trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Litt temperatur må vi ha, det er bra. Et av de paradoksene jeg opplever i denne debatten, er at man i stor grad lider av ansvarsfraskrivelse. Det er et faktum at Arbeiderpartiet hadde justisministeren i åtte år. Det er også et faktum at Arbeiderpartiet i regjering åpnet mange soningsplasser. Husker jeg ikke feil, sa Storberget at det aldri hadde vært åpnet så mange plasser som i forrige periode – de åtte årene man satt i regjering. Utfordringen med de samme plassene var at man var verdensmester i åpne plasser, mens resten av Norge skrek etter lukkede plasser. Selvfølgelig har representanten fra Arbeiderpartiet rett i at når jeg sier at det er hypotetisk, så er det ikke det. Men poenget mitt var nettopp å skissere hvordan dette forumet ville reagere hvis – eller når – det dukket opp tilfeller der folk som burde sitte inne, slapp ut. Det er ikke noen nyhet. Det er til de grader kjent. Det er en raritet for meg at Arbeiderpartiet ikke har tatt mer tak i det. Det samme gjelder de forholdene vi har diskutert i dag når det gjelder Ila og isolasjon. Jeg skjønner godt at Arbeiderpartiet ikke vil snakke om det. Det må jo være en skamplett på den politikken som har vært ført av regjeringen i åtte år, at man ikke har hatt evne eller vilje til å gjøre noe med det. Men mulighetene er der. Som representanten fra Venstre sa: Politikk handler om vilje til å gjøre noe. Det handler også om vilje til å la være å gjøre noe. Forskjellen på mitt innlegg i stad og de innleggene jeg har hørt fra andre, er at jeg er tydelig på at hvis dagens regjering ikke leverer, skal jeg være den første til å stå her og si at vi ikke har gjort en god nok jobb – vi kunne med fordel ha gjort mer, vi kom ikke så langt som vi ønsket oss. Jeg skal ha ryggrad til å stå her og si nettopp det. Jeg skal ikke unndra meg ansvar, jeg skal tvert imot være med og ta ansvar hvis dagens regjering ikke leverer. Men jeg er 110 pst. sikker på at dagens justisminister ikke tenker at det er nok med et dårlig ettermæle, så det tar jeg med stoisk ro.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2014-06-10:
Jeg vil også takke for gode og grundige redegjørelser, og det er veldig mye klokt som er sagt i debatten så langt i dag. Når temaet er Afghanistan og vårt brede engasjement i landet, er det også nærliggende å trekke en parallell, en linje, til 70-årsmarkeringen av D-dagen. Vi har hedret dem som deltok, og som ofret sitt liv for et fritt Europa. Og nasjonens takknemlighet er formidlet. Ingen er vel uberørt av budskapet fra de få gjenlevende veteranene. «De som kjempet på strendene i Normandie, gjorde det for noe mer enn det flagget de hadde på armen», som VGs kommentator så treffende beskrev det. Norske soldater som har deltatt i Afghanistan gjennom disse årene, har også gjort det for noe mer – for FN og NATO, for frihet og demokrati. I min hjemkommune hedrer vi etterretningsoffiseren Trond Petter Kolset, som er en av de ti norske soldatene som har ofret livet i tjeneste i Mazar-e Sharif i Afghanistan. Tankene våre går til familiene som sitter igjen, og til dem som nå er veteraner. Jeg er stolt over regjeringens arbeid for å gjøre det enklere å takle tilværelsen som veteran og etterlatt etter et slikt oppdrag, både økonomisk og på annen måte. Samtidig er det viktig å fremheve det arbeidet som er gjort av alle nordmenn som har bidratt i Afghanistan. Også humanitære hjelpearbeidere, sivilt ansatte, har tatt en svært stor personlig risiko. Vi skal være selvkritiske og se på om noe kunne og burde vært gjort annerledes. I sum mener jeg likevel vi har oppnådd mye i Afghanistan gjennom den langsiktige bistanden, den humanitære innsatsen og de militære bidragene. Før var landet et fristed for Al Qaida. Det er det ikke lenger. Vi bør fortsatt tilby bistand gjennom NATO og med sivile bidrag, slik at afghanerne kan bygge en sikker framtid. Våre soldater i ISAF-styrken har utført et oppdrag som profesjonelle. Samtidig har de brukt seg selv, kanskje som det viktigste instrumentet gjennom i det daglige å bygge kontakt med og tillit til lokalbefolkningen i de lokalmiljøene hvor de har vært stasjonert. De har fått erfaringer som vi vil ta med oss i den kommende, store evalueringen, som uten tvil vil være viktig for å gjøre det norske forsvaret, bistanden og NATO bedre i fremtiden. Tilbake til D-dagen: Den som ikke kjenner historien, er dømt til å leve den om igjen, står det på minnestøtten i Auschwitz. Snart er tidsvitnene borte. Da er det vårt ansvar å sørge for at historien ikke glemmes, og at den gjenfortelles og formidles til den oppvoksende slekt og nye generasjoner. Fra flere hold pekes det på at skoleverket nå i liten grad formidler historien om annen verdenskrig. Dersom det er tilfellet, mener jeg det er betimelig med et politisk initiativ, slik at de som har gått foran og kjempet for vår frihet og vårt demokrati – enten det skjer på Omaha Beach eller i Afghanistan – får oppdraget og historien formidlet som en del av skolens naturlige samfunnsoppdrag.
