Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
77 mennesker drept og mange skadde i et politisk attentat var et resultat av én manns handlinger. Men gjennom systematisk risikoreduserende arbeid kunne mye vært forebygd og unngått. Det er erkjennelsen i sannhetens øyeblikk. Det er bakgrunnen for hvorfor vi i Stortinget i dag diskuterer ansvar, beredskap og hva som sviktet – men også hva som fungerte godt – den svarteste dagen i norsk etterkrigshistorie: 22. juli 2011 – en dag vi får håpe at vi aldri opplever igjen, men planlegger for at kan ramme oss på nytt. De fleste her i denne salen vet at jeg er personlig berørt, i og med at min datter ble skadet på Utøya. Jeg er altså både nær pårørende og stortingsrepresentant. Det innebærer selvfølgelig også en nærhet til disse spørsmålene som denne debatten reiser i dag. Det er en erfaring jeg aldri har bedt om, men som jeg har fått, i likhet med mange andre i Norges land. Innstillingen vi i dag diskuterer, er basert på statsministerens og justisministerens redegjørelse om oppfølgingen av Gjørv-kommisjonen. Det vil si: Det er en politisk villet og helt nødvendig kritisk gjennomgang av hva departementer, etater, systemer, politikere og ledere på alle nivåer har gjort – og ikke gjort – for å forhindre et mulig terrorangrep i Norge, og for å gjøre skadene ved terrorangrep så små som mulig. Den smertefulle erkjennelsen er at det måtte en bombe til for å få stengt Grubbegata, dette til tross for mange år med kunnskap om behovet for stenging. Det kan ikke karakteriseres på en annen måte enn sendrektighet satt i system fra både stat og kommune. Det er en tung erkjennelse. At gjerningsmannen også, på toppen av det hele, kunne vært stoppet på vei til Utøya, er vanskelig å akseptere. At Gjørv-kommisjonen også dokumenterer at politiet kunne vært raskere på Utøya – mange minutter tidligere – er et faktum som teoretisk sett kunne spart inntil 27 menneskeliv og gjort at familier rundt om i Norge fortsatt hadde en sønn eller en datter å spise middag med. Det faktum vet jeg gir mange foreldre landet rundt et forståelig raseri – i tillegg til den store, tunge sorgen det er å ha mistet et barn i et terrorangrep. Rettsstaten ga gjerningsmannen sin straff, men tapet av 77 liv krever likevel mer. Det krever handling. Det er derfor svært viktig det regjeringen til nå har gjort, og at regjeringens varslede beredskapsmelding, som vi snart får til behandling, følger opp Gjørv-kommisjonen på en offensiv måte, og at etater viser reell vilje til å forandre strukturer og ukulturer og tar styrings- og ledelsesutfordringene på alvor. Men når vi nå diskuterer hva som gikk galt, har jeg lyst til å bruke tid på et par perspektiver. La meg starte med det jeg vil kalle hjernen i beredskapen: operasjonssentralene. Jeg vil spesielt knytte noen kommentarer til Nordre Buskerud og Oslo operasjonssentraler. Gjørv-kommisjonen viser at Asker, Bærum, Oslo og Søndre Buskerud alle var koblet til nødnettet og kunne kommunisere seg imellom. Problemet oppsto imidlertid mellom de tre og Nordre Buskerud, som jo ikke ennå var koblet til nytt felles nødnett. Den 22. juli 2011 må det å sitte på operasjonssentralen i Oslo og Hønefoss ha vært å jobbe i et våkent mareritt. Når vi nå har hele bildet, i kommisjonens rapport og en grundig innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen her på Stortinget, er det veldig viktig å huske at slik var det ikke den 22. juli. Da var det kaos. I Nordre Buskerud var det én person som bemannet operasjonssentralen. I Oslo var hun som var satt til å lede operasjonssentralen, helt fersk i den rollen. Hun hadde rett og slett ikke vært operasjonsleder tidligere. Det illustrerer et kulturproblem og et ledelsesproblem. Man kan også spørre seg: Hvilke forutsetninger hadde disse ansatte på operasjonssentralene i Nordre Buskerud og i Oslo for å lykkes i jobben sin? Hadde de de verktøyene de trengte? Svaret på det er: Nei. Operasjonssentralene og AMK-sentralene er kritisk viktige når en stor hendelse skjer. De kunne ikke kommunisere seg imellom. De ble ringt ned av vitner, ofre, fortvilte pårørende og andre beredskapsetater. Samtidig skulle de lede og koordinere arbeidet og operasjonen, som etter hvert omfattet mange politidistrikter, med et manglende IKT-system, dårlig bemanning på sentralene – krydret med det Gjørv-kommisjonen