trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-03-16:
Jeg vil bare løfte fram en dimensjon som ikke er blitt tatt opp i debatten til nå. I den siste fellesmerknaden vi har i innstillingen, står det: «Komiteen vil understreke viktigheten av at barn med cochlea-implantat ikke fratas muligheten til en god opplæring i tegnspråk.» Når vi ser på historien til tegnspråket og døvesaken, ser vi en veldig sammensatt historie, der storsamfunnet ikke alltid har den beste vandelsattest med tanke på hvordan vi har behandlet døvesaken og hvordan vi har behandlet tegnspråket i forskjellige typer sammenhenger. Det som skjer i forhold til cochlea-implantat, er jo en revolusjon. Det er fantastisk – og alle er enige om at det er fantastisk. Men så vet man at det varierer hvor vellykket operasjonen er, og det varierer hvor mye hørsel den enkelte får. Derfor var det viktig, da vi hadde saken til behandling i komiteen, at vi også fikk med denne merknaden i innstillingen. Vi merket også under høringen at det er mange følelser i diskusjonen rundt cochlea-implantat, og ulike foreninger løftet fram forskjellige synspunkter og hadde forskjellig ståsted. Grunnen til at vi la inn denne merknaden, er at vi som samlet komité er veldig opptatt av at tegnspråket skal ha en viktig plass. Det har i år fått offisiell status – hvis jeg ikke husker helt feil – som et eget språk i Norge, og vi ser at det er viktig at man fortsatt har det. Dessverre er det slik at ikke alle som får cochlea-implantat, vil få en vellykket operasjon, og at det derfor fortsatt er behov for en god tegnspråkopplæring. Det er vanskelig å vite når operasjonen foretas, hvor vellykket den egentlig vil bli.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Diabetes er jo blitt ein folkesjukdom, og det er viktig at det blir satsa meir på oppbygging av spesielt lavterskeltilbod. Dei som blir ramma sterkast, treng også dialyse. Eg trur at dialyse heime i staden for på sjukehus vil vere eit godt verkemiddel i framtida. Alle har ansvar for eiga helse, men førebygging av diabetes handlar også om kosthaldsopplæring i skulane. Derfor har Venstre i sine budsjett sett av pengar til fleire kantiner og kosthaldsundervisning. Det handlar også om trygge skulevegar, om gang- og sykkelvegar og om grøn resept. Det er svært problematisk at vi ikkje greier å få ned prisane på frukt og grønt i butikkane, samtidig som den billigaste maten er den mest usunne. I Venstre er vi ikkje moralistar, vi vil at alle skal få moglegheit til å leve det livet dei vel sjølve, og har lyst til å leve. Men dei med dårlegast råd er ofte dei som har den dårlegaste helsa, så dette er eit problem. Valet er vanskeleg, for den sunnaste maten også er den dyraste. Det meiner vi det er viktig å gjere noko med. Viktigare enn statleg oppdraging er det at vi legg til rette for god informasjon og kosthaldslære allereie frå barnsbein av, slik at vi i størst mogleg grad er godt rusta til å leve sunt. Saman med Høgre støttar vi forslagsstillaranes intensjon om å sikre oppfølginga av strategiplanen for diabetes gjennom auka løyvingar til formålet, men vi trur at dette må vurderast i samanheng med ordinær budsjettbehandling, og foreslår derfor at representantforslaget blir lagt ved protokollen. Eg tek hermed opp forslaget frå Venstre og Høgre.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Eit av dei store momenta i denne saka er jo den lange ventetida – ei uakseptabel lang ventetid når det gjeld sakshandsaming og avgjerd i sakene. Nær sagt alle som har vore involverte i dette – Sivilombodsmannen, kontroll- og konstitusjonskomiteen – er av same oppfatning. Vi i komiteen er av same oppfatning, og til og med NPE er av same oppfatning. Det er rett og slett eit faktum at alle er einige om at her må noko gjerast. Som det òg har vore sagt før i denne debatten, har ein samla komité i Budsjett-innst. S. nr. 11 for 2008–2009 bede om at Helse- og omsorgsdepartementet må vurdere behovet for auka løyvingar i samband med revidert nasjonalbudsjett for 2009. Det burde vere tilstrekkeleg klare signal til departementet. I utgangspunktet er det jo ei god ordning vi har i dette landet med denne erstatningsordninga. Alle er vel einige om at ho har fungert bra, men det er jo slik at når folk som søkjer om erstatning, aldri – hadde eg nær sagt – får svar, eller blir plassert i ei køordning som er uforståeleg, blir ho oppfatta som å vere så dårleg at dersom vi ikkje klarer å løyse dette, vil jo ei i utgangspunktet god ordning kome i vanry. Vi må rett og slett få løyst opp i dette, så her er det to ting å gjere: Sakshandsamingstida må reduserast kraftig, og køordninga som har vorte etablert, må ein rett og slett kvitte seg med. Som òg saksordføraren var inne på, har komiteen vore på besøk hos NPE, og vi har fått god informasjon om kva som er deira kvardag. Dei har hatt sine problem, og dei seier at viss dei skal halde budsjettet i år, må dei nedbemanne – altså stikk i strid med det som eigentleg er behovet. Så her trur eg det ikkje er noko anna å gjere for Regjeringa enn å tilføre ressursar, og eg går ut frå at statsråden har det i tankane når revidert budsjett skal leggjast fram til våren.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Eg skal ikkje forlengje debatten, men eg gløymde å seie at Venstre skal inn i ein komitémerknad på side 2, tredje avsnitt, i innstillinga. Vi er einige med innstillinga i denne saka. Det som er poenget her, og som vi har fått bekrefta i dag, er at statsråden og departementet har sett alvoret i kva som trengst, at det ikkje er nye utgreiingar, men rett og slett ressursar til saksbehandlingskapasitet. Det er det som er hovudpoenget her.