Inge Lønning (Høyre), 2007-06-06:
Tillat meg et ørlite uhøytidelig hjertesukk først: Hadde jeg vært klar over at sosialister er så farlige, tror jeg ikke jeg hadde sovet godt om natten – og det hadde økt helseproblemene i det norske samfunn. Derfor akter jeg å fortsette med å sove godt om natten. Det er noen mulige feilkilder i et dokument som det vi behandler i dag. Det er et dokument som i svært stor utstrekning betjener seg av statistikk. Statistikk er nyttig til mange ting i denne verden, men det er samtidig en farlig øvelse. Kartlegging av statistiske data kan man holde på med nær sagt uten grenser, 24 timer i døgnet. Faren ved det er at det frister til raske feilkoblinger, nemlig at tallene samtidig forteller noe om årsakssammenhenger. Det gjør de i de fleste tilfeller ikke. Når en av de store tabloidene i Akersgata bruker side opp og side ned på å fortelle folk om forskjellen i helsetilstanden mellom fylkene i dette land, f.eks. mellom de som bor i Aust-Agder og Vest-Agder, vil det lett kunne friste folk til den enkle slutning at hvis jeg flytter over fylkesgrensen, er utsiktene svært mye bedre. Hvis man kartlegger at mellom bydeler i Oslo er forskjellen i forventet levealder så og så stor, frister det også til den raske feilslutning at hvis jeg flytter til den bydelen som har de beste tallene, er helseproblemene mine løst. Det er helt åpenbart rene feilslutninger, simpelthen fordi data i seg selv ikke forteller noe om hva som er årsak til hva. De forteller enda mindre om hvilke tiltak som er egnet til å bøte på problemene. Problemet på dette området som på andre områder, er ikke forskjellene i seg selv, men det forskjellene er symptom på. Det er formodentlig ikke noe problem at statistikken viser at folk med universitetsutdanning, hvis man også er av hankjønn, har utsikt til å leve fem år lenger enn tilsvarende aldersgruppe av menn uten universitetsutdanning. Men det er ikke dermed gitt at problemet ville være løst dersom vi sørget for at alle fikk universitetsutdanning. Det er simpelthen slik at statistikken ikke kan hjelpe oss i det hele tatt når det gjelder å stille en klar diagnose av hva som er årsak til hva, og den kan enda mindre hjelpe oss til å finne frem til de egnede virkemidlene. For å ta et annet konkret eksempel: Når det dokumenteres at kosthold og utviklingen av kostholdsvanene i vår kultur fører til en overopphopning av f.eks. fedmerelaterte problemer hos barn, er det fristende å slutte at da er den raskeste veien til å bøte på det å bruke avgiftspolitikken på matvarer. All erfaring viser at den avgiftspolitikken nesten aldri er treffsikker og nesten aldri fører til de resultatene man ønsket at den skulle føre til. Det er heller ikke uten videre gitt at det å si at da må det offentlige betale for gratis epler til alle barn i skolen, er den riktigste form for prioritering av ressurser dersom man ønsker å møte problemene. Sosialmedisinen forteller oss jo egentlig om et mye større problem, om at det som gjør at folk får ulike livsløp senere i livet, i aller høyeste grad er relatert til hvorvidt kombinasjonen av foreldrebakgrunn, sosial bakgrunn og skoletilbud fører til at man lykkes i det som er skolens primærformål, nemlig i å tilegne seg kunnskap man har bruk for i senere deler av livet, i arbeids- og yrkeslivet osv. Det har langt større helsemessige konsekvenser på sikt. Den viktigste rekrutteringsfaktor til rusproblemer og til det som fører mennesker ut i marginaliserte sosiale situasjoner i voksen alder, er nettopp at de mislykkes i sitt skoleløp, dels fordi de ikke er så heldige at de har et stimulerende miljø bak seg av voksne, og dels fordi skolen ikke lykkes i å gi dem de riktige utfordringene til riktig tid. Mitt poeng er at sammenhengene er langt mer