Trine Skei Grande (Venstre), 2014-06-05:
Jeg beklager at jeg har laget en interpellasjonstekst som utfordrer presidenten på en del nye ord som vi ikke ser så ofte, men det er kanskje beskrivende nok når det gjelder sjølve saken, for sjøl om den med jevne mellomrom løftes i denne salen, er den ikke en stor del av den offentlige debatten sjøl om det er den siste kolonien vi har på kloden. Dette er en koloni i tradisjonell forstand ved at man ikke gir rettigheter til dem som bor der, og ved at man tapper landet for grunnressurser og innfører et brutalt styre. I 1961 laget FN en egen komité for å få til sjølstyre i koloniområder. Den har gjort en fantastisk jobb rundt omkring i verden, og flere og flere land har fått sitt sjølstyre, men vi står igjen med ett land, som er Vest-Sahara. Ingen stater i verden har anerkjent den ulovlige okkupasjonen som Marokko her har gjort, og det som bekymrer meg, er den økte frustrasjonen vi ser hos den gruppa som bor her, og som opplever denne okkupasjonen. Dette er en glemt konflikt, og den bør debatteres i Stortinget med jevne mellomrom. Jeg mener det er en direkte hån mot internasjonale kjøreregler – og mot folkeretten – at vi fortsatt aksepterer at denne okkupasjonen ikke skal ha noen følger, og det kan føre til at statsledere også bruker disse prinsippene andre steder på jorda. For det er den samme folkeretten vi snakker om når vi f.eks. har snakket om utviklinga i Europa de siste månedene. Allerede i 1975 – før invasjonen – uttalte Den internasjonale domstolen i Haag at Marokko og Mauritanias krav på territoriet ikke holdt vann, at dette ikke var reelle krav, og det understreker at prinsippet om folks rett til sjølbestemmelse skal gjelde og skal være i tråd med resolusjoner i FNs generalforsamling. Men Marokko rykket inn, og da uttalte FNs generalforsamling at de beklaget sterkt forverringen av situasjonen som den fortsatte okkupasjonen resulterte i. Mauritania har oppgitt alle sine krav på territoriet, mens Marokko fortsatt opprettholder sine krav – og bryter folkeretten. Sikkerhetsrådet har vært handlingslammet i denne saken. Det var inngått en avtale allerede i 1990–1991, og det var en plan som var entydig på at Vest-Saharas folk skulle delta i en folkeavstemning om territoriets framtid, inkludert om området skulle ha sjølstendighet. Denne avtalen har nå blitt trenert i år etter år etter år – helt fra begynnelsen av 1990-tallet. Etter åtte år, i år 2000, hadde man klart å komme fram til en enighet, men så trenerte plutselig Marokko hele prosjektet med å få til en folkeavstemning. Den tidligere amerikanske utenriksministeren James Baker ga – etter sju års arbeid – i 2004 opp jobben med å få til en løsning mellom partene på dette området. Siden 2012 har det ikke engang vært forhandlinger, men en såkalt «shuttle diplomacy»: Spesialutsendinger fra oss har gang på gang vært hos Polisario og fått inn kompromisser, mens Polisario har møtt en motpart i Marokko som ikke har vært villig til å fire på noen krav. Polisario kan ikke inngå nye kompromisser hvis det ikke har legitimitet hos egen befolkning. Utfordringa er at vi nå har en generasjon ungdommer i Vest-Sahara som sier at de er villig til å gå til krig, mens det internasjonale samfunnet sitter taus på sidelinja og bare ser på de overgrepene som skjer. Det er Sikkerhetsrådet som til syvende og sist skal avgjøre en internasjonal konflikt av denne sorten, og fraværet av press på Marokko handler jo om realpolitikk. Spørsmålet er så hvordan den norske regjeringa skal forholde seg til en konflikt som er så parkert i Sikkerhetsrådet. Mine utfordringer til statsråden i dag er for det første: Det er en gruppe som heter «Group of Friends of Western Sahara», som er av den type vennegruppe som Sikkerhetsrådet nedsetter for å forberede