Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
Jeg la merke til at interpellanten, Graham, i sitt første innlegg etterlyste statsrådens synlighet i sykefraværsdebatten. Selv har jeg knapt vært i stand til å åpne en eneste avis, lytte til et eneste radioprogram eller sett tv uten å få øye på statsråd Bjurstrøm i akkurat denne debatten. Men noe har åpenbart skygget for interpellantens øyne. Selv om hensikten med denne interpellasjonen åpenbart er å peke på behovet for mer penger og større innsats i arbeidet med arbeidsrettet rehabilitering, gir det en kjærkommen anledning til å reise noen betimelige spørsmål: Hva får vi egentlig igjen for innsatsen? Hva er effekten av de tiltakene vi treffer? Eller rettere sagt: Ville vi fått mer igjen for pengene om vi hadde brukt pengene alternativt, altså på andre tiltak med større virkning for sykefraværet og derav følgende utstøting fra arbeidslivet? Når det etter min oppfatning er nødvendig å stille slike spørsmål, er det fordi vi altfor sjelden evaluerer eller måler effekten av tiltak vi setter i verk, og fordi nyere norsk arbeidslivsforskning faktisk betviler nytten av det vi gjør, eller i det minste stiller spørsmål om hvor stor nytten egentlig er. Ett slikt tiltak er ordningen med kjøp av helsetjenester for sykmeldte som venter på behandling, altså Raskere tilbake. I utgangspunktet bevilget Stortinget hele 600 mill. kr til kjøp av slike tjenester, vel vitende om at alle akutte lidelser behandles umiddelbart. I ettertid stiller forskerne spørsmål om ordningen har hatt den forventede effekt, og om den har truffet de pasientgruppene som i første rekke er årsak til det høye sykefraværet. Jeg refererer ikke til dette fordi jeg mener at Raskere tilbake er et unyttig tiltak, men fordi vi aldri har undersøkt effekten av det. Det gjelder for øvrig de fleste av våre attførings- og rehabiliteringstiltak. Vi vet for lite om dem, men lever lykkelig i troen på dem. Etter min oppfatning bør noen enkle statistiske tall være utgangspunkt for arbeidet med å redusere sykefraværet og hindre utstøting fra arbeidslivet. Det ene er at 10 pst. av de sykmeldte står for 80 pst. av fraværet. Det andre er at tre av fire som har vært sykmeldte inntil et år, aldri vender tilbake til arbeidslivet. Det forteller meg at tidlig innsats er nøkkelen til at flere kommer tilbake til jobb, og at det er her, og på forebygging, at vi i første rekke bør øke ressursinnsatsen, også fordi vi har sikker viten om at mennesker som har vært borte fra arbeid over lang tid, blir mer og mer uføre av selve fraværet, og til slutt mister arbeidsevnen. Desto mer krevende blir det selvfølgelig å gjenvinne slike personers evne til å arbeide. Dessuten synes jeg det er grunn til å understreke våre mange og ulike attførings- og rehabiliteringsordninger som er og må være rettet inn mot den enkeltes behov. Det er selvfølgelig også grunnen til at vi har et så variert tilbud. Muskel- og skjelettlidelser – les: ryggplager – og psykiske lidelser er hovedårsaker til sykefraværet her til lands. Danskene er også opptatt av dette. Det danske forskningssenteret for arbeidsmiljø har derfor laget en hvitbok om sykefravær og tilbakeføring til arbeid ved «muskel- og skeletbesvær», som det heter på de kanter. Her anbefales det bl.a. at pasienter med slike lidelser holder seg fysisk i gang, og at arbeid i mange tilfeller anses som del av terapien. Videre anbefaler hvitboken at arbeidsforholdet og arbeidsplassene tilpasses slik at mennesker med «muskel- og skeletbesvær» kan arbeide i størst mulig omfang, selv om det ikke lar seg gjøre med 100 pst. effektivitet. På samme måte vet vi at mange av dem som sliter med psykiske lidelser, faktisk ville hatt bedre av å gå på jobb framfor å gå sykmeldt, forutsatt selvfølgelig at bedriften og arbeidskollegene ble satt i stand til å ta imot dem. Det er solid grunnlag for å hevde at mange faktisk blir sykere av å gå hjemme og pleie sin sykdom. Forleden hørte jeg en lege og professor uttale at han ofte kunne ha ønsket seg en mulighet for å sykmelde pasienter fra hjemmet. Jeg synes dette er nyttig viten når vi skal målrette vår innsats og gjøre våre prioriteringer.