Jan Petersen (Høyre), 2003-12-17:
La meg først få uttrykke glede over at det er så bred tilslutning i Stortinget som denne debatten har vist, til de prioriteringer som jeg gjorde rede for i min redegjørelse. Jeg er helt enig med komiteens leder, Thorbjørn Jagland, i at ved slike farlige oppdrag som vi sender norske styrker i, er det viktig å ha et bredt flertall for det i Stortinget. Det gir en ekstra styrke. Det er en styrke som jeg tror at de som utfører disse farlige oppdragene, setter pris på. De har vært villige til å gjøre en jobb for landet for å løse viktige oppgaver, som selvfølgelig utsetter dem for farer og belastninger, og vi må og bør være takknemlige overfor dem. Hvis jeg hadde hatt et ønske for debatten, hadde det vært at den kanskje hadde konsentrert seg mer om det som er en virkelig stor utfordring, nemlig Afghanistan. Jeg forstår at det politisk hete i dag har knyttet seg til Irak, og jeg har ingen negative vurderinger i forhold til at debatten er fokusert på det. Men vi skal være klar over at utfordringen i Afghanistan er stor. Den blir langvarig. Vi må ikke gjøre samme feil som vi gjorde på 1990-tallet, da Afghanistan ble glemt. Og for Norge som NATO-land er det en ekstra dimensjon med det ansvaret NATO har påtatt seg. Derfor vil jeg sette tykke streker under behovet for et langsiktig engasjement i Afghanistan. Men jeg tar for så vidt det faktum at det ikke har vært så mange kommentarer om det, som nettopp et uttrykk for en bred enighet om at dette er en oppgave som vi vet vi må være med på å løse fremover. Jeg merket meg også med stor interesse det Thorbjørn Jagland sa om at det har vært relativt lite informasjon om terrorisme. Jeg er på mange måter enig med ham i det og vil ta dette som en oppfordring til å være med og sette lyset mer på det problemet, for det er helt riktig, som han påpeker, at terrorisme var vel kjent også før 11. september, både i Somalia og i andre land, f.eks. i Øst-Afrika og for så vidt også i USA. Det var jo en bombing av World Trade Center før 11. september. Det gav oss for så vidt også varsler, men burde ha gitt oss varsler som vi kanskje hadde tatt mer på alvor enn det vi gjorde. Jeg tror også det er viktig å sette lys på bakgrunnen for terrorisme, men under én viktig forutsetning: Det at man interesserer seg for bakgrunnen for terrorisme, må ikke føre til at man på noen måte begynner å se relativt på det. Det er handlinger som ikke kan unnskyldes, og som det må tas klar avstand fra. Det er ingen grunn til å hengi seg til relativisme på det området. Når det så gjelder øvrige kommentarer, vil jeg først si til representanten Høglund at han helt åpenbart har rett i at vi ikke kan være alle steder. Jeg tror det er en veldig viktig forståelse, at det må prioriteres. Det er dyrt, og det er omfattende. Vi har ikke så store styrker, og derfor må vi foreta valg og si nei til noe. Vi må være klar over at andre land i andre situasjoner kanskje kan være bedre posisjonert for å ta et ansvar. Så det viktigste for oss er at vi sammen med andre land tar et ansvar som gjør at vi får en rimelig totaldekning. At vi ikke kan gå inn i alle områder, tror jeg det er svært viktig at vi har en forståelse av. Og jeg tror det er viktig at vi da tar utgangspunkt i hva andre gjør, hvor vi best kan yte et bidrag, og hvor vi også har en historie. Det var for så vidt bakgrunnen for at vi sa at vi ikke kunne bidra i Kongo. Nå hørte jeg riktignok til min forbauselse at SV kritiserte at vi ikke hadde sagt ja til det engasjementet. Men jeg vil bare minne om at SV i budsjettinnstillingen fra forsvarskomiteen nettopp understreker at norske soldater ikke skal settes inn i EU-operasjoner. Det var jo nettopp det det var. Det var franskmennene og det var svenskene som påtok seg det oppdraget. Det er mulig at SV har blitt et så stort parti etter hvert at den ene hånden ikke vet hva den andre gjør. Men jeg vil bare si at vi har altså en skriftlig avstandtaken fra den slags fra SVs side. Tilbake til Høglunds innlegg: Nå strakk vel Høglund det noe langt hvis han antydet at det skulle være en automatisk forbindelse mellom de fredsoperasjonene vi har vært inne i, og