trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-01-09:
Det er både positivt og riktig at sosialkomiteens medlemmer nøye følger med i gjennomføringen av sykehusreformen og påser at nasjonale helsepolitiske prioriteringer blir fulgt opp av foretaksstyrene. Både jeg og mitt parti er imidlertid særlig bekymret for den økonomiske situasjonen foretakene er kommet i, i det vi har registrert et betydelig driftsunderskudd for året 2002, et underskudd som bare vil akselerere i 2003, med de konsekvenser det kan få for pasientbehandlingen i inneværende driftsår. Jeg viser i denne sammenheng til Fremskrittspartiets forslag i desember i Stortinget, hvor partiet foreslo en tilleggsbevilgning på 2002-budsjettet på 2 milliarder kr for å dekke inn driftsunderskuddet for helseforetakene i 2002. Dessverre fikk ikke dette forslaget flertall. Heller ikke partiet som interpellanten representerer, støttet dette forslaget. Jeg deler ikke interpellantens påstand om at sykehusene driver med «gjenbruk» av pasienter for å øke sine inntekter. Jeg stiller meg også skeptisk til den artikkel i Aftenposten av 1. november 2002 som kritiserer sykehusenes ressursbruk i forhold til oppfølging av tidligere innlagte pasienter. Det er riktig at sykehusene i en viss grad følger opp kompliserte kasus etter meget korte sykehusinnleggelser for å gi pasientene trygghet og god faglig oppfølging, noe som ikke alltid kan gjøres av primærhelsetjenesten. Jeg er derimot enig med interpellanten i at foretakene må utnytte den totale behandlingskapasiteten, at private spesialister i langt større grad burde benyttes, og at cellegift og dialysebehandling utenfor sykehus i større grad burde brukes. Her vil jeg tro at helseministeren i egenskap av generalforsamling i foretaksstyrene må kunne påvirke i riktig retning. Et problem som helseforetakene har, og som bare vil forsterke seg i tiden fremover, er vanskeligheten med å få utskrevet ferdigbehandlede pasienter på sykehusnivå til en forsvarlig fortsatt behandling og omsorg i primærkommunene. Vi har fortsatt betydelig mangel på sykehjem og rehabiliteringsplasser i kommunene, og dette er et område som må få større oppmerksomhet også fra sosialkomiteens side i tiden som kommer. Det bør etter Fremskrittspartiets mening nå seriøst vurderes om ikke primærhelsetjenesten også burde bli et statlig ansvar. Jeg tror det ville gi en større helhet i behandlingskjeden og en mer effektiv utnyttelse av den totale kapasitet både på behandlingssiden og rehabiliteringssiden. Sluttelig vil jeg vise til at sykehusene nå drives etter en foretaksmodell, hvor foretaksstyrene dermed har stor frihet til å organisere og administrere driften, med fullt ansvar for tilrettelegging for en rettferdig fordeling av helsetilbudene som skal komme alle norske borgere til gode. Det er da viktig at vi ikke får en detaljstyring fra Stortinget, slik vi hadde det med fylkeskommunalt driftsansvar.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-01-09:
Kristelig Folkeparti vil gi honnør til representanten Olav Gunnar Ballo, som i sin interpellasjon stiller spørsmål om de økte bevilgningene til våre sykehus har ført til en tilsvarende økning i behandlingskapasiteten til beste for pasientene. Han henviser også til en artikkel i Aftenposten den 1. november 2002 der det hevdes at sykehusene innkaller til flere sykehuskontroller enn det som er strengt nødvendig. Denne «gjenbruk» av pasienter gir økte inntekter, mens tallet på behandling av nye pasienter er gått tilbake. Jeg kan ikke gå god for denne påstanden. Men for Kristelig Folkeparti er det en viktig målsetting at pasientene får behandling på et rett nivå, slik at en utnytter kompetanse og ressurser på en effektiv og god måte. Jeg tror at mange pasienter føler det trygt å ha en etterkontroll på det sykehuset de har vært innlagt tidligere. Samtidig har de aller fleste en fastlege som kan følge opp på en forsvarlig måte. Alle helseforetakene holder på å utarbeide gode IT-systemer som i nettverk med primærhelsetjenesten kan sikre at epikriser og pasientinformasjon raskt kommer ut fra helseforetakene. Kristelig Folkeparti mener det ligger klart til rette for at fastlegene eller spesialister utenfor sykehus kan ha en god oppfølging og etterkontroll av pasienter, slik at sykehusene kan behandle nye pasienter og dermed redusere ventelistene. I likhet med SV har Kristelig Folkeparti vært opptatt av at det er spesialisthelsetjenesten som skal ta seg av tjenester som trenger høy kunnskap innen teknologi og behandlingsmetoder. Samtidig ser vi en ny utvikling, der større utdanningskapasitet og kompetanse gjør det mulig å behandle stadig flere på et lavere nivå. Stadig flere blir behandlet utenfor sykehus, på det vi kaller halvannenlinjetjenesten. Kristelig Folkeparti har stor tro på at en ruster opp sykehjem og oppretter sykestuer. Vi støtter de muligheter som ligger i telemedisin og desentralisering av helsetjenester. Det er bl.a. gitt mulighet for å gi dialysebehandling og kreftbehandling med cellegift utenfor sykehus. Det er viktig at vi finner gode finansieringsordninger som fortsatt stimulerer til dette. Interpellanten er bekymret for om helseforetakene driver helsepolitikk på tvers av nasjonale føringer og vedtak. Det er betryggende at helseministeren forsikrer om at helsereformen er under politisk styring og kontroll. Skal vi lykkes videre, er det viktig at Stortinget ikke detaljstyrer foretakene ved at vi i hver eneste spørretime tar opp enkeltsaker og enkeltforetak, men isteden gir styringssignal i forbindelse med de årlige meldingene. Det virker logisk at disse inngår i budsjettbehandlingen hvert år.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-01-09:
Dette er et stort og viktig tema som vi sikkert kunne ha brukt flere timer på å diskutere. Jeg skal ikke gå god for alle påstander i Aftenposten og i andre utredninger som er brukt som utgangspunkt her, men jeg synes det er interessant å se på en del av de utviklingstrekkene som nå er ved våre sjukehus. Det som er interessant, er at i denne debatten blir det fokusert veldig på dette å redusere kostnadene, samfunnets kostnader, mens det å redusere risiko og unødvendige belastninger og lidelser for pasienten, er noe som kommer i andre rekke, synes jeg. Det er viktig at dette ses i sammenheng. Det å unngå unødige belastninger og lidelser for pasienten er også god samfunnsøkonomi etter min mening. Blant annet er jeg bekymret for det som nå skjer i kjølvannet av helseforetakenes økonomiske disposisjoner, med den trange økonomien som de har, at den akuttmedisinske beredskapen, nærheten mellom pasient og spesialisthelsetjeneste og responstid og kvalitet på ambulansetjenesten blir dårligere. Vi har eksempler på at kommuner har måttet være med på spleiselag for å holde ambulanser i tjeneste, og det er en helsetjeneste i dagens Norge uverdig. Det sies også at det blir flere sykehusbehandlinger av samme pasient, at man nærmest har en «gjenbruk» av pasienten. Jeg synes det er vanskelig å bruke det argumentet. Men jeg tror det finnes en forklaring på dette, som ingen har vært inne på til nå. Det er at den raske utskrivingen av pasienter som nå skjer, fører til enda flere svingdørspasienter og flere reinnleggelser. Derfor har jeg også tidligere advart mot denne raske utskrivingsordningen, som skal bli enda raskere og mer effektiv. Jeg tror det er viktig at pasienten er ferdigbehandlet før han skrives ut. Der hvor sykdomsbildet er komplisert, bør det i hvert fall være slik at det som pasienten behandles for, er under kontroll før han skrives ut. Det er også et annet stort tankekors ved det som nå skjer, med utskrivning og behandling på lavere nivå. For dette lavere nivået er i stor grad ikke i stand til å ta imot disse pasientene på en forsvarlig måte i dag. Da må kommunene settes i stand til det. Også halvannenlinjetjenesten må settes i stand til å kunne behandle disse pasientene. Kapasitetsmessig er det veldig lite ressurser på halvannenlinjetjenestenivå. Når det gjelder kommunene, med den økonomien de har i dag, synes jeg det er uforsvarlig å si at de skal ta pasienter nærmest fra postoperativ behandling og videreføre behandlingen. Da må det stilles ressurser til rådighet, først og fremst økonomiske. Men samtidig må man med en bedre økonomi kunne bygge opp faglig forsvarlige helsetjenester både når det gjelder legetjenester, og når det gjelder pleiepersonell. LEON-prinsippet er jeg stor tilhenger av, men LEON-prinsippet gjelder først og fremst omsorg. Her innfører vi også behandling på lavest mulig nivå, og da må den behandlingen ha kvaliteter i seg som gjør at dette er forsvarlig.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-01-09:
President! Senterpartiet ønsker å stemme imot forslaget.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-01-09:
Jeg stemte feil.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Jeg takker for et utfyllende svar og innlegg. Jeg vil understreke, som jeg oppfattet at også statsråden gjorde, at det er viktig å ha «kvinnebrillene» på når en ser alle de fem beskyttelseskategoriene. Så vil jeg også understreke det statsråden avsluttet med, at en av grunnene til at vi har fått et framskritt på dette området, er at vi har hatt frivillige organisasjoner som har hatt et kontinuerlig press på dette området, og, mener jeg, modige damer som har stått fram. Jeg vil skryte av statsråden. Jeg vil igjen skryte av at de forskriftene hun har sendt ut på høring, vil rydde opp og føre til en mer inkluderende praksis. Jeg vil utfordre henne på den problemstillinga som går på at kvinner i intervjuprosessen ikke kan eller orker å komme opp med sannheten i første omgang, og fristes til å lyve, og at de da mister sin troverdighet. Det er et utrolig viktig poeng å ta opp. Jeg har også snakket med UDI og UNE, og jeg merker at her er det større bevissthet rundt saken. Men jeg blir litt i tvil og litt bekymret når jeg leser noen av UNEs høringsuttalelser, fordi jeg synes de tolker de nye forskriftene som nå kommer, veldig mye etter om de er i tråd med eksisterende praksis eller ikke. Derfor vil jeg få statsråden til å si at de nye forskriftene vil føre til, dersom de blir fulgt, en mer inkluderende praksis enn det som føres i dag. Derfor er det, som jeg sa, også viktig at man får inn regler om årsakssammenheng i forskriftene. Så vil jeg gi statsråden en utfordring til. Jeg nevnte at noen av de kvinnene som kom hit for flere år siden, da kjønnsbasert forfølgelse var mer et teoretisk begrep hos asylmyndighetene enn det er i dag, lever med avslag eller lever i skjul. De som kjenner historiene deres, er overbevist om at de har et beskyttelsesbehov, og lytter man til kvinnegrupper fra samme land, underbygger de denne overbevisningen. Min oppfordring er: La nå tvilen komme disse kvinnene til gode. Kanskje har de ikke fått en rettferdig og korrekt behandling. Ta ikke sjansen på at de blir utsatt for æresdrap eller forfølgelse. Det ville være en meget viktig håndsrekning.