. Det er også slik at dette rammer aller hardest alle dem som har fått god arbeidsmoral podet inn med morsmelka, og det tror jeg de aller fleste faktisk har. Men det hender jo når livet går i svart, og man ikke ser noe lys i tunellen, at man kanskje bestemmer seg for at hvis jeg ikke klarer noe annet her i verden, skal jeg i hvert fall bli best til å være verst. Det er også en sjøloppholdelsesdrift som jeg tror vi er nødt til å skjønne kan slå inn hos noen som har det vanskelig. Og folk skammer seg, de krymper seg, men det er de som sprer disse fordommene, som etter mitt syn har grunn til å skamme seg. Jeg har tatt med meg noen flere rapporter, og jeg vil sitere fra en av dem, som heter Fattigdom og levekår i Norge – Status 2012, fra Nav, og der står det: «Et av argumentene for å holde satsene for økonomisk sosialhjelp og andre ytelser nede, er at det vil motivere mottakeren til aktiv deltakelse og være et insentiv til å komme seg inn eller å bli i arbeidslivet.» Det høres veldig kjent ut. «En kan også tenke seg at dersom ytelsene holdes på et svært lavt nivå, og man lever på økonomisk sosialhjelp over lengre tid, vil det for mange være vanskelig å få til endringer i livet sitt. Å leve i fattigdom kan føre til passivitet, marginalisering og isolasjon istedenfor til økt aktivitet. I følge enkelte forskere kan arbeidslinjen kollidere med barns grunnleggende rettigheter og rett til tilfredsstillende levestandard etter barnekonvensjonen og etter lov om sosiale tjenester i arbeids- og velferdsforvaltningen.» Ja, det er nok slik det fungerer. Og da er det ekstra forstemmende, når vi nå får denne riksrevisjonsrapporten i tillegg til to andre rapporter jeg har tatt med meg, nemlig Helsetilsynets rapport fra 2011 om tilsyn med de sosiale tjenester i Nav, som betegnende nok heter Kommuner bryter loven ved henvendelser om økonomisk stønad, og Helsetilsynets rapport 2/2013 som heter Glemmer kommunene barn og unge i møte med økonomisk vanskeligstilte familier? I begge rapportene er svaret ja – dette fungerer ikke. Og dette har vært et problem lenge. Jeg har lurt veldig på hvorfor det er slik, men nå har også kontroll- og konstitusjonskomiteen fått denne rapporten, og alle er hjertens enige om at dette må forandres, men kommer det til å bli forandret etter dette? Jeg er ikke sikker på det. For lov om sosiale tjenester i Nav er klinkende klar på disse områdene. Når det som før het «lov om sosiale tjenester» ble gjort om til «lov om sosiale tjenester i Nav», la Stortinget inn en egen passus i formålsparagrafen om at man spesielt skulle ta hensyn til barn – fordi vi hadde sett denne utviklingen lenge. Men det virker ikke som om det hjelper. Jeg har tatt opp dette med veldig mange lokalpolitikere også og spurt: Vet dere egentlig hva som foregår i deres egen kommune når det gjelder oppfølging av de vanskeligstilte familiene? Diskuterer dere sosialhjelpen og den sosialfaglige oppfølgingen, spesielt av barn, i kommunestyret? Veldig mange svarer nei. Og disse rapportene som Helsetilsynet har laget, viser jo dette; de viser at når det f.eks. kommer noen til Nav og skal ha sosialhjelp, får man ikke hjelp til å få utfylt en søknad. Noen ganger spør man ikke om man har barn, og noen ganger spør man om det, men kanskje bare om hvor mange. Jeg har også hatt kontakt med veldig mange barn som har vært under ansvar av barnevernet, og alle sammen har meldt at ingen har snakket med dem – med dem – ikke barnevernet og ikke folk i Nav. Jeg har også snakket med mange som jobber med disse spørsmålene lokalt, og noen av dem mener sågar at hvis Nav hadde gjort jobben sin mye bedre, og bredt, slik som de skal gjøre for disse barnefamiliene, hadde mange sluppet å ha kontakt med barnevernet – for den fattigdommen de utsettes for, gjør at foreldrene