trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg takker statsråden for tilbakemelding om og redegjørelse for det det ble spurt om. Jeg er glad for at statsråden deler vår bekymring. Jeg er likevel noe usikker på om det blir tatt alvorlig nok i forhold til hva som kommer ut i den andre enden, nemlig aktive tiltak. Jeg ser veldig fram til revidert nasjonalbudsjett, for jeg skjønner at der vil det komme noe i forhold til f.eks. haleproduksjon. Jeg håper at det blir forpliktende, og vil høre om statsråden kan bekrefte det. Det er bra at det nå jobbes med å øke utvinningsgraden. Jeg er også spent på å høre hva som kommer mer konkret i forhold til det. Det er selvfølgelig også bra at det nå pågår ting i Topplederforum. Men jeg vil så sterkt jeg kan understreke at det haster med tiltak – nå! Vi kan ikke holde på å utrede og regne med at det skal komme tiltak om ett år, to eller tre år. Jeg vil minne om at i løpet av det siste halvannet året har det blitt 75 nye arbeidsledige hver dag. Den trenden må vi gjøre alt vi kan for å snu. Da må det igangsettes flere aktive tiltak enn de jeg ser fra denne Regjeringa, også på dette området. Jeg vil også igjen etterlyse svar på hva Regjeringa har tenkt å gjøre for å prøve å beholde den kompetansen som vi nå har i mange bedrifter, og som nå ser ut til å bli permittert mange steder. Det har jeg ikke fått et veldig klart svar på. Så har vi ei kjempeutfordring knyttet til konkurransesituasjonen i forhold til leverandørindustrien. Det er bra at Regjeringa nå følger opp det Stortinget har pålagt den å gjøre, for det er ingen tvil om at hvis det virkelig er slik at forskjellene er på opp mot 40 pst. – som vi nå har sett to eksempler på, i Egersund og i Stavanger – mellom spanske verft og norske verft, står norsk leverandørindustri ikke overfor få problemer, men svært store problemer. Jeg har registrert at næringsministeren – og jeg viser til Dagens Næringsliv for fredag 21. mars – har gitt det samme revisorfirmaet, som jeg forstår også er revisor for firmaet Dragados i Spania, i oppdrag å gå gjennom om det spanske Dragados får støtte i strid med EØS-reglene. Mitt spørsmål til statsråden er: Mener statsråden det er helt uproblematisk hvis dette er riktig, at det er det samme revisorfirmaet som altså skal sjekke om det her foreligger noe som ikke er som det bør være, eller syns statsråden det er helt greit?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg registrerer med litt forundring at statsråden ikke vil svare på om han synes det er problematisk at firmaet Deloitte & Touche har fått oppdraget med å finne ut om det spanske Dragados får støtte i strid med EØS-reglene på bakgrunn av det som skjedde med Kværner Rosenberg. Ettersom jeg skjønner, og som jeg sa i stad, er dette firmaet også revisor for Dragados. Det kan virke på meg som om dette er som å sette bukken til å passe havresekken, og som kjent er ikke det helt uproblematisk. Det er særdeles viktig når det nå skal gås igjennom, og det er helt nødvendig i denne konkurransesituasjonen at vi kan være 100 pst. sikker på at det er en uhildet gjennomgang. Og jeg forutsetter at statsråden følger opp dette videre overfor næringsministeren. Når det så gjelder de tilbakemeldingene jeg har fått, er jeg glad for at det virker som om det er bred støtte for at det er behov for å gjøre noe. Men når representanten Onarheim her sier at strakstiltak ikke nødvendigvis alltid er bra, og at det ikke vil hjelpe på sikt, så mener jeg at det er motbevist flere ganger. For eksempel når det gjelder situasjonen oppe i Aker Verdal, var det helt beviselig slik at de strakstiltakene som ble satt i gang for kompetanseheving, i dag er helt avgjørende for at den bedriften er så oppe og står som den faktisk er. Det er helt nødvendig å komme med strakstiltak nå. Derfor blir jeg også litt bekymret når framtredende medlemmer fra regjeringspartiene sier det som representanten Onarheim her sa. For det er det som er poenget, at det går ikke an å utrede og vente på at noe skal skje om noen år. Det må skje noe nå for at vi kan bli mer konkurransedyktige for framtida. Og i så måte er det å ta vare på kompetansen, som representanten Arnstad var inne på her, helt avgjørende. Men denne regjeringa har en altfor passiv politikk i forhold til det. Og jobbklubber er altså ikke svaret for å ta vare på kompetansen i denne viktige næringa. Det er alarmerende signaler. Vi skal ikke svartmale. Det er viktig at den pessimisme som nå er i næringa, ikke får feste seg, og da er det viktig at det kommer forslag om aktive tiltak nå, og at vi også greier å få til et bedre samspill mellom oljeselskapene og leverandørindustrien, slik at vi får en bedre hånd om dette, som virker positivt for næringa. Det er viktig at det åpnes for nye leteområder. Det er viktig at det gis klare signaler, og at tempoet holdes oppe. Og til slutt, til Fremskrittspartiet, vil jeg si at representanten Vaksdal nok har fulgt dårlig med når han har lest innstillingen til oljemeldingen, for det er ingen tvil om at det en har gått inn for her, krever aktive tiltak fra Regjeringen, og det haster nå. Ellers er det jo litt forunderlig også å høre SVs representant som på den ene siden har vært imot utbygging av Snøhvit, men på den andre siden er meget bekymret for at Kværner Rosenberg ikke fikk oppdraget. Det er også en måte å drive politikk på, men det blir ikke noe særlig næringsutvikling ut av det.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
Det er viktige og prioriterte temaer for økt verdiskaping innenfor petroleumsindustrien interpellanten tar opp. Det er nok slik at det kan være ulike vurderinger med hensyn til noen av tiltakene, og kanskje rekkefølgen og innfasingen av de tiltakene. Det ser jeg ikke bort fra. Men jeg ser det som avgjørende viktig at det kan etableres et bredt samarbeid mellom Regjeringen og Stortinget for å kunne bli enige om viktige målsettinger for denne industrien. Jeg ser på den videre utvikling av petroleumsindustrien som helt avgjørende ikke bare for sysselsetting og verdiskaping, men også for den nasjonale økonomien og en god forvaltning av petroleumsressursen. Og til det trenger vi en grad av bred konsensus i Stortinget, på samme måte som Regjeringen og Stortinget også samarbeidet om viktige målsettinger da St.meld. nr. 38 for 2001-2002, oljemeldingen, ble behandlet her i Stortinget. Jeg synes at det skal sette tonen også for det vi skal gjøre fremover. Jeg deler bekymringen til interpellanten Sylvia Brustad når det gjelder videre utvikling i olje- og gassnæringen. Vi ser foran oss ganske store utfordringer og også en del omlegginger. Landskapet er ikke statisk, det endrer seg. Våre konkurrentland posisjonerer seg med nye kvalifikasjoner som skaper økt konkurranse, og dette er vi nødt til å ta hensyn til. Så jeg er enig med interpellanten i at vi trenger løpende tiltak, ikke bare de langsiktige planlegginger. Men alle de tre gruppene som nå jobber innenfor Topplederforum – én med skatte- og avgiftsvurderingene innenfor oljeindustrien, en annen med konkurransedyktighet og en tredje i forhold til omdømme – er hurtigarbeidende og konkrete arbeidsgrupper som skal komme opp med tiltak som kan iverksettes på kort sikt når det blir enighet om tiltakene. Når det gjelder å holde på kompetansen, vil jeg bare understreke at det er viktig at en har en fleksibel arbeidsstokk som kan ta på seg nye oppgaver, og multikompetanse vil nok være avgjørende for å få dette til. Helt til slutt: Når det gjelder situasjonen for Kværner, vil jeg, til tross for de problematiske situasjoner som dette konsernet har stått overfor, likevel minne om at norsk leverandørindustri kan konkurrere og vinne store kontrakter, slik Kværner gjorde på Ormen Lange, og slik Kværner Egersund gjorde, hvor de fikk en stor kontrakt i går. Når det gjelder forholdet til Deloitte & Touche, vil jeg vise til at det ligger under næringsministeren, og han behandler dette spørsmålet i forhold til Stortinget.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
Situasjonen i petroleumsvirksomheten kaller helt åpenbart på aktiv handling. Det ble understreket både av interpellanten, Sylvia Brustad, av komiteens leder, Bror Yngve Rahm, og av andre talere. Jeg har for min del vist til en rekke tiltak som Regjeringen allerede har iverksatt, og som er ment til å kunne bøte på også et uforutsett skuffende utbytte av 16. konsesjonsrunde med tørrboringer, som har en dominoeffekt som først slår inn i forhold til riggnæringen og deretter inn i leverandørindustrien og andre typer servicenæringer knyttet opp til leverandørindustrien. Det går i noen grad an å bøte på dette. Men svingninger har vært en del av petroleumsvirksomhetens historie opp gjennom de 30–40 årene vi har hatt petroleumsvirksomhet i Norge. Jeg er glad for at det er bred tilslutning i Stortinget til de tiltak som Regjeringen har iverksatt, og at vi kan regne med at vi kan bygge på en stor grad av konsensus, slik jeg sa i min innledning. Vi trenger ingen svartmaling. Flere talere har vært opptatt av dette. Både Olav Akselsen, Marit Arnstad og Leif Frode Onarheim var inne på det. Jeg er hjertens enig. Vi har dessverre hatt litt for mye svartmaling. Det er lett å gripe til ord som snarere forsterker enn letter en slik situasjon som en nå står overfor. Svartmaling virker motsatt og bidrar til å skru ned forventninger, initiativ og optimisme – som vi trenger. Men det må selvfølgelig handles, ikke bare tales. Derfor viser jeg til at Regjeringen aktivt har gått inn med særtiltak rettet mot denne bransjen i særdeleshet, men også med mer makroøkonomiske tiltak for å styrke konkurranseutsatt næring mer generelt. Det er heldigvis ikke bare mørkt i næringen. Jeg vil igjen vise til de kontraktene som for kort tid siden ble inngått, og som viser at vi fremdeles har konkurransedyktighet i næringen og kan tilby interessante arbeidsplasser for ungdommen framover. Jeg er likeledes enig i det Marit Arnstad framhevet, at situasjonen når det gjelder petroleumsnæringen, nok ikke er særnorsk når det kommer til slike problemer. Både oljeprisnivået og det at en kommer med skuffende leteboringer, er situasjoner vi møter også internasjonalt. Helt avslutningsvis vil jeg understreke det poenget som også Marit Arnstad understreket i sitt innlegg: behovet for teknologiutvikling. Teknologi er instrumentet som gjør at vi kan satse på en langsiktig utviklingsbane. Det blir mer krevende å få mer ut av ressursene framover, og hvis vi ikke har teknologi tilgjengelig, vil vi heller ikke lykkes i våre ambisjoner.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Me i Noreg har all grunn til å vera stolte av det me har fått til etter 30 år som oljenasjon. Me må hugsa på at då me for ca. 30 år sidan fann denne ressursen, hadde me nesten ingen kunnskap på dette området, mens me i dag er i verdstoppen på fleire område. Det finst i dag svært få – om noko – land som kan samanlikna seg med Noreg og den måten me har greidd å utnytta våre petroleumsressursar på. Då ein utforma oljepolitikken tidleg på 1970-talet, sette ein seg to klåre mål, nemleg at dette skulle vera heile folket sin eigedom og koma alle til gode, og at ein skulle byggja norsk industri basert på denne råvara. Eg meiner me må kunna slå fast at me har greidd å oppnå begge måla. Politikken har endra seg heile tida. Ein har tilpassa seg nye utfordringar og internasjonale spelereglar, men dei to måla har heile tida stått fast og vore avgjerande for dei politiske vala ein har gjort. Når det har gått så bra som det har gjort, er det fordi ein har vore i stand til å ta dei rette politiske beslutningane til rett tid. No er det svarte skyer og dalande aktivitet. Men no, som før, kan me greia å snu denne trenden. Det har me gjort før. Både i byrjinga og slutten av 1990-talet var det ordretørke og tomme verkstadhallar. Begge gongene greidde ein å snu utviklinga. Gjennom å gjera målretta vedtak greidde ein å få hjula i gang igjen. I 1993 tok dåverande energi- og næringsminister Jens Stoltenberg kontakt med partane og fekk sett i gang den såkalla NORSOK-prosessen. Det reduserte kostnadene med 20–40 pst., og igjen blei verkstadhallane fylte opp. I 1998 dalte oljeprisen, og aktiviteten med den, men igjen greidde Arbeidarpartiet, etter ein tett dialog med bransjen, å fremja konkrete forslag i samband med revidert