Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2000-05-26:
Etter å ha hørt kulturministerens første og historiens andre mediepolitiske redegjørelse i Stortinget, begynner jeg etter hvert å bli litt beroliget. Det er kjent i denne saken at Arbeiderpartiet har vært skeptisk til å erstatte de årlige meldingene med denne redegjørelsen, men nå synes jeg at formen begynner å bli bra. Kulturministeren holdt en meningsfull redegjørelse, og la inn de grep som det er nødvendig å ta i mediepolitikken raskt. Det er tydelig at vi har fått en ledelse i Kulturdepartementet som er innstilt på å ha et høyt ambisjonsnivå i mediepolitikken, og som samtidig så klart definerer mediepolitikken som en del av vår kulturpolitikk – kanskje den viktigste, i hvert fall den mest dynamiske del av Kulturdepartementets ansvar – som har kraft i seg til å svekke de kulturpolitiske målsettingene dersom vi ikke tar klare grep og styring fra politisk hold. Det registrerer jeg at kulturministeren har ambisjoner om å gjøre. Det som har bekymret meg i flere år, er den manglende evnen i regjeringskontorene og også i Stortinget til å se hvordan den teknologiske utviklingen går på tvers av de tradisjonelle ansvarsområdene våre. Når Samferdselsdepartementet begynner å legge klare føringer for kulturpolitikken gjennom nett, konvergens og rammevilkår, og kultur i like sterk grad driver både samferdsels- og næringspolitikk, er det påkrevet med et utstrakt samarbeid. Det samme gjelder Stortinget. Digitaliseringen av mediene vil følge parallelt med digitaliseringen i resten av samfunnet, og hva slags type nett som transporterer et signal, vil kanskje ikke være det viktigste. Det står i grell kontrast til det vi opplever i den analoge verden, der det må bygges sendere dersom folk skal få et signal. Det er ikke så veldig enkelt å få en oversikt over dette, noe som ikke minst avsløres når det fremmes forslag om en differensiering av lisenser og tvungen utbygging av enkelte kanaler. Det ville faktisk kunne bidra til en forsinkelse av utbredelsen av den digitale teknologien og dermed sørge for at distriktene først og fremst havner i bakevja når det gjelder bredbåndsutbyggingen. Selvsagt er det populært, kanskje spesielt i egne valgkretser, å hevde noe slikt, men jeg synes at vi som politikere også har et ansvar for å se helheten i dette. I IT-redegjørelsen, som vi behandlet her i forrige uke, ble det understreket at Arbeiderpartiet har et mål om å gjøre teknologien tilgjengelig i alle deler av landet. Da er det viktig å huske på at det ikke er nettype som nødvendigvis er det viktige, men summen av nettypene. I tillegg har jeg gang på gang understreket at det er et selvstendig mål for Arbeiderpartiet at distriktene også skal få tilgang på langt flere kanaler, slik de sentrale strøk har hatt det i årevis. Da synes jeg det blir litt påtakelig at det finnes distriktsrepresentanter i denne salen som er opptatt av å gå imot dette. Det sier litt om hvor vanskelig og utfordrende dette området er. Nå er det likevel grunn til å understreke at det i forbindelse med NRK2 og diskusjonen om lisens ble lagt klare føringer for at populære programmer skulle gjøres tilgjengelige for alle, og da gjennom NRK1. Det har NRK vært flink til så langt, og jeg regner med at den samme praksisen blir ført videre. Men Stortinget har ingenting med innholdet å gjøre, så det får vi holde fingrene langt unna. Den samme problemstillingen har jeg også møtt i forbindelse med P2s morgensendinger, som det er umulig å få inn i nord. Det forutsetter jeg at NRK finner en løsning på, for det er selvsagt i selskapets interesse at folk hører på det de faktisk sender. I forbindelse med debatten om digital-TV-meldingen la vi i Arbeiderpartiet stor vekt på at vi i løpet av et halvt års tid burde bestemme oss for hva slags sendeplattform som skulle være basisen. Utviklingen har vist oss at det trolig blir en løsning som inkluderer flere ulike plattformer, og som benytter ledig kapasitet der den til enhver tid finnes. Det gjør at riksdekning kan bli langt enklere og billigere enn det vi kunne frykte. Nå er det viktig at også det digitale jordbaserte nettet