trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Trafikkulykkene i Hedmark og Oppland kostet i fjor mellom 2 og 3 mrd. kr. Fylkene har 14 pst. av riksveinettet og 12 pst. av trafikkarbeidet, men får kun 3 pst. av investeringsmidlene til vei. Statsråden er ofte i mediene om trafikksikkerhet og nullvisjon, det er bra med utspill, men vil statsråden medvirke til at denne skjevdelingen i bevilgninger endres slik at områder med store ulykkesutsatte veier får økte investeringer?»
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Det er vel og bra å ha strategi, og det er tydelig at statsråden har en utrolig langsiktig strategi. Hun er klar over at det må være fysisk midtdeler og at det må være firefelts motorvei. Det er det bra at statsråden har oppdaget. Men allerede i 1964 hadde Vegvesenet planlagt firefelts motorvei fra Oslo til Hadeland, med midtdeler. Dette var i 1964, det var oppe i Stortinget, og det ble vedtatt. Hvorfor vil da statsråden begynne på nytt med å legge en ny strategi nå, når planene allerede ligger der – 40 år gamle? Det er bare å åpne en skuff og dra planene ut! Ulykkene på Rv 4 hadde svært ofte tragiske utfall i fjor – og det har også fortsatt inn i dette året med tragiske ulykker. Den veien ville Vegvesenet bygge for 40 år siden. Trenger vi egentlig noen ny strategi?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg er veldig glad for at statsråden bekrefter at hun er interessert i å bygge ut der det er store ulykker, og der det er mest å hente når det gjelder trafikksikkerhet. Det er helt klart at den utbyggingen som nå har vært i Østfold og Vestfold de siste årene, har vist at det er firefeltsveier med midtdeler som er den store fordelen når man skal ha ulykkestallene ned – og de har altså gått ned i disse områdene. Er det da endelig bekreftet at statsråden vil dreie veibevilgningene i den neste perioden inn på de veiene som har størst trafikk, og hvor vi har den største ulykkesbelastningen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Spørsmålet lyder som følger: «Reguleringsplan for Jondalstunnelen i Hordaland utløser krav om konsekvensutredning, og utredningen er gjennomført av Statens vegvesen region vest og forelå i endelig og revidert form 19. desember 2003. Utredningen har 10 temarapporter. Ingen av disse ble fremlagt da fylkets samferdselsutvalg og fylkesutvalget behandlet saken og fattet vedtak i januar. Fylkesutvalget har i protokollmerknad etterlyst delrapportene. Vil statsråden sørge for at delrapportene blir tilgjengelige for folkevalgte og for høringsinstansene?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker for et rimelig klart og avklarende svar. Jeg minner likevel om at når det i konsekvensutredningen opplyses at det er utarbeidet egne deltemarapporter om så viktige faktorer som veikostnader, trafikkanalyser og transportøkonomi, går jeg ut fra at de rapportene er laget nettopp for å sikre god kvalitet på selve hovedutredningen. Jeg går ut fra at statsråden, ut fra det hun har svart, er enig i at det ikke er tilfredsstillende at de fylkespolitiske instanser som altså skal ta stilling til hovedrapporten, enten må vente på delrapportene eller faktisk ikke får dem i det hele tatt.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
I en prosess som denne bruker man også opplysninger fra relevante prosjekter. Til overmål er det slik at man i forbindelse med Jondalstunnelen har et svært relevant prosjekt å vise til, nemlig Folgefonntunnelen, som ble bygd for kort tid siden, attpåtil i samme fjellplatået, drevet fra to kanter samtidig av én privat og én statlig driver. Jeg har oppfattet det slik at Vegdirektoratet i eget rundskriv har slått fast at det skal utarbeides sluttrapporter fra større veiarbeider, og forutsetter at det er gjort for Folgefonntunnelen. Mener statsråden at slike sluttrapporter skal være interne og dermed ikke offentlige? Mener statsråden at slike rapporter åpent skal brukes som erfaringsgrunnlag, også når man lager nye konsekvensutredninger for lignende prosjekter – til og med i nabolaget?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «En kollektivløsning mellom Lysaker og Fornebu har vært en viktig forutsetning for videre utvikling av Fornebu-området. Det er nå skapt stor usikkerhet om framdrift i utbyggingsplanene på grunn av departementets krav om ytterligere utredning. Vil statsråden bidra til en rask avklaring og følge opp tidligere forutsetning om den statlige medfinansieringen av en kollektivløsning til Fornebu?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg takker for svaret, selv om ikke jeg synes det var oppløftende. Som jeg understreket i mitt spørsmål, mener jeg at en kollektivløsning er helt avgjørende for den utbygging som skal skje på Fornebu, med 6 000 boliger og 15 000 arbeidsplasser. Staten har selv vært en viktig pådriver for å ha en stor utnyttelsesgrad. Det har hele tiden vært to viktige premisser i planprosessen, som har pågått over mange år. Det ene er at Akershus fylkeskommune skal ha planansvaret og i samarbeid med bl.a. Oslo og Bærum skal forestå forslag om planløsning. Statsråden skulle nå ha fått på bordet et brev fra Oslo kommune, Akershus fylkeskommune og Bærum kommune, som viser at de er enige om en løsning knyttet til automatbanen. Da skulle det være på plass. Det andre er den statlige medfinansieringen. Det nevnte ikke statsråden i det hele tatt i sitt svar. Det er det løftet som er helt avgjørende i forhold til en finansieringsløsning for en banebetjening av Fornebu-området, i tillegg til det som skal ligge der som grunneierbidrag. Jeg synes at samferdselsministerens inngripen, det hun har uttalt i media, stort sett har bidratt til uklarhet og utrygghet med hensyn til hva man egentlig legger til grunn i de løftene som staten har gitt i planprosessen. Jeg spør da statsråden direkte: Kan statsråden her og nå si at hun står ved det løftet som staten har gitt, og som bl.a. ble nedfelt i brev fra departementet i 2001 og i Nasjonal transportplan for inneværende periode?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-02-11:
Jeg synes statsrådens andre svar var mer positivt. Jeg skjønner at Samferdselsdepartementet og Regjeringen vil kvalitetssikre prosjektet. Nå har de jo vært inne i denne planprosessen i mange sammenhenger underveis. Jeg er glad for at statsråden understreker at hun vil følge opp løftet om at man skal bidra med inntil 600 mill. kr til en baneløsning til Fornebu. Så sier statsråden at hun vil bidra til en rask avklaring. Det er jeg glad for. Jeg vil gjerne høre statsrådens vurdering av tidsperspektivet i forhold til en rask avklaring, for jeg har forstått det slik at hvis en skal ha muligheter til å samordne banebetjening til Fornebu med bl.a. en utbygging av Lysaker stasjon knyttet til dobbeltsporet Skøyen –Asker, vil det være helt avgjørende – og samfunnsøkonomisk lønnsomt – om en kan samordne de to utbyggingsprosessene. Spørsmålet mitt er derfor: Når antar statsråden at hun kan ta stilling til dette og følge det opp med forslag om bevilgninger også fra Stortingets side?
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg har gleden av å stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Til tross for gjentatte forsøk har Agder politidistrikt ikke lyktes i å få utvist tre notorisk kriminelle utlendinger. Den ene er eksempelvis dømt i straffesaker hele ni ganger. Forbrytelsene kvalifiserer hver for seg til utvisning, men UDI besluttet likevel at de skulle få bli i Norge. Vil statsråden treffe tiltak som gjør det enklere å få utvist notorisk kriminelle utlendinger?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Vi kjenner jo denne problemstillingen. Ofte er det notorisk kriminelle utlendinger som kan utvises, men som gjerne har bodd lenge i Norge og er gift med norske jenter. Da mener UDI at de har tilstrekkelig tilknytning til Norge, slik at de fortsatt kan bo her og begå kriminelle handlinger. Etter min vurdering er det fullt mulig å bo i andre land – det er det faktisk ganske mange mennesker som gjør. Det må være mulig for disse kriminelle utlendingene å ta med seg familiene til sine hjemland dersom de blir utvist og fortsatt ønsker å ha tilknytning til sine familier. De kan f.eks. dra tilbake til Marokko og ta med familiene. Det jeg ønsker, er et klart signal fra den politiske ledelsen til UDI om at det prinsipielt er uakseptabelt at notorisk kriminelle utlendinger får operere fritt i vårt land når man har anledning til å utvise dem, selv om de måtte være gift og har bodd i Norge over lengre tid. Når muligheten for utvisning er til stede, vil det norske samfunn være tjent med at utvisning skjer. Selv om avgjørelsen tas av UDI, er det selvfølgelig nyttig med politiske signaler fra den politiske ledelsen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg bare konstaterer at det er en uenighet her. Dette er tilfeller hvor politiet har ønsket å få utvist disse personene. Det er personer som har blitt satt i fengsel i Norge ni ganger, og som altså er notorisk kriminelle. De kan gjenforenes med sin familie og ta vare på sine barn ved å bo i andre land enn Norge. Jeg håper at de forskriftene man nå arbeider med, blir slik at regelverket blir strengere. Men med den holdningen statsråden har, er det kanskje ikke så stort håp om det.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-11:
Dette er et område hvor det ikke skal nytte med politiske signaler. Det er det denne salen har vedtatt. Dette skal være regulert i form av forskrift og lov. Derfor jobber vi altså med å forskriftsregulere hvilke vurderinger UDI faktisk skal gjøre. Jeg er uenig med representanten Jan Simonsen i det med automatikk i utvisning, og det kjenner jeg fra mange tidligere debatter. Man skal altså ta hensyn til de andre som en utvisning også berører, bl.a. har barn rettigheter, og rettigheter til kontakt. Så er det slik at vi har mange tilfeller hvor vi utviser personer som har drevet med grov kriminell aktivitet, men som har familie og barn, nettopp ut fra det prinsipp at familien kan gjenforenes i andre land etter Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen. Det vil være en vurdering av hvor grovt det man gjør, er, hvor tett kontakten til det norske samfunnet er, og eventuelt hvor tett kontakt man har til barna. Det er særlig hensynet til barna som det legges vekt på i disse vurderingene.
Erna Solberg (Høyre), 2004-02-11:
Som jeg har sagt, legger vi altså opp til å skjerpe utvisningskravene i lovgivningen. Det vil selvfølgelig også reflekteres sterkere i forhold til de vurderingene UDI må gjøre på forholdsmessighetsbiten. Jeg har likevel lyst til å understreke at jeg ikke kan ta stilling til de påstandene Jan Simonsen nå kommer med knyttet til disse enkeltsakene. Det er for det første slik at Stortinget har vedtatt en lov hvor enkeltsaker ikke behandles politisk. Det andre er at jeg ikke har kunnskap til verken å motbevise eller verifisere de påstander Jan Simonsen fremsetter når det gjelder disse enkeltsakene. Jeg vet heller ikke noe om forholdene til familien, hvilken tilknytning de har, og jeg kan ikke gå inn på en vurdering av om det hadde vært enkelt for dem å kunne gjenforenes i et annet land eller ikke. Vi vil nok få en diskusjon om dette her i Stortinget, for det er bl.a. kommet forslag om at de som kommer til landet før de er fylt 14 år, altså før den kriminelle lavalder, ikke skal kunne utvises i det hele tatt. Det er en vurdering som nå foretas av lovutvalget, så jeg tror vi kommer tilbake til lovreguleringer på dette området i løpet av relativt kort tid.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg har et spørsmål til miljøvernministeren: «I Budsjett-innst. S. nr. 8 for 2003-2004 viste næringskomiteen spesielt til at Østfolds avrenningssituasjon har skapt store problemer for vassdragene, og at fylket bør gis prioritet i arbeidet med å forhindre og redusere avrenning. Morsa-prosjektet trenger ressurser for å nå de myndighetsbestemte mål om vannkvalitet. Hvilke statlige virkemidler planlegges fra statsrådens side?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er helt riktig, og det er også gledelig, at statsråden ønsker å følge opp Morsa-prosjektet. Man har kommet et godt stykke på vei, men man må komme langt lenger i etterkant av dette prosjektet for å komme ned på selvrensing når det gjelder utslipp, f.eks. av fosfor. Alle politiske partier bekjenner seg til prinsippet om at forurenser skal betale. Men det er vitterlig slik at den landbrukspolitikken som føres etter kanaliseringsvedtaket på 1970-tallet, gjør at det på det sentrale Østlandet blir stimulert via tilskudds- og støtteordninger til ensartet korndyrking. Det gjør at vi får enorme utslipp av nitrogen og fosfor. En kan jo dermed si at staten har et indirekte ansvar. Vi vet at det fortsatt er enorme utslipp, og at det f.eks. i Vansjø er algevekst, giftige blågrønnalger. Den utviklingen vil være irreversibel i tiår før vi ser bedringer, hvis man ikke går litt mer aktivt til verks. Mener ikke statsråden at man må ta et større ansvar for å redde Østfolds ødelagte vassdrag, inkludert Hobøl-Vansjøvassdraget?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-02-11:
Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Jeg har fått en oversikt over utviklingen i fylkeskvoter når det gjelder midler til spesielle miljøtiltak og områdetiltak, og de har altså ikke økt i den siste fireårsperioden, for å ha sagt det. Selv om det nå gjøres noe fra landbrukets side, slik statsråden var inne på, må det ikke mer drastiske tiltak og sterkere virkemidler til? Hadde det vært en bedrift som hadde forurenset slik som landbruket gjør, ville det vært snakk om miljøkriminalitet. Er det ikke snart et klima fra departementets side for å ta i bruk sterkere virkemidler, slik at dette kan få en lykkelig slutt?
Børge Brende (Høyre), 2004-02-11:
Det er enkelte vassdrag i Østfold som har problemer knyttet til overgjødsling. I disse vassdragene må det gjennomføres tiltak for å oppnå ønsket vannkvalitet. Dette gjelder også i Hobøl-Vansjøvassdraget, hvor det gjennom Morsa-prosjektet gjøres et viktig arbeid for å redusere forurensningen. Jeg er svært opptatt av at dette arbeidet skal lykkes. Miljøverndepartementet har derfor i flere år gitt økonomisk støtte til arbeidet med å redusere forurensningen til Hobøl-Vansjøvassdraget over tilskuddsposten for helhetlig vannforvaltning. For statsbudsjettet for 2004 er denne budsjettposten innlemmet i rammetilskuddet på Kommunal- og regionaldepartementets budsjett, noe Stortinget ikke hadde merknader til. Regjeringens hovedmål med innlemming av øremerkede tilskudd i rammetilskuddet er som kjent å sikre kommunesektoren større handlefrihet. De to hovedkildene for forurensningsproblemene i Hobøl-Vansjøvassdraget er landbruksvirksomhet og utslipp av kloakk fra separate avløpsanlegg. Det er allerede gjennomført flere tiltak for å bedre vannkvaliteten, både i forhold til kloakkutslipp og innen landbruket. Når det gjelder å bekjempe utslipp fra separate avløpsanlegg, har kommunene myndighet til å gi de nødvendige pålegg. Når det gjelder miljøtiltak i landbruket, har landbruksministeren redegjort for det i sitt svar på spørsmål 8, fra stortingsrepresentant May Hansen, tidligere i dag.
Børge Brende (Høyre), 2004-02-11:
Som jeg sa i mitt første svar, har landbruksministeren svart på den samme problemstillingen tidligere i dag. Han fastslo også primærnæringens og landbrukets sektoransvar i forhold til de avrenningene som kommer fra landbruket. Det er også innenfor landbruket gjort mye de senere årene for å begrense disse avrenningene i forhold til både bunntetting, sidetetting og annen type drenering. Jeg er i likhet med representanten Hedstrøm svært opptatt av at Vansjø fortsatt skal kunne brukes som drikkevannskilde og være et rekreasjons- og friluftsområde. Jeg er godt kjent med Morsa-prosjektet, jeg har vært der selv, og vet at de gjør en innmari god jobb. Samtidig er jeg opptatt av at forurenser-skal-betale-prinsippet skal ligge til grunn for arbeidet med å redusere forurensningen i Hobøl-Vansjøvassdraget. Det tilskuddet som ble gitt fra Miljøverndepartementet, er nå innarbeidet i rammetilskuddet til kommunene, noe Stortinget ikke hadde motforestillinger mot.
Børge Brende (Høyre), 2004-02-11:
Landbruksdepartementet må svare for sitt sektoransvar, noe også landbruksministeren har gjort på en god måte tidligere i dag. Så til mitt sektoransvar: Når det gjelder avløpssiden, er det den spredte bosetningen som først og fremst bidrar til den dårlige vannkvaliteten i vassdraget. Dette er utslipp fra hytter, enkelthusholdninger og mindre husklynger. Det er kommunen som har ansvar for og myndighet til å gi nødvendige pålegg om rensing av slike utslipp. Vi har fått opplyst at kommunen har fattet de nødvendige vedtak for denne biten. Det er ikke noe som tilsier at tilknytning til kommunal kloakk eller bygging av separate avløpsanlegg er mer kostbart her enn i andre sammenliknbare regioner av landet. Når det gjelder den støtten som gis til dette området på miljøtiltak, kan det jo fremstå som om den har gått ned ettersom disse pengene er løftet ut fra Miljøverndepartementet og over til Kommunaldepartementet som et rammetilskudd, som Stortinget ikke hadde motforestillinger til. Men nå er det altså opp til kommunene og de ulike sektorene, deriblant landbruket, som representanten også riktig viste til, å ta dette ansvaret.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-05-06:
Eg takkar for statsråden sitt svar. Eg synest det er viktig i den debatten som no skal føregå i kvar enkelt kommune, at dei erfaringane som er gjorde dei siste åra i forhold til kommunesamanslåingar, kjem fram. Eg kan då konstatera at statsråden her seier at det ikkje har føregått systematiske undersøkingar. Eg kan då tolka det ho nemner, i sum slik at det er noko blanda erfaringar. Eg trur ho vil vera einig i at både i Fredrikstad-området og i Arendal-området har det vore stor slitasje, store omkostningar, noko som òg er komme fram overfor komiteen. Eg trur òg ho vil vera einig i ordføraren i Re si poengtering av at det ikkje var økonomi som var avgjerande då Ramnes og Våle tok dei initiativa som dei gjorde. Så ynskjer eg å utfordra statsråden på det ho seier om utjamning i forskjellar i tenestetilbod i dei samanslåtte kommunane. Det betyr då at det er nokon som har fått forbetra sitt tilbod, og det betyr at det er nokon som har fått redusert sitt tilbod, slik eg tolkar statsråden. Vil ho utdjupa det i forhold til om det er tenester som har vorte meir sentraliserte? Når det gjeld økonomi, så er det eit faktum at dei hundre minste kommunane får tilført berre 5 pst. av dei samla overføringane til kommunesektoren. I desse kommunane er det lange avstandar, og det er skule og omsorg og desentraliserte tilbod som er dei store kostnadene. Er det no slik at ho flytter fokus frå desse mindre kommunane med lange avstandar over på kommunar som ligg rundt bykommunane, og meiner at dei har spesielle utfordringar når det gjeld areal og andre behov? Så til slutt: Eg skjønar ikkje påstanden om mistru og mistolking og forvansking av hennar argumentasjon. Det må jo vera slik at argumentet om økonomi, sysselsetjing og kompetanse er ein viktig del av både dei erfaringane som er gjorde, og dei debattane som no skal takast.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-05-06:
Senterpartiet står ikkje på barrikadane for 434 kommunar i dette landet, men vi står på barrikadane for å sikra at initiativet til eventuelle endringar skal takast nedanfrå. Vi har støtta opp om lokale initiativ, og vi kjem til å gjera det framover. Eg finn grunn til å minna om at senterpartifolk har stått sentralt i dei endringane som har skjedd i Re kommune, og òg i prosessen fram mot vedtaket om samanslåing av Ølen og Vindafjord. Eg er veldig glad for den presiseringa som har kome frå fleire parti i dag i denne salen når det gjeld kven som her skal ta initiativ. Som Reidar Sandal frå Arbeidarpartiet så presist sa det: Det er folket lokalt som skal vera sjefsarkitekt, ikkje Stortinget, heller ikkje den til kvar tid sitjande regjeringa. I dag har både Senterpartiet, Arbeidarpartiet, SV og Kristeleg Folkeparti vore tydelege på at frivilligheit skal leggjast til grunn. Det har òg statsråden sagt. Ho føler seg noko mistolka. Eg skal gje henne ei moglegheit til å avkrefta eit sitat som har stått i veldig mange aviser, og som eg ikkje ser at ho har tilbakevist. Eg tek Østlandets Blad den 30. januar 2004 for å vise eitt av fleire eksempel på eit sitat frå Dagbladet som har blitt brukt, og som kjem til å bli brukt, og som ho no då har moglegheit til å avkrefta. Der er statsråden sitert slik: «KS-prosessen må føre frem, og tida er knapp. Dersom vi ikke får resultater før KS starter sin oppsummering før våren 2005, må vi forlate frivillighetsprinsippet, sier Solberg til Dagbladet.» Der er det altså eit Dagblad-sitat som er brukt som bakgrunn for ein større artikkel, og det same har skjedd i mange andre tilfelle. Så er eg kanskje ein smule overraska over at Kristeleg Folkeparti her tek forvalting av skaparverket til inntekt for ei open haldning til kommunestruktur. Eg finn grunn til å minna om at noko av det viktigaste vi kan gjera i forhold til å forvalta skaparverket, er å sørgja for eit godt oppvekstmiljø, ein god og gratis skule og ei meir verdig omsorg – altså stå på barrikadane for ein betre kommuneøkonomi. Til slutt: Rammevilkåra har betydning, sa statsråden. Ho har no tona ned økonomi, ho har ikkje svart tilfredsstillande når det gjeld sysselsetjingsargumentet, ei heller når det gjeld kompetanseargumentet. Ho har sagt at mange oppgåver kan løysast interkommunalt. Det er eit godt alternativ, og eg er glad for statsrådens understreking av det.
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-06:
Mistro og mistanke dreier seg om to ting. For det første interpellantens absolutte feilsitering, eller mangel på sitering, og påstand om hva jeg har sagt om tvang. Det andre punktet er det som ikke er sagt denne gangen, men som normalt alltid kommer fra senterpartihold, nemlig at grunnen til at kommuneøkonomien er som den er, er at vi skal ha kommunesammenslutninger. Jeg synes at det er en vanskelig måte å drive politisk debatt på hvis demokratiet i Norge skal være avhengig av å ha det at partier ikke snakker sant om andre partier, som bakgrunn for å skape en politisk debatt. Og for et parti som er opptatt av å holde demokratiet ved like, som de da sier, synes jeg faktisk at det hadde vært ryddigere å forholde seg til virkeligheten og hva man faktisk sier, enn å ha en konsekvent mistroisk fortolkning av alt som måtte bli sagt. Når det gjelder de tre spørsmålene som er tatt opp i tillegg til selve interpellasjonsspørsmålet, om erfaringene, har jeg lyst til å understreke én ting: Ja, det er to forskjellige sammenslutningsspørsmål. Det ene spørsmålet dreier seg om småkommuneproblematikken og kompetansen og kvaliteten på tjenestene som gis. Og det er faktisk en utfordring, bl.a. i barnevernet, hvor undersøkelser viser at nesten 50 pst. av landets kommuner ikke har god nok kompetanse til å håndtere de vanskelige og tunge barnevernssakene. Og så er spørsmålet: Vil det være effektivt for en liten kommune å ha den typen kompetanse? Nei, ikke nødvendigvis, fordi det vil være så få saker at det blir vanskelig å sitte med den. Vi vet det fra klagesaker, vi ser det i plan- og bygningsrådssaker også, at man mangler kompetanse til å vurdere de tunge og kompliserte sakene. Noen har stilt spørsmål ved det faktum at man f.eks. ved den store utbyggingen på Aukra nå leier inn fem personer til å jobbe med det. Det tror jeg aldri vi kommer unna i en kommunestrukturdebatt, men det er altså kompetanseproblemer knyttet til det. Jeg er helt enig i at interkommunalt samarbeid er et svar på noen av disse problemene. Men det er for meg også et demokratispørsmål hvor mye interkommunalt samarbeid man kan ha. For hvis en flytter barnevernet ut – og jeg er varm tilhenger av et barnevern som skal være opptatt av å være i forebyggende fase og ikke i reparasjonsfasen – på et interkommunalt samarbeid, så mister det kontakten med andre kommunale etater som er viktige for forebyggingsarbeidet. Da må en flytte PPT-tjenesten ut, så må en flytte helsesøstertjenesten ut, og til slutt så sitter en med enheter som ligger utenfor, og som faktisk er mye vanskeligere politisk. Vi har mange gode forsøk på disse områdene, men i det lange løp blir det faktisk mer ekspertstyre og mindre politikerstyre av å bygge mange slike byggverk mellom kommuner. Da er spørsmålet: Hadde det ikke vært bedre å ha én kommune som bygger rundt dette, og ett kommunestyre som har ansvaret for den type etater, fremfor kanskje å måtte rapportere til fire–fem, med den mangel på kontakt som man får med andre offentlige etater?
