Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-26:
Når jeg leser representantforslaget, ser det ut som om representantene mener at avskaffelse av lover og regler innen landbruket er den eneste løsningen på den pessimismen som de mener å ha registrert i næringen. Det påpekes også at norsk landbruk er inne i en skjebnetime, og at endringer i regelverket kan snu situasjonen. Jeg har også registrert pessimisme og uro i næringen, men den er ikke knyttet til de forholdene man her nevner. Det altoverskyggende er bekymringen for inntektene og investeringsbehovet i næringen. Inntektsutviklingen var lenge altfor svak. Derfor har regjeringen lagt til rette for et inntektsløft og bedret kapitaltilgangen. Det har vært nødvendig, og det vil også være nødvendig framover. Det er behov for en omfattende fornying av driftsapparatet, og det krever tro på at framtidige inntekter kan bære de investeringene som kreves. Sammen med gode velferdsordninger er gode inntektsmuligheter og investeringsvirkemidler, som særlig reduserer den økonomiske belastningen de første årene, det viktigste vi kan bidra med for å bringe optimisme inn i næringen og lyst til å satse hos de unge som skal inn i den. Vi prioriterer det viktigste først. Det er klok politikk. Årsaken til pessimisme er altså ikke regler om boplikt, priskontroll osv. som gjelder landbrukseiendom. En doktoravhandling fra 2009 av Frode Flemsæter, som jeg har nevnt i en tidligere debatt i denne salen, viser ellers at tilknytning og slektsfølelse i mange tilfeller har større betydning enn regelverket for om en eier vil selge en eiendom. Det tror jeg stemmer med erfaringer mange har. Det er altså ikke regelverket som i første omgang bør adresseres når målet er å snu pessimisme i næringen. Jeg er likevel opptatt av at regelverket skal være tilpasset dagens utfordringer, noe også representanten Flåtten påpekte i et tidligere innlegg, og mener også på et nærmest prinsipielt grunnlag at det alltid vil være behov for å se på muligheter for forenklinger, klargjøring og forbedringer. Endringene i eiendomslovgivningen fra sommeren 2009 er etter min mening et eksempel på en gjennomgang der dette var sentralt og nødvendig. Dette er endringer som vi i etterkant har fått mange positive tilbakemeldinger på. Det er nå nødvendig å se på hvordan de nye reglene fungerer over tid. Boplikten har betydning for hvem som er aktuelle for å overta en landbrukseiendom. Mange eiendommer overdras innad i familien, og i mange tilfeller foretas valget av hvem som skal få overta, ut fra en vurdering av hvem som er best egnet til det, og som er villig til å oppfylle kravene om bosetting og drift. På den måten bidrar reglene til at eiendommen blir brukt som boplass og næringsvei. Tall fra Statistisk sentralbyrå viser at ca. 80 pst. av dem som eier en landbrukseiendom, bor på gårdene sine. Dette er en relativt stor andel, og jeg mener det skyldes en samlet bruk av virkemidler, der boplikten er ett av flere elementer. Endringene i boplikten som ble vedtatt i 2009, gir redskap for at flere boliger på en landbrukseiendom kan tas i bruk til boligformål. Det er gjort mange undersøkelser av virkningene av boplikt, enten boplikten er på en landbrukseiendom eller i sårbare lokalsamfunn som har innført lokale forskrifter om boplikt – den såkalte nullgrenseordningen. Samlet gir undersøkelsene lite støtte for en konklusjon om at boplikt ikke virker i forhold til de hensyn som begrunner dagens regler. Tvert imot indikerer flere av undersøkelsene at det er en sammenheng mellom boplikten og de hensyn den skal ivareta. Jeg vil i den forbindelse få rette opp en misforståelse knyttet til en undersøkelse om boplikt. I debatten om boplikt og menneskerettigheter 8. februar i år trakk representanten Per Roar Bredvold fram en uttalelse fra forsker Magnar Forbord i et intervju 8. november 2008 med Aftenposten. Forbord skal ha uttalt at boplikten ikke virker. Forskeren fant imidlertid selv grunn til å korrigere dette i et innlegg i avisen 28. november samme år. Han uttalte da om sin rapport: «Rapporten kan ikke brukes til å trekke konklusjoner som: «nå er det endelig vist at boplikten ikke virker».» Han viste videre til: «Vår undersøkelse tyder på at dette virkemidlet opp gjennom årene har vært overvurdert og at kommuner som har opphevet har opplevd at virkemidlet hadde liten betydning. Samtidig er det kommuner – soner – hvor virkemiddelet høyst sannsynlig har effekt.» Jeg må få tilføye at nettopp denne undersøkelsen ikke gjaldt boplikt på landbrukseiendom, men kommunal boplikt i sårbare lokalsamfunn, det såkalte nullgrensesystemet. Så litt om driveplikt. De globale utfordringene knyttet til matsikkerhet, klima og befolkningsøkningen gjør det stadig viktigere å styrke virkemidler som kan bidra til matproduksjon. Dyrket og dyrkbar jord er en grunnleggende, men begrenset ressurs, og eieren av jordbruksareal har et viktig forvalteransvar når det gjelder matproduksjonen. Dette er bakgrunnen for at driveplikten i dag er en varig plikt for eiere av jordbruksareal. Aktiv drift av slike arealer kan også redusere risikoen for at arealene bygges ned. Jeg registrerer at opposisjonen viser til at det er vanskelig for planteprodusenter å drive med vekstskifte og samtidig overholde kravet til ti års leieavtaler. Jeg er ikke enig i det, og jeg skal fortsette med den argumentasjonen senere, president.