bidrag. Det jeg sa, og som jeg står ved, var at når vi har vært tungt inne, slik vi er i Sudan, blir det en forventning om at vi bidrar. Jeg tror at så lenge vi har ressurser og muligheter, bør vi forsøke å oppfylle de forventningene. Det er tilfellet i Sudan. Men så er det klart at vi kan jo ikke dermed si at vi automatisk skal være inne med bidrag alle steder vi er involvert. Det vil støte an mot andre prioriteringer og mot det antall personell vi har til disposisjon, og for så vidt også økonomiske midler som vi har til disposisjon. Jeg er derfor ikke så uenig med Høglund som han gav uttrykk for. Jeg tror han gav oss noen helt nødvendige påminnelser om at det er grenser for hvor langt vi kan gå. Så en avsluttende merknad om Afghanistan. Jeg la med forbauselse merke til at Åslaug Haga mente at det jeg sa, var et uttrykk for selvkritikk når det gjaldt bidrag til «Enduring Freedom». Det kan jeg forsikre Åslaug Haga om at det er det ikke. Jeg kan ikke skjønne hvordan hun i det hele tatt kunne komme på tanken. Poenget er at «Enduring Freedom» var et viktig ledd i selvforsvaret. Retten til selvforsvar ble bekreftet av FNs sikkerhetsråd gjennom resolusjon 1368. Det var viktig og er viktig å holde Taliban-kreftene i sjakk. Jeg vil håpe at ingen føler behov for selvkritikk på det området. Dette har vært et viktig oppdrag. Jeg vil også minne om det forsvarsministeren mange ganger har sagt, nemlig at det er en sammenheng mellom dette oppdraget og ISAF, ikke minst når det gjelder flystøtte. Så det vi har gjort på dette området, har vært meget fornuftig. Men som sagt: Jeg minner om resolusjon 1368. Det er for øvrig et særtrekk ved Åslaug Hagas innlegg at hun er for FN, helt til det spiller noen rolle. Det gjelder ikke minst resolusjon 1511. Selvfølgelig har man frihet til å si at man ikke vil følge FNs oppfordring i resolusjon 1511, men det betyr at da vender man ryggen til vedtaket i FNs sikkerhetsråd. Det gjør altså Åslaug Haga. Det er hennes rett, men da bør hun kanskje justere retorikken på andre områder. Så må jeg konstatere at debatten ikke har vært veldig klar når det gjelder det faktum at det er et klart skille mellom situasjonen i Irak nå og i fjor. Norge har tatt klart utgangspunkt i at det var forskjellige oppfatninger om bruken av militære midler. Men når først operasjonen kom, og den ble avsluttet, er det jo bare én vei frem, slik det er fastslått i flere FN-resolusjoner. Det er å stabilisere og gjenoppbygge landet. Derfor er problemstillingen om Norge skal bidra eller ikke. Jeg synes det er en nødvendig og en interessant understreking fra Kristin Halvorsens side når hun sier: Ja, det er behov for militære midler i Irak. Det som er SVs standpunkt, er altså at det er behov for militære midler, bare ikke Norge bidrar. Det kan man mene en del om. Men det er veldig viktig, og jeg synes det er positivt, at forståelsen om at Irak må stabiliseres, ligger i bunnen. Men vi har sett det slik at vi ville bidra når vi først er i en ny situasjon, ikke minst fordi det å ta ut eksplosiver, bygge broer, er et viktig bidrag. Jeg må bare minne om at et av Iraks problemer jo er at det er altfor mye eksplosiver i landet som brukes på måter som også går dramatisk ut over sivile irakere. Derfor er det en meget meningsfylt jobb norske soldater gjør der nede, og det synes jeg vi skal være stolte av. Vi har altså en ny situasjon. Det vi imidlertid sier klart, er at det vi ber om fullmakt til nå, gjelder dette halvåret. Hva vi gjør etter neste halvår, det bør vurderes nøye når vi kommer så langt – ikke minst vil det sannsynligvis ha blitt overgang til et sivilt irakisk styre, som da kanskje, eller kanskje ikke, vil sende oss anmodninger. Derfor er forslaget fra SV litt forvirrende. SV kunne oppnådd det samme resultatet hvis Regjeringen kom tilbake med et forslag om å gjøre noe i annet halvår – og stemme imot det forslaget i så fall. Den eneste betydning dette forslaget kan ha, er at man på forhånd sier fra at hvis en sivil irakisk myndighet ber oss om noe for annet halvår, må Norge i utgangspunktet si nei uten å vurdere noe mer. Og så kan man spørre om viktigheten av å votere over et slikt forslag.