trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
Når jeg brukte ordet «fagfolk», tenkte jeg i denne sammenheng på takstfolk som har gitt en takst på denne eiendommen, og mente at det var boligtakst på 6,75 mill. kr. Når de kommer fram til en så høy takst, bygger nok det på kommunens egen saksbehandling, som sier at en annen boligeiendom, en av de få som er solgt til bolig i området, for 5 mill. kr, avspeiler prisnivået i området. Det har disse fagfolkene gitt uttrykk for. Som jeg sa i mitt innlegg, har denne eiendommen en høyere boligverdi enn eiendommen «Gården». Så kan en diskutere nivået på disse boligeiendommene. Men det nivået på 5 mill. kr, som er fastslått, har da kommunen eksplisitt gitt uttrykk for er prisnivået i området. Noen mer kvalifiserte meninger utover det eller noen bedre fagfolk til å gjøre en slik vurdering enn de lokale myndigheter og lokale takstfolk har ikke departementet hatt behov for å ha. Jeg tror det er viktig å skille mellom to forhold, nemlig de argumentene som går på hva som er spesielt for denne eiendommen, og som gjør at det er lett å individualisere denne eiendommen i forhold til presedensvirkning eller andre saker, slik som professor Boe gav uttrykk for, og så er det forhold bl.a. knyttet til de spesielle prisforholdene som kommer fram på en så attraktiv eiendom som dette er, først og fremst til boligformål, og at den har vært fritidsbolig så lenge. Det er flere forhold som vi har vært innom, og som er med og understreker det spesielle ved denne eiendommen. Når det gjelder selve avgjørelsen i departementet, hvorfor man gjorde dette om, skyldes det utelukkende pris og det bærende prinsipp om at hvis en som eier en eiendom, er pålagt boplikt, som begrenser verdien av eiendommen, har man også rett til å få en boligverdi. Det er grenser for hvor store verdier man kan ta fra en boligeier hvis man ikke er i stand til å få fram en boligverdi, når man først har fått innskrenket verdien gjennom å pålegges boplikt. Det er det prinsippet som er lagt til grunn, og som er det avgjørende for vedtaket.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
Jeg er glad for det saksordføreren innledningsvis gir uttrykk for, og jeg kan bekrefte at jeg heller ikke registrerte at det er saksordføreren som har gått på dette sporet etter det som for statsråden var det vanskeligste å bære da dette tok av som sak, nemlig beskyldningen om partikameraderi. Det er det ganske mange andre med betydelig innflytelse som har påstått i denne debatten. Når en forvaltningssak som denne hvor kompetansen tilligger regjeringsapparatet og forvaltningen, blir en sak som havner i Stortinget, har det viktigste for meg, og det viktigste ved denne saken, vært å avklare og nettopp få lagt disse beskyldningene død, og det er jeg glad for blir gjort i dag. Det er slik, og det tror jeg må være klart for de fleste når man går inn i denne saken, at det nettopp er prisforholdene ved denne eiendommen som her har vært det veldig spesielle, og de enorme sprikene vi her snakker om. En naboeiendom som ikke er en landbrukseiendom, men en boligeiendom med boligverdi, har blitt solgt for 5 mill. kr. Den eiendommen vi her snakker om, er av fagfolk tydeligvis blitt vurdert til å være mer verdt enn den eiendommen hvor kommunen mener at 5 mill. kr er et uttrykk for en rett boligverdi. På den ene side altså et prisnivå i området på 5–7 mill. kr – en takst som jeg er enig i er en, får vi tro, faglig kvalifisert gjetning på hva eiendommen er verdt – og på den andre side det som er det faktiske tilbudet, nemlig 2 mill. kr. Her er det en kjempestor forskjell på hundre, ja flere hundre prosent, og det er dette gapet som gjør at rettsprinsippet slår inn, hvor selger av denne eiendommen ikke kan pålegges å selge den billigere enn det som avspeiler boligverdien i området. Det er en slags sikkerhet man har når man er underlagt boplikt og eier en eiendom. Det er liksom grenser for hvor lavt man kan måtte selge en eiendom under slike betingelser. Det er det rettsprinsippet som her har slått inn og vært avgjørende. Det er så spesielt for denne eiendommen at man skal lete lenge før man finner andre, er departementets vurdering.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
Det blir vel med fare for å gjenta meg selv med mange av de samme tallene, men det er faktisk det denne saken har handlet om hele tiden. Det er slik at det foreligger en takst på denne eiendommen, som verdsettes til 6,75 mill. kr, altså høyere enn det man vet er salgssummen på en boligeiendom i nabolaget, og som kommunen har sagt at er uttrykk for eiendomsverdien i området. Det betyr at det er fagfolk som har vurdert denne eiendommen til å være mer verdt enn den sammenliknbare eiendommen, eller den eiendommen som da har vært gjenstand for konsesjonsbehandling. Det er ikke lagt vekt på det en av eierne måtte mene om sin eiendoms attraktivitet i forhold til en naboeiendom. Det vil det sikkert være mange ulike meninger om rundt omkring i mange norske nabolag. Her er det lagt vekt på takstfolks vurdering. Da blir det avgjørende nivået den relative forskjellen på disse to eiendommene, og så vil det være kommunens utsagn, gjennom konsesjonsbehandling, at 5 mill. kr er uttrykk for boligverdi i området, altså på denne øya. At rådmannen har disse synspunktene på andre områder i kommunen, er greit, men her er det altså kommunen selv som har fastslått at dette er uttrykk for boligverdi i dette området. Det er en vurdering departementet ikke har funnet det rett å gå utover. Da synes jeg det er avgjørende å få fram at det er nettopp den lave verdien på 2 mill. kr som er det sentrale, og det store gapet opp til de to tallverdiene på 5 mill. kr og 6,75 mill. kr som er det sentrale. Det måtte vært et betydelig høyere tilbud om kjøp av eiendommen som bolig, før en ikke har måttet bruke dette rettsprinsippet om retten til å få en faktisk boligverdi når en selger en eiendom under boplikt.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-06-19:
La meg iallfall fra min side gi uttrykk for at jeg ikke tror det har vært mindretallets hensikt gjennom dette forslaget, som etter hva jeg forstår, det ikke vil være flertall for i dag, å pålegge statsråden å gjøre noe som er et brudd med norsk lov, men innenfor det forhold at det pr. 1. mars var gjort et gyldig forvaltningsvedtak, vurdere om her fremdeles kunne være opplysninger som man burde ha kjent til før 1. mars, og som dermed hadde vært grunnlag for å gjøre andre vurderinger. Den vurdering har fortløpende vært gjort etter 1. mars, bl.a. basert på en anmodning fra kommunen om å vurdere dette på nytt igjen på bakgrunn av en opplysning kommunen mente å sitte inne med omkring at her var et høyere bud. Så her har det vært en løpende vurdering om det var grunnlag for å ta dette opp igjen basert på opplysninger som vi burde ha kjent til. Det har vært en korrespondanse mellom partene for å klargjøre dette, og jeg tror jeg må kunne si i denne sal i dag at det er, så langt vi har kunnet se, gjennom denne saksbehandling og den vurdering som fortløpende har vært gjort siden dette brevet kom fra kommunen, ikke funnet grunn til å kunne si at det er grunnlag etter loven for å gjøre om dette vedtaket, og det er situasjonen slik den er i dag. Jeg hører representanten Enoksen er veldig tydelig på at han mener at han har kommet fram til svaret på om dette må få en presedensvirkning. Jeg kan slå fast at når det gjelder departementets vurdering, er de dyktige juristene der med erfaring i et stort antall av denne type saker veldig tydelige på at dette er en så spesiell sak at hvis myndighetene, de lokale myndigheter rundt omkring i kommunene, ønsker å individualisere denne saken, så er det fullt mulig, og det er departementets vurdering at det bør ligge til grunn. Jeg må også få gi uttrykk for at det er min oppfatning og Regjeringens oppfatning at det bopliktinstituttet vi har, bør vi også beholde, og vi har en konsesjonshøring ute nå som ser på ulike justeringer av dette, reiser en del problemstillinger som har vært vanskelig for kommunen å håndtere, for å se om det her er nødvendig å gjøre justeringer. Det vil være på generelt grunnlag en anledning for Stortinget senere til å diskutere hele bopliktinstituttet og innretningen av dette, og da eventuelt tilføre politikk til den jusen som vi har holdt oss til i denne saken.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2002-06-19:
Arbeiderpartiet stemmer også imot disse fire postene.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Morten Høglund berører her et veldig viktig dilemma. Etter min oppfatning er det opplagt slik at disse voldelige regimene som vi har hatt og har i Midtøsten, bl.a. er en av grunnene til at det har vært vanskelig å få til en fredsavtale som innebærer at Israel kan føle seg trygg. Trygghet for Israel er grunnlaget for frihet for palestinerne, og omvendt. Men så lenge man har disse omgivelsene som vi har hatt i tiår etter tiår, er det vanskelig. Derfor er det klart at kunne man få til et annet regime i Irak, ville det bedre hele sikkerhetssituasjonen i regionen. Det man også ser, er at denne konflikten mellom palestinere og israelere nå ikke er en konflikt mellom to sider, men egentlig to sider på hver side. På palestinsk side og på arabisk side er det en gruppering som nå er i førersetet, som aldri har anerkjent Oslo-avtalen, og som heller aldri har anerkjent de palestinske myndighetene, og de har undergravd dette ved hjelp av terror. På israelsk side har man nå folk i førersetet som ikke anerkjenner at de okkuperte områdene er palestinske. Disse spiller opp mot hverandre, og derfor har vi fått denne ulykkelige situasjonen. Det er klart at en endring i Irak absolutt ville være av det gode på alle områder, spørsmålet er hvordan vi skal komme dit. Og der er jeg ikke overbevist om at det å starte en krig nå vil føre til en bedre situasjon. Vi har dårlige erfaringer med å skifte ut regimer utenfra. Man støttet bin Laden for at man skulle fjerne sovjetstyret i Afghanistan, men fikk Taliban. Man grep inn i Vietnam, men fikk noe helt annet enn det man trodde. Så det er ikke så enkelt å skifte ut styresett utenfra. Det bør komme som en prosess innenfra, og spørsmålet er hvordan vi kan hjelpe til med det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Det som Inge Lønning sa om samarbeidskonstellasjoner i norsk politikk, får meg bare til å si følgende: Jeg tror realiteten nå i denne veldig spente situasjonen er at Arbeiderpartiet og Regjeringen må forsøke å føre samme politikk, for det finnes ikke noen muligheter for, slik jeg oppfatter kommentarer og det som kommer fra andre partier, at Regjeringen kan støtte seg ensidig på Fremskrittspartiet. Det er heller ikke mulig å støtte seg på SV og Senterpartiet, så hvis man ikke er i stand til å holde sammen på det grunnlaget jeg nevnte, vil det egentlig ikke være en norsk utenrikspolitisk linje. Det vil i så fall bringe oss ut i et totalt uføre, og det har jeg hele tiden i mitt hode når jeg uttaler meg på vegne av Arbeiderpartiet. Det finnes altså ikke noen annen måte å etablere et flertall på for en ansvarlig norsk utenrikspolitisk linje – i hvert fall når vi sitter i Sikkerhetsrådet, men også etter det. Så til det helhetlige grepet og hva det innebærer når det gjelder den israelske/palestinske konflikten. Når Tony Blair gikk så sterkt ut og sa at man før jul bør sørge for å få i gang sluttstatusforhandlinger med sikte på at det skal føre fram til en palestinsk stat, og han nevnte også der det som den såkalte kvartetten hadde kommet fram til, bør dette være det grepet. Men man må nå få de faste medlemmene av Sikkerhetsrådet til å gjøre noe mer enn å komme med ord også i dette spørsmålet. Det ville være en stor fordel om flere kunne følge opp dette i forbindelse med behandlingen av situasjonen i Irak som nå pågår i Sikkerhetsrådet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Det er en selvfølge for meg og Arbeiderpartiet, og jeg tror det er det for alle andre i denne sal, at en aksjon uten noe FN-mandat er det ikke aktuelt for Norge å delta i. Dette har vært en linje i alle år, og det vil være det nå også. Når man snakker om at en USA-aksjon uten FN-mandat skal være en trussel mot FN, er jeg enig i det. Men man må ikke hele tiden føre diskusjonen på grunnlag av at det kommer til å bli tilfelle. Det er