nasjonalbudsjett i 1999, og det blei fatta vedtak som førte til at ein igjen fekk aktiviteten opp og fylt opp verkstadhallane. Me har snudd utviklinga før, og me kan greia det igjen. Det er viktig at pessimismen ikkje no får lov å festa seg. Utviklinga er ikkje skjebnebestemt. Den blir bestemt gjennom dei politiske vedtaka som m.a. blir gjorde her i salen. Ved å gjera dei rette vala kan me òg få den rette utviklinga, men me må då vera villige til å bruka ein aktiv næringspolitikk, noko som noverande regjering dessverre ofra til fordel for ei usvikeleg tru på såkalla næringsnøytralitet. Tidlegare nedgangstider har vore knytte til redusert oljepris. No har me dessverre fått ei nedgangstid òg når det er høg oljepris. Det betyr at me har større problem enn før. Noreg har aldri kunna konkurrera på å vera billigast, men me har kunna konkurrera på å vera best, og ikkje minst har me greidd å konkurrera på det å vera politisk føreseielege. Dessverre må eg seia at det at me ikkje har kunna vera føreseielege, har også ramma Noreg dei siste åra.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Eg synest dette har utvikla seg til ein litt merkeleg debatt. Når ein høyrer på særleg SV sine talarar, kan ein få inntrykk av at forslaget i dag blir totalt avvist, og at fleirtalet ikkje ser det problemet som er omtalt i forslaget. Etter mitt syn er det ein heilt feil måte å tolka fleirtalet på, og etter mitt syn får SV i dag langt på veg fullt gjennomslag for det som er intensjonane i forslaget. I dag kjem det frå stortingsfleirtalet, og for første gong i denne salen, fram ei ny haldning til korleis me skal handtera denne arten. Stortinget legg no ei ny målsetjing for forvalting av kongekrabba, og det får sjølvsagt betyding for framtidige uttak, for forsking og andre måtar å handtera dette problemet på. Når me i Arbeidarpartiet i dag har kome til ein annan konklusjon enn det SV har gjort, er det ikkje fordi me først og fremst har ulike intensjonar, men fordi me har stilt oss sjølve spørsmålet om kva det er som verkar best for å nå dei målsetjingane som SV har med forslaget sitt. For oss har det vore særleg avgjerande at me snakkar om ein felles bestand med Russland. Det har sjølvsagt stor betyding for korleis me handterer dette spørsmålet. Me ønskjer å hindra spreiing. Det er ikkje gjennom enkeltvedtak her i salen, men gjennom eit samarbeid med Russland me kan nå denne målsetjinga. Arbeidarpartiet kunne i denne saka sjølvsagt ha slutta seg til mindretalet, men me meiner at me gjennom å vera ein del av fleirtalet faktisk har påverka denne saka i retning av det som har vore SVs ønske. Hadde SV valt å gjera det same, kunne innstillinga kanskje vore endå strammare, og ikkje minst ville det ha gjeve eit mykje klarare signal til dei som skal forhandla med Russland i denne saka. Etter mitt syn gjev SV eit feil bilete av kva fleirtalet i dag går inn for. På den måten bidreg dei òg etter mitt syn til å svekkja det gjennomslaget som SV i dag har fått. Etter mitt syn burde SV i dag heller vore med og innkassert ein siger og på den måten òg gjeve eit klart uttrykk for kva fleirtalet i denne salen meiner, nemleg at me skal ha ei mykje meir restriktiv haldning til korleis me handterer kongekrabben i framtida enn det me har hatt fram til i dag.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2003-03-25:
Det er rett, som representantene Brustad og Akselsen hevder, at situasjonen i norsk olje- og gassindustri er urovekkende og alvorlig. Aktiviteten på riggmarkedet er svært lav, og mye av det som har vært boret, har ikke gitt de ønskede resultater. Norsk sokkels konkurransekraft er svekket, og oljeselskapene finner det ofte mer fornuftig å satse andre steder enn i Norge. Situasjonen for norske offshoreverft er som følge av manglende oppdragsvirksomhet svært alvorlig, og dette kan nå føre til både permitteringer, oppsigelser og oppsplitting av kompetansemiljøer det har tatt flere tiår å bygge opp. Ikke nok med at det er færre oppdrag å konkurrere om, men vi ser stadig eksempler på at norske verft taper i kampen om oppdragene, og at disse går til utenlandske verft som i alle fall tilsynelatende er billigere. Stortinget behandlet rett før jul Regjeringens melding om olje- og gassvirksomheten. Ved behandlingen av denne kom det klinkende klare signaler fra oljeselskaper, offshoreverft og fagforeninger om at situasjonen var alvorlig og ville bli ytterligere forverret dersom ikke noe ble gjort. Virkemidlene som skulle til, var like klare. Gi oss nye prospektive arealer, gi mer midler til petroleumsforskning, gi oss et skatteregime som gir klare incentiver for nisje- og haleproduksjon, sa de. Men hva skjedde? Jo, til tross for at alarmklokkene ringte, og ringte kraftig, opplevde vi at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene inngikk en allianse om ikke å gjøre noen verdens ting. De skriver så vakkert i innstillingen at man ønsker «den langsiktige utviklingsbanen» for norsk oljevirksomhet, samtidig som de ikke vil ta de nødvendige grep for å nå dette målet. Jeg gjennomgikk innstillingen i morges, og det eneste forslaget Arbeiderpartiet og regjeringspartiene stemte for, var at meldingen skulle vedlegges protokollen. Fremskrittspartiet fremmet forslag om å åpne for boring i allerede tildelte lisenser så snart den pågående konsekvensutredningen for Lofoten–Barentshavet var gjennomført, dersom denne ikke påviste nye problemområder. Vi foreslo i tillegg å nedsette et bredt sammensatt utvalg til å gjennomgå skatteregimet på sokkelen for å forbedre dette og utarbeide skatteincentiver med hensyn til nisje- og haleproduksjon. Vi foreslo også at Regjeringen skulle avstå fra å innføre petroleumsfrie soner i nordområdene. Jeg vil i tillegg minne om vårt forslag om et petroleumsforskningsfond på 10 milliarder kr, og våre forslag om skattelettelser i forkant av lønnsoppgjør, som åpenbart ville styrke våre offshoreverft i konkurranse med utenlandske. Jeg håper nå at både Regjeringen og Arbeiderpartiet ser alvoret i situasjonen, og viser handlekraft i stedet for bare å prate, for det er handlekraft som nå må til, skal vi klare å få norsk olje- og gassvirksomhet opp av hengemyra.
