Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2010-05-11:
Jeg vil i starten av mitt innlegg utfordre forsamlingen til å tenke igjennom hvordan det ville vært å oppleve at du en gang i barndommen fikk høre at den du trodde var din far, viste seg ikke å være din far likevel, eller å vokse opp uten å vite hvem farsfiguren er. Når vi diskuterer sånne typer forslag, tror jeg det er viktig at hele Stortinget reflekterer over hva dette faktisk handler om for de menneskene det er snakk om, og ikke bare avfeier forslag, som man dessverre har tradisjon for i denne sal. Det er sånn sett et prisverdig engasjement som ligger til grunn for forslaget som vi i dag drøfter, nemlig: Hva kan vi som samfunn gjøre for å bidra til at alle mødre gir riktige opplysninger om hvem som er rette barnefar? Det kan være mange grunner til at mødre velger å la være å fortelle om hvem som er far, og også at de oppgir en annen far enn han som er den rette. Det redegjøres det også for både i svarbrev fra statsråden og i merknader fra komiteens flertall. Men det finnes også eksempler på at enkelte bevisst forteller om en feil farsfigur. Et eksempel på det fikk jeg høre fra en barnehageansatt som en dag opplevde at et barnehagebarn på fire år kom til ham og sa: Vet du hva, pappaen min er ikke lenger pappaen min. Det er en annen som er pappaen min. Det er vanskelig for oss å forstå hva som rører seg i barn og unge voksne når sånne ting skjer, og når det som er den trygge roten i ditt liv, røskes opp og du kommer i flyt. Derfor er også komiteen opptatt av at vi må gjøre det vi kan for å sørge for å bidra til at flest mulig gir riktige opplysninger. Det er nedfelt i bl.a. EMK og også i norsk lovverk at barn har rett til å vite både hvem som er mor, og hvem som er far, men likevel velger altså noen å gi feilaktige opplysninger. Spørsmålet blir da: Hva gjør vi så med det? Jo, i dag har mor en forklaringsplikt. Hun blir innkalt til bidragsfogden og informeres om rettsvirkningene av at farskap blir fastslått eller ikke. Vi anser det altså som at mor allerede har en informasjonsplikt til å gi opplysninger om far. Vi anser det heller ikke som formålstjenlig å skjerpe inn regelverket i forhold til det, for alle vet at det her er snakk om hensynet til barnets beste og behovet for at man vet hvem som er foreldrepersonene. Så langt er komiteen enig. Vi ber også «regjeringen vurdere hvordan man kan bidra til at kvinner velger å gi riktige opplysninger om barnefar, og komme tilbake til Stortinget på en egnet måte med en vurdering av hvordan intensjonene i forslaget kan ivaretas». Statsråden har også signalisert at det er behov for en gjennomgang av disse ordningene. Så deler komiteen seg i synet på straff. Det kan være mange gode grunner til å være hard i klypa overfor de personene som bevisst gir feil opplysninger, som f.eks. saken om den fireåringen som jeg snakket om tidligere i mitt innlegg. Men spørsmålet er: Hva vil vi tjene på å innføre strafferettslige reaksjoner overfor de kvinnene? Jo, i første omgang kan det være tilforlatelig å tenke at straff kanskje er en enkel måte å gå fram på for å presse mødre til å gi rett svar. Selv kunne jeg tenkt at det kanskje kan være en enkel løsning. Og det er problemet: Det er en for enkel løsning. Det vil overhodet ikke gjøre noe med det som er grunnlaget for at mødre velger å gi feilaktige opplysninger. Det kan være snakk om overgrep. Det kan være mange forskjellige årsaker til at mødre ikke velger å gi de riktige opplysningene. Da tror jeg overhodet ikke at straff er veien å gå. Vi må vurdere spørsmålet om hvordan vi kan bidra til at flere mødre gir opplysninger grundigere enn det både behandlingen av dette Dokument 8-forslaget og debatten her gir mulighet til. Derfor er jeg glad for at vi skal få en sak fra statsråden om det.