Torbjørn Hansen (Høyre), 2002-11-07:
Ot.prp. nr. 104 for 2001-2002 fremmer forslag om endring av lov om finansieringsvirksomhet og finansinstitusjoner, som innebærer at såkalt verdipapirisering og utstedelse av obligasjoner med særskilt sikkerhet tillates. Lovforslaget gir nye muligheter for å finansiere utlån gjennom innhenting av kapital via utstedelse av obligasjoner i verdipapirmarkedet. Verdipapirisering innebærer at en nærmere definert utlånsportefølje overdras til et selvstendig og separat spesialforetak som på sin side finansierer kjøpet av porteføljen gjennom utstedelse av obligasjoner. Dette innebærer en reell overføring av risiko for utlånene fra den overdragende finansinstitusjon til spesialforetaket og dets obligasjonseiere. Samtidig etableres en driftsavtale for låneporteføljen, vanligvis med den banken som opprinnelig hadde lånemassen. Driftsavtalen skal imidlertid ikke medføre at den overdragende finansinsititusjon tar ansvar for utlånene. Verdipapirisering er et vanlig fenomen i mange vestlige land og er etablert som virkemiddel i bl.a. Sverige, Finland, England, USA og Canada. Utstedelse av obligasjoner med særskilt sikkerhet, også omtalt som hypotekbankmodellen, innebærer at et kredittforetak, dvs. et foretak som i hovedsak finansierer utlånsvirksomhet gjennom utstedelse av obligasjoner, kan utstede obligasjoner som er sikret i særskilt merkede utlånsporteføljer. I den anledning stilles det en rekke krav til panteobjektet og til selve kredittforetaket. Dette lovforslaget er i hovedsak begrunnet ut fra behovet for konkurransedyktige rammevilkår for finansnæringen, som i dag konkurrerer med utenlandske finansinstitusjoner på sitt hjemmemarked. Det er blitt mer og mer vanlig at norske lånekunder tar opp lån i utenlandske kredittinstitusjoner, særlig etter at en del norske banker er blitt slått sammen med utenlandske banker. Flertallet i komiteen er derfor positivt innstilt til at forslaget bedrer muligheten for finansiering av utlån gjennom utstedelse av obligasjoner. Hensikten med begge ordningene er at obligasjonene som utstedes, blir oppfattet som spesielt sikre og dermed oppnår bedre kredittrating, bedre likviditet og dermed lavere rentevilkår. Flertallet legger også vekt på at lånekunder kan få lavere lånekostnader knyttet til pantelån på grunn av lavere innlånskostnad hos långiver. Innføring av obligasjoner med særskilt sikkerhet kan føre til utvikling av et marked med billigere fastrentelån ved boligkjøp og at fastrentelån dermed blir mer vanlig og et mer effektivt priset verktøy enn i dag. Når det gjelder den delen av loven som omhandler utstedelse av obligasjoner med særskilt sikkerhet, har finanskomiteen i høring fått en del innspill fra finansnæringen vedrørende mindre justeringer av loven. Blant annet mente næringen at fartøyshypoteklån burde tas ut av loven, fordi dette kunne så tvil om hvorvidt kredittforetaket skal involvere seg, eller kunne involvere seg, i annet enn lavrisikofinansiering. Denne tvilen vil i så fall kunne påvirke kredittratingen av denne type obligasjoner og dermed rentebetingelsene. Komiteen slutter seg til denne vurderingen, og har foreslått å ta fartøyshypoteklån ut av lovforslaget. Videre ble det i høring bedt om en forskriftshjemmel som kan regulere at midler fra eventuell førtidig innfrielse av låneforpliktelser, dvs. når kunder betaler tilbake lånet tidligere enn planlagt, skal kunne inngå i obligasjonseiernes pantesikkerhet. Komiteen deler oppfatningen av at midler fra førtidig innfrielse må kunne plasseres i annet enn utlån, forutsatt at sikkerheten er av minst samme kvalitet som porteføljepantet for øvrig, og foreslår i innstillingen endringer som ivaretar dette. En tredje tilpasning som foreslås