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
Problemstillingen som representanten Brustad reiser i sin interpellasjon, er viktig og svært aktuell. Det er et bredt politisk flertall som ønsker en videreutvikling av olje- og gassnæringen ved å bidra til et stabilt aktivitetsnivå, satsing på teknologiutvikling og ytterligere internasjonalisering av næringen. Dette ble klarlagt i forbindelse med Stortingets behandling av olje- og gassmeldingen før jul. Petroleumsvirksomheten har vært en sentral verdiskaper i samfunnet og har et tidsperspektiv som er vesentlig lenger enn de fleste av våre andre industrielle næringer, selv om vi vet at deler av norsk sokkel er moden, og at det enkelte steder teknisk sett er vanskeligere å utvinne oljen. Selskapene er nå i ferd med å nominere aktuelle leteområder til 18. letekonsesjonsrunde, og Olje- og energidepartementet tar sikte på å tildele områder våren 2004. Kristelig Folkeparti mener det er bekymringsfullt at de to forrige leterundene var så nedslående. Lovende felter som President og Solsikke gav ikke de forventede resultater. Paradokset er at vi vet stadig mer om sokkelen, og vi får stadig bedre seismikkverktøy. Likevel bommer selskapene når de leter. Dette viser at vi har å gjøre med en industri hvor usikkerheten er stor, og hvor aktørene må være villige til å løpe større risiko. Selskapene som leter, taper penger, og samfunnet går glipp av inntekter og økt aktivitet. Det er viktig at myndighetene og petroleumsbransjen i fellesskap setter seg ned for å finne ut hva man kan gjøre for å få opp leteaktiviteten. Statsråd Steensnæs pekte i sitt innlegg på en rekke tiltak som Regjeringen nå er i gang med for å få opp aktiviteten, og det er viktig at den tette dialogen mellom næringen og myndighetene gjennom tiltak som Konkraft og Topplederforum fortsetter. Når det gjelder forholdene for leverandørindustrien, er det ikke bare leteresultatene og interessen for norsk sokkel som er avgjørende. Kronekursen og rentenivået er også faktorer som virker inn på konkurransekraften til leverandørindustrien i Norge. Aktørene i industrien sier at kronekursen og rentenivået er de viktigste konkurransevilkårene. De tre siste rentenedsettelsene den siste tiden har gitt positive bidrag til norsk industri. Regjeringen har altså bidratt til dette ved å holde stramme statsbudsjett. I går kom nyheten om at Kværner Egersund fikk kontrakten fra Conoco Phillips for å bygge en plattform på Ekofisk, med en verdi på 1,75 milliarder kr. I Adresseavisen kunne vi lese at Aker Verdal skal bygge et plattformunderstell til en verdi av 320 mill. kr. Dette er eksempler på at det ikke bare er mørkt i norsk verftsindustri. Men det er viktig at vi finner tiltak som gjør at vi kan utnytte det store potensialet som fortsatt ligger på sokkelen i Norge, og ved det bidra til mindre usikkerhet i arbeidsmarkedet. Dette er et felles politisk ansvar som også Regjeringen og dets partier på Stortinget tar på fullt alvor.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Leteaktiviteten på norsk sokkel faller og vil i 2003 være på samme nivå som i 1968. Funnene blir færre, og funnratene pr. brønn har falt dramatisk. Dette er bildet pr. i dag. Jeg mener at det er nødvendig å sette i gang flere tiltak. Jeg tror vi må gå konkret inn på tiltak som kan bedre situasjonen, og vi må få en større styring av utviklingen framover, slik at vi får en bedre utnyttelse og en bedre sysselsettingssituasjon. Jeg vil nevne følgende tiltak: For det første: En jevn og stabil tildelingspolitikk, der utvinningstillatelser og tildeling av blokker og areal tar hensyn til sysselsetting og stabilitet for hele bransjen. For det andre: En mer forutsigbar og stabil utbyggingstakt, der det tas hensyn til bransjens kapasitet for nybygging. For det tredje: En mer forutsigbar og stabil vedlikeholds- og modifikasjonsaktivitet på sokkelen. I praksis betyr dette at Stortinget må gjøre klare vedtak, som bl.a. innebærer åpning av de uåpnede områder på norsk kontinentalsokkelat utvinningstillatelser gir rett til utnyttelse og produksjonøkt satsing på utbygging og drift av marginale felteråpning for en bedre beskatning av små og marginale felterat konsesjoner som ikke benyttes innen rimelig tid, blir trukket tilbakeat alle aktører som kan fremme gode utbyggingsløsninger innenfor norske standarder, og ha strenge rammer for helse, miljø og sikkerhet, gis muligheter for deltakelse i drift og produksjon av små og marginale felterøkt satsing på brukerstyrt forskning og utvikling, og satsingen bør være langsiktig og ha forutsigbare rammebetingelser Gjennomfører vi dette, er jeg overbevist om at det vil gi oss større muligheter for stabilitet og økt sysselsetting også i framtiden. Norsk olje- og gassnæring må inngå i et mer forpliktende samarbeid for å gjøre hverandre gode. Oljeselskapene må ta på alvor det de sier om samarbeid når nye prosjekter skal utvikles. Debatten omkring tildelingen av oppdraget på Snøhvit er et dårlig eksempel på slikt samarbeid. Våre fremste konkurransefortrinn er helhetlige leveranser, prosjektering, sammenstilling og sluttføring av store oppdrag til riktig tid, høyt kompetansenivå og høyteknologiske løsninger. Det er dette vi i fellesskap må gjøre noe med nå. Det er her Regjeringen må ta initiativ. Føringene ligger her, det er bare å ta initiativ og vise handling.