faktisk slik nå at man arbeider for å komme fram til et FN-mandat for det som skal skje videre. Det var det som var Bush" klare signal i FNs hovedforsamling. Det må vi jobbe på grunnlag av. Når man spør om Norge følger godt nok opp den linjen vi har hatt, i vårt sete i Sikkerhetsrådet, vil jeg si at man må være klar over at Sikkerhetsrådet i henhold til FN-pakten har ansvaret for verdens fred og sikkerhet. FNs medlemsland har overlatt det spørsmålet til Sikkerhetsrådet. Vi handler på vegne av alle medlemmene i verden, og det er klart at man da ikke kan sitte hjemme og ha forutinntatte oppfatninger. Man må ha noen klare prinsipper, men man må også være i en prosess i Sikkerhetsrådet. Vi må også ta hensyn til at det finnes fem medlemmer i Sikkerhetsrådet som har vetomakt. Vi kan ikke opptre som dem. Vi kan ha klare oppfatninger i en forhandlingsposisjon, men vi vet ikke om de oppfatningene vil holde til sjuende og sist. Vi kan påvirke alle de fem faste medlemmene, men vi sitter ikke til sjuende og sist med en vetomakt. Derfor er vi nødt til å opptre noe annerledes og være i en prosess hvor vi på vegne av alle de andre medlemsstatene i FN tar ansvaret vårt alvorlig innenfor Sikkerhetsrådet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-10-17:
Jeg bad om ordet for å kommentere de to forslagene som er satt fram av SV. I forslag nr. 2 instruerer man i så fall Regjeringen om å gå imot resolusjonsforslag som kan innebære bruk av militær makt mot Irak. I forslag nr. 1 instruerer vi, hvis det blir vedtatt, Regjeringen om å ta initiativ til internasjonale virkemidler mot Israel, uten at det i dette tilfellet eksplisitt sies at man ikke skal bruke militær makt. Det synes som at forslagsstiller ikke er konsistent i sitt syn på hva slags virkemidler man skal bruke. Dessuten bør vi gå imot å instruere Regjeringen om hvordan man i denne fasen skal opptre i Sikkerhetsrådet. Vi må forutsette at Regjeringen lytter til den debatten som her er blitt holdt, og at man vet hvor flertallet i Stortinget er når den tid kommer at man skal stemme i Sikkerhetsrådet. Det er slik vi må oppfatte forholdet mellom regjering og storting i henhold til Grunnloven. Jeg vil ta et tenkt eksempel på hva slags situasjon man kan komme opp i hvis man nå skulle instruere Regjeringen om f.eks. å gå for det franske forslaget. Vi vet at Frankrike og de andre fire faste vetomaktene i Sikkerhetsrådet er i forhandlinger om en resolusjonstekst. Da er det fullt tenkelig at Frankrike går bort fra sitt opprinnelige standpunkt, og inngår et kompromiss. Da sitter Regjeringen igjen med en instruksjon fra Stortinget om å følge et standpunkt som forslagsstilleren ikke lenger har, og det viser hvor håpløst det er av Stortinget å instruere Regjeringen eksplisitt om hvordan man skal opptre i Sikkerhetsrådet. Det er det bare Regjeringen, gjennom sitt embetsverk i Sikkerhetsrådet, som har full oversikt over å kunne håndtere fra time til time. Men vi har hatt en debatt som har gitt klare signaler, og jeg vil anta at Regjeringen ønsker, selvfølgelig, å ha kontakt med Stortinget dersom det skulle oppstå en situasjon som er vanskelig i Sikkerhetsrådet – når den tid kommer at vi skal stemme. Men vi er ikke der nå. Derfor vil jeg oppfordre Arbeiderpartiet til å stemme imot de forslagene som er satt fram her.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Representanten Jagland holdt som vanlig når det gjelder utenrikspolitikk, et meget godt og reflektert innlegg. Jeg må ærlig innrømme at det var mange gode poeng som man skal legge seg på hjertet. Jeg vil likevel utfordre Jagland på ett poeng, og det er koblingen mellom den palestinsk-israelske konflikt, som ses på som en barriere – sikkert med rette – og bl.a. løsningen på Irak-spørsmålet. Kan det være slik at det å få en løsning når det gjelder Irak, som jeg betrakter som et problem, også kan bryte ned en barriere, at Irak selv er en barriere? Informasjon som ble gitt den amerikanske Kongressen, viste at Irak på ulike måter støtter oppunder terrorgrupperinger rundt i verden, bl.a. også hos palestinerne. At de har et motiv for dette, skulle også være klart. Dermed opptrer Irak nærmest som en part i konflikten og bidrar til å forlenge intifadaen og problemene knyttet til det. Kan representanten Jagland kommentere noe rundt dette?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Når det gjelder resolusjoner knyttet til Irak, er det, som det også har vært nevnt tidligere i dag, kapittel VII-resolusjoner. De har en annen legal status enn en del andre resolusjoner, bl.a. resolusjoner knyttet til Midtøsten-konflikten mellom Israel og palestinerne. Nå er ikke dette å antyde at ikke også de resolusjonene absolutt bør etterleves. Det er et ansvar som hviler ikke bare på én part; resolusjonene er i aller høyeste grad, hvis man ser på flere av dem, rettet mot begge parter. Så å beskylde f.eks. kun den ene part, altså Israel, for å bryte resolusjonene, blir like galt som å si at det kun er den andre part som bryter resolusjonene. Det er et felles ansvar for de partene å etterleve resolusjonene. Men legalt i FN-systemet står disse resolusjonene i et noe annet lys enn resolusjonene knyttet til Irak, som er såkalte kapittel VII-resolusjoner.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Hvis jeg ble oppfattet som en ensidig forsvarer av den israelske regjerings politikk, er det feil. Jeg sa også at vi må legge press på israelsk side for å arbeide for at vi kan få på plass en palestinsk stat. At israelerne håndterer den situasjonen de er i til enhver tid, på en best måte, har jeg overhodet ikke sagt, og jeg tror det er mye å gjøre på israelsk side. Men det jeg prøvde å uttrykke, var at Israel må ha en rett til å forsvare seg mot terror. Og det er, slik jeg ser det, noe ganske annet. Jeg oppfattet det slik at det i utenriksministerens redegjørelse i går var en kritikk av dette. At vi kan kritisere og be om at dette i størst mulig grad ikke må ramme sivile, som er noe vi fordømmer, er en selvsagt ting. Men at vi kritiserer aksjoner som jeg oppfatter som legitime, er noe ganske annet når man jakter på kjente terrorister. Jeg er helt enig med representanten Jagland i behovet for å se fremover. Å fordele skyld er heller ikke nødvendigvis en vei som fører frem. Men når utenriksministe-rens tema i går bl.a. var bistand til palestinerne, mener jeg det er behov for å se på de erfaringer man har hatt i de senere år for å kunne bidra til en bedre politikk i årene fremover.