trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-14:
Det er sent på kveld, men la oss være enige om at dette er en spesiell sak. Representanten Vihovde siterte partiet SVs ferd fra ett synspunkt til et annet. Representanten Ellingsen skildret sitt eget strev med denne saken. Da tror jeg man skal ha respekt for de tre regjeringspartiene, som faktisk på forhånd var enige om at de var uenige om dette. Venstre har som regjeringsparti faktisk fått lov av de andre til å stemme for en ordning, og da er det helt selvsagt at når man først følger noe må Høyre og Kristelig Folkeparti kunne følge sitt eget syn. Gitt Stortingets holdning har Regjeringen prøvd å legge fram et syn som vi mener er saklig ut fra verdighet, og ut fra det å finne balansegang mellom skikkelig jus og sosial ordentlighet. Det er slik med jusen at du "stunter" ikke. Driver man "stunting" med jus, ender man i uoversiktlige situasjoner. Det er det faktisk min oppgave som justisminister å rydde i, derfor setter jeg pris på alle innlegg i salen som bidrar til det, slik at jeg ikke driver jus i fristil.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-06-14:
I Dokument nr. 8:77 for 2003-2004, side 1, uttaler forslagsstillerne at det er naturlig å vurdere rett til bistandsadvokat i saker der tvangsekteskapet ikke er gjennomført, men der en person er på flukt fra en situasjon der tvangsekteskap er under planlegging. Jeg vil understreke at det er retten som må avgjøre om en sak gjelder en overtredelse av straffeloven § 222 annet ledd(tvangsekteskap) (tvangsekteskap) Komiteen tilrår at lovendringen trer i kraft straks. Jeg vil sørge for sanksjon av loven så snart lovvedtaket er fattet.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-06-14:
Etter representanten May Britt Vihovdes innlegg registrerer jeg at det også i denne saken er intern uenighet blant regjeringspartiene, og at det store skillet ikke går mellom Regjeringens forslag og flertallet i denne sal, men faktisk mellom statsråden og Regjeringens forslag og regjeringspartiene, anført her av Kristelig Folkeparti og Høyre. Justisministeren og hans parti støtter en forsøksordning med sprøyterom, mens Høyre og Kristelig Folkeparti altså er imot. Jeg ser et mønster i at de som jobber tettest opp mot de tyngste rusmiddelmisbrukerne, er de som mest ihuga støtter sprøyterom. Jeg antar at det også er statsrådens tidligere yrke som sosialarbeider som gjør at han og hans parti mener at sprøyterom er et verdig tilbud til noen av dem som sliter mest i samfunnet vårt. Statsråden sier at han har merket seg at flertallet ønsker nødvendige bevilgninger i statsbudsjettet, og han har også merket seg at vi ønsker at lovendringen blir fremmet for Stortinget til høsten. Jeg vil derfor stille spørsmål til statsråden om han vil følge opp dette, slik at det blir mulig fra 1. januar 2005 å gjennomføre dette forslaget.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-06-14:
Det har blitt sagt flere ganger i debatten, bl.a. av Inga Marte Thorkildsen, at vi som går imot sprøyterom, må stikke fingeren i jorda og se på virkeligheten. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet, støtter etableringen av sprøyterom for injiserende rusmisbrukere. Her skal tunge rusmisbrukere komme og få satt sine sprøyter, ikke nødvendigvis av helsepersonell, men av hverandre. Forslaget skal gi slitne rusmisbrukere et verdig liv. Er det et mer verdig liv å være heroinmisbruker under statlig oppsyn? Skal det bedre livskvaliteten og redusere skadene for den enkelte om sprøyter settes i offentlig godkjente lokaler i stedet for i private lokaler? I tillegg skal disse tunge rusmisbrukerne registreres med det formål å sammenligne dette tiltaket med andre lavterskeltiltak. For å oppnå et vellykket resultat må vi bruke de rette virkemidlene. Et sprøyterom er ikke et slikt tiltak, verken i bekjempelsen eller forebyggingen av narkotikamisbruk. I dag finnes det tiltak som varmestuer og overnattingstilbud, hvor det ikke er tillatt å bruke rusmidler, mens dette tiltaket tillater det. Hva slags verdighet er det å få offentlig dokumentert sine rusvaner på denne systematiske måten? Hvor ble det av de fagre ord om retten til et personvern også for sprøytemisbrukere? Jeg bare spør. Tidligere har vi behandlet politiets mulighet til å kreve legitimasjon av personer med uvanlig adferd på offentlige steder med motstand fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet. Tidligere har de samme partiene vedtatt å kreve politiattest for ansettelser i skolevesenet. Jeg registrerer at det ikke finnes en grense for hvor langt inngrepet i den enkeltes personvern går, så også her. Jeg synes hele denne saken viser hvor galt det har blitt, og hvor hjelpeløse Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og ikke minst Fremskrittspartiet har blitt i kampen mot rusmidler og da særlig tunge rusmidler. Storberget, som nå og tidligere har kjempet en utrettelig kamp mot spredning av alkoholbevillinger til beverternæringen og utsalgssteder i en årrekke, går nå med friskt sinn inn for å etablere et fristed for sprøytenarkomane. Det mest skremmende blir at Norge - i motsetning til alle andre nordiske land - nærmest blir å betrakte som et foregangsland i Norden med sin nye liberale narkotikapolitikk. Danmark med historisk liberal narkopolitikk stenger nå fristaden Christiania. Finland har satset på rådgivingsstasjoner for å styrke helsen og motivere den enkelte narkomane til avrusning. Sverige har den mest restriktive narkotikapolitikk i Norden og, ikke overraskende, det minste narkotikaproblemet av de nordiske landene. Den verdighet som flertallet øyensynlig forventer skal inntreffe for den enkelte narkomane, kommer ikke gjennom offentlig godkjente sprøyterom, men gjennom å gi de slitne narkomane en mulighet til en rusfri hverdag, en mulighet til avrusning. Sprøyteromsdebatten her i dag viser med all tydelighet at flertallet har mistet grepet i kampen mot rusmidler og den elendighet som kommer i kjølvannet av den.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-06-14:
