trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
Jeg takker også for en interessant debatt. Det er klart at en enkel gutt fra landet, som jeg er, har hatt en bratt læringskurve etter at jeg fikk ansvaret for integrerings- og inkluderingspolitikken. Det er ikke minst viktig og interessant for meg å ha en tett dialog med Oslos politikere og innbyggere. Jeg tror at det er en enkel, grei og rett analyse å komme med at lykkes vi ikke med inkluderingspolitikken i Oslo, så mislykkes vi med den i Norge. Det er her vi har de største utfordringene, og det er her vi har all grunn til å ta ekstra tak. Jeg ser fram til et fortsatt godt samarbeid med hele Oslo-benken om inkluderingsutfordringene i Oslo. Det har vært stor grad av enighet og ikke grunnlag for å kommentere mye uenighet, men jeg vil si noen få ord om dette forsøket med å gjennomføre gratis kjernetid i barnehagene i Oslo, som har vært omtalt en del i media i det siste. La meg først få lov til å understreke at denne oppmerksomheten fra Høyre er litt rørende i så måte. Det var nødvendig å gå inn på statsråd Erna Solbergs forslag til statsbudsjett, og rydde penger på plass til i det hele tatt et forsøk med gratis kjernetid. Så hadde det ikke vært for at vi fikk et regjeringsskifte, hadde vi i og for seg ikke hatt noe å diskutere, for da hadde det vært null kroner til forsøk med gratis kjernetid i Oslo. Punkt 1 må være at er det noen som skal gå litt stille i dørene her, må det være Høyre. Punkt 2: Jeg er nok en politiker som ikke mener at det viktigste her er å trekke opp prinsipielle forskjeller der det ikke er helt nødvendig å gjøre det. Jeg har rett og slett spurt meg: Hvordan får vi mest mulig integrering og inkludering ut av de 10 mill. kr som vi tross alt har satt av? Å lansere et forsøk, f.eks. i Søndre Nordstrand eller i Groruddalen, som handler om at alle de som nå har 4–5-åringer i barnehagen, fortsatt skal betale, og at vi skal plukke ut noen med innvandrerbakgrunn som skal få gratis barnehage – i de samme barnehagene der andre betaler normal barnehagepris – og så si at det skal være starten på et forsøk for å få til økt inkludering, det har jeg altså grunnleggende sett ikke noen tro på. Jeg tror at en politikk som diskriminerer etniske nordmenn til fordel for folk med en minoritetsspråklig bakgrunn, ville blitt starten på en stor strid. Det ville ha vært en veldig dårlig start på et forsøk med en god inkluderingspolitikk, og jeg vet om noen som da i hvert fall ville ha fått vann på mølla.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
Det er et viktig spørsmål interpellanten tar opp. Bydelen Søndre Nordstrand i Oslo er relativt ny. Den var lenge den bydelen i Oslo som hadde sterkest vekst i folketallet. Den er særpreget av å ha den største innvandrerandelen i Oslo – og den er økende. Hovedtyngden av innvandrerbefolkningen kommer fra ikke-vestlige land. Bydelen har også skilt seg ut ved å ha størst antall og størst andel barn og unge og lavest antall og lavest andel eldre. Da får jo også dårlig kommuneøkonomi og dårlig bydelsøkonomi veldig uheldige virkninger. Det gir seg utslag i kutt i bevilgningene til barnehager, til fritidsklubber, til kulturtilbud – det kuttes altså i bevilgningene til de ikke lovpålagte oppgavene først. Derfor er det et viktig spørsmål vi drøfter i dag. Som statsråden sier, er det viktig å se en slik satsing i sammenheng med fattigdomsmeldingen, handlingsplanen for økt integrering og hovedstadsmeldingen. Når det er sagt, vil jeg også poengtere Oslo kommunes eget ansvar i slike spørsmål. Kommunen bør finne prosjekter og på den måten utløse midler fra staten. Høyre og Fremskrittspartiet, som styrer kommunen, har til nå ført en naiv integreringspolitikk. Det er blåøyd å tro at problemer forsvinner hvis man lukker øynene og bare viser til den enkeltes selvstendige ansvar for å la seg integrere. Man må ta det ansvaret man har, ikke bare skyve det over på staten. Det er blitt ført forferdelig dårlig boligpolitikk, fattigdomspolitikk og ikke minst helsepolitikk i Oslo de siste årene. Det gir også resultater. I Oslo, som er Høyres og Fremskrittspartiets utstillingsvindu, florerer de sosiale problemene – uten at de ansvarlige tar sitt ansvar. Byen er mer delt etter sosial status enn kanskje noensinne. Søndre Nordstrand vil trolig være den første bydelen som passerer en andel på 50 pst. av befolkningen med utenlandsk bakgrunn. Samtidig er det viktig ikke bare å fokusere på problemer dette kan medføre, selv om de kan være store nok. Vi må også se på mulighetene dette innebærer. Vi må komme oss bort fra en debatt om integrering og innvandring som bare handler om utgifter på et budsjett. Man må begynne å tenke: Hvordan tar vi imot nye mennesker? Hvordan sørger vi for at de blir best mulig opplært i hvordan vi har det i Norge, og i språket vårt? Hvordan begynner vi å se på innvandrere som en ressurs? Hvordan sørger vi for at alle nordmenn kan leve sammen som likeverdige innbyggere? Det må være spørsmål både vi på Stortinget, kommunene og hver enkelt borger må begynne å ta stilling til. Det er først når alle kan få en jobb de trives med, at de får et mer verdig liv og en trygg økonomi. Det er først når mennesker får en god økonomi, at de kan bosette seg hvor de selv ønsker, og ikke ut fra sosial status. Det er først når vi får en god blanding av alle kulturer og ulik etnisk bakgrunn – og ikke en oppdelt by – at vi er på riktig vei. Og det er først når man ikke tenker over om det er en mørkhudet eller en hvit som sitter ved siden av en på bussen, at vi har fått til en vellykket integrering.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-28:
