Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Slik vi her hjemme har drevet en nasjonal utjevningspolitikk, må vi også bidra til å skape en global utvikling. Det er det utviklingspolitikken handler om, og skal handle om. Derfor er også utvikling mye mer enn nettopp bistand. Etter min mening er den multilaterale delen av bistanden gjennom FN-systemet Norges viktigste innsats. Det som velferdsstaten har vært innenfor nasjonalstaten, må FN bli på den globale arena. FNs medlemsland har samlet seg om de såkalte tusenårsmålene. Innen 2015 skal barnedødeligheten reduseres, andelen av dem som lever for under 1 dollar om dagen, skal halveres, og hiv/aids-epidemien skal stoppes. Disse målene er et utrolig viktig skritt mot en mer rettferdig verden med bedre levevilkår. Det er mulig å nå målene, men bare dersom den rike delen av verden øker sin utviklingsbistand og effektiviserer den. Norge ble i 2006 igjen kåret til det land i verden med høyest grad av menneskelig utvikling. Vi er verdens beste land å bo i, og vi har alle forutsetninger for å bidra til å heve levestandarden i fattigere land andre steder i verden. Nettopp derfor utgjør også norsk bistand en stor andel av budsjettene til utvalgte FN-organisasjoner. Dette er penger som gir store og gode resultater innenfor bl.a. nødhjelp, bedring av styresett, gjenreising etter konflikter og naturkatastrofer, energi og miljø og likestilling, og det er avgjørende at denne bistanden blir opprettholdt og forsterket dersom vi mener noe med at tusenårsmålene skal oppnås, og at Norge skal bidra. Samtidig er det helt avgjørende for legitimiteten til FN og medlemslandenes framtidige bidrag til systemet at vi er kritiske til bruken av pengene, at vi stiller krav om bedre kontroll, setter spørsmålstegn og reiser debatt. Det tjener FN på, for det bidrar til å gjøre FN bedre. Det derimot ingen tjener på, er medlemsland og politikere som gir opp. Det er politiske krefter som ved behandlingen av hvert eneste statsbudsjett mener at vi selv skal beholde enda mer av det vi tjener, og gi enda mindre til dem som trenger det mest. Mye av argumentasjonen bak det standpunktet handler nettopp om at bistand er et risikoprosjekt. Vi er enige om at når Norges bistandsinnsats økes, må vi være ekstra kritiske til hva vi bruker disse milliardene på, at vi innretter bistanden på de områdene der den fungerer best, og at vi sørger for at den kommer fram dit den skal. Vi gjør bistand til politikk og prioriterer kvinner og likestilling, energi og miljø, demokrati og styresett, men vi sørger også for at bistandspengene gås nærmere etter i sømmene, slik at vi er sikre på at de faktisk kommer fram dit de skal. Det er en selvfølge. Det som derimot skiller oss fra deler av opposisjonen, er at mens deler av opposisjonen peker på at bistand er et risikoprosjekt og derfor velger å resignere og foreslår å kutte den ut – i hvert fall å kutte den ned – går vi inn i diskusjonen om hva som faktisk fungerer, hvor den fungerer, og hvordan vi kan gjøre den best mulig, men med fortsatt mål om å øke den. Det er meget beklagelig at noen tar til orde for å kutte ned og – enda mer dramatisk – kutte ut Norges bistandsbidrag, spesielt gjennom FN-systemet. Argumenter om at FN trenger avbyråkratisering, reform og større handlekraft, er ingen uenig i, men det blir et blindspor å fryse Norges bistand til verdens fattigste i kampen for et enda bedre og mer handlekraftig FN. Vi vet at FN har store finansieringsproblemer. De sliter med manglende bidragsvilje fra medlemsland. Det er en mer framtidsrettet diskusjon enn debatten om hvorvidt vi skal fryse norske bidrag eller ikke, hvordan kan vi sikre FN en form for uavhengig finansiering gjennom f.eks. internasjonale avgifter, og hvordan kan Norge bidra til å gjøre FN enda bedre? Det kan vi diskutere. I en global økonomi er det på høy tid å legge til rette for en global skattlegging for å bygge opp globale fellesgoder. Klarer vi å tenke nytt og gi FN stabile og forutsigbare inntekter til å drive utjevningspolitikk, setter vi også organisasjonen i stand til å gjennomføre tusenårsmålene. Ved å true med økonomisk boikott fra norsk side oppnår vi verken et bedre FN eller mindre fattigdom i verden. Norge har vært i førersetet i arbeidet med FN-reformen. Vi skal fortsette med det, og vi skal styrke det norske bistandsbidraget til verdens fattigste, gjennom FN. Norsk bistand er av de mest effektive, men vi skal selvfølgelig være kritiske til egen innsats. Representanten Vaksdal sa at det er noen partier her i Stortinget som ene og alene er opptatt av størrelsen på bistanden. Det eneste partiet jeg vet om som ene og alene har vært opptatt av størrelsen på bistanden, og som ikke har vært opptatt av å ta del i diskusjonen om hvordan vi kan innrette bistanden best mulig, er Fremskrittspartiet. De har hele tiden kommet fram med eksempler på ting som ikke har fungert, og vilkårlig forskning, og har konkludert med at det derfor ikke er nødvendig å opprettholde bistanden.