blir realisert, slik at det kan bidra til å pushe utviklingen på bredbåndssiden. Ikke minst vil det være viktig og kanskje også avgjørende for distriktene. Jeg synes kulturministeren legger klare og gode føringer for det, og jeg håper det er mulig å få det til ganske raskt. I debatten om forrige medieredegjørelse prøvde jeg å legge noen føringer i forhold til de enkelte sakene som Eierskapstilsynet behandlet. Når statsråden nå signaliserer at det er på tide å gå videre på den linjen som Stortinget har trukket opp, og se på mulighetene for å la reguleringene også omfatte elektroniske medier, tror jeg det er helt riktig. Det er likevel viktig at det skjer på en slik måte at det ikke hemmer utviklingen av nye medier – men med den erfaringen vi etter hvert har fått med nye medier, er det vel liten grunn til å frykte at det vil skje. Det er så ymse lesing vi presenteres for når Allmennkringkastingsrådet legger fram sine råd for oss. Det er godt å se at utviklingen igjen har kommet i gang i TV 2, og jeg skal ikke i det hele tatt spekulere på hvorfor det har tatt så lang tid. Men jeg regner med at man følger opp de fakta som er presentert overfor de konsesjonærene som ikke oppfyller de kravene som er stilt. Nå har det gått så mange år siden konsesjonsperiodenes start at man etter hvert burde komme i mål. Konsesjonsperiodenes slutt nærmer seg faktisk, og i den sammenheng er det greit at prosessene starter. Det har jo vært etterlyst av Stortinget i snart to år. Det er for så vidt lenge til konsesjonene utløper, men det er viktig for aktørene å få avklaringer raskt. Vi støtter fullt ut det kulturministeren har lagt opp til på det området. Det betyr også at vi går imot Fremskrittspartiets forslag, som er omdelt i salen. Den digitale utviklingen er en av årsakene, når vi vet hvor kapitalkrevende den kan være. De kravene som må stilles i den sammenhengen, og som statsråden var inne på, vil bidra til en ytterligere styrking av norsk kulturs muligheter. Jeg tror at man for å bevare norsk språk, tradisjoner og kultur er helt avhengig av at man velger en offensiv linje. Vi har muligheter, og vi kan heller ikke bare konsentrere oss om hjemmemarkedet dersom vi skal oppnå de målsettingene vi setter oss. Det leder meg rett inn i filmpolitikken som det kanskje mest opplagte eksemplet. Det skjer mye i norsk film og filmmiljøer for tiden. Nå er det faktisk opp til oss etter hvert om vi klarer å legge de rammene som skal til for å sikre oss en plass på filmhimmelen. God næringspolitikk vil det også være. Det forutsetter én ting: et nivå på antall produksjoner som sikrer kontinuiteten og utviklingen. I den sammenhengen er det også viktig å se på hvordan vi bruker film i skolen. Vi har en flott læreplan på dette området, det gjelder bare å få noen til å ta den på alvor etter hvert. Samtidig er det også viktig å se på film som det det egentlig er: et kunstverk, et åndsverk på linje med det vi finner i andre deler av Kultur-Norge. Da er det betenkelig å se i hvor stor grad vi fortsatt driver sensur av kunstuttrykk. Jeg har sagt det tidligere, og overlevde for så vidt den gangen også: Det er lenge siden vi fjernet sensuren på bilder og bøker. Kanskje er det på tide i det minste å gi filmen arenaer der den også kan vises som det kunstuttrykket den er. I går kom Dagspresseutvalgets innstilling. Den fastslår og bekrefter for så vidt det Arbeiderpartiet har hevdet i flere år, at pressestøttens utvikling er en sikker vei mot avisdød. For om mulig å rette opp noen av de skadene som har skjedd, foreslår dette utvalget å bevilge 100 mill. kr ekstra til pressestøtten. Etter det jeg har forstått, må vel det skje neste år for å minske skadene mest mulig. Ja, det blir litt av en utfordring for oss. Da er det kanskje etter hvert grunn til å se litt nærmere på hvordan det kan finansieres, for det er ikke sikkert at sosialøkonomene jubler for dette forslaget. Det er liksom ikke de signalene vi får fra den gruppen nå for tiden. Jeg tror det er uklokt å begynne å gi veldig klare signaler i dag på de innspillene vi fikk fra Bakke-utvalget i går, men én ting er i hvert fall klart: Situasjonen er alvorlig.