Leif Frode Onarheim (Høyre), 2003-03-25:
En kort kommentar. Representanten Langeland vil tilbake til et system hvor Stortinget skal styre bedriftene og pålegge dem hvor de skal kjøpe sine produkter og tjenester, og han viser til Statoil, at det hadde vært mye bedre om vi hadde hatt full styring på det. Heldigvis står han ganske alene med et slikt syn. Selv i de tidligere østblokklandene er det ikke mange som vil ha den typen styring av bedriftene. Det har i alle år vist seg at det skaper liten produktivitet, dårlig lønnsomhet og stor fare for at bedriftene går konkurs hvis man ikke hele tiden subsidierer dem. Representanten Brustad tar opp viktige spørsmål. Problemet er imidlertid at strakstiltak sjelden viser seg å være gode på lengre sikt. Kanskje kan tap av kontrakter heller ikke bare være forgjeves. På mange måter er det jo slik at man da virkelig går inn i problemstillingene og spør: Hva skyldes dette? Er det ting ved oss selv? Kanskje skal vi i fremtiden også være noe mer varsomme med hele tiden å øke kostnadsnivået for norsk næringsliv? Det fører uvegerlig til at vi mister kontrakter, for vi blir ikke konkurransedyktige. Erkjennelse av dette tror jeg det er viktig å ta innover seg nå. Det andre poenget representanten Brustad tar opp, er dette med kompetanse. Ja, det er veldig viktig at vi sørger for at vi ikke mister for mye kompetanse. Men heldigvis er det også slik at selv om en del bedrifter ikke klarer seg, har den kompetansen som er til stede i slike bedrifter, en fantastisk evne til å komme opp med nye ideer, skape nye bedrifter og komme frem med nyskaping som kan være veldig nyttig. Så det er ikke bare negativt. Vi må ikke svartmale dette slik, president, at vi får den samme situasjonen i oljeindustrien som vi hadde for noen år siden, hvor ungdommen føler at det er ingen fremtid i denne næringen, og derved viker tilbake. Vi trenger å ha unge mennesker som er sultne på å skape noe, og som er sultne på å bruke sin kompetanse i olje- og gassnæringen. Det er viktig, og vi må sørge for at vi virkelig klarer å stimulere dem til det. Jeg er enig i at man nå skal være opptatt av å holde oppe aktiviteten på norsk sokkel med hensyn til leteområder, stimulere til haleproduksjon og se på skatteforholdene. Og jeg er glad for at statsråden så klart erkjenner at i de drøftelsene man nå har i topplederforum, er dette nettopp noe av det viktigste. Ting bør skje raskt, men ikke raskere enn at vi også får langsiktig gode virkninger av de tiltakene vi setter i verk. Vi må altså ikke få kortvarige løsninger som på lengre sikt ødelegger for den langsiktige verdiskapingen.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2003-03-25:
Føre var-prinsippet er iallfall ikkje slik som SV vil ha det, nemleg å drepe alt med ein gong, utan å sjå konsekvensane av det. Slik som eg vil tolke føre var-prinsippet, er det at ein prøver å avgrense eventuelle skadeverknader. Det gjer også fleirtalet, som vil ha auka uttak, altså auka kvotar. Og det bør etter vårt skjøn ikkje stoppe på det nivået det er i dag. Vi vil ha fangst av hokrabbe, vi vil tillate bifangst, og vi vil setje eit forbod mot utkast. Det vil mest sannsynleg føre til at bestanden blir redusert til eit lågare nivå enn det er i dag. Då har vi moglegheita til å stoppe, til å avgrense dette. Dersom det viser seg at dette er den ressursen som enkelte av oss trur det er og kan vere – iallfall med omsyn til verdi – så får vi sjå. Då har vi moglegheita til å hauste denne ressursen på ein berekraftig måte, slik som vi skal gjere det med alle andre ressursar i havet, nemleg ved at vi tek ut eit uttak som gjer at bestanden held seg på eit visst nivå. Dersom det derimot skulle vise seg at denne krabben er så skadeleg at vi er nøydde til å ta ei vurdering av om vi skal prøve å rydde han ut, så får vi ta ei slik vurdering. Det er også det fleirtalet ber om. Dersom forskinga skulle vise at han er til stor skade for miljøet, ber fleirtalet om at Regjeringa set i verk tiltak og prøver å rydde han ut, sjølv om det skulle vise seg at det ikkje er mogleg.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2003-03-25:
Når det gjeld forvirringa i behandlinga av denne saka, trur eg at forslagsstillaren har gjort meir ut av det enn fleirtalet i komiteen. Lat no det vere sagt. At SV, f.eks., skal ha monopol på definisjonar av føre var-prinsippet, får så vere. Men lat det òg vere sagt at det i det heile ikkje er bevist at denne krabben har ein skadeleg verknad på økosystemet. Det er ikkje vitskapleg grunnlag for å seie det. Det er berre å støtte seg til norske forskarar, som hevdar det. No set vi inn ressursane på det, samtidig som vi set inn ein ressurs på å opne for å redusere bestanden av kongekrabbe. Det som blir det største problemet, trur eg, blir å få aksept frå Russland til å gjere det, fordi vi saman med Russland er sette til å forvalte denne krabben. For det er faktisk ein russisk bestand som har utvandra til Noreg. Fordi russarane faktisk framleis driv forskingsfangst og utelukkande ser på dette som ein ressurs, blir den største utfordringa for den norske regjeringa og norske styresmakter å få til ei forståing med Russland for at vi skal prøve å avgrense og redusere bestanden. Det gjer vi ved å auke uttaket. Så skal eg ikkje gjenta dei andre tinga som eg nemnde, med omsyn til kva fleirtalet set inn for å avgrense og redusere bestanden.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2003-03-25:
