Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Regjeringen vil bygge velferdssamfunnet videre ut. Vi vil øke innsatsen i skoleverket. Vi vil øke innsatsen i helsevesenet. Vi vil øke innsatsen i eldreomsorgen. Oljeinntektene gir oss større handlefrihet. Men uansett hvor store oljeinntektene er, er det en grense for hvor mye økonomien kan ta imot samtidig. Renteøkningen fra Norges Bank er et varsel om at vi er ved den grensen. En viktig begrunnelse for renteendringen er at det er høyt press i norsk økonomi. Kostnadsveksten i Norge er høyere enn hos våre konkurrenter. Får vi ikke pris- og kostnadsveksten ned på linje med de landene vi konkurrerer med, vil produksjonen av norske varer og tjenester tape i konkurransen med andre land. Det betyr at industrien og annen konkurranseutsatt virksomhet gradvis bygges ned. Tusenvis av mennesker vil bli arbeidsledige. De som i denne situasjonen påstår at vi bør bruke «noen milliarder ekstra», sier i virkeligheten at vi skal føre en politikk som vil gi økt rente og tap av arbeidsplasser. Sammenhengen mellom bruk av oljepenger, prisstigning, rente og arbeidsledighet framstilles av mange nærmest som skrivebordsteori. Dette er ikke teori. Det er lærdom trukket av praktiske erfaringer i Norge og andre land. Det mest kjente eksemplet er Nederland, som fikk store inntekter fra gassutvinning fra slutten av 1960-tallet. Utviklingen på 1970-tallet ble kjennetegnet ved sterk vekst i offentlige utgifter. Generøse overføringsordninger bidrog til at mange forlot arbeidsstyrken på varig basis. Resultatet ble høy lønnsvekst, tap av konkurranseevne og nedbygging av industrien. På begynnelsen av 1980-tallet oppstod det betydelige underskudd i offentlige budsjetter, og det ble nødvendig å foreta kraftige innstramminger. Arbeidsledigheten økte kraftig. Nederland slet med ettervirkningene av den sterke etterspørselsveksten på 1970-tallet. Det ble nødvendig med smertefulle omstillinger og nedskjæringer i sosiale velferdsordninger. Erfaringene fra Nederland er senere oppsummert i begrepet «Hollandsk syke». Men også Norge har vært angrepet av denne sykdommen. Fra 1980 til 1986 økte lønnskostnadene i Norge over 20 pst. mer enn i konkurrentlandene. Den særnorske pris- og kostnadsveksten, kombinert med gjentatte devalueringer, førte til et svært høyt rentenivå. I 1987 var den gjennomsnittlige rentedifferansen i forhold til Tyskland nesten 12 prosentenheter. Industrisysselsettingen falt med nesten 84 000 personer, eller over 20 pst., fra 1980 til 1990. Det er ikke teori. Det var virkeligheten – den smertefulle virkeligheten – for mange tusen norske arbeidstakere og deres familier. Mot slutten av den lange oppgangskonjunkturen på 1990-tallet fikk vi igjen erfare konsekvensen av ikke å holde orden i eget hus. Finanspolitikken var ikke stram nok. Lønnsveksten ble for høy. Samtidig falt oljeprisen. Resultatet kjenner vi. I 1998 ble renta økt med 4 ½ prosentpoeng. Vi kan ikke glemme denne lærdommen nå, bare to år senere. Vi må derfor opprettholde den samme stramheten i budsjettet som da det ble vedtatt i fjor høst. Uten en forsvarlig gjennomføring av budsjettpolitikken ville rentenivået vært enda høyere. Jeg er derfor glad for at Regjeringen nå, med vekslende flertall i Stortinget, har klart å opprettholde stramheten i budsjettet. Siden oljealderen begynte, har vi brukt anslagsvis 800 milliarder kr av oljepengene. Når vi skal vurdere om vi i dag skal bruke enda mer, må vi ta hensyn til at det for tiden er press i økonomien, med mangel på arbeidskraft i mange sektorer. Mange spør hvilken glede vi kan ha av oljepengene hvis vi ikke kan bruke dem av hensyn til presset i økonomien. Svaret er at vi kan og skal bruke oljepenger til viktige formål i samfunnet – det gjør vi hver dag – men tempoet i bruken må tilpasses den økonomiske situasjonen. En bil som får større bensintank, kan ikke kjøre fortere, men den kan kjøre lenger. Oljefondet var ved utgangen av 1999 på vel 220 milliarder kr. Det er mange penger. Men statens pensjonsforpliktelser var på samme tidspunkt over 2 600 milliarder kr, altså over ti ganger større. Det er anslått at pensjonsforpliktelsene vil øke med over 160 milliarder kr bare fra 1999 til 2000. Selv med de høye oljeinntektene vi nå har, vokser statens pensjonsforpliktelser raskere enn vi klarer å fylle opp oljefondet. Det er sterk vekst i de samlede utbetalingene i folketrygden. Det er særlig utgiftene til sykepenger og uføretrygd som nå øker. Om noen år vil utbetalingene til alderspensjon begynne å øke sterkt. Dersom vi ikke klarer å bremse utgiftsveksten i folketrygden i årene framover, vil disse økte utgiftene alene legge