Mudassar Kapur (Høyre), 2014-12-09:
Malala er en pakistansk elev og blogger fra Swat-distriktet. Hun har jobbet for barns rettigheter og jenters rett til å utdanne seg. Da hun var elleve år, begynte hun å skrive en dagbok anonymt for BBCs utgave på urdu. I bloggen fortalte hun om livet under Taliban og var kritisk til bevegelsen. Den 9. oktober 2012 ble hun skutt i hodet. Nesten to år etter mottar hun fredsprisen. Hennes innsats for å styrke jenters rett til selvstendighet er en kamp som bare er i startfasen. Når vi i morgen sitter i rådhussalen, bør vi alle reflektere over hvordan vi selv kan bidra til at jenter med samme eller lignende bakgrunn som Malala kan vokse opp som sterke og selvstendige kvinner. Nettopp derfor er jeg glad for at regjeringen har et særlig fokus på jenter og kvinner i sitt integreringsarbeid. Når regjeringen fra høsten 2015 innfører gratis kjernetid i barnehage for fire- og femåringer i hele landet for familier med lav inntekt, kan dette være et særlig godt og treffsikkert tiltak for kvinner med minoritetsbakgrunn. Når vi også kombinerer dette med aktivitetsplikt, gir vi et klart signal om at dette skal være en løsning der begge parter, både det offentlige og foreldrene selv, har et felles ansvar for og mål om integrering. Opphold i barnehagen vil gi fundamentet som hindrer at barna faller ut av skolen allerede i 1. klasse, og aktivitetsplikten vil gi spesielt kvinnene en forpliktelse, men også en motivasjon til å gå ut i arbeid. Jeg har i forbindelse med min tidligere jobb truffet mange jenter med tragiske skjebner. Helt uavhengig av om jeg var i Vietnam eller i Mosambik, var det én fellesnevner som gikk igjen. Da jeg spurte jentene om hva som var den ene hendelsen i deres liv som hadde påvirket ting mest i negativ retning, svarte de fleste følgende: Jeg fikk ikke fullført skolen. Det gjorde at de giftet seg og fikk barn for tidlig. Det gjorde at de aldri kom seg ut i arbeidslivet. De var prisgitt at andre skulle hjelpe dem. Vi har nå en fantastisk anledning til å gi mange jenter og kvinner en ny start i livet her i Norge. Det gjør vi best gjennom målrettede tiltak for introduksjon og integrering i det norske samfunnet. La meg nevne noen punkter fra budsjettet. Vi knytter gratis kjernetid i barnehage opp mot aktivitetsplikt. Det vil få flere kvinner i arbeid. Vi styrker arbeidet mot tvangsekteskap og kjønnslemlestelse. Vi gjennomfører tidenes satsing på bosetting, slik at folk raskt kan komme i gang med sitt nye liv og bo i et eget hjem. Det er også et viktig velferdstiltak. Vi forsterker satsingen på flere organisasjoner som jobber nettopp med integrering og styrking av kvinners rettigheter og framtid, særlig med fokus på språk og inntreden i arbeidslivet. La meg også knytte noen generelle refleksjoner til arbeidet med mangfold og integrering. Jeg tror vi er ved et brytningspunkt i Norge nå. Minoritetene er ikke like. Den innvandreren som landet på Fornebu i 1972, er veldig forskjellig fra den innvandreren som lander på Gardermoen i kveld. Gjennom dette budsjettet fokuserer vi innsatsen på enkeltindivider og ikke enkeltgrupper. Vi sørger for at den lille jenta som fortsatt lever på asylmottak, selv lenge etter at hun har fått opphold, kan få et sted å bo. Hun kan få venner på egen alder, starte på skolen og starte på reisen til å bli en selvstendig og sterk kvinne. Dette budsjettet sørger for at den samme jentas mor kan få en ny start i livet, der hun gjennom språkopplæring finner veien til arbeidslivet og kan tjene sine første penger noen gang. Dette budsjettet sørger også for at vi gjennom styrking av arbeidet mot tvangsekteskap sørger for at jenter som med full fart er på vei inn i sin egen framtid, ikke får en brå og brutal stopp på den reisen. Til slutt: Jeg har hørt dette ordtaket mange ganger: Dersom du utdanner en gutt, har du utdannet en gutt, men om du utdanner en jente, utdanner du en hel landsby. Kanskje er det slik at dersom en kvinne blir integrert i det norske samfunnet, har kanskje også hele familien blitt det.