La også meg først få lov til å takke interpellanten for å ha reist en viktig sak. La meg også få takke for den tonen som er holdt i innlegget fra både interpellanten og statsråden, og som viser at det går an å ha et konstruktivt samarbeid om saker som mange skjønner er viktige og gode. Når vi er opptatt av dette, er det fordi vi som har bodd i Oslo, gjennom mange år har sett at de satsingene som er iverksatt – det begynte med Oslo indre øst – har virket og har vært med på å endre de bydelene vi bor i. Den bydelen jeg bor i, i Oslo indre øst, hadde ikke vært den samme uten et godt spleiselag og uten den målrettede satsing som har skjedd systematisk og over tid. Det er riktig at vi nå har prioritert Groruddalen. Det har vært et bredt engasjement på Oslo-benken over mange år for å få til et løft for Groruddalen, og det er helt nødvendig, ikke bare med tanke på de sosiale utfordringene vi står overfor, men også i forhold til miljø og integrering. Min påstand vil være at både Groruddalen og Søndre Nordstrand er bydeler som har potensial til at de kan bli virkelig gode steder å bo. Jeg tror at mange som bor i Groruddalen i dag, er litt redde for at Groruddalen skal bli stemplet som et sted der det ikke er godt å bo. Groruddalen i dag er det, men har utfordringer som er så spesielle at det krever at vi har en nasjonal oppmerksomhet på det som skjer. I forbindelse med hovedstadsmeldingen er dette saker der det er viktig at vi får en bred og god drøfting, og vi lover at vi tar med oss det som blir sagt her, inn i det arbeidet som skjer med den meldingen som skal legges fram til høsten. Jeg registrerer at vi har hatt en debatt om hvorvidt vi skal ha gratis kjernetid i barnehagene. Det har vært en sak som SV i mange år har brent for at vi skal få til, fordi det har vært et effektivt virkemiddel som ikke har vært stigmatiserende, men som har vært et godt tilbud for å skape integrering. Et av de tiltakene som var vellykket i Oslo indre øst-satsingen, var gratis SFO. Det var med på å skape god integrering og gjorde at alle stilte likt den gang. Det er trist å se at det ble avviklet, og det var helt typisk å se hvem som ikke kom den gang det ble innført egenandel på SFO på Grünerløkka og i Gamlebyen. Jeg håper at gratis kjernetid i barnehager kan bli et like viktig virkemiddel for en god integrering og en god og ordentlig språkopplæring. Så vil jeg også si at jeg tror at vi som Oslo-representanter noen ganger tenker at vi er litt spesielle fordi vi representerer hovedstaden. Men også vi Oslo-representanter har noen fylkessaker som alle brenner for. Det å følge opp Groruddalen og også Søndre Nordstrand er av en slik karakter at jeg håper at vi klarer å stå så bredt som mulig sammen for å skape et samlet press for å få videreført Oslo indre øst-midler, og få det til også å gjelde både Groruddalen og Søndre Nordstrand i framtiden. Står vi sammen om det, tror jeg det er mulighet for at vi skal klare å realisere det på en måte som gjør at det blir vellykket, slik som det har vært i Oslo indre øst.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2006-03-28:
Det tok flere år før Stortinget erkjente at Oslo, både som hovedstad og som den eneste virkelig store by i Norge, hadde og har spesielle utfordringer som krever en spesiell oppmerksomhet fra regjering og storting. Denne erkjennelsen resulterte i den store indre øst-satsingen – et spleiselag mellom stat og kommune, en satsing som har resultert i en fysisk og sosial rehabilitering av et tidligere forslummet område i Oslo. Den dynamikken som er i Oslo og Oslos utvikling, tilsier imidlertid at det fortsatt er behov for at stat og kommune tar et felles ansvar for de utfordringene som eksponeres i Oslo, bl.a. som følge av at Oslo er selve motoren i utviklingen av et flerkulturelt, nasjonalt samfunn. For noen år siden satte drapet på Benjamin Holmlia og Søndre Nordstrand på norgeskartet. Situasjonen fortalte om et samfunn med sterke spenninger, rasistiske undertoner og sosial ulikhet. Men situasjonen viste også potensialet i samfunnet: et engasjert nærmiljø, sterke frivillige organisasjoner, ungdomsklubber med engasjerte miljøer, idrettsarbeid som drives antirasistisk. Umiddelbart stilte også storsamfunnet opp med støtte for at disse gode kreftene skulle kunne videreføres. Så har imidlertid det skjedd, slik det ofte skjer, at den spontane støtten forblir spontan, og at det langsiktige arbeidet for å utvikle nærmiljøet på Holmlia og Søndre Nordstrand stopper opp. Her, som i andre bydeler i Oslo – som i Groruddalen, og som i Gamle Oslo – legges viktige barnehagetilbud, ungdomstilbud og integreringstiltak ned. Søndre Nordstrand er den bydelen i Oslo som har den sterkest voksende befolkning. 30 pst. av befolkningen er mellom 0 og 17 år, mot 20 pst. når det gjelder resten av befolkningen. Bydelen har skolekretser med mer enn 90 pst. innvandrere. Innvandrere utgjør 37 pst. av befolkningen, mot 18 pst. i snitt for Oslo. Vi har sett et sterkt nærmiljø, men det potensialet som ligger i bruken av dette nærmiljøet, undermineres bl.a. av bydelens økonomiske situasjon og av Oslos generelle økonomiske situasjon. Store underskudd i bydelen har gjort at mange frivillige organisasjoner mister sin støtte, eller får sin støtte redusert. Bemanningen i ungdomsklubbene skjæres ned, og klubber legges ned. Ressurssenteret som Røde Kors har i bydelen – et veldig flott tiltak – får sine bevilgninger redusert. Ennå er det et rikt organisasjonsliv på Søndre Nordstrand, men det må få muligheter til å videreutvikles. Og jeg føler vel at det budskapet som kommer fra debatten i Stortinget i dag, er at det fellesansvar som Oslo og staten tidligere har vist for Oslos utvikling, fortsatt må videreføres, også på Søndre Nordstrand. Regjeringen har varslet at den vil komme tilbake med en hovedstadsmelding og en storbymelding, og statsråden sa i sitt innlegg at her ville man komme tilbake til en del av de problemstillingene som man har fokusert på i denne interpellasjonsdebatten. Jeg tror det blir en veldig viktig melding, og den vil kunne danne grunnlaget for det nødvendige og langsiktige arbeidet som skal til for at en skal kunne møte de utfordringene som det flerkulturelle Oslo har, og som det flerkulturelle Norge har.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2006-10-20:
Jeg vil takke statsråden så veldig mye for svaret. Etter hva jeg hører, er det ikke noen uenighet mellom statsråden og meg verken når det gjelder situasjonen – hvordan den er i realiteten – eller hvilke behov man ser for seg både når det gjelder helsepersonell og forebygging. Som vi begge sa, ser vi en sterk økning i seinplager, og det gjør at mye av de pengene som blir brukt nå, blir brukt til å behandle seinplager. I mitt innlegg sa jeg at 70 pst. gikk til det og 30 pst. til forebygging. De forebyggingstiltakene som blir igangsatt nå etter denne planen, vil ikke ha effekt med én gang, så vi vil fortsatt se at mer av de midlene som er gitt i budsjettene allerede, vil bli brukt til behandling, enten vi ønsker det eller ikke. Nettopp derfor må vi tilføre ekstra midler i noen år framover, slik at diabetesplanen kan følges opp, så vi får effekt av den forebygging som vi planlegger når det gjelder livsstilsendring og alle de andre tiltakene som pasientene skal være med på selv. Når det gjelder de tiltakene som det offentlige må stå for, må det bevilges mer penger for å få opprettet diabetesteamene og få skolert personale med spesialkompetanse ute i kommunene. Det er ikke slik at en diabetespasient som får et fotsår, kan stelle det selv, eller at en vanlig fotterapeut kan ta seg av det. Som regel er det en fotterapeut med spesialkompetanse som bør ta sånne oppgaver. Vi har en oppgave både med å utdanne den yrkesgruppen og med å heve deres status, så de kan få litt lettere samarbeidsforhold med de andre yrkesgruppene – det er ofte litt konflikter dem imellom. Jeg tror at vi i noen år må bidra med ekstra midler til forebygging for å kunne få den ønskede effekten. Jeg håper at alle partiene nå vil se på om det kan legges inn noe mer i budsjettet, så vi kan komme i gang med god forebygging og kanskje slippe å bruke enda mer enn vi gjør i dag, av de midlene som er til diabetes, til å reparere skadene.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2006-10-20:
Jeg vil få takke statsråden, som jeg også takket i stad, og alle dem som har vært med og deltatt i denne debatten. Jeg synes det har vært en god debatt, en veldig viktig debatt. Den har vist at vi alle ser store utfordringer, store problemer, og at det er mye vi kan gjøre. Kanskje det aller beste med denne saken er at vi har en del svar allerede. Vi har en del ting vi kan gjøre. Det ligger klart, men vi må få satt det i system, og vi må, som jeg tidligere har sagt, bevilge penger. Sykehusøkonomien er ikke god, men statsråden sier at dette er sykehusenes ansvar, og at det blir bevilget penger i deres budsjetter. Nå er det gitt klare politiske signaler om at det skal være en opptrapping på områdene psykiatri og rus, og det vil med andre ord si at det ikke blir noen opptrapping av forebygging og behandling av somatiske lidelser. Man får ikke opptrapping over alt for de samme pengene. Det tar tid før forebyggingstiltak virker, og det er helt opplagt at vi får økte utgifter til amputasjoner den nærmeste tiden. Vi får også store ekstra utgifter i forbindelse med nyresvikt, både når det gjelder transplantasjoner og dialysebehandlinger. Det er ikke slik at man kan bruke de samme pengene om igjen og om igjen. Når det gjelder retten til å få bedre medisiner som er nevnt her, er det veldig viktig. Det er også en del av forebyggingen. Det å kunne bruke riktig optimal medisin er noe som samfunnet må bidra med, men som vil koste litt ekstra. Det samme gjelder kosthold og ekstra utgifter som diabetespasienter har i forbindelse med sykdommen sin. De som følger rådene til Regjeringen og de politiske signalene om å leve så riktig som mulig, og får ekstra kostnader, må få mulighet til å trekke fra på skatten. Der har man noe å se på. Grunnen til at jeg spisset debatten, var egentlig at jeg ville vise hvor stort dette temaet er, for å vise at én av disse komplikasjonene har et stort omfang, et stort forebyggingspotensial, og at det ligger så mye i det. Det gjør det også for hver enkelt av de andre senkomplikasjonene, og det totale forebyggingsarbeidet blir stort og omfattende. Jeg vil bare igjen oppfordre alle til å ta en titt på budsjettene. Jeg tror alle vil innse at det ikke holder med det vi hittil har bidratt med. Kanskje man kan være litt rausere, slik at vi får gjort det som alle er enige om at vi må gjøre noe med.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-10-20:
Jeg er veldig glad for at det – i hvert fall så langt, men vi får høre videre i debatten – ser ut til å være bred enighet om hvor stor utfordring dette er i dag og kommer til å bli i framtida, så langt vi kjenner til det nå. Det er viktig å gjøre begge deler: både å forebygge og i praksis sette i verk tiltak som kan hindre at folk blir sjuke, i hvert fall så tidlig, og også sørge for at de som allerede er sjuke, får nødvendig behandling. Da er selvfølgelig penger viktig, og det er jo også en av grunnene til at Regjeringa har styrket sjukehusøkonomien kraftig for neste år, og at vi også har lagt inn penger til ulike forebyggende tiltak, som også ikke minst er rettet inn mot denne gruppen. Men det er ikke alt som koster penger, heller. Jeg vil si at det å få til mer tverrfaglige team som kan arbeide med dette, ikke nødvendigvis trenger å koste veldig mye penger. Det handler om å samhandle og gjøre ting på en bedre måte, slik man ikke minst i Stavanger har lyktes med. Jeg er enig med representanten Giltun i at mange av disse pasientene ikke greier å stelle sårene sjøl. Derfor er det så viktig at de er inne til kontroller og behandling i helsevesenet. Men det er nok også sånn at hvis noen flere hadde fått opplæring, i hvert fall i den tidlige fasen av sjukdommen, så kunne de også ha gjort mer sjøl. Så der må vi også gjøre begge deler på én gang. Jeg har også veldig stor tro på at det nye programmet for alle allmennleger, når vi nå får innført det – altså det å være oppmerksom på tidligere hva du skal gjøre for å forebygge, hva du skal gjøre for å behandle, osv. – vil forhindre at så mange får så alvorlige seinkomplikasjoner som vi i dag dessverre ser eksempler på. Så her tror jeg det er mulig å gjøre noe ganske tverrpolitisk – og det er jeg glad for – på et så viktig område, både når det gjelder å forebygge videre, behandle best mulig dem som har fått sjukdommen, og forhindre at så mange f.eks. må amputere beinet, som selvfølgelig er en forferdelig greie.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-10-20:
Jeg vil også takke representanten Sjøli for å ha satt denne saken på dagsordenen. Det er en viktig sak, som gjør at vi står overfor en del dilemmaer i det praktiske liv. Når det gjelder spørsmålet om familiebaserte støttetiltak, er jeg helt enig med representanten Sjøli i at det er viktig å ha det. Vi vet at mange av de familiene vi her snakker om, har behov for særskilt oppfølging, gjerne over flere år. Det er et ansvar som de kommunale tjenestene har, f.eks. barnevernet og spesialisthelsetjenesten. Det er veldig avgjørende at det er samarbeid mellom disse om hva som skal skje. Dette er noe Regjeringa jobber aktivt med. Det er selvfølgelig også viktig at kommunene og sjukehusene har nok penger til å gjøre det de faktisk skal gjøre. Når vi nå styrker innsatsen for rusbehandling – vi jobber jo nå også med en forpliktende opptrappingsplan for å gå enda et stykke videre på den veien – vil vi ikke minst styrke innsatsen overfor barn av rusmiddelavhengige og/eller psykisk sjuke foreldre. Jeg mener det er et område som har vært viet for lite oppmerksomhet fram til i dag. For noen av disse barna blir det en vanskelig start, og mange vil få problemer senere hvis dette ikke gripes fatt i tidlig nok. Det vil i stor grad bli fokusert på dette i den varslede opptrappingsplanen for rusfeltet. Også i de retningslinjene som nå skal lages, vil det fokuseres på dette. Vi ønsker å samarbeide tett her, selvfølgelig med fagmiljøer, ansatte, pårørende og brukere, men også med frivillige organisasjoner, som jeg mener kan spille en rolle på dette området. Når det så gjelder spørsmålet om tvang, mener jeg for det første det er veldig viktig at vi er aktive på føre var-linja. Alle kvinner som er under LAR, bør få, og får, aktiv prevensjonsveiledning for å unngå at de blir gravide. Av dem som blir gravide, er heldigvis de fleste med på frivillig nedtrapping, noe som da fordrer veldig tett oppfølging. Så er det som representanten Sjøli påpeker, også mulighet for å bruke tvangsparagrafen. Hva som skal tillegges vekt her, mener jeg det er vanskelig å være helt absolutt på, for her er det individuelle forskjeller, og det må nødvendigvis være skjønn. Men det vi må ha for øye her, er barnets beste; det er det som må stå øverst. Så vet vi at her er det snakk om sårbare folk, i vanskelige situasjoner, og det må vi selvfølgelig ta høyde for. Men det betyr at på dette området er ikke alt helt svart-hvitt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-10-20:
Jeg vil også slutte meg til interpellanten i hennes syn på at dette har vært en god debatt. Til det med kunnskap: Jeg kan love at jeg skal påse – og det er derfor vi nå har gitt oppdraget til Kunnskapssenteret – at vi får mer kunnskap. Det er ikke veldig enkelt som politiker å vite hva som er riktig, når det faglig er såpass stor uenighet som det faktisk er. Men det står ikke i veien for at vi ut fra den kunnskapen vi i dag har – og vi vet jo noe – skal handle ut fra den. Jeg skal sørge for at dette følges opp både overfor sjukehus og overfor dem vi er satt til å styre over og samarbeide med, og ikke minst for at dette er en gruppe som blir høyt prioritert også framover. Den forrige regjeringa la som kjent også opp til at psykiatri og rusbehandling skulle prioriteres høyere enn somatikken. Det er også et oppdrag vi følger videre. Så langt viser det seg at ut fra det vi vet fra 2005, har vi lyktes. Jeg antar at det vil bli situasjonen også i år, og at det vil bli det i åra framover. Da er det ingen tvil om at i de nye faglige retningslinjene vi legger inn, skal vi selvfølgelig følge opp det som i dag er gjeldende politikk på området, nemlig at når det gjelder disse tilfellene, skal alle bli tilbudt medikamentfri behandling. For å vise hvor komplisert dette er – jeg er ikke ekspert på området og har overhodet ikke all kunnskap om dette, langt ifra – vil jeg si: Det er vel såpass vanskelig også for andre å slutte med noe at det er ikke bare å knipse – og så slutter en. Det er ikke som å slutte med et par kopper kaffe, ei heller som å slutte å røyke. Jeg tror det er enda vanskeligere enn det, selv om det er – nå ser jeg på presidenten at jeg ikke skal si mer om røyk – mange vanskelige valg. Det er mitt poeng. Derfor er det også veldig vanskelig å ha helt bastante oppfatninger om hva som er riktig, bortsett fra at vi skal ha barnets beste for øye – det er det som må være rettesnora hele veien i forhold til alt vi legger opp til. Så er jeg glad for at mange i denne fasen er motivert og innstilt på å trappe ned. Vi skal følge opp det. Det er også slik at den sentrale veilederen vi nå lager, må vi sørge for hele tida er oppdatert ut fra den nye kunnskapen vi får, slik at flere får kunnskap om hva som skal gjøres. Jeg mener også det er avgjørende viktig at vi forfølger dette sporet og gjør det vi kan for å hindre at en blir gravid når en er på LAR. Men noen blir det, og slik er verden: Den er ikke alltid helt enkel. Når det gjelder spørsmålet omkring tvang og hvor bastant eller ikke bastant en skal være i forhold til det, mener jeg at det må vi ha en løpende vurdering av. Jeg er klar over hva sosialkomiteen sa i sin tid, og jeg er også av den oppfatning at hvis ikke noe annet nytter og en ser at dette vil bære veldig galt av sted i forhold til fosteret, er det klart at det er en mulighet som ligger der, og som i høyeste grad kan brukes.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-10-20:
Jeg vil benytte anledningen til å takke interpellanten for å ha tatt opp en svært god sak og statsråden for å ha gitt et veldig godt svar. Dette er et tema som jeg har vært borti veldig mange ganger i jobben på Stortinget. Derfor er det godt å høre at man nå er i ferd med å få en helhetlig strategi for å forebygge at skader oppstår når man er så uheldig å få en sykdom, men også at man har en mye mer systematisert oppfølging når sykdommen er der og man trenger behandling. Da er det viktig at man får implementert NSAM-strategien, slik at alle leger i førstelinjetjenesten benytter en systematisk tilnærming til det. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden, når det nå er i overkant av 50 pst. av legene som benytter denne strategien, om man skal få alle til å gjøre det, og om man har en tidshorisont på det som er ganske kort. For det er utrolig viktig at man kommer i gang med dette arbeidet veldig fort. Det skulle jo ikke koste noe. Tvert imot burde det redusere utgiftene til helsevesenet vesentlig at man får ned antall amputasjoner med halvparten, som en slik strategi kan innebære. Det andre er de faglige retningslinjene som spesialisthelsetjenesten skal rette seg etter. Kan statsråden også si litt om tidshorisonten på det? Her foregår det, som hun selv og interpellanten påpeker, et veldig godt arbeid, f.eks. i Stavanger. Er det mulig å få på plass også slike retningslinjer ganske raskt? Det er de spørsmålene som jeg ønsker å fokusere videre på, for det er det å få denne jobben opp å stå veldig fort som nå blir viktig. Til slutt har jeg også lyst til å si at jeg er veldig enig i det representanten Mandt-Bartholsen sa – og det tror jeg også alle er enig i – at det er viktig når folk først har blitt syke og får et problem med sykdommen, at vi ikke omtaler egenbehandling på en slik måte at folk føler at de får en skyld for at de har blitt så syke at de kanskje må amputere. Det er et veldig fokus på helse i debatten rundt sykdomsforebygging i dag, og det er veldig viktig. Jeg er veldig glad for det. Jeg har veldig tro på det. Jeg har veldig tro på kampanjer for at vi skal bevege oss mer, røyke mindre og drikke mindre og i det hele tatt ta ansvar for egen helse. Men det er veldig viktig at vi greier å ha debatten på en slik måte at de som blir syke, ikke får skyld. For de aller fleste sykdommer kommer ikke av at man gjør noe galt, men man er rett og slett uheldig og får en sykdom av en eller annen årsak, som man i de aller fleste tilfeller ikke kan gjøre alt med i hvert fall. Jeg ønsker statsråden lykke til med arbeidet både med den forebyggende strategien og med den kurative strategien, og ønsker altså litt mer tilbakemelding på hvor raskt hun mener at disse strategiene kan implementeres både i spesialisthelsetjenesten og i førstelinjetjenesten.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-10-20:
Det har vært sagt mye klokt, synes jeg, i denne interpellasjonsdebatten hittil, både fra interpellanten og fra de andre deltakerne i salen. Det er ikke mange ukene siden det stod som en overskrift i en av avisene våre: diabetesepidemi. Det er veldig urovekkende at diabetes 2 er en sykdom som flere og flere får. Vi vet noe om årsakene, vi vet noe om at det har med kosthold å gjøre, og vi vet noe om at det har med lite fysisk aktivitet å gjøre. Når jeg sier det, er det ikke for å snakke om skyld i forhold til dette, men vi vet altså noe om årsakene, og da er det viktig å kunne lage noen strategier for å møte denne utviklingen. Det er klart at når 120 000 mennesker har diabetes 2, og like mange sannsynligvis har det uten å ha oppdaget det ennå, er det en kjempeutfordring. Jeg var sist mandag på en folkehelsekonferanse, «Partnerskap for folkehelse», i Bergen, der Hordaland fylkeskommune inngikk avtale med fylkesmannen og kommunene i fylket for virkelig å sette støtet inn og gå sammen alle gode krefter for å gjøre noe i forhold til folkehelsen. Jeg forstår at det er 17 fylkeskommuner som er med på dette, og det er satt av penger på statsbudsjettet også. Det er veldig viktig å forebygge, og når Regjeringen har foreslått ca. 28 mill. kr til forebygging på statsbudsjettet for 2007, synes vi det er en bra og god satsing. Men hva så med dem som er rammet av sykdommen? Da har jeg først lyst til å si at jeg synes det er veldig bra det statsråden svarer, nemlig at en ønsker å støtte implementeringen av NSAMs handlingsprogram for diabetes i allmennpraksis, noe også andre representanter har nevnt. Det er viktig at allmennlegene kan diagnostisere og følge med pasientene på et tidlig tidspunkt, og at en sikrer likeverdige og gode prosedyrer uavhengig av hvilken lege en kommer til. Det er faktisk viktig. Det gjelder diabetes, og det gjelder også andre sykdommer. Dette er jo også noe som Regjeringen arbeider med i forhold til å få kvalitet på helsetjenestene våre. Så er det viktig at en ikke ser på diabetespasienter som ressurssvake pasienter. Det er pasienter og mennesker som har ressurser til også å kunne leve med sykdommen, og da er det viktig at helsetjenesten understøtter pasientene, understøtter de ressursene som pasienten har, slik at en kan leve med sykdommen – leve lenge med sykdommen – og unngå vanskelige komplikasjoner som skyldes at en ikke var klar over at her kunne en sette inn også egne strategier i denne kampen. Jeg synes det er positivt at Regjeringen vil understøtte det å skulle få en kvalitet hos fastlegene, slik at diabetes kan bli oppdaget og fulgt opp på en skikkelig og god måte.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-10-20:
Jeg takker statsråden for et grundig og godt svar. Jeg er svært tilfreds med at det arbeidet som Samarbeidsregjeringen startet på dette området, blir fulgt opp så godt av statsråden. Jeg vil også gi ros til statsråden for at hun så klart uttrykker at gravide rusmiddelmisbrukere er høyt prioritert, og at en i så stor grad legger vekt på at gravide i LAR også må tilbys et medikamentfritt tilbud og behandling. Det er viktig å beskytte ufødt liv mot skade og sikre at mødre får god støtte og oppfølging gjennom hele svangerskapet, og, som jeg var inne på innledningsvis, også etter fødsel og kanskje i mange, mange år etterpå. Det var også statsråden veldig klar på. Det er dokumentert at familiesituasjonen i spedbarnsperioden er avgjørende for barnas senere utvikling. Vi vet vel alle, vi som har hatt småbarn, at småbarnsperioden kan være krevende. Foreldre som tidligere har vært rusmiddelavhengige, kan være særlig sårbare i denne perioden. Derfor er det avgjørende at det settes av tilstrekkelig med ressurser innenfor rusfeltet til en tett oppfølging. Det er bra at Regjeringen også har fulgt opp det gjennom en ekstrabevilgning for neste år. Det er også viktig med en god og tett oppfølging av familiene til dem som tidligere har vært rusmiddelavhengige. Jeg vil spørre statsråden om hun vil sikre at familiebaserte støttetiltak blir prioritert i den varslede opptrappingsplanen på rusfeltet, slik at barn og foreldre kan få et best mulig utgangspunkt for sitt familieliv. Da sosialkomiteen behandlet bestemmelsen om tvungen tilbakeholdelse av gravide rusmiddelavhengige, mente komiteen at risiko for skade var et tilstrekkelig tvangsgrunnlag, som vi var inne på, mens departementet ikke hadde lagt hensynet til barnet så mye til grunn. Jeg vil først og fremst høre om disse familiebaserte støttetiltakene, men dessuten om i hvilken grad statsråden i retningslinjene som nå skal utarbeides på rusfeltet, som det har vært diskusjon om tidligere, vil følge opp og legge klare føringer spesielt for denne gruppen kvinner.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-10-20:
Jeg vil takke statsråden og komiteens medlemmer for en god og konstruktiv debatt. Jeg er glad for at statsråden legger opp til at man skal følge opp det arbeidet som også Samarbeidsregjeringen gjorde på dette området. Jeg oppfatter at det er bred enighet om at gravide rusmiddelmisbrukere fortsatt må prioriteres høyt, og at det må legges spesielt vekt på at gravide som får legemiddelassistert rehabilitering, også må tilbys medikamentfri behandling. Og jeg er veldig glad for at statsråden så sterkt understreket nettopp det. Jeg har forstått det slik at evalueringen av LAR-prosjektene ble sluttført høsten 2004, og at Helse- og sosialdirektoratet har startet arbeidet med de faglige retningslinjene, som jeg var inne på. Det pågår også forskningsprosjekter om barn av LAR-pasienter både ved Institutt for kliniske rusmiddelproblemer og ved Aline Spedbarnsenter. Det vi allerede vet, er imidlertid at barn som eksponeres for metadon eller Subutex under svangerskapet, utsettes for skade i form av abstinenser, pusteforstyrrelser, lav fødselsvekt og alt dette vi har vært inne på tidligere, og at det også er en økt risiko for plutselig spedbarnsdød, og det er jo alvorlig. Etter min oppfatning er det mer enn alvorlig nok til å arbeide for å forhindre at stadig flere barn blir utsatt for slike skader. Som jeg også var inne på, behandlet sosialkomiteen tidligere bestemmelsen om tvungen tilbakeholdelse av gravide rusavhengige. Komiteen mente at risikoen for skade var et tilstrekkelig tvangsgrunnlag, mens departementet hadde foreslått at det måtte foreligge fare for betydelige skader. Komiteen la med andre ord et føre var-hensyn til grunn, og det mener jeg også bør gjelde i forhold til dem som får legemiddelassistert rehabilitering. Så et helt konkret spørsmål til statsråden til slutt: Vil statsråden ta initiativ til at de nye retningslinjene som utarbeides for LAR-behandling, sikrer at mødre som planlegger graviditet, blir rådet til å avslutte behandlingen med metadon før graviditeten inntreffer, slik at en kan unngå å påføre fosteret disse skadene? Og vil hun gi klare føringer til dem som har ansvaret for dette tilbudet ute?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2006-10-20:
Jeg vil også starte med å berømme det modige initiativet som representanten Sonja Sjøli har reist. Barn av gravide i legemiddelassistert rehabilitering er et krevende tema, fordi det fortsatt er flere spørsmål enn svar. Som hun selv nevnte i innlegget, er det en debatt som stort sett har gått i faglige miljøer og ikke så mye i det politiske. Krevende er det fordi det berører det mest sårbare vi har, nemlig barna, og fordi det berører mødre som ofte er svært syke, og som er i en svært krevende situasjon i livet. Krevende er det selvsagt å være avhengig av rusmidler og i tillegg ha ansvar for et ufødt liv, og snart for et barn. Håpet om et vendepunkt i livet er i en slik situasjon veldig sterkt. Behandlingstilbud med tanke på rusfrihet må være sentralt. Like sentralt som både interpellanten og statsråden har vært inne på, er oppfølging etter fødsel og videre framover. Jeg synes statsråden har hatt en klok og ydmyk tilnærming til dette komplekse feltet. Jeg synes det er grunn til å være fornøyd med at statsråden sier at det å ivareta barna er det mest sentrale. Samtidig understreker statsråden kvinnenes vanskelige livssituasjon, og at de må ivaretas på en helt spesiell måte og med stor omtanke. De gravide som er under LAR-ordningen, har en jevnlig kontakt med helsevesenet. Jeg er mer bekymret for dem som ikke er det, og hvordan vi skal få fulgt opp dem. Det er derfor interessant å høre statsråden vise til de land som iverksetter metadonbehandling av gravide heroinavhengige, selv om kvinnen ikke er under LAR. I statsrådens svar får vi et godt inntrykk av at gravide rusmiddelavhengige er høyt prioritert. Ved dårlig rusmestring hvor det er fare for barnet, fremmer sosialtjenesten sak om tvang etter sosialtjenesteloven. Jeg synes at behandling uten samtykke er et interessant spor å følge. Det er lett å forstå, slik statsråden uttrykte det, at tjenesten her står overfor veldig vanskelige valg og dilemmaer i slike saker – en sårbar blivende mor og et ufødt liv. Vi vet for lite om de skadevirkninger et barn utsettes for under mors behandling med f.eks. metadon. Noen fagmiljøer har mye kunnskap om mor, barn og rus. Borgestadklinikken kan nevnes, og det er sikkert flere. Jeg vil be statsråden om å høste erfaring fra disse klinikkene. Det er betryggende at statsråden holder tråden i saken både mot kompetansesentrene og mot helseforetakene. Vi kjenner dessverre til at det vil være et økende problem og en stor utfordring for norsk helsevesen i årene framover.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2006-10-20:
Jeg har lyst til å takke både interpellanten og statsråden for veldig saklig og god informasjon. Formålet med det forslaget som en gang ble fremmet, var å gi gravide pasienter på LAR mulighet til et rusfritt og medikamentfritt svangerskap. Jeg har i den forbindelse lyst til å gå litt tilbake i tid og se på hva som faktisk var situasjonen i Norge på slutten av 1990-tallet. Da var Norge det landet i Europa som hadde høyest antall menneskeliv som gikk tapt – hvis man tar folketallet i betraktning – på grunn av overdose. At vi velger å hjelpe stoffmisbrukere med metadon eller Subutex, er ut fra en erkjennelse av at lar man være å hjelpe, er resultatet veldig fort en katastrofe for det enkelte mennesket dette gjelder. Å hjelpe stoffmisbrukere – uansett hvem det måtte være, om det er en gravid, et barn eller en voksen mann – er vår plikt. Kan vi på noen måte bidra til å få disse menneskene ut av deres helvete, er det vår plikt å gjøre det. Det er også vår plikt som medmennesker særlig å følge opp dem det her gjelder, noe interpellanten også tar opp. Jeg tror vi skal erkjenne at det er så mange vanskelige valg i denne prosessen at vi vil ende opp med en meget individuell behandling av den enkelte. Hele veien i en så problematisk sak er det slik at det fort kan være en meget negativ bakside. Det er et problem vi må forholde oss til. Det er også slik at avslutter man en behandling, må man til enhver tid spørre seg: Hva blir resultatet der og da? Vi ser i dag at de fleste med disse problemene får tilbud om et rusfritt svangerskap med LAR. Det hadde vært interessant å få greie på mørketallene relatert til dem som ikke er i LAR i dag. Det hadde vært veldig interessant med hensyn til framtiden. Ja, vi skal hjelpe. Vi skal hjelpe så langt vi kan, og vi har et særlig ansvar. Men jeg tror også at vi skal erkjenne at uansett hvor bredt vi ønsker å favne, kan det være noen som glipper ut av favnen vår når det gjelder dette reelle problemet.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
På vegne av representantene Harald T. Nesvik, Vigdis Giltun, Jan-Henrik Fredriksen og meg selv har jeg fornøyelsen av å legge frem forslag om tilleggsbevilgninger til de underfinansierte regionale helseforetakene.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Til representanten Wickholm er det å si at det er rikelig med oljepenger. Det er rikelig med oljepenger til å slette gjeld på eksisterende bompengeprosjekter, bomveier som er tatt i bruk, enten beløpet skulle være 10 milliarder kr eller 20 milliarder kr. Det er for så vidt ikke det store poenget. Poenget er først og fremst å spørre representanten Wickholm fra Arbeiderpartiet hva som prinsipielt er til hinder for å velge en slik løsning. Dette er en løsning som Stortinget har valgt før, da gjelden ble slettet på Gardermobanen. Når en leter i Arbeiderpartiets program for 2005–2009, kan man lese om en bekymring for veiene og et fremført behov for å ruste opp og bygge nye veier. Hvordan løser Arbeiderpartiet den oppgaven?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Jeg kan få lov å glede representanten Vatne med å sitere litt fra Senterpartiets program. «Senterpartiet mener at finansieringa av nye vegprosjekter bør skje over offentlige budsjetter, og er skeptisk til en utvikling som går i retning av stadig flere bompengeprosjekter. I dag er for stor andel av samferdselsinvesteringene basert på brukerfinansiering.» Den utvikling vi ser med denne regjering, som Senterpartiet er med i, går i stikk motsatt retning av det som Senterpartiet har nedfelt i sitt program og formodentlig har gått til valg på. Som mine medrepresentanter har nevnt tidligere, har vi behandlet fire prosjekter i Stortinget med en svært beskjeden statlig medfinansiering, og en brukerfinansiering på over 60 pst. Er dette en utvikling representanten Vatne er fornøyd med på vegne av Senterpartiet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Det er to ting som jeg gjerne vil utfordre statsråden på. Det ene er prinsippet om gjeldssletting. Vi kan f.eks. ta bort beløpets størrelse et øyeblikk og si at det er prinspippet som gjelder, enten det er 5 milliarder kr eller 25 milliarder kr. Hvilke økonomiske katastrofer er det som utløses hvis man sletter gjeld på anlegg som faktisk er bygd og tatt i bruk? Det andre er følgende: I Senterpartiets eget program, som også har en liten åpning, heter det: «Bompengeprosjekter kan være et supplement der det blir tatt lokalt initiativ til dette.» Men hva er «et supplement» for Senterpartiet når vi nå ser at i de fire første prosjektene Stortinget har behandlet, er altså bompengeandelen – brukerandelen – på over 60 pst. og den statlige medvirkningen på rundt 20 pst.?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Rammene for veibygging i Norge legges her i denne sal. Det er her kampen om å få nok statlige midler til den statlige oppgaven som veibygging er, må føres. Lokale initiativ, som en rekke talere har hyllet, er lokale politiske initiativ. Lokalt er det stor motstand mot bompengefinansierte prosjekter blant innbyggerne. Vi har hatt en debatt som gjør at man undres om forslaget og merknadene fra Fremskrittspartiet i det hele tatt er lest. Det mest spesielle er kanskje problematiseringen til representanten Halleraker fra Høyre. Jeg skulle gjerne ha sett det bompengeselskapet som nekter å få nedbetalt sin gjeld gjennom statlig overtakelse. Jeg har merket meg at statsråden mener at vi som parti ikke forholder oss prinsipielt til det som tas opp i forslaget. Igjen undrer jeg meg på om merknader og forslag er lest. Vi har lagt frem et forslag i tre punkter. Punkt nr. 1 dreier seg om konkret å slette gjeld på anlegg som er tatt i bruk, og som brukerne betaler for hver eneste dag, fordi staten ikke har stilt opp og betalt regningen sin – enkelt, tydelig og greit. Det kan gjøres uten store dramatiske og økonomiske konsekvenser. Forslagene i punktene nr. 2 og 3 er drøftingsforslag. Det gjør at sakene vil komme tilbake til Stortinget. Punkt nr. 2 dreier seg om statlig finansiering av de bompengefinansierte vei-, tunnel- og bruanlegg som er godkjent av Stortinget, og som er under bygging. Vi vil ha en sak tilbake. Da kan altså stortingsrepresentantene Dag Terje Andersen og Torstein Rudihagen fra Arbeiderpartiet få bred og god anledning til å drøfte bruk av oljepenger til flere veier enn E6. Det er også slik at vi i forslagets punkt 3 ber om å få en egen sak om hvordan staten kan dekke vedlikeholdsetterslepet på stam- og riksveinettet, som nå er på 12 milliarder kr, som øker med en halv milliard kroner hvert år, og som gjør at flere og flere kjører utrygt. Men også det forslaget er utformet slik at det skal komme en sak tilbake til Stortinget, slik at vi gjennom en bred drøftelse i Stortinget kan få ulike løsningsforslag og forslag til virkemidler. Heller ikke det vil de øvrige partiene være med på å bære frem. Her har det vært snakk om helt andre ting enn det som ligger i forslaget, og det er slik at alle som velger bompengeløsning, i stigende grad flokker seg sammen og avviser økt statlig finansiering av den statlige oppgaven som veibygging og veivedlikehold er.