Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-06:
Det er en gjennomgående enighet i komiteen om hvordan man skal kommentere denne forvaltningsrapporten. La meg innlede med å si at det er meget verdifullt at man en stund etter at en reform er satt ut i livet, ser på om den også svarer til forventningene og de forutsetningene som Stortinget i sin tid har gått med på, og selv lagt til grunn, når de har vedtatt reformen. Hvis vi går litt tilbake, vil man huske at Stortinget i forbindelse med behandling av Prop. 91 L for 2010–2011 så for seg at man med denne samhandlingsreformen ville oppnå dempet vekst i bruk av sykehustjenester, rett og slett ved at en større del av helsetjenestene skulle ytes av kommunehelsetjenesten, med like god eller bedre kvalitet, dvs. også en høyere kostnadseffektivitet, gjennom mer helhetlige og koordinerte tjenester til pasienter og brukere. Det var også et par såkalte grep man gjorde i den forbindelse. Det var at man skulle innføre tre nye prinsipper for organisering fra 1. januar 2012: for det første kommunalt betalingsansvar for utskrivningsklare pasienter, for det andre kommunal plikt fra 2016 til å tilby døgnopphold til pasienter med behov for øyeblikkelig hjelp og for det tredje kommunal medfinansiering. Det er sånn at undersøkelsesgjenstanden endrer seg litt mens den undersøkes, så man vil jo se det ganske kort tid etter at man har sett det tredje elementet realisert i full skala, nemlig kommunal plikt fra 2016 til å tilby døgnopphold til pasienter med behov for øyeblikkelig hjelp. Så har man relativt tidlig også gått bort fra ideen om kommunal medfinansiering. Det betyr egentlig at det er en litt annen organisering og en litt annen reform enn den Stortinget har vedtatt, som nå evalueres, og at det gir visse metodologiske utfordringer. Komiteen synes allikevel det er mange interessante funn i rapporten, ut fra de forutsetninger som jeg nevnte. Men et flertall i komiteen, alle bortsett fra ett medlem, vil til dette bemerke at når vesentlige premisser for reformen er forandret ganske nylig, vil man ikke ha grunnlag for å vurdere hvorvidt samhandlingsreformen virker etter hensikten, da den nåværende modellen er modifisert – avvikling av kommunal medfinansiering, som særlig skulle stimulere til forebyggende folkehelsearbeid i kommunene og, som jeg nevnte, øyeblikkelig hjelp døgntilbud. Så har man også sett på de brukeruttalelsene som er innhentet. Man har forespurt kommunene om hvordan man ser på reformen fra deres ståsted, man har spurt fastlegene hvordan man ser på reformen fra deres ståsted. Da kan vi si at vi har merket oss at ca. 60 pst. av kommunene mener at de i noen, i stor eller i svært stor grad har etablert flere korttidsplasser etter innføringen av samhandlingsreformen. Dette støttes også av tall fra KOSTRA, som viser at om lag 60 pst. av kommunene har økt antallet korttidsplasser i sykehjemmene etter innføringen av samhandlingsreformen. Et flertall av kommunene har i liten eller svært liten grad etablert flere forsterkede korttidsplasser, rehabiliteringsplasser eller omsorgsboliger. Komiteen har også – og det er en enstemmig komité – merket seg at ca. 90 pst. av kommunene opplyser at de i liten eller svært liten grad har opprettet flere langtidsplasser i sykehjem etter innføringen av reformen. Likeledes har komiteen festet seg ved at flere helseforetak gir uttrykk for at mange kommuner har behov for å styrke tilbudet til pasienter som er for syke til å være hjemme, men for friske til å være innlagt på sykehus. Det er akkurat denne overgangsordningen som byr på utfordringer. Hvis vi holder oss til funnene i forvaltningsrapporten, er det grunn til bekymring når halvparten av helseforetakene opplever at kommunene i liten grad har bygget opp helsetjenester som har bidratt til å avlaste dem i perioden etter innføringen av reformen. Det er viktig å få klarhet i om dette er et bilde på en overgangsprosess der tilbudene gradvis faller på plass, eller om det er snakk om et varig fenomen. Vi regner med at departementet følger utviklingen nøye i så henseende. Vi har også notert oss, når det gjelder Helsedirektoratets årsrapporter, at Riksrevisjonens gjennomgang for årene 2012, 2013 og 2014 viste at departementet i liten grad har fått nok informasjon om virkningen av sentrale virkemidler gjennom årsrapportene de to første årene. I årsrapporten for 2014 rapporterer direktoratet på styringsparameterne antallet reinnleggelser, antallet innleggelser/liggedøgn øyeblikkelig hjelp-døgntilbud i kommunene, og ifølge direktoratet økte omfanget av reinnleggelser med nesten 2 prosentpoeng fra 2012 til 2014. Hvis man ikke bare ser på prosentpoeng, men frekvensstigningen, går den fra 17,7 pst. til 19,5 pst. Vi har i vår behandling av saken funnet at man vil anse frekvensen av reinnleggelser som et sentralt og nokså objektivt mål for kvalitet, og at en frekvensøkning av den størrelsesorden som jeg her kan registrere, gir grunnlag for bekymring. Til slutt vil jeg fremheve at forvaltningsrevisjonsrapportens konklusjon om at statlige myndigheter ikke har god nok informasjon om kvaliteten på de kommunale pleie- og omsorgstjenestene, er en mangel som man kunne hatt forventninger om var avhjulpet på et tidligere tidspunkt. Selv om virkemidlene påvirker kommunenes tjenestetilbud, har Helse- og omsorgsdepartementet i liten grad fått informasjon om hvordan kvaliteten i kommunehelsetjenesten har utviklet seg etter innføringen av reformen. Helsedirektoratet fikk i 2013 i oppdrag å utvikle kvalitetsindikatorer for bedre å kunne måle kvaliteten i helsetjenestene, men dette arbeidet ser så langt ikke ut til å ha gitt konkrete resultater, så vi avventer med forventning at disse kommer på plass. Det er klart at det svekker muligheten for at ansvarlige statlige myndigheter kan følge utviklingen i kvaliteten på den kommunale helsetjenesten, hvis disse kriteriene ikke er utarbeidet. Jeg vil avslutte med å anslå litt av tonen som vi hadde under gjennomgangen i komiteen, at vi er svært fornøyd med at Riksrevisjonen har tatt opp denne reformen til et kritisk gjennomsyn. Det ligger mye læring i dette. Samtidig blir vi stadig minnet om at det er forskjell på de forutsetninger vi har her i salen, hvor man nesten forutsetter et en-til-en-forhold mellom det vi vedtar av planer, og det som blir gjennomført. Virkeligheten er ofte mer gjenstridig enn dette, og da er selvfølgelig den beste måten å forholde seg til det på, å agere på grunnlag av ny kunnskap og så eventuelt justere kursen også. Det er vel også det vi fornemmer har skjedd, ved at man var villig til å modifisere et par av hovedgrepene, eller et av hovedgrepene, da samhandlingsreformen ble vedtatt her i salen. For øvrig regner jeg med at der det har vært et mindretall i komiteen, vil de kunne redegjøre utmerket for sine særmerknader i saken. Men ellers er det om hovedlinjene ganske stor enighet i denne innstillingen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen.