Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1998-12-14:
St. meld. nr. 50 for 1996-97 – den såkalte eldremeldingen – ble lagt fram våren 1997. På det tidspunktet var jeg ikke stortingsrepresentant, så jeg fulgte debatten gjennom media. Inntrykket vi fikk av den debatten, vi som satt utenfor Stortinget, var at den daværende opposisjon ville øke den økonomiske innsatsen og gjøre ting raskere enn det denne meget grundige stortingsmeldingen la opp til. Etter det jeg forstår, var det dette som lå til grunn for at vedtaket i ettertid fikk navnet «eldreforliket». I lys av det virker det nesten utrolig at de samme partier gjennom årets budsjettforlik vedtar å utsette gjennomføringen av eldresatsingen med to år. For de mange som fortsatt venter på sykehjemsplass eller omsorgsbolig, må det være en stor skuffelse. Også for kommunene som har sine planer klare, må det være et tilbakeslag. For Arbeiderpartiet står fortsatt gjennomføring av denne satsingen for våre eldre i fremste rekke. Jeg har registrert at Regjeringen og de samarbeidende partier bl.a. begrunner utsettelsen med stor aktivitet i arbeidsmarkedet. Det synes jeg harmonerer dårlig med signalene om økende ledighet og dårlig ordretilgang i bygg- og anleggssektoren. Det er få satsinger som er så godt fordelt utover i landet, og som dermed også virker så positivt inn på det lokale næringslivs virksomhet på de forskjellige stedene. Også disse forholdene burde være sterke grunner for å gjennomføre planen, slik et samlet storting vedtok i 1997. Jeg vil også tilføye at det må være i alles interesse at de pengene som bevilges til eldresatsingen, blir brukt til en bedring av de eldres situasjon og ikke til noe annet. Ingen er tjent med at vi får en gjentakelse av diskusjonen som oppsto i etterkant av den såkalte eldremilliarden. I arbeidet med årets budsjettinnstilling har vi fått mange innspill fra forskjellige organisasjoner og brukergrupper. De aller fleste har tatt opp spørsmålet vedrørende egenandeler. Benevnelsen «skatt på sykdom» blir stadig oftere brukt av dem som må bruke varer og tjenester som er belagt med egenandeler, for å kunne fungere i det daglige. Jeg forstår godt disse argumentene, og jeg ser klart at det er behov for en omfattende gjennomgang av hvordan ordningen med egenandeler fungerer. Problemet er at de forskjellige typer egenandeler blir sett isolert. Dette medfører at de som må ha mye medisiner, behandling og hjelp, blir påført en meget stor egenbetaling, som ofte må betales av en liten inntekt. Jeg er ikke imot ordningen med egenandeler, men det må ikke være slik at de med de største hjelpebehov og de minste inntektene, skal bidra med den største andelen av sin inntekt til fellesskapet. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at det er behov for en gjennomgang av hvordan de samlede utgifter til egenandeler i helse- og omsorgssektoren virker økonomisk for de brukere som trenger varer og tjenester som er belagt med egenandeler. Vi mener at en slik gjennomgang er nødvendig før det eventuelt blir foretatt nye økninger av egenandelene eller ordningen blir utvidet. Vi tror også at det er behov for å innføre skjermingsregler som tar hensyn til de totale kostnadene vedrørende egenandeler i forhold til inntekt og i forhold til behov for tjenester. Jeg registrer at Arbeiderpartiets forslag om en slik omfattende gjennomgang av hvordan ordningen med egenandeler fungerer, ikke vil få flertall i Stortinget. La meg også nevne situasjonen for vertskommunene for de tidligere HVPU-institusjonene som nå ikke ser ut til å få prisjustert det tilskuddet de får fra staten. Disse vertskommunene har det til felles at et meget stort antall av dem som før bodde på institusjonen, ble boende i vertskommunen etter at institusjonen ble nedlagt. Dette innebærer at disse kommunene har måttet bygge opp et betydelig større tjenesteapparat enn det innbyggertallet tilsier. Stortinget innførte det såkalte vertskommunetilskuddet fordi disse kommunenes spesielle situasjon ikke blir ivaretatt av det generelle inntektssystemet til kommunene. Det var også viktig at disse kommunene fikk en større grad av forutsigbarhet for sin økonomi når de skulle påta seg denne store og viktige jobben som staten påla dem. Det sier seg selv at vertskommunene nesten uavkortet må bruke dette tilskuddet til å bemanne tjenesteapparatet for å ivareta denne store oppgaven. Med årets lønnsoppgjør betyr dette at de 33 kommunene det gjelder, må kutte ca. 40 mill. kr i sine budsjetter dersom tilskuddet ikke blir prisjustert. Dette kommer på toppen av den innstramming alle kommunene må igjennom som følge av budsjettforliket og det vedtatte statsbudsjett. Disse kommunene sier at denne forserte nedtrappingen av vertskommunetilskuddet vil måtte få konsekvenser for tjenestetilbudet i kommunene. Med det store antall funksjonshemmede som bor i disse kommunene, er de ekstra sårbare ved slike uforutsette kutt. Jeg må igjen minne om at vertskommunetilskuddet ble innført for å få disse kommunene på nivå med andre kommuner. Derfor blir det feil når andre tilskudd som alle kommunene skal ha, f.eks. de øremerkede midlene som er knyttet til kapittel 6A i sosialtjenesteloven, blir blandet inn i diskusjonen om prisjustering av vertskommunetilskuddet. Etter at budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet og Høyre kom i stand, har vi bl.a. fått høre fra disse partiene at dette er et godt budsjett for kommunene og deres innbyggere. Kommunene på sin side rapporterer om de største budsjettproblemene på mange år. Ja, noen kommuner hevder at de snart må begynne å kutte i forhold til lovpålagte oppgaver. Jeg går ut fra at regjeringspartiene har fått mange slike henvendelser, ikke minst fra «sine» ordførere rundt om i landet. Denne utviklingen harmonerer dårlig med Voksenåserklæringen, hvor det bl.a. heter : «En sentrumsregjering vil rette opp det misforhold det lenge har vært mellom de oppgaver kommunene er pålagt og de økonomiske betingelser om er gitt.» Hva er så resultatet av den situasjonen som kommunene nå står oppe i? Jo, kommunene må øke avgiftene, de må øke barnehagebetalingen, de må øke egenbetalingen osv., og det må de gjøre til det maksimale for å makte oppgavene overfor sine innbyggere. Og da er mitt spørsmål: Er ikke dette en skatteøkning for innbyggerne? Er det ikke en skatteøkning i dette budsjettet i realiteten? Det er utvilsomt de med de laveste inntektene og med de største hjelpebehovene som rammes hardest i denne situasjonen.