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Jeg registrerer at det er stor enighet om at vi må løfte opp dette temaet og ta det mer på alvor her i salen. Unntaket er Fremskrittspartiet. Jeg slutter meg til hvert eneste ord Inga Marte Thorkildsen her sa i forhold til Carl I. Hagens innlegg. Det er jo nettopp dette som har vært innvendingen fra mange her i Norge også: Fordi det er så mange som er utsatt for patriarkalske strukturer, kan vi ikke gi dem beskyttelse. De er jo så mange, det er så allment. Det var også det som ble sagt da Canada innførte mer inkluderende retningslinjer. Det ble altså ikke horder av kvinner som søkte til Canada; det var ikke det som var erfaringen. Når statsråden sier at hun ikke kan legge seg opp i enkeltsaker, mener jeg også at hun kan gå inn på et generelt grunnlag. Den historien som Anita Apelthun Sæle fortalte, viser jo at det er ikke bare å innføre forskrifter. Her må det en langvarig kompetanseoppbygging og en holdningsendring til. Det går spesielt på situasjonen i heimlandet. Og jeg sier det én gang til: Jeg kan ikke fatte at det er så vanskelig å forstå at myndighetene i et land med sterke patriarkalske strukturer ikke kan, ikke vil eller ikke evner å gi beskyttelse til kvinner som har brutt noen sosiale koder og normer. Derfor tror jeg vi i det videre arbeidet er nødt til å rette fokuset veldig mye mot at man må drive en seig, langvarig kompetanseoppbygging på akkurat det, og høre på de NGO-erne som kan fortelle noen andre historier, andre erfaringer, enn det som er de offisielle. Igjen vil jeg understreke behovet for at forskriftene må være enda mer detaljerte, spesielt på grunnlag av det som Magnhild Meltveit Kleppa påpekte, at man her kan komme i skvisen mellom effektivitet på den ene siden og det å ta vare på disse kvinnene på den andre siden. Når jeg har tatt opp kvinner i denne interpellasjonen, er jeg klar over at kjønnsbasert forfølgelse er noe mer. Men det er altså kvinnenes situasjon som har vært i vårt søkelys akkurat nå. Jeg vil understreke at dette er langvarig og seigt arbeid, som trenger vår oppmerksomhet i lang tid framover.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-21:
La meg begynne med det siste. Med den loven vi har i dag, kan vi ikke legge føringer på enkeltsaker. Det er ikke til hinder for at ved omgjøringsbegjæringer kan UNE se på sakene på nytt, og da vil de alltid bli vurdert etter det regelverket som eksisterer i dag. Omgjøringsbegjæringer kommer jo med jevne mellomrom. Det vil etter hvert oppstå en situasjon som kan gi grunnlag for opphold av andre grunner enn den opprinnelige situasjonen. Det har vi sett at UNE har gjort i forbindelse med en del av kirkeasylsakene, og vurdert hvordan den menneskelige situasjonen har vært. Jeg føler ikke at vi har et grunnlag for pr. dags dato å si – ikke minst fordi mange av disse sakene har vært oppe til fornyet behandling, og en del av dem har vært til fornyet behandling også etter at bevisstheten er blitt annerledes – at det ikke er grunnlag for å få opphold. Det går ikke på om man betviler at det har skjedd et overgrep, men i stor grad på spørsmålet om dette vil medføre at man ved tilbakereise vil oppleve å bli forfulgt. Det er et vesentlig hovedkriterium for å få asyl i det hele tatt: ikke hva som har skjedd, ikke troverdigheten i historien, men vurderingen av hvordan situasjonen ved en hjemsendelse blir. Der forutsetter jeg at man i UDI og UNE har god oversikt over situasjonen. Men så til det andre hovedspørsmålet som ble blitt stilt i oppfølgingen, nemlig hva gjør vi i forhold til intervjusituasjonen. Fra 1. januar 2003 er UDI til stede på ankomstmottakene for å gi informasjon. Vi har altså endret prosessen i forhold til informasjonsarbeidet. De gir informasjon, tildeler advokat og sørger for at egenerklæringen blir fylt ut. Retningslinjene for dette er at UDI i en asylsituasjon skal legge til rette for personer som har spesielle behov i intervjusituasjonen. Det er altså en tolkning som går ut på at man kan be om å få intervjuer og tolk av eget kjønn for å slippe å måtte fortelle en mann fra sin egen kultur om overgrep, som da blir videreformidlet, og som er vanskelig. Det tilrettelegges for dette. Det gjelder også noen andre personer, det er ikke bare kvinner dette dreier seg om, for det kan tenkes at torturofre og traumatiserte personer også har dette behovet. I tillegg til dette er det slik at da vi i fjor reduserte antallet asyladvokattimer, etablerte vi et informasjonssystem som NOAS nå har fått anbudet på å levere, som skal være informasjon om rettigheter og plikter og hva man skal si til alle som kommer til landet. Jeg tror det kommer til å gi en mer systematisk informasjon til asylsøkere, og vi skal sørge for at vi i det arbeidet ikke minst har fokus på at kvinner som har hatt den typen opplevelser, må fortelle det i første runde. Det er en mer tilstedeværende informasjon om ens rettigheter, og det er en informasjon som folk kan oppsøke, og som skal være til stede på mottakssiden. Det er over 5 mill. kr vi på inneværende års budsjett har brukt til nettopp denne typen informasjonstiltak, som jeg tror er et viktig bidrag for å rydde opp og gi tillit i første instans.
