Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Som ny representant var det med spenning jeg så fram til disse to dagers debatt, og det er med en viss glede at jeg ved siden av den alminnelige og for så vidt ventede posisjonering partiene gjør her i stortingssalen – og for så vidt også gjensidige lykkeønskninger – også ser og hører en gjensidig og unison enighet i forhold til den fattigdomsproblematikken vi står overfor her i Norge. I dag lever flere tusen norske barn i familier de fleste av oss ville karakterisere som fattige. Inntekten i husholdet ligger langt under det de fleste av oss har til disposisjon. Utviklingen også i Europa og ellers viser at det er taperne som forblir tapere, og som fortsatt taper. Gapet mellom de av oss som har mye fra før, og de som har lite, er blitt større. De med aller minst, sliter aller mest. Stoltenberg-regjeringas forslag til statsbudsjett synliggjør flere løft for denne gruppen, bl.a. satsingen på barnehager, det å få folk i arbeid eller utdanning, en gratis skole og ikke minst den innsatsen som nå er foreslått på boligsektoren. De forslag som ligger i den avgåtte regjeringas forslag til statsbudsjett hva angår egenandeler på medisiner og helsetjenester, kommer også de som har minst, til gode. Økningen i barnetillegget for alders- og uførepensjonister og det å gi enslige forsørgere med funksjonshemmede barn rett til stønad til barnetilsyn, samtidig med forhøyet hjelpestønad, er således svært målretta tiltak mot de fattigste barnefamiliene. Endelig er økningen i bevilgningene til spesielle arbeidsmarkedstiltak for yrkeshemmede svært viktig for å få flere ut i aktivt arbeid i en tid hvor det å få seg arbeid igjen kan se ut til å bli vanskeligere. Men fattigdommen i Norge er ingen fast størrelse. Den politiske debatten må derfor ikke bli en mannjevning om hvem som byr høyest hva gjelder størrelsen på sosialstønaden. Gjenreisningen av tilliten til alle oss politikere, uavhengig av parti, er avhengig av at vi i fellesskap kan gjøre noe nå med fattigdomsproblematikken. Jeg er redd en politisk framtid hvor fellesskapsløsninger svekkes til fordel for bl.a. omfattende skattelette for de rikeste av oss. En slik villet politisk utvikling har bare én historisk erfaring: Den skaper større forskjeller, og de fattige blir fattigere. Vi vil få flere sosialhjelpstrengende. De handlingsplaner, tipunktslister, Dokument nr. 8-forslag og andre ellers gode tiltak det samlede politiske Norge nå ser ut til å ville fremme, må ikke glemme det perspektiv at antall sosialhjelpsmottakere i Norge nå må ned. Regjeringas varsel om en tiltaksplan mot fattigdom bør derfor først og fremst ta et oppgjør med den fordelingsurettferdigheten som ligger i de varslede skattelettene. Likevel bør vi alle i vårt kommende arbeid her på Stortinget kunne samle oss om et felles økonomisk løft med henblikk på stønaden til livsopphold for de barnefamilier som nå klart ligger under fattigdomsgrensa. Den varslede gjennomgang av satsene for sosialhjelpen og behovet for økning signalisert i Stoltenberg-regjeringas budsjettforslag, bør innebære at vi kan samle oss om et felles godt løft. Det har vi råd til. Vi har faktisk ikke råd til å la være. Det er fristende å si at før vi gir oss mer skattelette, billigere alkohol, eller billigere flybilletter for den saks skyld, bør vi ta denne jobben først. Jeg orker ikke som politiker flere historier om barn som ikke tør gå på skolen fordi de ikke har det utstyret som andre barn har, eller om mødre som ikke får dekket de mest grunnleggende behovene til barna sine hva angår både mat og bolig, eller om boforhold som enhver av oss ikke ville tilby sine egne barn, og særlig hospitsplassene i de store byene. De fattigste barnefamiliene, særlig med aleneforsørgere, kan lett identifiseres. Disse kan også lett hjelpes. Vi vet hvem de er. De venter på oss.