Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-12-02:
I Norge er vi heldige som ikke har hatt behov for å velge atomkraft for å skaffe nok elektrisk kraft, og vi har også vært framsynte, som for mange tiår siden og med god begrunnelse ikke valgte å ta i bruk atomkraft. Det var den gang god grunn til å stille alvorlige spørsmål ved hvor sikker driften av atomreaktorer var, noe praksis har vist at det var meget god grunn til å bekymre seg over. Mulige ulykker ved atomreaktorer var og er et skrekkscenario. Et annet grunnleggende spørsmål ble reist, nemlig håndtering av atomavfallet fra brukt kjernebrensel. Avfallet er uhyre farlig og må holdes atskilt fra mennesker og miljø i mer enn 100 000 år! Der er bemerkelsesverdig og alvorlig at etter ca. 60 år med atomkraftproduksjon har ennå intet land i verden fått til sikker langtidslagring av avfallet. Det ligger så langt i såkalte mellomlagre, delvis lagret i vannbasseng, delvis bearbeidet og innkapslet i glass som f.eks. i Belgia, eller i betong og luftavkjølte stålbeholdere som i Frankrike, osv. Felles for alle land er at ingen ennå er i stand til å langtidslagre dette avfallet, selv om en i f.eks. Sverige og Finland, etter svært lang tids forskning og testing, ser ut til rundt 2020 å kunne begynne langstidslagring 500–700 meter under bakken i berggrunn, mens andre land med enorme mengder avfall, som Storbritannia og USA m.fl., ikke på langt nær er kommet så langt. Det er enighet om at den sikreste måten å lagre avfallet på, er lagring i fjellgrunn etter mellomlagring i vannbasseng. Hvorfor nevner jeg dette? Jo, fordi dette viser hvor særdeles komplisert og enormt dyrt det er å håndtere atomavfall. Å rive en brukt reaktor er meget dyrt, da rivingsmaterialet må håndteres som høyradioaktivt avfall og oppbevares i titusenvis av år. Framtidens reaktorer er nok sikrere i drift enn fortidens. Ulykkene har kommet. Three Mile Island-ulykken i 1979 i USA stanset all nye utbygginger i USA fram til dags dato. Tsjernobyl-ulykken førte til nesten total stans av utbygging i Europa. Mange andre mindre dramatiske ulykker og nesten-ulykker er kjent. Mitt poeng er at om ulykker skulle inntreffe, kan konsekvensene være dramatiske og framfor alt langvarige. Atomforurensningen fra Tsjernobyl hadde selvsagt enorme menneskelige og naturmessige konsekvenser i nærområdene, men ennå i dag har vi i Norge fortsatt stor overføring av radioaktivitet fra jord til planter og dyr, som f.eks. fører til at vi, selv i 2008, må ha nedfôring og tidlig slakting for å redusere radioaktivt cesium i f.eks. sau. Atomkrafttilhengere er nå på banen i et forsøk på å score gratismål med bakgrunn i klimaendringer og økende behov for energi. Det forslaget vi behandler i dag om å be Regjeringen framlegge ei stortingsmelding om norsk kjernekraftpolitikk med fokusering på thorium, har ikke fått flertall i komiteen ganske enkelt fordi flertallet ikke vil gi seg inn på dette sporet – i energisammenheng et kortsiktig feilspor. Energi- og klimautfordringene løses best med satsing på fornybare energikilder. Thoriumsporet er en usikker vei. Etter lang tids forskning, f.eks. i India og i andre land helt tilbake på 1950- og 1960-tallet, har en ennå ikke fått fram en eneste reaktor i kommersiell drift. Om det skulle utvikles en reaktor basert på thorium, argumenteres det med langt mindre avfall og behov for langt kortere lagringstid for avfall. Det er trolig riktig, men selv Thoriumutvalget sier i sin rapport at når det gjelder avfallet, «antas samme sikkerhetsforanstaltning som for plutonium som obligatorisk inntil det motsatte er bevist.» Jeg er tilfreds med at olje- og energiministeren i sitt svarbrev til Stortinget om en slik melding bl.a. sier: «Det betyr at det ikke er aktuelt å legge til rette for å bygge kjernekraftverk i Norge.» Likeledes har nærings- og handelsministeren i spørretimen 15. oktober dette år sagt: «Jeg vil understreke at Regjeringens energipolitikk ligger fast, noe som betyr at det ikke foreligger noen planer om å tillate bygging av kjernekraftanlegg i Norge.» Dette er klar og viktig tale.