av et flertall i komiteen, gjelder § 2-33, som omhandler konkurs eller offentlig administrasjon. Paragrafen inneholder en forskriftshjemmel i forhold til å begrense konkursboets eller administrasjonsstyrets mulighet til å disponere over utlån og andre eiendeler som inngår i porteføljepantet. Komiteen understreker i merknads form at det ved utforming av slike forskrifter skal legges vekt på at konkursboet eller administrasjonsstyret ikke skal kunne tvinge fram en forsert behandling eller avslutning av boet, herunder tvangssalg av porteføljepantet, i strid med obligasjonseiernes interesser. I forhold til den delen av lovforslaget som handler om verdipapirisering, har et flertall i komiteen bedt Regjeringen om å foreta en vurdering av om verneting i Norge bør bli en alminnelig del av norske låneavtaler. Bakgrunnen er at et flertall i komiteen er opptatt av at låntakerne skal ha rett til konfliktløsning ved norske domstoler, enten det gjelder søksmål fra eller mot eventuelle nye, utenlandske kreditorer. Det er åpenbart verdipapirisering som har vekket størst debatt i dette lovforslaget. Et mindretall i Banklovkommisjonen mener at det ikke bør åpnes for verdipapirisering, først og fremst av hensyn til forbrukerne, og at eventuelle spesialforetak bør være undergitt tilsyn og kapitalkrav. Når det gjelder forbrukerinteresser, er det viktig å understreke at låntakers rettigheter juridisk sett står fast som regulert i låneavtale og finansavtaleloven. Når det gjelder bankenes service utover det som følger av avtale og lov, er det lite som tyder på at verdipapirisering i seg selv vil medføre endringer i kundebehandling. For det første innebærer den vanligste bruken av verdipapirisering at den opprinnelige banken fortsetter driften av låneporteføljen på samme vis som resten av bankens låneportefølje. I praksis skilles utlånene juridisk sett ut og plasseres i obligasjonsmarkedet, mens kundebehandlingen fortsetter som før. For det andre er dagens kredittpraksis i finansinstitusjonen, f.eks. i tilfelle mislighold, basert på hva som er lønnsomt og godt bankhåndverk. Det er liten grunn til å tro at den som har ansvaret for å drifte en verdipapirisert utlånsportefølje, vil gjøre dette vesentlig annerledes. I tillegg er låntaker gitt en rettighet til å nekte samtykke til verdipapirisering. I forhold til å overdra utlån er det allerede full anledning til dette i finansavtaleloven for ordinære boliglån, slik at samtykkerettigheten i forhold til verdipapirisering her innebærer en særskilt forbrukerbeskyttelse. Når det gjelder oppfatningen fra et mindretall om at verdipapirisering reduserer den finansielle stabiliteten, er det viktig å understreke at verken Kredittilsynet eller Norges Bank har særskilte innvendinger i forhold til dette. Årsaken er at lånene som tas ut av bankenes balanser, blir finansiert bredt i verdipapirmarkedet og hos obligasjonseierne. Ingen risiko overføres til låntaker, slik enkelte i debatten har hevdet. Det er heller ikke slik at bankene som eventuelt skiller ut sine sikreste utlån, kan erstatte disse med høyrisikolån. Høyrisikolån har en høyere vekting med hensyn til kapitaldekning, slik at bankens soliditet ikke skal påvirkes i særlig grad av verdipapirisering. Tvert imot understreker flere høringsinstanser at verdipapirisering og utstedelse av obligasjoner med særskilt sikkerhet kan være et verdifullt bidrag til det norske obligasjonsmarkedet og dermed bidra til bedre finansiell likviditet og dermed også bedre stabilitet. Jeg er glad for at et bredt flertall i komiteen slutter seg til dette forslaget, som sikrer norske finansinstitusjoner noenlunde konkurransedyktige rammevilkår i forhold til deres nærmeste konkurrenter, og anbefaler innstillingen.