Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-06-13:
Flere talere har understreket at det er bred enighet om de viktigste linjene i innstillingen. Det er også min oppfatning, så jeg skal kommentere enkelte punkter på vegne av Venstre. Når det gjelder spørsmålet om å åpne for andre tilbydere for å sørge for at denne reformen blir gjennomført, synes jeg representanten Reikvam gikk vel langt når han kalte dette en privatisering. Vi har statlige videregående skoler i deler av landet – jeg går ut fra at de ikke vil falle inn under privatiseringsbegrepet – vi har folkehøyskoler som kan gi deleksamener, og vi har Bjørknes, som etter min kunnskap har drevet med å ta opp flere og flere av dem som ble stående igjen på perrongen da Reform 94 kjørte forbi, slik at formuleringene her åpner for flere praktiske muligheter. Det er fylkeskommunene som har ansvaret for hva som blir valgt. Jeg oppfatter det slik at de ulike formuleringene og forslagene som er fremmet om målformer, i praksis også er en viktig kulturpolitisk markering. Det gjelder for det første stemmerettsreglene ved målformavstemninger. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet har fulgt opp det forbeholdet de selv tok – og som representanten Oppebøen Hansen viste til – bygd på de erfaringer som de har. Jeg vil også vise til de formuleringene komiteen har slått fast når det gjelder oppgaven å sørge for administrativ programvare etter en konkret tidsplan, og også sørge for at Stortinget får tilbake praktiske planer og vurderinger av hvordan man kan følge opp med parallelle læremidler, som er vesentlige deler av læreplanen når det gjelder andre læremidler enn de som er trykt. Når det gjelder privatskoleloven, skal jeg ikke si mer enn at det som står i komiteinnstillingen, er fyllestgjørende nok. Der er det beskrevet klart hvorfor Venstre står sammen med Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet om dette. Jeg er også glad for at Fremskrittspartiet subsidiært kan stemme for forslaget. Jeg skal i dette innlegget nøye meg med noen kommentarer knyttet til et par andre forhold. For godt og vel tolv timer siden behandlet Stortinget innstillingen om en handlingsplan mot barne- og ungdomskriminalitet. Vi har i komiteinnstillingen vært borte i dette på to måter – på forskjellige vis og i en bred forstand – det å skape uro. Et av spørsmålene gjelder muligheten for en elev til ikke å skulle gå på nærskolen når spesielle forhold tilsier det. Jeg tror det er en sosial realitet at det er slik. Jeg har selv besøkt så mange skoler at jeg vet at lærere anstrenger seg til det ytterste. Jeg vet også at i mange, mange tilfeller vil man med godt tilfang av ressurser og med kompetanse i nærheten av skolen klare det. Men det finnes situasjoner hvor det ikke går, og i de situasjonene vil det etter min og Venstres mening være en klar fordel at eleven flyttes til et annet sted, men med et forpliktende opplegg. Et annet aspekt ved dette har helt andre overtoner. Komiteen kommenterer vold i skolen. I deler av landet er det et stigende problem. Det er vold som ytrer seg mot lærere. Etter et brev fra Riksadvokaten er det slik at vold mot lærere kan anmeldes av skoleledelsen eller av skoleetaten i kommunen. Det ville vært ønskelig at det ble laget ensartede retningslinjer for hele landet når det gjelder dette forholdet, og at vold mot elever fra andre elever også blir reagert på, slik at det gis retningslinjer for og en endelig juridisk avklaring av at både skoleledelsen og skoleadministrasjonen kan følge opp dette. Man må aldri risikere at den svakeste parten blir stående igjen alene. Det er den sikreste måten å sørge for at en voldsepisode utvikler seg til det enda verre på og skaper et mobbemiljø, helt uavhengig av hva som ellers skaper mobbing og hvordan mobbeaktiviteten ter seg. Komiteen har også valgt å gå inn på spørsmålet om grendeskoler. Man har valgt en svært bevisst formulering når man ber statsråden komme tilbake med konkrete tiltak «for å støtte opp under grendeskolen i livskraftige lokalmiljø». I det ligger det at ikke alle lokalmiljø er det. Men det er nok ganske mange lokalmiljø som opplever å miste skolen av andre grunner enn de grunner som kan knytte seg til kampen om kommunal økonomi. Det går jo en slags bedriftsøkonomisk farsott over landet, hvor noen mener at det er ren automatikk i å slå ting sammen – så får man en slags rasjonaliseringsgevinst av det. I bl.a. de tilfellene er det særdeles viktig at økonomien ikke gjøres til en ideologi langt bortenfor det å være verktøy. Ikke minst fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen – som har dyp respekt for at utdanning representerer en institusjon og ikke en sektor, slik sosialøkonomene ville like å uttrykke det – er dette en meget klar markering. Og det er selvfølgelig en stor glede for meg som stortingsrepresentant å vite at en annen representant, som er sosialøkonom, har bidratt til denne alminnelige folkeopplysning.