Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Det kan være delte meninger om hvorvidt det er typisk norsk å være god. Men det kan ikke være delte meninger om at det er typisk norsk å være lettskremt. I dag morges mottok jeg en e-post fra Norges Anarkistråd, som oppfordret til å slå ring om Grunnloven. Jeg vil gjette på at Norge er det eneste land på kloden hvor selv anarkister får akutte anfall av grunnlovskonservatisme. Senterpartiets leder, statsråd Åslaug Haga, uttalte i Dagsavisen i går om den sak vi diskuterer i dag: «Dette var et uredelig forsøk fra ja-sida i EU-saken på å endre spillereglene.(…) Det er på grensen til et kupp.» (…) Jeg må si at selv til å komme fra den kanten er dette en ganske usedvanlig grovkalibret form for demagogi. Det finnes ingen annen dekkende betegnelse for en slik språkbruk. Men det oppsiktsvekkende er jo at dette kommer fra den samme person som selv har fremmet forslag om endring av § 93, et forslag som - som jeg sa i replikkordskifte med Senterpartiets parlamentariske leder - er langt mer radikalt i sine konstitusjonelle konsekvenser enn det forslaget som her nærmest fremstilles som et forsøk på statskupp. Jeg må si det er et tankekors for meg at jeg ved å bruke min rett som stortingsrepresentant til å fremsette et forslag til endring av Grunnloven skal bli utsatt for en sjikane som går ut på at jeg forsøker å lure noen. Dette forslaget har vært behandlet til punkt og prikke, i alle henseender, etter den paragraf man selv er opptatt av, nemlig Grunnloven § 112. Det har ligget ute offentlig i fire år, og det har vært gjenstand for bred offentlig debatt. Blant annet har jeg hatt gleden av å føre en meget bred debatt med professor Trond Nordby - riktignok i Klassekampen, som kanskje ikke alle stortingsrepresentanter leser. Men det har vært en usedvanlig bred debatt, sammenlignet med hva som gjelder andre endringsforslag til Grunnloven. Og så fremstiller man det som om dette er et forsøk på å ta folk på sengen! Jeg må nok si at Åslaug Hagas uttalelser i denne sak aktualiserer for meg - vi har jo alle våre yrkesnevroser, og jeg er, som noen kanskje vil vite, teolog av opprinnelse - et ord i Bergprekenen som snakker om splinten og bjelken. Men her er det jo faktisk ikke spørsmål om å ha en bjelke i øyet, det er et helt trelastlager. Samtidig insisterer man på å være andre behjelpelig med å hente ut flisen av deres øye. Det er fantastisk! Så til saken. Den norske grunnlov sier ikke ett ord om folkeavstemninger. Ikke desto mindre var noe av det første Stortinget gjorde i 1905 - da vi begynte for oss selv - å iverksette to folkeavstemninger i løpet av meget kort tid. Stortinget har tatt initiativet til å spørre folket til råds seks ganger i løpet av perioden 1905-2007. Dermed er det skapt en konstitusjonell sedvane som vi alle sammen har plikt til å forholde oss til og tenke gjennom: Hva er det Stortinget har lagt av sedvane? Så langt jeg har kunnet lese historiefremstillingene av dette, er det ett punkt hvor denne sedvane er helt tindrende klar og ikke etterlater spor av tvil: Stortinget har hver eneste gang man forela et spørsmål for folket til avstemning, fulgt folkets råd. Det har så langt jeg kjenner til, ikke engang vært reist spørsmål tidligere ved hvorvidt Stortinget påtar seg en moralsk og politisk forpliktelse til å gjøre det når man velger å spørre folket til råds. Vår norske konstitusjon er entydig basert på det representative demokrati, og jeg mener at det skal vi holde fast ved. Derfor er jeg prinsipielt motstander av å gå over til en sveitsisk modell og gjøre bruk av bindende folkeavstemninger. La meg også peke på at en enstemmig komite, medregnet Senterpartiet, uttaler i innstillingen at bestemmelsene i § 93 kommer til å brukes hyppigere og hyppigere i årene fremover, i massevis av saker - i