Tvangsekteskap er en stor belastning for dem som utsettes for det, fordi forbrytelsen begås av ens nærmeste familie. Årsaken til tvangsekteskap forklares å være et resultat av kultur, tradisjon og/eller religion. Muligheten til selv å velge frivillig den man vil gifte seg med, er en grunnleggende menneskerettighet. En av grunnene til at denne saken kommer opp, er at tvangsekteskap i Norge er mer utbredt enn det vi tidligere var klar over. Dagens berettigede lovforslag som Stortinget vil vedta, vil styrke rettsstillingen til dem som rammes av tvang. Retten til bistandsadvokat vil gjøre det lettere for ofrene å komme seg ut av sin åpenbare håpløse og vanskelige situasjon. Tidligere har vi vedtatt at det på en eller annen måte å utøve tvang i relasjon til ekteskapsinngåelse er en straffbar handling. Straff alene vil aldri hjelpe dem som er rammet av overgrepet. Regjeringen har derfor iverksatt en plan på hele 30 tiltak mot tvangsekteskap. Dagens vedtak om rett til bistandsadvokat er bare ett tiltak blant mange. Det er viktig å skille mellom tvangsekteskap og arrangerte ekteskap. Strafferettslig avgjørende om det foreligger tvang ved arrangerte ekteskap, blir om forslaget til ektemake gir reelt hver enkelt en mulighet til å takke nei. Et problem er at den som tvinger noen til å gifte seg, også vil ha det i sin makt å tvinge vedkommende til ikke å anmelde forholdet. Det finnes klare eksempler på drap og trusler om drap på unge jenter som følge av ønske om skilsmisse eller skilsmisse i seg selv. Tvangsekteskap er et meget alvorlig brudd på menneskerettighetene. En bistandsadvokat vil tilrettelegge for livet etter en skilsmisse, som f.eks. annullering av ekteskapet, eventuelle erstatningskrav, krav rundt barnefordeling, økonomisk skifte og eventuelt å sikre ny identitet. Jeg har tidligere, i spørretimen, reist spørsmålet om rett til bistandsadvokat ved straffesaker i utlandet. Dette vil omfatte en håndfull personer. Å gi den enkelte som er truet inn i et ekteskap, retten til bistandsadvokat er ingen stor økonomisk utfordring for staten, men ofte livsviktig for offeret.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-06-14:
En økning av rettsgebyret på over 14 pst. er en dramatisk økning. Spesielt underlig er det at denne økningen er en del av en budsjettrevidering og ikke en del av en helhetlig vurdering. Effekten av å øke kostnaden ved å benytte det offentlige avgjørelsessystemet, som domstolene er, er at man setter som en forutsetning at man har en relativt god økonomisk evne, dersom man skal hevde sin rett i et norsk rettssystem. 14 pst. økning har intet med prisstigningen å gjøre. Jeg velger å håpe at dette kun er en dårlig løsning for å skaffe penger og ikke en bevisst vanskeliggjøring for personer til å kunne benytte offentlige tjenester. Uansett flertallets motivasjon ser ikke Fremskrittspartiet behovet for en slik dramatisk økning. Utslagene er også så uheldige at vi vil gå mot forslagene, både til økningen av gebyret og til multiplikatoren.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2004-06-14:
Jeg vil bare kort legge til at justiskomiteen i denne saken har vist handlekraft. Komiteen er samlet i synet på at ofre for tvangsekteskap bør ha rett til bistandsadvokat betalt av det offentlige. Som det går fram av innstillingen, er dette en konsekvens av et privat forslag fra fire fremskrittspartirepresentanter. Det viser at det nytter å ta initiativ og fremme private forslag for storting og odelsting, og jeg er glad for at dette forslaget også ble ekspedert på en effektiv og god måte.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-14:
Jeg tror debatten kan avgrenses til to innlegg. Jeg tillater meg å vise til Innst. S. nr. 149 for 2003-2004 og debatten til den, Innst. O. nr. 64 for 2003-2004 og debatten til den og dagens innstilling, hvor de ulike partiene redegjør for sine synspunkter. La meg bare utover dette kort peke på ett forhold. Et flertall i komiteen, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, ser det som viktig for etterlevelse av reglene om arbeidstillatelse mv. at det reageres strengere enn i dag på slike overtredelser. Det betyr også at nivået på bøtene må økes. Vi har i innstillingen bedt om at dette tas opp med Riksadvokaten, som vil kunne gi direktiver til påtalemyndigheten om strengere reaksjonsmønster. Jeg understreker også de klare synspunkter som har kommet fra komiteen i forhold til ulovlig arbeid, både i forhold til den som tar arbeid, og i forhold til den som gir slikt arbeid. Gjennom pressen har det kommet fram at politiet har gitt uttrykk for at de ikke nødvendigvis ser dette som en prioritert arbeidsoppgave. Dette er etter mitt syn helt uakseptabelt. Det er ikke akseptabelt at politiet skulle velge ikke å prioritere denne typen anmeldelser. Tvert imot dreier det seg om særs viktige samfunnsmessige forhold, som skal gis prioritet av politiet. Jeg tillater meg derfor å be statsråden bekrefte at Regjeringen vil se til at denne typen saker vil bli prioritert av politiet. For øvrig anbefaler jeg komiteens flertallsinnstilling.
