Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1998-12-04:
Jeg la merke til at komiteens leder svarte positivt på min kollega Gunnar Halvorsens spørsmål om hvorvidt han også følte et ansvar for å se boliger for tidligere russiske offiserer som et bredere ansvar. Det skjønte jeg at representanten Røsjorde var enig i, men at andre departementer burde ta det, og at en burde se det – selv om han ikke brukte uttrykket – som et ledd i et videre sikkerhetspolitisk ansvar. Jeg er enig i at det er det, men budsjettmessig er vi kommet i den situasjon at det departement som har det bredere sikkerhetspolitiske ansvar i en slik sammenheng, nemlig Utenriksdepartementet, har fått sine budsjetter til samarbeidsprogrammene med Øst-Europa og Russland redusert fra ca. 450 mill. kr i fjor til 270 mill. kr i år, og ved Høyres og Fremskrittspartiets hjelp til 55 mill. kr for neste år – med andre ord de mest dramatiske kutt vi noen gang har sett, tror jeg, på noe viktig budsjettkapittel, iallfall i Utenriksdepartementets historie. Det sier dessverre noe om flertallets holdning til å være med på å berede grunnen for et tryggere Europa i velstand og utvikling også i våre nærområder. Gjennom disse dramatiske budsjettkuttene har mulighetene for å spille på andre virkemidler i våre naboområder blitt drastisk redusert, og jeg håper inderlig at stortingsflertallet blir klar over hva de selv har gjort, og at ikke minst Høyre, som her har holdt en høy profil i tidligere budsjettbehandlinger, sørger for at denne kalamiteten rettes opp ved første korsvei. Ellers tror jeg det er grunnlag for å si at vi har bak oss en meget traumatisk tid for Forsvaret, ikke minst i månedene etter at budsjettet ble lagt fram av forsvarsministeren. Det skjedde altså få måneder etter at Stortinget gjennom en bred behandling hadde gått inn i de langsiktige linjer for utviklingen av det norske forsvar. Det er unødvendig å si i denne noe glissent besatte forsamling at langsiktighet og forutsigbarhet er en helt nødvendig forutsetning for å drive forsvarsplanlegging. Vi kan ikke drive forsvarspolitikk etter konjunkturmetoden, som ville tilsi at vi skal ha mer forsvar i økonomisk gode og florisante tider, hvor finansministeren er rimelig fornøyd, men hvis finansministeren har et problem, skal vi ha mye mindre forsvar. Sånn har vi aldri gjort det, og sånn bør vi aldri gjøre det. Vi stod derfor overfor det faktum da budsjettet ble lagt fram, at vi for første gang hadde et kutt i en størrelsesorden som vi ikke har sett maken til i moderne tid i et enkelt budsjettår, og det vel å merke få måneder etter at Stortinget selv hadde gitt sin tilslutning til langsiktige rammebetingelser med en vekst på null prosent i de to første år av langtidsplanperioden og så en halv prosent i de to siste år. Det representerte isolert sett på driftssiden, i forhold til inneværende års budsjett, et kutt på 2,5 pst., men godt over 4 pst. om vi tar utgangspunkt i de forutsetninger som er felt ned i langtidsprogrammet, i og med at fredsbevarende internasjonale operasjoner, som kjent først tas utenfor rammen fra annet halvår. Det er selvfølgelig positivt i seg selv, men det var altså fra 1. januar det skulle ha skjedd. Det vi fra Arbeiderpartiets side så på som det aller mest alvorlige ved de driftskuttene som nå er foreslått, var anslaget mot selve førstegangstjenesten. Det er ingen tvil om at førstegangstjenesten er en bærebjelke som et ledd i verneplikten, en bærebjelke i det norske folkeforsvar og et grunnlag for Forsvarets forankring i hele det norske samfunn. Og skulle en tatt departementets forslag på ordet, hvilket komiteen heldigvis ikke gjorde, skulle altså norske ungdommer la det skure og gå fra midtsommers, da