Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-16:
Ulike forskningsrapporter viser at det er sammenheng mellom skoleprestasjoner til barn fra språklige minoriteter og om de har fått morsmålsopplæring i skolen. Både amerikanske, irske og norske forskningsmiljøer, som stortingsmeldingen henviser til, understreker at morsmålsopplæring og ekstra undervisning i norsk til barn fra språklige minoriteter minst bør strekke seg over en 5 – 7-årsperiode. Dette er nødvendig for at barna skal kunne lære norsk og få en dypere forståelse av språket, men også for at barna skal kunne lære seg andre skolefag i en periode der de mestrer norsk dårlig. De første årene i skolen er viktig for den senere faglige utvikling. SV foreslo under behandlingen av opplæringsloven å lovfeste en individuell rett til morsmålsopplæring. Selv om det er mange problemer knyttet til en slik lovfesting, ser vi klare fordeler. Det aller viktigste vil være å få en mest mulig lik behandling av barn fra språklige minoriteter over hele landet. Det er i dag store forskjeller mellom kommunene. Eksempelvis er det i dag vesentlig færre barn fra disse gruppene i Oslo sammenlignet med i Bergen, som benytter seg av morsmålsopplæring. Dette kan skyldes at færre i Oslo velger tilbudet, men alt tyder på at dette har noe med måten å organisere opplegget på. Ved en individuell rett ville det bli umulig å organisere seg bort fra å gi morsmålsopplæring. Vi tar til etterretning at det heller ikke i dag er flertall for en slik individuell rett. Vi har derfor valgt å gå for modellen om kommunal plikt som Regjeringen foreslår. Vi er glad for at flertallet understreker at morsmålsopplæringen ikke bare skal være et redskap til å lære seg norsk og andre fag, men at undervisningen og læreplanene skal vektlegge det kulturelle og identitetsskapende. Det er viktig at barn som kommer fra minoriteter, er stolte av eget språk og egen bakgrunn. Når barna får opplæring i eget språk på skolen, er dette med på å understreke at deres språk er viktig. Opplæringen er med på å skape trygghet om egen kultur. For et samfunn er det også viktig at en har folk som har gode språkkunnskaper og kunnskaper om andre kulturer. Ved å formidle dette i skolen, til barna – de aller fleste skal leve sitt voksne liv i Norge – får det norske samfunnet en befolkning som mestrer ulike språk. Slike kunnskaper burde det norske samfunnet verdsette. Ideelt sett burde det være en fordel om morsmålsopplæringen også hadde som mål å gjøre barna funksjonelt tospråklige. Flertallet legger opp til at som hovedregel skal morsmålsopplæringen gis de fire første årene. I 4. klasse er barna ni år. Barn med dårlige norskkunnskaper når de starter på skolen, kan en ikke forvente mestrer norsk så bra at morsmålsopplæringen skal stoppe i 4. klasse. Vi mener det bør være tilbud i hele grunnskolen, og at det må lages læreplaner for alle årstrinn. Med en plikt for kommunene, uten en tilsvarende individuell rett, oppstår det problemer om hvem som skal få tilbudet. Jeg er glad for at flertallet er klar på at standardiserte tester ikke skal brukes. Komiteen understreker at læregruppebasert lokal kartlegging av barnas kunnskaper og skoleframgang skal danne grunnlaget for om kommunen skal gi opplæring, og for hvor lenge opplæringen skal gis. Det er nødvendig at kommunene ikke skal kunne organisere seg bort fra denne plikten. Det vi har sett i Oslo, der en liten andel benytter seg av dette tilbudet, kan tyde på at Oslo er i ferd med å organisere seg bort fra denne plikten. En skal ikke kunne velge en organisasjonsform som gjør at det blir vanskelig for barna å benytte seg av tilbudet. Det er derfor viktig at det etableres rutiner for statlig oppfølging. Vanligvis er det ikke grunn til å mistenkeliggjøre lokale myndigheter. Staten øremerker her flere hundre millioner kroner til denne opplæringen, og det er derfor viktig at det er en tett statlig oppfølging overfor kommunene. Helt til slutt vil jeg ta opp våre forslag, forslagene nr. 3 og 4 i innstillingen.