saker til Sikkerhetsrådet og for å gjøre rådets behandling mer effektivt. I Vest-Sahara har vennegruppa enorm innflytelse over debattene i Sikkerhetsrådet, og det er denne gruppa av stater som til sjuende og sist avgjør om Sikkerhetsrådet skal ta affære eller ikke. Men vennegruppa består hovedsakelig av venner av Marokko, nemlig de fem statene Frankrike, Spania, USA, Russland og Storbritannia. Hos Storbritannia og USA finner man relativt balanserte standpunkter, men særlig Frankrike – og til dels Spania – er sterkt pro-marokkansk i sine posisjoner. Og det er ikke et eneste afrikansk land i denne gruppa – ingen av de 80 landene som er i FN i dag, som har opplevd historien med å være en koloni og få sjølstyre. Det er avgjørende for å få endret sammensetninga av denne vennegruppa å få introdusert stater som er mer aktive i forsvaret av Vest-Saharas legitimitet og rettigheter. En utvidelse av vennegruppa har tidligere blitt foreslått, men avvist av Frankrike. Mitt spørsmål til statsråden er om det kanskje kunne være mulig å gjøre et framstøt for å endre sammensetninga i denne gruppa. Det ville ha vært veldig verdifullt, og det ville ha brakt saken videre framover. Nasjonalismen i Vest-Sahara er et faktum, og de fleste føler ikke tilhørighet til Marokko. De stadig pågående demonstrasjonene i Vest-Sahara, særlig den massive protestbølgen i 2010, understreker det. Det er umulig å se for seg en løsning der man ikke får med folket og folkets rettigheter. Min andre utfordring til statsråden er: Hvordan kan vi styrke vår frarådingsrett i forhold til norsk næringslivs deltagelse i okkupasjonen av Vest-Sahara? Norsk frarådingspolitikk har fungert godt. Den har ført til at mange bedrifter har trukket seg ut, og den har ført til at det har blitt vanskelig overfor norsk opinion å delta i okkupasjonen med næringsvirksomhet. Det gjelder både olje og fisk og fiskeolje. Men det er fortsatt mange norske bedrifter som er inne i området, og spørsmålet er hvordan vi kan gjøre den frarådinga mye sterkere, slik at den får større virkning overfor norsk næringsliv. Jeg vil legge til at den forrige utenriksministeren fra Høyre hadde en mye sterkere fraråding, som så ble mildnet av den forrige regjeringa. Kanskje er det på tide å dra til skruen igjen? Den tredje utfordringa går på menneskerettighetssituasjonen. Det vi ser, er at det er urovekkende og veldig mange tilfeller av mer vilkårlig fengsling, uverdig rettergang og forbud som begrenser åpenbare politiske og sivile rettigheter. Jeg er veldig glad for at utenriksministeren tidligere har sagt at dette er et av de områdene han har løftet fram overfor marokkanske myndigheter. Men FN-operasjonen i Vest-Sahara er en av de eneste FN-operasjonene der de som er der fra FN, ikke har mandat til å rapportere om overgrep de er vitne til. Helt sida 1970-tallet har man hatt muligheten til å rapportere slike typer menneskerettighetsbrudd, men denne FN-operasjonen, MINURSO, har ikke det i sitt mandat. Det hadde vært bra både for de FN-drevne leirene, for de Polisario-drevne leirene – eller for menneskerettighetsbrudd generelt – at vi hadde hatt mer objektive observatører som kunne ha rapportert inn. I år er det 200 år sida vi fikk en ny grunnlov. Før det var Norge en koloni, et land som kunne kjøpes og selges mellom stormakter etter en krig. Den feirer vi fordi vi ble et fritt folk. Norge kan øke sin innsats, slik at den folkerettsstridige okkupasjonen blir mer kostbar for dem som utfører den, og at fredssamtaler dermed blir mer nyttige og får større drivkraft. Nettopp på grunn av Norges historie, nettopp fordi vi vet hva det betyr å være en koloni under et annet land, så burde vi ha en egen drivkraft for å hjelpe Vest-Sahara. Så mitt spørsmål til utenriksministeren er: Er han villig til det?