Henning Warloe (Høyre), 2013-06-10:
Vi er nok flere i kirke-, utdannings og forskningskomiteen som har sett frem til debatten her i dag, og jeg vil også på vegne av Høyre benytte anledningen til å takke saksordfører Tord Lien for et svært godt arbeid i forbindelse med forskningsmeldingen. Jeg mener det er på tide at forskningspolitikk blir anerkjent som det kanskje mest strategiske politikkområdet vi har i dag. Når man tidligere snakket om strategisk politikk, var det kanskje først og fremst forsvars- og sikkerhetspolitikk som pekte seg ut som det viktige politikkområdet for – skal vi si – et lands skjebne og et lands fremtid. Jeg mener det er grunn til å si at forskningspolitikk – i alle fall kunnskapspolitikk generelt – har overtatt denne rollen. Det er overordnet politikk vi snakker om. Det er sektorovergripende politikk, og det er det kanskje det politikkområde som har størst betydning for et lands fremtid. Det handler om å utvikle kunnskapsnasjonen, det handler om å sikre fremtiden, og det handler om å ha en kunnskapsberedskap som skal sikre at det går godt i landet i årene fremover. I veldig stor grad har forskningspolitikk å gjøre med et svært langsiktig perspektiv. Det har også regjeringen naturligvis lagt til grunn i forskningsmeldingen – ikke minst i tittelen på meldingen. Over hele verden ser vi en massiv investering i forskning, utvikling av ny kunnskap og ny teknologi. På mange måter kan man si at det internasjonale våpenkappløpet i dag er erstattet av et kunnskapskappløp. Og det er interessant å legge merke til at land som har hatt eller fremdeles har krevende sikkerhetsutfordringer, f.eks. tre land som Israel, Singapore og Sør-Korea, også er blant de landene i verden som satser aller, aller mest på forskning og teknologiutvikling. Alle de tre landene jeg nevnte, har en satsing som tilsvarer ca. 5 pst. av BNP. I Norge diskuterer vi altså om vi skal ha et 3 pst.-mål, som de fleste utviklede land har, og som også EU anbefaler, og vi vet at vi ligger langt under dette målet i dag. I tillegg til de landene jeg nevnte, gjelder dette flere andre land, og det er fristende også å trekke frem våre nordiske naboland. I Sverige er satsingen på forskning nesten 4 pst. av BNP, og det svenske BNP-et er ikke så veldig mye mindre enn det norske. Jeg tror Sverige kanskje aldri har tilgitt oss at Norge for noen år siden gikk forbi Sverige når det gjelder BNP, men det er altså ikke så enormt stor forskjell. Det som er den store forskjellen, hvis vi sammenlikner Norge og Sverige, er at svensk næringsliv står for en betydelig andel av den nasjonale forskningssatsingen. Så vidt jeg husker, forsker svensk næringsliv i dag for ca. 2,6 pst. av det svenske BNP, mens norsk næringsliv altså forsker for ca. 0,7 pst. – kanskje litt mer – av det norske BNP. Det er altså en ganske stor forskjell på norsk og svensk næringsliv. Samtidig er det slik at både Norge og Sverige er relativt små land. Norge er nok enda mindre og i større grad et utenforland, og for et land som Norge blir da posisjonering på dette feltet viktig. Hvis man mener at forskningspolitikk er et viktig strategisk politikkområde, er det svært viktig for Norge hvordan vi tenker og hvordan vi skal planlegge å posisjonere oss. Hva skal være vårt bidrag til å løse verdens store utfordringer? Hva trenger vi først og fremst selv av kunnskap? Og hvordan blir Norge mer attraktivt som samarbeidsland? Vi ser jo stadig sterkere internasjonalt samarbeid på dette området. Innenfor varehandel sies det at ekspertene opererer med tre suksesskriterier: beliggenhet, beliggenhet, beliggenhet. Jeg er fristet til å si at for forskning må de tre viktigste faktorene være: kvalitet, kvalitet, kvalitet. I et land som er svært avhengig av én sektor, både direkte og indirekte