Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Bortsett fra at partiene ser noe ulikt på EØS-avtalen, er det så vidt jeg kan bedømme, to forhold som ligger til grunn for at vikarbyråmotstanderne anbefaler oss å bruke reservasjonsretten heller enn å slutte oss til direktivet. Det ene er frykten for at EFTA-domstolen mot formodning og etter klage fra norske arbeidsgivere skulle pålegge norske myndigheter å endre arbeidsmiljølovens bestemmelser om midlertidig ansettelse på innleie av arbeidskraft, dernest at vikarbyrådirektivet vil føre til økt bruk av vikarer og innleid arbeidskraft. I likhet med de fleste andre har jeg registrert veksten i bemanningsbransjen de siste årene og utstrakt bruk av innleid arbeidskraft både i privat og offentlig sektor, altså før vi har implementert vikarbyrådirektivet. Mye tyder på at det til enhver tid er rundt 100 000 utenlandske arbeidstakere på korttidskontrakter i norsk arbeidsliv, vesentlig fra EØS-land i Øst-Europa. Det påstås at 40 pst. av alle som arbeider i byggeindustrien i Oslo-området, er innleide arbeidstakere. Det er hevet over tvil at mange av dem som kommer til Norge for å søke arbeid, tilbys langt dårligere lønns- og arbeidsvilkår enn det som er vanlig her i landet, både i byggeindustrien og i andre bransjer. Det er etter min oppfatning to grunner til at utleievirksomheten har grepet om seg, som gjør at mange norske bedrifter ser seg tjent med å benytte innleid arbeidskraft. Den ene er selvfølgelig at bedriftene på det viset kan kvitte seg med arbeidsgiveransvaret og de sosiale forpliktelsene som følger av det, og videre at det ofte er langt rimeligere å leie arbeidskraft enn å bruke egne ansatte, fordi lønningene i stor grad dumpes. Den andre er naturligvis vår misunnelsesverdige sysselsettingssituasjon med knapphet på arbeidskraft og rikelig tilgang på arbeidskraft fra andre EØS-land. Vi ser nå at tilgangen på billig arbeidskraft utenfra er en trussel mot norske lønns- og arbeidsvilkår og opparbeidede faglige rettigheter. Derfor har jeg ment – og mener fortsatt – at vikarbyrådirektivets likebehandlingskrav er godt nytt for norsk arbeidsliv, at de som leies inn, skal ha akkurat samme lønns- og arbeidsvilkår som fast ansatte, inkludert sosiale rettigheter. Det blir med andre ord mindre lønnsomt å leie arbeidskraft og mer lønnsomt å satse på egne ansatte. Følgelig skulle det også bli færre, ikke flere løsarbeidere i norsk arbeidsliv, samtidig som innleide arbeidstakere likestilles med fast ansatte. Jeg erkjenner riktignok at det er hull i dette resonnementet, særlig ved bruk av vikarer i offentlig sektor, fordi pensjonsutgiftene er utelatt. I offentlig sektor utgjør pensjonsutgiftene 20–25 pst. av personalkostnadene. Det sier seg selv at bemanningsbyrå som ikke tilbyr sine ansatte tilsvarende pensjonsvilkår, dermed får en konkurransefordel. Jeg ser naturligvis at likebehandling av pensjon kan by på visse praktiske problemer, men ikke verre enn at det er løst innenfor sykepleien. Jeg må tilstå at jeg er overrasket over den omfattende motstanden mot vikarbyrådirektivet i fagbevegelsen – overrasket fordi den etter mine begreper bygger på frykten for konsekvenser jeg ikke helt kan se. Det er ikke grunnlag for å hevde at EFTA-domstolen etter en eventuell klage fra norske arbeidsgivere vil pålegge oss å endre vårt lovverk som følge av et minimumsdirektiv. Vi skal ikke svekke norsk arbeidsmiljølovgivning, vi skal styrke den. Trusselen mot arbeidsmiljøloven utgjøres av de partiene som vil reversere flere av de tiltakene som vi vedtar i dag, dersom de får regjeringsmakt etter stortingsvalget neste år. Men likebehandlingsprinsippet står seg med direktivet. Skulle vi så snudd, slik mange i fagbevegelsen krevde? Naturligvis ikke. Vi må gjøre det som vi mener er rett. Implementeringen av vikarbyrådirektivet handler også om vårt forhold til EU og EØS-avtalen, og jeg er redd mye av motstanden mot direktivet også er uttrykk for det. Rent bortsett fra at det har sin kostnad å benytte EØS-avtalens reservasjonsrett, tror jeg neppe det ville blitt forstått dersom Norge av alle skulle sagt nei til et direktiv som europeisk fagbevegelse har kjempet fram, og hvis hensikt er å sikre vikarer og innleide samme vilkår som fast ansatte.