Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2012-10-05:
Da vi startet denne debatten i går, var det åpenbart at opposisjonen hadde bestemt seg for at årets moteord er «gjennomføringsevne». I fjor var det «konkurransekraft». Den reglen ble det slutt på etter at vi fikk stadige bevis på at norsk næringsliv er blant de mest innovative og konkurransedyktige i verden. Men i år er det altså «gjennomføringsevne». Det er jo alltid mye man kan kritisere en regjering for, men det er vanskelig å framføre en troverdig kritikk om manglende gjennomføringsevne når vi har en regjering som faktisk har tatt tak i noen av de virkelig store strukturelle utfordringene vi har. Da snakker vi f.eks. om Nav-reform, pensjonsreform, samhandlingsreform, omstilling av Forsvaret osv., osv. Det er store, tunge reformer – av og til vanskelige. De krever omstillinger som gjør at vi stiller oss laglig til for kritikk. Men vi tar ansvar – og vi gjør det – i motsetning til Bondevik-regjeringen, som skjøv store utfordringer foran seg. Så påstår høyresiden gjennom hele denne debatten at de har så fryktelig mange nye ideer, men det er med all mulig respekt veldig vanskelig å få tak i hva alle disse flunkende nye ideene faktisk dreier seg om. Erna Solberg gjorde et forsøk på å opplyse oss i åpningsinnlegget sitt. En av de få såkalt nye ideene som hun trakk fram, var bruken av OPS. Det er ingen ny idé. Spania og Portugal er to land som har prøvd det, og der har samrøret av offentlige og private finansielle løsninger gitt to veldig åpenbare resultater: masse gjeld og stopp i alle samferdselsprosjekter. Spania og Portugal er bare to av de landene som har gått bort fra bruk av OPS. Det er ikke så rart, for de landene som begynte med dette, ser nå baksiden av det. OPS kan være fryktelig gøy på kort sikt, men ikke på lang sikt når hele samferdselsbudsjettet bindes opp i å betale OPS-bidrag. Dette er ikke nye ideer, og for øvrig er de nye ideene lite annet enn velkjent skattelette- og privatiseringspolitikk. Mye kan sies om det, men nytt er det i hvert fall ikke. Det er ikke sånn at man får mange nye ideer av å gjenta ofte nok at man har mange nye ideer. Så har vi også gjennom debatten sett en opposisjon som står samlet i iveren etter å erstatte dagens rød-grønne regjering med den mest mørkeblå Norge har sett. Men den er splittet på tunge, viktige politikkområder. Vi har gjennom hele denne debatten prøvd å utfordre Kristelig Folkeparti og Venstre på hvor de er villige til å gi Fremskrittspartiet innrømmelser. Er det bistanden til verdens fattige som skal ofres? Vi hørte for bare få minutter siden representanten Tybring-Gjedde fra denne talerstolen gå til angrep på det flerkulturelle Norge. Nok en gang: Er det her Fremskrittspartiet skal få gjennomslag? Er det klimapolitikken som skal legges i skuffen? Hvilke velferdsordninger er det disse partiene er villige til å begrave for å imøtekomme de 100 mrd. kr som Fremskrittspartiet krever i skattelette? Kan de garantere for handlingsregelen? Kommer de til å kreve at Fremskrittspartiet legger sin hjemmesnekrede handlingsregel i skuffen og sikrer en stabil ansvarlig økonomisk politikk? Vi får ikke svar. Vi får ikke annet enn at de går til valg på sine egne saker. Men regjeringsskifte, det garanterer de, og det skal åpenbart skje uavhengig av hva slags politikk en ny regjering skal føre, og helt uavhengig av hva de måtte legge av egen sjel og identitet i skuffen. Det viktigste er å bli kvitt en regjering som styrer på en sånn måte at nærmest alle piler peker i riktig retning – fordi de vil ha noe nytt, uten at man helt klarer å spesifisere hva det er. Men en helt åpenbar fordel med dette, og som debatten helt tydelig illustrerer, er jo at bildet for velgerne blir veldig oversiktlig. Ett år før valget er alternativene veldig klare. Vi ser en polarisering i norsk politikk med de veivalgene Kristelig Folkeparti og Venstre har gjort. Det står mellom en rød-grønn regjering – fortsatt satsing på fellesskapsløsninger, fortsatt satsing på trygghet i folks hverdag, at vi skal løse de store oppgavene sammen – og et mørkeblått alternativ, det mest mørkeblå som Norge noensinne har sett gjennom sin moderne historie. Politikken er ikke klarlagt, vi får ikke tydelige svar, men vi vet at tyngdepunktet i en sånn regjering kommer til å ligge i skjæringspunktet mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Utrolig nok garanterer nå både Venstre og Kristelig Folkeparti for at et sånt skifte skal skje – fordi de vil ha noe nytt, uten at de svarer på hva det vil være. Jeg tror at dette kommer til å bli et spennende år. Jeg ser fram til valgkampen.