Børge Brende (Høyre), 2016-01-19:
Siden FN-pakten ble fremforhandlet våren 1945, har Norge vært en konsekvent forsvarer av multilaterale løsninger og internasjonalt samarbeid. Også i 2015 styrket FN sin rolle som den sentrale globale arena for å finne felles løsninger, særlig for å møte klima- og utviklingsutfordringer. Det ble internasjonal enighet om finansiering for utvikling i Addis Abeba, for hvordan utviklingsland ikke minst skal øke sin egen evne til å skaffe seg ressurser – nasjonal ressursmobilisering. Det ble enighet om de nye bærekraftsmålene i New York, og vår statsminister har blitt forespurt av FNs generalsekretær Ban Ki-moon om å lede denne gruppa sammen med en annen stats regjeringssjef. Statsministeren har takket ja, og dette er nå et viktig oppfølgingsarbeid fremover, med de globale bærekraftsmålene, som skal ha minst like stor betydning som det vi opplevde at tusenårsmålene hadde. I Paris på slutten av året ble det også enighet blant alle verdens land om en felles klimaavtale. Dette viser at møysommelig diplomatisk arbeid i FN fører frem. Men samtidig er det selvfølgelig mange utfordringer – fra Sør-Sudan til Syria – hvor verden ikke klarer å samle seg om felles løsninger. For når de fem vetomaktene i Sikkerhetsrådet er uenige om hvordan kriser kan løses, blir FNs rolle ofte redusert til å avhjelpe – ikke løse – krisene. Norge – og Norden – må derfor presse på for at Sikkerhetsrådet i større grad bidrar til forebyggende diplomati, til fredsbygging, til å løse krisene før de utvikler seg slik Syria har gjort de siste årene. Vi ønsker beslutninger fra Sikkerhetsrådet når alvorlige overgrep skjer. Denne stortingsmeldingen omhandler det som skjedde i høynivåuken i september 2014 og den påfølgende 69. generalforsamlingen. Komiteen har merket seg saker hvor Norge fikk godt gjennomslag – på menneskerettighetsområdet, i kampen for likestilling og kvinners rettigheter, understreket av representanten Nybakk – og også bekymringen ved at vi opplever at noen nå henviser til tradisjonelle verdier og omtaler menneskerettigheter og kvinners rettigheter for såkalte vestlige verdier. Dette er universelle verdier som ble slått fast både i FN-pakten i 1945 og i FNs menneskerettighetserklæring. Vi har også stått opp for utdanning i kriser, godt styresett og global helse. Norge er en av de viktigste bidragsyterne til FN også økonomisk, og vi må se dette i sammenheng med den historisk høye bevilgningen vi har til det humanitære, hvor både FNs matvareprogram og FNs høykommissær for flyktninger er viktige mottakere av bortimot 5 mrd. kr, som vil bli fordelt til humanitær støtte i år. Jeg er også glad for enigheten i Stortinget om viktigheten av Norges arbeid for reform av FN, inkludert på utviklingssiden. Mye har skjedd i form av bedre resultatrapportering fra de enkelte organisasjonene og stor innsats på tvers av FN-organisasjonene. 2016 er et viktig år for å bringe reformarbeidet videre, fordi medlemslandene skal forhandle frem en ny rammeresolusjon om FNs operasjonelle virksomhet. Til våren – i Istanbul i mai – er det også et stort møte om en mer koordinert humanitær innsats, hvordan få de ulike utviklingsdelene av FN til å spille enda bedre sammen med dem som har det humanitære ansvaret. Når man står midt oppe i asymmetriske utfordringer, slik som Libanon og Jordan hvor en av fire er en syrisk flyktning i Libanon, kan man ikke bare henvise til at dette er et mellominntektsland. Det er et land som står overfor helt uante utfordringer, og hvor man må bruke både utviklingselementer og Bretton Woods og ikke minst det humanitære. Norge har prioritert å holde på høye kjernebidrag for å gi FNs utviklingssystem det nødvendige handlingsrommet. Men i en presset økonomisk situasjon i store deler av verden er det viktig at FN-organisasjonene fortsetter å spisse innsatsen ut fra sine fortrinn, og at effektiviseringsarbeidet videreføres med styrke. FN står overfor store utfordringer i 2016. Norge skal fortsatt være en viktig partner i dette arbeidet.