Erna Solberg (Høyre), 2004-06-14:
Jeg skal bare svare på spørsmålet. Ja, vi skal følge opp og sørge for at politiet har annen prioritering av dette. Men det er klart at selv for den enkelte arbeidstaker som måtte jobbe ulovlig i Norge, er det noen konsekvenser av EØS-avtalen som gjør at de virkemidlene man har i dag for å bortvise med én gang, er svekket. Men ved gjentatte tilfeller er det fullt mulig. Vi må være klar over at EØS-avtalen har noen konsekvenser på akkurat det området. Når det gjelder det som jeg har oppfattet har vært hovedformålet med komiteens innstilling, både i forrige runde og nå, er det en sterkere fokusering på å straffeforfølge og bøtelegge dem som ansetter. Det er klart at det er det fullt mulig å gjøre, og det bør gjøres i sterkere grad. Det er også Regjeringens oppfatning at vi bør gjøre det. Vi vil sikre at det har prioritet i det arbeidet som skal gjøres, ikke minst fordi det viktigste vil være å gjøre noe med holdningene til svart arbeid i Norge for å forhindre at svart arbeid brer seg, og at vi får et arbeidsmarked som er basert på at folk verken betaler skatt eller annet. For overholdelse av det må vi også være med på at politiet må prioritere disse områdene. Men når det akkurat gjelder saksordførerens betraktninger om enkeltpersoner, hever EØS-bestemmelsene terskelen noe for det som heter tradisjonell bortvisning, altså utsendelse med en gang.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-14:
President, jeg stemte feil. Jeg skulle ha stemt imot.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Jeg skal ikke kommentere alt det Torbjørn Hansen nå sa, men det er ikke «ullent» av flertallet i Presidentskapet å innta den holdningen man har gjort til dette forslaget. Vi er selvfølgelig alle klar over hvilke politiske manøvreringsmuligheter som finnes i bevilgningsreglementet, men jeg vil bare understreke det som flertallet har anført i sine merknader om at dette ble grundig, veldig grundig, behandlet i en utredning for noen år siden. Og jeg må i hvert fall si – og jeg har vært mange år i finanskomiteen og opplevd to forskjellige regimer – at det er en betydelig forbedring slik vi behandler budsjettene nå, med det reglementet vi lever etter. Jeg vil også understreke at de samme spørsmålene som er reist av forslagsstillerne, ble behandlet i gruppeledermøte, og selv om det er lukket, noe Torbjørn Hansen nesten fikk til å høres ut som meget spesielt, har jo gruppelederne den fullmakten de har fra sine grupper til også å ta stilling til så viktige ting som bevilgningsreglementet. Jeg viser også til at signalene fra gruppelederne, slik flertallet har oppfattet det, er at det ikke er ønskelig med regler som gjør at en må vedta å fravike regelverket for å kunne ta politiske initiativ. Det ligger fast. Derfor viser flertallet i Presidentskapet til at vi ikke kan gå inn for en ny vurdering av de problemstillingene som er reist i punktene 1 og 2 i dette forslaget. Jeg viser for øvrig til det som står.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Jeg skal ikke la meg friste av Jan Tore Sanners frustrasjon, men hele hans innlegg vitner om at han tror at et reglement kan redde hans regjering fra dens egen handlingslammelse og maktesløshet. Jeg forstår også representanten Sanners frustrasjon over både budsjettforhandlingene og de dårlige forslagene som Regjeringen har lagt fram, men jeg skal la det ligge. Det at Arbeiderpartiet får merkelappen «populistisk» når man påpeker åpenbare avtalebrudd, er urimelig og får stå for Jan Tore Sanners regning. Budsjettreglementet i dag forhindrer ikke en helhetlig politisk styring. Budsjettreglementet forhindrer ikke politiske initiativ, og det forhindrer ikke forutsigbarhet om det er politisk vilje i denne salen til å vise det. Derfor skal reglementet etter min vurdering, og etter Presidentskapets flertalls vurdering, ikke regulere mindretallsregjeringers seilas for å finne løsninger. Reglementet skal kunne gi muligheter for politisk initiativ, og det skal gi muligheter for forutsigbarhet. Jeg mener at det er fullt ut mulig med det reglementet vi har i dag. Derfor blir denne manøveren her som en leting etter noen muligheter for å få kneblet Stortingets flertall slik at man ikke får gitt uttrykk for det man faktisk mener. Men jeg synes, i demokratiets navn og faktisk også i ytringsfrihetenes navn, at vi må ha et slikt reglement, slik at alle muligheter er åpne. Det man forsøker med dette forslaget, er å forhindre nettopp en demokratisk prosess og et flertall i Stortinget. Det synes jeg er verdt å merke seg.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2004-06-03:
Det er fristende å fortsette der representanten Carl I. Hagen avsluttet, men jeg skal la være å ta den invitasjonen i sin fulle bredde, utover det å slutte meg til at ettertanke er noe som burde sige innover flere. La meg også for øvrig få legge til at jeg synes det er mange interessante anslag i strategiutvalget til Fremskrittspartiet. Jeg er ikke i tvil om at hvis man også lever opp til det i praksis, vil også forholdet mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet bli betydelig bedre. For øvrig må jeg innrømme at det at representanten Øystein Djupedal blåser seg opp, gjør ikke veldig stort inntrykk. Man kan fristes til å spørre om det er oppslaget i Dagbladet om at det kanskje venter en statsrådsstol på representanten Djupedal, som har gått til hodet på ham, men la nå det ligge. Det er litt forunderlig at Øystein Djupedal i samme åndedrag som han slår fast at Regjeringen fører en borgerlig politikk, sier at den er helt uforutsigbar, vinglete og frem og tilbake. For hvis det er slik, og det er jeg faktisk enig med representanten Djupedal i, at Regjeringen fører en borgerlig politikk, betyr det at det er ganske forutsigbart. Det ser vi også i praksis. La meg bare til slutt oppklare noen misforståelser. Representanten Brørby sier at man forsøker å hindre Stortinget i å gi uttrykk for det man mener. Hvor er det representanten Brørby har det fra? Vi har ikke sagt at Stortinget ikke skal få gi uttrykk for det man mener. Det vi derimot har sagt, er at hvis Stortinget velger å bryte sitt eget reglement, bør man gjøre vedtak om at man bryter reglementet. Det betyr at man må følge det sporet som ble lagt da man bevilget utenlandsmilliarden. Da man bevilget utenlandsmilliarden, gjorde presidenten Stortinget oppmerksom på at nå bryter man reglementet. Så gjorde man et vedtak om at man satte det til side, og så samlet flertallet seg om å bevilge én milliard. Det er nettopp det vi legger opp til. Det vi derimot reagerer på, er når Presidentskapet sier at man nærmest uten noen debatt skal kunne sette regelverket til side og si at det er noe vi har, men som vi ikke gidder å følge. Poenget er at hvis Stortinget ønsker å bryte reglementet, noe Stortinget faktisk kan gjøre, må man gjøre vedtak om det. Jeg er litt forundret over at flertallet ikke tar det innover seg.