kaller manglende sambandskultur. Samtidig skulle mannskaper kalles inn. De menneskene som jobbet på operasjonssentralen den ettermiddagen, har min store respekt. Ja, de kom til kort, og ja, det er utilgivelig at ikke Breiviks vitneobserverte fluktbil ble etterlyst og dermed kunne blitt stoppet på vei til Utøya. Og ja, det er uholdbart at det ikke ble slått riksalarm før Kripos selv tok kontakt med Oslo, 1 time og 18 minutter etter eksplosjonen i Oslo. Men det er mest av alt symptomer på systemsvikt. Personene på operasjonssentralene i Oslo og Nordre Buskerud hadde ikke forutsetninger for å lykkes med jobben sin. Det er et politisk ansvar, men det er også et ledelsesansvar i politiet. Det er kanskje et symptom på manglende forståelse for hva som kreves av god beredskap. Jeg har derfor lyst til å gi de ansatte på operasjonssentralene generelt, og ikke minst den ansatte og etter hvert de ansatte som var på operasjonssentralen i Nordre Buskerud spesielt, en verbal oppreisning fra Stortingets talerstol. Ja, de gjorde sine feil, men de hadde heller ikke forutsetningene for at de kunne fungere i en slik stor aksjon. Det må tas på alvor, ikke minst av politiet selv. I etterkant har jeg besøkt den felles AMK-sentralen i Søndre Buskerud. Der er som kjent alle nødetatene samlet under ett tak. Det gir en helt annen struktur, og mye enklere samhandling under en krise, der flere nødetater skal ut til et skadested. Så til tema nr. to, den akuttmedisinske beredskapen. Åtte mennesker mistet livet. Minst 200 mennesker ble fysisk skadd i regjeringskvartalet. På Utøya drepte gjerningsmannen 69 mennesker. Han skjøt og skadet 33 andre. Enda flere av dem som var på Utøya, fikk fysiske skader, som bruddskader og kuttskader i sine forsøk på å redde seg selv og andre. I tillegg kommer de psykiske påkjenningene de alle hadde vært utsatt for. Flere tusen mennesker var involvert i det viktige arbeidet med å redde liv. Det var helsepersonell, brannmannskaper, politi, frivillige organisasjoner, frivillige enkeltpersoner og Sivilforsvaret. En mengde mennesker mobiliserte stort. De utviste profesjonalitet. De utviste medmenneskelighet. De var helter denne dagen. Terrorangrepet utløste den største redningsaksjonen i Norge i nyere tid. Alle som bidro i det redningsarbeidet, skal ha vår kollektive takk. Av 31 delvis hardt skadde pasienter som ble sendt til Ullevål, overlevde 30. I sorgen over tapene skal vi glede oss over at liv ble reddet. De ble reddet av folk ute, i Oslo og på Utøya, men de ble også reddet av et helsevesen som leverte akuttmedisin i verdensklasse. Vestre Viken generelt og Ullevål og Ringerike sykehus spesielt viste en imponerende kriseberedskap og fortjener også rosende omtale for innsatsen. Den langsiktige oppfølgingen er, som flere har vært inne på, et mer nyansert bilde. Det varierer svært mye hva slags oppfølging skadde, etterlatte og pårørende har fått. Det er viktig å sikre at alle fakta er på bordet, og at man gjør hva man kan for å sikre at familier får den hjelpen de trenger, og at man nå forebygger psykiske senskader, uførhet og selvmord blant de som er rammet. Når jeg snakker med traumelegene på Ullevål eller med de ansatte og ledelsen på Ringerike sykehus, sier de til meg: Vi gjorde bare jobben vår, og det vi er trent til. Mange sier også det var veldig godt å kunne bidra. En helsearbeider har en fagkunnskap som trengtes den dagen. De opplevde det å komme på jobb som svært meningsfylt, til tross for ekstreme belastninger. Det samme sier mange frivillige og i politiet – det var fint å kunne være med og bidra, i stedet for å sitte hjemme. Men for alle oss som fikk våre hjem, var det ikke bare et lite bidrag. Det var et liv som ble reddet – slektninger, kolleger, venner og personer vi er glad i, som ble reddet. Det er det største bidraget man kan få – livet på nytt i gave. Oppi sorgen over alle som er drept, er det også lov å glede seg over dette. Jeg skal avslutte: Det viktigste vi kan gjøre, er å forhindre at nye ekstremister oppstår. Gjerningsmannens holdninger lever i beste velgående. Dette kan derfor ikke bare være en debatt og et spørsmål om beredskap og systemer. Vi må også klare å føre en kontinuerlig verdidebatt i vårt land, med utgangspunkt i at vårt samfunn er preget av høy grad av toleranse, stor grad av samhold og tillit mellom mennesker i vårt land.