beslag på store deler av handlingsrommet i finanspolitikken. Samtidig møter vi en ny utfordring: voksende mangel på arbeidskraft i mange sektorer. Vi må derfor legge vekt på arbeidslinja og mobilisere ny arbeidskraft i alle deler av befolkningen. Vi må ha et arbeidsmarked som tiltrekker seg dem som kan arbeide. Vi må ha et arbeidsmarked der færre uføretrygdes og sykmeldes, og der det gjøres plass for de funksjonshemmede. Det gir utviklingsmuligheter for den enkelte. Det vil bidra til å dekke et økende behov for arbeidskraft i mange sektorer, og det vil gi rom for å prioritere også andre oppgaver på budsjettet. Det er nå 12 uker siden Regjeringen overtok. Det er kort tid. Budsjettet til høsten vil bli Regjeringens første anledning til å legge fram sitt eget økonomiske opplegg. Målet for Regjeringens økonomiske politikk er arbeid for alle og en rettferdig fordeling. Høy og stabil sysselsetting er i seg selv det viktigste virkemiddelet for å sikre rettferdig fordeling. Det er derfor skuffende at sentrumspartiene nå vil redusere omfanget av arbeidsmarkedstiltakene og dermed sysselsettingstilbudet for dem som har størst problemer i arbeidsmarkedet. Regjeringen vil legge solidaritetsalternativet til grunn for den økonomiske politikken. Det er en helhetlig strategi der partene i arbeidslivet gjennom moderate lønnsoppgjør skal bidra til å opprettholde den kostnadsmessige konkurranseevnen. Regjering og storting skal gjennom budsjettpolitikken bidra til en stabil utvikling i produksjon og sysselsetting. Penge- og valutapolitikken skal rettes inn mot stabilitet i kronens verdi overfor europeiske valutaer. Det betyr at budsjettpolitikken må brukes aktivt for å stabilisere den økonomiske utviklingen. Det er ikke et mål å ha størst mulig overskudd på statsbudsjettet. I situasjoner med stor arbeidsledighet vil det tvert imot være riktig å stimulere økonomien gjennom statsbudsjettet – som vi gjorde på begynnelsen av 1990-tallet. Men skal vi kunne bruke budsjettet på en slik aktiv måte, må vi samtidig ha store overskudd i perioder da økonomien går godt – som nå. Regjeringen har i revidert nasjonalbudsjett videreført de gjeldende retningslinjene for pengepolitikken. En pengepolitikk rettet inn mot stabilitet i kronekursen, synliggjør den nære sammenhengen mellom lønnsvekst og konkurranseevne. En balansert økonomisk utvikling med lav pris- og kostnadsvekst er en forutsetning for å oppnå stabilitet i valutakursene over tid. De pengepolitiske virkemidlene må derfor innrettes slik at de, sammen med de øvrige virkemidlene i den økonomiske politikken, bidrar til å oppfylle den forutsetningen. Regjeringen vil foreslå reformer i skattesystemet. Skatteendringene skal bidra til mer rettferdig fordeling og økt verdiskaping, og til at flere velger å arbeide. Skattesystemet må dreies mot bredere skattegrunnlag, lave satser, enklere regler og færre smutthull. Det vil også ha positive fordelingsvirkninger. Regjeringen vil foreslå endringer i kapital- og formuesskatten. Også her må siktemålet være bredere grunnlag og lave satser. Det er imidlertid grunn til å forundres over at sentrumspartiene nå, etter å ha sittet 2 ½ år med regjeringsmakt, og etter at de bl.a. i utjamningsmeldinga har lagt stor vekt på økt rettferdighet i beskatningen, fremmer forslag om endringer i formuesskatten som innebærer en vesentlig skattelette for dem med de høyeste inntektene. Regjeringen vil i statsbudsjettet for 2001 komme tilbake med en vurdering av endringer i formuesskatten, herunder spørsmålet om fritak for arbeidende kapital. Regjeringen vil raskt følge opp Konkurranseflateutvalgets innstilling og gi en redegjørelse om dette i nasjonalbudsjettet. Spørsmålet om rammebetingelsene for forsikring vil bli behandlet i Banklovkommisjonen. Kommisjonen vil få nytt mandat og tidsfrist for å utrede livsforsikringsspørsmålene innen utgangen av juni neste år. Det er sagt før: En skal ha sterk rygg for å bære gode tider. Vi har nå muligheten til å løse viktige velferdsoppgaver samtidig som vi legger et solid grunnlag for våre framtidige velferdsordninger. Det krever at vi tenker langsiktig, og at vi ikke faller for fristelsen til å bruke oljeinntektene på en slik måte at vi får økonomiske tilbakeslag. Den økonomiske politikken må ha høy sysselsetting og lav ledighet som mål. Det gir trygghet for den enkelte og forhindrer sløsing med vår mest verdifulle ressurs: menneskenes arbeid og kunnskap. Da kommer vi ikke utenom det som er de krevende valgene, men som vel nettopp er det som er politikk: vilje og evne til å styre mot langsiktige mål og til å foreta de vanskelige prioriteringene som er nødvendige underveis.