Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-11-16:
Senterpartiet har ikke medlemmer i kontroll- og konstitusjonskomiteen, og var da heller ikke med på den omfattende høringen i denne saken. Som vanlig har Riksrevisjonen levert et omfattende og grundig arbeid, og undersøkelsen gir en bra bakgrunn for Stortinget for en debatt omkring eldrereformen og om denne har lyktes eller ikke. Formålet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å se på om handlingsplanen for eldreomsorgen har blitt fulgt opp. Samtidig har det vært et formål å se på tilskuddsordningene og forvaltningen av disse, og om de midlene som er stilt til disposisjon fra statens side, har gått til de formål som de var ment å skulle gå til. Når det gjelder handlingsplanen for eldreomsorgen, konkluderer Riksrevisjonen med at den «har medført en standardheving, men i mindre grad en økning av kapasiteten». Det er interessant å merke seg. Videre er det slik at man med henvisning til fylkesmennenes og fylkeslegenes pålagte kontrolloppgaver kan konkludere med at midlene som er stilt til rådighet for å øke aktiviteten innenfor pleie- og omsorgssektoren, er brukt til dette. Slik sett ser det ikke ut til at det har vært lekkasjer til andre sektorer. Det gjør at i hvert fall kommunene synes å ha oppfylt sine forpliktelser, og det synes jeg er bra, slik at vi ikke får et svarteperspill mellom stat og kommune også i denne saken. Jeg har lyst til å gå litt tilbake til det som gjelder økning av kapasitet og standardhevning. Vi hadde ved sluttbehandlingen av handlingsplanen på bordet her i Stortinget søknad fra landets kommuner om å bygge ut 9 400 plasser. Det var plasser som det var søkt om med utgangspunkt i fylkeslegenes anbefaling, og med utgangspunkt også i behandling i Husbanken. I forhold til de 9 400 plassene var Regjeringens svar at den ville bidra med 2 000 plasser. Gjennom stortingsbehandlingen ble det plusset på ytterligere 3 000 plasser. Svaret på søknaden fra de norske kommunene var altså at man skulle bygge 5 000 plasser, i forhold til en søknadsmasse på 9 400. Senterpartiet mente allerede da at dette var feil. Vi ønsket å oppfylle kommunenes ønske ut fra den søknadsmassen som var. Det var ikke et tilfeldig tenkt tall, det var en søknadsmasse som var grundig fundert, og vi mente at det var riktig å bidra til at samtlige plasser ble bygd. Nå ser vi at det hadde vært behov for denne kapasiteten, og antakeligvis vil det om ganske få år være behov for ytterligere plasser i spesielt sykehjemssektoren. Det at eldrereformen har vært en boreform mer enn en eldreomsorgsreform, tror jeg at jeg skal slutte meg til – det er det flere talere som har vært inne på her. Det er bra at vi fikk en opprustning både i antall og i kvalitet når det gjelder boforhold for eldre pleietrengende, men det er flere ting som gjenstår, og som burde være åpenbare og synlige utfordringer for alle, ikke minst innholdet i tjenesten og at man fortsatt har for dårlig kapasitet og for dårlig heldøgns omsorg og pleie for mange. En annen ting som gjør at det blir veldig mange utfordringer framover, er at eldreboomen kommer for fullt fram mot 2020–2030. Det er bl.a. påpekt nå at man trenger kanskje 2 000–2 500 nye sykehusplasser på grunn av økningen i antall eldre over 75 år. Det som skjer på sykehussektoren i dag og innenfor spesialisthelsetjenesten, er at man bygger ned sykehusplasser. Ikke minst lokalsykehusplasser synes det å gå hardt ut over i forhold til helseforetaksreformen. Det skremmer meg veldig. Jeg tror at samspillet mellom spesialisthelsetjenesten og pleie- og omsorgstjenesten i kommunene og primærhelsetjenesten må bli mye bedre, skal vi ha en verdig og skikkelig eldreomsorg i framtiden. Vi bør for det første påse at vi har sykehusplasser og behandlingsplasser for de syke eldre, slik at man ikke får disse som en belastning på sykehjemmene. Samtidig må det være nok kapasitet i kommunene, slik at disse pasientene kan tas tilbake og gis pleie og omsorg, og det må også være en primærhelsebehandling som er god nok. Dette sammen med det fenomenet vi nå ser i forbindelse med helsereformen, med et økende antall svingdørspasienter, gjør meg svært bekymret. Mange eldre har flere sykdommer og bør ha flere diagnoser. Men det som ofte skjer, er at disse eldre blir akutt innlagt på sykehus for ett sykdomstilfelle, får diagnose etter det tilfellet, behandles raskt og sendes tilbake, for så i neste omgang å komme inn igjen for både den diagnosen og en ny diagnose. Det er altså ikke noen fullverdig diagnostisering og behandling i spesialisthelsetjenesten vår, og dermed er det først og fremst disse som ender opp som svingdørspasienter. Og så skal jeg bruke et uttrykk som er lite respektfullt, men jeg mener at mange av disse eldre i dag blir behandlet som pakkepost. De sendes kanskje direkte fra hjem til akuttinnleggelse i spesialisthelsetjenesten, så tilbake til sykehjem, med det for øye at de skal komme tilbake til hjemmet, og slik går denne runddansen. Vil man gjøre et eldre sykt menneske forvirret og enda dårligere, må vi fortsette med dette, men jeg mener at det er uverdig. Jeg synes at det må til en mye skikkeligere gjennomgang av eldreomsorgen i grenselandet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten, pleie- og omsorgstjenesten, på kommunalt nivå. Så er det spørsmålet om kvaliteten