rakner, og det er ikke så rart når man ikke aner hva man skal ha i kjøleskapet, eller utkastelsen henger over deg og du kanskje til og med har blitt kastet ut fra hjemmet ditt, med små unger. Jeg vet ikke om jeg hadde stått på beina etter slike opplevelser. Jeg tviler på det. Så her er det altså pålagt kommunene et kjempeansvar gjennom Nav, som de ikke tar. Det er veldig mange ting å ta tak i i denne debatten. Jeg skal prøve å komme innom noen, og ikke holde på altfor lenge. Representanten Abid Raja var inne på at flere innvandrere kommer dårlig ut. Ja, jeg tror han har rett i at dette er en del av problemet med at det er vanskelig å få gjort noe med det. For jeg tror fordommene mot innvandrere er enda verre enn de er mot den etnisk norske befolkningen – med at en legger seg på latsida og ler hele veien til polet hvis en har fått en femtilapp for mye. Sånn vet vi jo at det ikke er. Vi vet at hvis man får så pass å leve av at man kan klare seg, er sjansen for at man greier seg og klarer å berge sjølbildet og troen på seg sjøl, mye bedre – også for ungene. Men da er det all mulig grunn til å være obs på kutt som kan ramme innvandrere spesielt. Og det ber jeg representanten fra Venstre være oppmerksom på, spesielt når vi diskuterer f.eks. overgangsstønaden for enslige forsørgere. Det sier forresten også Nav, at dette er familier som har to til tre ganger så stor risiko for varig barnefattigdom som andre. Og da diskuterer man fremdeles her i denne salen å fjerne det. Det er en ordning som får folk i jobb, det er en ordning som gir en enslig forsørger trygg inntekt i tre år mens man kvalifiserer seg for arbeid. Slik er ordningen nå, slik ble den forandret da SV satt i regjering. Den funker. Det er arbeidslinja så det griner. Så det må man i hvert fall ikke gå løs på. Så er vi også nødt til å sikre at introduksjonsprogrammet er godt, og bedre enn det er i dag, og at man får bedre sjanse til å lære seg norsk. Ordningen med Jobbsjansen må også utvides. Jeg vil litt tilbake til sosialhjelpen, for det er sider ved sosialhjelpen som er veldig viktig å komme inn på, særlig fordi flere har snakket om barnetrygden. Det er helt riktig at barnetrygden ikke har vært regulert, og det burde den selvfølgelig vært, men hadde det hjulpet de fattigste? Svaret på det er nei, for det er faktisk lov for kommunene å avkorte sosialhjelpen mot barnetrygden. I dette landet er det altså slik at alle får barnetrygd, bortsett fra de aller fattigste, som trenger det aller mest. Da blir det meningsløst å snakke om at vi skal behovsprøve den for rikdom – vi får slutte å behovsprøve den for fattigdom først, for det er det vi driver med. I forbindelse med budsjettet spurte vi regjeringen hvor mye penger disse fattigste familiene mister fordi vi tillater dette. Regjeringen svarte 360 mill. kr i året. Er det noen som lurer på hvorfor det er vanskelig for disse barna? 360 mill. kr i året tillater vi at forsvinner i inntekt fra disse fattigste barnefamiliene fordi vi tillater denne avkortingen. Det er penger som jeg fikk da jeg hadde unger, og som alle som har unger i dag, får, helt uavhengig av tilleggsinntekter – høyinntekter, lavinntekter, formue, you name it, det er det samme. Da er vi nødt til å tette igjen det hullet, og så er vi nødt til å øke barnetrygden for de enslige, for der vet vi at de sliter, og vi er nødt til å øke barnetrygden for de familiene som har flest barn. Da treffer vi godt på barnefattigdom. Det trengs en egen rettighet for barn i familier som lever på sosialhjelp, en egen støtte til aktiviteter. Noen kommuner har dette, og det virker bra. I Ålesund er det f.eks. en ildsjel som har fått i gang det som heter Opplevelseskortet. Det har spredt seg til flere kommuner. Her kan barna få et kort, det kan være et smartkort, det