kompliserte enn det en enkel opphopning av statistiske data kan gi svar på. Jeg minnes at jeg for noen år siden hørte et foredrag av en av våre fremste medisinprofessorer som redegjorde for de nyeste forskningsdata når det gjelder kreftsykdommer, som er en av de store folkesykdommer i vår del av verden. Det var et meget interessant foredrag, hvor han redegjorde for forskningsresultater og særlig de som er relatert til genetiske forhold. Det er særlig der forskningen har gjort fremskritt – i å kartlegge hva de genetiske faktorene betyr for sykdomsrisiko. Da han var ferdig med det, tok han en liten kunstpause til slutt, og så sa han: Jeg treffer stadig på folk som spør meg hva kan jeg gjøre for å unngå å få kreft. Og til det har jeg bare ett svar, sa han: Du må velge dine foreldre med omhu. Det er som kjent en ganske krevende øvelse. Vi må simpelthen ta til etterretning at det er en hel rekke med helt fundamentale helseforskjeller som henger sammen med de genetiske disposisjoner, og de kan vi ikke manipulere gjennom helsepolitiske tiltak, i hvert fall i ytterst begrenset utstrekning. Vi kan møte dem ved avbøtende tiltak, og der spiller den medisinske forskningen en viktig rolle, men vi kan ikke eliminere dem. Derfor synes jeg også det er grunn til å kaste et lite blikk tilbake i norsk politisk historie. Så sent som i mellomkrigstiden var det god latin i norsk politikk, på tvers av forskjellen mellom høyre- og venstresiden, at den sosiale ingeniørkunst skulle sette oss i stand til å frembringe det perfekte samfunn, hvor det ikke skulle være sosiale forskjeller i det hele tatt, for alt det kunne man planlegge bort gjennom egnede politiske tiltak. Et av de politiske tiltak var sterilisering av mennesker man mente ikke egnet seg til å forplante seg i det hele tatt. Det er klart det ville vært et veldig effektivt helsetiltak, sett på sikt. Men i dag er vi jo ikke tilbøyelige til å kjøpe den tankegangen, heldigvis. Jeg tror simpelthen vi i utgangspunktet er nødt til å skru ambisjonsnivået lite grann ned for hva det er mulig å få til ved hjelp av politiske tiltak. Det er ikke mulig å konstruere det fullkomne samfunn gjennom politiske tiltak. Det er heller ikke mulig å utradere alle forskjeller mellom mennesker, og det er kanskje ikke engang ønskelig. Men det som er mulig og ønskelig, er selvfølgelig å tenke en forebyggende form for helsepolitikk, som et stykke på vei kan bidra til å eliminere viktige sykdomsårsaker som ødelegger livet for veldig mange mennesker – ikke bare for enkeltindividene, men også for deres nærmeste pårørende. Det er mulig. Det er også mulig, gjennom målrettet medisinsk prioritering, å sørge for at vi bruker ressursene der hvor de gir best resultater for flest mennesker, og at vi ikke steller oss slik at vi binder opp stadig større ressurser i stadig mer marginale tilbud til dem som har mest fra før. La meg til sist utvide perspektivet enda lite grann: Hvis man ser dette ikke bare i kongeriket Norges målestokk – vi er nå en gang ikke alene i denne verden – men setter det inn i en global målestokk, for det er jo først da man oppdager de virkelige forskjellene mellom mennesker i dagens verden. De forskjellene er dramatiske. Da er det for meg et tankekors at vi i den vestlige, overutviklede del av verden steller oss slik at vi bruker mer og mer ressurser på å styre det menneskelige livsløp gjennom teknologiske virkemidler. For å si det litt enkelt og på spissen: Først bruker vi vanvittig mye ressurser på å hindre fruktbarheten i å fungere på vanlig måte i livsløpet. Deretter bruker vi enda større ressurser på å få den til å fungere når det passer oss at den skal fungere. Det er et tankekors at vi kollektivt steller oss – unnskyld det uparlamentariske uttrykket – så vanvittig dumt.