Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2012-03-22:
Først vil jeg takke for interpellasjonen. Kampen om jordarealene blir stadig viktigere. Derfor er jeg glad for at temaet jordvern blir tatt opp fra Stortingets talerstol. Dette er et evig aktuelt og viktig tema i diskusjonen om hvordan vi skal bruke arealene våre. Å sikre nok mat til en raskt voksende befolkning i en stadig varmere verden er den viktigste problemstillingen vi står overfor. Erkjennelsen av problemets omfang er nødvendig for å øke forståelsen for de tiltakene som er nødvendig. Vi må derfor diskutere denne utfordringen i denne salen – og i alle andre sammenhenger. Vi må rett og slett vinne hjertene for jordvernet. Det ser jeg på som en av mine aller viktigste oppgaver som landbruks- og matminister. Denne uka rundet vi fem millioner innbyggere i Norge, og veksten er større enn det vi forventet for bare 20–30 år siden. Ifølge Statistisk sentralbyrå er også befolkningsveksten unik i Europa, og Norge er blant de land med størst vekst. Økt vekst betyr økt etterspørsel etter mat, og i en slik situasjon blir det viktig å ta vare på den dyrka marka vi har igjen, og som vi kan produsere mat på. Vi har begrenset med dyrka mark i Norge. Under 3 pst. av landarealet er dyrka mark, og kun 1,3 pst. er egnet til matkornproduksjon. Nedbyggingen av matjord er dessuten et irreversibelt inngrep i en ressurs som naturen har brukt tusenvis av år på å bygge opp centimeter for centimeter. Blir slik jord nedbygd, kan den ikke tas i bruk igjen til matproduksjon. Denne regjeringen har arbeidet ut fra en målsetting om å halvere omdisponeringen av dyrka mark. Målsettingen ble fastsatt av Bondevik II-regjeringen, som representanten Høybråten var en del av, og har blitt videreført av denne regjeringen. Siden den rød-grønne regjeringen overtok, har tallene for omdisponering vist en klar nedgang, og vi er i ferd med å nå halveringsmålet. I tiårsperioden fram til 2005 ble det rapportert om en årlig omdisponering på i gjennomsnitt 11 400 dekar. Siden 2005 har tallene gått drastisk ned. I 2010 ble det omdisponert ca. 6 700 dekar, og dette er faktisk det laveste tallet siden 1980. Så sent som i forrige uke fikk vi, som representanten Høybråten også nevnte, en gledelig nyhet. Foreløpige tall for omdisponering i 2011 viser en ytterligere nedgang. Det ligger an til en nedgang på over 9 pst. i forhold til 2010. Dette er det laveste omdisponeringstallet siden registreringen startet i 1976. Dersom de endelige tallene som vi får i juni, bekrefter dette, har vi faktisk så godt som oppnådd halveringsmålsettingen. Ved å studere denne trenden kan vi uansett trygt si at de tiltak vi hittil har satt inn, har virket. Men det betyr ikke at jobben er ferdig utført. I meldingen om landbruks- og matpolitikken som vi la fram rett før jul, har vi konkretisert halveringsmålsettingen. Målet er nå å begrense omdisponeringen til under 6 000 dekar per år. Dette er etter min oppfatning et ambisiøst mål, tatt i betraktning de høye tallene som forelå på 1990-tallet og fram mot 2005, og tatt i betraktning det enorme utbyggingspresset vi opplever i sentrale områder. Selv om vi har oppnådd mye de siste årene, må vi fortsatt jobbe hardt for å holde tallene på et nivå som dette. Til tross for nedgang i tallene for omdisponering er jeg av den oppfatning at nivået på omdisponeringen av den beste jorda fortsatt er altfor høyt. Denne regjeringen har tydelig signalisert et sterkere jordvern, og vi har tatt i bruk et stort register av virkemidler for å få det til. Men de som må gjøre jobben, er kommunene – alle landets kommuner. Det er der ansvaret for arealforvaltningen ligger. Kommunene kan ikke lenger springe fra dette viktige ansvaret. På statlig nivå har vi en oppgave i klart å signalisere hva vi forventer av kommunene som utøvende planmyndighet. Dette gjorde vi bl.a. i to brev fra 2006 og 2010, underskrevet av både miljøvernministeren og landbruks- og matministeren. Disse brevene