kan være et klippekort, for ulike typer opplevelser man kan velge sjøl – og det er viktig. Disse barna, og særlig ungdommene, trenger å kunne velge sine aktiviteter sjøl, kanskje mer enn noen andre. Det kan ikke være sånn at kommunen bestemmer at du skal gå på fotball, eller at de har en fritidsklubb som passer for deg. Disse ungene trenger sjøl å kjenne etter at de kanskje tør å ha en drøm eller et ønske i livet sitt, og hvis de da har lyst til å gå på kino eller folkedans eller spille fotball, jeg vet ikke hva, må de ha muligheten til å kunne velge dette sjøl. Opplevelseskortet i Ålesund var også fint fordi de tok inn ledsagerordningen i den, sånn at det kunne være mulig å ta med seg en kamerat – for det er moro å gå på kino, men det er litt stusslig å være der alene, særlig hvis man har lite penger og kanskje ikke mange kamerater heller. Eller man kunne f.eks. ta med seg en av foreldrene sine på et arrangement man hadde lyst til å gå på. Jeg forteller dette fordi jeg og SV mener at vi må få på plass en lovfestet ordning. Vi foreslo dette i budsjettet nå. Det ble nedstemt. Men vi må få på plass sikre rettigheter for disse barna. Jeg vet ikke hva slags sanksjoner man kan ha overfor de kommunene som ikke følger opp de viktige forpliktelsene de har overfor de mest vanskeligstilte barna i dette landet, men jeg har hatt gleden av å ha et mangeårig samarbeid med den som har mest juridisk kompetanse på dette feltet, nemlig jusprofessor Kristian Andenæs, og han sier at dess mer skjønn man legger i lovverket, dess mer utsatt er de vanskeligstilte. For de blir utsatt for denne moralismen, og skjønnet går sjelden i deres favør. Så dess mer vanskeligstilt folk er, dess klarere må rettighetene være. Punkt to: Så vidt jeg vet, er det ikke ført en eneste rettssak om sosialhjelp eller disse rettighetene for unger i Norge. Og det er da rart at de som ikke har nåla i veggen sjøl, skal være de som aldri har hatt en uoppgjort sak med det offentlige. Derfor må lovverket forsterkes på dette området, sånn at man har full klagemulighet. Et av forslagene SV også har fremmet, som det på et eller annet mystisk vis ikke ble flertall for nå, for jeg vet at det er partier som enig i det, er et Nav-ombud, som kan gjøre sånn som man gjør på pasientrettighetene, se på hva som ikke funker, og som også kan være et sted der folk kan henvende seg når det er som vanskeligst. Problemet i dag er at mange som går på Nav i sitt livs svarteste øyeblikk, blir bedt om å ta kjentmannsprøven i byråkrati – det er det første de skal gjøre – og det er ikke lett. Da er det mange som ikke får rettighetene sine. Jeg har hatt tre samtaler senest i dag med folk som er helt nedbrutt og virkelig på randen av sammenbrudd. Og så vidt jeg kan skjønne, er det ikke sikkert at de har krav på alt de ber om, men det de har krav på, er å bli tatt på alvor, og ikke minst at ungene deres blir tatt på alvor. For det de forteller om, er at de har unger, og når de viser til at ungene har noen behov som ikke blir dekket, blir ikke det tillagt vekt i systemet i det hele tatt. Så jeg er glad for at debatten viser at alle ser dette, men nå er vi i fellesskap nødt til å få på plass mekanismer som gjør at det vi har vedtatt, skal skje, nemlig at disse barna skal få nødvendig hjelp, familiene skal få nødvendig hjelp – at det faktisk skjer. Jeg håper også at vi kan være enige om at hvis folk er i en situasjon der de faktisk er i stand til å sette beina under seg og være et myndig menneske i eget liv og ikke behøver å stå på kne og tigge for hver eneste femtiøring man skal ha, er sjansen større for at de kan være gode foreldre for ungene sine, og langt større for at de etter hvert, når de har overkommet vanskelighetene sine, også kan komme ut i arbeidslivet og fungere der.