Kristian Norheim (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Jeg vil starte med å uttrykke takknemlighet og en stor takk til alle norske tjenestemenn og -kvinner, militære og sivile, for den store og viktige innsatsen de har lagt ned over flere år i Afghanistan. Takk til hver og én av dere mer enn 8 500 nordmenn som har tjenestegjort i Afghanistan, og en spesiell takk og honnør til de nordmenn som har mistet livet i tjeneste for Norge i Afghanistan. Vi minnes dere i ærbødighet. Jeg vil også takke utenriksministeren og forsvarsministeren for gode og innsiktsfulle redegjørelser. Den varslede helhetlige evalueringen av det norske engasjementet i Afghanistan er også noe jeg ser frem til. Det norske engasjementet i Afghanistan har vært viktig, men samtidig svært krevende. Det kom i stand som et svar på et angrep mot et annet NATO-land. Gjennom angrepene mot USA den 11. september 2001 ble verden vitne til hvor galt det kan gå når radikale islamister forfølger sine drømmer i praksis. Islamistenes drømmer er våre mareritt. Afghanistan var i 2001 en frihavn for slik menneskefiendtlig tenkning og organisert ondskap. Norge påtok seg sammen med andre allierte et ansvar for å sørge for at dette skulle endres. Afghanistan skulle ikke lenger fungere som et arnested og en frihavn for internasjonal terrorisme. Når vi nå nærmer oss den helhetlige evalueringen, er spørsmålet vi bør stille oss hvorvidt vi har lyktes i Afghanistan, og hva som skal være kriteriene for at vi kan si at vi har lyktes. Når vi velger å engasjere oss på en slik måte som vi har gjort i Afghanistan, følger det med et stort og krevende ansvar. Dette ansvaret slutter ikke ved ISAFs utgang, men samtidig vil det norske engasjementet naturlig nok være annerledes fremover enn det har vært inntil nå. Vi må slå oss til ro med at Afghanistan neppe noensinne vil bli et demokrati og et samfunn som skaper perfekt gjenkjenning sett med våre øyne. Når vi følger det pågående presidentvalget, vil vi måtte erkjenne at «godt nok» er mer dekkende enn «perfekt». Vi må kunne glede oss over at vi nå vil være vitne til det første presidentskiftet mellom valgte presidenter i Afghanistan noensinne. Det går også an å glede seg over at valgdeltakelsen i Afghanistan er langt høyere enn i EU ved det nylig avholdte valget til Europaparlamentet. Vi må også erkjenne at det er afghanerne selv som skal velge sin vei for fremtiden. Den vet vi kommer med tilbakeskritt langs veien. At vi erkjenner dette, er viktig. Vi kan, og skal, stille opp for afghanerne i årene som kommer, men vi kan ikke, og skal ikke, gå veien for dem eller gå i veien for dem. Engasjementet i Afghanistan har også vært en prøvestein for det norske forsvaret. Våre menn og kvinner i uniform har levert så det holder i et krevende oppdrag. Oppdraget har ført til at våre soldater har fått verdifull operasjonell erfaring som kun bidrar til å styrke det norske forsvaret, men også den viktigste internasjonale organisasjonen Norge er med i, nemlig NATO. Nå skal Afghanistan i det store og det hele overlates til afghanerne selv. Det ville ikke vært mulig uten den innsatsen bl.a. våre egne soldater har gjort og de ofre de har gitt.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-10:
Jeg takker statsråden for svaret og for en virkelighetsbeskrivelse som er rimelig lik, og for at statsråden tar opp at en i FNs menneskerettighetsråd har tatt opp situasjonen i Kina, og da spesielt i de tibetanske områdene. Så er det en utfordring, som du sier, å engasjere Kina på en konstruktiv måte, for det er jo dem som er rett adressat. Det er jo ikke Kinas herredømme over Tibet debatten står om, men utfordringen er særlig det å forbedre situasjonen. Det er det et helt verdenssamfunn som må stå opp imot Kina for å gjøre. USA har vært en aktiv pådriver og er også et av de landene som konsekvent har tatt imot Dalai Lama på besøk. Dalai Lama er en åndelig leder for tibetanerne, men det er klart at han også har en posisjon som tidligere fredsprisvinner, og ikke minst med sitt budskap om dialog og om ikke-vold. Når en ser kinesernes maktbruk i Tibet – på mange vis – er det en stor utfordring for oss å bidra til å mobilisere alle gode krefter for at Kina skal løsne på sin maktbruk overfor tibetanerne. Jeg etterlyste også noe bilateralt samarbeid mellom Norge og andre små land – med vestlige land, men også med asiatiske land. Dalai Lama sa da han var på besøk i Stortinget, at han ønsker seg en sterkere asiatisk union. Han pekte på Europa som et vellykket eksempel på et samarbeid mellom mange land. Ikke det at Norge skal gå i bresjen for å skape en union, men det er i hvert fall viktig å samarbeide med andre aktører i Asia, som jeg var inne på. Statsråden var lite inne på dette. Så er det jo en utfordring med balansen mellom Kinas interesser og norske interesser knyttet til økonomi, handel og utvikling og det å stå konsistent opp mot de overgrepene som vi ser at skjer bl.a. i Tibet, men også i mange andre provinser i Kina. Det reiser også spørsmålet om vår avhengighet av Kina og vårt forhold til Kina og om hvor tette bånd vi skal knytte til Kina, fordi den økonomiske utviklinga er slik den er.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-10:
Takk til dem som har deltatt i debatten. Det er hektiske dager i Stortinget, og jeg har stor respekt og forståelse for at det er vanskelig å finne plass til å delta i alle debatter. Det er klart: Himalaya-platået er høyt og bratt, og denne debatten har vel vært ganske flat – for å være ærlig. Et av de virkemidlene som statsråden har, er den norske ambassaden i Kina. Det er også et interessant spørsmål i hvilken grad statsråden vil bruke ambassaden for å komme inn i Tibet. Tradisjonelt har jo den norske ambassaden reist en del rundt i Tibet for å skaffe seg informasjon, riktignok guidet av kinesiske myndigheter, men det er altså en mulighet til å komme inn. Et annet forhold er situasjonen i Nepal, hvor mange tibetanske flyktninger passerer gjennom, og hvor Kina presser stadig hardere på for at Nepal skal behandle flyktningene som desertører og sånn sett overlate dem til kinesiske myndigheter. Det er også en veldig krevende situasjon for dem som er bofast eller er strandet i Nepal. Akademia i Norge er også interessant, fordi stadig flere knytter seg til nettverk med Kina, både økonomisk, forskningsmessig og på andre vis. Akademia, med den måten man jobber på der, har en veldig viktig posisjon med hensyn til det å kritisere og skaffe seg informasjon. Jo mer vi knytter akademia til Kina, jo større blir utfordringen, som representanten Aasen var inne på, med hensyn til det å diskutere de utfordringene vi stadig står overfor. Kunstnerne har også en tilsvarende rolle. Når de ikke kommer inn, ikke får oppleve, og ikke får formidlet på sitt vis, står hele verdenssamfunnet overfor en ganske stor utfordring: På hvilke premisser skal vi føre denne debatten og bidra til en utvikling? Her hjemme har vi også sett eksempler på eiendomsinvestorer fra Kina som har sett på eiendommer både på Svalbard og i Nord-Norge. Island har en tilsvarende situasjon. Kinesiske eiendomsinteresser er altså svært aktive og på banen i vår region. Gitt det bildet vi ser nå, vil jeg hevde at det ikke er noe stort mål å normalisere forholdet til Kina hvis det bare skal være på Kinas premisser. Derfor er det viktig å ha en debatt i Norge om hvor våre grenser går, på hvilke premisser vi skal ha et forhold til Kina, og hvor langt vi skal strekke oss for å normalisere – såkalt – forholdet til Kina når vi ser hvilken makt kineserne legger i å presse de aktørene de er i samkvem med.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Jeg vil starte med å takke interpellanten, Ketil Kjenseth, for at han tar opp situasjonen i Tibet i Stortinget og i stortingssalen. Kontrasten til den mediedekningen og den oppstandelsen som var her da Dalai Lama faktisk var på besøk her i huset, er jo litt slående. Kanskje er det litt tankevekkende at det ikke er mer oppstyr nå, når vi gjør det vi pleier, nemlig å ha en politisk debatt og ordveksling om situasjonen. Men det er bra at vi gjør det nå, og jeg synes det er godt å høre på utenriksministeren, som understreker hvor viktig det er å arbeide for menneskerettigheter, og at dette utgjør en svært viktig del av norsk utenrikspolitikk. Dalai Lama har satt dagsorden for menneskerettighetssituasjonen i Tibet, og dermed følger vi den ekstra nøye – hovedsakelig også på grunn av at Kina gikk inn i Tibet i 1950, og at det da ble en spesiell situasjon i internasjonal politikk av den grunn, men jeg syns også det er grunn til å minne om at situasjonen i resten av Kina heller ikke er spesielt god når det gjelder menneskerettigheter. Det foregår politisk og religiøs forfølgelse, og det er omfattende bruk av dødsstraff i Kina. Ytringsfriheten er ikke til stede. Senest i forrige uke fikk vi demonstrert hvordan markeringen av at det var 25 års siden demonstrasjonene på Den himmelske freds plass egentlig ble tiet i hjel. Det er ikke lov til å snakke om eller diskutere dette i det offentlige rom. Man kan heller ikke nevne det i historiebøkene osv. Det vitner om en ytringsfrihet som ikke er til stede. Samtidig vet vi at Kinas økonomiske og politiske makt styrker seg kraftig hele tida. Forskere på internasjonal politikk kan fortelle oss om et Kina som er en stormakt i dag, men som vil bli enda mektigere i framtiden. Det er bare snakk om tid – riktignok noen år – før Kina er verdens største stormakt hva gjelder økonomi og politikk. Det vil utgjøre en strategisk utfordring for Norge – helt uavhengig av hva som vil skje i det bilaterale forholdet mellom Norge og Kina, som jeg er overbevist om at vil normalisere seg på et eller annet tidspunkt. Men det utfordrer Europa, det utfordrer Norge at den største og mest dominerende nasjonen i verden, slik vi kjenner den nå, ikke deler vårt syn på mange av de grunnleggende menneskerettighetene, slik USA – som er den største stormakten nå – deler de verdiene med oss. Kina vil ikke – ikke i denne omgangen i hvert fall – kunne forholde seg den typen verdier. Det er noe som jeg tror vil bli krevende uansett, fordi dette handler om handel, det handler om makt, og det handler om at Norge fortsatt vil ha en aktiv rolle når det gjelder menneskerettigheter, men selvfølgelig også ønsker et næringsliv som skal fungere godt sammen med Kina som økonomisk stormakt. Dette tror jeg mange politikere etter oss også vil måtte diskutere her fra denne talerstolen, fordi det vil utfordre oss på ulike utenrikspolitiske hensyn som vi har å ivareta.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Jeg har et spørsmål som handler om midlertidighet i UH-sektoren, som jeg opplever at alle partier fremmer bekymring om, og som det er tilfredshet med at vi begynte å få ned med noen tiltak som den rød-grønne regjeringen foretok. Det jeg lurer på, er om statsråden vurderer å ta i bruk nye virkemidler, og om hva han mener er akseptabelt nivå og akseptabel progresjon når det gjelder midlertidighet i UH-sektoren framover.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Jeg skal være så tydelig som det er mulig. Det er bra med doktorgrader, og det er også bra å ha doktorgradsutdanning og jobbe i skolen. Så kan representanten Trine Skei Grande lese innstillingen, hvor hun vil kunne oppdage at alle partier, både Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti – unntatt Høyre og Fremskrittspartiet – støtter intensjonen i forslaget. Nå er det sagt ganske tydelig. Men jeg må si jeg reagerer når det nærmest lyder som at å være best, er likt med å ha doktorgrad. Hvor i all verden får man det fra? Man er jo best med hensyn til å kunne forske, å kunne spesialisere seg ved å gå i dybden på noe. Det er jo det det handler om når man skal ta doktorgrad, og da særlig hvis man er god på teori. Alle her, og i Norges land for øvrig, kjenner og husker den gode læreren som utgjorde en stor forandring for oss, når vi alle vokste opp og ble til noe her i verden – som kan utgjøre en veldig stor forskjell. Vedkommende hadde ikke nødvendigvis doktorgrad. Det handler jo ikke om det. Det handler om helt andre egenskaper. Ivar Frønes, som er sosiolog, og absolutt har doktorgrad og er en anerkjent forsker, sa noe veldig klokt på NHOs årskonferanse i vinter. Han snakket om at vi bruker feil begreper når vi snakker om utdanning. Vi snakker om høyere og lavere utdanning. Vi burde begynne å snakke om lengre og kortere utdanning. Både lange og korte utdanninger kan ha fantastisk god kvalitet. Det kan være helt i verdensklasse, selv om man har en kort utdanning. Det kjenner alle til som f.eks. har vært på en norsk industribedrift og vet hvordan fagarbeidere som leverer i verdensklasse, virkelig har et svært høyt nivå. De har ikke nødvendigvis doktorgrad, men de samarbeider kanskje med folk med doktorgrad. Det er det jeg mener med at vi er nødt til å ha en litt bredere tilnærming til hvordan vi ser på kunnskap og kompetanse, enn bare å se det som at de som har høyere utdanning, har såkalt større verdi enn dem som har såkalt lavere utdanning. Når det gjelder det å få folk med doktorgrad inn i skolen – for å gjøre det helt tydelig – støtter Arbeiderpartiet å få flere av dem inn, men vi vil ikke være med på at det skal være ulik verdi knyttet til hva slags type utdanning man har.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Takk til utenriksministeren for et veldig klart og klargjørende svar. Jeg er glad for at Norge aktivt vil bidra til en internasjonal granskingsmekanisme når det gjelder å etterforske det som skjedde på Sri Lanka i 2009. Det er riktig som utenriksministeren sier, at en politisk løsning naturligvis må ivareta den territorielle integritet, samtidig som minoriteter, særlig den tamilske, får et visst selvstyre. Men det er langt fram til reell forsoning, tross forhandlinger. Situasjonen er svært bekymringsfull. Jeg nevnte i hovedinnlegget mitt flere menneskerettighetsorganisasjoner. Ifølge Reporters Without Borders er det kontinuerlig vold mot Sri Lankas minoriteter, først og fremst mot tamilene. Tamilske journalister trakasseres og fengsles. Minst 39 mediefolk er blitt drept eller har forsvunnet. Aviser og mediehus bombes. Mange journalister har måttet flykte fra landet. Sri Lanka rangeres nå som nr. 162 av 179 land på pressefrihetsindeksen, dette fortsatt ifølge Reporters Without Borders. Den 3. april i år ble en tamilsk avis angrepet. To ansatte ble alvorlig skadet. Det er altså lite som tyder på at situasjonen på Sri Lanka har stabilisert seg etter krigen. Det er lite som tyder på at myndighetene vil ta tak i behovene for forsoning og finne en politisk løsning som vil sikre en demokratisk utvikling og hindre diskriminering av minoritetsgruppene. En annen foruroligende utvikling er at vi ser en del ganske tøffe angrep på hinduer og muslimer som singalesiske buddhister begår. Styresmaktene gjør ingenting for å slå ned på en økende hatretorikk mot religiøse minoriteter i landet. Så vidt jeg vet, er Sri Lanka ikke tilsluttet Den internasjonale straffedomstolen i Haag, ICC, dvs. at etterforskning og straffeforfølging fra ICC ikke er mulig. Det blir derfor en uavhengig granskingskommisjon – eller en uavhengig internasjonal etterforskning, om man vil – som blir det mulige alternativet etter vedtaket i FNs menneskerettighetsråd. Den granskingskommisjonen som Sri Lankas regjering selv satte ned, og som utenriksministeren brukte litt tid på, har – så vidt jeg vet – hatt liten troverdighet internasjonalt. Spørsmålet er hva Norge kan gjøre bilateralt, om Norge i tillegg til å jobbe i det internasjonale samfunnet fortsatt kan gjøre noe bilateralt når det gjelder Sri Lanka, med den historien vi tross alt har.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Takk for innspillene! Og jeg merket meg særlig at utenriksministeren snakket om alvorlige styresettutfordringer på Sri Lanka – altså ikke bare undertrykking, men rett og slett at vi i tillegg har alvorlige styresettutfordringer med bl.a. korrupsjon og vanstyre i tillegg til undertrykking, internering og brudd på menneskerettighetene. Så er det bekymring over stort militært nærvær i nord, som selvfølgelig underminerer forsoning. Og det ser egentlig ut til at Sri Lankas regjering verken ønsker å ta initiativ til en politisk løsning eller for den saks skyld gjennomføre det. Samtidig er det veldig viktig, som to tidligere debattanter understreket, at veien til en politisk løsning må gå gjennom politisk deltakelse, gjennom stemmeurnene og ikke gjennom krig og terror. For å hindre ny, voldelig motstand er det samtidig av stor betydning at den politiske forsoningsprosessen kommer i gang. Det er fem år siden vi opplevde dette blodbadet i de nordlige områdene på Sri Lanka. I fem år har både tamilene og andre minoriteter og det internasjonale samfunnet ventet på og forsøkt å bidra til en forsoning, en politisk utvikling, som tar hensyn til minoritetene. I stedet opplever vi ytterligere undertrykking av tamilsk språk, tamilsk identitet, tamilsk kultur, og vi opplever at journalister trakasseres, særlig de som er tamiler, og vi opplever undertrykking av hinduer, som er tamilenes religion. Jeg registrerer at utenriksministeren var opptatt av at man bidrar til gjenoppbygging, sysselsetting og landbruk i de nordlige områdene, og at også Norge kan tenke seg å bidra til dette gjennom det sivile samfunn, altså sivile organisasjoner på Sri Lanka. Så er det slik at samarbeidet med srilankiske myndigheter om en internasjonal granskingsmekanisme er vanskelig. Jeg vil gjenta et spørsmål jeg hadde til utenriksministeren: Er det tenkelig – og jeg oppfattet også at to tidligere talere var inne på det – at Norge kan bidra med noe bilateralt med den historien vi har, eller er det vanskelig?
