Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
For et par år sia hadde vi en debatt her i Stortinget om betydninga av å få unge mennesker til å utdanne seg innenfor helsesektoren. Da sa jeg at vi må bli flinkere til å framsnakke norsk helsevesen. Det vil jeg gjerne gjenta her i dag. Den siste tida har vi fått internasjonale målinger som viser at vi har grunn til å være stolte. Vi er best i Europa på kreftoverlevelse. Vi har den nest laveste dødelighet i verden når det gjelder akutt hjerteinfarkt, og vi er i verdenstoppen når det gjelder overlevelse av hjerneslag. Til alt overmål bruker vi kun 0,8 pst. av helsebudsjettet til administrasjon og byråkrati, mot gjennomsnittet i OECD, som er 3 pst. De gode resultatene skyldes ikke minst at vi har mange svært dyktige folk i norsk helsevesen. De fortjener ros når vi i dag har en helsedebatt. Så er det en forutsetning til, nemlig at de store pengene bruker denne regjeringa på de viktige velferdsoppgavene, som helse, og ikke på skattekutt. Regjeringa har dette året fulgt opp Samhandlingsreformen med Nasjonal helse- og omsorgsplan, lov om kommunale helse- og omsorgstjenester og folkehelseloven, som er den første i sitt slag. Norge har høyest totale kostnader til helse- og omsorgstjenester per person i Europa og nesten dobbelt så mye som gjennomsnittet i EU-landene. Det skal vi være glad for. Samtidig må vi ta inn over oss at vi bruker altfor lite på å forebygge sykdom og desto mer på reparasjon. Årsakene til at flere av oss blir pasienter, har vi gjort for lite med så langt. Samhandlingsreformen og tiltakene i Nasjonal helse- og omsorgsplan skal understøtte en bedre utnyttelse av helseressursene, til beste for befolkninga. Vi må ta i bruk alle politikkområdene og alle samfunnssektorene dersom vi skal bidra til at folk kan leve helsefremmende, glade og gode liv. Det er heldigvis sånn at når vi reiser rundt, opplever vi en stor støtte til Samhandlingsreformen. Det kommer selvfølgelig av at mange kommuner var tidligere ute enn reformen, og de gode erfaringene med samhandling og samarbeid derfra blei tatt inn i arbeidet med reformen. Så den er slett ikke funnet opp i en korridor i departementet. Så vil jeg bruke ett minutt på Høyres og Fremskrittspartiets helsepolitikk og helseretorikk. Det er underlig å høre hvordan disse partiene driver og snakker ned helsesektoren, sjøl om noen i dag har moderert seg en smule. Jeg tror det føles urettferdig for mange helsearbeidere som hver dag gjør en stor innsats, og det må oppleves som uvirkelig for pasienter som opplever at de får hjelp i helsevesenet, og som også opplever å bli friske av alvorlige sykdommer. Dette er et like sant bilde av helsevesenet vårt som beskrivelsene av det som ikke fungerer. Vi må ha begge perspektivene. Vi må vite noe om hva som går bra, og så må vi bli bedre på det som ikke går så bra. Derfor har denne regjeringa pasientsikkerhet og rettferdig fordeling av ressursene øverst på sin agenda. Men høyrepartienes oppskrift er den gamle, som har vist seg ikke å fungere; privatisering og kommersialisering av helsesektoren. Nylig ble det offentliggjort en evaluering av helsevesenet i Sverige, med fokus på de resultatene man kan se etter den omfattende privatiseringa som høyreregjeringa der har ført. Her viser det seg at den lovede forbedring slett ikke er oppnådd, verken når det gjelder kostnader, kvalitet eller kapasitet. Likevel vil høyrepartiene her hos oss gå hen og gjøre likeså. Ja, man sier til og med at de store internasjonale, kommersielle helsekonsernene skal få etablere seg fritt og innenfor de tjenestene man sjøl finner er mest innbringende. Så skal regninga sendes til fellesskapet uten at de samme institusjonene trenger å ha avtale med det offentlige, som i dag – dersom man nå skal tro Høyres formuleringer i rapporten «Kvalitet i omsorg», som de la fram tidligere i år, og som representantene Solberg og Høie presenterte med brask og bram. Eller som partiet sa det i sin merknad da lov om spesialisthelsetjenester ble behandlet: «Komiteens medlemmer fra Høyre mener samfunnsmessige hensyn ikke bør legges til grunn for godkjenning av helseinstitusjoner.» Det er, slik jeg ser det, et paradigmeskifte i norsk helsepolitikk, og jeg lurer på hvordan man i det hele tatt skal kunne prioritere helseressurser, f.eks. mellom landsdeler og pasientgrupper, med en slik politikk. Representanten Høie sa, støttet av Fremskrittspartiets Per Arne Olsen, at et frislepp av kommersielle krefter ikke vil føre til en overetablering. All erfaring viser det motsatte. Vi ser jo allerede i dag at det er sånn at folk som bor nær de store spesialistsykehusene, bruker mer spesialisthelsetjenester enn dem som bor langt fra. En gedigen økning i tilbud fører til en økning i etterspørselen der disse kommersielle etablerer seg, og innenfor de mer lukrative lidelsene. Det vil bety en omflytting av ressurser fra den landsdelen jeg bor i, og til mer sentrale strøk. Jeg må virkelig si at jeg håper jeg aldri opplever at en sånn politikk blir sjøsatt.