Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Det er to begivenheter som vi alle har opplevd de siste 15 årene, som har forandret verden. Begge begivenheter var uforutsette. Den første var Berlinmurens fall, som startet en samlingsprosess i Europa uttrykt gjennom NATO og EU. Den andre begivenheten er det som skjedde den 11. september, som trolig kan komme til å få like skjellsettende virkninger som den første jeg nevnte. For det første tror jeg at dette vil føre til ikke bare at samlingsbestrebelsene i Europa vil fortsette med uforminsket styrke, men at det samarbeidet som vi allerede før den 11. september har sett ble styrket mellom EU, USA og Russland, kommer til å akselerere ytterligere. Vi har sett at dette triangelet mellom Europa, USA og Russland har gått sammen på Balkan, i økende grad i Midtøsten, og vi ser at det nå også er tilfellet når det gjelder bekjempelse av internasjonal terrorisme. Vi må regne med at dette mønsteret vil forsterke seg. Det er etter min mening et gode for vår felles klode, men det kan bli en stor utfordring for Norge, som ikke er med noen steder. Så jeg tror at den første begivenheten, Berlinmurens fall, og den siste, den 11. september, kommer til å måtte føre til at vi igjen må analysere vår situasjon både i Europa og i det internasjonale samfunn. For det andre tvinger dette fram et mye sterkere fokus på land der borgerkrig har herjet, der regjeringer har gått i oppløsning, der det ikke finnes noe administrativt apparat eller noen strukturer, fordi det er her krigsherrer, narkobaroner og terrorister opererer fra og har sine baser i. Til nå har vi trodd at dette problemet var langt borte, men nå er dette problemet blitt vår nabo. Og de gruppene som opererer, kan få virkemidler, f.eks. masseødeleggelsesvåpen, i sine hender som kan true hele menneskeheten. Det var det som slo meg sterkest den 11. september da jeg så tårnene på World Trade Center falle sammen. De som er i stand til dette, er i stand til hva som helst. Og dette problemet har vi sett andre steder i verden – i Kongo i Afrika, i Sierra Leone, og nå i Afghanistan – nemlig at vi ser krigsherrer, terrorister og kriminelle operere ut fra stater som i virkeligheten har gått i oppløsning. Jeg mener at den viktigste konsekvensen av dette er at FN må komme i førersetet og utvikle en bred strategi for å gjenopprette fred, for å bygge sivilt styre og politisk demokrati, og for å få i stand økonomisk utvikling. Og dette var nettopp et av de tre punktene Norge la til grunn for sitt engasjement i Sikkerhetsrådet i FN da vi redegjorde for det i denne sal. Vi hadde da særlig Afrika i tankene. Men nå er Afghanistan blitt like høyaktuelt. Vi må forsøke å utarbeide en bred strategi gjennom FN, som kombinerer humanitær bistand, fredsbevarende operasjoner, oppbygging av demokratiske institusjoner, sivile organisasjoner og langsiktig økonomisk bistand. Det er min klare oppfatning at FN må være i førersetet i dette. FN må ha hovedrollen når vi skal få til en gjenoppbygging av Afghanistan etter krigen. Og jeg har lyst til å legge til: Dette kommer ikke i stedet for de militære operasjonene, som nå er nødvendige. Hva er alternativet til dem? Alternativet er sannsynligvis å sitte og vente på at disse nettverkene og disse gruppene skal kunne fortsette å operere ut fra Afghanistan, vente på neste angrep. Vi må bekjempe dem militært, men samtidig er vi nødt til å ha et politisk fokus på hva som skal skje etterpå, for ellers oppnår vi ingen verdens ting. Det tredje som etter min oppfatning må bli virkningen av den 11. september, er at bekjempelse av fattigdom må øverst på dagsordenen. Men jeg har lyst til å understreke: Det er altfor enkelt å si at det er fattigdom som er årsaken til den terroren som vi ser. Det er også altfor enkelt å si at dette har sitt grunnlag i islam. Religioner er blitt brukt til så mye opp gjennom historien. Kristendommen ble brukt til å lansere korstogene, bl.a. mot Midtøsten. Vi trakk ikke den konklusjonen av det at det var noe galt med kristendommen, men det var noen som utnyttet kristendommen feilaktig, akkurat på samme måte som det nå er noen som utnytter islam feilaktig. Så det er ikke det som er årsaken. Det er ikke noen krig mot islam. Og vi kan heller ikke trekke den konklusjonen at det er fattige mennesker som benytter seg av terror. Etter min oppfatning har denne terroren sitt grunnlag i Midtøsten. Hvis vi ser på Midtøsten, er de arabiske landene gjennom tiår blitt ydmyket av sine regjeringer, på grunn av militære nederlag. Det er også en økonomisk misere i mange av landene i Midtøsten. Gjennom 30 år har man misbrukt muligheter som andre land har brukt, f.eks. i Egypt, et enormt fattig land der fundamentalismen vokser, i Syria, som står stille, i Irak, som for 30 år siden var et pluralistisk, sekulært samfunn med pressefrihet og former for politisk demokrati, men som nå er et tyranni med enorme økonomiske problemer. Det er her terroren har sitt grunnlag. Men likevel må vi være klar over at denne terroren kan få sin utbredelse over hele verden hvis vi ikke bekjemper fattigdommen, fordi den finner sin næring og har sine røtter i fattigdommen. Det er derfor bekjempelse av fattigdom må øverst på den internasjonale politiske dagsordenen. Og så til slutt Midtøsten. Vi ser nå at Midtøsten truer internasjonal fred og sikkerhet. Derfor går det ikke lenger an å overlate dette til partene selv. Det internasjonale samfunn er nødt til å engasjere seg sterkere, rett og slett fordi det nå angår hele det internasjonale samfunn, for denne terroren har sine røtter i Midtøsten. Jeg ser det slik – det er ikke noen forenkling, selv om det høres enkelt ut – at det internasjonale samfunn tok på seg oppgaven å gjøre det som var helt nødvendig etter krigen, nemlig å opprette staten Israel. Det internasjonale samfunn må ta på seg oppgaven å opprette en palestinsk stat. Det kan ikke bli sikkerhet for Israel uten at palestinerne får sin frihet, og det kan heller ikke bli frihet for palestinere hvis ikke Israel garanteres sin sikkerhet. Dette må det internasjonale samfunn ta på seg og sørge for blir virkeliggjort – begge deler. Dette har Norge støttet siden inngåelsen av Oslo-avtalen, at målet for hele fredsprosessen måtte være å opprette en palestinsk stat. I første omgang kan dette skje ved at det utplasseres internasjonale observatører for å overvåke at de anbefalinger som den internasjonale Mitchell-komiteen kom med, blir gjennomført av begge parter. Jeg tror at 11. september kan bli historisk hvis vi innser det dette viser, at vi på vår felles klode deler felles skjebne, at vi trenger en sterkere global politikk og sterkere globale institusjoner og gjennom det må gjøre noe med den internasjonale fordelingen i verden. Vi er nødt til å gjøre noe med fordelingen. Vi må få fattigdommen øverst på dagsordenen, og vi må få sterkere globale institusjoner til å håndheve fred og sikkerhet. Jeg håper at den linjen vil fortsette, også innenfor FNs sikkerhetsråd, særlig nå med å fokusere på den misèren som vi ser i mange deler av verden, som derfor huser disse terroristnettverkene.