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Eg vil òg starte med å takke interpellanten for å reise ein viktig interpellasjon, og eg vil rose interpellanten for å setje interpellasjonen sin i den konteksta som ho gjer. Eg meiner det er viktig med tanke på at me er i eit grunnlovsjubileum. Dei sivile er taparane i ein kvar væpna konflikt. Slik er det òg på Sri Lanka. Ingen kan vere urørte av den humanitære katastrofen og dei enorme lidingane krigen mellom folkegruppene på Sri Lanka førte med seg. Det har no gått fem år sidan krigen drap tusenvis av folk og dreiv fleire hundre tusen på flukt. FNs høgkommissær for menneskerettar slo tidleg fast at både LTTE og regjeringsstyrkane hadde gjort grove brot på internasjonale, humanitære reglar. På overflata er livet no tilsynelatande i ferd med å bli normalisert. Dei fleste kontrollpostane er fjerna, likeins dei fleste minefelta. Butikkar og hotell reiser seg, men likevel veit me at undertrykking av minoritetar i landet fortsett er utbreidd, slik både interpellanten og utanriksministeren viser til. Ein framståande menneskerettsforkjempar sa det slik: Regjeringa vil gjerne tru at forsoning berre kan skje gjennom økonomisk utvikling, men ein byggjer ikkje fred med betong. Gjensidig vilje og respekt er avgjerande for at folkegruppene skal kunne leve saman i fred og fordragelegheit. Som både interpellanten og utanriksministeren tydeleg har vore inne på, utnemnde FN i 2010 ei ekspertgruppe som skulle sjå nærare på menneskerettane i landet, og i mars i år vedtok FNs menneskerettsråd ein resolusjon som kravde gransking av dei to partane sine krenkingar av menneskerettane i perioden 2002–2009. Her er det viktig at FN speler ei sentral rolle i dette arbeidet, og at Noreg støttar opp i den samanhengen. Det internasjonale samfunnet må yte press på regjeringa i Colombo for å sikre at rettane for den tamilske delen av befolkninga blir ivaretekne. Samtidig er det viktig å bidra til at tidlegare militante grupper kan integrerast i samfunnet igjen og med det bidra konstruktivt til gjenoppbygginga. Vegen til politisk innflytelse må gå gjennom stemmeurna og ikkje gjennom valdelege handlingar og terror. Det langsiktige målet må vere å få i stand ein forsoningsprosess mellom befolkningsgruppene. Noreg har tidlegare, med blanda hell, spela ei sentral rolle i forsøket på å få til ein fredeleg utgang på konflikten i Sri Lanka. Tidlegare utanriksminister Jonas Gahr Støre tok våren 2010 initiativ til ei ekstern evaluering av fredsprosessen og Noregs rolle. Det var eit viktig initiativ. Skal me i framtida kunne bidra til internasjonal konfliktløysing, må me ta lærdom av erfaringane og til ei kvar tid føreta kritisk vurdering av om og korleis Noreg faktisk kan spele ei positiv rolle i den aktuelle fredsprosessen.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Av og til er det forfriskende med folk som snakker rett fra levra, som vi sier på Sørlandet. Dette innlegget var en tydelig bekreftelse på at debatten om fengsel i forrige uke var et politisk spill. Det var den forrige regjeringa som la penger på bordet til nytt fengsel. Fremskrittspartiet utsatte planene om bygging av Halden fengsel fordi de ville ha utredet alternative ordninger for å bygge fengselet. Den forrige regjeringa la penger på bordet til nytt fengsel i Halden, det kan ingen komme fra. Vi gir full honnør til Dørum, som var den som sto på for å få det fengselet planlagt. Det samme kan ikke sies om Fremskrittspartiet når det gjaldt å få det gjennomført. Det samme kan heller ikke sies om Fremskrittspartiet når det gjelder å få gjennomført bygginga av fengselet som den forrige regjeringa vedtok – når det gjelder å legge penger på bordet. Representanten Ellingsen snakker om en hypotetisk situasjon der en slipper ut folk som har begått kriminelle handlinger, fordi det er mangel på varetektsplasser. Det er ikke en hypotetisk situasjon, det er den situasjonen vi har i dag. Jeg vet ikke om representanten har lest innleggene om den manglende kapasiteten sist vi hadde debatt, eller det som sto i en felles reportasje i media fra Haugaland og Agder – hvor de slipper ut mange hver eneste uke fordi det ikke er kapasitet i fengselet. Men vi har en regjering som sier: Til høsten, til høsten. Det kommer til å ta lang tid, sier statsråden. Han har gjentatt gang på gang fra denne talerstolen hvor lang tid det kommer til å ta å få disse plassene bygd. Og det er en realitet – sånn er det. Det er det faktagrunnlaget denne saken bygger på, og som fengselssaken bygde på. Vi er veldig glade for den politiske enigheten i komiteen på dette punktet når det gjelder å få ned antall oversittinger. Vi har vært dypt uenig i at regjeringa har valgt å se bort fra å sette fart i fengselsbygginga. Vi hadde forslag som ville igangsatt det fortere, men det virker som at for denne regjeringa er det viktigere at det er de sjøl som foreslår å bygge fengsler, enn at de kommer på plass raskt.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-06-10:
Jeg har lyst til i mitt sluttinnlegg å prøve å trekke denne saken tilbake til det som faktisk er det vi diskuterer her i dag. Alle som har vært på talerstolen, har pekt på kapasitet. Det er ikke én som har stått på denne talerstolen, som ikke har nevnt kapasitetsutfordringene knyttet til fristoversitting. Hvis justisministeren kan gå på denne talerstolen og si at den forrige regjeringa ikke hadde et vedtak på å bygge nytt fengsel, på å starte planleggingen med å bygge et nytt fengsel, og hadde vedtatt at det skulle bygges fengsel i Agder, er det bra. De opplysningene vi sitter med, og det som står i Prop. 1 S, er at det var budsjettmessige prioriteringer knyttet til å bygge et fengsel. Jeg er glad for at Ellingsen snakker om evne og vilje til å få saker i gang. Fremskrittspartiet i posisjon ser kanskje mer mørkt på det når det gjelder de sakene de nå har fått i fanget med hensyn til f.eks. bompenger. Da blir løsningen prosentvis …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Ulf Isak Leirstein (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Jeg har alltid forundret meg over at vi politikere er så dårlige til å innrømme det hvis vi ikke har gjort jobben skikkelig, eller hvis vi har gjort en feil. Jeg har alltid stusset på hvorfor det er så veldig vanskelig å skulle innrømme at på det og det feltet gjorde vi kanskje ikke nok, vi nådde ikke våre mål. Jeg tror kanskje vi hadde hatt mye mindre politikerforakt hvis vi som politikere – rikspolitikere ikke minst – hadde vært ærlige av og til og sagt rett ut at her hadde vi en målsetting, men vi nådde ikke målsettingen. Isteden er det ganske vanlig politisk taktikk å begynne å skyte fra hofta i ren angrepsstil i mangel på gode argumenter i forsvar. Det fikk vi en klassisk forestilling om nå av representanten Kari Henriksen. Utrolig nok, etter åtte år i regjering uten å klare å vedta å få bygd et nytt fengsel, kommer man altså seks måneder etter at man har gått ut av regjering, med den glupe ideen om at man kanskje bør