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Det er viktig at oppfølginga i etterkant av implantatoperasjon er så god som mogleg, det er vi alle einige om. Den enkeltes helsetilstand er i mange tilfelle heilt avhengig av kvaliteten i oppfølginga. Som det er sagt: Operasjonen er ein ting, men om ikkje oppfølginga er god, blir resultatet ikkje slik ein ønskjer. Ei slik heilskapleg habilitering av ungane bør kunne følgjast opp i eit tverrfagleg samarbeid mellom Rikshospitalet, dei etablerte kompetansesentra og kommunehelsetenesten. Her er – når vi nemner alle desse aktørane – «samhandling» blitt eit skikkeleg moteord, det er det vi snakkar om å få til. Eg trur at «samhandling» er eit av dei beste orda som vi no i det heile bruker, ikkje minst innafor helsevesenet, for der er det, som vi veit, så mange aktørar. Noko som dette forslaget etterspør, er kartlegging – korleis fungerer det vi alle saman har prøvd å få til? Vi har laga gode tiltak, men veit vi om dei fungerer? Derfor trur eg det er rett og nyttig det som representanforslaget her går inn for, at vi skal kartleggje og sjekke ut det tilbodet og den oppfølginga som cochlea-implantatopererte faktisk får, og om samhandlinga faktisk fungerer. Venstre er naturlegvis einig med forslagsstillarane i at det er viktig at ein gir eit likeverdig habiliteringstilbod til cochlea-implantatopererte i heile landet basert på kunnskap og kompetanse. Likeverd og heilskapleg opplæringstilbod er i same kategori. Det skjedde ein del etter at kommunane tok over ansvaret for opptrening og logopedtilbod. Det hjelper jo lite å auke kapasiteten på operasjonar om ungane i etterkant ikkje kan nyttiggjere seg implantatet fordi ein f.eks. manglar tilbod om logoped. Så her er det viktig at ein har nok kapasitet i forhold til denne faggruppa. Venstre meiner også at spørsmålet om eit nasjonalt kompetansesenter, slik det går fram av vedtaket i innstillinga, punkt IV, er viktig. Vi trur at ein bør fokusere på det. Men eg forstår det slik at her er usemja eigentleg ikkje stor mellom regjeringspartia og opposisjonen, det er vel truleg først og fremst spørsmål om nyansar. Elles er eg einig i det som Slagsvold Vedum seier, at denne siste merknaden i innstillinga ikkje er så stor, men også for Venstre er det viktig å understreke betydinga av – og retten til – teikn for tale som eit likeverdig språk, og at ein skal anerkjenne det på same måten som talespråket, med same oppfølging og opplæringstilbod.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Det som i alle fall eg meiner, og mange andre òg, er at fysioterapitenestene som vi opplever i dag, ikkje er perfekte. Vi har fått mange eksempel på det. Vi les om det, vi høyrer om det, og vi har òg fått det framvist her i salen i dag – og det gjer vi altfor ofte. Venstre stør dette forslaget som Høgre og Kristeleg Folkeparti står bak, og vår motivasjon er jo at vi ønskjer betre tilgjengelegheit til fysioterapitenester. Vi ønskjer ryddigare forvalting av avtalane mellom fysioterapeutar og offentlege myndigheiter. Vi ønskjer betre ressursbruk, vi ønskjer å avvikle dagens byråkratiske hindring, og vi meiner at vi får unødvendige ventetider for pasientane. Det er pasientane som må vere i fokus. Vi trur òg at det systemet vi har, har utvikla seg slik at det får uheldige samfunnsøkonomiske konsekvensar. Forslaget som Høgre, Kristeleg Folkeparti og Venstre står bak, er ikkje eit forslag som er konkret i den forstand at det skisserer ei ny løysing. Det er slik, som det har blitt framført av andre her, at vi ønskjer å få ei konsekvensvurdering, og vi ber om at Regjeringa kjem opp med forslag til nye ordningar i forhold til dagens. Det er jo eit ope forslag, som heile Stortinget burde slutte seg til, etter mitt syn. Vårt forslag baserer seg vidare på – som det òg kom fram i høyringa, som andre har omtalt her – at vi ikkje trur at den nye avtalen mellom KS og Norsk Fysioterapeutforbund heller vil betre statusen i nokon særleg grad. Elles vil eg heilt til slutt berre seie at eg òg er nokså overraska over at regjeringspartia ikkje vil leggje forslaget ved protokollen. No er det altså ikkje tilslutning, men ei nokså kontant avvising. Det verkar nokså overraskande, i alle fall slik eg ser det.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2009-03-16:
Feiringklinikken har alltid hatt ein god klang i mine øyre og så lenge eg kan hugse, ikkje minst i den delen av landet der eg har budd dei siste 25 åra – i Nordfjord i Sogn og Fjordane. Eg kjenner mange pasientar som har fått god og nødvendig helsehjelp på Feiringklinikken. Eg vil seie at dette på mange måtar er ei stadfesting av at Feiringklinikken har vore viktig for mange enkeltmenneske, vore viktig for Helse-Noreg – ikkje minst – og det har han vore i svært mange år. Han var ein pioner, som vi har høyrt, og kom med eit tilbod som var heilt nødvendig for Helse-Noreg i 1989 og utover. Feiringklinikken har vore ein ressurs, og vi har etter mitt syn god bruk for han òg i framtida. Som vi veit, er det slik at når du skal byggje opp noko, ikkje minst innanfor eit så komplisert område som vi her snakkar om, tek det tid. No er det bygd opp stein på stein over mange år, og det tek altså relativt lang tid. Dei har vist at dei har høg kvalitet, dei har eit godt tilbod. Men å rive ned, derimot, er gjort omtrent på ein blunk. Det som er det viktige no, er at departementet og statsråden ser at drifta ved Feiringklinikken er inne i ein kritisk fase. Statsråden sa i sitt innlegg at føreseielegheit er viktig for Feiringklinikken. Han meinte vel at gjeldande rammeavtale og gjeldande ytingsavtale, som er nemnt, er gode nok. Men dersom eg skal forstå realitetane ut ifrå det som vi har høyrt frå interpellanten si side, og ikkje minst det som representanten frå Feiringklinikken har gitt uttrykk for, og dersom avtalene er av ein slik karakter at klinikken står i fare for