Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-23:
Det er en viktig interpellasjon, med gode svar fra statsråden, men like viktig som en gjennomsnittlig tilbakefallsprosent er det faktum at det er en liten gruppe gjengangere som står for den overveiende delen av vinningskriminaliteten. Det er altså et helt liv med tilbakefall, og rus er en sentral del av bildet for disse gjengangerne. De er inne i en runddans der rusmisbruket må finansieres med kriminalitet, og det sender dem i sin tur i fengsel. I tillegg til avhengighetsproblemet har mange av disse menneskene sosiale problemer som gjør det ytterst vanskelig for dem å starte på nytt etter soning. I tillegg til de opplagt menneskelige katastrofene som ligger bak hver av disse, fører også denne aktiviteten til enorme samfunnsøkonomiske kostnader. Statsråden peker på at det må være det offentlige som er bærebjelken i arbeidet med å tilbakeføre innsatte, og at grensene for når frivilligheten slutter og det offentliges ansvar overtar ikke må bli flytende. Jeg tillater meg å nyansere dette litt: Vi trenger frivillige mennesker som kan utføre arbeid som ikke like lett kan utføres av offentlig ansatte; ikke-profesjonelle mennesker som stiller opp med engasjement, medmenneskelighet og solidaritet. Det er selvfølgelig meningsløst om det offentlige skulle betalt denne ikke-profesjonelle innsatsen fullt ut. Her vil det offentliges oppgave være å gi støtte for å sørge for at det er mulig å opprettholde nettopp et frivillig, ubetalt engasjement. Vi har også faglig kompetente miljøer i ikke-kommersielle organisasjoner og stiftelser som kan fungere som spydspisser for å utvikle nye og bedre tjenester. Her er jeg egentlig mest bekymret for at gode tilbud faktisk ikke blir finansiert, sånn at vi risikerer å gå glipp av gode tilbud som kunne ha hjulpet denne gruppen, og som kunne gitt oss lærdom som det offentlige kunne tatt i bruk. Det er jo når livet er vanskelig at det er viktig å tenke nytt, uten at det skal rokke ved at det er det offentlige som skal ha hovedansvaret. Det er åpenbart at det trengs samarbeid mellom kriminalomsorg, kommuner, politi, Husbanken, psykiatri og andre helsetjenester – og frivillig sektor. Oktay Dahl trekker fram Nettverk etter soning, som drives av Røde Kors. WayBack er nevnt. Det gir meg anledning til å nevne prosjektet FRI, som drives av Kirkens Bymisjon i Drammen og i Tønsberg. Gjennom FRI får den løslatte egen hybel og et fellesskap gjennom andre deltakere – frivillige, faddere og ansatte. Etter en tid i treningsboligen, eller direkte etter soning, vil de kunne flytte til egne leiligheter. I tillegg får den løslatte tilbud om aktiviteter eller lønnet arbeid. De samarbeider tett med Nav. Dette er blant flere prosjekter et nyskapende sosialpolitisk arbeid på et område hvor vi nok kanskje må innrømme at det offentlige – både stat og kommune – har forsømt seg. Motivasjonsarbeidet starter allerede i fengselet, gjerne gjennom tidligere innsatte som er engasjert i prosjektet. Prosjektet er møtt lokalt med all mulig velvilje blant politikere og profesjonelle aktører i det offentlige hjelpeapparatet og ikke minst i næringslivet. Likevel er det truet av at lokale politikere – fra Oktay Dahls parti – ikke prioriterer dette på sine budsjetter. Mitt svar da er ikke at staten skal gå inn og løse problemene der kommunen ikke sjøl vil prioritere, sjøl om jeg er opptatt av at det er viktig for staten å fremme utvikling av metodikk som burde kunne brukes mange steder i landet. Men denne interpellasjonen gir jo nettopp en anledning til å fokusere på hvor viktig det er for alle – både stat og kommune – å legge til rette for at denne onde sirkelen av gjengangerkriminalitet kan snus. Dette er ofte mennesker som er rammet av en tung sosial arv, med oppvekstvilkår som ikke har gitt dem så mange muligheter. Noen og hver av oss kan vel kjenne igjen dette og huske fra egen oppvekst folk vi gikk på skole sammen med, men som falt ut allerede tidlig i skolen, som ble sittende i skogen med dopet mens vi andre gikk til timen. Og så kan vi ha sett dem i deres korte løslatelsesperioder, og da er det fantastisk å kunne møte noen av disse folkene på gata i dag, snakke med dem og høre at kriminalitet og rus faktisk er et tilbakelagt stadium. Det er mulig, men for å få dette til utfordrer det altså solidariteten vår på alle nivåer.