bygge et nytt fengsel! Det er helt utrolig at man klarer å si det etter den debatten vi hadde forrige uke. Hadde Stortinget da vedtatt bygging av nytt fengsel i Agder, hadde dette problemet vært løst. Det vi diskuterer i dag, er ganske alvorlig. Det er ganske alvorlig at vi faktisk må ty til det skritt å bryte 48-timersregelen for å holde en del mennesker i varetekt. Men det problemet har jo heller ikke oppstått etter valget, dette problemet har vart i årevis. I årevis har vi holdt folk i strid med regelverket – i årevis, bl.a. i åtte år med justisministere fra Arbeiderpartiet. Kunne ikke Arbeiderpartiet ha brukt denne sjansen i dag, når vi samler komiteen om en del viktige målsettinger og forslag, til å innrømme at ja, man strakk ikke til, man nådde ikke målsettingene, man gjorde faktisk ikke den jobben man egentlig var satt til å gjøre? Det hadde stått respekt av å innrømme at man ikke klarte å levere. For hvordan i alle dager har man god samvittighet med tanke på det man har gjort med tanke på 48-timersregelen og det å ha hatt folk på glattcelle? Man kan jo ikke ha god samvittighet? Man sitter i åtte år, og så blir altså situasjonen forverret. Vi har bl.a. fått denne dommen, selv om den ikke er rettskraftig, fra Oslo tingrett. Det er et tankekors. Derfor hadde jeg håpet at denne debatten i dag skulle vise at et samlet storting tar dette inn over seg og ser at her er det mange som ikke har gjort den jobben man skulle ha gjort. Men innlegget til talspersonen fra Arbeiderpartiet tyder på at her kommer ikke regjeringen til å få noe drahjelp av Arbeiderpartiet. Det er helt greit, vi har tenkt å levere. Vi har noen mål, og skulle vi ikke nå målene, skal vi være de første til å innrømme at det klarte vi ikke. Men jeg har stor tiltro til dagens regjering, at vi skal klare å få en ny retning med hensyn til disse utfordringene, som dessverre også er noe vi har arvet.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-10:
Statsråden var for så vidt litt inne på det i sin avslutning. Vi er kjent med at dette er en stor utfordring. Og som jeg var inne på i mitt innlegg, foreligger det nesten 300 brudd på 48-timersfristen bare de første fire månedene i Oslo politidistrikt. Det er alvorlig. Men jeg skal frikjenne justisministeren, for dette er jo et problem som er arvet, og som for så vidt alle partier i denne sal må ta ansvar for. Men jeg skulle gjerne hørt justisministerens betraktninger rundt den kortsiktige løsningen – hva skal gjøres, hva settes i verk av tiltak for å unngå at det faktisk er et så stort antall brudd på noe som klart framgår av loven, og der vi nå tydeligvis også har fått en dom som betyr at det er brudd på menneskerettighetene? Kan statsråden dele noen av sine tanker rundt dette?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-10:
Det var egentlig svaret i stad som fikk meg til å ønske en ny replikk. Jeg synes egentlig det er litt overraskende at det er så mange fristbrudd når det har vært fokusert så mye på problemet. Derfor vil jeg gjerne høre justisministerens refleksjoner rundt det. Komiteen er tydelig på at en må få et bedre system for overføring til kriminalomsorgen, pluss at en skal holde 48-timersfristen. Men når noe tydeligvis ikke gjøres, er grunnen til at politiet ikke klarer å holde fristen at de ikke har varetektsplasser der de kan sette fangene, er det det at de rett og slett somler – eller ikke gjør en god nok jobb for å rekke det innen 48-timerfristen – eller er det uavklarte spørsmål, for den saks skyld?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-10:
Jeg skal love ikke å bruke de 30 minuttene! Dette er for så vidt en liten proposisjon, men en stor og komplisert sak om tomtefeste. Derfor har komiteen, når vi har behandlet saken, ønsket å gå videre med den midlertidige loven, slik at vi får et godt gjennomarbeidet forarbeid i proposisjonen til Stortinget, slik at vi kan vedta en endelig lov. Utfordringa, som vi ser det, er også at utvalget som i forbindelse med en NOU har sett på problematikken, har kommet med en delt innstilling. Derfor har vi også vært opptatt av at departementet får den nødvendige tida. Men grunnen til at jeg tok ordet, er at jeg vil understreke at komiteen er tydelig på at dette er et viktig spørsmål og et komplisert spørsmål. Det er viktig for dem det gjelder, både bortfestere og festere. Derfor har vi også gitt uttrykk for utålmodighet når det gjelder at det er viktig å finne en endelig løsning, for det er en utfordring med regelverket slik det er i dag. Men vi gir altså gjennom dette mulighet til å forlenge den midlertidige loven fram til 1. juli 2015, og så imøteser vi en proposisjon og en viktig behandling neste år.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2014-06-10:
På vegner av Senterpartiet har eg behov for å kome med nokre merknader til denne saka. Saka dreier seg om den midlertidige lova skal bli forlengd eller ikkje. Tomtefestelova er det delte meiningar om, det er det ingen tvil om. Festeinstituttet er godt forankra i Noreg, og mange grunneigarar har inntekter frå bortfeste som ein viktig del av næringsgrunnlaget. Debatten om tomtefeste er ofte knytt saman med følelsar, og uansett kva ein gjer, vil det ha konsekvensar for mange. For Senterpartiet er det viktig å skape føreseielegheit for festaren og ha ei rettferdig handtering av grunneigaren. Så til det debatten i dag dreier seg om konkret. Med den tida denne saka til no har teke, var det ikkje praktisk mogleg for Stortinget å vedta ei varig lovendring før sommaren. Ein kan derfor seie at vi har vorte gjort til gissel for at den midlertidige lova skal bli forlengd. Eg vil uttrykkje at eg er skeptisk til at desse påkravde endringane i tomtefestelova lèt vente på seg. Etter den mykje omtalte dommen i Den europeiske menneskerettigheitsdomstol nedsette den raud-grøne regjeringa eit lovutval for å sjå på korleis ein kunne tilpasse lovverket etter denne dommen. Det har no gått lang tid sidan utvalet la fram innstillinga si, og utvalet la også fram forslag til lovendringar. Temaet er såleis godt greidd ut, men saka er likevel vanskeleg reint politisk. Vi kan ikkje utsetje ting og skyve på avgjerder berre fordi dei er vanskelege. Det er ikkje det vi er valde inn her for. Eg blir ekstra uroleg når eg i proposisjonen i tillegg ser at regjeringa ikkje ser bort frå at den midlertidige lova kan bli forlengd utover 1. juli 2015. Den rettstilstanden vi har på området i dag, skaper stor usikkerheit i marknaden. Dette er uheldig enten ein er festar eller bortfestar. Marknaden står stille, og folk blir sitjande på vent. Det faktum at det i denne saka vil vere to motstridande syn, kan ikkje overraske nokon. Her må lovgjevar avvege omsyna mot kvarandre og skjere gjennom. Justisministeren er på mange område svært oppteken av å vise handlekraft. Eg forventar at han vil vise det på dette området også. Saka er overmoden for konklusjon, og håpet mitt er at regjeringa i løpet av hausten fremjar forslag for Stortinget med forslag til varige endringar i lova.
Iselin Nybø (Venstre), 2014-06-10:
Jeg vil gjerne følge opp spørsmålet til representanten Ropstad litt, for som også han var inne på, er det 4 250 pågrepne som er såkalte oversittere og har sittet i mer enn 48 timer i 2013. Statsråden har ikke ansvaret for alle dem, men når vi leser i Aftenposten at de fire første månedene i år er det 300 oversittinger bare i Oslo politidistrikt og hele elleve som har sittet mer enn fem døgn på glattcelle, er dette oversittinger som skjer med denne statsrådens makt. Mitt spørsmål er: Hvilke konkrete tiltak ser statsråden for seg at han vil sette i verk for å få vekk disse menneskerettighetsbruddene, før vi får på plass en utvidet fengselskapasitet, for det kommer til å ta tid?
Iselin Nybø (Venstre), 2014-06-10:
Hvis presidenten tillater det, vil jeg gjerne komme med et spørsmål til.
Iselin Nybø (Venstre), 2014-06-10:
Takk for det. Jeg har forståelse for at statsråden på dette tidspunkt ikke har lyst til å svare på hvorvidt dommen vil bli anket eller ikke, for det er jo en avgjørelse som inneholder mange ulike momenter, og som sikkert må diskuteres i departementet før man får tatt den avgjørelsen. Men kan statsråden svare på om han mener at dagens praksis, der enkelte blir sittende i opptil fem døgn på glattcelle, i isolasjon, er i tråd med menneskerettighetene?
Iselin Nybø (Venstre), 2014-06-10:
Jeg tror vi må være tydelige i denne saken på at vi alle har et ansvar for at det er blitt som det er blitt. For dette er ikke noe som har dukket opp det siste året, og heller ikke de siste ti årene. Odd Einar Dørums justisministerperiode ble nevnt. Det er helt rett at Odd Einar Dørum gjorde mye bra, bl.a. står det i Sivilombudsmannens rapport at antall oversittinger gikk ned i den perioden, selv om man ikke fikk det vekk. Det som er viktig å huske på, er at politikk handler om å ville. Og politikk handler om å prioritere. I Venstre ønsker vi å gjøre noe med denne problemstillingen, og vi ser at dette er noe vi er nødt til å prioritere – ikke bare fordi vi har fått gjentatt kritikk fra ulike torturkomiteer og menneskerettighetskomiteer gjennom mange år, men også fordi vi faktisk i dag har en dom mot oss i Oslo tingrett som sier at den bruken vi har i dag, ikke er i tråd med menneskerettighetene. Så må jeg innrømme at jeg har litt problemer med å se hvordan ting henger sammen. Venstre ønsker en regelendring for å få bukt med dette problemet, mens flertallspartiene peker – og er veldig tydelige når de snakker – på at 48-timersregelen skal praktiseres strengt. Jeg har problemer med å se hvordan det henger sammen med det som justisministeren nettopp sa – at dette er et kapasitetsproblem som det kommer til å ta tid å få løst – for kapasitetsutfordringene er det man har brukt som argument for ikke å gjøre noe med oversittingene i flere tiår. Det tar tid å bygge et nytt fengsel. Hvordan justisministeren nå skal klare å oppfylle 48-timersregelen på kort sikt for å innfri flertallets fagre løfter fra denne talerstolen, har jeg litt problemer med å forstå. Men, som sagt, politikk handler om å ville, og jeg håper at regjeringen vil få bukt med de menneskerettighetsbruddene som nå skjer nesten daglig i våre arrester.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Først må jeg si at loven er ikke helt firkantet på 48 timer; det er også en unntaksbestemmelse som kan komme til anvendelse i enkelte tilfeller. Men jeg er enig i at dette er en utfordring som er arvet. Samtidig er det helt avgjørende for oss å sikre at en har den nødvendige kapasiteten i kriminalomsorgen for å bidra til at vi ikke får oversitting i politiarrest. Veldig mange av dem som sitter i politiarrest, sitter der av en grunn, og det er en årsak til at man må ta dem ut av det frie samfunnet. Det optimale ville da være at en også kunne overføre betydelig raskere, helst, fra politiarrest til en varetektsplass. Vi tar oppdraget fra Stortinget på største alvor. Som representanten er kjent med, kommer vi nå med en kriminalomsorgsmelding til høsten, hvor også disse problemstillingene vil bli berørt.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Jeg er enig i at dette er en kritisk situasjon, men jeg tror ikke en skal skape inntrykk av at dette kan løses over natten. Det er altså slik at de som i dag sitter over, sitter over ikke fordi det er en ønsket situasjon fra politiets side, ikke fordi det er en ønsket situasjon fra min side – eller fra noen annens side – men fordi alternativet er verre. Derfor tror jeg det er nødvendig at vi tillater oss å se dette i sammenheng, at vi bruker den tiden som er nødvendig, for å løse det. En del av løsningen, som komiteen selv har pekt på, kan være å endre måten en politiarrestcelle er utformet på, for å redusere den belastningen den som er innsatt der, vil bli påført. Så jeg tror vi må se på flere spor. Representanten er sikkert kjent med Vestfold politidistrikt, som har innredet noen celler på en litt annerledes måte. Det nye politihuset i Østfold politidistrikt har både klokke og mulighet for lysstyring. Og det er forskjell på gamle politiceller og de som nå bygges i nye politihus.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Jeg mener at den praksisen ikke er i samsvar med det regelverket som gjelder i Norge, og derfor er vi nødt til å løse det. Når det gjelder forholdet mellom menneskerettighetene og de kravene menneskerettighetene setter, tror jeg en må se litt på hva som er den faktiske kritikken, for det er ikke nødvendigvis den sammenhengen som fremkommer i den dommen – som jeg ikke kommer til å kommentere – som er det avgjørende. Men vi får komme tilbake til det på et senere tidspunkt, når vi vet hvorvidt denne dommen vil bli rettskraftig eller ikke.