Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2018-03-06:
«Tungen har makt over død og liv», står det skrevet i en kjent og kjær bok. Det kan høres voldsomt ut, men ord betyr faktisk noe. Derfor er Kristelig Folkeparti glad for at departementet har valgt å inkludere begrepet «kjærlighet» i forslaget til ny formålsparagraf i barnevernsloven. Selv om denne endringen ikke i seg selv innebærer nye juridiske rettigheter for barna, sier ordene noe om hva barnevernsloven og barnevernsinstitusjonene handler om, nemlig at alle barn fortjener å bli møtt med trygghet, kjærlighet og forståelse. Spesielt er dette viktig for barn som har blitt sviktet igjen og igjen av personer de skulle kunne ha full tillit til. For disse barna kan det være livsviktig at de møtes på en god måte av systemet, av barnevernet. Alle barn har rett til en trygg barndom. Det er det heldigvis bred enighet om, også i dette rommet. Med tanke på den tverrpolitiske enigheten på feltet mener Kristelig Folkeparti at det også burde vært større vilje til å gjøre budsjettprioriteringer og tidsallokeringer fra øverste til nederste nivå for å styrke barnas rett til en trygg barndom. Det var derfor oppmuntrende at alle de fire statsrådene som var innkalt til interpellasjon 13. februar i år for å debattere opptrappingsplanen mot vold og overgrep, understreket at dette var et prioritert område for dem. Disse barna har ikke tid til å vente. Lovendringene som foreslås i Prop. 169 L er et lite steg i riktig retning, men det er fortsatt et godt stykke igjen. Nylig kunne vi lese i VG at fosterhjemsbarn ikke får den oppfølgingen de har krav på. Flere kommuner begrunner dette med at de mangler tilsynsførere og ressurser. Kristelig Folkeparti har stilt et skriftlig spørsmål til barne- og likestillingsministeren om hvordan departementet skal sørge for at alle fosterhjemsbarn blir fulgt opp slik de har rett til. Det er bra at departementet i denne proposisjonen vektlegger at barns stemme skal høres mer, med tanke på fosterhjemsplasseringer, men vi kan uansett ikke overlate disse fosterfamiliene til seg selv etter at barnet er plassert der. Både for barnets og for fosterfamiliens del er oppfølgingen helt nødvendig. Den andre foreslåtte lovendringen jeg vil peke på – som er en oppfølging av anmodningsvedtak 598 av 25. april i fjor – handler om å tydeliggjøre opplysningsplikten. Sammen med meldeplikten og avvergingsplikten utgjør denne plikten et viktig vern for utsatte barn. Vi vet nemlig at barn som er utsatt for vold og overgrep, som oftest er avhengig av voksne som ser signalene, som bryr seg, og som våger å gripe inn og si fra. Men usikkerhet rundt hva disse pliktene egentlig innebærer, når de er gjeldende, og når de eventuelt trumfer andre plikter, som taushetsplikten, kan hindre at flere barn blir reddet ut fra uutholdelige situasjoner. Derfor har Kristelig Folkeparti gjentatte ganger etterlyst veiledere på ulike felt og nivå som kan bidra til økt trygghet til å melde fra ved mistanke om at barn blir utsatt for vold og/eller overgrep. Kristelig Folkeparti mener at her må hensynet til barnas beste veie tyngst. Derfor foreslår vi – sammen med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti – å fjerne eventuell tvil om hvorvidt situasjonen er alvorlig nok til å meldes fra om, i § 6-4 første ledd bokstav a. Flere høringsinstanser har nettopp meldt bekymring for at ordlyden kan føre til det motsatte av det som er intensjonen med paragrafen, nemlig at terskelen for å melde fra blir høyere i stedet for lavere. Vi reagerer på at regjeringspartiene i innstillingen svarer på forslaget vårt om å endre ordlyden i denne paragrafen med å henvise til at foreldrene kan kvie seg for å ta opp personlige forhold, f.eks. med læreren eller med legen, av frykt for at disse vil formidle opplysningene videre, uten deres samtykke. Denne problemstillingen mener vi vil være der uansett. § 6-4 handler om at opplysningsplikten må tydeliggjøres, og at terskelen for å si fra om bekymringsverdige forhold skal senkes. Dette er ikke primært en paragraf som skal senke terskelen for foreldrene til å ta opp utfordringer med læreren eller legen. Barn som er utsatt for vold og overgrep, fortjener å bli møtt av voksne i barnehage, i skole og i helsevesen som våger å se deres smerte, og som har kompetanse og kunnskap nok til å si fra og hjelpe dem på best mulig måte. En tydeligere opplysningsplikt er derfor viktig i så måte.