de skulle vært innkalt, til langt ut i oktober, uten å kunne begynne på et fullverdig skole- eller studieår, og kanskje uten muligheter for fast sysselsetting fordi de utpå høsten likevel skulle inn i Forsvaret. For ikke å snakke om de offiserene som måtte gå og tvinne tommeltotter fordi at det ikke var personell å trene og øve, ikke førstegangspliktige å ta seg av. Når en gikk til et så drastisk forslag, som attpåtil ikke var særlig utførlig beskrevet, var det selvsagt et bilde av hvor langt vi tross alt er kommet i nedskjæringer i Forsvaret, at forsvarsministeren så seg nødt til å gå ikke bare til beinet, men inn i beinet, ved å angripe en bærebjelke som førstegangstjenesten i det norske forsvar, gjennom de innsparinger han mer eller mindre frivillig tok innover seg og inn i budsjettet. Og det som er enda mer oppsiktsvekkende, er at konsekvensen av et slikt kutt på ingen måte var belyst i selve budsjettproposisjonen. På spørsmål fra komiteen sier forsvarsministeren – omsider – i et brev av 13. november følgende: «I utgangspunktet har departementet anslått et innsparingsbehov på ca. 300 mill. kroner for å holde seg innenfor gitte driftsrammer. Forsvarets Overkommando har ennå ikke fullført nødvendige beregninger i hvor langt man må gå i bruken av de ulike tiltakene som er skissert for gjennomføringen av førstegangstjenesten. Disse planlegges fremsendt departementet i begynnelsen av desember.» Jeg vet ikke om statsråden nå har fått dem. Komiteen har iallfall ikke fått dem, og det hadde den ikke på det tidspunkt da innstillingen skulle avgis. Det ble imidlertid klart under departementets høringer med representanter for forsvarsgrenene at det ville ha til dels meget alvorlige følger for Forsvarets drift om en skulle ta dette til følge. Og vi uttrykker det oppsiktsvekkende klart – kanskje uvelkomment oppsiktsvekkende klart – gjennom en flertallsinnstilling fra komiteen, hvor vi uttrykker det slik: «Flertallet finner det meget kritikkverdig at departementet fremmer forslag som har så alvorlige følger for en bærebjelke i det norske forsvar, den alminnelige verneplikt gjennom førstegangstjenesten, uten at en i det minste sikrer at Stortinget forelegges et tilstrekkelig beslutningsgrunnlag før komiteinnstillingen må avgis.» Jeg håper statsråden har lest dette nøye og sørger for at dette ikke gjentar seg, for det er altså håpløst for Stortinget og for komiteen å forholde seg til et slikt beslutningsgrunnlag. Og hadde ikke statsråden blitt reddet av gongongen gjennom en tilførsel av 450 mill. kr, hadde vi nå vært i en situasjon hvor vi måtte vedta et slikt kutt uten å overskue konsekvensene for våpengrenene. Det skulle statsråden i så fall ha kommet tilbake til en gang uti desember, etter at budsjettet var vedtatt. Slik kan det ikke foregå om Stortinget skal ta hovedansvaret – ikke bare medansvar, men hovedansvaret – for utviklingen av Forsvaret i landet gjennom f.eks. de årlige budsjettbehandlinger. Jeg er enig i at det på mange måter er en historisk merkedag når vi her har en enstemmighet om et forsvarsbudsjett for første gang på mange år. Men det kan vel ses på som en «samling i bunnen», med basis i at det nå har pådratt seg så store problemer at det har vært iøynefallende nødvendig iallfall å bli enig om det viktigste. Arbeiderpartiet fant innenfor rammen av sitt alternative budsjett å kunne tilføre Forsvaret et tillegg på 300 mill. kr utover forslaget fra Regjeringen. Isolert sett er det klart at det er for lite. Men det var likevel tilstrekkelig til å tilsvare det tall som var forsvarsministerens eget anslag over innsparingsbehov ved kuttene på førstegangstjenesten. Og det er politisk og psykologisk interessant at da regjeringspartiene