Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Interpellanten tar opp et svært alvorlig tema. Sosial dumping angår oss alle. I de groveste tilfellene er det utvilsomt slik at det er menneskehandel satt i system innenfor enkeltaktører i norsk næringsliv. Så er det grader av alvor – det kan vi være enige om. Men jeg mener overhodet ikke det er noe grunnlag for å måtte bruke tid – i denne sal – på å diskutere avklaringer omkring begrepets betydning. For det første, uavhengig av grad: Det å dumpe lønns- og arbeidsvilkår rammer de seriøse bedriftene, de bedriftene som velger å opprettholde en fast stab av ansatte på ordnede vilkår. For hver gang en rokker ved det, utfordrer en konkurranseforholdet og skyver konkurranseforholdet. Det er et problem at det konkurreres med dette som basis. Det andre forholdet er at arbeidstakere som leies inn, blir utnyttet, mens arbeidstakere som er ansatt i seriøse bedrifter, selvfølgelig blir utfordret gjennom at andre tilbyr noe til en helt annen ramme. Fellesskapet – som det siste, i hvert fall i det jeg skal si – blir rammet ved at sannsynligheten for skatteunndragelser osv. i kjølvannet av dette er særdeles stor. Jeg er derfor glad for at mange av de tiltakene som er iverksatt av den rød-grønne regjeringen, faktisk har virket, men det er langt fram til å kunne si at en er tilfreds med situasjonen. Jeg er glad for at statsråden sier at dette problemet skal være et hovedfokusområde også i tiden framover. Problemet vårt, eller utfordringen vår, er vel egentlig at uavhengig av hva vi velger å gjøre, så vil noen forsøke å utnytte de mulighetene som er, for å tjene raske penger på andre menneskers og seriøse bedrifters bekostning. Dette er et internasjonalt problem, det er et nasjonalt problem, det er et menneskelig problem, og det er et stort samfunnsproblem. Det vrir konkurransen fra seriøse bedrifter til bedrifter som velger å utnytte det systemet som ligger der, og som kan etableres. Det er ikke akseptabelt. Jeg har lyst til å ta fire refleksjoner i forhold til diskusjonen om å begrense mulighetene for denne type uønsket atferd. Representanten Karin Andersen var inne på det. Straffenivået for denne type lovbrudd må etter mitt skjønn vurderes. Risikoen for å bli tatt tror jeg oppfattes som relativt beskjeden, mens strafferammene i utgangspunktet er satt svært lavt. Det andre punktet jeg tror det er viktig å fokusere på, er kravet om kunnskap – både til bedriften som forestår et oppdrag, og til dem som skal utføre et oppdrag. Det er en liberalisering på det med kunnskap til dem som utfører og forestår et arbeid, som jeg mener tjener dem som ønsker å være useriøse. Her må regjeringen følge svært nøye med og prøve å opprettholde motivasjonen for høy kunnskap for næringslivet på de områdene det gjelder. Et tredje punkt er at jeg synes – selv om det kanskje per nå foreligger formalia som hindrer det – at den som leier inn, burde betalt lønnen til den som leies inn. Det kan, som jeg sa, være noen problemer, men det hadde i hvert fall i utgangspunktet gitt innleier en betydelig oversikt over den leietakeren en har leid inn. Så til det siste punktet: lovgrunnlaget for ut- og innleie og vikarvirksomhet. Jeg tror det er farlig å si at den reguleringen som nå foreligger, er den som skal videreføres. Jeg tror det er viktig at regjeringen faktisk vurderer forholdene, ikke minst utviklingen innenfor det området som representanten Henriksen refererte til, og som hun gjenga på en god måte. Det er det helt nødvendig å ta på største alvor. Jeg er glad for at statsråden har en offensiv inngang til interpellasjonen. Dette er et så alvorlig tema at statsråden aldri kan tillate seg en pause fra temaet. For å bedre situasjonen må alle virkemidler vurderes, og vi må ikke komme i en situasjon hvor Høyre bruker dette som utgangspunkt for å fordekke sitt ønske om å «fleksibilisere» norsk arbeidsliv.