Morten Lund (Senterpartiet), 2004-06-03:
Stortinget har vedtatt et budsjettreglement som er et effektivt virkemiddel for å hindre at det som det er et stort flertall for i Stortinget, blir vedtatt. Senterpartiet var imot de endringene som ble gjort, nettopp fordi vi så det ville gå sånn. Regjeringspartiene vil nå ha enda strengere oppfølging av reglene – at en ved enhver behandling som har økonomiske konsekvenser i løpet av året, skal ta hensyn til den hellige budsjettbalansen som er definert i Finansdepartementet. Vi har mange eksempler på at saker det har vært flertall for, ikke har blitt vedtatt. Akkurat nå kan jeg nevne permitteringsreglene. Før jul var det stort flertall for at de burde være så romslige at man hadde adgang til å permittere i inntil 42 uker, men det var ikke råd å bestemme seg for mer enn 42 uker for det første halvåret – og så skulle en komme tilbake til det. Slikt gir uforutsigbarhet for industrien, og det straffes vi for. Det var et stort flertall før jul som sa at vi ikke kan ha så høye gebyr til Mattilsynet som foreslått av Regjeringen. Vi ønsket ikke at vi skulle være på Europa-toppen når det gjelder å pålegge næringslivet vårt slike utgifter. Likevel ble det gjennomført, og det får vi etter hvert straffen for. Flere at av de sakene som Torbjørn Hansen nevnte, ble gjennomført fordi vi da kan gjøre som vi har gjort. Barnehageforliket er en av dem, og det å rette opp urettferdigheter ved pensjoner er en annen. Det har vist seg mange ganger at den hellige budsjettbalansen slett ikke har vært viktig i det hele tatt. Nå behandler vi revidert nasjonalbudsjett, og Regjeringen foreslår at vi skal bruke 4 milliarder kr mer enn det som gikk an i høst – uten problemer – men ikke én krone utover det uten at finansministeren har godkjent det. Før jul i år kommer vi til å vedta ytterligere 4–5–6 milliarder kr. Det er jeg sikker på, ut fra de erfaringene vi har hatt. Samtidig viser tallene at Regjeringen godt kunne ha fulgt den handlingsregelen som var, og som er vedtatt her. Hvis de hadde kuttet ut de skattelettene som er gitt på 20 milliarder kr, hadde vi greid det. Da ville vi også hatt romsligere bevilgninger til visse formål som kunne gjort at vi hadde hatt større aktivitet i samfunnet i dag. Jeg er glad for at flertallet avviser forslaget fra regjeringspartiene.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-06-03:
Det er ikke vanskelig å være enig med interpellanten i hennes utgangpunkt. Mange av våre kirker har for dårlig vedlikehold og trenger sårt økt vedlikehold og opprustning. Det er et betydelig etterslep gjennom mange tiår som har ført fram til dagens situasjon. Dette er ikke et problem som har oppstått det siste året eller de siste årene. Gjennom mange år har mange av våre kirker ikke fått nødvendig vedlikehold, på grunn av manglende ressurser eller på grunn av manglende prioritering. Å knytte dette ensidig opp mot, som det sies fra enkelte hold, stortingsflertallets sultefôring av kommunene blir direkte feil. Jeg er glad for at interpellanten har et mer nyansert syn på årsaksforholdene. En dårlig vedlikeholdssituasjon kommer ikke plutselig, den bygges opp. Diskusjonen som vi har hørt i vår, og som nå følges opp gjennom interpellasjonen, er både viktig og nødvendig. Jeg er enig med representanten Nielsen i at våre kirker representerer en stor kulturskatt. Det gjelder både våre stavkriker, våre middelalderkirker for øvrig og andre vernede kirker – alle de kirker som er reist i by og bygd. Dette er bygg som det er knyttet mange følelser til. De har stor betydning i lokalmiljøet først og fremst som kirkebygg, men også som kulturbygg i en videre definisjon. Kirkebygg bør ikke rives. Kirkelovens bestemmelser om adgang til riving er svært strenge. Det å åpne for å rive kirker er ikke det samme som å godkjenne at enkeltkirker rives. Jeg håper at vi får få slike godkjenninger. Kirkeloven § 21 gir godkjenningsmyndighet til departementet, etter forutgående behandling i menighetsmøtet. Det er en betryggende prosess. Det kan imidlertid være aktuelt å gi kirkebygg annen bruk. Særlig der hvor kirkene ligger tett, kan dette være både aktuelt og fornuftig. En må allikevel være bevisst på hva slags alternativ bruk det er snakk om. Alle følelser som vil være knyttet til kirkebygget, må det bli tatt hensyn til. Spørsmålet om riving eller alternativ bruk er likevel et sidespor. Det viktigste er vedlikehold og opprustning. Kirkene skal jo fortsatt være kirker. I Innst. S. nr. 187 for 2000-2001 skriver en enstemmig kirke-, utdannings- og forskningskomite at staten har en spesiell økonomisk forpliktelse til å sikre verneverdige kirkebygg med nasjonal og kulturhistorisk betydning for framtidige generasjoner. Det er en viktig merknad. Jeg håper at dette standpunktet blir vurdert i den kommende melding om kulturminner, for for disse kirkebyggene må det et spleiselag til. Kommunene vil ikke kunne makte å gi byggene den nødvendige opprustning. Jeg imøteser også en vurdering av en ordning med rentefrie lån. Et spleiselag kan lykkes. Jeg har et eksempel til slutt: I min hjemkommune, Gjerstad, blir kirken fra 1848, tegnet av Grosch, nå restaurert for nærmere 5 mill. kr gjennom et spleiselag med midler fra Riksantikvaren, kommunale midler og små og store bidrag fra bygdefolket. Det er altså ikke elendighet alle steder. Det finnes gode eksempler på at der hvor det er vilje, er det også muligheter.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