kom opp med sitt tilbud i prosessen, var det 320 millioner, 20 millioner over Arbeiderpartiets tilbud, tilstrekkelig til å gjøre seg interessante i de videre budsjettforhandlingene med Høyre og Fremskrittspartiet – slik er det som kjent det foregår her i huset – med det resultat at vi altså fikk en fasit på rundt 450 millioner, som jeg nå konstaterer i en forsvarspolitisk sammenheng selvsagt er enda mer tilfredsstillende. Men heller ikke Høyre og Fremskrittspartiet klarte å levere i forhold til sine primærstandpunkter, og det har selvfølgelig sammenheng med at forsvarsbudsjettet ikke diskuteres uavhengig av den alminnelige budsjettsituasjon. Og når forsvarsministeren først slipper ånden ut av flasken og legger fram et budsjettopplegg som er så pass uansvarlig i sin totale sammenheng – hvor finansministeren har vært nødt til å ta høyde for at han skal hale inn igjen effekten av et overforbruk på 5 milliarder kr vedtatt i denne sal av det samme stortingsflertall for et år siden, hale inn igjen effekten av kontantstøtte og andre forslag som er med på å bruke samfunnets ressurser – sier det seg selv at Forsvarets budsjettsituasjon ikke kan løsrives fra en helhetlig budsjettpolitikk. Og det formoder jeg er grunnlaget for at også Høyre og Fremskrittspartiet har havnet lavere enn deres opprinnelige budsjettnivå. Jeg tror ikke noen av oss, enten man tilhører de to partiene eller sentrumspartiene, for den saks skyld, eller Arbeiderpartiet, skal hovere over disse prosessene, men slå fast med tilfredshet at vi iallfall nå har fått et budsjett som retter opp de verste ulykker ved forsvarsministerens framlegg få uker tilbake, og sånn sett har vi et bedre grunnlag for å drive Forsvaret i kommende år enn om det budsjettframlegget skulle ha blitt vedtatt. Jeg finner også grunn til å gjøre oppmerksom på at komiteens flertall tar utgangspunkt i at det vi nå har tapt i forhold til langtidsprogrammets forutsetninger – jeg vil tippe det er rundt 550 mill. kr – skal vi rette opp i de kommende tre budsjettår, slik at en reelt sett kommer ut av langtidsprogramperioden med forutsetningene om nullvekst i to år og 0,5 pst. i de to følgende år. Det ville være interessant å få forsvarsministerens kommentar til den merknaden når han senere i debatten skal holde sitt innlegg. Når det gjelder de øvrige deler av budsjettet, vil de enkelte medlemmer av Arbeiderpartiets fraksjon ta for seg våpengrenene og andre aktuelle spørsmål. Jeg vil feste oppmerksomheten ved ett område, hvor komiteen i en enstemmig merknad har tatt inn en kommentar til retningslinjene for utviklingen av Forsvaret framover. Enten vi nå vektlegger det ene eller det andre perspektivet når det gjelder beskrivelsen av Forsvarets oppgaver framover og de internasjonale rammebetingelser, er det all grunn til å tro at Forsvarets spesialstyrker vil få økt betydning i årene som kommer. Skulle vi komme i den ulykkelige situasjon at vi må reorganisere landforsvaret ytterligere – God forbid, om jeg må få bruke et slikt uttrykk – er det klart at Forsvarets spesialstyrker ytterligere vil ha styrket sin rolle for å gi utvidet fleksibilitet og økt evne til å møte skiftende utfordringer, både når det gjelder invasjons- og territorialforsvaret, i suverenitetshåndhevelsen på kontinentalsokkelen, i forebygging av terrorisme, men også i internasjonale og allierte fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner. Det er derfor interessant at hele komiteen, på side 13 i innstillingen, ber departementet vurdere å fremme forslag i samsvar med disse synspunktene i tilknytning til behandlingen av budsjettforslaget for år 2000. Jeg håper at statsråden også vil kvittere for denne enstemmige merknaden på en positiv måte.