Erna Solberg (Høyre), 2004-05-06:
Jeg må innrømme at jeg tar Marit Arnstads innlegg som en innrømmelse av at det drives sterk fargelegging i Senterpartiets argumentasjon. Jeg skal være enig i at vi ikke skal være pretensiøse i forhold til demokratiet. Men jeg har lyst til å si at en av grunnene til at vi har en økende politikerforakt i dette landet, kan jo være at politikerne fargelegger så mye at sakene ikke er gjenkjennelige, og at det ikke er mulig å ha en samfunnsutviklingsdiskusjon uten at man skal drive ren partipolitisk fargelegging for å forsøke å vri og vrenge på hva andre sier. Det er et svar jeg gjerne vil gi når det er spørsmål om hva vi baserer sysselsettingsprognosene våre på. Det er på Holden-utvalgets innstilling, som viser – og det er ikke partipolitisk, det er partene i arbeidslivet – at vi rett etter 2010 kommer til å mangle 200 000 personer i dette landet for å kunne løse de oppgavene vi har i dag. Det er derfor vi er opptatt av å få til frembringelse av arbeidskraft uten å legge ned konkurranseutsatt næringsliv. Utvalgets mål var å sørge for at vi skulle ha et næringsliv som faktisk kunne finansiere dette. Og vi vet at utviklingen er slik at for å opprettholde dagens nivå på eldreomsorgen, trenger vi over 40 000 nye årsverk i løpet av de neste ti årene for å løse oppgavene, med den alderssammensetningen vi har i dette landet. Jeg er enig i at vi kan hente mer ut av at flere jobber mer. Men det er også mange som frivillig jobber deltid innenfor omsorgssektoren. Undersøkelser viser faktisk at flertallet frivillig jobber deltid innenfor omsorgssektoren i kommunene. Det er mulig vi må gjøre noe for å motivere kvinner til å jobbe mer, men det er altså mange som velger å jobbe deltid. Så til spørsmålet om frivillighet eller ikke. Det jeg har sagt – og det innrømmer jeg at jeg har sagt – er at vi må ha noen scenarioer for diskusjon om hva som skjer fremover, fordi kommunesektoren er den viktigste rammen for våre velferdsløsninger, og den viktigste rammen for om vi kommer til å ha et levende lokaldemokrati. Og når det gjelder scenarioene fremover: Hvis kompetanseproblemene blir store i kommunesektoren på enkelte områder, vil man kunne sitte og se på at oppgavene forblir kommunale – fordi vi ikke vil gjøre noe med strukturen – hvis vi ikke får til resultater? For meg blir det feil i forhold til begrunnelsen for lokaldemokrati og desentralisering, nemlig sammenhengen mellom tjenester. Jeg tror faktisk ikke at denne salen kommer til å sitte og se på det. Og når det er spørsmål om forslag til hva vi kunne tenke oss å desentralisere: Vi foreslo å desentralisere den ene delen av rusomsorgen til kommunesektoren. Hva var hovedargumentet vi ble møtt med? Jo, hovedargumentet var at mange små kommuner ikke var i stand til å løse oppgaven. Det er faktisk et av de beste eksemplene fra denne salen på at kommunestruktur betyr noe for hva lokaldemokratiet får lov å drive med, for det betyr mer statlig styring og mer statlig overtakelse hvis man ikke har robuste nok kommuner til å løse oppgavene.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2004-05-06:
Spørsmålet om kommunesamanslutning er eit aktuelt tema, ikkje berre i Stortinget, men i mange av kommunane våre òg. Det er òg slik at Kommunenes Sentralforbund har hatt og har no eit breitt og omfattande engasjement i saka. I Arbeidarpartiet har vi nyleg utarbeidd eit eige rådslag om viktige kommunalpolitiske tema, der spørsmålet om kommunestruktur er eit av dei som blir undergitt grundig behandling. Vi skal no ha ein intern debatt om saka og tek sikte på å debattere spørsmålet på landsmøtet vårt våren 2005. Spørsmålet om kommunesamanslutning er også vanskeleg og omstridt. Det skapar sjølvsagt politisk uro i enkelte miljø at kommunesamanslutning kan føre til at folkestyret blir svekt, og at vi får eit redusert mangfald i mange av lokalmiljøa våre. Det er òg mange som er engstelege for at kommunesamanslutning kan føre til større avstand mellom innbyggjarane og dei folkevalde, og at det òg i sin tur kan gi større avstand i tenesteytinga. Eg vil òg peike på at det i debatten er eitt poeng som eg meiner ikkje har vore undergitt sterk og omfattande nok vurdering. Det er spørsmålet om kostnader, då tenkjer eg på både dei økonomiske og dei menneskelege, ved at reiseavstandane blir større. Det må vere eit tema som òg høyrer med i totalvurderinga. Eg meiner at når vi skal diskutere kommunesamanslutning, må vi ha in mente at det har skjedd omfattande endringar i kommunikasjonsmønstret i landet vårt dei siste tiåra, at arbeidsmarknaden er endra, og at vi definitivt har fått større bu- og arbeidsområde. I eit meir komplisert samfunn har vi òg fått eit større behov for meir spesialisert arbeidskraft i kommunal sektor. Eg meiner det må vere eit poeng at vi held oss med eit godt byråkrati, men kostnadene til byråkrati, òg i kommunesektoren, meiner eg må vere lågast mogleg. Derfor må dette vere eit av dei poenga som vi må sjå grundig på. Det har skjedd store samfunnsendringar sidan Schei-komiteen gjorde sitt viktige arbeid i 1950-åra, og desse endringane må vi ha med oss når vi skal debattere kommunesamanslutning og kommunestruktur. Eg meiner det er behov for ei seriøs vurdering i saka. Vi har fått eit nytt terreng. Det må teiknast eit nytt kart, og det er folket lokalt som må vere sjefsarkitekten når det kartet skal teiknast, ikkje Stortinget og ikkje den til kvar tid sitjande kommunal- og regionalministeren.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2004-05-06:
Frykten for kommunesammenslutninger er etter min oppfatning sterkt overdrevet. De fleste forhåndsbekymringer er det ikke blitt noe av. Det har vi en lang rekke eksempler på. Likevel er frykten for å diskutere dette temaet fortsatt utbredt, også i denne salen, hører vi. Som stortingsrepresentant for Vestfold – det fylket her i landet som de siste 20 årene har gjennomgått de aller største endringer i kommunestrukturen – har jeg godt grunnlag for å presentere noen erfaringer. Fra 1988 har antall kommuner i Vestfold blitt redusert fra 21 til 14. Jeg skal ikke påstå at alt dette har gått smertefritt. Omstilling og endring kan være meget krevende. Det har det også vært i Vestfold. Men erfaringene fra Vestfold forteller om at det åpnes nye muligheter, det skapes ny dynamikk, innbyggerne får bedre tjenestetilbud, og kommunene har fått muligheter til å etablere en mindre sårbar økonomi. I 1988 var det tre såkalte inneklemte byer i Vestfold som fikk anledning til å slå seg sammen med gode naboer. Larvik, Hedrum, Brunlanes, Tjølling og Stavern ble til Larvik. Sem og Tønsberg ble til Tønsberg, og Horten og Borre ble til Borre, som relativt nylig igjen har tatt navnet Horten. Det er jo ganske illustrerende at spørsmålet om hva kommunen skulle hete, etter en tid ble den store saken. Selv var jeg i 1987 varaordfører i daværende Sem kommune, en nøktern og forholdsvis rik kommune etter datidens forhold. Vi hadde penger i banken, og de samlede kommunale avgifter til vann, avløp, renovasjon og feiing var på 162,50 kr. Det var en utfordring å overbevise urbefolkningen om at fremtiden lå i å slå seg sammen med nabokommunen, som hadde mer enn ti ganger så høye kommunale avgifter og i tillegg eiendomsskatt. Dessuten hadde Tønsberg mer gjeld enn penger i banken. Men på plussiden hadde de god barnehagedekning, eide sitt eget kraftverk og hadde rimelig energi. Fusjonen ble en lykke for begge. Som statsråden var inne på i sitt svar til interpellanten, lå suksessen i denne sammenslutningen særlig i arealplanleggingen. Forutsetningen for å samordne og planlegge ble totalt forandret. For innbyggerne gav det også bedre tjenester. Man kunne simpelthen hente det beste fra hver av de to kommunene. Kompetansen ble forbedret og utvidet. Administrasjonsmessig var ikke gevinsten særlig stor den første tiden. Personalomsorgen ble vel ivaretatt, så litt dobbelt opp her og der ble det. Etter litt tilpasning noen år tok vi for alvor fatt på den administrative omstillingen – en langt sterkere brukerorientering, flatere administrativ struktur og kommunal virksomhet organisert i egne resultatenheter. I dag er det få som ønsker seg tilbake til gamle dager. Suksessen i Tønsberg var nok litt til inspirasjon for de to nabokommunene i innlandet, Ramnes og Våle, som ble til Re kommune fra 2002. Også her er erfaringene så langt meget gode. Mitt poeng er at de fleste bekymringer om økonomi, tjenestetilbud og lokaldemokrati ble gjort til skamme. På forbausende kort tid ble suksessen allemannseie. Lokaldemokratiet lever som aldri før, og jeg ser mange muligheter. Kanskje vi burde dyrke mulighetene og ikke bare alle bekymringene?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-05-06:
Jeg har registrert at statsråden i en rekke sammenhenger har etterlyst de andre partiene i debatten om kommunestruktur og også i regionaldebatten. Det synes jeg er litt merkelig, for mitt inntrykk er at denne debatten har alle partier engasjert seg i, men man har selvfølgelig forskjellige innfallsvinkler. Det viser også denne debatten. Jeg tror det er meget viktig, og statsråden har helt rett i, at vi nå må sette litt mer søkelys på denne debatten, for Schei-komiteen, som representanten Sandal viste til, ble opprettet i 1946, faktisk, og jeg tror ikke vi i dag, i 2004, har nok tålmodighet, og det vil ikke skape noe bedre tjenestetilbud til innbyggerne, hvis vi skal ha en lang prosess på same måte som Schei-komiteen hadde i sin tid. Så jeg tror vi må være raske, og da er det viktig og riktig at vi tar debatten. Da blir spørsmålet enkelt. Det er hvorvidt dagens kommunestruktur og regionalstruktur er tilpasset morgendagens krav til effektivitet og tilpasset de kravene som måtte komme fra innbyggerne i framtiden. De kommer raskt på oss. Det er krav, som nevnt i tidligere innlegg i dag, til kompetanse og innholdet i tjenestetilbudet og ikke minst det som går på mobilitet. Folk er mye mer mobile. Da er det interessant å merke seg i dag at statsråd Meyer, kollega av statsråd Solberg, har gått ut med at man vil skrive ut sjekker til eldreomsorgen. Det synes vi er et meget interessant forslag, for det vil påvirke struktur og grensesetting, ved at de eldre selv får lov til å velge tjenestetilbud ut fra den sjekken de har fått fra statsrådene Solberg og Meyer. Da blir grensene ubetydelige og vil ikke ha den virkningen som de har i dag. Selv om statsråd Solberg har kritisert meg ganske sterkt for å tenke i disse banene tidligere, vil det bli en realitet på sikt. Fremskrittspartiet har også, på lik linje med de andre partiene, en prosess på gang. Vi hadde faktisk en debatt om det på landsmøtet. Vi har en egen komite som jobber med saken. Vi har sendt ut et høringsnotat til våre partigrupperinger rundt omkring i det ganske land, og vi vil også få den store debatten om dette på landsmøtet vårt våren 2005. Da vil det kanskje stå mange slag på de forskjellige landsmøtene våren 2005. Vi har også Lokaldemokratikommisjonen. Vi har Distriktskommisjonen, som jeg er medlem av. Så jeg tror at i 2005 vil det bli en heftig debatt om dette. Da vil vi nok sannsynligvis også få resultat, og håpet mitt er at det resultatet vil det ikke ta 20 år å bringe på bane, som det gjorde med Schei-komiteens innstilling i sin tid.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-06:
SV er åpen for kommune- og fylkessammenslåinger, men vi er veldig opptatt av at initiativet skal komme nedenfra, og at debatten skal gå fritt. Da har jeg en kommentar til at statsråden er veldig fortørnet over at hennes motiver blir trukket i tvil. Det er ikke bare representanter i denne sal som på en måte oppfatter det slik at det viktigste og underliggende motivet for Regjeringen og statsråden er å spare penger, slik at man kan bruke mindre penger på velferd og tjenester og mer penger til skattelette. Det er oppfatningen ute at hvis dere ikke gjør som vi sier, skal vi jammen tvinge dere med økonomiske virkemidler. Det gjør at debatten blir avsporet. Det er vel kanskje fåfengt å oppfordre statsråden til å legge de politiske ambisjonene til side, men jeg tror at hun må skjønne sammenhengen dette blir tolket i. For SV er det to hovedmål som skal styrkes. Det ene er demokratiet, medbestemmelsen og deltakingen hos folk. Det er kjernen i det som gjør landet vårt til et godt land å bo i og til å være en rettsstat som folk føler tillit til. Da er identitet, tilgjengelighet og tilhørighet viktig. Jeg tror statsråden har rett i at i mange bykommuner er identiteten vel så sterk som i småkommuner. Men da blir det andre spørsmålet: Ja, har du mer tilhørighet om det er ti mil til neste senter, og gir det en bedre basis for utvikling av demokrati? Jeg tror man må stille seg det spørsmålet. Jeg tror ikke at svaret er entydig ja. Det andre er bedring av velferdstjenester. Der er det nok slik at i enkelte tilfeller kan det være behov for større enheter for å kunne rekruttere og for å kunne ha et bredt nok fagmiljø. Men jeg reagerer litt på statsrådens argumentasjon når hun bruker barnevernstjenesten som et eksempel. Der har flere kommuner ønsket å samarbeide lenge. Jeg er enig i at hvis man legger for mange tjenester inn i interkommunalt samarbeid, kan man få et demokratiproblem, fordi kommunestyret må styre indirekte, og alle må være enige, ellers stopper alt opp. Men argumentet mot, at hvis man har det i en interkommunal tjeneste, så kan samarbeidet med de kommunale tjenestene bli dårlig, må jeg si holder ikke. Konsekvensen av det måtte i så fall bli at alle velferdstjenester var på ett forvaltningsnivå, for hvis det er på forskjellige forvaltningsnivåer, eller i forskjellige strukturer, greier de ikke å samarbeide. Slik kan vi ikke ha det i offentlig sektor, uansett hvem det er. De som skal samarbeide med hverandre for å gi en helhetlig tjeneste til brukerne, må gjøre det. Så er jeg helt enig i at det er en stor forskjell på debatten om det som kalles småkommuner, som i mange tilfeller kan være kjempestore kommuner med liten befolkning, og kommuner som er rundt bysentrene. Der tror jeg i mange tilfeller at argumentet om hensiktsmessige og felles bo- og arbeidsregioner er det viktigste, og der kan nok debatten være enklere fordi tilhørigheten gjelder det store geografiske området.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2004-05-06:
Kommunen er den viktigste leverandøren av grunnleggende velferdstjenester. Et velfungerende lokaldemokrati og en velfungerende kommunestruktur er derfor svært viktig for å sikre gode og effektive tjenester til innbyggerne. I motsetning til øvrige rammebetingelser for kommunesektoren har kommunestrukturen vært relativt uendret de siste 40 årene. Flere kommunegrenser kan derfor være basert på foreldet samfunnsstruktur og lite tilpassede endringer innen samferdsel, kommunikasjon og infrastruktur. I flere sektorer kan vi om kort tid stå overfor mangel på kvalifisert arbeidskraft. I enkelte strøk av landet er jeg redd manglende tilgang på arbeidskraft vil være en større trussel mot velferdskommunen enn stramme økonomiske rammer. Parallelt med dette ser vi en stadig voksende etterspørsel etter velferdstjenester. En slik virkelighet må vi ta innover oss. Både sentrale og lokale folkevalgte må kontinuerlig være i prosess for å utvikle et mer robust, helhetlig og likeverdig tjenestetilbud der alle innbyggerne inkluderes. Vi må sikre at de med store omsorgsbehov får et tilfredsstillende og individuelt tilpasset tilbud. Det kan bety at også kommunestrukturen kritisk må gjennomgås. Trolig kan flere kommuner ha nytte av å slå seg sammen, men Kristelig Folkeparti ønsker ingen tvungen sammenslåing av kommuner. Gode lokale prosesser og samhandling vil gi gode og velfungerende kommuner. Men mennesket har et grunnleggende ansvar for å forvalte skaperverket. Det gjelder naturressurser, økonomiske og menneskelige ressurser. Godene skal fordeles ut fra at alle mennesker er like mye verdt. Det kristne menneskesynet forplikter oss til å verne livsgrunnlaget vårt på en slik måte at vi overleverer verden til våre etterkommere i like god stand som da vi fikk ansvar for den. Vi kan ikke unnta den kommunale forvaltning fra en slik tankegang. Kristelig Folkeparti er derfor glad for den prosessen som er igangsatt mellom KS og Kommunaldepartementet for å gjennomgå kommunestrukturen. Kanskje er det også slik at den utstrakte bruken av interkommunalt samarbeid dokumenterer og bekrefter behovet for endringer og sammenslutninger. Hvordan bør vi så møte utfordringene vi står overfor? For det første: Kommunesammenslutningene må bygge på frivillighet. Saken rører ved ryggraden i vår politiske og demokratiske struktur. Lokal debatt og lokal forankring er derfor avgjørende. For det andre: Både sentrale og lokale politikere har et grunnleggende ansvar for å vurdere hvilke løsninger som gir mest velferd for innbyggerne. Og sist, men ikke minst: Vi må møte utfordringene med et åpent sinn og en objektiv holdning.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-05-06:
La meg først få lov til å ta fatt i noe som statsråden sa, der hun nærmest gjorde det til et demokratisk problem at Senterpartiet skulle mene at Høyre driver økonomisk seigpining av kommunene. Det er ikke noe demokratisk problem at Senterpartiet mener at Høyre gjør det. La oss ikke ta oss sjøl så høytidelig. Det har da vitterlig vært en del ganger at Høyre også har tillagt Senterpartiet både holdninger og meninger som vi sjøl mener at vi aldri har hatt, men det må vi tåle. Det er ikke noe demokratisk problem. Det er en del av en gjensidig politisk utfordring, og det må vi tåle. Og sjølsagt er den beste muligheten for statsråden og Regjeringen til å avkrefte det Senterpartiet mener at Høyre står for når det gjelder kommunesammenslåing og tvang og økonomisk seigpining, å avkrefte her i dag at det på noe tidspunkt vil være aktuelt å ta i bruk tvang som et virkemiddel for kommunesammenslåing. For det må være lov å si at det er høyst uklart hva Regjeringen mener når det gjelder spørsmålet om tvang og frivillighet knyttet til den kommende prosessen omkring kommunestrukturen. Senterpartiet mener at den prosessen som er satt i gang mellom departementet og KS, bør få lov til å gå sin gang, og den bør få lov til å basere seg på de prinsippene som er lagt til grunn. Da bør det heller ikke blandes inn noe bakgrunnsteppe om en mulig tvang en gang i framtiden knyttet til kommunesammenslåing. En må ha respekt for den prosessen som faktisk er satt i gang, og for at den bør gå sin gang slik som den gjør. Senterpartiet mener at den debatten om kommunesammenslåing som vi har sett i media, har en tendens til å bli veldig sjablongmessig. For det første mener Senterpartiet at en må ha større respekt for ulikhetene i kommunene. Det er svært stor forskjell på å slå sammen to av de mindre kommunene på Østlandet og å skulle slå sammen to kommuner i Finnmark eller to kommuner i indre Namdalen, for å si det på den måten. Sjøl om jeg har respekt for ulikhetene i kommunene, må avstandsbetraktninger og den geografiske avstanden tas med som et viktig moment dersom en ser det som Senterpartiet, at nærhet er et viktig kriterium i seg sjøl – nærhet til gode tjenestetilbud og nærhet til det styringssystemet som kommunen er. Statsråden var ikke inne på spørsmålet om nærhet som et kriterium i seg sjøl, men for Senterpartiet er det et viktig kriterium. Vi mener at hvis målet er økt velferd, som statsråden var inne på, bør en passe på at en ikke gjennom kommunesammenslåing står i fare for å velte kostnader over på innbyggerne, i den forstand at de får lengre avstand inn til de tjenestene som de har behov for, og lengre avstand inn til andre tilbud som kommunen kan yte. Det er et moment som må tas med, særlig i forhold til kommuner der de geografiske avstandene er store.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-05-06:
Eit moderne samfunn har behov for ein effektiv og god kommunesektor. Kommunane er sjølve grunnpilaren i det norske velferdssamfunnet. Dette gjeld òg det regionale nivået mellom stat og kommune. Det er ei kjensgjerning at ein del oppgåver er for store for dei aller minste kommunane, men kommunestruktur handlar òg om kva slags politikk me skal ha i forhold til distriktspolitikk, lokalt folkevalt engasjement og deltaking og, ikkje minst, i forhold til folks identitet. Dagens kommunestruktur blei i stor grad fastsett med utgangspunkt i Schei-komiteens anbefalingar på 1960-talet, og samfunnet har sjølvsagt forandra seg på alle desse åra. Kommunikasjonen er forbetra, og busetjinga har endra seg i ei meir urban retning. Departementet, med statsråden i spissen, har fleire gonger og seinast i samband med kommuneproposisjonen for 2004 hevda at berre kommunane hadde vore større, kunne fleire oppgåver og avgjerder ha vore delegerte ned til kommunane. Kva for oppgåver dette i så fall kunne vere, er statsråden meir uklar på. Det blir òg hevda av mange at det er store administrative innsparingsgevinstar ved å slå saman kommunar. Det kan nok òg diskuterast. Etter det eg er kjend med, blir både rådmenn, ordførarar og etatsleiarar avlønna etter folketalet, så då er det ikkje så sikkert at dette likevel vil ha det store innsparingspotensialet. I 1995 gjorde Stortinget vedtak om at kommunesamanslåingar berre kan gjennomførast på frivillig basis, og statsministeren har ved fleire høve stadfesta at dette òg er Regjeringa si haldning. Frivilligheit betyr altså at innbyggjarane i kvar einskild kommune kan vege fordelar opp mot ulemper i slike spørsmål. Likevel ser me at Regjeringa oppmuntrar til samanslåingar ved forskjellige økonomiske stimulansar, og det er ikkje noko gale i det. I dag er det slik at småkommunane blir kompenserte for kostnader ved smådriftsulemper ved at dei i all hovudsak skal kunne tilby dei same tenestene som dei store kommunane. Denne kompensasjonen vil kommunar som slår seg saman, behalde i ein 10–15 års periode. Dette vil sjølvsagt stimulere til samanslåing. Utfordringa for kommunane er at dette ikkje blir gjeve som eit bindande løfte, fordi statsbudsjettet blir vedteke for eitt år om gongen. Politiske og økonomiske løfte blir dermed ikkje juridisk bindande, fordi Stortinget når som helst kan endre på dette. Dette er ein stor og viktig debatt, og mitt parti vil ta denne debatten no i det næraste året fram til landsmøtet til neste år.