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Når det gjelder støtte til USA i ett og alt og kritikk i forhold til det, er det ikke fra vår side noe problem å finne områder hvor vi ser oss nødt til å distansere oss i forhold til USA. Den internasjonale straffedomstolen og amerikanernes holdning til den er ett område hvor vi syns amerikanerne opptrer på en uheldig måte. Amerikansk landbrukspolitikk og stålsaken er eksempler på amerikansk handelspolitikk og innenlandspolitikk som er skadelig i forhold til verdenssamfunnet. Når jeg snakket om et Europa-lag og et USA-lag, var det i forhold til denne konflikten. Spørsmålet om hva som skjer hvis man ikke når gjennom i FN-systemet, er også stilt av andre talere her i dag. Jeg prøvde i mitt innlegg å legge vekt på, og trykket på, FN-løsningen. Vi oppfatter ikke at det er tatt stilling til, selv om Bush nå har fått et mandat fra Kongressen, hva man vil gjøre hvis man ikke lykkes i å nå frem gjennom FN og sammen med allierte. Det blir igjen et hypotetisk spørsmål. Vi har ikke fått fremlagt noe ønske fra amerikanerne om slik støtte. Vi ser derfor ikke at dette er et tema som vi på det nåværende tidspunkt behøver å gå inn i. Vi er like opptatt som andre av at man får en løsning i FN. Det er for oss det viktige. Derfor blir det hypotetisk å spekulere i andre løsninger på det nåværende tidspunkt.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Bruk av militær makt er, som Åslaug Haga sier, et sterkt virkemiddel, som man skal ty til i helt ekstreme tilfeller. Der er vi helt enige. Når det gjelder Irak, valgte man selv ved invasjonen i Kuwait å ikke gå hele veien til Bagdad. Man trakk seg straks ut og prøvde andre virkemidler for få Irak involvert, for å få Irak til å åpne opp for inspeksjon av sitt våpenprogram, for å få Irak til å kvitte seg med biologiske og kjemiske våpen, og i hvert fall ikke gå inn på et spor som førte til kjernefysiske våpen, som det nå er mistanke om at de er i ferd med å utvikle. Jeg forstod det slik at Haga anbefalte det samme som SV har fremsatt et forslag om, at man går imot resolusjonsforslag som innebærer bruk av militær makt mot Irak, og at man således ønsker å fortsette med ikke-militære virkemidler. Når de virkemidlene som hittil har vært prøvd, som et omfattende sanksjonsregime, ikke har ført frem, hvilke typer ikke-militære virkemidler kan Haga nå foreslå at man setter i gang med som et ris bak speilet hvis disse inspeksjonene ikke fører frem? Jeg forstår det slik at også Senterpartiet er veldig interessert i at vi får gjennomført inspeksjonene. Da er jeg veldig interessert i å få vite: Hva annet enn trusselen om militær makt kan avstedkomme de ønskede resultater etter ti års prøving med andre virkemidler?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-10-17:
Utenriksministeren nevnte helt korrekt at det er stor grad av enighet, og at vi står sammen om hovedlinjene. Det vil vi også fra vår side understreke. Det er på enkelte punkter vi ser litt annerledes på situasjonen og påpeker ting på en noe annen måte og vektlegger ting litt annerledes, men i kampen mot terror og i forholdet til Irak er vi ganske samstemte. Jeg tok opp en utfordring i mitt innlegg i forhold til Midtøsten, nemlig bistanden til palestinerne. Jeg vil komme litt tilbake til det og utfordre statsråden på det spørsmålet. Han sier i sin redegjørelse at man nå vil drøfte vår bistand med palestinske myndigheter for å finne den riktige balansen. I Europa, bl.a. i Europaparlamentet, og spesielt i Tyskland, har man startet granskning av hvordan disse midlene har blitt benyttet tidligere. Også i Norge har man fokusert på det. Det er klart det er begrenset hvor tilbakeskuende man skal være, men i den grad midlene har blitt benyttet til ting som ikke har fremmet fredsprosessen – dette var også representanten Rise innom i sitt innlegg – er det direkte skadelig og vil være med på å forlenge en vond konflikt. Jeg vil utfordre utenriksministeren til å si noe om hvordan vi kan komme inn på et godt spor og bidra til at de midlene som gis, ikke faller i gale hender og ikke brukes på tiltak som vi alle, tror jeg, er enige om at det ikke skal brukes på.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Det er en glede å konstatere at det ikke er noe i det innlegget utenrikskomiteens leder holdt, som jeg føler verken trang til eller behov for å argumentere imot. Derimot føler jeg et visst behov for å understreke ytterligere det Thorbjørn Jagland åpnet og avsluttet sitt innlegg med, nemlig verdien og betydningen av at det står et mest mulig samlet storting bak hovedlinjene i den utenrikspolitikk Regjeringen fører. I den sammenheng er det betimelig å understreke den rollefordeling mellom regjering og storting som Grunnloven knesetter, og som Jagland prisverdig tydelig presiserte i sin innledning. Det er også etter mitt skjønn viktig å understreke at når vi fra norsk side ofte kritiserer andre land for å bruke utenrikspolitikken i innenrikspolitisk øyemed, må vi unngå å falle for den samme fristelse selv. Det er to ting jeg gjerne skulle ha presisert ytterligere fra representanten Jaglands side. Det første er at dette også legger bestemte føringer på hvilke samarbeidskonstellasjoner i norsk politikk som er naturlige. Det er jo på moten for tiden å diskutere hypotetisk regjeringssamarbeid. Jeg går ut fra at utenrikskomiteens leder er enig med meg i at utenrikspolitikken må være et av de områder der det er vesentlig å klarlegge at det er enighet, dersom regjeringssamarbeid skal være mulig. Det andre spørsmålet gjelder det helhetlige grep som Thorbjørn Jagland skisserte, og som situasjonen roper på. Det kan man lett være enig med ham i, men jeg savnet et forsøk på operasjonalisering av hva dette helhetlige grep i dagens situasjon innebærer. Hvilket helhetlig grep på situasjonen er det Thorbjørn Jagland har i tankene?