Erna Solberg (Høyre), 2003-11-21:
Jeg har lyst til å si at jeg synes mange ungdommer er ganske fornuftige når de gir kommentarer med hensyn til hvorfor de ikke har stemt, at det er nettopp fordi de ikke har skjønt hva politikerne står for. De har ikke sett skillelinjene, og de har på en måte fått litt avstand fra underholdningselementet i norsk politikk. Jeg synes at vi skal ta innover oss de signalene som kommer fra mange, særlig når man blir vurdert i forhold til underholdningsverdien av et valgprogram, fremfor i forhold til det politiske innholdet og de politiske sakene. Jeg var kandidat og fikk stemmerett det året man senket myndighetsalderen fra 20 til 18 år. Jeg fikk altså stemmerett og ble kandidat fordi man senket myndighetsalderen. Da var jeg med på mine første skoledebatter. Jeg må faktisk si at jeg synes norske programdebatter for øyeblikket, på TV og andre steder, nå er på et lavere nivå enn skoledebattene var i 1979 og 1981, både i forhold til vitser, i forhold til karakteriseringer og i forhold til ikke å adressere grunnleggende spørsmål. Det synes jeg vi som politikere skal ta innover oss. Vi kommuniserer ikke helhet. Vi er så opptatt av å selge de forskjellige politiske partienes image og slagord at jeg føler at vi ikke gir folk svar på hva vi står for. Det kan selvfølgelig være bekvemt for mange partier å ikke gjøre det og tilsløre valg som er nødvendige å foreta i vårt samfunn. I forhold til lokaldemokratiet føler jeg likevel at det ikke er det som først og fremst er hovedproblemet. Nå har vi hatt et lokalvalg, og når det gjelder valgdeltakelsen knyttet til det, tror jeg først og fremst hovedutfordringen er at man i lokaldemokratiet ikke opplever at det er rom for å foreta reelle valg. Det kan delvis – som noen vil si – ha med penger å gjøre, men veldig mye skyldes også at det å utvikle andre typer politikerroller, politikere som finner lokale løsninger, stenges av måten staten styrer i detalj på. Derfor er det viktig å tenke gjennom hvordan vi skal få gjort endringer i forhold til statens styring, hvis vi er opptatt av at demokratiet faktisk skal ha betydning. Det er mange som oppfatter at dette er en diskusjon som dreier seg om lokaldemokrati og lokalpolitikere. Det skal være gøy å være lokalpolitiker. Jeg mener at det er synonymt med å ha en effektiv velferdslevering, ha effektive kommuner, faktisk ha mer lokaldemokrati. Brukertilpassede og individtilpassede ordninger blir bedre hvis lokaldemokratiet tar ansvaret for det, enn hvis staten skal sitte og lage A4-løsninger og regelverkstyrte løsninger. Motsetningen, når det gjelder brukernes interesser og lokaldemokratiet, mener jeg er feil. Jeg mener faktisk at lokaldemokratiet er nærmere innbyggerne og derfor også nærmere brukerne av tjenestene.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Jeg vil først gi ros til interpellanten for å ha tatt opp denne viktige saken. Vi vet at menn stort sett får asyl på bakgrunn av krig, politisk forfølgelse eller andre synlige overgrep, mens kvinnelige asylsøkere derimot ofte er forfulgt ikke bare av myndighetene, men i tillegg av ektemannen eller svigerfamilien. Kvinner rammes derfor annerledes av vold og forfølgelse enn menn. I og med at kvinners opplevelser er annerledes enn menns, blir også deres forklaringer og bevis i asylsøknader annerledes. Kvinner som har vært utsatt for seksualisert vold, har vanskelig for å framskaffe bevis og dokumentasjon for dette i forbindelse med en asylsøknad. Menneskerettighetene sier at alle mennesker har rett til frihet fra vold, overgrep og frykt. Likevel opplever millioner av mennesker brudd på de mest grunnleggende menneskerettighetene hver dag. For disse er hverdagen en kamp mot undertrykkelse, vold og misbruk. Arbeiderpartiet mener at menneskerettighetskonvensjonene i stor grad har basert seg på menns erfaringer. Det som har blitt forstått som politisk forfølgelse, har vært basert på menns erfaringer av forfølgelse. Kvinners erfaringer og opplevelse av vold og forfølgelse, deres behov for beskyttelse og rettigheter knyttet til dette har blitt sett på som noe annet enn de generelle menneskerettighetene. Den vold og forfølgelse kvinner utsettes for, tilhører den private sfæren, og er altså ikke i like stor grad blitt sett som en del av den offentlige sfæren, som kunne gitt grunnlag for asyl. Dette har også preget en del saker her i landet, dessverre. Men kvinners sårbare situasjon er etter hvert blitt tatt mer på alvor. Jeg viser bl.a. til den stortingsmeldingen som det ble referert til her tidligere, St.meld. nr. 17 for 2000-2001, der dette er tatt opp. En del positive skritt er tatt etter hvert når det gjelder å inkludere kjønnsrelaterte overgrep, vold og forfølgelse som brudd på menneskerettighetene. Det er et skritt i riktig retning, men jeg vil hevde at det gjenstår mye. Arbeiderpartiet mener at kvinners rett til å få oppholdstillatelse eller asyl på bakgrunn av kjønnsbasert forfølgelse må styrkes. Dette kan gjøres både på kort og lang sikt, gjennom forskriftene og gjennom håndtering av saksbehandlingsreglene, men også – og ikke minst – ved gjennomgangen av den nye utlendingsloven, som nå er til revisjon og kommer til Stortinget om ikke lenge.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2003-11-21:
Kvinner utsettes for andre typer forfølgelse enn menn. Dette faktum er det økende forståelse for internasjonalt. Kvinner forfølges også fordi de er kvinner. I flyktningkonvensjonen av 1951 defineres ikke kjønn spesifikt. Det er derfor positivt at kjønnsbasert forfølgelse siden 1998 har vært grunnlag for asyl også i Norge. Det er likevel ikke grunn til å forholde seg passiv, og det har heller ikke denne regjeringen gjort. Forskriftsbestemmelser som utfyller flyktningdefinisjonen, er foreslått, og endringer i asylsaksbehandlingsreglene er sendt på høring. Regjeringen har også satt ned et lovutvalg som både skal gjennomgå utlendingsloven og fremme forslag til en eller flere lover på dette området. For å vurdere grensegangen mellom asyl og oppholdstillatelse på humanitært grunnlag i Norge har kommunalministeren igangsatt et forskningsoppdrag. Dette viser handlingskraft. Dette viser handlingsvilje. Altfor mange kvinner frykter å bli straffet av staten, slektninger eller andre fordi de har brutt sosiale regler som sier hvordan en riktig kvinne, en riktig mor, en riktig datter eller en riktig hustru bør oppføre seg. Straffen kan være sosial utstøting, mishandling eller i verste fall mord. Jeg er svært glad for at interpellanten retter fokus mot disse kvinners alvorlige situasjon. Jeg vil rose alle de friville organisasjoner som har vært med på å øke oppmerksomheten og engasjementet rundt kjønnsbasert forfølgelse. Fordi dette er for viktig til å drive partipolitikk, fortjener Regjeringens videre arbeid en bred politisk tilslutning.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2003-11-21:
I juni 2002 fattet Stortinget vedtak om en midlertidig lov om overgangsregler som særskilt skulle ivareta behovene til asfaltnæringen. Stortinget har etter dette vedtatt å forlenge perioden for enkelte næringer fra 26 til 42 uker før arbeidsgivers lønnsplikt trer inn igjen. Departementet har ved forskrift ment at denne utvidelsen skulle gjelde til 1. november i år. Senere er denne forskriften utvidet til å gjelde til 1. januar 2004. Det er dette denne saken dreier seg om, når vi nå bevilger 20 mill. kr for å følge opp denne forlengelsen. Det har vært stilt spørsmål ved departementets vurdering, at gjeldende regelverk er funnet å kunne være i strid med EØS-avtalen. Jeg vil her vise til brev av 17. november i år fra arbeids- og administrasjonsminister Victor Norman, hvor han viser til en utredning av førsteamanuensis dr. juris Olav Kolstad ved Institutt for privatrett ved Universitetet i Oslo. Konklusjonen til Kolstad er: «det må antas å være i strid med EØS avtalens artikkel 61 å gi arbeidsgivere innen enkelte bransjer adgang til å permittere uten lønnsplikt i en lengre periode enn andre arbeidsgivere, der de permitterte arbeidstakerne gis rett til å motta dagpenger etter folketrygdloven.» Videre sies det: «regler om adgangen til å permittere uten lønnsplikt som er like for alle bransjer vil kunne være i strid med EØS avtalens artikkel 61 dersom virkningen av reglene er at enkelte bransjer de facto blir stilt i en gunstigere situasjon enn andre bransjer.» Regjeringspartiene er på denne bakgrunn enig i at den bransjemessige forskjellsbehandlingen innen permitteringsregelverket må fjernes fra og med 1. januar 2004.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Kampen mot vold, og spesielt kampen mot vold mot kvinner, er politikk på det aller viktigste. Det er det som på en måte har brutt tabuene og grensene på dette, både når det gjelder vold hjemme og systematisk vold mot kvinner som politisk undertrykkelsesmekanisme generelt. Det er svært viktig å politisere volden som blir begått også privat. Og det er nettopp det som gjøres i land der man har mer tradisjonelle patriarkalske kvinnesyn enn det vi har i Norge. Men til og med i Norge foregår det utstrakt vold mot kvinner, og det er absolutt et politisk tema. Det bekymrer SV at når vi i Norge er i tvil om vi har et regelverk og en praksis som ivaretar forfulgte kvinner godt nok – ja, vi er så i tvil at Stortinget har bedt Regjeringen lage en ny forskrift for å ivareta forfulgte kvinner godt nok – greier vi ikke å gjøre det som burde være det helt åpenbart riktige, nemlig å stille alle slike saker som dreier seg om dette temaet, i bero inntil vi har det nye regelverket på plass. Det at Stortinget og Regjeringen har anerkjent at regelverket ikke er godt nok, burde ført til at vi tok oss den ventetida. Det er det fullt mulig å gjøre på generelt grunnlag – ikke å gå inn i hver enkelt sak, det har ikke statsråden eller Stortinget mulighet til, men på generelt grunnlag å avvente de reglene som kommer. Jeg tror det er bra at alle får bedre informasjon enn i dag om hvordan de må møte til et intervju for å få framlagt saken sin. Men jeg tror vi må stikke fingeren i jorda og vite for det første at veldig mange gjennom et langt liv har blitt innprentet at noen ting er tabu, og dette lar seg ikke snu ved hjelp av en brosjyre eller en samtale. I tillegg til det vet vi at svært mange som flykter, er helt nødt til å bruke menneskesmuglere for i det hele tatt å komme seg i sikkerhet. Og hva vet vi om det? Jo, da blir de tutet ørene fulle med all mulig slags ljug og fanteri som de blir bedt om å fortelle i asylintervjuet. Veldig mange er i en så utrygg situasjon og føler