Jeg takker statsråden for imøtekommenheten i forhold til innstillingen fra komiteen. Jeg er enig i det meste av det hun sa i sitt innlegg, men på ett punkt vil jeg forhøre meg om jeg hørte feil, eller om statsråden mente det slik som jeg oppfattet det. Hun sa at det er ikke viktig å gi folk flest mest mulig utdanning, men å gi dem læring i arbeidssituasjonen. Jeg synes nok det er en veldig innsnevring av mulighetene som også voksne arbeidstakere ville ønske, at man her rett og slett skal gi mulighet til også formell etter- og videreutdanning. Men når det i undersøkelsen pekes på at tid og økonomi gjør det vanskelig, er nettopp forsøk med muligheter til støtte til livsopphold noe også arbeidsgiverne kan ta i bruk i forhold til arbeidsplassen, men da ut fra situasjonen i dag – en situasjon der arbeidsgiveren ikke finner muligheter for økonomi, for det påpekes som en begrunnelse. Jeg ønsker bare å få bekreftet at vi også må ta hensyn til etter- og videreutdanning, ikke bare læring på arbeidsplassen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Fremskrittspartiet har i dag – som 19. januar 1999 – ett hovedfokus. Det er barn og unge og deres rettigheter for resten av livet. De voksne kommer for oss dessverre i annen rekke – nå som den gang. Og grunnen til at de gjør det i denne sammenhengen, er at vi med Innst. S. nr. 78 for 1998-99 vedtok at det ikke skulle foretas en økonomisk vurdering som sikret de voksne arbeidstakerne som ble berørt, denne opplæringen. Det betyr at man har vedtatt at voksne har rett til grunnskoleopplæring, at voksne har rett til videregående opplæring, men i den debatten og med det vedtaket var man skjønt enige om at dette skulle man finansiere innenfor omfangsregelen på 375 pst. Selv om fagmiljøene meget hyppig påpekte at dette var helt umulig, var Arbeiderpartiet og SV av den oppfatning at dette lot seg gjøre. Jeg sa i den debatten: «Fremskrittspartiet tar barn og unge på alvor, og vi har et problem når vi blir invitert til å vedta en meget omfattende reform uten prislapp.» Når vi da visste at omfangsregelens 375 pst. ikke var tilstrekkelig til å ivareta barn og ungdom med spesielle behov, ivareta læreplasser, og gav barn og ungdom læring i skole istedenfor i bedrift, blir dette ganske underlig, og det er det fortsatt. Og når man nå er bekymret over at fylkeskommunene gjennom sin praksis nettopp viser at de må prioritere barn og unge, tyder dette på en omkamp og har veldig lite med en langsiktig, helhetlig, felles vurdering å gjøre. Fremskrittspartiet har vært enig i denne innstillingen opp til ett viktig punkt. Det gjelder gjennomgang av inntektssystemet, omfangsregelen på 375 pst. og fylkenes spesifikke prioritering innenfor dette. Det Fremskrittspartiet ønsker, er en bred gjennomgang av alle forhold knyttet til praktiseringen i de ulike fylkeskommunene av voksnes rettigheter. Med andre ord: De voksne som mot våre stemmer har fått rettigheter vedtatt, har vi et ansvar for som en del av denne sak, og vi vil vite konkret hvorfor dette ikke fungerer. Med dette vil jeg ta opp det forslaget som Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen har i innstillingen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Jeg merket meg spesielt hr. Skjælaaens innlegg med henvisning til kompetanseutviklingsprosjektmidlene, som var av betydelig viktighet for denne reformen. Det har jeg i hodet. Så vil jeg henvise statsråden til at hr. Lønning sier at det skal finansieres privat på videregående skoles nivå, at man i økende grad vil ha private løsninger. Jeg vil henvise til at privatistordning og marked var Høyres politikk før. Privatistordningen har denne regjeringen nesten fjernet med krav om fagkombinasjoner og økte gebyrer. Markedet fungerer dårlig uten forutsigbare rammevilkår, og det har man ikke. Når man også er med på å foreslå å fjerne kuttmidlene, er mitt spørsmål til statsråden: Er det vi ser i dag, Høyres politikk, eller har Høyre helt gått bort fra det de sa for få år siden?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Jeg kunne ha gjentatt svært mange av de punktene som er tatt opp her i dag. Jeg skal ikke gjøre det. Behovet for midler til vedlikehold og rehabilitering av kirkene er stort fordi forfallet har pågått veldig lenge. Det har økt år for år, og det er i dag store summer det er snakk om. Så jeg tror at i stedet for å beskylde hverandre for uredelighet og uetterrettelighet, skal vi ta det for det det er: Det er et felles ansvar, og vi er nødt til å bære dette ansvaret sammen. Det har vært skiftende flertall, og det har vært skiftende regjeringer. Den gryende erkjennelsen som jeg opplever at representanten Nielsen har når hun i interpellasjonen ber om at man ser på behovet for å vurdere leddene i ansvarsorganiseringen for Kirken som en helhet, tror jeg er veldig bra. Jeg tror det er meget bra, for jeg tror veldig mye av problemsituasjonen kommer av muligheten til å skyve ansvaret mellom disse leddene. Men det er en annen ting vi ikke skal glemme. Det er helt klart at i Norge har vi en statskirke. Det er en bred, stor enighet her om at vi skal ha det, og det er det også i befolkningen. Men det at vi har en statskirke, betyr jo også at staten har et vesentlig ansvar for å sørge for at statskirken på en behørig og ordentlig måte kan drives videre i dertil egnede hus. Vi skal ikke glemme det – og de statlige budsjettene har ikke tatt dette innover seg i tilstrekkelig grad over tid. Ved behandlingen av meldingen «børs og katedral» i forrige periode fremmet Fremskrittspartiet en modell for hvordan dette arbeidet kunne starte opp rimelig fort. Modellen baserte seg på den hele avkastning av Opplysningsvesenets fond, som er Kirkens benefiserte gods, og som da kunne brukes avkastningsmessig til å ivareta Kirkens eiendeler på en forsvarlig måte. Dette var det ikke noe ønske om, og forslaget fikk bare Fremskrittspartiets stemmer, og falt. Senere har statsråden gått inn på en del av problematikken og endret det som kanskje var mest nødvendig å endre i forhold til fondet. Fremskrittspartiet har et ekstremt klart syn på at Kirken som kirke representerer så viktige historiske og kulturelle bærebjelker i vårt moderne norske samfunn at vi ikke uten videre kan begynne å gjøre store endringer på dette. Det er ikke uten videre enkelt å overføre kirkebygg til andre menigheter, andre trosretninger. Derfor er Fremskrittspartiet helt klar på at det må finnes en måte å la dette bli finansiert på av staten, av oss alle, og kanskje skal vi legge spleiselagtankegangen litt på hylla og få satt i gang dette store arbeidet som må gjøres.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