tillegg til et eventuelt spørsmål om EU-medlemskap, hvis det skulle dukke opp igjen. Hele komiteen forutsetter altså at det generelle regelverket som ligger i § 93, kommer til å bli mer og mer nødvendig, mer og mer aktuelt i årene som kommer. Som det er fremkommet i denne debatt, har § 93 vært brukt i helt andre saker enn i spørsmålet om norsk EU-medlemskap. Og det har til og med hatt utslagsgivende betydning når det gjelder f.eks. EØS-avtalen, at man valgte å bruke § 93 på den måten som man gjorde. Det endringsforslaget som representanten Christiansen og jeg har fremmet, tar til etterretning det faktum at Stortinget selv har tolket § 93 slik at den kan brukes så vel uten å innhente folkets råd på forhånd som kombinert med det å innhente folkets råd på forhånd. Da er den enkle logikk bak vårt forslag: Skal det i det hele tatt ha noen konsekvenser i de tilfeller hvor Stortinget bestemmer seg for å innhente folkets råd, til forskjell fra de tilfeller hvor Stortinget ikke innhenter folkets råd? Så vidt jeg forstår, er det svært mange i denne salen som insisterer på et prinsipielt nei, det skal ikke gjøre den ringeste forskjell konstitusjonelt hvorvidt Stortinget velger å lytte til folkets råd eller ikke. Ett parti i denne sal - det er heldigvis helt alene om dette - vil til og med grunnlovfeste Stortingets rett til å evaluere folket og ta standpunkt til om det rådet folket gir, når man har bedt folket om å bruke stemmeretten sin, er et godt råd, dvs. samsvarer med det man selv mener - i så fall vil man følge det - eller det er et dårlig råd - og i så fall vil man bruke en mindretallsrettighet til å blokkere det råd folket har gitt. Man kan ha mange innfallsvinkler til dette, og debatten i dag har jo dreiet seg om svært mange andre ting enn § 93 og om spilleregler. Men for meg å se til - og her vender jeg tilbake til det jeg begynte med, nemlig grunnlovskonservatismen - fremstilles det av og til, når det passer, som om det er en slags forbrytelse å forsøke å forbedre Grunnloven. Faktum er at det begynte det norske storting med allerede høsten 1814, og siden har Stortinget nesten ikke vært opptatt av noe annet enn å forbedre Grunnloven, for å sette det litt på spissen. Grunnen til at vi har en av de eldste grunnlover i verden, er jo at vi hele tiden har forbedret den. Ellers hadde vi ikke hatt en grunnlov som snart er 200 år gammel. Etter mitt skjønn ville vedtagelsen av det grunnlovsforslag som representanten Christiansen og jeg har fremsatt, føre til at den norske grunnlov ble langt mer konsistent, for i dag er den iøynefallende inkonsistent i forholdet mellom § 112 og § 93. Det vil ikke gjøre det hverken enklere eller vanskeligere å melde Norge inn i EU. På det punktet er jeg fundamentalt uenig. Men det dreier seg ikke om konstitusjonelle vurderinger, det dreier seg om politiske vurderinger. Jeg er grunnleggende overbevist om, hvis den situasjonen skulle inntreffe i en sak at Stortinget forelegger en traktat om avståelse av suverenitet for folket til rådgivende folkeavstemning og et flertall av folket sier ja - at nasjonalforsamlingen i dette land skulle komme til å blokkere det, det nekter jeg å tro. Derfor, til sist: Vårt forslag er egentlig et meget godt tilbud til dem som er så ihuga opptatt av å bekjempe avgivelse av suverenitet, det være seg ved EU-medlemskap eller andre ting, nemlig at de vil kunne følge sin overbevisning og stemme imot uten å risikere å skape den konstitusjonelle krise som vil inntreffe dersom dette mindretallet overprøver folkets flertall. Det vil gjøre situasjonen langt lettere for dem som har en så sterk prinsipiell oppfatning, dersom man definerer kravet til kvalifisert flertall på samme måten som Grunnloven selv fra begynnelsen av og til denne dag har definert krav til kvalifisert flertall, nemlig to tredjedeler.