rent økonomisk, både i næringslivet og for statens budsjetter, blir det viktig å sikre forskning av høy kvalitet på utvalgte områder av stor betydning for Norge og å sikre teknologi og kunnskapsoverføring fra den store sektoren i dag – olje og gass – til andre bransjer og næringer. Det kan være fristede å trekke frem marin sektor hvor Norge har sterke fortrinn både næringsmessig og kompetansemessig. Marin sektor, som igjen er svært avhengig av havforskning og klimaforskning, har et relativt nytt forskningsområde som heter marin bioprospektering osv. Det har store implikasjoner og gir store muligheter for matproduksjon, medisinsk produksjon og dermed også for å løse de store, globale utfordringene innenfor mat og helse f.eks. Potensialet er enormt. Vi kunne gjort en enda sterkere satsing på dette feltet. Som bergenser må jeg kanskje også nevne at det i Bergen er sterke ambisjoner, og det jobbes strategisk med å samlokalisere og styrke de aktuelle miljøene i Bergen innenfor klimaforskning, havforskning og marin forskning. Dette vil være viktig for Bergens fremtid. Så har vi hatt en diskusjon allerede i denne debatten om det såkalte 3 pst.-målet. Hvorfor har man et slikt mål? Hvorfor anbefales det internasjonalt? Det er et mål på hvor mye av samfunnets verdiskaping i dag som bør settes til side og investeres for å legge grunnlaget for morgendagens verdiskaping. Det er et tilsvarende mål som det målet som anbefales for norske kommuner, at man skal ha et driftsresultat på 3 pst. – det er det tilfeldigvis faktisk også der – og sette det til side for å trygge økonomi og investeringer for fremtiden. Slik må vi se på 3 pst.-målet, og hvis vi altså ser ut i verden, er ikke et 3 pst.-mål i seg selv vanvittig ambisiøst. Vi har land som opererer med både 4 pst.-mål og 5 pst.-mål. Regjeringen ønsker altså ikke å tidfeste dette målet. I Høyre har vi hatt debatt om dette – også i forkant av Høyres landsmøte. Vi har valgt å tidfeste dette målet til 2030. Jeg vet at Venstre og Kristelig Folkeparti opererer med en mer ambisiøs målsetting. Poenget er i alle fall at når man har tidfestet et slikt mål, kan man sette seg ned og legge planer for hvordan målet skal nås. Hvis man ikke tidfester målet, er slik planlegging helt meningsløs. Derfor kommer ikke regjeringen en gang ut av startgropen når det gjelder å legge ambisiøse planer for forskingssatsing i Norge for årene fremover. Vi har en tidshorisont til 2030, det er fire stortingsperioder. Da er det mulig å sette seg ned og brekke dette ned og lage operative planer for hvordan det skal være mulig å nå et slikt mål. Og selvfølgelig er det slik, som flere talere allerede har vært inne på, at den store utfordringen ligger i næringslivet. Hvis næringslivet skal forske for 2 pst. av BNP – og dette er også regjeringen enig i, for den opererer jo med dette målet, dog uten tidfesting – så innebærer det er tredobling i forhold til dagens nivå. Dette vil kreve sterke offentlige virkemidler – Forskningsrådet sa det i sitt innspill til forskningsmeldingen – og det er slike virkemidler vi må diskutere hvordan vi skal designe og forsterke. Da er det ganske påfallende – jeg må få lov til å si det mot slutten – at næringsministeren ikke ser ut til å vise seg her i Stortinget i forbindelse med dagens debatt. I de fire budsjettdebattene jeg har vært med på i denne stortingsperioden i forbindelse med forskningsbudsjettene, har næringsministeren heller aldri vært til stede. En annen statsråd – fiskeriministeren – har vært til stede i alle disse debattene og deltatt aktivt og positivt. Det står det respekt av. Men næringsministerens fravær er oppsiktsvekkende. Jeg tar opp Høyres forslag og de forslag Høyre er med på, som eventuelt ikke er tatt opp av andre representanter tidligere.