Lars Sponheim (Venstre), 2003-06-19:
Jeg er glad for at Stortinget i dag gir tilslutning til en jordbruksavtale inngått med begge jordbruksorganisasjonene. Jordbruket produserer varer, tjenester og fellesgoder i et høykostland. I økende grad møter næringen internasjonal konkurranse, og den er en kapitalintensiv næring. Derfor har kontroll med kostnadsutviklingen, mer moderat lønnsutvikling generelt og lavere renter meget stor betydning for jordbruket. Samtidig ser vi nå at effektivitetsutviklingen i jordbruket er økende. Effektivitetsutvikling er nødvendig for at vi over tid skal klare å holde produksjonen av volumvarene på norske hender. Disse to forholdene er de viktigste grunnene til at avtalen har langt lavere ramme enn i fjorårets oppgjør. Rammen er totalt på 100 mill. kr. Det utgjør ca. 1 500 kr pr. årsverk, men er bare det isolerte utslaget av det som fordeles i rammen. Men det er altså tilstrekkelig for å legge til rette for en utvikling i inntektene på linje med andre grupper, for bøndene er nemlig selvstendig næringsdrivende. De lever av det som blir igjen etter at kostnadene er trukket fra inntektene. Da har effektivisering, kostnadsutvikling og lavere renter samme virkning på resultatet som selve jordbruksavtalen. Vi kan nå målene for landbrukspolitikken på en billigere måte for samfunnet enn ellers. Det synes jeg er bra. Det er et viktig resultat av de tiltak som har vært satt inn, og det vil gjøre det lettere å møte de utfordringene som kommer, f.eks. når en ny WTO-avtale er ferdigforhandlet og skal gjennomføres. En annen side av effektiviseringen er at færre bruk er i drift som egne enheter. Jeg har merket meg det et bredt flertall sier i innstillingen om bruksavgangen, og at jordbruket må få beholde en vesentlig del av produktivitetsgevinsten. Det kan hevdes at med færre aktive bønder vil landbrukets betydning for bosetting og aktivitet i distriktene svekkes. Samtidig må det sies at uten denne effektiviseringen vil det ikke være mulig å ha et volumproduserende landbruk i hele landet. Derfor må vi tenke nytt og fordomsfritt og kombinere en effektiv volumproduksjon med nyskaping og etableringer på andre områder, med grunnlag i de ressursene landbruket rår over. Omtrent to tredjedeler av landbrukseiendommene er i dag ikke i drift. Men de står jo der – foreløpig – stort sett som attraktive bosteder som det må være mulig å skape aktivitet ut fra. Dette har vi tatt tak i i prosjektet jeg har kalt Landbruk Pluss, og det vil kreve lokalt engasjement for å lykkes med det. Derfor er jeg glad for at avtalen inneholder regionale miljøprogrammer med betydelige midler framover. Det kan ses på som en del av denne tenkingen, hvor man ut fra nasjonale føringer, lokalt og regionalt, får myndighet og virkemidler til å målrette miljøinnsatsen til de områder hvor utfordringene og mulighetene er størst. Og variasjonene er store. Det er fint med skreddersøm, og det er alltid en fordel at skredderen har sett dem hun eller han syr for. Det har vært innvendt at dette ikke er noen forenkling, og at det er fare for at det kan utvikles ulik praksis, regionalt og lokalt. Til det første vil jeg si at vi vil legge vekt på å gjøre prosessene og forvaltningen så effektiv som mulig. Men her er først og fremst målretting og lokalt engasjement hensikten. Da kan og bør det bli noen lokale forskjeller. Det er hensikten, hvis det øker måloppnåelsen og skjer innenfor de føringene som gis nasjonalt. Både denne regionaliseringen og den forenklingen i avtaleinstituttet som ligger i avtalen, er nye elementer i landbrukspolitikken. Jeg mener begge deler er riktig i en framtidsrettet politikk, som også er avhengig av oppslutning hos befolkningen. Jeg har et sterkt engasjement for at vi skal ha et attraktivt landbruk og attraktive bygder over hele landet, med et mangfold av aktiviteter og næringsgrunnlag. Jeg er overbevist om at det oppnår vi best når en effektiv volumproduksjon kombineres med et mangfold av små og mindre bedrifter som produserer nye varer og tjenester for en kjøpekraftig befolkning og dens turister. Jeg ser årets jordbruksavtale i en slik sammenheng, og jeg er glad for den brede oppslutningen avtalen har fått her i Stortinget. Så