Vi hevdar – og vil hevde – at vi også faktisk er for føre var-prinsippet. Eg er ikkje ueinig i den definisjonen av det. Når vi har moglegheita til å redusere bestanden betrakteleg – og det trur eg naturen kjem til å ta tak i sjølv, for det er jo ganske mange år frå 1960 til 1990, frå krabben først vart plassert ut og til han kom til Finnmarkskysten – så er spørsmålet om vi skal leggje opp til ei forvalting av denne arten som ein ressurs dersom det skulle vise seg at han ikkje vil vere til skade. Samtidig vil ein dersom det skulle vise seg at dette er noko som vi må fjerne, også kunne gjere det. Problemet er om ein på vegner av naturen kan tillate eit fritt fiske av denne krabben, og om det vil vere bra for økosystemet i Barentshavet dersom vi skal gå i gang med skikkeleg tung reiskap for å fjerne denne krabben, slik forslaget legg til grunn. Det er ikkje sikkert at det heller vil vere så snilt mot miljøet. Det må også kome miljøet til gode. Her er det altså ein balansegang. Det er derfor vi seier at vi vil redusere bestanden betrakteleg. Det gjer ein dersom ein følgjer fleirtalet sine verkemiddel. Då har vi moglegheita. Då er neste steg anten å prøve å rydde han ut, noko forskarane tvilar på at det er mogleg å gjere, eller ein kan forvalte han på ein måte som gjer at vi kan ta ut den verdiskapinga som ligg i det.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg er ueinig med saksordføraren i at det ikkje er stor avstand mellom fleirtalet og mindretalet i denne saka. Det er eg veldig ueinig i. Vi har to heilt forskjellige tilnærmingsmåtar til problemet/ressursen kongekrabbe. Eg føler at fleirtalet dobbeltkommuniserer i den innstillinga som ligg på bordet i dag. Ein seier at norske myndigheiter må leggje til grunn eit føre var-prinsipp når det gjeld forvalting av kongekrabbe. Samtidig seier ein at dette er ein viktig ressurs som ein må forvalte ut frå perspektivet at det er ein ressurs. Då lurer eg på om saksordføraren kan svare meg på kva føre var-prinsippet eigentleg er. Kven er det tvilen skal komme til gode? Når det gjeld tolkinga av føre var-prinsippet i internasjonal rett, seier ein at ein skal setje inn tiltak før ein har sikker kunnskap om at det er eit problem. Men her vel altså fleirtalet å gjere det stikk motsette. Eg lurer på om saksordføraren kan gjere greie for kva føre var-prinsippet eigentleg er?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg er framleis ueinig i at avstanden ikkje er stor mellom fleirtal og mindretal i denne saka. Vi har heilt ulik måte å tilnærme oss kongekrabben på. Er han ein ressurs, eller er han ein uønskt introdusert art som må forvaltast deretter? Når fleirtalet i Stortinget er så bekymra for at Russland kanskje kan finne på å setje ut blåkrabbe, må eg spørje: Korfor prøver vi ikkje berre det? Det kan jo hende at det blir ein verdifull ressurs, og det kan jo hende at det blir ein ressurs som kan vere verdifull for busetjinga i Finnmark. Parallellen til kongekrabben er jo heilt openberr, og det burde han også vere for fleirtalet i Stortinget. Eg er sjølvsagt takknemleg og glad for at fleirtalet i Stortinget kjem med sine utsegner i forhold til Russlands eventuelle utsetjing av blåkrabbe, men eg klarar ikkje å forstå korfor ikkje fleirtalet trekkjer ein slik konklusjon også i forhold til forvaltinga av kongekrabben. Det er blitt sagt i eit tidlegare replikkordskifte at føre var-prinsippet er ei slags særinteresse for SV, som SV ikkje skal ha monopol på definisjonen av. Då vil eg berre vise til den definisjonen som Direktoratet for naturforvaltning har, at det er eit krav at i situasjonar med stor grad av vitskapleg uvisse, skal det leggjast stor vekt på risikoen for miljøskadar i konkrete avgjerder – t.d. i forvalting av kongekrabbe. Konsekvensen av det er at ein skal treffe tiltak allereie før eintydig vitskapleg kunnskap ligg føre. Ein gjer altså det motsette i forhold til forvaltinga av kongekrabbe. Noreg har ratifisert konvensjonen om biologisk mangfald, som har heilt klare krav til korleis statar skal forvalte introduserte artar. Eg lurer på korleis Arbeidarpartiet vurderer desse krava, og om ein vurderer at forvaltinga av kongekrabbe, slik forvaltinga vil halde fram etter vedtaket i dag, er i tråd med konvensjonen om biologisk mangfald? Så ønskjer eg å utfordre representanten frå Arbeidarpartiet i forhold til dei klare råda vi fekk på høyringa frå næringsorganisasjonane Noregs Fiskarlag, Noregs Kystfiskarlag og Fiskebåtredernes Forbund, som stør intensjonen i forslaget frå SV. Korfor vil Arbeidarpartiet gå i strid med næringsinteressene i denne saka?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg får ta til etterretning at fleirtalet i Stortinget har behov for å minske avstanden til mindretalet, men då skjønnar eg ikkje korfor ein ikkje like godt kunne ha støtta mindretalet sine merknader og forslag. Eg er veldig glad for at representanten Arnesen tek opp spørsmålet i forhold til Russland. Eg òg er klar over at kongekrabben er definert som ein fellesbestand, og at vi forvaltar han i samarbeid med Russland. Men om det skal forhindre Stortinget frå å komme med klare signal i forhold til korleis Stortinget ønskjer at denne arten skal forvaltast, i forhold til at Stortinget faktisk ønskjer å oppfylle sine internasjonale forpliktingar, ja, då skjønnar eg ingen ting! Nettopp derfor har vi formulert forslaga våre slik at vi ber Regjeringa om å ta initiativ i Den norsk-russiske fiskerikommisjonen. Vi innser at dette er ein norsk-russisk fellesbestand – i alle fall blir han forvalta slik – at ein har behov for å ta initiativa der, og at Stortinget ikkje einsidig kan iverksetje tiltak. Men eg klarar ikkje å sjå korfor ein skal vere så defensiv. Og om det skal vere eit hovudargument for at ein ikkje kan støtte forslaga frå SV, forstår eg ikkje korfor ein vel å leggje seg på den linja, for det er i sin konsekvens å kastrere Stortinget – om det er lov å seie slikt på denne talarstolen! Det er også bakgrunnen for at vi seier – og som eg la vekt på i hovudinnlegget mitt – at det viktige her er å bli einige om eit forvaltingsmål. Og så meiner eg at tiltaka er underordna målet. Vi støttar oss gjerne på forskarfaglege innspel – det sa eg òg i innlegget mitt – i forhold til kva som vil vere dei viktige og riktige tiltaka for å nå målet. Men eg registrerer jo her i dag at fleirtalet avfeiar målet i første omgang, og då må tiltaka vere mindre interessante å diskutere etter det. Eg høyrde òg under høyringa at når ein utfordrar dei forskarfaglege på målet, er dei einige i målet. Det synest eg er ganske interessant.