Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-12-03:
Debatter som den vi har i dag, blir ofte preget av at det er enkelte i denne sal som mener nokså sterkt at folk i Norge sa noe annet i 1994 enn det de gjorde. Men ikke desto mindre er det faktisk slik at et flertall av det norske folk i 1994 sa nei til norsk medlemskap i EU. Og spørsmålet om å delta i EUs militære kampgruppe går rett inn i en debatt om hvorledes vi forholder oss til det faktum at folk sa nei til norsk medlemskap. Det Norge nå skal forplikte seg til, er å delta i kampgrupper, utstyrt og trenet for skarpe oppdrag. Det kan handle om fredsoppretting, men det kan like gjerne handle om å gå inn i et tredjeland for å bekjempe terrorisme, eller det kan handle om en ren militær aksjon. Det er EUs råd som skal ta avgjørelsen om og når kampgruppene skal gå til aksjon, og det kan da skje innen ti dager. Vi skal bidra med mannskap, utstyr og samtrening og forplikte oss sterkere i forhold til dette enn det EU-landet Danmark gjør. Når Senterpartiet velger å trekke fram Danmark her, er det bl.a. for å vise at i denne saken har Norge et reelt valg. I motsetning til i alle de sakene der ja-partiene på Stortinget har sagt at vi har ikke noe valg, at vi er nødt til å tilpasse oss, er det faktisk slik at i denne saken har Norge et valg. Vi kan si ja eller nei. Det er ingen EØS-avtale eller noe annet rammeverk som forplikter oss til å delta. Det nederlandske formannskapet uttrykte nokså klart etter beslutningene i EUs råd omkring de militære kampgruppene at med disse styrkene har EU kommet et viktig skritt videre i sine planer om en økt felles militær kapasitet innenfor unionen. Dette er nokså presist sagt om det EU har av ønsker og ambisjoner for denne styrken. Det er mange i dag som gir oss inntrykk av at Norge på en måte skal kunne plukke fra øverste hylle når vi er med. Det er et inntrykk som ofte blir gitt. Det har blitt gitt tidligere også, i forbindelse med EØS-avtalen. Vi skal altså ha en form for vetorett, i den forstand at vi skal kunne si nei dersom det er oppdrag vi ikke ønsker, og som Stortinget ikke ønsker at vi skal delta i. Når en hører at det sies fra ja-partiene, bør en samtidig tenke tilbake på hva som ble sagt knyttet til spørsmålet om å reservere seg i forhold til vetorett før EØS-avtalen ble inngått. Før EØS-avtalen forsikret Gro Harlem Brundtland at vetoretten var framforhandlet for å brukes. Og hver dag etter at den avtalen ble vedtatt, har ja-partiene brukt til å fortelle oss at vetoretten ikke kan brukes. Jeg regner med at det er det som kommer til å skje også denne gangen. Hver dag før vi forplikter oss til å delta i kampgruppene, kommer partiene til å si at vi kan reservere oss, og hver dag etterpå kommer de til å si at det dessverre er umulig. Og hvis det ble en aktuell situasjon, ville antakelig også svaret bli: Det er ikke mulig. Vi kan ta et eksempel. Ifølge planene er det slik at den kampgruppen som Norge skal delta i, skal stå i beredskap i den samlede EUs innsatsstyrke hvert tredje år. Da skal den stå i beredskap i seks måneder. Da skal den stå i beredskap sammen med én annen kampgruppe, én annen enhet. La oss da si at et tredjeland ber EU om å rydde opp i et eller annet forhold; kanskje de ber om bistand i forhold til terrorisme. Da skal EUs råd ta avgjørelsen om å sende de to kampenhetene som er i beredskap, og der Norge er en av dem, ut på oppdrag innen ti dager. Så skal vi liksom i løpet av de ti dagene sitte tilbake i Stortinget og si at nei, våre 150 soldater som nå er samtrent med de finske og svenske soldatene, og som kanskje utøver oppgaver som ikke nødvendigvis kan overtas av andre, skal ikke være med fordi Stortinget ikke vil. Det skal vi sitte og si når hele EUs råd eventuelt har vedtatt at vi skal sende ut en kampgruppe. Er det virkelig noen som tror at det kommer til å gå an i praksis å reservere seg? Sjølsagt er dette mer teori enn det er realitet. Da er vi midt oppe i de konstitusjonelle uklarhetene, for kravene om ryddighet i forhold til Grunnloven bør ikke gjelde bare det som er teoretisk mulig, men hva som faktisk er reelt. Og noen utenfor regjeringsapparatet bør derfor også få muligheten til å gå gjennom de konstitusjonelle sidene ved det vedtak som flertallet nå er i ferd med å gjøre. Det er bakgrunnen for at Senterpartiet, sammen med SV, fremmer forslag her i dag om at en uavhengig gruppe av eksperter kunne ha gått gjennom de konstitusjonelle sidene ved å stille med soldater fra Norges side i en EU-kampgruppe. EU har bedt Norge om å delta, ikke fordi Norge på noen måte var forpliktet, men fordi EU har hatt problemer med å stille nok soldater i kampgruppene. Senterpartiet kan rett og slett ikke se at det finnes noen påtrengende grunner til at Norge burde si ja til denne henvendelsen. Senterpartiet synes at Norge i stedet burde konsentrere sine krefter om å stille ressurser til rådighet for NATO. Vi burde også ha brukt mer av våre militære og forsvarspolitiske ressurser til å være opptatt av vårt eget nærområde i nord. Der har vi et stort ansvar, både i forhold til suverenitetshevdelse og i forhold til stabilitet. Og snart må vi nok komme til det punktet, tror jeg, kapasitetsmessig – jeg ser også at Forsvaret allerede advarer mot det – at vi må stille oss spørsmålet hvor bredt vi skal kunne gape internasjonalt før det går ut over våre forpliktelser til også å ivareta forsvarsmessige og militære forhold i eget område. Senterpartiet mener altså at vi bør konsentrere våre ressurser slik at de kan brukes på områder der vi har forpliktet oss, altså innenfor NATO, og slik at vi kan ivareta eget territorium på en god måte. Men framfor alt mener Senterpartiet at Stortinget burde ha minst like stor respekt for folkets nei som det danske politikere har for de forbehold Danmark har tatt, og at vi derfor, heller enn å gå sammen med Sverige og Finland i en kampgruppe, bør stå sammen med Danmark og bruke den frie mulighet vi har til å si nei til å delta i denne kampgruppen. For øvrig er jeg helt uenig i resonnementet til Kristelig Folkeparti og Lilletun om at det å delta i denne typen kampenheter kommer til å styrke nei-sidens stilling i folket. Hvis Stortinget enda en gang nå vedtar at en skal delta med noe i noe som blir betraktet som betenkelig i forhold til det nei-standpunktet som Norge tok, tror jeg tvert imot det vil undergrave tilliten til også nei-partiene. Det går rett inn i noe som Thorbjørn Jagland prøvde å gjøre tidligere, i innlegget sitt. Han prøvde å la nei-siden få ansvaret for de tilpasningene som ja-siden har gjort. Det er sjølsagt ikke nei-siden som har ansvaret for de tilpasningene som ja-siden har gjort. Men jeg ser jo at det er noe som folk opplever som urettferdig; at de var med og sa nei i 1994, og at vi i ettertid har hatt ja-partier i Stortinget som hver dag har tilpasset oss EU. Mange ser på det som en uthuling av det nei-et de faktisk bidrog til.