Erna Solberg (Høyre), 2009-02-12:
Utenriksministeren holdt en solid og bred utenrikspolitisk redegjørelse med mange viktige tema. Blant annet er det viktig i dag å fokusere på mange av de konfliktene som i begynnelsen av året ble skjult under det voldsomme internasjonale fokuset på Gaza. For Høyres vedkommende har jeg derfor lyst til å si at vi er opptatt av situasjonen for de sivile på Sri Lanka, vi er opptatt av situasjonen i Kongo, og det er viktig at vi har et bredt humanitært perspektiv på dette. Jeg har lyst til å bruke mesteparten av mitt innlegg til å snakke om en mer langsiktig, vanskelig utfordring. For Høyres vedkommende er det viktig at Norge har en tydelig og prinsipiell stemme i kampen for grunnleggende menneskerettigheter internasjonalt. Det er derfor oppløftende å høre at utenriksministeren i dag – litt kraftigere enn i sin redegjørelse – vil snakke om menneskerettighetene. Spørsmålet om menneskerettigheter er et viktig spørsmål i dag, fordi ting har endret seg i løpet av de siste fire–fem årene på mange internasjonale arenaer. Det synes som det er en uenighet om prinsippenes plass i deler av norsk utenrikspolitikk. Det er en uenighet som særlig aktualiseres av den pågående negative utviklingen i FNs menneskerettighetsarbeid, men også av at utenriksledelsen selv bare i løpet av de siste månedene har nektet å fordømme en henrettelse i Kina, møtt høytstående regjeringsmedlemmer fra militærjuntaen i Burma, besøkt diktaturregimet på Cuba, og Helsingforskomiteen melder altså om at det er full tørke når det gjelder norsk mottak av menneskerettsforkjempere og forfulgte fra Nord-Kaukasus. Bare i løpet av januar har Norges utenriksledelse vært på en veritabel turné hos autoritære regimer – med dialog som mål. Med den tilnærmingen utenriksministeren har, virker det ikke som han forholder seg til at vi nå er inne i en faretruende utvikling fordi institusjoner og prosesser som er ment å beskytte menneskerettighetene, eller beskytte mennesker mot rasisme og hat, nå i seg selv risikerer å bli en trussel mot de samme verdiene som de er skapt for. Vi mener derfor at vi må passe oss for å delta i prosesser der målene defineres av dem som har igangsatt og satt dagsorden for disse prosessene, målrettet mot å undergrave grunnleggende menneskerettigheter. I disse dager gjelder det særlig ytringsfriheten gjennom angrep på liberale demokratiske prinsipper, kriminalisering av religionskritikk og å sette en generell antidemokratisk dagsorden. La meg ta noen eksempler. FNs menneskerettighetsråd, hvor Norge har søkt om medlemskap fra 2009 til 2012, skal altså nå rapportere og melde tilbake om misbruk av ytringsfriheten som en rettighetskrenkelse på lik linje med f.eks. tortur og politisk ufrihet. Heldigvis er det flere enn Høyre som ser farene ved denne utviklingen, og jeg vil gi honnør til stortingspresident Jagland for å ha sett mye av det samme. Et annet eksempel finner vi i den forberedende komiteen foran rasismekonferansen i Genève i april, hvor Norge sitter sammen med bl.a. Libya, Iran og Cuba. I det arbeidsdokumentet som skal munne ut i en slutterklæring fra konferansen, ligger det en rekke forslag som hver for seg vil svekke både ytringsfriheten og andre rettigheter, og som til sammen representerer en knusende mistillitserklæring mot de verdiene som i alle fall vi i Høyre arbeider for. Jeg tillater meg å ta noen eksempler fra utkastet. Det settes altså likhetstegn mellom religionskritikk og rasisme. Det henvises gjentatte ganger til misbruk av ytringsfriheten. Mediene skal underlegges begrensninger. Universelle friheter og rettigheter relativiseres gjennom gjennomgående henvisninger til kulturelle særegenheter og religiøse og kulturelle identiteter og forslag om lovgivning mot å fremsette negativt fornærmende og spottende bilder av religioner og religiøse figurer. I tillegg gjennomsyres dokumentet av Israel-hets og dårlig skjult antisemittisme. I andre land, bl.a. Danmark, har man vist en klarere og mer prinsipiell holdning enn det norske myndigheter så langt har gjort. Jeg håper at norske myndigheter har en klar og tydelig prinsipiell holdning. Disse innskrenkningene i menneskerettighetene, det å snu menneskerettighetene mot menneskene og for regimene, er ikke prosesser som Norge kan være med på å legitimere.