til reindriftsavtalen: Den første hovedavtale mellom staten og reindriftsnæringen ble inngått i 1976. Avtaleinstituttet har dermed eksistert i over 25 år og har etter mitt syn vært et godt og effektivt virkemiddel i reindriftspolitikken. For at avtalesystemet skal bestå og ha generell aksept, er det imidlertid viktig at de årlige avtaler på en troverdig måte reflekterer utviklingen i næringen og samfunnet for øvrig og tilpasses nye krav og rammebetingelser. Dette mener jeg at årets avtale gjør. Både i fjor og i år har avtalepartene tatt initiativ til en nærmere gjennomgang av de ulike ordninger for at de skal fungere så godt som mulig i forhold til de overordnede målsettinger. Tilskuddene legges nå om fra ordninger som i stor grad har vært faste beløp pr. driftsenhet, til ordninger som premierer produksjon og verdiskaping. Det innføres bl.a. en produksjonspremie som utgjør 25 pst. av alle avgiftspliktige inntekter fra næringen. Regjeringen har videre etter parallell fra jordbruket vedtatt å innføre et bunnfradrag i næringsinntekt på 36 000 kr samt et prosentfradrag på 19 pst. for inntekter mellom 36 000 kr og 170 000 kr. Disse endringene innebærer etter min mening at det er lagt til rette for en økt produksjon og verdiskaping fra næringen og dermed på sikt en større økonomisk bærekraft. Selve avtalerammen er redusert fra i fjor. Dette er etter mitt syn et viktig signal. Regjeringen ønsker å stimulere til næringsvirksomhet som er tilpasningsdyktig, økonomisk bærekraftig og i mindre grad basert på offentlig støtte. Avtalen legger et grunnlag for en helhetlig reindriftspolitikk, hvor verdiskapingen står sentralt, og hvor den enkelte reineier selv i større grad må ta et ansvar. Innsats og kreativitet skal gi uttelling i form av økt inntekt og den stimulans det ligger i å ha hånd om egen situasjon. Det er lett å gi reindriftsnæringen ansvar og forvente at den tar de utfordringer som foreligger. Det er imidlertid en kjensgjerning at reindriften i økende grad er prisgitt forhold og krefter hvor påvirkningsmulighetene reelt sett er temmelig begrensede. Reindriften er en del av det norske samfunnet, som igjen er en del av det internasjonale samfunn. Det kan være stadig vanskeligere å stå imot det press som på forskjellige måter gjør seg gjeldende. Reindriften har som andre en tilpasningsplikt. Det går likevel en grense for hvor langt det ut fra reindriftens egenart og natur er mulig å tilpasse seg samfunnsutviklingen for øvrig. Myndighetene har derfor et særlig ansvar for å gi næringen best mulige rammevilkår og ikke minst skape forståelse og aksept i samfunnet ellers for de særlige behov som gjør seg gjeldende i reindriften. Dette krever på den annen side åpenhet og samhandling fra næringens side. På den måten kan næring og myndigheter i fellesskap legge grunnlag for en livskraftig reindrift, som har vitalitet og bærekraft i seg selv, og som gir en oppriktig tro på framtiden. Kvinnene har tradisjonelt hatt en sterk posisjon i reindriftssamfunnet. Gjennom den utviklingen som har funnet sted de siste tiårene, har imidlertid kvinnenes rolle i næringen blitt betydelig svekket og reindriften mer og mer mannsdominert. Forholdene må derfor legges til rette for at kvinnene kan sikres deltakelse og innflytelse på alle plan. Etableringen av de produksjonsbaserte premieringsordningene skal stimulere til og synliggjøre alle former for innsats og produksjon i næringen, og som kvinner mye vil kunne stå for. Kvinnenes situasjon vil for øvrig være viktig i forbindelse med den pågående revisjon av reindriftsloven, bl.a. på bakgrunn av de forpliktelser Norge har påtatt seg ved å ratifisere FNs kvinnekonvensjon. I dag har jeg ikke tenkt å komme så mye inn på reintall, beiteslitasje og rovdyrspørsmål. Det er ikke fordi det ikke er viktige problemstillinger, tvert imot. Det er imidlertid igangsatt prosesser hvor disse spørsmål står i fokus. Jeg tenker her på arbeidet med reintallstilpasning i Øst- og Vest-Finnmark, reinbeiteområder og stortingsmeldingen om rovviltpolitikken. Jeg følger selvfølgelig disse tingene med stor interesse. Ikke minst når det gjelder reintallstilpasningen, er jeg spent på hva næringen i samarbeid med forvaltningen får til.