Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2009-04-23:
Debatten om tjenestedirektivet har satt søkelys på en del kjedelige sider ved norsk arbeidsliv – det som går under fellesbenevnelsen «sosial dumping». Og det er bra. Dessverre har vi en del norske arbeidsgivere som ser seg tjent med å importere billig utenlandsk arbeidskraft til Norge, med lønns- og arbeidsbetingelser som undergraver norske arbeidsplasser. Det ferskeste eksemplet på dette uvesenet er rederiene Teekay og OAS Knutsen, som opererer bøyelastingsfartøy i Nordsjøen i tjeneste for – og med stilltiende aksept fra – statsselskapet StatoilHydro. Her kastes norske sjøfolk på land til fordel for underbetalte filippinske sjøfolk. Dette er beklageligvis ikke så uvanlig i norsk arbeidsliv med dagens regler og bestemmelser, og uavhengig av all EU-lovgivning. Derfor er det nødvendig, slik Regjeringen nå gjør i nært samarbeid med norsk fagbevegelse, å intensivere kampen mot alle former for sosial dumping, inkludert innføring av solidaransvar. Vi kunne selvfølgelig ønske at alle former for sosial dumping ble gjenstand for unison politisk fordømmelse, bl.a. i denne salen. Det er og blir vi selv som må ha ansvar for rettsreglene i norsk arbeidsliv. Derfor er den erklæringen som Regjeringen nå hefter til tjenestedirektivet, med EU-kommisjonens aksept, så viktig. Den gir norske arbeidstakere trygghet for at Regjeringen ikke aksepterer sosial dumping i ly av tjenestedirektivet, og at direktivet ikke kan feiltolkes dit hen at det hjemler for ulik konkurranse i tjenestesektoren, med norske lønns- og arbeidsvilkår som konkurranseelement. Men en slik erklæring er selvsagt ikke juridisk bindende, og den forplikter ikke framtidige regjeringer. Allerede til høsten kan vi – måtte velgerne forby – få en regjering som ser helt annerledes på norske konkurranseregler enn det dagens regjering gjør, noe som vil sette norske lønns- og arbeidsvilkår under press. Det har vi sett tidligere, senest under Bondevik-regjeringen, som ønsket å svekke arbeidsmiljølovens bestemmelser om både ansettelser og arbeidstid, og som ønsket å utvide adgangen til midlertidige ansettelser. Men det handler altså om norsk politikk, ikke om tjenestedirektivet. Derimot kan faktisk tjenestedirektivet gi oss bedre muligheter til å føre tilsyn og kontroll med en annen kilde til sosial dumping, nemlig de såkalte postkasseselskapene, altså selskaper som proforma etablerer seg med en filial i Norge i form av en postadresse, og som i realiteten driver sin virksomhet utenfor norske myndigheters kontroll. Derimot er det et annet direktiv, som har vært norsk rett siden 1996, og som har forrang for tjenestedirektivet, nemlig det såkalte utstasjoneringsdirektivet – ja, jeg bruker den benevnelsen, fordi jeg mener den er mer riktig enn den benevnelsen som Regjeringen bruker i sitt dokument – som gir grunn til alvorlig bekymring. Eller rettere sagt: Det er EU-domstolens fortolkning av utstasjoneringsdirektivet som volder bry, og som i sin konsekvens bidrar til å svekke arbeidstakernes rettigheter snarere enn å styrke dem, slik intensjonene i utstasjoneringsdirektivet egentlig er. Dette går for øvrig klart fram av en omfattende rapport til EU-landenes og EFTA-landenes felles parlamentariske komité, som møttes i Strasbourg for mindre enn én måned siden. Både Viking Line-, Laval-, Rüffert- og Luxembourg-dommene refererer seg til dette direktivet. Europeisk fagbevegelse og sosialistgruppen i Europaparlamentet arbeider nå intenst for å endre forståelsen av dette direktivet. Også i den forbindelse, og fordi det er EFTA-domstolen som skal behandle eventuelle rettstvister i Norge, har den norske regjeringens erklæring stor betydning.