Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-06-14:
Dersom vi innretter oss fornuftig, kan olje- og gassvirksomheten gi oss store inntekter i mange år framover, og dermed bidra til å sikre både sysselsetting og velferd utover i neste århundre. Men det innebærer at vi erkjenner at vi står overfor en ny tid, nye vilkår og nye rammebetingelser for denne industrien. Før var det slik at vi gjorde store funn på norsk sokkel som gav god lønnsomhet nesten uansett. Før var det slik at de internasjonale selskapene hadde få andre investeringsalternativer enn Nordsjøen. Nå åpnes stadig nye områder, som Det kaspiske hav, tidligere Sovjetunionen, vest av Afrika og etter hvert også Midtøsten, Iran og Irak. Før var det også slik at hvis vi hadde en oljepris på 15 dollar, syntes vi det var en lav oljepris. Nå syns vi det er en veldig høy oljepris. Alt dette er bare eksempler på at rammevilkårene for industrien er helt andre i dag enn de var for 10 og 20 år siden. Vi kritiserer ikke Regjeringen for at den ikke er i stand til å gjøre noe med de delene av rammevilkårene for norsk oljeindustri som ingen regjering kan ha herredømme over, som f.eks. utviklingen i oljeprisen, utviklingen i internasjonal oljeindustri og åpningen av andre oljeprovinser. Men nettopp det at det er store deler av rammevilkårene vi ikke kan kontrollere her hjemme, gjør at det er desto viktigere at vi innretter oss riktig i forhold til de rammevilkårene vi kan gjøre noe med, og de delene av rammebetingelsene som faktisk norske myndigheter kan påvirke. Vår kritikk av Regjeringen handler derfor om at den altfor sent forstod alvoret, og når den til slutt forstod alvoret, var tiltakene mangelfulle og for svake. Det er ganske alvorlig at denne regjeringen så sent som i forbindelse med budsjettforhandlingene i fjor høst stod på ikke bare ett, men flere tiltak som hadde gjort en vanskelig situasjon for industrien enda vanskeligere. Den foreslo å øke CO2-avgiften med 18 øre, fra 89 til 107 øre pr. Sm3. Det er 20 pst. økning. Den stilte kabinettsspørsmål på forslaget, og den fremmet det på nytt, først i revidert og så igjen i fjor høst. Den foreslo å øke selskapsskatten til 79 pst. Det er i og for seg bare ett prosentpoeng, men når man har bare en margin på 22 å leve av i utgangspunktet, blir en økning til 79 pst. likevel markert. Og den foreslo å senke grensen for såkalt forenklet myndighetsbehandling av utbyggingsprosjekter fra 5 milliarder til 3 milliarder kr. Det er tre forslag som alle sammen peker i feil retning. Alle sammen ble fremmet i løpet av fjoråret, og Regjeringen stod på dem helt fram til budsjettbehandlingen i fjor høst. Det viser at man i hvert fall ikke forstod alvoret i tide, da det begynte å gå utforbakke med sysselsettingen i leverandørindustrien, og oljeindustrien stod overfor problemer. Nå har man erkjent alvoret, ser det ut til – i hvert fall er man i ferd med å erkjenne alvoret. Det er et framskritt. Man fremmer ikke lenger forslag om forverring av rammevilkår, men man fremmer forslag som man i hvert fall hevder og mener skal bidra til å bedre rammevilkårene. Flertallet i Stortinget ønsker å gå klart lenger enn det Regjeringen har foreslått. Et flertall går inn for å innlemme oljesektoren i kvotesystemet for CO2. Man ønsker et raskere kutt i investeringsavgiften, og det er sterkere formuleringer knyttet til det framtidige skatte- og avgiftssystem, og også når det gjelder ønsket om å få til en reduksjon av CO2-avgiften. Det er noen som sier at det er umulig å redusere CO2-avgiften på nye felt. Vel, det får nå Regjeringen komme tilbake og dokumentere i de dokumentene den kommer med til høsten, men det er i prinsippet ikke noe annet enn det som har vært gjort for produksjonsavgiften gjennom mange år. Den ble fjernet for nye utbygginger og beholdt på gamle utbygginger, og hvis det var mulig å gjøre det med produksjonsavgiften, er det vanskelig å se at det skal være helt umulig å gjøre det samme med CO2-avgiften. Det er gjerne slik at ting er veldig vanskelige så lenge man er mot dem, og så blir det litt mer mulig hvis man erkjenner at det er den veien man skal gå. Det er enighet i Stortinget om at det bør bevilges 100 mill. kr til et teknologifond. Det var et forslag Arbeiderpartiet lanserte i fjor høst. Vi konkretiserte det i et sentralstyrevedtak i februar, og vi støtter selvsagt – i likhet med de andre partiene – at det bevilges 100 mill. kr til teknologiutvikling innenfor oljesektoren. Det det derimot er uenighet om, og der står Arbeiderpartiet sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, er finansieringen av det. Vi har reagert på at man går utenom vanlige budsjettrutiner, at