La meg først få lov å si at jeg vil reservere meg mot at målene i reformen er nådd. Det kan skyldes at vi har hatt litt ulike ambisjoner, og en kan ikke påstå at Høyre var pådriver i Kompetansereformen den gangen vi behandlet den, i 1999. Jeg har også lyst til å vise til NOU-en Best i test?, som var en ganske omfattende utredning, som viste at norsk næringsliv bruker forholdsvis lite på etter- og videreutdanning og kompetansehevingstiltak sammenliknet med en del andre land. For meg er det fortsatt viktig at næringslivet bruker ressurser, satser på etter- og videreutdanning, satser på kompetansehevingstiltak, nettopp for å møte konkurransen. Jeg synes på mange måter at vi ikke har nådd fram, og det er langt før vi gjør det. Mitt spørsmål til statsråden går på noe annet. Det går rett og slett på fylkeskommunens muligheter til å legge til rette for videregående opplæring for voksne. Vi får tilbakemelding fra mange fylkeskommuner om at de voksne stiller lengst bak i køen, og at det er lang ventetid. Er statsråden opptatt av å prøve å sikre fylkeskommunen finansieringsmuligheter, slik at dette kan bli et reelt tilbud til de voksne?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Hvis vi skal bruke et vanlig markedsspråk, snakket Søren Fredrik Voie mye om tilbudssiden. Jeg tror det er riktig at noen av dem som tok Kompetansereformen – de vedtakene vi gjorde i 1999 – skikkelig på alvor, var nettopp utdanningssektoren. Det var høgskoler, det var universitet, det var også videregående skoler, der de utviklet tilbud rettet inn mot voksne, la til rette og brukte nye måter å distribuere tilbudene sine på. Det ble gjort et veldig godt og spennende arbeid. Dette ligger jo der som bra tilbud når det gjelder formell kompetanseheving for den voksne del av befolkningen. Det vi peker på i dette Dokument nr. 8-forslaget, er at det ikke er tilbudssiden som er problematisk, det er etterspørselssiden. Vi greier ikke å få opp etterspørselssiden godt nok. Det er jo det vi fremmer forslag om å gå inn og se på: Hvordan skal vi få lagt til rette for at det finnes etterspørsel, hvordan skal vi få voksne mennesker som trenger disse kompetansehevingstilbudene, som trenger disse utdanningstilbudene, til å benytte seg av de tilbudene som finnes? Det er da vi peker på at det må være finansiering som gjør at voksne har den muligheten. Dette er jo voksne som er i en livsfase hvor de er avhengige av at de har noen som kan finansiere livsoppholdet mens de er i en utdanningsfase, enten på heltid, deltid eller hva det måtte være. Ikke minst må det finnes noen som er i stand til å betale for disse nye tilbudene som utvikles, for de er jo vanligvis ikke gratis. Det er akkurat det vi drar opp i dette Dokument nr. 8-forslaget. Altså: Hvordan skal vi få opp etterspørselssiden? Hvorledes skal vi gjøre bedrifter, folk, arbeidstakere, voksne i stand til å etterspørre det som finnes av etter- og videreutdanningstilbud ved høyere utdanningsinstitusjoner og videregående skoler? Da er det vi må inn med noen livsoppholdsmidler. Vi må inn med penger, og helst, slik vi ser det, trepartsfinansieringsopplegg, som vi ikke har fått full støtte for, men som jeg håper vi i hvert fall kan prøve ut rundt om i noen bransjer. Det er på mange måter svaret på det som Søren Fredrik Voie tok opp.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Jeg synes nok statsråden gjør det litt lett for seg selv ved å henvise til at kirkene er et kommunalt og lokalt ansvar. Det er ganske typisk at når vi har store samfunnsproblemer, så er det et lokalt og kommunalt ansvar. Jeg reagerer også på litt av språkbruken til statsråden, nemlig det at hun brukte ordene «ulike hjelpetiltak» overfor menighetene. Det er ikke det vi snakker om. Her har vi en del menigheter som sitter og forvalter vår kulturhistoriske arv. De har fått ansvar for å forvalte denne arven, og det er åpenbart for alle at de ikke er i stand til, innenfor de rammene og innenfor sin egen aktivitet, å forvalte disse på en god nok måte. Vi har ca. 220 kirker som er bygd før reformasjonen, før 1537, som er fredet. Det vi da gjør, er å si at det er den enkelte menighets ansvar å forvalte disse og ta vare på dem på vegne av storsamfunnet, på vegne av oss alle sammen. Det blir for enkelt for meg. Det er helt klart at når disse menighetene forvalter vår kulturhistoriske arv, kanskje den viktigste arven vi har – det var jo stort sett bare Kirken som bygde på den tiden, vi hadde heldigvis ikke noe adelskap, så det var Kirken som hadde muligheten til å bygge, og den bygde bygg som vi nå i ettertid setter pris på å ha – må vi også innse at det er storsamfunnet, det er fellesskapet, det er staten som må ta et ansvar i forhold til verning, i forhold til å ta vare på denne kulturarven. Jeg hadde ventet at statsråden i hvert fall klarte å si det. Når det gjelder de byggene, burde hun kunne klare å si det. Og så har vi alle de andre kirkebyggene. Vi har ca. 750 som, etter det jeg har forstått, er verneverdige, dvs. stort sett bygd etter reformasjonen, etter 1537. De er også en stor del av kulturarven vår. Jeg synes at vi også der må finne fram til ordninger, slik at disse menighetene kan ha dem som sin daglige kirke. Men samtidig er dette kulturarven vår. Det er noe vi i fellesskap er stolte over å ha, og da må vi kunne finne ordninger, slik at staten på en eller annen måte går direkte inn, og slik at Riksantikvaren får et ansvar for disse byggene. Så jeg hadde ventet at statsråden iallfall kunne erkjenne fra denne talerstolen at her må vi finne fram til ordninger, lage et system der fellesskapet og staten tar et ansvar for de fredede kirkene, helt klart og tydelig, når det gjelder vern og vedlikehold og alt dette. Og så må vi få en dialog om hva vi skal gjøre med de byggene som er verneverdige. Så har vi de 600–700 andre kirkene, og dette er jo vanlige brukskirker. Her ligger selvsagt ansvaret lokalt hos menighetene. Vi får understreke at dette er et kommunalt ansvar. Men at statsråden her i dag ikke klarer å si noe om de fredede kirkene og de verneverdige kirkene, det synes jeg er dårlig gjort.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-06-03:
Kompetansereformen har vært viktig for å tilrettelegge rammene slik at arbeidstakere kan få den nødvendige kompetanseheving, og dermed også gi næringslivet, arbeidslivet, den nødvendige kompetanse. Det har skjedd mye. Jeg forstår at Kompetanseutviklingsprogrammet og Kompetansereformen faktisk er ganske unike i europeisk sammenheng, og at Norge faktisk blir sett på som et foregangsland på dette området. Det synes jeg er veldig bra. Men det er jo ikke alt som er like bra. Voksnes rett til grunnskole og videregående opplæring, retten til permisjon under utdanning og skattemessige ordninger har vært og er viktige virkemidler, som i framtidens kompetansepolitikk også må være bærebjelker når vi snakker om livslang læring. Senterpartiet er enig med departementet i at det i tillegg er nødvendig å vurdere en ny innretning av etter- og videreutdanningspolitikken for i større grad å nå bransjer og personer med lav formell utdanning. Kompetanseutviklingsprogrammet er et resultat av et inntektspolitisk samarbeid mellom partene i arbeidslivet og staten. Et av problemene med etter- og videreutdanningsreformen er at kostnadene knyttet til det å skulle ta utdanning faktisk blir et økonomisk problem for den enkelte arbeidstaker og arbeidsgiver. Da er vi inne på dette som forslagsstillerne snakker om, nemlig dette som handler om støtte til livsopphold. Komiteen er positiv til at Regjeringen i samarbeid med partene tar initiativ til forsøksprosjekter i bransjer som bruker lite på etter- og videreutdanning, at en prøver ut ulike modeller for finansiering av livsopphold, og at eventuelle økonomiske konsekvenser av dette blir tatt opp i Stortinget når man behandler de årlige budsjettene. Det er et mål at næringsliv og arbeidsliv har arbeidstakere med relevant og god kompetanse. Kompetanseutviklingsprogrammet har vært viktig for å styrke kompetansen og for å nå målet om en relevant utdanning i forhold til næringslivet, av konkurransemessige årsaker osv. Det er derfor viktig at den framtidige kompetansepolitikken både er langsiktig og gir muligheter for fleksibilitet, slik at en når de målgruppene som Kompetanseutviklingsprogrammet faktisk har hatt som målgruppe.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-06-03:
Jeg er glad for at vi har en opplæringslov som klart og tydelig slår fast at grunnskolen skal være gratis. Det står i § 2-15: «Elevane har rett til gratis offentleg grunnskoleopplæring. Kommunen kan ikkje krevje at elevane eller foreldra dekkjer utgifter i samband med grunnskoleopplæringa, til dømes utgifter til undervisningsmateriell, transport i skoletida, leirskoleopphald, ekskursjonar eller andre turar som er ein del av grunnskoleopplæringa.» Jeg er faktisk stolt av at vi har en opplæringslov som så klart slår fast at vi skal ha en gratis grunnskole i landet vårt. Hva er det da som gjør at det blir stilt spørsmål om disse tingene nå? Jo, jeg tror at noe av grunnen er at når foreldrene får beskjed om at nei, vi har faktisk ikke kommunale midler til å reise på leirskole for, så prøver både foreldre og elever og ande å være kreative og finne løsninger på dette. Det samme gjelder når en ikke lenger kan reise til det kulturarrangementet som arrangeres i nabobygden, fordi en ikke har råd til transport. Det er jo dette som er med og skaper kreative løsninger på kant med loven. Derfor synes jeg det er flott at vi for et års tid siden presiserte gratisprinsippet og fikk opplæringsloven § 2-15 slik jeg siterte tidligere. Problemene oppstår altså fordi en har en kommunal økonomi som ikke gir kommunene og skolene rom til å drive den undervisning og det skoletilbud, det leirskoletilbud, de ekskursjoner osv. som en ut fra læreplanen, ut fra pedagogiske tanker, osv. ønsker å gjennomføre. Representanten Sortevik nevnte kommuneproposisjonen og snakket om øremerking. Vi er ikke tilhengere av øremerking, men jeg vil jo ønske at representantene i salen legger merke til at Senterpartiet i kommuneproposisjonen vil legge inn en betydelig økning til kommunene i årene framover. Det er løsningen på problemet, slik at elever og foreldre kan se at prinsippet om en gratis grunnskole er noe Stortinget faktisk tar på alvor.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-06-03:
Kirkevedlikeholdet har det vært et stort engasjement for ute blant folk, som statsråden også sier, og det har også vært det her blant Stortingets representanter. For vel et års tid siden stilte jeg et spørsmål til statsråden i den muntlige spørretimen om dette, og hun svarte at Regjeringen arbeidet med en plan, og at det var viktig å tenke langsiktig i forhold til dette. For to måneder siden stilte vi et skriftlig spørsmål til statsråden, og hun svarer at det fremdeles arbeides med en plan, og at det er viktig å tenke langsiktig. Vi har fått høre i dag at det arbeides med to meldinger knyttet til dette. Jeg deler representanten Reikvams syn – jeg hadde håpet og ønsket at statsråden kunne gi noen signaler og være litt konkret, i hvert fall i forhold til dette som handler om middelalderkirker, som det faktisk er vanskelig for den lokale menighet å ta det fulle og hele ansvaret for. Vi har vært på en kirkevedlikeholdskonferanse – alle som er her i salen nå, tror jeg – i Narvik, og vi var enige også der om at noe måtte gjøres. På den måten har statsråden faktisk et ganske godt utgangspunkt for å komme med konkrete forslag til Stortinget, for engasjementet blant politikerne for at vi skal ta vare på kirkebyggene våre, er stort og sterkt i denne salen. I så måte er jeg optimistisk, men jeg ønsker at det snart kommer noe konkret fra statsråden som Stortinget kan ta stilling til. Jeg har lyst til å minne om at Senterpartiet i revidert budsjett for i fjor foreslo en låneordning for kirkebygg, tilsvarende låneordningen for skolebygg. Vi kommer til å gjenta dette i revidert budsjett nå – og sikkert også i statsbudsjettet for 2005. Da vi var på kirkevedlikeholdskonferansen i Narvik, gav et flertall av partiene der uttrykk for at dette var noe en virkelig burde vurdere seriøst. Så jeg vil utfordre statsråden med hensyn til hvorvidt dette kanskje er en måte å løse en så stor utfordring på som den man faktisk står overfor når det gjelder kirkevedlikeholdet. Jeg ser fram til at statsråden sier noe om dette.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-06-03:
Jeg vil nødig virke respektløs, men jeg er ikke helt sikker på om jeg forstod spørsmålet. Men hvis det ble stilt spørsmål om hvordan vi vil ivareta fylkenes ansvar for voksnes rett til videregående opplæring, er det altså slik – som jeg ikke tror det er noen uenighet om – at fylkene har ansvaret, men fylkene kan selvfølgelig benytte andre aktører til å fylle det ansvaret. Det er opp til fylkene. Det kan skje i fylkenes egne utdanningsinstitusjoner, men man kan selvfølgelig også benytte andre.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-06-03:
Jeg kan bekrefte at det å beskjeftige seg med livslang læring ikke bare dreier seg om læring på arbeidsplassen. Men det vi har avdekket gjennom den reformen vi har gjennomført, og forskning osv., det er – som LO for øvrig har sagt i alle år – at det ofte er den nyttigste, mest effektive og mest motiverende formen for læring. Den er vanskelig å kartlegge, og den er veldig viktig, fordi den leder til en god innovasjonskultur, enten man snakker om en økonomisk kultur eller annen type verdiskaping. Det er mulig jeg formulerte meg litt uklart, men det jeg mente å si, var at i et livslangt læringsperspektiv er det ikke mest mulig eller lengst mulig formell utdanning for flest mulig som er det viktige. I et land hvor så mange har lang utdanning, er det mye viktigere å legge til rette for livslang læring enn at flest mulig skal ha lengst mulig formell utdanning.
Kristin Clemet (Høyre), 2004-06-03:
Et viktig perspektiv fremover nå er å ha en dialog med partene i arbeidslivet, bl.a. Regjeringens Forum for kompetanse og arbeidsliv, om i hvilke bransjer og sektorer det er viktig at arbeidslivet satser mer på kompetanseutvikling. Noe som er avdekket gjennom den kompetansereformen vi har laget, er bl.a. at kravene til og mulighetene for kompetanseutvikling og læring i det daglige, som man kaller det, er mye mindre i sektorer der man har lav formell utdanning i utgangspunktet, enn i sektorer der det er høy formell utdanning i utgangspunktet. Det er det ingen god grunn til etter min oppfatning, og det er et godt eksempel på at den kunnskapen bør spres i arbeidslivet. Vi er selvfølgelig opptatt av hvordan voksne kan få oppfylt sine rettigheter i forhold til videregående. Det vi har kartlagt, er at det er ca. 1 500 på venteliste, ventetiden er tre til seks måneder. Det er selvfølgelig en utvikling vi kommer til å følge nøye. Men det er noe jeg tror kan være viktig å ta med seg når vi diskuterer Kompetansereformen, der jeg av og til har en følelse av at lav etterspørsel etter noe tolkes som at det er noe galt, at etterspørselen burde har vært høyere: Det kan også være et eksempel på at behov er dekket.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2004-06-03:
I innstillingen fra komiteen påpekes det at departementet vil utarbeide en langsiktig strategi for kompetansepolitikken fram mot 2010. Det var vel litt av det statsråden var inne på, som en del av elementene i den strategiske tenkningen som kommer fra departementet. Men det gir meg også mulighet for å påpeke et av de mulighetsområdene som jeg synes er for lite utnyttet og for lite tatt i bruk i Norge når det gjelder kompetanseutvikling. Det er det som ligger innenfor den teknologiske revolusjon og de mulighetene vi har for spredning av kompetanse og kunnskap og læring gjennom nettbasert undervisning. Vi har relativt store geografiske forskjeller i dette landet når det gjelder utdanningsnivå. Det gjelder både på videregående skoles nivå og, i særdeleshet, på høyskolenivå. Det skyldes selvfølgelig sammensetningen av arbeidslivet og den arbeidslivsstrukturen vi har, men det skyldes også mulighetene for å tilegne seg kunnskap og kompetanse. Vi ligger langt fremme i Norge når det gjelder spredning av teknologi og oppbygging av teknologisk infrastruktur. Faktisk er vi langt på vei nær verdenstoppen når det gjelder antall pc-er i husstander, men vi er langt fra verdensmestere når det gjelder å ta i bruk denne teknologien i undervisningssammenheng. På høyskole- og universitetsnivå er det nærliggende å vise til University of the Highlands and Islands i Skottland. Skottland har en geografi og en struktur som er veldig lik Norges, bl.a. med en spredt befolkning. Der har man kommet mye lenger enn oss i å bruke teknologien til å spre høyere utdanning. Det samme har vi gode eksempler på i Australia, hvor flere av universitetene er kommet langt på dette området. På videregående skoles nivå har vi også en del skoler og skoleeiere, altså fylkeskommuner, som i samarbeid har utviklet gode nettbaserte tilbud hvor man kan spre utdanningen både til den enkeltes arbeidsplass og til den enkeltes bosted. Det er også med på å utvide mulighetene for å gi både formell utdanning på videregående skoles nivå, på høyskolenivå og på å skreddersy opplæring for den enkeltes behov på arbeidsplassen. I tillegg, og ikke minst, går dette rett inn i et av de punktene som forslagsstillerne har tatt opp i sitt forslag – behovet for ressurser til livsopphold. Ved å bruke teknologien i enda større grad enn det vi har greid å utvikle i Norge, vil vi faktisk nå flere, med redusert behov for støtte til livsopphold. Min oppfordring er – når departementet nå jobber videre med denne saken og med en langsiktig strategi – at man også ser på mulighetene for å utvikle denne delen av opplæringssamfunnet bedre, og tar dette i bruk.