Trine Skei Grande (Venstre), 2008-05-27:
Da jeg forberedte meg på denne interpellasjonsdebatten, tok jeg meg tid til å gå gjennom mitt eget klipparkiv over Operaen de siste ti årene. Det var mange debatter, og det var mange forutanelser om hva som skulle gå bra, og hva som skulle gå dårlig. Men nå er det vel på tide at vi gjør som når man har opplevd en fødsel, vurderer resultatet og ikke prosessen. For det har jo blitt fantastisk flott, slik at man nesten tok til tårene på åpningsdagen. Og det er mange som har gjort en fantastisk jobb, fra her i denne sal og helt ned til dem som har sørget for at en slik konstruksjon kan stå på et så vanskelig sted. Bortsett fra en liten skandale, med en litt overivrig geolog som heldigvis tok feil, har det vært en lite skandalebefengt prosess. Det er kanskje et av de første byggene i norgeshistorien som staten har bygd i Oslo, som har blitt slik som det var tenkt. Hvis man tar Stortinget, regjeringskvartalet, Slottet eller hva det skulle være, har man alltid begynt å spare når man kom halvveis, slik at det ikke har blitt slik som det egentlig var tenkt. Men det gikk veldig fort. Jeg skal komme litt tilbake til at det kanskje gikk litt for fort. Interessen for opera er jo i ferd med å øke. Folk har lyst til å gå i operaen. Folk har lyst til å oppleve den nye salen og det nye huset. Da er det viktig at man tilbyr alt, fra det lette, operette- og musikalverdenen, til det litt mer vanskelig tilgjengelige som man kanskje må strekke seg litt mot. Vi har bygd en ramme rundt mange nye muligheter, og mange nye tekniske muligheter. Vi har et ansvar, mener jeg, for å utvide det momentum vi faktisk har historisk for å få interessen for musikkscenekunst til å øke, og for å optimalisere den gevinsten som ligger i at vi har en fantastisk, moderne scene, med veldig moderne utstyr, kanskje den mest moderne i verden, der både kor, ballett, orkester og operakompani skal få lov til å utfolde seg. En av de mer spennende tingene er at vi nå plutselig har en opera med en scene 2. Det betyr at vi har muligheten til å ha mindre oppsetninger. Det meste av det som skjer av nyskaping og nykomponering på norsk, spesielt av norske kunstnere, skjer i Scene 2-format, for det å skrive til stort operaformat er en ganske stor prosess. Det er derfor viktig at vi bruker det momentum, og at scenekunsten blir utviklet ikke bare ved at man tar gamle svisker og putter ny regi oppå. Det er ikke bare flotte norske regissører vi skal ha. Vi skal også ha et nytt innhold. Min utfordring til statsråden er at vi kanskje bør tenke litt mer når det gjelder denne kunstformen, som vi har tenkt når det gjelder kino- og filmproduksjon. Det å skrive en ny norsk operaoppsetning tar opptil tre-fire år i produksjonstid. Det begynner å likne mer og mer på store filmoppsetninger, store kinooppsetninger. Da er det også et teknisk håndverk som ligger her, knyttet til opplæring og til muligheten for å bruke de mulighetene som ligger der. Det har vært reist kritikk fra komponistene, og forholdet mellom komponister og opera virker ikke å være på topp. Det er et ansvar som vi må ta også politisk for å se hva vi kan bidra med. I år 2000 var det ni nye norske operaer som ble satt opp på landsbasis, og nå er vi nede i et par-tre. Mye av nyskapingen skjer på regionalt nivå. Det skjer veldig mye spennende rundt på de regionale musikkteaterscenene. Det skjer veldig mye spennende også når det gjelder det å bruke turné, både for å få profesjonelle ut og for å vise fram de amatør-profesjonelle forestillingene som er der. Litt av konseptet i norsk kultur har alltid vært i brytinga amatør-profesjonell. Mye som har blitt skapt som vi er veldig stolte av i norsk kulturliv, ligger akkurat i brytinga mellom profesjonell og amatør, det å ta de aller, aller beste til å jobbe sammen med dem som gjør det bare fordi det er gøy. Mye av det handler om rekruttering, ikke bare det å rekruttere publikum, men også å rekruttere topp kunstnere. Det er klart at den spilltradisjonen som vi har rundt omkring i Norge, har skapt mange flotte skuespillere, skuespillere vi kanskje ikke hadde sett hvis det ikke hadde vært for et veldig aktivt amatørteatermiljø rundt omkring i landet, som sørger for at flere syns det er morsomt å gå på teater, at flere er opptatt av teater, men også for at flere blir de aller, aller beste på teater. Den tankegangen er det viktig at vi overfører til opera og til musikkscenekunsten, slik at vi bruker de regionale enhetene for å rekruttere publikum, for å rekruttere topper, men også til nyskaping, det å skape nye ideer, slik at man får en optimal ressursbruk. Så holder det på å skje noe spennende akkurat på dette feltet som jeg tror man kanskje ikke hadde forutsett med den digitale tidsalderen. Det er det at vi med digitale hjelpemidler kan drive med turnéer, ja, vi kan faktisk med digitale virkemidler sørge for at mange rundt omkring i landet kan være på den samme premieren samtidig på operascenen ved at man kan overføre digitalt, enten ved at vi kan kople inn Den Norske Opera, oppleve en premiere på The Mets, eller ved at Den Norske Operas premiere kan bringes rundt omkring i landet. Det åpner teknologien for nå, og det syns jeg er en spennende måte å tenke på når det gjelder å bringe opera ut til folket. Jeg har en utfordring til statsråden - jeg har aldri hatt en interpellasjon til denne statsråden før, så jeg er litt spent på hvordan det går, men jeg gleder meg veldig. Mulighetene framover er at vi overfører filmproduksjonstankegangen med hensyn til langsiktighet. I dag er vi veldig avhengige av sjefene i systemet som skal initiere nye produksjoner, men kanskje bør vi tenke både fond og filmproduksjon når det gjelder langsiktighet. Så er det også en utfordring at vi har det forholdet vi har mellom norske komponister og en så viktig scene. Den skal være et mål for norske komponister, dette er en scene man strekker seg mot, man ønsker seg til, og som man føler at man er i en reell konkurranse for å komme til, ikke at man føler det er liten interesse for å komme til den scenen. Det er et forhold som vi som politikere har et ansvar for skal bli bedre. Det momentum som vi har skapt med dette bygget, mener jeg forplikter til å fullføre innholdet og til å tenke gjennom hva det er vi kan legge til rette for å gjøre denne scenen så spennende som overhodet mulig, ikke bare for norsk publikum, men også for internasjonalt publikum, slik at dette ikke bare blir et sted å titte på og drikke kaffe, men et sted der man virkelig kjemper for å få billetter også til scenen. Da jeg var lærer i videregående, hadde jeg en gang med meg 30 16-17-åringer i Operaen. Det var ikke fordi de hadde så veldig lyst, men fordi det jo var kult å ha vært der. Det opplevde jeg var å åpne en ny verden for en aldersgruppe som ellers kanskje ikke hadde gått i Operaen. At den veldig tunge hardrocken i bussen ned fra Trøndelag til Oslo var skiftet ut med og «Tosca» og «Tårnarien» på veien tilbake, var en stor opplevelse for en liten lærer. Jeg tror veldig mange flere kan få oppleve at det åpnes en ny verden, en ny kulturverden, men da må det momentum holdes at vi har en ny og spennende scene, med utrolig mange muligheter. Så må vi sørge for å bruke alle de virkemidlene vi har, for å legge til rette for at flest mulig skal komme og se på, og for at de beste komponistene skal strekke seg etter dette som et sted der de virkelig vil oppføre sin kunst.