innenfor sykehjem og i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten. Den er også i dag etter min mening for dårlig. Det har vært snakket om legedekningen, og jeg er enig i at den bør bli bedre. Det bør også etter min mening være slik på sykehjemmene at man i hvert fall har noen senger som har nærmest sykestuestandard. Med den hardhendte utskrivningen som helseforetakene nå bedriver, bl.a. ved ikke lenger å snakke om ferdigbehandlede pasienter, men om utskrivningsklare pasienter, blir sykehjemmene og primærhelsetjenesten belastet med stadig mer pleietrengende og behandlingstrengende pasienter, og da bør det rustes opp ved sykehjemmene våre. Jeg har liten tro på halvannenlinjetjenesten i denne sammenheng, bl.a. ut fra at da blir det enda et stoppested på denne pakkepostrunden som jeg snakket om, og det synes jeg er uverdig. Jeg synes at de som trenger mer enn pleie og omsorg, altså også noe mer medisinsk behandling, må få det enten på sykehus, og primært der, eller på et sykehjem, hvor de skal kunne få være som i et hjem. Legene må for øvrig få et kick bak i forhold til å bli mer interessert i eldresykdommer og geriatri, og det er det vi som må tilrettelegge for først og fremst. Allmennlegeutdanningen må styrkes, og det må være bedre karrierestiger innenfor dette området. Det samme gjelder også geriatri, og man må få mer spesialisering innenfor geriatrien. På samme måte må sykepleieryrket gjøres mer attraktivt i forhold til eldreomsorg og geriatri, og det må gjenspeile seg både i grunnutdanning og i muligheter for videreutdanning og karrierestiger. Det samme gjelder øvrig pleie- og omsorgspersonell. Så snakker vi om trivsel og et helhetlig tilbud også i pleie- og omsorgssektoren, og da er det viktig med rehabilitering. Til det trengs det kapasitet innenfor både fysioterapi og ergoterapi, og det trengs også i mye sterkere grad enn i dag logoped for å bedre de eldres kår etter sykdom, ikke minst etter slagtilfeller. Det daglige miljøs kvaliteter står også lite i fokus, synes jeg. Det må være nok mennesker, mange nok hender og hjerter. Hygiene, mat, aktivisering, kultur er også trivselsmomenter, og det som gjør at en har en helhetlig og god eldreomsorg. Med den økonomien som kommunene har i dag, er dette i stor grad utopi. Men jeg mener at hvis vi vil ha et samfunn som vi snakker om som et velferdssamfunn, med en skikkelig omsorgsetikk, er dette forhold som vi også må ta med inn i debatten om hvorvidt vi har lyktes i eldreomsorgen, eller i hvert fall om hvorvidt vi vil lykkes. Omsorgsetikk er veldig viktig, mener jeg, hvis vi skal kunne si at vi har et helhetlig tilbud og en helhetlig tenkning her. Penger er veldig viktig, økonomi er viktig for å framskaffe nok personell, godt nok personell, og også for å ha godt nok kvalitetsinnhold i det øvrige som skal til hvis en skal ha en god alderdomspolitikk for den eldste generasjon. Snart er vi der, og hvis vi ikke planlegger nå, vil vi i hvert fall se et mye større kaos og mange flere brudd i omsorgssektoren når vi kommer til 2020–2030, for det er da det virkelig vil røyne på, og da tror jeg det er greit å være litt føre var. Om vi så hadde litt overkapasitet nå, er jeg ikke i tvil om at den overkapasiteten ville bli mer enn utnyttet når vi kommer til de årstallene. Sosial- og helsedirektoratet har i samarbeid med Statens helsetilsyn fått i oppdrag å utarbeide en ny og samlet kvalitetsstrategi for sosial- og helsetjenestene for tiårsperioden fram til 2013, en tiårsperiode som vi er i hvert fall ett år inne i nå, og det er da på høy tid at vi får den stortingsmeldingen fra Regjeringen som har vært bebudet lenge, en stortingsmelding om pleie- og omsorgstjenestene for framtiden. De langsiktige utfordringene er her allerede nå, og derfor er det litt synd, og som uttredende stortingsrepresentant beklager jeg litt, at denne stortingsmeldingen ikke blir framlagt i denne perioden. Jeg skulle forferdelig gjerne ha vært med på å behandle den. Jeg synes også at på grunn av tiden og de problemer som vi ser her, burde den stortingsmeldingen vært lagt fram for lenge siden. Den har også økonomiske aspekter ved seg, ikke minst bør en slik melding og plan sige inn over stortingsmedlemmer og regjeringsmedlemmer, fordi det koster å ha kvalitet, og vi må påse at ressursene er der. Samtidig er det også andre økonomiske aspekter her, i forhold til hva pasienten skal betale for, hvordan egenandelstak 2 skal fungere i forhold til pleie- og omsorgssektoren, osv., og dette burde ha vært på plass i hvert fall i løpet av denne perioden, slik at vi hadde fått meldingen presentert nå i vinter. For øvrig er jeg enig i de to mindretallsforslagene som er fremmet her fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, og jeg vil anbefale Senterpartiets medlemmer å stemme for dem, slik at vi får en klarere presisering og definisjon av bl.a. heldøgns pleie- og omsorgstilbud, hva dette koster, og hva slags økonomi og tilretteleggelse som skal til for å ha en skikkelig dekning på dette når vi kommer til 2030. Jeg synes egentlig at det burde vi hatt klarhet i lenge før. Og jeg er ikke sikker på om 25 pst. av befolkningen over 80 år er det riktige tallet når vi kommer til 2030 heller. Hvis levealderen går opp og mengden av eldre blir så stor som vi kan forutse, tror jeg at vi må ha en større prosentvis dekning da.