at dette var den siste livssjansen de hadde, at de holder fast ved det og mistror alt som heter myndigheter, politi og øvrighet. Det må vi vite, særlig når det gjelder disse kvinnene, fordi de har vært i en så undertrykt situasjon i så mange år at det vil ta veldig langt tid før man blir trygg på at informasjonen man får fra myndigheter, er sann og reell. Det viktigste vi kan gjøre, er å gi signal om at de får bli. Det er trygghet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Økt politisk engasjement i befolkningen handler om to ting: om tillit og om tilgjengelighet. Jeg vil ta det første, som jeg tror er det viktigste, og det er tillit. Jeg tror at det viktigste når vi skal bygge opp tillit hos folk, er at det er sammenheng mellom det vi sier, og det vi gjør. Der mener jeg at det er stor forskjell på partiene. Det er altfor stor forskjell på hva som sies i Stortinget, og hva som sies i kommunestyrer, av de samme partiene. Jeg tror at noe av den største mistilliten som sås i lokaldemokratiet, f.eks. går på noe av det som det er et stort oppslag om i Dagens Næringsliv i dag, der kommunalministeren ikke jubler over de 2 milliarder kr som kommunesektoren har fått. Tvert imot peker hun på at det i kommunesektoren sitter folk som ikke greier å styre penger, som ikke vil privatisere og konkurranseutsette, som ikke vil slå seg sammen. Hun mener at det er det riktige, og at de skal tvinges til det ved økonomiske innstramminger. Ja, for meg er ikke det å vise tillit til lokaldemokratiet – på ingen måte! I tillegg til det har jeg i de seks årene jeg har sittet på Stortinget, møtt en lang strøm av lokalpolitikere, også fra Høyre og fra andre regjeringspartier, som peker på at problemet nå er at man har for lite ressurser til å utføre de viktige oppgavene som folk vil at de skal gjøre. Jeg har til gode å møte et eneste menneske som ikke har vært politiker, som er opptatt av om et tilskudd til kommunesektoren er øremerket eller ikke. Jeg kan argumentere politisk og systematisk for hvorfor vi bør slakke på dette, men hvis vi ikke er opptatt av hva folk etterspør, og sørger for at det blir mulig, er det totalt uinteressant for folk om et tilskudd er øremerket eller ikke. Når de som styrer nå, har som politisk prosjekt å svekke politikken, er det jo ikke så rart at folk svarer på det med å si at vi vil ikke stemme. Når man overlater mer og mer til markedet av det viktige velferdsgrunnlag i livet, ønsker man med det å si at dette skal markedet overta. Da skal man oppføre seg som en kunde, og så skal man være alene som kunde og lete seg fram. Dette henger ikke i hop. Så til dette med tilgjengelighet. Jeg tror også at tilgjengelighet for å kunne stemme er viktig. Hvis man spør folk om hvorfor de ikke har stemt, er det nok forskjellige begrunnelser for det. Noen av dem kan vi kanskje synes er litt rare, men jeg tror vi skal ta dette på alvor. Vi skal gjøre det mye enklere for folk å stemme, og vi skal gjøre det mye enklere også for ungdom å stemme. Kommunene skal ta det seriøst og sørge for at både forhåndsstemming og stemmegivning i valglokalet blir mye enklere.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
SV tror ikke at Høyre har en skjult agenda. Den er helt åpen. Det har den vært lenge. De som har mye, skal få mer, og de som har det vanskelig, skal få det vanskeligere. Da får man folk tilbake i jobb. Noe av det statsråden sa, bekrefter det. Han sa at det var av hensyn til de permitterte at de heller skulle få sparken. Det er liksom bedre å få sparken enn å være permittert til bedriften din kommer over en kneik og kanskje også greier å bevare kompetansemiljøet og utvikle det videre. Det er veldig vanskelig å forstå. Jeg lurer på om statsråden kan forklare litt nærmere hva han mener er bra med det. Så har jeg også et spørsmål til: Hvor vanskelig må situasjonen være for bedriftene? Nå er situasjonen ekstremt vanskelig, spesielt i verkstednæringen, som melder at de nesten ikke har en eneste ordre. Det kan jo bety at statsråden mener at mange av verkstedene bør legges ned. Da bør han heller si det, istedenfor å gjøre det via en regelendring.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-11-21:
På onsdag hadde eg ein lang prat med ein venn frå Lofoten. I hans nabolag budde det ei afrikansk kvinne som hadde fått avslag på asylsøknaden sin, og han ville hjelpe henne med ei omgjeringsbegjæring. Jenta var katolikk, fortalde han, ærleg og arbeidsam – og fortvila. Ho hadde fortalt, som sant var, at ho ikkje var medlem av det forbodne stammepartiet. Det var berre far og brør som var det. Men ho tilhøyrde folket. Når politiet og militæret ikkje fann brørne heime i ein razzia om natta, mishandla og valdtok dei jenta – ikkje ein gong, mange gonger. Og på skolevegen vart ho også plukka ut. Ho laga mat og støtta den politiske aktiviteten til familiemedlemene. Det var vanskeleg for henne å fortelja om overgrepa, derfor brukte ho omskrivingar. Det tok lang tid før den eigentlege historia kom fram. Då ho som student demonstrerte mot uretten, ufatteleg modig og sterk, vart ho kasta i fengsel og valdteken igjen og igjen, av fangevaktarar og militære. Ho høyrer til ei sosial, eigentleg etnisk, gruppe som er fritt vilt, og ho har erfart kjønnsbaserte torturmetodar. Ho er 24 år. Det som bekymrar