å måtte leggjast ned, slik interpellanten er inne på, kan ikkje avtalene vere gode nok sett frå Feiringklinikken si side. Eg og Venstre meiner at dette trusselbiletet som er teikna om mogleg nedlegging av Feiringklinikken, er så alvorleg at statsråden etter vår oppfatning ikkje kan unngå å gå inn i realiteten i saka og verkeleg sjekke ut kva som er faktum her, slik at ein ikkje risikerer å øydeleggje noko som er bygd opp over lang tid, og som har vist seg å vere veldig viktig for norske pasientar og norsk helsevesen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg har jo svart på de spørsmålene som representanten Giltun her stiller, men hun nekter å høre svarene og fortsetter bare dermed å stille spørsmålene. Jeg skal nå prøve å svare en gang til. Vi følger opp denne planen med konkrete midler. Jeg sa jo nettopp fra talerstolen at vi f.eks. nå lanserer en stor informasjonskampanje knyttet til denne planen. Så må jo representanten Giltun gjerne mene at det skulle vært gjort enda mer, men det blir litt meningsløst å fortsette debatten om at vi ikke gjør noe. Vi gjør altså noe, vi gjør konkrete tiltak for å følge opp denne planen. Så er det helt fritt fram å si at vi burde ha gjort enda mer. Men det er ikke sant at denne planen ikke følges opp. Den følges opp, og så får vi diskutere nivået på oppfølgingen. Så synes jeg at representanten Giltun avslører en ganske urovekkende mangel på forståelse når det gjelder helheten i de helseøkonomiske incentivstrukturene vi har i Norge. Gjennom samhandlingsreformen skal vi synliggjøre at det vi nå gjør, er det viktigste vi kan gjøre, bl.a. for diabetesgruppen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Vi er ikke ferdig med verken meldingen eller budsjettet for 2010, men min ambisjon er at vi allerede i budsjettet for 2010 skal se klare grep i retning av det som stortingsmeldingen om samhandling vil handle om, altså oppbygging av en betydelig sterkere kommunehelsetjeneste. Nå avhenger jo dette litt av hva som skjer ved valget. Gitt at den sittende regjering fortsetter, er jo planen at vi nå systematisk skal innføre de grepene som vil bli skissert i samhandlingsreformen, gjennom neste stortingsperiode, men at det vil synliggjøres en start allerede i budsjettet for 2010.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Vi greier ikke å bli ferdig før i juni. Vi jobber nå intenst. Vi startet arbeidet med reformen i september 2008, og legger fram en stortingsmelding i juni 2009. Jeg mener det signaliserer et stort tempo. Så er det selvfølgelig slik at vi har et demokrati, og hvis folket ikke vil ha det flertallet man har nå, får man et annet flertall som da må ta stilling til om denne stortingsmeldingen skal bli liggende eller ikke. Mitt håp er jo at selv om det skulle bli et regjeringsskifte ved valget i høst, skal kvaliteten og innholdet i den meldingen være av en slik karakter at en eventuell ny regjering forhåpentligvis vil være positiv til å la meldingen ligge i Stortinget, slik at det nye stortinget kan behandle den så raskt som mulig. Jeg opplever jo at det ikke er noen stor tverrpolitisk uenighet om i hvilken retning vi går. Jeg får først og fremst kritikk her i salen for at det går for sakte, men innretningen på reformen, slik som den diskuteres ute, er det jo bred enighet om. Dermed er det en sjanse for at en ny regjering vil la den ligge.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Når jeg sier at vi skal foreta en vurdering av dette i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, er det selvfølgelig med utgangspunkt i å vurdere ressurssituasjonen, altså bevilgningene til NPE. Det er ingen tvil om at komiteen har noen gode poeng, og at representanten Lønning har argumentert godt for behovet for økte bevilgninger i salen i dag. Men samtidig ber jeg om forståelse for at jeg i dag ikke greier å svare entydig ja eller nei på spørsmålet om hva som kommer i revidert nasjonalbudsjett. Vi er i gang med arbeidet med revidert nasjonalbudsjett i departementet, men vi har ennå ikke startet i Regjeringen. Denne prosessen må bare få gå sin gang. At det argumenteres godt for behovet for økte bevilgninger både fra representanten Lønning og komiteen, er det jo ingen tvil om.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Barn med hjerneskade og andre barn med nedsatt funksjonsevne skal gis et godt og relevant tilbud. Dette betyr både tilstrekkelig kapasitet og tilbud av god kvalitet. Disse barna trenger et bredt planlagt og langsiktig habiliteringstilbud. Et godt habiliteringsresultat er både kommunens og spesialisthelsetjenestens ansvar. Som en oppfølging av Strategiplan – Habilitering av barn, som kom i 2004, har det vært satt i gang en rekke utviklingsprosjekter. Hensikten har vært å styrke habiliteringstilbudet til barn og unge med funksjonsnedsettelser og deres foreldre og å utvikle ny kunnskap innen feltet. Omtrent halvparten av prosjektene har hatt som mål å utvikle intensive habiliterings- eller treningstilbud. Andre satsingsområder har vært utvikling av oppfølgingsprogram, styrking av informasjon til og opplæring av foreldre, barn og unge og habilitering av barn med kronisk sykdom. Mye godt arbeid er i gang, men det er fortsatt mange utfordringer. Helsetilsynets landsomfattende tilsyn med habiliteringstjenester til barn med funksjonshemninger i 2006 viste at tjenestene mange steder fungerte godt, både i kommunene og i spesialisthelsetjenesten. Men man fant også store variasjoner i tilbudet og svakheter i habiliteringstilbudet til barn, også til barn med hjerneskade. Forslagsstillerne mener det er nødvendig å etablere et eget nasjonalt kompetansesenter for barn med hjerneskade. Som en oppfølging av Nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering arbeider Helsedirektoratet