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg har ikkje noko problem med å forstå at fiskarar som får eit relativt stort økonomisk utbytte av fangst av kongekrabbe, er glade for det, at det er positivt og at det sånn sett bidreg til næringa. Men det er ikkje det dette spørsmålet handlar om. Eg skulle heller ønskje at Kristeleg Folkeparti kunne bli ein sterkare alliert i forhold til ei berekraftig forvalting av vår viktigaste marine art, nemleg torsken, i staden for å leggje vekt på at kongekrabben skal forvaltast ut frå omsyn til berekraft. Om vi er skråsikre eller ikkje, er heller ikkje poenget. Eg er ganske skråsikker på våre internasjonale forpliktingar, og at dei ikkje blir oppfylte slik vi forvaltar kongekrabben. Våre internasjonale forpliktingar seier at vi skal setje inn tiltak før vi har vitskapleg dokumentasjon, dersom det er nødvendig. Og om det gjer oss skråsikre eller ikkje, er for meg eit relativt underordna spørsmål. Men eg må seie at eg synest Kristeleg Folkeparti spring fort frå sine elles gode intensjonar i forhold til internasjonal miljøforvaltning, når ein også skal oppfylle det på heimebane i forhold til kongekrabben.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Sidan det er demonstrert med all ønskeleg tydelegheit at stortingsfleirtalet og stortingsmindretalet er ueinige om korleis ein skal tolke føre var-prinsippet, lurte eg på om statsråden kunne gjere greie for Regjeringas fortolking av korleis føre var-prinsippet skal kunne anvendast. Kven skal tvilen kome til gode? Som eg refererte til i hovudinnlegget mitt, var SABIMA i høyring i komiteen inne på at ein kjenner ikkje til eit einaste eksempel på at ein introdusert art som har den eigenskapen å kunne forville seg, har vore ein suksess. Har statsråden eksempel på introduserte artar som har den eigenskapen at dei kan forville seg, som har vore ein suksess? Mitt siste spørsmål går på Konvensjonen om biologisk mangfald. Ein har hatt eit partsmøte for å finne klare retningslinjer for korleis ein skal stelle seg i forhold til dei forpliktingane som ligg i Konvensjonen om biologisk mangfald. Miljøvernministeren var ganske tydeleg i den pressemeldinga som vart send frå departementet 17. april i fjor, i forhold til at han var glad for retningslinjene, og han seier at Regjeringa framleis vil føre ein veldig streng praksis når det gjeld framande artar som bevisst er introduserte. Då lurer eg på om fiskeriministeren er einig i det, og når desse prinsippa seier at mangel på vitskapleg kunnskap ikkje skal vere ei unnskyldning for ikkje å iverksetje tiltak, korleis han meiner det harmonerer med norsk forvalting av kongekrabbe.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Med det siste svaret frå statsråden til representanten Sørensen må eg seie at det begynner å bli tydeleg kva som er Regjeringa si haldning til kongekrabben. Dersom ein ønskjer å avdramatisere det ved å seie at andre ting har vore verre, lurer eg jo på om statsråden i det heile sluttar seg til formålet i Konvensjonen om biologisk mangfald. Poenget med den er at dersom vi manglar vitskapleg sikkerheit, skal tvilen komme naturen og miljøet og ikkje kongekrabben til gode. Det høyrest ut som om statsråden ønskjer å forlate det formålet. Då må vi spørje på nytt: Kven er det tvilen skal komme til gode? Er det kongekrabben, eller er det økosystemet i Barentshavet? Poenget her er ikkje at kongekrabben er like farleg som PCB. Poenget er dei potensielle, økologiske langtidseffektane av kongekrabben. Det er også det som Konvensjonen om biologisk mangfald tek for seg. Der ein manglar sikker kunnskap, skal det forholdet føre til at ein faktisk set i gang tiltak. Så skal eg seie til gunst for fleirtalet i Stortinget, og som ein konsekvens av forslaget til SV, at ein begynner å gå den vegen. Som eg sa i innlegget mitt, er eg overtydd om at forslaget frå SV til slutt kjem til å vinne igjennom i forhold til forvaltinga. Men eg må seie at det siste svaret til statsråden får meg til å stille spørsmål ved kva som er Regjeringa si haldning til Konvensjonen om biologisk mangfald. Lat meg også klargjere, sidan det kom fram i statsråden sitt innlegg, at poenget i forslaget frå mindretalet ikkje er å bryte med den forvaltinga Russland har. Nettopp derfor er forslaget formulert slik at vi ber Regjeringa ta initiativ i kommisjonen. Så det er ikkje snakk om å innføre einsidige norske tiltak, men om å ta initiativ i kommisjonen.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-25:
Eg har absolutt ikkje noko behov for å forlengje debatten, men innlegget frå komiteleiaren skapte likevel behov for å avklare ein del forhold. Det er heilt openbert at det er forslaget frå representantane frå SV som har ført til at stortingsfleirtalet faktisk har flytta seg nokre skritt i rett retning. Det sa eg òg i innlegget mitt. Stortingsfleirtalet skal ha honnør for at det faktisk kjem med ein del forslag til tiltak på bordet. Det hindrar likevel ikkje at vi er ueinige i tilnærminga til kongekrabben. Det viktigaste med vårt forslag er forvaltingsmålet og ikkje tiltaka. Eg forstår godt at Arbeidarpartiet har eit forklaringsbehov i denne saka, m.a. ut frå at enkelte stortingsrepresentantar har hatt fana høgt heva i denne saka i samband med utsegner til media og i forhold til formuleringar om å oppfylle forpliktingane i m.a. Biodiversitetskonvensjonen. Så det har eg ikkje noko problem med å forstå. Men eg klarar ikkje å forstå at historieskrivinga av behandlinga av denne saka i dag skal vere at SV har tapt, for det har vi så avgjort ikkje. Vi har drege Stortinget ganske mange og viktige skritt i rett retning. Vi er slett ikkje i mål, og vi er framleis ueinige om hovudspørsmåla: Korleis nærmar vi oss kongekrabben, og korleis oppfyller vi våre internasjonale forpliktingar?