Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2008-06-18:
I Stortingets siste uke før den møtefrie perioden gjentar det seg igjen at saksordføreren, Sigrun Eng fra Arbeiderpartiet, nærmest står på Stortingets talerstol med jubel, norske flagg og hornmusikk og hyller Regjeringens inngåtte jordbruksavtale og den rød-grønne landbrukspolitikken. Jeg tror ikke at landbruket kommer til å merke den store forskjellen i forhold til tidligere års avtaler. Det har vært store forventninger til årets avtale. Det er rimelig, med tanke på de lovnader som de rød-grønne politikerne og landbruksministeren har vært ute med. Jeg tror oppfatningen blant mange der ute - og jeg er ute og treffer mange bønder - er at de rød-grønne ikke leverer i landbrukspolitikken i forhold til de lovnadene som de har kommet med så langt i denne stortingsperioden. Det har ikke blitt noen store forskjeller i landbrukspolitikken fra Sponheim til Riis-Johansen. Saksordføreren sier at årets avtale er tidenes beste, og viser til departementsråden i Landbruksdepartementet. Jeg tør minne om den offentlige debatten som har vært rundt denne jordbruksavtalen, hvor forholdsvis kompetente folk som har vært med på mange forhandlinger om jordbruksavtaler tidligere, radbrekker de tallene som er i årets avtale, og hevder nærmest at det motsatte er tilfellet. Dette viser også svakheten med et system som jordbruksavtalen. Det har i år også vært en merkelig opptakt til jordbruksforhandlingene. Det kom et usedvanlig høyt krav fra bondeorganisasjonene. Saksordføreren karakteriserte det som skyhøyt. Det har vært trusler om aksjoner. Om de har vært reelle eller ikke, har vi ikke fått se noe til, men jeg tror i hvert fall at det er landbruket som har mest å tape med hensyn til å sette i gang aksjoner. Jeg tror heller ikke at landbrukets organisasjoner, som er avdelinger i Senterpartiet og i SV, ville ha satt i gang noen aksjoner mot den sittende regjering. Senterpartiet har truet med å gå ut av Regjeringen, og det var ikke så mange som tok hestehandlerne på alvor når det gjaldt det. Resultatet av årets jordbruksavtale er at det ble enighet om noe over halvparten av kravet. Da avtaledokumentene skulle underskrives, så vi bilder av lederen i Bondelaget, Undheim, og generalsekretæren, Milli, som smilte fra øre til øre som om de hadde vunnet i tipping. Da kan man spørre seg: Hvor reelt var kravet? Og er det slik at landbrukets organisasjoner skal få innvilget nærmest halvparten av kravet uansett hva slags krav de kommer med? Da blir det morsomt i neste års landbruksforhandlinger. Men det er jo åpenbart at den personen som Bondelaget har satt i Landbruks- og matdepartementet, har levert med hensyn til det arbeidsoppdraget som han har fått fra ledelsen i Bondelaget. Uravstemningen blant medlemmene i organisasjonene etter at avtalen ble vedtatt, viser at engasjementet rundt jordbruksavtalen egentlig ikke er så stort. Rundt 40 pst. av Bondelagets medlemmer tok seg bryet med å stemme. Det er ikke et veldig stort antall. I år har vi sett at Senterpartiet ikke lenger får friske midler over budsjettet. Man har nå gått over til prisvirkemidlet, og her er det altså forbrukerne som må ta regningen. Det har vært det enkleste for Arbeiderpartiet, i stedet for å komme med friske midler over budsjettet. Det har blitt argumentert med at på grunn av den internasjonale prisoppgangen på jordbruksvarer og innsatsfaktorer har man måttet bruke prisvirkemidlet og sette opp de norske målprisene. Og alle kan ha forståelse for at man i et marked hvor de underliggende kostnadene øker, vil ønske å kunne øke prisene i den andre retningen. Men det er jo ikke slik dette systemet virker. Her er det ikke et vanlig markedssystem med tilbud og etterspørsel som fungerer; her er det et politisk fastsatt målprissystem. Spørsmålet er: Hva skjer hvis de internasjonale råvareprisene går ned igjen? Er det da slik at de norske målprisene vil bli satt ned igjen, slik at forholdet mellom internasjonale priser og norske priser er det samme? Nei, slik er det ikke. Det er jo fordi man her vil sette markedsmekanismene helt ut av spill, at organisasjonene og Senterpartiet kjemper så hardt for målprissystemet. Derfor er det forbrukerne og industrien som må ta kostnadene, og de er ikke representert i forhandlingene. Spørsmålet er også: Hvor mye mer får bonden? 10 000 kr mer i år og 16 000 kr neste år er ikke stort. Og vi ser i Nationen i dag at dieselprisene har økt betraktelig bare siden avtalen ble inngått. Jeg tror at når vi kommer til neste års forhandlinger, er forholdet mellom landbruket og andre grupper på det nivået som det var da man inngikk avtalen i år. Derfor tror jeg at flere og flere fremover vil stille spørsmål ved om en jordbruksavtale er et egnet virkemiddel i landbrukspolitikken. Som det fremgår av innstillingen, ønsker Fremskrittspartiet store reformer i landbrukspolitikken. Det tar for lang tid å gå inn på alle punktene her, men det er et betydelig behov for rasjonalisering, regelforenkling og nedbygging av barrierer innenfor landbrukspolitikken. Som vi har sett den siste tiden i forbindelse med diskusjonen rundt prisfastsetting på landbrukseiendommer, bidrar den norske landbrukspolitikken til å sette markedet ut av spill. Man setter også bonden i en vanskelig situasjon ved at verdier som er opparbeidet gjennom mange generasjoner, nærmest blir fratatt bøndene, spesielt hvis de ønsker å forlate næringen for å gjøre noe annet. Fremskrittspartiet mener at den pågående strukturutviklingen må fremskyndes, og vi må få enheter som er betydelig mer robuste. Vi tror at vi i fremtiden vil få et todelt landbruk med store volumprodusenter innenfor korn, svin, egg, kylling, melk og storfe og mindre nisjeproduksjoner med fokus rettet mot et mer lokalt marked og mot samarbeid med reiselivsnæringen. Det vil også være rom for dem som har spesialproduksjoner, for å finne et marked i utlandet. «Inn på tunet»-ordningen er en veldig god ordning, som bør utvikles videre. Dette fortjener en helt annen tenkning og vilje til modernisering enn vi har i dag. Vi har nylig også hatt byråkratidebatten, den står like fast som den har gjort, men det hadde vært ønskelig at også Regjeringen hadde den mer i fokus. I dagens Nationen opplever vi følgende: Høyres Torbjørn Hansen uttaler at det er patetisk og komisk når Asmyhr hevder at vi har noe felles i landbrukspolitikk. Det er ganske oppsiktsvekkende at Høyre velger å ha en slik tilnærming til en mulig kommende samarbeidspartner, for alle som kan lese, ser at i denne innstillingen fremstår Høyre og Fremskrittspartiet som tilnærmet siamesiske tvillinger i landbrukspolitikken. Man må nesten bruke lupe for å se forskjell på Høyre og Fremskrittspartiet, og det er åpenbart at det er kun Torbjørn Hansen i denne sal som ikke ser det faktum. Jeg tar opp de forslag som Fremskrittspartiet enten står sammen med andre partier eller alene om.