man henter 100 mill. kr fra kontantstrømmen i oljevirksomheten før pengene føres inn i statsbudsjettet, og dermed undergraver hele ideen med petroleumsfondet, nemlig at det skal synliggjøre bruken av oljeinntektene. Her skjuler man en pengebruk. Man tar 100 mill. kr inn i norsk økonomi uten å ta det inn i statsbudsjettet, og man øker utgiftene med 100 mill. kr på vanlig vis til forskning og utvikling, men det kommer ikke til syne på de vanlige budsjettindikatorene som utgiftsvekst og oljekorrigert underskudd. Det er farlig, fordi det undergraver selve ideen med oljefondet, nemlig å gjøre det klart at vi bruker oljepenger, og hvor mye oljepenger vi bruker, og det undergraver kravet om at det skal gjøres et særskilt vedtak for å ta i bruk penger fra oljefondet. Av innstillingen og debatten i dag går det fram at det er litt vekslende flertall for ulike deler av norsk olje- og gasspolitikk. Felles for de fleste flertallene er at Arbeiderpartiet deltar i dem alle. Vi deltar sammen med Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder synspunkter på rammevilkår for oljeindustrien. Vi deltar også sammen med Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder synspunkter på å beskytte oljefondet mot undergraving gjennom nye bevilgningssystemer. Men vi deltar sammen med sentrumspartiene i håndteringen av f.eks. kapitalemisjonen til Hydro i forbindelse med oppkjøpet av Saga, og vi deltar sammen med sentrumspartiene når det gjelder et annet viktig spørsmål, nemlig synet på produksjonsregulering. Arbeiderpartiet innførte produksjonsregulering på norsk sokkel i 1986 og hadde det fram til 1989, for å bidra til å få prisen på olje opp og i hvert fall mer stabil, og vi har støttet sentrumsregjeringen når den gjennom de to siste årene har hatt produksjonsregulering. Vi støttet også den siste reguleringen på 200 000 fat, altså at norsk produksjon skal reduseres med 200 000 fat i forhold til hva den ellers ville ha vært. Det er ikke det at det i seg selv bidrar til å endre balansen i oljemarkedet, men vi tror at et norsk bidrag – slik det var på 1980-tallet, og slik det er i dag – bidrar til å øke disiplinen i OPEC, og det at OPEC nå gjennomfører betydelige produksjonskutt, er det ingen tvil om bidrar til å øke prisen på olje. Det er Norge tjent med, det er norsk olje-industri tjent med, og derfor har Arbeiderpartiet støttet Regjeringen i at man gjentar et virkemiddel som Arbeiderpartiet har brukt tidligere. Fremskrittspartiet har vært mot, og Høyre er i hvert fall meget skeptisk og til dels motstander av de tiltakene som har blitt iverksatt. Så har spørsmålet om Hydro/Saga vært nevnt i debatten. La meg si et par ord om det. Det ene er at det er selvsagt – og det har vært klart hele tiden – at det er Sagas aksjonærer, eiere, som avgjør om og i tilfelle til hvem de vil selge sine aksjer. Det er ofte slik at aksjeeiere selger til dem som byr mest, og derfor er det grunn til å tro at dersom det ikke kommer nye bud, vil en god del, kanskje et stort flertall av Sagas aksjonærer, velge å selge for det budet som nå ligger inne, og som er det høyeste. Det er det ikke noen politikere som kan gjøre noe særlig med – det er slik lovverket og aksjeloven er. Dette bestemmer Sagas aksjonærer. Det har også vært viktig å understreke at når Hydro og Statoil har lagt inn et bud, har det vært ut fra hva de mener er forretningsmessig riktig, og det er heller ikke noe vi som politikere bør ha noen mening om. Det er forretningsmessige vurderinger disse selskapene skal foreta. Så det ene er forretningsmessige vurderinger i Saga og hvem de ønsker å selge til, og det andre er forretningsmessige vurderinger i Hydro og Statoil om hva slags bud de ønsker å legge inn. Det er altså selskapenes vurderinger, som er deres domene. Det som derimot er politikernes oppgave, er å klargjøre hvilke politiske rammebetingelser disse beslutningene skal skje innenfor, og der har det altså vært nødvendig å klargjøre at det ikke lenger er en selvstendig målsetting, slik det i mange år har vært i Norge, at vi skal ha tre uavhengige norske oljemiljøer. Uansett hvem som skulle kjøpe Saga, var det nødvendig å klargjøre at tre oljemiljøer ikke lenger var en nødvendig del av norsk oljepolitikk – det var nødvendig enten Elf eller Hydro/Statoil skulle få tilslag på budet. Det andre er at man måtte gi Statoil og Hydro, spesielt Statoil, en forretningsmessig frihet til å by, for tidligere er det lagt store begrensninger på både Hydros og Statoils muligheter til å kjøpe seg opp i Saga. Senest gjorde Marit Arnstad det i fjor høst, og Syse-regjeringen gjorde det i forbindelse med Hydros kjøp tidligere på 1990-tallet.