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg synes at denne innstillingen, slik den foreligger fra flertallet, er gjennomsyret av føre var. Vi har kanskje gått lenger på mange måter enn det som ligger i forslaget fra SV. Når det gjelder blåkrabbe, er det en art som ikke er satt ut. Forskjellen er at kongekrabben har vi her, og at vi må forholde oss til at den allerede er her. Og som jeg sa: Vi har fått signaler fra framtredende forskerhold om at også det å ta opp krabbe som ikke brukes, kan være skadelig for miljø og natur. Det er slike ting vi må ta oss tid til å avklare. Som jeg sa, har jeg tillit til at statsråden tar dette med seg, at han setter inn de virkemidlene som skal til, at han kommer tilbake igjen til Stortinget på et annet tidspunkt og forteller om hvordan dette går, og at han ikke tar dette som et forslag over bordet her i Stortinget uten å ha alle fakta på bordet. Og så kan jeg heller ikke se at vi har gått i noen strid med næringen. Også der er innstillingen gjennomsyret av at vi tar en masse forholdsregler om akkurat det som angår næringen. Men jeg unner næringen, når vi har krabben her, og når det tross alt skal gjøres noe for å ta den opp, at de får ta del i de inntektene dette kan skape. Jeg tror at for mange har det i en periode nå vært kjærkomment oppe i Finnmark.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2003-03-25:
Jeg kan fortsatt ikke, etter representanten Elviks innlegg, se de store forskjellene mellom det mindretallet og det flertallet sier i denne innstillingen. Det som jeg kanskje undrer meg over, er at ikke SV vil dvele litt ved noen av de miljømessige motforestillingene som forskerne har fremmet når det gjelder det umiddelbart å igangsette fri fangst av krabben – de forhold som er pekt på, at bare 10 pst. kan utnyttes, og at resten kanskje vil gå over bord. Hvordan mener SV at vi skal forholde oss til Russland som forhandlingspartner i denne saken? Skal vi bare sette i gang uten de forutgående forhandlingene som flertallet har pekt på og bedt Regjeringen ta med seg videre? Tror ikke representanten Elvik at vi da kan komme i en konfliktsituasjon, som kanskje hindrer oss i å sette i verk viktige tiltak for å begrense utbredelsen av kongekrabben?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-03-25:
Jeg tror faktisk ikke det er noen i denne salen som har andre hensyn å ivareta enn nettopp de biologiske. Det betyr at de skal gå foran i forvaltningen av kongekrabben. Disse forhold er jo så til de grader tatt opp av Regjeringen, sist i november i år 2002 i Den norsk-russiske fiskerikommisjonen. Derfor er alle de forhold som er tatt opp i løpet av debatten i dag, tatt opp med Russland som vår motpart, som vi er nødt til å forholde oss til på alle områder. På mange måter kan vi si at den bilaterale norsk-russiske fiskeriavtalen er et mønster i forhold til alle de andre avtalene vi har å forholde oss til. Man oppnådde der store og banebrytende resultater i forhold til alt annet som har skjedd av forvaltning i forbindelse med kongekrabbens nær 40-årige historie i norske farvann. For første gang får vi en forståelse med Russland om at kongekrabben skal forvaltes i tråd med de forhold som vi er forpliktet til gjennom konvensjonen. Men det problematiske er jo at denne krabben ikke er satt ut i år 2002. Da den ble satt ut, var det en lovlig utsetting, i motsetning til hvis vi skulle få en utsetting av blåkrabben i dag, som helt og holdent ville være en ulovlig utsetting. Alt som tas opp av bekymringer her, er Regjeringen i full sving med å ivareta. Og det er ikke slik at det ene partiet har noen større bekymringer enn andre i dette spørsmålet. Det er i hvert fall ikke min føling med denne saken. Men vi er nødt til å få de forskningsmessige og faglige belegg for alle disse påstandene på bordet, og vi vet at det får vi ganske snart. Vi er så nødt til å agere deretter, og jeg tror at Stortinget vil være i stand til å iverksette de nødvendige tiltak.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
SV peker på ulike farer og utfordringer vi har i forvaltningen av kongekrabben. På mange områder deler vi de synspunkter som SV har. Det viser merknadene flertallet har i denne saken. Men det som undrer meg, er at SV er så utålmodig i denne saken. Hvorfor kan ikke SV vente og se på resultatene som forskningen vil fortelle oss? SVs skråsikkerhet virker noe påfallende. Vi oppfordrer SV til å se på resultatet av forskningen mens vi iverksetter begrensende tiltak. Ser ikke også SV noe positivt i denne saken, bl.a. at kongekrabben kan gi flere og nye arbeidsplasser i et område som virkelig trenger det, i Finnmark? Vi opplever vel også at det kan oppfattes som god distriktspolitikk i så måte.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2003-03-25:
Eg set pris på det omgrepet som representanten Sørensen brukte, ærefrykt for naturen. Det er relevant. Eg skal vera med i fyrste linje og innrømma at ein føler usikkerheit. Eg trur eit samla storting ville ha gått imot å setja ut denne krabben dersom ein hadde visst om han og kunne ha teke stilling til han, at det var i strid med den internasjonale konvensjonen om biologisk mangfald, som det har vore vist til her tidlegare. Me har eitt faktum i dag: Kongekrabben er sett ut, og han begynner å få stor utbreiing. På den bakgrunnen har ein eit forvaltingsprogram. Å halda han i sjakk fører til auka uttak og forskingsinnsats, bl.a. i MARE-prosjektet, som er lansert fram til 2004 i fyrste omgang for å få maksimal kjennskap til verknaden av den introduserte arten i norske område. Det er viktig å ha denne kunnskapen. Som representant for Kristeleg Folkeparti vil eg gjerne ha den ærefrykta, og eg er utolmodig etter å undersøkja kvar fakta ligg og korleis ein best kan koma dei negative konsekvensane som dette kan medføra, i møte. Men vi veit for lite om dette i dag. Både departementet og fleirtalet her i Stortinget er utolmodige etter å få den forskingsmessige kompetansen og kjennskapen til utbreiinga av arten i Noreg, slik at me kan setja i verk dei best moglege og mest effektive tiltaka. Dei tiltaka som Regjeringa alt har sett i verk, vitnar om at ein tek dette på alvor, og at ein vil få ytterlegare kunnskap, som gjer at ein på ein maksimalt treffsikker måte kan handtera denne trusselen mot det økologiske systemet i sjøen. Det har høg prioritet å finna fram til ei slik erkjenning og å retta inn tiltak.