nå med en ny handlingsplan for habilitering av barn og unge, som skal legges fram innen 1. juli i år. Likeverdighet i tjenestetilbudet skal stå sentralt, dessuten hvordan vi kan sikre bedre kompetanse og kompetanseoppbygging til barn med hjerneskade. Vi skal ha på plass et nytt system for styring av lands- og flerregionale funksjoner og nasjonale kompetansesentre i spesialisthelsetjenesten. Dette arbeidet er i gang. Styrking av kompetansen til barn med hjerneskade må ses i lys av dette arbeidet. For bare å gjenta prosessen har jeg i år i oppdragsdokumentet til de regionale helseforetakene med utgangspunkt i fastsatte kriterier bedt om at man innen 1. oktober i år ferdigstiller et helhetlig forslag til hvilke lands- og flerregionale funksjoner i spesialisthelsetjenesten det er behov for i et femårsperspektiv, og hvor disse bør lokaliseres. Spørsmålet om oppretting av et eget nasjonalt kompetansesenter for barn og unge med hjerneskader mener jeg er riktig å avklare i denne sammenheng, og i lys av den handlingsplanen som Helsedirektoratet legger fram 1. juli i år.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg har jo ikke sagt at vi ikke trenger et nasjonalt kompetansesenter. Jeg har sagt at det spørsmålet jobber vi nå med – på hvilke områder skal vi ha nasjonale kompetansesentre, og hvor skal de i så fall lokaliseres? Vi tar nå hele dette spørsmålet om kompetansesenter for barn med hjerneskade inn i det arbeidet, samtidig som vi ser det i sammenheng med en handlingsplan fra Helsedirektoratet, som nettopp har kompetanse og kompetanseoppbygging til barn med hjerneskade som et tema. Den får vi 1. juli, og så har altså de regionale helseforetakene en frist til innen 1. oktober å komme med et helhetlig forslag til hvordan vi skal bygge opp denne type nasjonale kompetansesentre. Så får vi i lys av det gjennomføre de beslutningene vi da har fattet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Det kan vel ikke være noen tvil om at hvis vi nå beslutter at vi oppretter et nasjonalt kompetansesenter for barn med hjerneskade, må veiledning, oppfølging og arbeid overfor foreldrene være en veldig viktig del av oppgavene til et slikt kompetansesenter. Vi kan ikke ett sted ha et kompetansesenter for barn med hjerneskader og et annet sted – med en annen organisasjon – ha et ressurssenter overfor oppfølging av foreldre. Dette må jo være to sider av samme sak. Derfor vil jeg si at det spørsmålet som representanten Sjøli her er opptatt av, vil være en naturlig del av de vurderingene og de utredningene vi nå gjør når vi skal beslutte om vi skal etablere et nasjonalt kompetansesenter for barn med hjerneskade.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg er veldig imponert over representanten Dåvøys utålmodighet når det gjelder dette temaet. Det virker jo som om barn med hjerneskade er noe som har oppstått under denne regjeringens styringsperiode. Men det var vel noen barn med hjerneskade i forrige stortingsperiode også, da bl.a. Kristelig Folkeparti styrte Helsedepartementet, i to–tre år, så hvis det er så åpenbart at man må gjøre dette, er det veldig merkelig at man måtte vente på et regjeringsskifte før det skulle skje. Men vi tar det på alvor, og vi jobber veldig grundig med det. Jeg vil jo imidlertid tro at også representanten Dåvøy er interessert i å få en faglig vurdering av hvordan man kan tilrettelegge gode tjenester for habilitering av barn, at man er interessert i å få Helsedirektoratets handlingsplan på dette feltet, og at vi tar det inn i den prosessen som nå er for etablering av nasjonale sentre. Det gjør vi, og dermed har vi i hvert fall betydelig større framdrift på dette området enn det Kristelig Folkeparti greide å ha med fire år i regjeringsposisjon i forrige periode.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Som jeg sa i mitt innlegg, har vi et kompetansesenter på dette området knyttet til Rikshospitalet. De har ansvaret og landsfunksjonen for CI-operasjoner av barn, og har gjennom det oppgaven som kompetansesenter. Så er det helt sikkert slik at også på dette området kan ting gjøres enda bedre. Det har komiteen vært opptatt av. Derfor gjør vi nå nye kartlegginger, i tråd med det komiteen har ønsket seg. Og vi vil, som følge av den prosessen som en generell vurdering av et nasjonalt kompetansesenter er, vurdere om det er behov for å gjøre endringer i den modellen vi har i dag, med Rikshospitalet som et slikt kompetansesenter.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg er vel ikke enig i den virkelighetsbeskrivelsen som representanten Giltun nå gir, for det vi jo ser, er at fysioterapiområdet er ett av de områdene i Norge der pasienter er mest skjermet for egenbetaling. Gjennom diagnoselistene ser vi at det som normalt gjelder som system for egenbetaling, ikke har samme virkning i fysioterapitjenesten. En av grunnene til at vi har måttet foreta en omlegging, var nettopp at statens kostnader knyttet til refusjon ble så veldig stor, med en økning fra noen hundre millioner for noen år tilbake til milliardbeløp før omleggingen. Når vi da må bruke milliarder fra statskassen til å refundere fysioterapitjenester, er jo ikke det akkurat et uttrykk for at det er pasientene som betaler – det er staten som må betale. Skjermingsordningene på fysioterapiområdet er mer omfattende enn de er på andre områder.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
