Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2003-04-01:
Vi skal nå behandle Innst. S. nr. 111 og Innst. S. nr. 110. St.meld. nr. 10 for 2002-2003 behandler Sametingets årsmelding for 2001. Flertallet viser i Innst. S. nr. 111 til Innst. S. nr. 110 fra kommunalkomiteen om samepolitikken, som bygger på to stortingsmeldinger, St.meld. nr. 55 for 2000-2001 fra regjeringen Stoltenberg og St.meld. nr. 33 for 2001-2002 fra Bondevik II-regjeringen. Det er prinsippmeldinger begge to – den første prinsippmeldingen og så regjeringen Bondeviks tilleggsmelding. Når det gjelder årsmeldingen fra Sametinget, heter det at komiteen har merket seg at Regjeringen arbeider med flere av de saker som det ble satt fokus på her, og komiteen viser videre til behandlingen av prinsippmeldingene. Jeg vil derfor først og fremst oppholde meg ved Innst. S. nr. 110. Som saksordfører for disse to sakene, og spesielt da sak nr. 1, om St.meld. nr. 55 og St.meld. nr. 33, har det vært maktpåliggende for meg å prøve å samle et bredest mulig flertall. I det alt vesentlige har det vært mulig, og man har lyktes med det, bortsett fra at Fremskrittspartiet har gitt uttrykk for sine prinsipielle synspunkter og ikke deltar i det brede flertall som denne innstillingen er preget av. I Innst. S. nr. 110 behandles begge meldingene, som da skal danne grunnlaget for Regjeringens videre politikk. I St.meld. nr. 33 omhandles også grundig høyesterettsdommene i «Selbusaken» og «Svartskogensaken». Det brede flertallet, alle uten Fremskrittspartiet, peker i innstillingen på det prinsipielle grunnlaget for samepolitikken. For det første: Norge er etablert på territoriet til to folk, samer og nordmenn. Samene er et anerkjent urfolk. Man bygger på menneskenes likeverd, og norske myndigheter har forpliktelser gjennom nasjonal rett og folkeretten, en forpliktelse til å sikre samene rett til å utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv. Dette er det sentrale fundamentet i det prinsipielle grunnlaget for vår samepolitikk. Samarbeidsregjeringen har også understreket sin samepolitiske plattform, og for Kristelig Folkeparti er det viktig å vise til at Norge har særskilte forpliktelser i henhold til artikkel 27 i FN-konvensjonen av 1966, om sivile og politiske rettigheter, og ILO-konvensjon nr. 169, om urfolk og stammefolk i selvstendige stater. Den samiske folkegruppens rettigheter er også nedfelt i Grunnloven § 110 a. St.meld. nr. 55 trekker opp korte historiske trekk fra 800-tallet og fram til i dag. Hele komiteen slår fast at det har vært varierende og skiftende syn på den samiske befolkning. Før 1814 aksepterte man i stor grad samenes interesser, og disse ble sterkt vektlagt i forbindelse med grensedragningen mellom Sverige og Norge i 1751. På 1800-tallet fikk vi en negativ holdningsendring, og på 1860-tallet fikk vi oppstart av en kraftig fornorskingspolitikk. På slutten av 1930-tallet fikk vi igjen en positiv endring, og 1951 kan markeres med Margrethe Wiigs ABC på samisk. Det virkelige gjennombruddet for en ny innstilling kom med Samekomiteens innstilling i 1959, som innebar et avgjørende brudd på fornorskings- og assimilasjonspolitikken. Når det gjelder det rettslige grunnlaget, har vi ingen generell internasjonal definisjon av «urfolk», men flertallet peker på ILO-konvensjonens artikkel 1 b, som har en definisjon som regjeringene, både Stoltenberg-regjeringen og Bondevik II, har lagt til grunn. Flertallet legger også denne til grunn. I forbindelse med ratifikasjon av ILO-konvensjon nr. 169 sa regjeringen at det ikke var noe til hinder for dette. Kommunalkomiteen hadde ingen merknader, og i Stortinget ble det enstemmig vedtatt. Meldingene drøfter selvbestemmelsesbegrepet, og Sametingets flertall har uttrykt at «det er samene selv, og ikke staten, som avgjør hvilke samfunnsområder det samiske folk skal ha styring, kontroll og forvaltning over». Det kan altså tolkes dit hen at det ikke skal være noen begrensninger på selvbestemmelsesretten. Flertallet i komiteen har gitt uttrykk for at de ikke kan gi tilslutning til en slik fortolkning av selvbestemmelsesretten. Selvbestemmelse må skje innenfor rammen av en eksisterende, uavhengig og demokratisk stat og innenfor Norges eksisterende geografiske grenser. Flertallet er enig i at det må foregå en dialog mellom Sametinget og Regjeringen, og man ønsker økt avgjørelsesmyndighet i saker av spesiell interesse for den samiske befolkningen til Sametinget. Flertallet har også diskutert valgordningen. Dette har man også gjort i tidligere meldinger. Et flertall bestående av Høyre, SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet mener at Stortinget må ha ansvaret for overordnede prinsipper ved ulike valgordninger. Når det gjelder det samiske mangfold, er både det nordsamiske, sørsamiske, skoltesamiske, lulesamiske og pitesamiske beskrevet i de to stortingsmeldingene. Det er på dette området vi har uenighet i komiteen. Det brede flertallet sier at man er kjent med at Regjeringen har igangsatt et arbeid med å utforme et konsekvensutredningsprogram for Tysfjord–Hellemo-området, som et ledd i vernearbeidet i området. Flertallet ønsker i den sammenhengen å påpeke at det ikke nødvendigvis er motsetning mellom naturvern og naturforvaltning. Flertallet mener at det bør være en målsetting å kunne kombinere disse interessene i området. Dette gjelder altså det brede flertallet. Representantene fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti uttrykker at det er viktig å understreke betydningen av at det i verneplanarbeidet tas hensyn til de lulesamiske interessene i området, og at et eventuelt vernevedtak må bygge på at levegrunnlaget for den lulesamiske befolkning sikres. Representantene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Fremskrittspartiet fremmet ved avgivelsen et forslag om å trekke dette området ut. Jeg fremmer i dag et forslag bygd på synspunktene til Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, som er delt ut og nummerert som forslag nr. 4. Det er viktig med det internasjonale samarbeidet. Jeg vil understreke at det permanente forum for urfolk som er etablert, også må få sitt sekretariat, som må finansieres over FNs regulære budsjetter. FN-forhandlingene i Genève om en urfolkserklæring må Norge bidra til. Vi har også store forventninger til arbeidet med den nordiske samekonvensjon og arbeidet som pågår i Barentsregionen. Til slutt: Når det gjelder høyesterettsdommene, har Kristelig Folkeparti ikke bestemte oppfatninger om eventuelle konsekvenser, men vil peke på den sentrale rettskilde disse dommene vil være. Jeg tar opp det forslaget jeg har nevnt.