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Jeg ser ingen grunn til å gå inn i en diskusjon om resolusjonstekster som så langt ikke foreligger i noen ferdig fremlagt form i det hele tatt. Jeg tror heller ikke at det vil være noe særlig hjelpsomt bidrag til det som foregår i Sikkerhetsrådet, om vi fra Stortingets talerstol skal begynne å diskutere enkeltheter i tenkbare resolusjonstekster. Når det gjelder Kristin Halvorsens forsøk på opprydning, er jeg selvfølgelig takknemlig for det, selv om jeg ikke ser at det foreligger noe akutt behov for opprydning. Hele argumentasjonen i mitt innlegg forutsatte som gitt at det i norsk sammenheng er full enighet om at denne saken er en sak for Sikkerhetsrådet og for FN, at det er der den hører hjemme, og at det er der den også i fortsettelsen skal høre hjemme. Det bør det ikke være noen som helst tvil om. Jeg synes det ville være en fordel om vi konsentrerte energien på det punkt, å gjøre vårt til at den forblir der, dvs. at Sikkerhetsrådet er i stand til å vise seg oppgaven voksen og å sørge for at de krav man har stilt gjennom kapittel VII-resolusjoner gjennom snart ti år, virkelig blir imøtekommet fra Iraks side. Nei, jeg anser det ikke som noen alminnelig sport å true med militærmakt mot diktatorregimer. Diktatorregimer har forekommet og kommer til å forekomme. Det er ikke der problemet ligger, heller ikke når det gir seg så absurde utslag som Saddam Husseins regime gjør. Problemet ligger i at dette regimet til forskjell fra andre diktaturer i dagens verden gang etter gang har dokumentert at man ikke bare er i stand til å fremskaffe ulovlige våpen(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Representanten Haga har, så vidt jeg vet, en bakgrunn fra diplomatiet, og med den bakgrunn skulle det vel ikke være en helt fremmed tanke at veien blir til mens man går, og at man er nødt til å ta ett skritt om gangen dersom man i det hele tatt vil oppnå noen ting i virkelighetens verden. Selvfølgelig må man ha overordnede mål og prinsipper. Mitt hovedpoeng var at jeg fremdeles håper at det er bred enighet i norsk politikk om hva som er de overordnede mål i dagens situasjon når det gjelder Sikkerhetsrådets håndtering av Irak-krisen. Så kan man selvfølgelig ha ulike oppfatninger om hvilke veier som gir størst sjanse til å nå det målet på kortest mulig tid, og det lar seg meningsfylt diskutere. Derimot tror jeg ikke at det norske storting bør definere sin oppgave dit hen at den består i verken å utforme USAs utenrikspolitikk eller å være sensor over USAs utenrikspolitikk. Det norske storting har primært en oppgave i forhold til norsk utenrikspolitikk, og norsk utenrikspolitikk kan selvfølgelig i lykkelige stunder påvirke både USAs og andre lands utenrikspolitikk i en positiv retning. Men hvis vi skal oppnå det mål, må vi kanskje gi avkall på den andre rollen som er mye enklere å spille og mye mer takknemlig å spille, nemlig å opptre som sensor, og som den som setter karakter på andre lands utenrikspolitikk.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Hvis Kristin Halvorsen er bekymret over at det bare er Senterpartiet og SV som er bekymret, tror jeg jeg kan hjelpe henne til i hvert fall å kvitte seg med den bekymringen. De aller fleste av oss er dypt bekymret over verdenssituasjonen og ikke minst over den tilspissede krisen som i øyeblikket ligger i Sikkerhetsrådet, og som har mange faremomenter ved seg. Men de faremomentene ligger i første omgang et helt annet sted enn der hvor Kristin Halvorsen forsøker å plassere dem. Den største faren er at Sikkerhetsrådet viser seg ute av stand til å løse den oppgaven Sikkerhetsrådet har tatt på seg, for det vil undergrave og svekke både Sikkerhetsrådet og hele FN-systemets autoritet på lengre sikt. Det ville gi oss alle god grunn til å være bekymret. Derfor vil jeg mene at norsk utenrikspolitikk bør konsentrere seg om den oppgaven som foreligger her og nå akkurat når det gjelder Sikkerhetsrådet og vårt medlemskap i Sikkerhetsrådet, nemlig å gjøre vårt til å fremme en prosess som kan skape enighet i rådet, og som kan gjøre at bruk av militær makt blir unødvendig for å få løst det som skal løses i Irak. Det vil være det aller beste bidrag til en konstruktiv utvikling også av amerikansk utenrikspolitikk. Jeg har veldig liten tro på at det påvirker amerikansk utenrikspolitikk i en positiv retning at det er tilstrekkelig mange enkeltpolitikere i Europa og andre steder som føler trang til å stå frem på torvet og bruke store bokstaver for å fortelle amerikanerne hva de ikke bør gjøre.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Jeg lyttet med stor interesse til den delen av Morten Høglunds innlegg som dreide seg om Midtøsten-konflikten. Så vidt jeg oppfattet, var Morten Høglund primært opptatt av å fordele skyld på en riktig måte. Nå har vel den konflikten i uendelige tider vært preget av akkurat det at man har vært opptatt av hvem som har skylden for hva. Den diskusjonen har i hvert fall ikke ført til særlig merkbare positive resultater. Jeg vil tro at man ville gjøre partene i konflikten en stor tjeneste ved ikke å stimulere til ytterligere diskusjon om skylddeling, men isteden forsøke å hjelpe dem til å rette blikket fremover. Jeg forstår Morten Høglunds trang til å forsvare Israels politikk, og har i og for seg respekt for det, men samtidig må jeg få lov til å stille et lite motspørsmål. Det som var programmet for Ariel Sharons regjering da den gikk til valg og fikk flertall, var å skape trygghet for Israels borgere. Utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse de 600 israelske liv som er gått tapt etter det, og de 1 700 palestinske liv – i alt vesentlig sivile liv. Mener Morten Høglund at denne politikken har vært vellykket, siden han vil forsvare den så sterkt og kompromissløst som han gjør? Etter mitt skjønn må enhver regjering bedømmes ut fra om den lykkes eller ikke lykkes med sin politikk. Er Høglund enig i at det er en fornuftig målestokk?
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
«SV er ikkje eit pasifistisk parti.» Det er jo en nyttig presisering. Det var også interessant å høre at Bjørn Jacobsen godt kunne forestille seg situasjoner hvor det kan være relevant å bruke militær makt. Da må man vel også underforstå at det kan være relevant å true med bruk av militær makt. På den bakgrunn er det litt underlig at den aktuelle situasjonen ikke er av den art, etter SVs vurdering. Hvis jeg oppfatter det riktig, er SVs oppskrift at man skal klargjøre for all verden at FN ikke under noen omstendighet vil bruke maktmidler når det gjelder å fremtvinge respekt for FNs egne resolusjoner om våpeninspeksjon i Irak. Mener Bjørn Jacobsen at det er et konstruktivt bidrag til å fremme den prosessen, som det er enighet om at man er nødt til å fremme, dersom man skal komme til målet når det gjelder Irak? Kan Bjørn Jacobsen fremskaffe ett eneste historisk eksempel på at det har vært vellykket overfor diktaturregimer av det slag å erklære på forhånd at man under ingen omstendighet er villig til å bruke makt? Jeg vil være svært interessert i å få de eksemplene. Når det gjelder Afghanistan, har det jo vært gått atskillige runder for å få oppklart hva SV egentlig mener om det. Jeg synes ikke det siste forsøket fra Jacobsens side gjorde det særlig mye klarere. La meg derfor presisere spørsmålet: Mener Bjørn Jacobsen at det ville ha vært en klokere politikk å la være å gripe inn militært for å rydde opp i Al Qaida-nettverkenes arnesteder i Afghanistan? Eller enda tydeligere: Ville det fra SVs synspunkt sett ha vært å foretrekke at man hadde hatt Taliban-regimet sittende som hjemsted for Al Qaida? Er det den opsjonen SV mener ville ha vært den beste?
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Egenrådighet er ikke noe positivt ladet ord i noens vokabular. Hvis man skifter det ut med det gode norske ordet sjølråderett, så er det jo noe Senterpartiet til tider har betydelig sans for, i hvert fall når det forekommer hjemme. Jeg forstår at når det forekommer ute og i andre land som man i øyeblikket eventuelt mener er på en feil kurs, er det et problem. Det kan vi være enige om. Selvfølgelig er det et problem, og selvfølgelig er vi opptatt av å føre en utenrikspolitikk fra norsk side som forsøker så langt som mulig å øke respekten for internasjonal lov og orden og øke respekten for de organer som er etablert for å løse internasjonale konflikter og påse at freden ikke settes i fare. Jeg hadde vanskelig for egentlig å finne ut av hva som er Senterpartiets og Åslaug Hagas alternativ, men jeg oppfattet av innlegget at Senterpartiet ikke lenger befinner seg der Senterpartiet alltid har gjort – ikke bare i etterkrigstiden, men faktisk i hele partiets historie. Det høres ut på retorikken som om man nå er i ferd med å plassere Senterpartiet som fast følge til SV i sikkerhets- og utenrikspolitikken. Og det må jo være til glede for SV, selvfølgelig, som ikke lenger er helt alene. Om det er til glede for Senterpartiets kjernevelgere, er jo et annet spørsmål. Det kan i dagens situasjon se ut som de har problemer med å gjenkjenne sitt gamle parti, og jeg synes hele Åslaug Hagas innlegg gav dem grunn til å være i villrede om hvor Senterpartiet egentlig befinner seg – som del av den brede enighet om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk, eller som fast følge til SV.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Denne debatten har vist at det i noen henseender er bredere enighet i Stortinget enn man kanskje kunne få inntrykk av gjennom forpostfektninger i pressen og andre steder. Blant annet har jeg registrert at det fra Fremskrittspartiets side er gjort presiseringer som peker i retning av at partiet ligger nærmere Regjeringen og i dette tilfellet det største opposisjonspartiet, Arbeiderpartiet, i synet på Midtøsten-konflikten enn man tidligere har kunnet få inntrykk av. Det er gledelig. Samtidig har jeg med stigende undring lagt merke til at SVs leder argumenterer som om noen skulle ha forsøkt å begrense ytringsfriheten i Stortinget. Selvsagt står alle partier og representanter i denne salen fritt til i en utenriksdebatt å snakke om hva de vil, derunder andre lands utenrikspolitikk. Selvsagt. Men det Stortinget har ansvaret for, er jo Norges utenrikspolitikk. Da kunne man jo kanskje forvente at dette munnet ut i noen spor av et alternativ, en alternativ linje. SV ble jo i sin tid til som et utenrikspolitisk opposisjonsparti, og brøt ut av Arbeiderpartiet fordi man var grunnleggende uenig i den kurs som har vært fulgt i hele etterkrigstidens utenrikspolitikk i Norge. I dag er det ikke lett å se hva SVs alternativ er, bortsett fra at man til enhver tid er aller mest uenig i den aktuelle amerikanske utenrikspolitikk. Man kunne jo nesten i dagens debatt få inntrykk av en slags undertone av nostalgi, at man hadde veldig stor sympati for tidligere former for strategi fra USAs side eller fra NATOs side. Sannheten er at SV alltid har vært like sterkt imot det som har vært den aktuelle vestlige utenriks- og sikkerhetspolitikk. Senterpartiet har jeg for min del ikke vært i stand til å lokalisere noe sted i denne debatt, bortsett fra at man er misfornøyd med norsk utenrikspolitikk. Jeg har ikke vært i stand til å oppfatte noen anbefaling av en alternativ linje, for den lille antydning som lå der av at man kanskje skulle satse på Europa, munnet, så vidt jeg forstod, ikke ut i at man vil søke en tilknytning til det europeiske sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske samarbeid. Det var et argument for verken å alliere seg med USA eller Europa. Og da kan det jo bli rimelig ensomt med en norsk alenegang.
Inge Lønning (Høyre), 2002-10-17:
Innstillingen er enstemmig, og det trengs ikke noen vesentlige tilføyelser til det som er sagt i innstillingen. Jeg vil bare få lov til å gjøre Stortinget oppmerksom på at den henvisning som er gitt i innstillingen til den tilsvarende innstilling om Den Franske Skolen, som Stortinget behandlet i vår, er ment å være en påminnelse om at utviklingen når det gjelder disse to skoletilbudene, det franskspråklige og det tyskspråklige skoletilbudet i Oslo, gjør at det må være viktig å be Regjeringen om å følge den videre utvikling nøye. Det er gledelig at vi har fått på plass de to avtalene med henholdsvis den franske stat og den tyske stat, som letter litt av det økonomiske presset på disse to skolene, og som gjør det mulig for dem å holde skolepengene på et nivå som ikke direkte utestenger flertallet av interesserte søkere. Men det er ikke en tilfredsstillende løsning med tanke på fremtiden. Det viser seg nemlig at den økningen i søkningen til disse skolene som har skjedd de siste årene, og som jeg for min del anser som gledelig, består i en økning av foreldre hvor enten den ene eller begge er norske, altså norskspråklige foreldre som av ulike grunner mener at dette skoletilbudet er et spesielt godt skoletilbud for deres barn. Da kan man ikke falle tilbake på det resonnementet som vi hittil har ført, og som også ligger til grunn for forhandlingene med henholdsvis den franske stat og den tyske stat, nemlig den tankegang at dette i prinsippet er utenlandske skoler, dvs. tilbud til utenlandske statsborgere som for kortere eller lengre tid oppholder seg i et fremmed land. Slik var det tidligere, slik er det ikke lenger. Når det er grunn til å være opptatt av dette, er det fordi vi i Norge har et utdanningspolitisk problem som vi har slitt med i mange år, og som synes å bli i tiltagende grad vanskelig, nemlig at annet fremmedspråks stilling i norsk skole og i det norske samfunn er blitt svekket alvorlig. Ansikt til ansikt med dagens europeiske og internasjonale utvikling er det en bekymringsfull situasjon. Derfor må alle tiltak som kan bidra til å øke kjennskapen til sentrale kulturer og språk i Europa utover de angelsaksiske, være i den norske stats interesse å stimulere. I det perspektiv håper jeg at Regjeringen vil følge den henstillingen som ligger i innstillingen, og ta det med seg i det videre arbeid med å lette arbeidsvilkårene for både Den Franske Skolen og Den Tyske Skole i Oslo.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Eg er glad for at leiar i utanrikskomiteen prata varmt og godt for FN. Vi får signal frå fleire hald om at Noreg som småstat på lang sikt vil vere best tent med at FN får meir makt. Nokre – og det til og med frå forsvarshald – går så langt som til å seie at Noregs tryggleik blir truga ved f.eks. å delta i Afghanistan-krigen. Det er forskjell på å bidra i fredsbevarande operasjonar og å delta i offensive operasjonar utan eller med svakt FN-mandat. Vi ser at det i Midtausten ikkje gjeld same reglar for alle. Den israelske folkerettsstridige okkupasjonen av palestinske område vekkjer ikkje same harme eller iver etter å handle som Iraks brot på FN-resolusjonar gjer. Det er liten tvil om at ein av grunnane til at Saddam Hussein utruleg nok er populær på grasrota i arabiske land, er det faktum at palestinarane dagleg blir audmjuka av okkupanten Israel. Dette er noko som er gjort mogleg via amerikansk økonomisk støtte. FN-pakta har i meir enn 50 år vore grunnleggjande i forhold til å tryggje fred i verda. Skjer det at USA går til krig utan klart FN-mandat, er det ein trussel mot FN sjølv. Skjer det at USA set ut i livet sin nye utanrikspolitiske strategi, vil folkeretten og alliansar kunne bli truga. Tidlegare utanriksminister Halvard Lange sa ein gong at norsk utanrikspolitikk alltid må la omsynet til FN kome føre alle andre omsyn. Synest leiaren i utanrikskomiteen at dette er eit prinsipp som blir følgt godt nok opp i dag, og bør det også gjelde i dag?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Vi har i denne salen før teke sjølvkritikk på at vi tok feil når det gjeld Afghanistan. Vi trudde at Taliban-styret ville sitje lenger. Men vi trudde ikkje på ideen om at krig var det som var riktig i kampen mot terrorismen. Vi trudde, og trur den dag i dag, at ein faktisk kan avle fleire terroristar ved å bombe. Og vi ser våre prioriteringar i Afghanistan i dag, vi brukar dobbelt så mykje på bomber som vi brukar på oppbygging. Dette var eit land som mange andre land – fattig, gløymt, som har vore inne i stormaktspolitikk før, men som ikkje er så interessant for tida. Vi veit at Taliban var putta inn av USA. Vi veit at dette var stormaktsinteresser. Det er der vi står i dag. Eg skal vere samd med Oddvard Nilsen i at dei som regjerte der, Taliban-styret, Al Qaida, er borte. Så no må vi setje alle krefter inn for å få bygd opp dette landet – ikkje dra det inn i eit spel om oljepolitiske/geopolitiske interesser.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Berre for å slå det fast med ein gong: SV er ikkje eit pasifistisk parti. SV vil òg kunne støtte bruk av makt, og spesielt i område der det oppstår eit vakuum, der ingen stabilitet finst. Så vi vil kunne støtte bruk av makt dersom det er legitimert i Tryggingsrådet og har folkeretten med seg, dersom det er fare for overgrep og fare for menneskerettar. Men det vi ser no, er at ein nærast skal leggje opp til resolusjonar som ein fleirtrinnsrakett – dersom du ikkje gjer som vi seier, så skyt vi deg. Vi er imot krigen, så vi kan iallfall ikkje vere med på å true med krig. Vi trur ikkje så mykje på den retorikken. Og spesielt i forhold til Irak veit vi at i 1988, då Saddam gassa kurdarane, var det ikkje så stor oppslutning i verda. Den amerikanske kongressen inngjekk ein avtale i dei tider med det same regimet i Bagdad – då var det vennlegsinna, då kunne det brukast mot Iran, som var fienden den gongen. Det er folkeretten og utvatninga av den vi er opptekne av i denne samanhengen. Derfor skal ein vere veldig forsiktig med å legitimere maktbruk før det er dokumentert at det held vatn i forhold til folkeretten.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Eg sat og las i Stavanger Aftenblad eit intervju med ein av inspektørane frå 1998, ein amerikanar, også inne i dette spelet om at USA/CIA infiltrerte våpeninspektørane, at det var ei av årsakene til at dei blei kasta ut. Dei som var effektive, blei kasta ut. Dei sivile midla som verka, blei borte. Saddam hadde truleg det aller meste av skulda for at dei blei kasta ut då det kom til konflikt der. Men kva seier då denne amerikanske statsborgaren som har jobba for amerikanske styresmakter og for FN i mange år? Han seier at det dette landet iallfall ikkje treng, er ein ny krig. Vi må tore å stole på dei folka som vi på ein måte er arbeidsgjevarar for. Ikkje minst no når vi sit i Tryggingsrådet, må vi stole på dei folka som er der og jobbar, som er på plass, som rapporterer, og som tydeleg og klart seier at krig ikkje er løysinga her. Vi veit at Irak er eit land som består av mange familiar, av mange ulike grupper og av mange ulike religiøse retningar. Vi veit ikkje kva slags regime vi vil kunne få etterpå. Vi veit at det vi kan gjere, er å byggje opp under demokratiske krefter i nabolanda Iran, Syria og Saudi-Arabia, slik at vi på sikt kanskje kan få til ei demokratisk utvikling i heile regionen. Eg trur ikkje at det å gå inn der med bakkestyrkar på 400 000–500 000 mann og ein enorm invasjonsflåte vil vere det som Midtausten og regionen treng. Så litt til Afghanistan igjen. Vi skal spørje oss, Inge Lønning: Får vi eit problem dersom resten av verda ser at det vi har, det vår kultur representerer rundt omkring i verda, er bomber? Det er det språket vi kan.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Jeg tror jeg skal la være å trekke starten på Inge Lønnings innlegg så langt som det kan være fristende å gjøre, fordi han veldig lett kunne forstås dit hen at det er legitimt å true enhver diktator og despot i verden med militært angrep og krig. Det tror jeg er å trekke Inge Lønnings og Høyres syn for langt. Men vi er jo i den situasjon i forhold til diskusjonen når det gjelder Irak, at en må rydde i argumentene. Saddam Hussein er en despot. Han har vært det i mange år, også da han var støttet av Vesten. Han er også en meget brutal diktator, men det er ikke legitim grunn nok til å true med militære aksjoner eller å true med å gå til angrep mot noe land. Derimot er det en legitim grunn for FN til å presse Saddam Hussein når det gjelder nedrustning og destruksjon av masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil gjerne høre om Inge Lønning er enig med meg i den oppryddingen i argumentasjonen. Vi er nå i en meget farlig situasjon for verden, fordi USA under Bush-administrasjonen rykker i tøylene og varsler alenegang i forhold til Irak og i forhold til andre kriger og kriser. Så lenge man kan regne med å få FNs sikkerhetsråd med på laget, virker det som om USA kommer til å rette seg etter det, men hvis ikke, varsler de alenegang. Hva er Høyres mening om en slik verdensorden, hvor makt, og makt alene, er det som kommer til å avgjøre? Neste spørsmål er: I forbindelse med den resolusjonsteksten som nå foreligger, er det et krav fra USA at vetomaktene skal ha rett til å delta blant våpeninspektørene. Mener Høyre at det er legitimt at vetomaktene skal ha spesielle rettigheter i FN når det gjelder utsending av våpeninspektører?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Jeg må si jeg synes at dette er en hårreisende ansvarsfraskrivelse. Nå har representanten Inge Lønning konsentrert seg i mange minutter om å si ingenting om hva som bør være den norske holdning, eller hva som bør være Stortingets oppfatning av hvordan verden nå utvikler seg. Det er å fraskrive seg ansvaret for å ha noen mulighet til å påvirke hvordan man skal gå videre. Det er da ikke slik at det er uhørt at det norske storting diskuterer hva som nå foregår i Sikkerhetsrådet. Det diskuteres i alle andre land, bortsett fra i Norge. Det må da være slik at det er flere enn SV og Senterpartiet som er bekymret over at det er i ferd med å utvikle seg en presedens dersom USA nå kan trumfe gjennom at de har en mulighet til alenegang overfor makter de ikke liker. Det kan skape presedens overfor mange andre land, og det gjør at Norge som et lite land som er avhengig av en internasjonal verdensorden, kommer i en skvis. Det er en farlig utvikling for Norge og alle andre land som er veldig avhengige av å ha en internasjonal verdensorden. Har ikke Høyre noen mening om det? Har ikke Høyre noen oppfatning av at den situasjonen vil være farlig for situasjonen i Irak og den håndteringen, men også for hvordan FN utvikler seg, og for hvordan FNs mulighet til å ha styring med aksjoner undergraves, fordi vi kan komme i en situasjon hvor makta – og bare makta – rår i den internasjonale politikken?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Jeg syns vel vi hadde kommet i en ganske håpløs situasjon hvis det var slik utenriksministeren mener, at de som ikke til enhver tid er villige til å true med krig eller militærmakt i ulike konflikter i verden, står uten svar. Det må da være alles ansvar å finne fredelige løsninger på de konfliktene som faktisk eksisterer. Og da vil jeg gjerne invitere utenriksministeren til å gå inn i diskusjonen om hva man risikerer hvis man faktisk går til krig eller ikke bryr seg om at USA tar seg til rette i forhold til en invasjon i Irak. Kan ikke det nettopp gjøre at de masseødeleggelsesvåpen som Saddam Hussein eventuelt har, men som han i dagens situasjon ikke truer med å bruke, kan han kanskje komme til å bruke i en situasjon hvor han ikke har noe mer å tape? Hva skjer i tilfelle i Irak etter en eventuell invasjon? Hva er det alternative regimet? Og det tredje er: Hvilke konsekvenser kan det ha i regionen og i forhold til rekruttering til mer ekstreme grupper i regionen? Alle disse tre tingene er meget alvorlige konsekvenser av en invasjon i Irak. Så har jeg lyst til å spørre utenriksministeren om det som vi nå ser ut fra USAs nye måte å ta seg til rette på i den internasjonale politikken. Syns utenriksministeren det er legitimt å ha regimeskifte som motiv bak maktbruk fra FN? Er det legitimt å argumentere med forebyggende angrep, og har det hjemmel i folkeretten? Og er det legitimt at de fem vetomaktene i FN skal ha spesialbehandling og selv skal kunne bestemme om og når de vil delta blant de utsendte våpeninspektørene?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-17:
Jeg vil veldig gjerne ta opp SVs to forslag, som er omdelt på representantenes plasser.