Michael Tetzschner (Høyre), 2016-05-24:
Et overveldende flertall i komiteen, og formodentlig også i salen, mener at det ikke bør herske tvil om at norsk politikk på dette feltet fremdeles ligger fast, og vi anser det derfor for helt unødvendig å innføre en slik begrensning, et slikt forbud, som grunnlovsbestemmelse, og i hvert fall i den form som det forslaget har fått. Vi mener også at et alminnelig forbud, som det foreslåtte, mot atomvåpen på norsk jord kan stride mot etablert norsk sikkerhetspolitikk, slik den har vært definert siden 1950-årene, som foregående taler også redegjorde noe for. Vi har også støttet, som ledd i den etablerte forsvarspolitikken, at Norge ikke for tiden tillater utplassering av kjernevåpen eller etablering av utenlandske baser på norsk territorium i fredstid. Men allerede de som studerte Einar Gerhardsens tale i Paris, ville nettopp ha sett at uttalelsen var gitt under betingelse av at det var fredstid, at ikke krig var i gang eller truet umiddelbart. En av våre innvendinger mot dette forslaget er nettopp at det har en mye videre slagvidde. Det er et generelt forbud som skal virke gjennom alle tider, og under alle forhold. Vi mener at våre myndigheter må kunne vurdere endringer i base- og atomvåpenpolitikken dersom situasjonen skulle tilsi det, f.eks. etter en internasjonal krise eller forverring av dramatisk art i negativ retning. Vår politikk har hittil bestått av beroligelse, dvs. fravær av baser og atomvåpen, selvpålagt, i fredstid, men også avskrekking, dvs. at politikken kan endres dersom sikkerhetssituasjonen endres. Dagens politikk er vel forenlig med NATOs strategiske konsept. Grunnlovsforbud mot atomvåpen i Norge vil kunne oppfattes som undergravende i forholdet til etablert alliansepolitikk og samtidig frata norske myndigheter sikkerhetspolitisk handlefrihet. Grunnlovsforslaget vil kunne oppfattes å være på kant med NATOs strategiske konsept, som fastslår at kjernevåpen inngår i alliansens avskrekkingsstrategi. Å vedta en grunnlovsbestemmelse som den foreslåtte, vil etter vår vurdering ikke ha annen virkning enn å skape usikkerhet om norsk utenriks- og forsvarspolitikk. Alliansepolitikken, dvs. felles sikkerhet gjennom integrert forsvarssamarbeid mellom vestlige demokratier, er blitt realisert gjennom vårt NATO-medlemskap. Vern om Norges frihet har vært basert på alliansens militærkonsept, som ikke på noe tidspunkt har fraskrevet seg prinsippet om å bruke atomvåpen, så lenge denne våpentypen finnes utenfor alliansen og hos land som kan utgjøre en trussel mot Norge eller andre NATO-land. En troverdig avskrekkelse er avgjørende for at atomvåpen de facto aldri kommer i bruk, og dermed reduserer man tilsvarende risikoen for at vi blir utsatt for et angrep med konvensjonelle våpen. Tenkningen er nettopp dette, at ved verbalt å avskrive seg tenkbarheten av å bruke atomvåpen, kan man så en tvil som senker terskelen for et konvensjonelt angrep, og så kan man altså via et konvensjonelt angrep komme i en situasjon hvor den eskalerer til bruk av taktiske, kanskje også strategiske atomvåpen. Da er det klart at vi heller ønsker en situasjon hvor man ikke prinsipielt fraskriver seg muligheten til å bruke denne våpentypen, så lenge andre land som ikke underkaster seg kontroll, har disse våpnene. Da er det bedre at vi ikke har fraskrevet oss muligheten, men også samtidig har oppnådd å heve terskelen for selv å bli angrepet med konvensjonelle midler, og kanskje dermed også en eskalering til en videre bruk av atomvåpen noen gang. Det er det som også begynner å bli vår erfaring i etterkrigshistorien. Det er riktig at Norges regjeringer historisk har pålagt seg selv visse begrensninger i atom- og basepolitikken, men erklæringen er som sagt knyttet til fredstid, og Paris-erklæringen er for øvrig et uttrykk for at det var regjeringen som traff denne beslutningen, som ledd i sin styring av utenrikspolitikken. Derfor er det også av denne mer formelle grunn ikke aktuelt å grunngi om forsvarsdoktriner. En grunnlovsendring vil da være lite aktuell fordi den rett og slett vil sette nye grenser mellom utøvende myndighet, regjeringen, for utøvelsen av utenriks- og forsvarspolitiske beslutninger som tilligger regjeringen, og som Stortinget skal kontrollere. Vi er altså kommet til samme konklusjon som foregående taler, komitéleder Kolberg. Vi vil sterkt fraråde Stortinget å vedta det foreslåtte grunnlovsforslaget.