For å si det slik så er intuisjonen til representanten Lønning god. Når det gjelder forslaget fra representanten Dåvøy, som ligger på representantenes plasser i dag, mener jeg det er et arbeid vi er i gang med, og jeg har ingenting imot at det f.eks. blir oversendt til Regjeringen. Jeg kan forsikre om at det vil bli fulgt opp. Når det gjelder forslag nr. 1, synes jeg nok at det er mer problematisk, i den forstand at jeg vil foretrekke ikke å ha så sterke føringer i det arbeidet vi nå gjør på regjeringshold.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg har lyst til å starte med å si at jeg tror ikke man behøver å reise til Danmark for å finne eksempler på både god demensomsorg og god drift av sykehjem og heldøgns pleie- og omsorgsboliger. Det kan man også finne i Norge. Det er mange kommuner som har kommet veldig langt i å utvikle gode tilbud. Vi ser at når man får til små enheter og har godt faglig kvalifisert personale – tilstrekkelig personale og tilstrekkelig faglighet – får man også til gode tilbud i Norge – og det er bra. Det må vi bruke som motivasjon og inspirasjon til å jobbe videre. Så jobbes det veldig systematisk etter en plan, der vi nå skal bygge flere enheter – iallfall 12 000 enheter fram til 2015 – og når vi er ferdig med 2009, har vi gitt tilsagn til de første 3 500. Det er viktig å si at det er med basis i søknader fra kommuner der planene er klare, og der utgangspunktet nå er at med den situasjonen vi har i markedet, er det godt håp om at man kommer raskt i gang, etter hvert som det blir litt ledig kapasitet i byggemarkedet. 3 200 ansatte har fått opplæring – flere kommer. En rekke kommuner er i ferd med å etablere, vurdere og prøve ut ulike former for dagtilbud. Vi får pårørendeskoler etablert for virkelig å jobbe med de pårørende, ta vare på dem, gi dem kunnskap og gi dem innsikt i demenssykdommen. Ikke minst – det siste – skal vi også ha 12 000 flere ansatte i pleie- og omsorgssektoren fram til 2015. Det ligger oss tungt på hjertet, og vi jobber med statsbudsjettene – både det for i år, og det som vi skal lage for neste år. Så jeg mener at det er en helhetlig tenking i omsorgsplanen og i demensplanen. Det skjer mye bra, men det er fortsatt mye som gjenstår. Når det gjelder koblingen opp mot samhandlingsreformen, har jeg fått en rapport fra Helsedirektoratet som er laget bl.a. i samarbeid med Legeforeningen, som slår fast at det er behov for 50 pst. flere fastleger enn vi har. Den økte fastlegeressursen skal brukes til bedre tid pr. pasient og til mer offentlig arbeid, f.eks. på sykehjem. Så behøver ikke det være noen lås for at man får egne sykehjemsleger. Det kan være mulig å finne modeller innenfor dette systemet som kan åpne for det, slik at det til de grader vil bidra til, tror jeg, at fagligheten i hele kommunehelsetjenesten og pleie- og omsorgstjenesten vil styrkes i tiden som kommer.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg vil også starte med å takke for en interessant debatt. Jeg er veldig enig med representanten Lønning når han sier at dette er det viktig at vi nå debatterer, fordi de utfordringene vi står overfor i årene som kommer, er formidable. Jeg må innrømme at er det noe som virkelig bekymrer meg, er det at det ikke, tror jeg, har sunket inn over det offentlige Norge hva vi står overfor av utfordringer. Jeg snakket i hovedinnlegget mitt om at det i løpet av noen år blir titusener flere demente, og det er i en periode der arbeidsstyrken går ned. Og det er ikke bare demente det blir flere av, også den generelle utfordringen i pleie- og omsorgssektoren blir større, og den skal møtes av en situasjon der vi fortsatt er langt unna kontroll på utviklingen av livsstilsrelaterte sykdommer. Så det er noen enorme utfordringer vi står overfor, og da er det selvfølgelig viktig at landets nasjonalforsamling har debatter av denne karakter. Så er det viktig at vi gleder oss over at ting også går i riktig retning, som jeg prøvde å si noe om i hovedinnlegget mitt. Bare en ekstra opplysning i så måte, med forbehold om at jeg nå har fått med meg alt rett: Det ble i dag lagt fram nye tall fra KOSTRA, opptellingssystemet i kommunesektoren, som sier at det i 2008 ble 1 500 flere årsverk i pleie- og omsorgssektoren i Norge. Jeg sier «pleie- og omsorgssektoren» – det betyr at noen av de ansatte ikke jobber i eldreomsorgen, men allikevel, det er klart at mange av dem jobber der, og det er en veldig positiv utvikling, klart flere ansatte. Og kanskje like viktig, av de 1 500 var det 1 300 med fagutdanning. Det bidrar til å styrke fagligheten i tjenesten. Det siste jeg bare kort skal kommentere, er spørsmålet om legedekning. Min innfallsvinkel til det er at jeg tar til etterretning at Helsedirektoratet, Legeforeningen m.fl. har sagt at det er behov for 50 pst. flere fastleger. De skal brukes slik at de skal ha bedre tid pr. pasient, men de skal også kunne tilvises mer offentlig allmennyttig legearbeid. Jeg mener at andelen av fastlegens arbeidstid i forhold til den type arbeid bør økes fra dagens 20 pst., sannsynligvis opp mot 40 pst. Så hvis vi får over 2 000 flere fastleger, og dobbelt så mye tid til offentlig allmennyttig arbeid, er det et godt fundament for også å styrke legetjenesten i sykehjemmene. Men det kan gjøres på mange måter. Dette sier bare noe om omfanget av ressursen. Så kan det godt være at egne sykehjemsleger bør tilpasses en slik modell, men det vil altså ha betydning hvor stor den samlede legeressursen i kommunehelsetjenesten er.