Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-04-02:
I likhet med flere av de andre talerne ønsker også jeg å gi saksordføreren, Odd Einar Dørum, ros for et godt utført arbeid. Vi har mange dyktige lærere i Norge. Vi er så heldige. Men samtidig vet vi at de trenger flere kolleger, og de trenger stadig å forbedre seg og utvikle seg. Det gjelder både under lærerutdanninga og når lærerne har kommet ut i yrkeslivet. I løpet av den forrige regjeringas periode ble det satt i gang et evalueringsopplegg for allmennlærerutdanninga. Det var NOKUT som stod for det. Resultatet kom i en rapport høsten 2006. Når man hører debatten i dag, er det på mange måter ironisk å tenke på at det partiet som i dag har to kunnskapsministre, nemlig SV, var det eneste partiet som uttrykte seg mot at det skulle evalueres i allmennlærerutdanninga. Det skjedde i forbindelse med innstillinga om Kunnskapsløftet. SV mente åpenbart at det ikke var nødvendig å gjennomføre denne evalueringa. Evalueringsrapporten peker klart på at kvaliteten i allmennlærerutdanninga er høyst variabel. Den peker også på at de opptakskravene som ble innført fra høsten 2005, var riktige og med fordel kan skjerpes. Panelet peker også på viktigheten av en femårig allmennlærerutdanning. Det er rett og slett for å kunne se sammenhengen mellom fag, pedagogikk, fagdidaktikk og praksis mer helhetlig. Da rapporten ble lagt fram, sa SVs daværende statsråd Øystein Djupedal at «evalueringsrapporten viser at vi må skjerpe kravene til lærerutdanningen. Dette arbeidet vil departementet umiddelbart starte opp». Videre sa Djupedal at «evalueringen gir her så klare indikasjoner på systematiske svakheter ved dagens allmennlærerutdanning at det haster med å sette i verk konkrete tiltak». Det skulle altså gå nesten tre år før stortingsmeldinga om allmennlærerutdanning kom, og da den kom, inneholdt den langt mer av forslag om å sette ned utvalg, utrede videre og sende ut på høring enn den inneholdt konkrete tiltak. Men jeg ønsker også å gi Regjeringa ros for å ha gjennomført noen forslag i meldinga. En del er forslag som Høyre og andre opposisjonspartier har fremmet før, bl.a. forslag om lektor II-ordning, forslag om studielånsavskrivning for lærerstudenter osv., og ikke minst forslaget om en tydeligere differensiering av allmennlærerutdanninga. Jeg mener det er et helt riktig grep, og jeg mener det er fornuftig at Regjeringa innfører en deling mellom 1.–7. trinn og 5.–10. trinn. Det har også vært diskutert om man skulle foreta en ytterligere spesialisering der man f.eks. tenker seg en tredeling eller en firedeling. Jeg tror nok det resultatet departementet har landet på, er fornuftig, rett og slett fordi vi har ca 3 000 grunnskoler i Norge, det er mange små skoler, og skulle man differensiere lærerutdanninga enda tydeligere inn på trinn, ville man kanskje få problemer med å dekke opp antallet lærere ved mindre skoler. I går kunne vi i Aftenposten lese at 800 lærere mellom 25 og 29 år sluttet i skolen i fjor. Hver fjerde lektor gav seg i skoleverket. Utdanningsforbundet peker på det som selvfølgelig mange har pekt på, at det er et praksissjokk som møter studentene når de kommer ut i læringssituasjonen. De opplever mangel på tilrettelegging i yrket, og de opplever at de har fått en utdanning som ikke har forberedt dem godt nok. Kunnskapsminister Bård Vegar Solhjell mente at det var normalt at unge skiftet jobb, og at man ikke måtte overdramatisere situasjonen. Det er klart det er vanlig at unge mennesker bytter jobb, men det er ikke fullt så vanlig at unge mennesker bytter yrke etter så kort tid i et yrke. Og når en lektor bytter jobb fra skolen til noe annet, eller når en adjunkt – som i tilfellet det ble vist til i Aftenposten – ble fotograf, er ofte den personen tapt for skolen for lang tid, kanskje for alltid. Det er det som er utfordringa. Høyre har bedt om innspill i forbindelse med arbeidet med lærermeldinga – og vi har fått mange av dem. Flere understreker viktigheten av lengre praksis og økte formelle krav til praksisskolene i forhold til oppfølging av studentene. Flere som har tatt lærerutdanning, sier at deres erfaring med praksisen er at den er flytende, fragmentert og for lite omfattende. De opplever også møtet med virkeligheten som noe helt annet enn det de hadde forventet, og en av dem sier: Jeg synes at lærerutdanninga må ha mer praksis i klasserom med trening med elever og veileder. Tre ganger tre ukers praksis er for lite og gir kun en liten smakebit av hva vi kan forvente. Vi har altfor liten trening i håndtering av vanskelige situasjoner i klasserommet, og det å holde styr på elevene. Jeg tror det er en beskrivelse som er nokså dekkende for det veldig mange lærere opplever. Det er også grunnen til at Høyre velger å gjøre allmennlærerutdanninga – eller det som nå blir hetende grunnskolelærerutdanninga – femårig og avslutte med et praksisår, i tillegg til praksisen underveis i studiet. Det er en ordning de har hatt i Skottland i nærmere 40 år, som har fungert veldig godt, som har bidratt til å forberede studentene bedre på det som møter dem, og som ikke minst har bidratt til å heve statusen på læreryrket. Jeg mener at vi ikke kan ha noe uprøvd når det gjelder å gjøre akkurat de tingene. Hvis vi skal ha lærere vi forventer mye av, må vi også gi dem en utdanning som er krevende og relevant, og vi må forvente mye av oss sjøl når vi lager den utdanninga vi forventer at lærerne skal ta. Praksisåret skal i vår modell bestås for å kunne bestå allmennlærerutdanninga, og det skal gjennomføres i nært samarbeid med erfaren veileder og med rektor. Det er også sånn at praksisåret i vår modell skal være lønnet. Det betyr at du ikke har full stilling som lærer, men du får altså lønn for å jobbe som lærer i deler av tida i det praksisåret. Høyre arrangerte også et seminar om lærerutdanning i fjor høst. Vi hadde mange berørte organisasjoner, institusjoner og studentorganisasjoner til stede. Nestleder i Nasjonalt råd for lærerutdanning og leder av Program for lærerutdanning ved NTNU, Per Ramberg, understreket at europeiske trender innenfor lærerutdanninga er spesialisering, det er at seminartradisjonen gradvis må vike for en akademisering, og det går i retning av mastergrad som hovedmodell for lærerutdanninga. Da komiteen var på besøk i Irland og Danmark for litt siden for å diskutere lærerutdanning, var danske pedagoger veldig opptatt av skillet mellom seminartradisjonen og den akademiske tradisjonen. De mente at det var årsaken til at den norske og den danske allmennlærerutdanninga hadde mange av de samme utfordringene, nemlig høyt frafall og lite vekt på de akademiske sidene. Lasse Skogvold Isaksen, som er dekan ved lærerutdanninga ved Høgskolen i Sør-Trøndelag, påpekte også et viktig moment som jeg mener komiteen og Regjeringa må være veldig opptatt av, nemlig at det hjelper ikke hvor mange fine reformer Stortinget lager av lærerutdanninga, hvis det ikke følges opp ved institusjonene. Han mener det har vært en klar svakhet og en klar mangel de siste åra at man ikke har fulgt opp tydelig nok fra departementets side, og at institusjonene ikke har tatt det ansvaret de har for å sørge for at dette blir gjennomført. Det er mange sider ved allmennlærerutdanninga som man trenger å forbedre. Høyre har gjennom sine forslag gitt innspill til noen sider. Det ene er at vi ønsker et obligatorisk RLE- og historiefag. Vi mener det er viktig, fordi den tradisjonen vi har hatt i Norge, er at vi har en vekt på religionsundervisning, også for dem som skal bli lærere. Det er kanskje spesielt viktig i de tidene vi nå er i, at man fokuserer på perspektivet historie/religion nettopp fordi historie og religion er opphav til langt flere konflikter enn det vi så før. Da er det viktig å kunne noe om det. Vi er også opptatt av at norskfaget skal være obligatorisk på 5.–10. trinn; det er fordi norskfaget er et kjernefag. Det er helt avgjørende for alle lærere, og spesielt med de nye gjennomgående læreplanene er det viktig at også naturfaglæreren sørger for at norsken er på plass. Det er ikke lenger bare et ansvar for norsklæreren. Vi har kommet med forslag til sertifiseringsordning knyttet opp mot etter- og videreutdanning. Vi foreslår også skjerping av opptakskravene. Det er jo også et tema som var oppe til debatt i forbindelse med Kunnskapsløftet. Vi går inn for – og fremmer forslaget på nytt – å gjøre skolelederutdanning obligatorisk for dem som skal jobbe som rektorer, og ikke minst en samordning av utdanningene innenfor skoleledelse. Vi har mange utdanninger som ble startet opp i forrige stortingsperiode, men innholdet i dem er ikke samordnet. Vi har også foreslått en ordning med sertifisering og prekvalifisering av institusjoner som skal gi lærerutdanning. Jeg benytter samtidig anledningen å ta opp de forslag Høyre står alene om, og gjenstående forslag Høyre er medforslagsstiller til. Skal vi lykkes med lærerutdanninga, er vi nødt til å rekruttere de beste og de mest motiverte til utdanninga. De land som lykkes med dette, rekrutterer blant den øverste tredjedelen av studentene. Finland er helt eksepsjonelt. Der rekrutterer man blant de øverste 15 pst. Vi ser at det har en betydning, og vi ser resultater. Da er det viktig at institusjonene tar ansvar. Da er det viktig at Stortinget tar ansvar gjennom å lage en allmennlærerutdanning, eller en grunnskolelærerutdanning, som er krevende, som er relevant og som er mangfoldig. Det ansvaret mener jeg at Regjeringa i for liten grad tar. Jeg mener at dersom de forslagene som opposisjonspartiene fremmer, hadde blitt vedtatt, hadde vi sett det mange lærerutdannere etterlyser, nemlig ikke bare en flikking på det som ligger der, men et brudd med den tradisjonen som har vært tidligere. Vi er avhengig av å ha de beste lærerne. Vi har mange av dem, men de trenger flere kollegaer.