Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2010-03-23:
Det er riktig som finansministeren sa, at vi hadde en debatt i Stortinget i går, og at samferdselsministeren var til stede. Hun sa svært lite – om hun i det hele tatt sa noe – om nytt finansieringsverktøy. Derimot sa hun: «Som Regjeringa har gjort greie for i Nasjonal transportplan(…) (…) Min utfordring til finansministeren er: Hva er den bevisste strategien til denne regjering for å investere norsk finansiell rikdom i norske veier og norsk jernbane, slik at Norge ikke bare har et av verdens største finansfond, men også veier og jernbane blant verdens beste? Så var finansministeren blant mange ting innom at det var unødvendig å kjøpe på avbetaling når man har penger i banken. Og det har jo staten! Like fullt har man altså gjennom bompengefinansiering tvunget nettopp bilistene til å kjøpe vei på avbetaling. Jeg skal gjenta tallene som jeg anga i går, og som samferdselsministeren dessverre avviste som lite troverdig – men det er departementets egne tall: Fra 1990 til 2007 har bilistene betalt over 46 milliarder kr i bompenger. 15 av de 46 milliardene har gått med til avbetalingskostnader, innkrevingskostnader og rentekostnader. Bare vel 30 milliarder kr har gått til veibygging. Det er altså dyrt å tvinge bilistene til å kjøpe vei på avbetaling. Det er viktige spørsmål som blir tatt opp, både her i dag og som ble forsøkt tatt opp i går. Det er en sammenheng mellom tvangskjøp av vei på avbetaling gjennom bompenger og manglende statlig finansiering, som skyldes manglende vilje til å bruke gode, effektive og riktige finansielle verktøy. Ifølge Aftenposten sa samferdselsministeren i går at hun vil snu alle steiner for å få mer penger til vei og mer til bane. Slik Fremskrittspartiet ser det, er det jo faktisk finansministeren og hans departement som fremstår som den største steinen vi må flytte på for å få fart på byggingen av infrastruktur i Norge. Jeg registrerer at fagstatsråden, finansministeren, har endret syn. Han har på en sjarmerende måte frigjort seg fra de uttalelsene han kom med før han kom i regjering. Han har forlatt det synet at det er viktig med flerårig budsjettering. Han har forlatt det synet at det er lurt og klokt å bruke infrastrukturfond, at det er lurt og klokt, som mange andre land gjør, å bruke lånefinansiering – det brukes bl.a. i Sverige – at det er lurt og klokt å fristille f.eks. Jernbaneverket og Statens vegvesen, at det er lurt og klokt å bruke mer offentlig samarbeid, at det er lurt og klokt å bruke offentlige utbyggingsselskaper, og at det også er lurt og klokt å se på innføring av periodiseringsprinsipp, som er vanlig i andre land. Det er faktisk slik at Finansdepartementet på mange måter fremstår som en slags museumsvokter av en svært gammeldags og svært dårlig sosialøkonomisk teori. Vår tids finanskrise førte til at det kom asfalt på nedslitte veier. Vi fikk altså en ekstrabevilgning i fjor på grunn av at det var finanskrise. Flere og flere skjønner at slik bør det ikke være, og slik trenger det heller ikke å være. Utgangspunktet for handlingsregelen, som vi gjerne skulle sett død når vi markerer niårsjubileet, var nettopp at vi skulle prioritere fremtidsrettede tiltak innenfor bl.a. infrastruktur. Slik har det ikke gått. La meg til slutt si – siden finansministeren var innom lånefinansiering: Ingen private bygger hus slik staten bygger vei. Ingen foretak investerer i nye anlegg slik staten investerer i infrastruktur. Både familien, de private og næringslivets aktører ser at det er forskjell på investering og drift. De behandler det på ulik måte, og de bruker ulikt verktøy til å finansiere investering og drift. Det bør også staten gjøre.