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Dette er viktig. Fra min side er det veldig viktig og avgjørende å ta Feiringklinikken på alvor. Det er et viktig supplement til det offentlige helsetilbudet. Og, som jeg sa i mitt innlegg, Helse Sør-Øst har nå inngått en fireårs rammeavtale med Feiringklinikken. Jeg vil jo forutsette at Feiringklinikken vet hva man holder på med når man inngår en fireårs rammeavtale om hvordan samarbeidet skal være mellom det offentlige og det private på dette området, og at det er alvor bak signaturen når man har gått inn i en avtale. Da kan man ikke etterpå komme på Stortingets talerstol og stille spørsmål ved hvorvidt Feiringklinikken skal drives. Feiringklinikken har selv inngått en avtale med Helse SørØst for fire år, der det årlig skal forhandles om nivå – og da er jo grunnlaget at Feiringklinikken selv må tro at den skal kunne drive. Jeg forutsetter jo at de ikke er en useriøs avtalepart som inngår avtaler der de ikke tror de har tenkt å levere. Så denne avtalen er på plass. Det er jeg glad for, for Feiringklinikken er en viktig samarbeidspartner. Så tror jeg det er et veldig viktig moment til. Om vi ser på det som har skjedd innenfor hjertefaget, ser vi at heldigvis er det slik nå at stadig flere av dem som får hjerteinfarkt, får en akutt utblokking, altså PCI. Så hvis man ramler om her i Oslos gater nå i kveld med et hjerteinfarkt, er sjansen veldig stor for at man i løpet av en times tid befinner seg på hjertelaben på Ullevål sykehus og får blokket ut med en gang. Det er en veldig stor fordel for oss som mulige hjertepasienter. Det fører selvfølgelig også til noen utfordringer, for det samme skjer i Tromsø, det samme skjer i Bergen, og det samme skjer i Trondheim. Så det er klart at her må Feiringklinikken innse at man står overfor noen omstillingsutfordringer, for veldig mye av det som tidligere var planlagte hjerteoperasjoner, skjer nå akutt – det er en fantastisk medisinsk og teknisk utvikling som vi står overfor. Det gjør at det er helt naturlig at f.eks. Universitetssykehuset i Tromsø sier at befolkningen i Nord-Norge også skal ha dette tilbudet. Vi kan ikke da i samme grad bruke Feiringklinikken i de tilfellene der vi nå kan gi PCI på en annen måte. Så når vi ser på ventetidene på dette området, ser vi tydelig at kapasiteten er stor, og det utfordrer oss. Ved bypass-operasjon av hjertet har Feiringklinikken en ukes ventetid – men det har også Oslo universitetssykehus. Så kapasiteten er veldig god. Når vi ser på PCI, altså utblokking, har Feiringklinikken tre ukers ventetid – men det har også Haukeland. Så her er ikke ventetiden lang. Og vi må prise jo oss lykkelige over at behovet for denne type medisinsk aktivitet blir mindre, og at teknologien fører oss videre. Og oppi det må vi endre oss – og Feiringklinikken skal etter min mening være en del av det helhetlige tilbudet også i framtiden.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-16:
Jeg tror at det kan være behov for å repetere litt her. Altså: Det sies at jeg er uklar på hvorvidt Feiringklinikken skal drives eller ikke, og at jeg som eier av sykehusene må tydeliggjøre mitt standpunkt. Men som jeg sa i mitt innlegg: Som eier av Helse SørØst er jeg glad for at Helse Sør-Øst har inngått avtale med Feiringklinikken i mars – altså i denne måneden – om virksomhet i fire år. Det sikrer oss at vi får en Feiringklinikk i de fire årene som kommer. Det er en avtale jeg setter pris på, for Feiringklinikken er en viktig aktør i det helhetlige helsetilbudet i Norge. Jeg må si at det er de andre innleggene som her reiser spørsmål om hvorvidt Feiringklinikken var ved sine fulle fem da de skrev under denne rammeavtalen. Jeg forutsetter jo at denne viktige samarbeidsaktøren vet hva man gjør. Man har inngått en avtale med Helse Sør-Øst om drift i fire år. Det er ikke mulig å lage en rammeavtale med lengre varighet enn det. Det er jeg glad for, for da får vi tatt vare på Feiringklinikken i årene som kommer. Jeg må si at jeg synes dette er en litt merkelig debatt. Man reiser spørsmål om hvorvidt to avtalepartnere som inngår en avtale om et samarbeid i fire år, vet hva de holder på med. Jeg forutsetter at Helse Sør-Øst vet hva de holder på med, og jeg stoler på at Feiringklinikken er en god avtalepartner. Det har de vist seg å være, og jeg har ingen grunn til å tvile på at de er det nå også. Jeg er glad for at den avtalen er signert av begge parter. Den danner grunnlaget for drift av Feiringklinikken i de fire årene som kommer. Så har jeg en merknad til, og den er knyttet til innlegget fra representanten Lønning og de utfordringene som gjelder pasienter med atrieflimmer. Når ventetiden er så lang som den er når det gjelder atrieflimmer, må jo det bety at man fra faglig hold ikke definerer dette som en lidelse som er så alvorlig at den kommer inn under de ulike rettighetene som pasientrettighetsloven stiller opp f.eks. til behandling i utlandet. Det er åpenbart at når ventetiden er så lang, er lidelsens alvorlighetsgrad faglig sett definert som liten. Likevel er det en klar utfordring fra Lønning om å se om dette er noe vi bør forbedre tilbudet på, og om Feiringklinikken kan spille en rolle her. Jeg går selvfølgelig inn i det, og jeg har ingen ideologiske problemer med å vurdere om det kan finnes alternative oppgaver også for Feiringklinikken. Men hovedpoenget er: Det er inngått en fireårs rammeavtale. Det er jeg glad for. Det er mine sykehus som har inngått den, og det sikrer driften ved Feiringklinikken. Det burde vi alle glede oss over.
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Det var statsrådens svar til representanten Dåvøy som gjorde meg litt nysgjerrig. Det er jo meddelt fra statsrådens side at samhandlingsreformen skal presenteres i form av en stortingsmelding, og at denne stortingsmeldingen vil bli oversendt til Stortinget i juni dette år. Det innebærer jo, så vidt jeg forstår, at dette stortinget under ingen omstendighet kommer til å komme i inngrep med saken. Den nåværende helse- og omsorgskomité kommer heller ikke til å komme i inngrep med saken. Hvis den sittende regjering skulle bli avløst som resultat av utfallet av stortingsvalget, vil den stortingsmeldingen formodentlig ikke bli behandlet av det neste stortinget heller. Tilsier ikke det at statsråden kanskje bør tenke seg om en gang til når det gjelder tidspunktet for å presentere en slik sak for Stortinget?
