Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-12-08:
La meg først si at jeg er glad for at vi får vedtatt et bistandsbudsjett som styrker vårt internasjonale solidaritetsarbeid betydelig. Et rikt land som Norge har råd til å investere i kampen mot fattigdom. Vi har råd til å stille opp for dem som hver eneste dag må kjempe en kamp for å skaffe barna sine mat. Internasjonal solidaritet handler om å bry seg. Det handler om å ta et moralsk ansvar gjennom konkrete handlinger. En økning på 14 pst. i vårt bistandsbudsjett og en økning på 1,5 milliarder kr til kampen mot fattigdommen viser at Regjeringen tar dette ansvaret på alvor. Det er også i vår egen interesse å gjøre dette. Regjeringen vil naturligvis følge opp budsjettavtalen med å utrede et utviklingsfond som kan brukes til nærmere bestemte utviklingsformål i fattige land. Vi skal sørge for å holde tempo i arbeidet med utredningen av dette fondet. I finansdebatten slo Fremskrittspartiet kategorisk fast at bistand ikke nytter. Det er feil. Bistand nytter. Verdensbanken fremholder at norsk bistand er et meget effektivt bidrag til fattigdomsbekjempelse. Det er vi glade for. Men utgangspunktet vil selvfølgelig være det ansvaret som landene selv må påta seg. Ingen givere kan overta dette ansvaret. Det vi kan og må gjøre, er å støtte opp om landenes egen innsats. Målet er å gjøre bistanden overflødig, men mange land vil i lang tid fortsatt ha behov for bistand. Derfor vil vi fortsatt bidra til å bygge opp landenes egen kapasitet til å bekjempe fattigdom. Bistanden har størst effekt i land med godt styresett. Godt styresett fremmer utvikling. Derfor må vi stille krav til våre samarbeidsland. Når det er nødvendig, må vi være rede til å sette foten ned. Vi gjorde det i tilfellet Zimbabwe, og vi kan bli nødt til gjøre det igjen. Dette handler ikke bare om å sende et klart signal til et regime som ikke respekterer demokratiske spilleregler. I land hvor det er umulig å oppnå forbedringer i styresettet og bekjempe korrupsjon, er det svært vanskelig å bidra til varig fattigdomsreduksjon. Vi legger nå opp til en bred vurdering av hvordan vår bistand bør innrettes i forhold til de enkelte samarbeidslandene. Vi ønsker å rette bistanden inn mot de land og innsatsområder der den vil virke mest fattigdomsreduserende. Samtidig må vi også bistå mennesker som lider i land med styresett vi misliker. Slike avveininger vil være en hovedsak i den utviklingspolitiske redegjørelsen jeg vil gi Stortinget til våren. Dårlig styresett skyldes ikke alltid ond vilje. Dette er også et spørsmål om foreldede, lite effektive og ressursfattige forvaltningsinstitusjoner, dårlig fungerende demokratiske institusjoner og et rettsvesen som ofte ikke har tilstrekkelig kompetanse. Det er en kjerneoppgave for bistanden å bidra til å styrke landenes kapasitet til å bedre sitt styresett. Vi kan bidra med kompetanse, erfaring, utdanningsstøtte og støtte til nødvendig infrastruktur. Opplæring av dommere vil styrke rettssikkerheten. Styrking av mediene vil bidra til mer aktiv og åpen samfunnsdebatt. Flertallet i denne sal er enig med Regjeringen i at det er nødvendig og riktig med mer bistand. Men en vekst i bistandsbudsjettet på 1,5 milliarder kr stiller store krav. Vi må være målrettet i vår innsats. Vi må tenke effektivitet. Vi må jobbe smartere. Vi må tenke resultater. GAVI, det globale vaksineinitiativet, er et eksempel på målrettet, effektiv innsats, et godt partnerskap for å sikre barns helse. Utviklingssamarbeidet vil ha størst effekt dersom vi lykkes med en god internasjonal koordinering. Vi må tenke medvirkning. Vi må tenke «eierskap» til utviklingsprosessene både hos giver- og mottakerland. I de internasjonale organisasjonene kan utviklingslandene selv delta og selv påvirke beslutningene. Derfor går Regjeringen i forslaget til statsbudsjett inn for å styrke samarbeidet med multilaterale organisasjoner. I alle år har Norge lagt stor vekt på multilaterale løsninger. Derfor vil vi også i utviklingssamarbeidet satse sterkere på FN-systemet. Vi vil samarbeide med de internasjonale organisasjonene som er tilpasningsdyktige, viser handlekraft og har tillit i våre samarbeidsland. Vi skal stille krav, men vi vil samtidig også være rede til å bidra. Norge skal fremstå som en troverdig partner for verdensorganisasjonen. Det er like viktig å bedre kvaliteten på vår bilaterale bistand. Derfor vil vi styrke samarbeidet med andre bilaterale givere. Jeg legger stor vekt på å videreføre samarbeidet med de andre nordiske land og innen Utstein-gruppen. Utstein-samarbeidet, som min forgjenger på en prisverdig måte tok initiativ til, er nyttig. Sammen med noen av de største bilaterale giverne, Storbritannia, Tyskland og Nederland, bedrer vi samordningen i tett samarbeid med mottakerlandene. Jeg ser på samarbeidet med de frivillige organisasjonene som svært verdifullt, både som kanaler for bistand og fordi de bidrar til større nærhet mellom hver enkelt av oss og utfordringene i fattige land. I samsvar med komiteflertallets innstilling vil Regjeringen raskt ta initiativ til å gjennomføre en uavhengig evaluering av effekten av den bistand som kanaliseres gjennom de frivillige organisasjonene. De overordnede retningslinjene for støtten vil i denne omgang derfor kun bli justert for å sikre større klarhet i de ulike krav som stilles til deltakelse i humanitært hjelpearbeid og langsiktige utviklingstiltak. Jeg vil også få lov til å kommentere den debatten som har pågått her om de frivillige organisasjonenes rolle. Jeg har delvis gjort det allerede, men vil også understreke at situasjonen er den at den delen av bistanden vi kanaliserer gjennom disse organisasjonene, har økt kraftig gjennom 1990-tallet. I budsjettet er det også reflektert en prioritering som gjør at disse organisasjonene vil spille en meget viktig rolle i nesteårsarbeidet, og midlene vi kanaliserer gjennom disse organisasjonene, vil øke. Jeg er glad for komiteens tilslutning til Regjeringens forslag til omlegging og forenkling av næringslivsordningene. Dette vil skape en klarere rollefordeling og gi en mer effektiv og helhetlig satsing på næringsutvikling i norsk utviklingssamarbeid. Samtidig vil endringene legge til rette for økt deltakelse fra norsk næringsliv i dette arbeidet. Afrika står nå midt oppi en utviklingskatastrofe av ufattelige dimensjoner. I et belte i det sørlige Afrika er mer enn 20 pst. av den voksne befolkningen smittet av hiv. Aidsepidemien utraderer store segmenter av befolkningen. Arbeidskraften, bønder, industriarbeidere, faglærte og ufaglærte – alle – rammes. Barn blir sittende igjen uten foreldre, eldre mennesker uten et familienettverk og nøkkelinstitusjoner uten fagkompetanse. Og kvinner utsettes i forbindelse med seksuelle overgrep nå også for aidssmitte. Kampen for å bedre kvinnenes situasjon og gi dem kontroll over egen livssituasjon må derfor føres med stor kraft også i aidssammenheng. Her hjemme bringer media grundig dokumentasjon om hiv/aidsepidemien. Bevisstheten øker, og vi tvinges til å forholde oss til denne enorme utfordringen. Regjeringen vil gjøre kampen mot hiv/aids til en hovedsak i sitt utviklingssamarbeid. Jeg er glad for at det er bred enighet i Stortinget om dette.