Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-02-28:
Debatten har i stor grad vært fokusert på kampen mot terror og hvordan krigføring og bruk av militære virkemidler alene ikke kan gi oss seier i denne kampen. I en force majeure-situasjon er det å beskytte seg mot nye terroranslag selvsagt helt overordnet, og det blir viktigere enn behovet for å forsøke å forstå terrorismens natur og prøve å finne fram til langsiktige tiltak. Det å prøve å forstå hvorfor noen mennesker velger å planlegge og gjennomføre massedrap på sivile og uskyldige mennesker, er ikke noen enkel operasjon. Men det er grunn til å reflektere nøye over hvilke virkemidler vi selv velger å bruke når vi står overfor konflikter av langsiktig natur. Vår kamp er en kamp for menneskeretter, det enkelte menneskes verdi, frihet og demokrati og kamp mot fattigdom, miljøødeleggelser og sykdom. Det kan i lys av dette være nyttig noen ganger å kritisk vurdere våre egne prioriteringer. Vi må unngå å komme inn i en situasjon hvor militære virkemidler blir selve løsningen alene. Det er tankevekkende at så mye av problemløsningen hviler på en militær tilstedeværelse både i Bosnia, Makedonia og i Kosovo. Det er tankevekkende at vårt militære nærvær i Kosovo alene i fjor kostet 1,3 milliarder kr, og at det internasjonale samfunn i alt nå bruker nærmere 30 milliarder kr hvert år på sine militære styrker bare i Kosovo. Det som er urovekkende, er at talspersoner for FN gir uttrykk for at det kan vise seg å være behov for å ha en tung internasjonal militær styrke stående i Kosovo i 10 år eller 15 år – ja kanskje 20 år fremover. Dersom dagens styrke blir stående, innebærer det kostnader på opp mot 600 milliarder kr for hele perioden bare i Kosovo, og dette bare for å forhindre at kosovoalbanere og serbere skal drepe hverandre. Da jeg besøkte Kosovo som valgobservatør for Europarådet i høst, fikk vi anledning til å besøke et serbisk-ortodoks kloster. Det lå midt i en serbisk enklave beskyttet av piggtrådgjerder, sandsekker, panservogner og kontrollposter. Vår muslimske tolk var så redd for å dra inn i dette området at hun bad om å få slippe. For en serber kan det være livsfarlig å bevege seg på gatene i Pristina, men for en muslim kan det være minst like farlig å bevege seg inn i et serbisk område. Vi tenkte det kunne være spennende å få høre på den serbiske biskopen om hans tanker, bl.a. om hva som er roten til problemet. Det var nokså forstemmende å høre et hatets og bitterhetens budskap fra en biskop som virket totalt desillusjonert da han forklarte at «the root of the problem is the turcs». Vi hadde faktisk forventet en annen analyse av en mann i hans posisjon. Det var også nokså forstemmende å få vite at Kirkens Nødhjelps representant i fjor fikk avslag på en søknad om 2 mill. kr for å sette i gang et dialogprosjekt mellom ledere fra de grupper som hater hverandre. Samtidig fremstår det som et paradoks at vi har kunnet observere en enorm satsing på kommunikasjon for de norske styrkene. Hver av de norske leirene hadde en kommunikasjonscontainer til 100 mill. kr, og bare leie av satellittid pr. container beløper seg til 4–5 mill. kr pr. måned. Jeg er ikke motstander av at norske soldater og offiserer trenger stor kapasitet for å kunne kommunisere, det være seg via internett eller å kunne se norske TV-programmer i digital kvalitet. Men vi burde også vurdere alvorlig om vi har litt penger til kommunikasjon mellom de partene som er roten til problemet. Jeg tror det er av overordnet betydning for oss å tenke langsiktig i vår utenrikspolitikk: Hvordan kan vi forebygge kommende konflikter? Og hvordan kan vi finne fram til roten av problemet og søke etter løsninger ved å bygge bro, bygge tillit, bygge vennskap og forståelse på tvers av religiøse, kulturelle og etniske forskjeller? Norge har fått en helt spesiell posisjon internasjonalt etter fremforhandlingen av Oslo-avtalen for Midtøsten, på tross av at fredsprosessen for tiden er bortimot død. Jeg tror likevel de færreste vil klandre Norge for dette, og det er gledelig at dørene åpnes for Norge som fredsskaper og tilrettelegger i flere deler av verden. Jeg håper derfor Regjeringen vil intensivere sin virksomhet når det gjelder konfliktløsning, fredsprosesser og dialog mellom grupper som hater hverandre. Norge har en historisk sjanse på grunn av den unike posisjon vårt land har fått i manges bevissthet over hele verden som fredsskaper. Denne mulighet må vi gripe! Vi må bidra til å smi sverdet om til plog. Vi må bidra til å redusere behovet for militære virkemidler og snu ressursbruken. Flere av de konflikter vi er opptatt av, er konflikter mellom ortodokse kristne og muslimer, det gjelder eksempelvis Balkan og Tsjetsjenia. Det ville være av stor interesse dersom Norge kunne invitere muslimer og ortodokse kristne til en rundebordskonferanse og slik bidra til økt forståelse mellom disse gruppene.