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
La meg først få lov til å rette to små feil som i innspurten av avgivelsen i komiteen er oppstått for Høyres vedkommende. De skaper en viss forvirring for den som leser gjennom innstillingen. Den ene feilen er at Høyre står inne i merknaden øverst på side 2 i komitéinnstillingen, som lyder slik: «Et annet flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Venstre, mener på denne bakgrunn at det ikke er behov for å pålegge Regjeringen en ekstra omgang med gjennomgang …». Høyre skal ikke stå inne i den merknaden, og det vil den oppmerksomme leser ha skjønt, i og med at vi er medforslagsstiller til forslag nr. 1. Den andre feilen er at Høyre ikke er oppført som medforslagsstiller til forslag nr. 2. Det skal vi være. Det fremgår også hvis man leser merknaden i samme spalte på side 2 – hvor Høyre er inne sammen med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre – som dreier seg om bruken av sakkyndige. President! Jeg legger merke til at klokken ikke er satt i gang. Det setter jeg veldig stor pris på, men …
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Jeg lyttet med stor interesse til statsrådens innlegg og fant det i noen henseender imøtekommende i forhold til det komiteen enstemmig har bedt om når det gjelder en vurdering i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg ville ha vært glad om statsråden også ville ha bekreftet at det betyr at det ikke bare vil komme noen ord i proposisjonen i forbindelse med revidert, men at statsråden er enig i den vurdering hele komiteen legger til grunn, nemlig at det bevilgningsnivået som foreligger etter budsjettvedtaket i høst, etter all sannsynlighet ikke vil føre til noen løsning av kø-/ventetidsproblematikken. Så var det en tilleggsbemerkning: Statsråden kommenterte ikke at området fra og med 1. januar 2009 er ganske betydelig utvidet. Det kan også tale for at antall saker kommer til å øke ganske kraftig i inneværende år.
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Jeg hadde under størstedelen av statsrådens innlegg inntrykk av at han egentlig ville konkludere med at dagens tilstand er helt perfekt. Men heldigvis tok han seg inn da han kom mot slutten av svevet, og sa at det er betydelige mangler – hvis jeg oppfattet det riktig – i den måten tingene fungerer på i dag. Det synes jeg er ryddig og greit, men jeg har to spørsmål. Jeg går ut fra at det betyr at statsråden egentlig ønsker velkommen det forslaget som Laila Dåvøy har fremmet på vegne av Kristelig Folkeparti – altså forslag nr. 3 – hvor det bes om at Regjeringen i løpet av inneværende år foretar en skikkelig vurdering av hvorledes den nye finansieringsordningen har slått ut. Når det gjelder det andre spørsmålet, er jeg vel kanskje ikke fullt så optimistisk med tanke på svaret. Egentlig synes jeg at konklusjonen i statsrådens innlegg burde ha ledet nokså direkte til innholdet i forslag nr. 1, fremmet av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg vil gjerne høre om ikke statsråden er enig i at det kanskje kunne være rimelig.
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Jeg har behov for å føye til et par korte merknader. Først til saksordføreren: Ja, selvsagt har alle partier full frihet til å fremme forslag i akkurat den form de selv ønsker, men andre partier har jo også adgang til å gi uttrykk for sin undring over at man velger å avvise så kategorisk som man gjør, etter at man har vært med på å konstatere at dagens situasjon langt fra er tilfredsstillende. Det er det eneste det tydeligvis er 100 pst. enighet om – også inkludert statsråden. Så har jeg også behov for å uttrykke en viss undring over representanten Ballos innlegg. Henvisningen til Gudmund Hernes kunne man vel oppfatte som en spøk – forhåpentligvis kan den oppfattes slik. For i motsatt fall ville jo den logiske konklusjonen være at man bør begrense tilgangen på fagfolk mest mulig, nær sagt over hele landet, for på den måten får man de beste resultatene. Jeg håper at det ikke var det som var meningen. Representanten Ballos argumentasjon kan man akseptere på ett punkt, nemlig så langt som den påpeker at selvsagt dreier helsepolitikk seg også om en fornuftig forvaltning av ressurser, på dette området som på alle andre områder. Men hans argumentasjon treffer ikke i det hele tatt forslag nr. 1, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det forslaget sier jo eksplisitt at dette må settes inn i en prioriteringssammenheng. Det skal sikre fornuftig ressursbruk, men samtidig skal det sikre raskere tilgang til nødvendige fysioterapitjenester. Høringsrunden i komiteen viste, som jeg sa i mitt innlegg, at det ikke er noen av dem som arbeider i feltet, som mener at dagens avtaleordning fungerer godt, og at den sikrer disse hensynene. Så vidt jeg forstod, delte statsråden også i sin konklusjon den oppfatning. Han mener heller ikke at dagens avtalesystem fungerer godt. Da kan ikke jeg fatte og begripe annet enn at det logiske måtte være at man samlet seg om å be Regjeringen om å vurdere ordninger som kan erstatte dagens krav om avtale med kommunen som et vilkår, og isteden finne frem til andre ordninger som ivaretar de overordnede hensyn. Jeg må si at jeg er forbauset over at regjeringspartiene stemmer imot. Dette er jo en tillitserklæring til Regjeringens evne til å komme opp med bedre forslag, når man konstaterer at dagens ordning fungerer dårlig.
Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Jeg vil nesten anmode presidenten om å vurdere hvorvidt det ikke hadde vært mer korrekt å stemme alternativt mellom innstillingen og forslag nr. 1, som vi nettopp voterte over. For det dreier seg jo vitterlig om et alternativ.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-03-16:
Det har vært interessant å følge debatten. Det inntrykket man sitter med, er jo at de 265 000 som måtte ha diabetes i Norge, har det mot opposisjonens stemmer. Det høres ut som dette kunne vært løst i revidert nasjonalbudsjett, og slik er det naturligvis ikke. Det er ikke slik at antall tilfeller av diabetes har gått opp etter at vi fikk ny regjering – og gikk ned da vi hadde den forrige. Det er jo nettopp kompleksiteten knyttet til utviklingen av diabetes man er nødt til å ta inn over seg, for det finnes ingen enkle løsninger for å snu dette på kort sikt. Det er interessant å registrere at diabetes type 2 omtrent ikke forekom i perioden mellom1940 og 1945, og dermed er jo dette et velstandsfenomen som sannsynligvis vil forsterke seg over år hvis man ikke klarer å snu utviklingen når det gjelder kosthold. Gunvald Ludvigsen var inne på at den dyreste maten er den sunneste. Det har han jo bare til dels rett i, for det er gjort en god del undersøkelser både i Norge og i utlandet som viser at det dessverre er slik at mange av dem som utvikler diabetes type 2, har et kosthold som i seg selv er relativt kostbart. Det kan være usunn mat, det kan være mat som inneholder rikelig med sukker og som også kostnadsmessig er dyr. Så det er neimen ikke sikkert at det å ha et sunt kosthold, det å spise frukt og grønt, medfører at man påfører familien større husholdningskostnader. Så har statsråden på en god måte redegjort for de tiltak som er i ferd med å bli gjennomført. En av de virkelig store utfordringene når samhandlingsreformen skal behandles av Stortinget, vil jo være å ta den utfordringen som statsråden inviterer til, nemlig at man begynner å snu utviklingen fra et rent reparasjonssamfunn over på å tørre å forebygge i et langsiktig perspektiv der man ikke vil se resultatene om ett eller to år, men kanskje først i et ti- eller tjueårig perspektiv. De store utfordringene når det gjelder nettopp diabetes, er at det ikke er gitt at man vil se resultater i morgen av det som settes inn i dag, man er nødt til å se det i et mye lenger perspektiv. Derfor er det også fornuftig å ta seg den tiden som er nødvendig, slik at de tiltakene som gjennomføres, er målrettede, og at man slik sett skynder seg langsomt for å oppnå noe på dette området.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-03-16:
I utgangspunktet er det som framkommer i forbindelse med dette representantforslaget, udelt positivt. En gruppe mennesker som tidligere ikke har kunnet høre, har fått et behandlingstilbud om cochlea-implantat som gjør at de vil kunne det, forutsatt at de etter inngrepet også får et faglig forsvarlig rehabiliteringstilbud som inkluderer trening i tale. Det var en reportasje for ikke så veldig lenge siden på fjernsynet om et barn som hadde blitt CI-operert. I reportasjen problematiserte man at det naturligvis ikke løser alle problemene, men at man også står overfor en del nye utfordringer når operasjonen har funnet sted. I dette tilfellet opplevde barnet å komme fra et trygt miljø som døv med andre døve til et miljø med hørende, der barnet i utgangspunktet ikke hadde den nødvendige tryggheten og følte usikkerhet i det nye miljøet. Det er nettopp med utgangspunkt i den typen opplevelser det blir viktig at rehabiliteringen – opptrening i tale, trening i å høre, i å oppfatte det talte ord – kommer raskt i gang. Det er gledelig at en samlet komité og dermed også et samlet storting er enig i intensjonene til forslagsstillerne. Dette må også være et eksempel på at opposisjonen på alle måter tas på alvor med sine innspill, og at man har felles intensjoner. Det er jo en veldig liten nyanse mellom deres forslag, nr. 4, og det som regjeringspartiene har skrevet, nemlig at man ser det som «hensiktsmessig at Regjeringen kartlegger behovet for et kompetansesenter før Stortinget fatter endelig vedtak.» Nå har vi altså fått høre at det kartleggingsarbeidet allerede er i gang. Dermed er det vel rimelig å si at alt det forslagsstillerne har vært opptatt av, er ivaretatt under behandlingen i komiteen. Det har vi alle grunn til å være glad for, ikke minst de som har nyttiggjort seg cochlea-implantatet og i tillegg skal gjennom rehabilitering.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-03-16:
Det har vært interessant å følge debatten. Jeg kan huske at Gudmund Hernes i sin tid skrev en bok som het «Hvorfor alt går galt». Da hadde han et utsagn som var som følger: Jo flere jurister, jo flere jurister. Det er jo en ting som ikke er problematisert her, og det er at det stort sett over hele landet viser seg at jo større tilgang man har på helsepersonell, jo mer bruker man dem. Derfor er jo opposisjonens beskrivelse av ventelister hos fysioterapeutene et veldig lite egnet mål på om dekningen er god eller dårlig. En tidligere statsråd beskrev på 1980-tallet, etter å ha gjort beregninger av det, forskjellen i uttak av ressurser til spesialistbruk i ulike deler av landet. Det viste seg den gang at det var åtte ganger så stort uttak i midler – altså penger – til spesialister i det sentrale østlandsområdet som det var i Nord-Norge. En grunn til det var jo at man hadde en betydelig overetablering av privatpraktiserende spesialister som fikk driftstilskudd, men uten at det var lagt føringer for bruken av de midlene. Det har man jo heldigvis fått til senere, ved at man har bundet driftstilskuddshjemlene opp mot avtaler med helseforetakene, slik at man legger føringer for det. Men en fri etableringsrett for fysioterapeuter, uten at man på en eller annen måte skal legge forpliktelser og føringer i bunnen, at det eneste som skal være kriteriet, er at leger skriver henvisningsblanketter, vil jo veldig raskt føre til at man får veldig store geografiske forskjeller i etablering av fysioterapeuter. Det er det med all sannsynlighet allerede i dag, men det er grunn til å tro at det hadde forsterket seg ytterligere. Når vi ser på tannlegene, ser vi at det er langt større tetthet av dem – selvfølgelig beregnet pr. innbygger – i det sentrale østlandsområdet enn det f.eks. er i grisgrendte strøk i Nord-Norge. Når det gjelder fastlegeordningen, har den virket motsatt. Den har skapt en bedre fordeling, der det til og med er noen av de minste kommunene som har den beste dekningen for å få legevaktordningen til å gå i hop. Hvis man skulle åpne for en type friere etableringsrett for fysioterapeuter, må det derfor være helt nødvendig å gjøre beregninger med hensyn til både kostnader og hvordan man ønsker å oppnå en fordeling. Ellers vil det være rene markedsmekanismer som gjør seg gjeldende. Der det bor mange, vil fysioterapeutene etablere seg, og der vil det være lett å rekruttere fordi man har folk hyppig til behandling. På en slik måte får man forskjeller i ressursbruk, noe à la det jeg beskrev at en tidligere statsråd hadde tall for på 1980-tallet. Det var Tove Strand som den gangen presenterte de tallene.