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Først til noe som må være en åpenbar misforståelse. For representanten Irene Johansen stod på denne talerstol og listet opp flere fremskrittspartikommuner som skulle være for bompenger. Hun nevnte bl.a. Tønsberg kommune, og det må være en åpenbar misforståelse. Jeg har selv hatt mange møter med ordføreren i Tønsberg, som er like sterk motstander av bompenger som alle fremskrittspartifolk i denne sal. Bompenger er ingenting annet enn en ekstraskatt – en ekstraskatt for at staten skal ta sitt ansvar og løse de viktige samferdselsoppgavene den har. På førstesiden i Verdens Gang 13. mars er det fokusert på at 67 er drept på ti år på E6 gjennom Gudbrandsdalen. Dette er de harde fakta. Og det er, enten man liker det eller ikke, vårt ansvar som bevilgende myndighet. E18 gjennom Vestfold, i nordfylket, er utbygd som firefelts vei. Det året den hadde full effekt, da den ble utbygd fra tofelts til firefelts vei, sparte staten 120 mill. kr i reduserte ulykkeskostnader. Og det betyr at det å investere i vei, er økonomisk lønnsomt. Det betyr at du sparer liv og menneskeskjebner. Hvordan kan man da stå på denne talerstol og legitimere og akseptere en ekstraskatt for at samfunnet skal ha avkastning på investeringene sine? Venstres representant stod her og sa at vi må være litt forsiktige med investeringer, så ikke den norske økonomien løper løpsk. Og det er det jo ingen som vil. Men hun svarte aldri på hva inflasjonseffekten vil være av å nedbetale allerede bygde veier. Jeg kunne tenke meg å utfordre på det, for jeg tror det er en dårlig unnskyldning for at man ikke ønsker å prioritere vei. Fremskrittspartiet har i flere år tatt til orde for at vi må se på pengebruken og skille mellom investeringer og drift. Og det er stadig flere politikere rundt omkring som begynner å snakke om det samme. Så det skal bli interessant å se hvor lang tid det tar før Fremskrittspartiets politikk får aksept også på dette området. Det er nødvendig også med en tur innom statsråd Navarsete. Hun skrøt av at det var viktig at det var lokale initiativ og lokal enighet om bompengeprosjekter. Men det er altså slik at staten tvinger kommunene til å ta det ansvaret staten selv ikke tar, og det synes jeg rett og slett ikke er verdig et land som har 1 300 milliarder kr i banken eller i andre papirer. Navarsete sa også at Senterpartiet har hatt ansvar så lenge at de har lært seg å prioritere. Ja, de har lært seg å prioritere penger på bok foran penger til vei.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-03-14:
Her var det mye man kunne kommentere. Jeg må ærlig innrømme at det er mye uvitenhet i denne sal om disse spørsmålene. Jeg beklager å måtte si det. Først til statsråden som snakker om landminer og klasebomber. Det er altså ikke det vi diskuterer i dag, vi diskuterer atomvåpen. Landminer og klasebomber er bl.a. forbudt gjennom Ottawa-konvensjonen og andre konvensjoner, slik at det er internasjonalt anerkjent at man skal bekjempe landminer og klasebomber. Det er altså ikke noen diskusjon rundt det, vi diskuterer atomvåpen. Til representanten Holmås: Innenfor ikkespredningsavtalen er det akseptert at de atomvåpenmaktene som har atomvåpen i dag, har det, men vi skal hindre at det skal spres videre til Irak, Iran, Nord-Korea osv. Det gjelder altså ikke Kina, det gjelder ikke Israel, det gjelder ikke USA, det gjelder ikke Storbritannia, det gjelder ikke Frankrike, osv. Dette er hva ikkespredningsavtalen om atomvåpenteknologi går ut på. Nå sier vi at vi ikke skal bidra til å opprettholde atomvåpenteknologien i de landene som de internasjonale avtalene sikrer. Så til representanten Syversen, som mente at alle var klar over dette da vi vedtok disse etiske retningslinjene. Ja, vi var klar over hva teksten i de etiske retningslinjene sa, men vi visste faktisk ikke tolkningen av dem. Konsekvensen av tolkningen har blitt at 16 av ledende forsvarsbedrifter og faktisk også sivile luftfartsbedrifter nå er ekskludert. Det er konsekvensen av det. Det vet vi i dag. Dette er altså bedrifter som er sine lands stoltheter. Lockheed Martin, med mange hundre tusen ansatte i USA, er USAs ledende teknologibedrift. Det samme er tilfellet for Thales i Frankrike, og det samme er tilfellet med British Aerospace i Storbritannia. Vi sier nå at disse driver med uetisk produksjon. Det er ikke slik at de sitter i styrerommene og bestemmer at i dag tror jeg vi skal satse på atomvåpen. Det er jo ikke slik at det sitter noen menn inne i et mørkt styrerom og sier: Ja, vi satser på atomvåpen nå, for der er det mye penger å tjene. De er pålagt av landenes myndigheter å produsere atomvåpen og komponenter til atomvåpen. De kan altså ikke si nei. Selv om de hadde ønsket å gå ut av det, kan de ikke gå ut av det. Derfor sier jeg og Fremskrittspartiet også at beslutninger som fattes av landenes myndigheter, er uetiske. Selvfølgelig gjør man dette når bedriftene ikke har mulighet til å si nei til å produsere. Dette til representanten Syversen. Og så er det interessant at den franske bedriften Thales er ekskludert – Thales, som også har en bedrift i Norge, på Økern i Oslo, med 200 ansatte. De produserer høyteknologi, bidrar til norsk næringsliv og bidrar til skatteinntekter til den norske stat. Samtidig som vi ønsker dem velkommen og kjøper en masse våpen fra dem, sier vi likevel at bedriften produserer uetisk. Det synes jeg er uetisk.