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Det kan nok være flere årsakssammenhenger, men hovedårsaken er manglende tilgang på ordinære varektsplasser. Det at vi har en såpass høy dekning, har en pris, og deler av den prisen er økt oversitting. Det er mulig å løse det, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, ved å redusere dekningen i kriminalomsorgen og gå ned fra i dag, rundt 98 pst., til en lavere prosentsats, men det vil ha som konsekvens at fengselskøene øker ytterligere. Det er egentlig én hovedløsning på dette, og det er flere tilgjengelige fengselsplasser. Det vil være det beste bidraget til å hindre oversitting. Jeg tror vi også må ha respekt for den kompliserte vurderingen som politiet står overfor hver eneste dag, hvor det er f.eks. alvorlig voldsdømte som enten må slippes løs, eller sitte over noen timer. Og når vi snakker om oversitting, er det forskjell på oversitting i en til to, tre, fire eller fem timer og i flere dager, mens de statistikkene det her vises til, skjærer alle over én kam.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Det siste ordet burde kanskje vært sagt etter de foregående innlegg, som jeg synes var veldig gode. Det var representanten Henriksen som også fikk meg til å ta ordet. Det er en merkelig virkelighetsforståelse når man sier at Stortinget i forrige uke vedtok ikke å bygge fengsel i Agder, mens Arbeiderpartiet skal ha lagt penger på bordet. Det Arbeiderpartiet la penger på bordet til, var et nytt steg på kvalitetssikringsveien. Ikke et eneste fengsel ville blitt bygd av de kronene, ikke et eneste spadetak ville blitt tatt. Så det forsøkes her å lage en eller annen forestilling om at Arbeiderpartiet har vært fremoverlent de siste seks–syv månedene når det gjelder bygging av fengsel. Jeg tror det er litt for mye lokalpolitikk til at vi kan ta det på alvor. Grunnen til at jeg synes det er viktig å nevne dette, er at det er ikke slik at en usannhet som gjentas ofte nok, blir sann bare fordi den gjentas. Vi la på bordet 88 fengselsplasser – friske fengselsplasser – i 2014. Det kunne arbeiderpartiregjeringen gjort i 2013. Det gjorde den ikke. Det er en rekke tiltak som kunne vært gjennomført av den forrige regjeringen på betydelig kortere tid enn det det tar å bygge et nytt fengsel, f.eks. bygging av fengselsplasser innenfor eksisterende murer, som er viktig for denne regjeringen å prioritere. Det valgte man å ikke gjøre. Jeg blir rett og slett litt provosert over at det alltid er så himla lett å løse problemer når man ikke har ansvaret for å løse dem lenger, mens når man har ansvaret for å løse dem, blir det som bør gjøres, ikke gjort. Og dette er en utvikling som i særlig grad har kommet under den arbeiderpartiledede regjeringen, for kriminalitetsbildet når det gjelder antall utenlandske varetektsfengslede, har skutt fart fra 2006. Da kunne man gjort en del ting når man så denne trenden utvikle seg, istedenfor å vente til man mister regjeringsmakten og så si at nå er det bare å bygge nye fengsler, nå er det bare å holde 48-timersregelen – nå er det «bare». Representanten Henriksen burde vite, med den erfaringen hun har, at det er ikke «bare». Ting har konsekvenser, ting tar tid. Vi løser det vi kan, så raskt som overhodet mulig, og jeg skulle ønske at den forrige regjeringen hadde gjort det samme.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Bare kort: Jeg tror vi er veldig enige i hele salen om at det er viktig at dette gjøres så fort som mulig. Det har vært praktisk særdeles vanskelig å få dette frem til Stortinget for vedtakelse før sommeren, som ville hindre at vi måtte forlenge denne midlertidige loven noe. Høringsfristen gikk ut den 10. januar, og det er et stort og omfattende og et viktig politisk tema som skal løses i denne proposisjonen. Men det er en åpenbar utålmodighet også fra regjeringens side for å få dette ferdigstilt. Samtidig undervurderer vi ikke kompleksiteten. Det er derfor vi i proposisjonen har sagt at det kan ikke utelukkes at dette kan ta noe lengre tid. Det er også opp til dette hus, som jeg formoder vil ha tid og rom til å ha en skikkelig runde på denne saken når den kommer til Stortinget.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Dette uttaket og utvalget foregår ikke slik at det er om å gjøre å komme først til et eller annet sted hvor Norge står og tar imot flyktninger. Det er kriterier også i dag for hvilke flyktninger som tas imot. Det er en utvelgelsesprosess. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen vil sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre utvikle disse kriteriene. Det er et arbeid som pågår nå, for det er ikke uvesentlig at de som kommer hit, også har en mulighet til å bli integrert og bli en del av det norske samfunnet uten at det nødvendigvis vil gå på bekostning av de som trenger mest hjelp – som representanten var inne på i sitt hovedinnlegg – som da ikke skal komme til Norge. Det vil uansett være et sett med kriterier for hvem som til slutt blir de heldige – hadde jeg nær sagt – og blir plukket ut for å komme til Norge. Derfor synes jeg det er viktig å ha med det perspektivet, som jeg presiserte i mitt innlegg, at det å hjelpe i Norge også har som konsekvens at man får hjulpet færre der ute – selv om vi mener vi skal gjøre begge deler.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Som spørreren sier, foretas det i dag en utvelgelse. Vi arbeider med nye kriterier, som vi samarbeider med Kristelig Folkeparti og Venstre om. De kriteriene er ikke klare. Når de er klare, skal representanten få behørig svar på sitt spørsmål.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Vi har en tilleggskvote på 500, som er øremerket syriske flyktninger, i tillegg til at det er 500 fra den ordinære kvoten som nå også er øremerket i samsvar med det Stortinget har vedtatt. Det er naturligvis ikke mulig for meg å stå på Stortingets talerstol og fortelle hvilke personer som ikke får komme til Norge. Utvelgelseskriteriene som gjelder for den øvrige gruppen, er enda de samme som under den forrige regjeringen – selv om vi, som jeg var inne på i mitt forrige svar, arbeider med å endre kriteriene.