Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-10-14:
Målet for helsetjenester er at alle pasienter skal få riktig behandling på riktig nivå. I en sammenhengende behandlingskjede innebærer det at alle ledd må være dimensjonert slik at pasientene får de tjenestene de har behov for. Det gjelder også antall sykehussenger i spesialisthelsetjenesten. Som kjent er Helse Sør-Øst RHF i gang med et stort utviklings- og omstillingsprogram etter sammenslåingen av Helse-Sør og Helse-Øst i 2007. Målet med sammenslåingen er å få til bedre samordning og bedre utnyttelse av ressursene. Det gjelder i hovedstadsområdet spesielt og i den nye regionen generelt. Helse Sør-Øst RHF har fått klare føringer om å innfri disse målene. I forbindelse med hovedstadsprosessen, der Helse Sør-Øst gjennomgår sykehusstruktur og funksjons- og oppgavefordeling i spesialisthelsetjenesten, fikk SINTEF i oppdrag å analysere aktivitet og kapasitet i Helse Sør-Østs sykehusområder. Oppdraget resulterte i rapporten Aktivitets- og kapasitetsanalyse sykehusområder i Helse Sør-Øst RHF, som representanten Dåvøy viste til. Rapporten inneholder oversikt over arealbruk og aktivitet i sykehusanleggene. SINTEF har også analysert en modell med etablering av sykehusområder og endringer i opptaksområder, der framskriving av aktivitet og kapasitetsbehov inngår. Fristen for høringssvar som gjelder hovedstadsprosessen, er 20. oktober. Sluttbehandling i styret skal etter planen skje i november. Jeg har fått opplyst fra Helse Sør-Øst RHF at tallgrunnlaget i rapporten ikke er brukt i det videre arbeidet i hovedstadsprosessen. Grunnen er, naturlig nok, at Helse Sør-Øst RHF har tatt utgangspunkt i tall som gjelder dagens aktivitet og kapasitet, ikke tall for framtidige behov. Det ble, som representanten påpekte, også oppdaget tallfeil i rapporten. Disse feilene påvirker ikke konklusjonen i rapporten, men SINTEF har gjennomgått rapporten på nytt og rettet opp feilene. Framskrivingsmodellen som SINTEF har lagt til grunn i rapporten, er brukt av flere regionale helseforetak med sikte på å si noe om framtidige behov for sykehusressurser på nasjonalt eller regionalt nivå. Jeg ser ingen problemer med å bruke framskrivingsmodeller når man skisserer framtidsscenarioer, men når endelige vedtak skal fattes, må det selvsagt tas utgangspunkt i gjeldende organisering, regelverk og politiske føringer. I den nevnte framskrivingsmodellen legges det vekt på at framtidens helsetjeneste skal være en sammenhengende behandlingskjede av god kvalitet. Jeg vil spesielt trekke fram bedre arbeidsdeling mellom sykehusene, velfungerende akuttmottak og bedre samhandling på alle nivå av tjenestene. Her er det gitt klare føringer i Soria Moria-erklæringen, i Nasjonal helseplan og i revidert nasjonalbudsjett for 2008. Kravet om å rette tjenestene inn mot samhandling er fulgt opp i styringsdialogen med de regionale helseforetakene og Helsedirektoratet. Den nye, store helsereformen som vi arbeider med – samhandlingsreformen – vil få stor betydning for de regionale helseforetakenes arbeid med dimensjonering av pasienttilbudet. Min påstand er at manglende samhandling mellom stat og kommune er det største hinderet for å gjøre helsetjenesten enda bedre. Manglende samhandling er også et hinder for god ressursutnyttelse. Det må lages gode systemer i hele behandlingskjeden slik at vi unngår unødvendige innleggelser i sykehus, slik at vi får vekk korridorpasientene, og slik at utskrivingsklare pasienter får et godt tilbud utenfor sykehuset. Pasienter som kan få behandling som dagpasienter eller på poliklinikker, skal få det framfor å legges inn. Akuttmottakene skal organiseres slik at pasientene får rask avklaring og behandling på riktig nivå. I Soria Moria-erklæringen har vi sagt at vi skal opprettholde et desentralisert sykehustilbud, og