Anniken Hauglie (Høyre), 2018-03-01:
La meg aller først takke representanten Tajik for å sette et viktig spørsmål på dagsordenen. Jeg deler representantens syn på betydningen av å ha et organisert arbeidsliv. Det er viktig for medvirkning og samarbeid på arbeidsplassen, i utviklingen av de enkelte næringer og i samfunnet som helhet. Regjeringen vil, i tråd med regjeringsplattformen, legge til rette for et organisert arbeidsliv og et velfungerende og effektivt trepartssamarbeid. Vi ønsker å bidra til å videreutvikle det beste i den norske modellen. Det er en konkurransefordel for Norge at vi har et likestilt og inkluderende arbeidsliv med høy organisasjonsgrad. I vårt arbeidsliv er det flere organiserte arbeidstakere og bedrifter enn i de fleste andre europeiske land, men vi har en lavere organisasjonsgrad enn våre nordiske naboland. Slik har det mer eller mindre alltid vært. En av årsakene kan være at vi har mange små bedrifter, hvor det ikke har vært samme tradisjon for å organisere seg. Et interessant utviklingstrekk som ikke har fått så mye oppmerksomhet, er at de private bedriftenes organisasjonsgrad har økt betydelig – fra 50 pst. på 1980-tallet til om lag 67 pst. i dag. Dette bidrar til å styrke det organiserte arbeidslivet. Flere forskere som har studert virkemåten til den norske modellen, legger vekt på betydningen av at vi har organiserte arbeidsgivere. Det må som kjent to parter til for å skape samarbeid. Jeg er opptatt av at vi må ha et godt kunnskapsgrunnlag for arbeidslivspolitikken. Arbeids- og sosialdepartementet har over flere år fått gjennomført et forskningsprosjekt om hvordan organisasjonsgraden og tariffavtaledekningen utvikler seg. Fafo, som er ansvarlig for prosjektet, har gått gjennom tallgrunnlaget på nytt og kommet fram til et noe lavere anslag enn tidligere. Ifølge deres tall var organisasjonsgraden i norsk arbeidsliv 50,4 pst. i 2006. Ti år senere var den 49 pst. Det i seg selv er ingen dramatisk endring, noe også LO-leder Hans-Christian Gabrielsen nylig uttalte til NRK. Hovedutfordringen er at sysselsettingen øker mest innen privat tjenesteyting. Dette er samtidig den delen av arbeidslivet hvor det har vært minst vanlig å være medlem i en arbeidslivsorganisasjon. Ikke minst for organisasjonene selv er det en utfordring å nå fram til arbeidstakere i bransjer og virksomheter med lite tradisjon for organisering. Samtidig må det også være oppmuntrende at en ny kartlegging utført av Arbeidsforskningsinstituttet og Fafo viser at så mange som fire av ti uorganiserte oppgir at de kan være interessert i å organisere seg. Unge arbeidstakere er de som viser størst interesse. Vi vet at den unge generasjonen er opptatt av utviklingsmuligheter og kompetanseutvikling. Jeg tror derfor at de fagforeningene som jobber systematisk og strategisk for å styrke medlemmenes kompetansemuligheter, også er de som vil lykkes i å tiltrekke seg nye medlemmer. De utfordringene vi finner i utsatte bransjer og næringer, må takles i samarbeid mellom myndighetene og partene i arbeidslivet. Derfor har vi invitert til trepartssamarbeid i bransjeprogrammene innenfor renhold, uteliv og transport. Informasjonstiltak for å fremme organisering er blant temaene som er på agendaen i disse bransjeprogrammene. Våren 2015 ble det etablert en arena for å styrke den politiske dialogen mellom departementet og partene i programmene. Hovedorganisasjonene på arbeidstakersiden har gått sammen om en felles innsats for økt organisasjonsgrad. De samarbeider nå om en kartlegging for å finne ut mer om årsakene til at arbeidstakere ikke organiserer seg. De planlegger informasjonstiltak og vil se på hvordan de kan samarbeide med de andre partene i arbeidslivet for å øke organiseringen. NHO har på sin side tatt til orde for å styrke det organiserte arbeidslivet som et av sine anbefalte tiltak for å bekjempe arbeidslivskriminalitet. Dette er gode initiativ. Jeg har invitert partene til å følge opp temaet på det førstkommende møtet i Arbeidslivs- og pensjonspolitisk råd 6. mars – altså tirsdag til uken. Regjeringen legger vekt på å ha dialog med alle organisasjonene i arbeidslivet. Selv om det kan være uenighet i enkeltsaker, er det en grunnleggende enighet om verdien av å samarbeide. Innenfor trepartssamarbeidet har vi de siste årene inngått en avtale om inkluderende arbeidsliv, utarbeidet en strategi mot arbeidslivskriminalitet, vi har samlet oss om et hurtigspor for å inkludere flyktninger i arbeidslivet og fornyet samfunnskontrakten for flere læreplasser i videregående opplæring. Trepartssamarbeidet er etter min vurdering myndighetenes viktigste bidrag til å fremme et organisert arbeidsliv. I forbindelse med lønnsdannelsen blir det tydelig at samfunnet som helhet har mye å tjene på å ha et godt organisert arbeidsliv. Holden III-utvalget uttrykte dette på en god måte: «For å opprettholde en koordinert lønnsdannelse må den vedlikeholdes både av institusjonene i inntektspolitikken og organisasjonene selv. Høy organisasjonsgrad kan lette koordineringen og gi en lønnsdannelse som bedre ivaretar hensynet til høy sysselsetting og lav ledighet. Både partene og myndighetene må støtte opp om koordineringen.» Vi har et godt utgangspunkt. Nærmere 70 pst. av alle arbeidstakere arbeider i virksomheter som er dekket av tariffavtale. I tillegg er det sannsynligvis enda flere virksomheter som frivillig følger opp de lønns- og arbeidsvilkår som partene forhandler fram, eller som følger dem fordi det kreves i offentlige anskaffelser. Oppslutningen om organisasjonene på både arbeidsgiver- og arbeidstakersiden er et fundament for å sikre et seriøst arbeidsliv. Vi har en felles interesse av å bekjempe dem som vil undergrave det. Utfordringene for organisasjonene i arbeidslivet er å synliggjøre hvilken betydning det har for den enkelte og for samfunnet å være medlem. Det handler om å gjøre seg relevante og møte vår tids utfordringer med nye arbeidsformer og relevante tilbud. Myndighetene skal bidra med sitt, ikke minst når det gjelder samarbeid med organisasjonene om å løse viktige samfunnsutfordringer. Jeg ser fram til videre dialog om disse viktige spørsmålene.