Olemic Thommessen (Høyre), 2009-06-16:
Saken om oppnevning og sammensetning av Norsk kulturråd fremstår som uforløst og svakt begrunnet i forhold til hva man egentlig vil med rådet. Saken kommer nå på tampen av perioden – tilsynelatende mest motivert av at det nye rådet må oppnevnes rett og slett fordi det gamle sitter på overtid med en forlenget tid som går ut, antagelig, 1. juli. Det hadde vært bedre om Regjeringen ved denne korsvei hadde innsett at dette blir hengende i luften, og innrømmet at den på dette området ikke kom i mål på tilfredsstillende måte. For å ta stilling i denne saken må Stortinget inviteres til en bred drøfting av Norsk kulturråds oppgaver og plassering i virkemiddelapparatet. Høyre mener derfor at saken bør sendes tilbake til Regjeringen. Sett med Høyres øyne fremstår denne saken som nok et trekk for å konsentrere makt om departementet. At rådet skal være bredt geografisk sammensatt, forhindrer ikke dette. Hvilken kompetanse som er ønsket i rådet, henger nøye sammen med hvilke oppgaver rådet faktisk skal ha, og hvilken plassering rådet har i virkemiddelapparatet for øvrig. Er det virkelig slik at faglige hensyn som desentralisering eller ivaretakelse av folkekulturen ikke lenger skal være til stede? Spørsmålet går til Senterpartiet. Og selvsagt er det ikke slik at bare departementet kan finne faglig kvalifiserte folk. Det kan utmerket godt også andre instanser gjøre. Det er et spørsmål man kan legge føringer for også i Stortinget. Vi har i hele denne perioden hørt honnørbegrepet «armlengdes avstand» som svaret på vår påpekning av maktsentrerende grep fra Regjeringens side. I den saken som bør komme om Norsk kulturråd, bør maktperspektivet løftes frem og armlengdes avstand-begrepet analyseres nærmere. Hvor lang er veien egentlig? Og hvilke hensyn tas i kulturlivet i lys av statens tildeling av penger og kriteriene de bevilges etter? Det er sagt at de nye medlemmene skal være bedre faglig skolert og gi rådet større integritet i kraft av dette. Men hva betyr det egentlig i det praktiske liv? Skal dette ha noe innhold, må det vel også bety at rådsmedlemmene skal ha en mer omfattende oppgave og gå dypere inn i saksbehandlingen. Og hva vil da forholdet mellom råd og fagutvalg bli? Det er vanskelig å se at dette ikke betyr en maktforskyvning fra fagutvalg mot råd – og dermed også nærmere departementet. Også i dag har vi vel grunn til å tro at det gis et og annet hint en gang i blant fra departementet til Kulturrådet om ønskede prioriteringer. Kort sagt: Her står spørsmålene i kø. Vi har fått en smal flis av en sak om styringen av det viktigste organet i virkemiddelsapparatet overfor hele det frie feltet innenfor norsk kulturliv. Dette er kort og godt for tynt. Det er ikke slik at jeg først og fremst er engstelig for at Arbeiderpartiet – tross gode tradisjoner – skal utnevne partifeller eller folk som er lojale mot partiet, til kulturrådsmedlemmer. Det er ikke det som er poenget rundt maktkonsentrasjonen. Poenget er at vi ser, i den ene saken etter den andre, at departementet blir oppnevningsinstans, og dermed rekrutterer man styremedlemmer – eller rådsmedlemmer i denne sammenhengen – med utgangspunkt i ett miljø og hva det ene miljøet legger vekt på av kriterier. Det mener jeg over tid er en uheldig utvikling som man aktivt bør motarbeide. Det å ta stilling til denne saken kan man selvfølgelig gjøre, slik representanten Knutsen gjorde. Det er bare det at jeg ikke tror det er hensiktsmessig. Det er langt fra fornuftig å gjøre det. Så jeg tar opp det opposisjonen har samlet seg om av forslag, som går ut på å sende saken tilbake til Regjeringen, la rådet sitte videre, og at vi får en skikkelig sak om dette. Det er ikke noe stort problem om man viderefører den måten man har oppnevnt Kulturrådet på så langt. Kulturrådet fungerer utmerket, så vidt jeg kan konstatere.