at ingen lokalsykehus skal legges ned. Ingen lokalsykehus er lagt ned i perioden, men endringer vedtatt før regjeringsskiftet er gjennomført. Tvert imot videreutvikles lokalsykehusene for å ivareta behovene til store pasientgrupper som syke eldre, kronisk syke, mennesker med psykiske lidelser, og de som trenger behandling for rusproblemer. Dette er grupper som ofte trenger tett oppfølging og derfor nærhet til tjenestene. Vi skal innføre veiledende faglige standarder ved lokalsykehus som har akuttfunksjoner. Det skilles mellom lokalsykehus med akuttfunksjoner som skal kunne håndtere alvorlig skadde pasienter, og lokalsykehus med tilpassede akuttfunksjoner. Disse skal være rettet mot de store pasientgruppene, og pasienter som trenger tett oppfølging og breddekompetanse. Brukerne er avhengige av at den kommunale helse- og omsorgstjenesten og spesialisthelsetjenesten fungerer som en sammenhengende behandlingskjede. Det er det overordnede målet med hovedstadsprosessen og arbeidet som gjøres i Helse Sør-Øst. Omorganiseringen vil få store følger for mange pasienter og mange av de ansatte. Derfor følger jeg og mine medarbeidere i Helse- og omsorgsdepartementet dette arbeidet veldig nøye. La meg legge til at vi når vi skal planlegge og vurdere kapasitetsbehovene i helsesektoren i årene som kommer, selvfølgelig til enhver tid må ta utgangspunkt i det som er gjeldende politikk, gjeldende system og gjeldende virkelighet. En stor utfordring for oss i tiden som kommer, vil ikke i og for seg være å få ned liggetiden for behandling ved sykehus utover det som følger naturlig av en medisinskfaglig og teknologisk utvikling, men å unngå at de som ikke trenger å ligge på sykehus, havner på sykehus, og at det er et eksisterende kommunalt tjenesteapparat til å ta imot når man er ferdigbehandlet på sykehuset. Vi har anslått at vi i norske sykehus f.eks. i 2007 iallfall hadde 150 000 liggedøgn med utskrivingsklare pasienter. Et grovt anslag forteller oss at vi brukte ca. 800 mill. kr på å ha pasienter liggende i de dyreste sengene i Helse-Norge, og at de der fikk et dårlig pasienttilbud – for tilbudet er dårlig når man er utskrivingsklar. Man får ingen videre oppfølging av sykehuset. Man er ferdig på sykehuset. Samtidig opplevde vi at vi hadde en rekke kommuner som sa: Vi ønsker å ta vedkommende. Vi erkjenner at vi har ansvar for denne pasienten, men vi har ikke økonomi til å ta imot pasienten. Vi var da i en situasjon der vi i hvert fall brukte 800 mill. kr på å gi tusenvis av pasienter et dårlig pasienttilbud, mens vi antakeligvis kunne ha brukt et mye mindre beløp på å gi de samme pasientene et mye bedre tilbud i den kommunen de kom fra. Men vi får ikke systemet til å fungere på den måten. Derfor blir pasienten kasteball i systemet, istedenfor at systemet er pasientrettet. Det er dette vi nå jobber med i samhandlingsreformprosjektet. Der stiller vi oss spørsmålet: Hva slags økonomiske og juridiske endringer må gjøres i systemet, slik at god samhandling vil skje på grunn av systemet? Jeg vet at det er mange synspunkter på det spørsmålet her i salen. Jeg tar gjerne dem med meg, men jeg mener veldig sterkt at ingen så langt har kommet opp med forslag til et slikt system. Min ambisjon er i hvert fall å komme opp med det. Så kan vi ta en diskusjon om det er et godt forslag. Det vil det sikkert være delte synspunkter på. Det prosjektet vi nå jobber med, er nettopp å sette samhandlingsreformarbeidet inn i en slik sammenheng. Det er selvfølgelig en del av den debatten som representanten Dåvøy har reist i denne interpellasjonen, og er også svaret på at framtidsscenarioet er interessant. Men når man skal fatte vedtak, må man alltid forholde seg til virkeligheten. Da er det ikke sikkert at det er ugunstig å ha noen scenarioer med seg, men virkeligheten gjelder.