ble sendt til alle landets kommuner og er blitt oppfattet som tydelige signaler om nasjonale forventninger. Her ble kommunenes sentrale rolle understreket med hensyn til å avveie ulike interesser og med hensyn til å lage gode planer. Det ble lagt vekt på halveringsmålsettingen som noe konkret å jobbe mot. Jeg tror økt oppmerksomhet, som resultat av disse brevene, har bidratt til den positive utviklingen vi har sett. Interpellanten har helt rett i at den kraftigste nedbyggingen skjer i regioner som forvalter landets beste matjord, slik som i Rogaland og i Sør-Trøndelag. Det er helt klart at utfordringene er størst i slike områder. For å møte denne utfordringen har vi lagt vekt på aktiv bruk av innsigelser som et viktig statlig virkemiddel. Ved fylkesmennenes bruk av innsigelse er det mulig å sikre at viktige nasjonale og regionale hensyn blir tatt hensyn til i kommunal planlegging. Regjeringen har sørget for å tydeliggjøre dette ansvaret overfor fylkesmennene. Miljøverndepartementet har støttet de aller fleste innsigelsene knyttet til jordvern siden denne regjeringen overtok. Flere av disse tiltakene er innspill fra arbeidsgruppa som ble satt ned i 2007, og som la fram «Klimaskifte for jordvernet» – en strategi – i januar 2008. En rekke av forslagene som ble lagt fram, er fulgt opp og preger deler av dagens forvaltning. I tillegg til dette har vi også innført hjemmel for å pålegge rapporteringsplikt fra kommunene til Fylkesmannen om avgjørelser om omdisponering etter jordlova. Jordverngruppa var også opptatt av vektleggingen av jordvern i nye samferdselsprosjekt. Her har staten selv et stort og viktig ansvar. Jeg er derfor glad for at hensynet til jordvern tydeligere er tatt inn i arbeidet med Nasjonal transportplan. Interpellanten er opptatt av å finne nye virkemidler for å ivareta jordvernet. Som et svar på dette, ønsker jeg spesielt å vise til den nye plan- og bygningsloven som ble vedtatt i 2009. Her er det hjemlet flere nye virkemidler, i tillegg til at flere av de gamle og gode virkemidlene videreføres. Ett av de nye virkemidlene er at det hvert fjerde år skal utarbeides såkalte nasjonale forventninger til regional og kommunal planlegging. I det første forventningsdokumentet fra juni 2011 ble forventninger om å hindre nedbygging av dyrka mark presisert. Dokumentet inneholder også forventninger om økt fortetting og transformasjon av allerede bebygde områder. I den nye loven styrkes regional planlegging som verktøy, noe som er positivt for jordvernet ved at arealinteresser kan vurderes på tvers av kommunegrenser. Det er også nå blitt mulig å utarbeide regional planbestemmelse for å sikre at tiltak gjennomføres i samsvar med regional plan. Hensynssoner er innført som et nytt virkemiddel for å synliggjøre ulike arealinteresser, og kan av kommunene benyttes for å ivareta jordvern. Vilkårene for dispensasjon er klargjort og strammet inn, slik at det bl.a. vil bli vanskeligere å omdisponere jord ved dispensasjon fra vedtatte planer. Den nye planloven viderefører også viktige statlige virkemidler innenfor arealplanlegging. Dette er noe jeg ønsker å bruke for å styrke jordvernet, og dette er også en mulighet som tas opp i den nye landbruksmeldingen. Det sies i meldingen at jordvernhensynet skal klargjøres og forsterkes i statlige planretningslinjer, som er en videreføring av rikspolitiske retningslinjer. Det skal også vurderes å lage en egen statlig planretningslinje for jordvern med en geografisk differensiert politikk. Dette er et arbeid vi allerede har samarbeid med Miljøverndepartementet om. Avslutningsvis vil jeg trekke fram hvor viktig det er å sette jordvernet på dagsordenen. Skal vi lykkes, må hjertene brenne for jordvernet, både hos sentrale beslutningstakere og i alle landets kommuner. For å ta hensyn til jordvernet i praksis trenger vi god planlegging, vi trenger lokalt engasjement, og vi trenger et samspill mellom alle virkemidlene vi rår over. Jeg gleder meg til denne debatten.