Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Norsk arbeidsliv er for de aller, aller fleste et godt sted å være. Men selv om hovedbildet på norsk arbeidsliv er godt, vet vi at i deler av det norske arbeidslivet har vi store utfordringer. Sosial dumping er nok den største utfordringen vi har stått overfor i denne stortingsperioden, og som vi kommer til å slite med også framover. Regjeringen har i åtte år har hatt den eneste farbare tilnærmingen til sosial dumping: Vi må være i forkant, se utfordringenes neste steg og innføre tiltak for å stoppe det. Gjennom to handlingsplaner, nesten 40 enkelttiltak, vikarbyråpakke og nå den nylig framlagte handlingsplan 3 har vi klart å begrense omfanget. Fafo konkluderer i sin evaluering med at regjeringens åtteårige innsats helt klart har bidratt til å redusere omfanget av sosial dumping. Det har virket. Men vi må videre. Vi må videre for å klare å opprettholde den gode standarden i norsk arbeidsliv. Vi må videre for å klare å forhindre brudd på arbeidslivsregelverket vårt. Vi må videre i kampen mot utnytting og underbetaling av arbeidskraft. Vi vedtok for nesten nøyaktig ett år siden at de som ofte – og dessverre – har utgjort et B-lag i arbeidslivet, vikarene, skal behandles på lik linje med fast ansatte. Norsk arbeidsliv skal basere seg på faste, trygge ansettelser. Det er til det beste for den enkelte ansatte, for den enkelte bedrift og for samfunnet i sin helhet. Derfor begrenser vi midlertidighet og innleie gjennom lovverket. Med vikardirektivet og pakken med tiltak i den forbindelse kom likebehandlingsprinsippet. Den saken viser at det ikke holder med vedtak i denne sal – nei, vi må ha virkemidler til å følge opp og sikre gjennomføringen og etterlevelsen for å nå målet. Det er det handlingsplanene mot sosial dumping handler om, det er det vikarpakken handler om, og det er det innføringen av kollektiv søksmålsrett – som vi vedtar i dag – også handler om. Det er så enkelt som følger: Om bedriften ikke følger norsk lov og innleieregelverket når de andre tiltakene rundt innleie – som vi vedtok i forbindelse med vikardirektivet – ikke fungerer, skal man ha muligheten til å benytte seg av søksmål for å få fastsatt lovligheten rundt ansettelsesforholdet. Seriøse norske bedrifter – og de er jo selvsagt i flertall – som følger norsk lov, vil aldri komme i nærheten av et slikt søksmål. De har ingenting å frykte. Det er i alle bedrifters interesse at vi får ekstra verktøy til å luke ut dem som benytter seg av lovbrudd som et konkurransefortrinn. Vi vet, og vi hører – stadig vekk og altfor ofte – om tilfeller av ulovlig innleie, der vikarene selv ikke våger å ta saken. Det er en stor belastning å skulle gå til sak mot arbeidsgiver når man allerede er i en usikker arbeidssituasjon. Som jeg og representanten Røe Isaksen fikk høre senest i går da vi besøkte hovedtillitsvalgte for AF Gruppen nede på Sørenga her i byen, er det utbredt i byggebransjen at der sakene faktisk tas opp, opplever ofte vikaren å miste jobben lenge før saken i det hele tatt kommer opp. Arbeiderpartiet har alltid ment, og mener, at det er en grunnleggende rettighet å bli behandlet skikkelig og i tråd med norsk lov på arbeidsplassen. Man skal ha skikkelige lønns- og arbeidsvilkår. Så lenge søksmålsretten går på fastsettelse og ikke fullbyrdelse, mener jeg at kritikken fra Advokatforeningen og fra høyresiden – som går på samtykke – er overdrevet. Jeg og regjeringen lytter i hvert fall til dem dette vil gjelde – de som føler dette på kroppen. De synes dette er et kjærkomment tiltak. At ordningen forutsetter en ansvarlig fagbevegelse, er helt klart. Det har vi her til lands. Det at fellesskapet kan ta byrden og støyten der enkeltindividet har for mye å tape, er etter vår mening en god ordning. Vi gir i dag også flere verktøy til Arbeidstilsynet. Tilsynskompetanse på innleieregelverket og overtredelsesgebyr er to andre tiltak som vil kunne avdekke flere brudd på norsk lov, og vil kunne virke forebyggende. Det er bra for den ansatte som utnyttes, det er bra for alle seriøse bedrifter som følger norsk lov, og det er bra for hele den norske arbeidslivsmodellen. Vi vedtar i dag også et krafttak mot ufrivillig deltid. Ufrivillig deltid er arbeidsløshet, og Arbeiderpartiet og regjeringen mener derfor at det skal bekjempes som arbeidsløshet. Tusenvis, fortrinnsvis damer, jobber i små stillingsbrøker. De jakter på ekstravakter for å få det til å gå rundt. De kan ikke planlegge fritiden sin, de får ikke banklån, og det har konsekvenser for framtidig pensjon. Jeg møtte senest i dag tidlig Rita fra Romsås som har jobbet på samme sykehjem siden hun var 16 år. Hun jobber i en ca. 70 pst. stilling. Hun har ikke vært på ferie med sine barn på sju år – sju år – fordi hun er helt avhengig av å jobbe der det finnes ledige vakter – stille opp på kort varsel og være tilgjengelig. Derfor har hun latt være å reise på ferie i sju år i håp om mer arbeid for å få det til å gå rundt. Endelig får vi nå et lovverk som anerkjenner den arbeidsinnsatsen Rita og andre omsorgsarbeidere gjør for hele velferdssamfunnet vårt. Det er et paradoks at andelen av dem som jobber ufrivillig deltid, er størst nettopp innenfor omsorgssektoren – sektoren med størst behov for arbeidskraft. Når sju av ti ansatte i kommunal pleie og omsorg jobber deltid, er ikke dette bare en utfordring for den enkelte ansatte, men for kvaliteten på tjenestene. Regjeringen har de siste årene tatt en del grep for å bedre situasjonen. Vi kan også si at utviklingen går i riktig retning. Antallet som jobber ufrivillig deltid, har gått ned. Nesten 30 000 flere kvinner jobber heltid. Men vi må videre. Med lovendringene vi vedtar i dag, realiserer vi retten til heltid i lovverket. Spesielt en mertidsparagraf og en mer bevisst bruk av fortrinnsretten vil gi flere og hele stillinger. Tiltakene er grundig utredet, de er sendt på høring, og endelig kan vi vedta dem. Det er derfor litt underlig å se hvilken argumentasjon høyresiden nå fører for sin motstand, ikke bare mot en mertidsparagraf mot ufrivillig deltid, men også mot kollektiv søksmålsrett og overtredelsesgebyr. Mertidsparagrafen er ikke nok utredet, sier Høyre og vil utrede mer. Bekymringen for at noen vil måtte ta på seg ubekvem arbeidstid, er også rørende all den tid dette hviler på frivillighet, all den tid arbeidslivet er fleksibelt, all den tid arbeidsgivere, arbeidstakere, turnuser og planer ikke er statiske, men dynamiske, og all den tid det verste som kan skje, er at en frivillig tar på seg å jobbe like – mer eller mindre – ubekvemt som en har gjort det siste året. Omsorgsarbeidere og andre jeg snakker med, sier at de vil mye heller jobbe litt ubekvemt med sikkerhet og forutsigbarhet – fordi de skal det – enn å måtte jakte på den samme ubekvemme arbeidstiden uten å vite at de får den og leve med usikkerhet. Når Høyre nå dytter Sykepleierforbundet foran seg, unnlater de å si at Sykepleierforbundet først og fremst er glad for at vi endelig vedtar denne paragrafen. Høyre og Fremskrittspartiet må nå gå ut og fortelle tusenvis av deltidsarbeidende sykepleiere og andre at de stemmer imot. Det blir ingen rett til mertid med Høyre og Fremskrittspartiet. De kan si hva de vil i dag, men de foreslår ikke noe alternativ. De stemmer imot og skylder på behovet for mer utredning. Det at høyresiden også stemmer imot kollektiv søksmålsrett og overtredelsesgebyr, er heller ingen overraskelse. De samme partiene har vist en påfallende passivitet til problemet i all tid. Denne saken og disse nye grepene for et mer anstendig arbeidsliv som vi vedtar her i dag, viser nok en gang klart og tydelig at høstens valg er et retningsvalg også for arbeidslivet. Vi kan få en regjering bestående av de rød-grønne, som vil videre med offensive tiltak i kampen mot sosial dumping, eller vi kan få partier som vil vente og se og reversere det som har fungert.