meg, er at ho vert trudd på det som faktisk har hendt, men dette vert forklart som kriminelle handlingar – og det er det utvilsamt – og så seier ein at det er ikkje nokon grunn til at det skal skje igjen, endå det har skjedd mange gonger og ho framleis høyrer til den same sosiale gruppa. Eg vert redd når kjønnsbasert tortur vert vurdert som kriminalitet, for det er for enkelt. Eg er redd det er for uopplyst, og definitivt for distansert. Derfor er det bra at fleire får asyl, og at dei får det på kjønnsbasert grunnlag. Og det er veldig bra at statsråden vil ha fokus på dette. Det er nemleg ikkje nok at kjønnsrelatert forfølging vert godkjent som prinsipp, vi må sjå at det får praktiske konsekvensar. Det er ikkje akseptabelt når mishandling av kvinner, tvangsekteskap, kjønnslemlesting og liknande vert sett på som ein del av den private sfære, og slett ikkje når kjønnsbasert tortur vert vurdert som tilfeldig kriminalitet. Eg ber statsråden også vera oppmerksam på den forfølginga som ikkje skjer frå myndigheitenes side, men som dei verken vil eller evnar å kjempa ned. Kvinner vert ofte utsette for slik forfølging. Eg skal ta eit lite eksempel: kvinne, 45 år, kurdisk, dømt til døden av ektemannen sitt familieråd etter at ho vart mishandla i 1997 av tyrkiske soldatar i landsbyen der ho budde. For henne er trusselen om æresdrap reell. I Noreg, som i den grad har fokusert på og vektlegg kvinner sine rettar, kan vi ikkje vera fornøgde før vi veit at kjønnsrelatert forfølging ikkje vert oversett og undervurdert. Dessverre er eg ikkje trygg for at det er tilfellet i dag, så vi har framleis ein jobb å gjera.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-21:
Det er eit vanskeleg, men svært viktig tema som SV i dag tek opp. Det er brei politisk semje om at kjønnsbasert forfølging skal danna grunnlag for asyl i Noreg. Senterpartiet har delteke både med spørsmål i spørjetimen og i behandlinga av relevante saker for å gi bidrag til den felles dugnaden som må til for at forskrifta frå 1998 skal ha eit betre og meir konkret innhald. Dette er eit felt som stortingsrepresentant Erna Solberg òg i si tid engasjerte seg sterkt i, og ho skulle no ha alle moglegheiter til å ta initiativ til konkrete forbetringar. Det er veldig bra at søkjelyset frå Regjeringa si side bl.a. er sett på sjølve intervjusituasjonen, og at det no blir gitt høve til intervju med personar og tolk av eige kjønn. Men Senterpartiet deler SV si uro for at retningslinene slik dei no er utforma og sende på høyring, ikkje er tydelege nok. Vi ynskjer at ein endå sterkare skal setja inn ein innsats for kunnskap og kompetanse, og ikkje minst evna til å lytta, i alle ledd i asylprosessen. Vi meiner i grunnen det er bekymring for at det behovet som er for ei grundig saksbehandling og for nødvendig tid, no i for stor grad kan bli sett opp mot det kravet som òg skal vera, til effektivitet i saksbehandlinga. Så vil eg òg oppfordra statsråden til å tenkja gjennom på nytt om ein ikkje inntil ein får nye retningsliner, kan lata dei sakene som er under behandling, venta inntil nye retningsliner kjem på plass. Og så er det viktig at vi i denne debatten ikkje snakkar om dei og oss. Vald i familien skjer òg i Noreg, og det må setjast inn ei rekkje tiltak, både i hjelpeapparat og i mange andre instansar, for å få bukt med vald i familielivet og vald mot kvinner. Heilt til slutt: Det er eit tankekors for oss at dei kvinnene som på mange måtar har ført til at søkjelyset har blitt sett på dette spørsmålet, ikkje i dag alle saman kan føla seg trygge. Det synest eg at vi skulle ordna opp i.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-21:
Både maktutgreiinga og valoppslutnaden i haust gir grunn til ettertanke. I kommunalkomiteen ligg det no to forslag som vil gi høve til refleksjon over kva som skal til for å styrkja lokaldemokratiet. Senterpartiet fremja 3. oktober eit forslag om etablering av eit lokaldemokratisk idéutval, og Venstre fremja den 14. oktober forslag om ein kommisjon for lokaldemokratiet. Både låg valdeltaking i haust og dei mange fakkeltoga for fødeavdelingar og lokalsjukehus fortel om eit tillitsproblem. Det må vera samsvar mellom det den enkelte seier i ein valkamp, og det vi gjer etterpå. Når Regjeringa i forkant av valkampen lova tidenes lyft for kommuneøkonomien, er det ikkje det nyvalde kommunestyrerepresentantar no ser, der dei sit med kutta sine. Når mange stortingsrepresentantar lova gode og likeverdige helsetilbod landet over, vert det feil å fjerna det folkevalde lokalregionale nivået som førte dialog med innbyggjarane for å gjera det mogleg. Og når fylkespolitikarane i desse dagar har ansvar for regional utvikling, eit godt tilbod innan den vidaregåande skulen, samferdsel og kultur, og dei slett ikkje har midlar til det, og dei stadig får stikk frå den statsråden som har ansvaret i Regjeringa, handlar det òg om tillit. Senterpartiet meiner at det i ein diskusjon som dette òg høyrer heime å sjå på på kva samfunnsområde deregulering og privatisering no har gått for langt og dermed òg er med og skapar ytterlegare avmakt lokalt. Post, tele og straum er berre tre av fleire eksempel. Den framandgjeringa som EU-systemet fører med seg, avmakta og avstanden til avgjerslene og at ein er fri for demokratisk påverknad i mange tilfelle, seier noko av det same. Det er løfterikt at det er ein Venstre-representant som no stiller spørsmål til ein Høgre-statsråd om kva som kan gjerast. Senterpartiet sitt råd er: Lat oss utvida horisonten. Lat oss sjå på vilkåra for frivillige organisasjonar, på samsvaret mellom midlar og oppgåver i kommunesektoren, og på på kva område ein no må korrigera marknaden i forhold til deregulering og privatisering. Lat oss lyfta debatten utover øyremerking av nokre få hundre millionar kroner og til det misforholdet som det i dag er mellom ein rik stat og ein fattig kommunesektor.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-11-21:
Det er ikkje tvil om at det trengst mange tiltak for å sikra fleire arbeid, men i tilknyting til permitteringsreglane vil eg på nytt ta opp ei side som eg synest er viktig å få avklart mellom Stortinget og statsråden. Det gjeld det komiteen skriv om at Regjeringa må følgja situasjonen på arbeidsmarknaden nøye. Er det grunn for statsråden til å misforstå at det som Stortinget ynskjer, ikkje er innstramming med aukande arbeidsløyse, men det motsette? Var det nokon grunn til å misforstå korleis det vedtaket som vart gjort i Stortinget i vår, og som fire parti stod bak, skulle følgjast opp? Vil statsråden ta Stortinget på alvor, følgja situasjonen nøyare og vera open for ei rausare handtering av regelverket?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
Fremskrittspartiet var i 1998 uenig i at kjønnsbasert forfølgelse skulle omfattes av asylrettighetene og lovgivningen på dette området. Vi er fortsatt av den samme oppfatning. FNs flyktningkonvensjon av 1951 ble laget etter annen verdenskrig, først og fremst basert på hendelsene under annen verdenskrig, da ulike land ble angrepet og overfalt og okkupert i mange år, og det var en reell krigslignende situasjon mellom nasjoner som gjorde at folk flyktet til naboland fordi de drev aktiv motstandskamp mot okkupanten. Det var utgangspunktet. Vi føler at nå er den fornuftige Flyktningkonvensjonen utvidet og praktisert og tolket til å bli noe helt, helt annet. Problemene dukker også opp når vi vet at det er enorme forskjeller mellom de forskjellige land i verden. Mange land er utsatt for diktaturregimer og brudd på menneskerettighetene, det er også patriarkalske kulturer mange steder, med helt annen makt hos menn over kvinner, og helt andre kulturer for familieliv. Hvis kjønnsbasert forfølgelse skal være et kriterium for å få asyl, vil det sannsynligvis være mange, mange millioner som kommer inn under det begrepet. Og når vi har et innvandringspress særlig mot den vestlige verden, så sterkt som det nå er, er i realiteten Flyktningkonvensjonen blitt en måte å omgå de ulike lands innvandringsreguleringer på. Ikke bare forsøker man med forfalskede og oppdiktede historier å lure seg til å få beskyttelse når man egentlig ikke har krav på det. Det er jo et enormt apparat i alle land for å finne ut hva som er reelt, og hva som ikke er reelt. I tillegg til alle dem som prøver å lure seg til, bedra seg til, ved forfalskede historier og løgnaktige historier å få opphold, har vi menneskesmugling. Og når man da ser desperasjonen som mange egentlig demonstrerer når de lar seg være i containere og annet og risikerer livet for å komme til Europa, f.eks. England og Norge, er det klart at innføring, eller la oss si enda mer liberalisering av kjønnsbasert forfølgelse, også i større grad vil bli utnyttet. Da vil man bruke dét begrepet i lurehistorier og forfalskede historier for å sikre seg opphold. Vi må bare se i øynene at vi ikke har plass til alle de millioner som svært gjerne vil komme hit til Norge og ha de garantier og de velferdsordninger som vi har. Her er vi nødt til, dessverre, å bekjempe diktatur og brudd på menneskerettigheter på andre måter enn ved å åpne grensene for at folk med slike historier skal kunne få opphold i Norge. Så vi er uenig i selve grunnlaget for interpellasjonen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-11-21:
I går mottok jeg en e-mail fra noen bedriftsledere som spurte om man i storting og regjering aldri hadde vært ute i det praktiske næringsliv og skjønte behovet for forutsigbare regler. Nå hadde man lenge trodd at betalingsperioden kanskje skulle økes til 30 dager. Den var plutselig blitt til ti dager istedenfor tre, som den burde ha vært. Midlertidig hadde man fått forlenget perioden til 42 uker, foreløpig bare frem til 1. juli neste år. Problemstillingen var at de hadde kontrakter som var avsluttet i mars-april, og så var ordrebøkene tomme. Nå måtte de avgjøre om de skulle gå til permitteringer eller oppsigelser. Mange har en oppsigelsesperiode på seks måneder, som gjør det umulig å foreta disposisjoner inn i fremtiden. Er statsråden enig i at det er behov for mer forutsigbare regler? Og vil han sørge for en grundig undersøkelse i næringslivet om hvorledes permitteringsreglene vil kunne påvirke økning i arbeidsledigheten, fordi vi har den uforutsigbarheten som vi nå har?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-11-21:
Når man hører på Carl I. Hagen, skulle man tro at det bare har vært én krig i verden, og det var annen verdenskrig. Den krigen omfattet oss, og derfor var det den eneste viktige krigen. Vi vet bedre. Vi vet at det fins veldig mange mennesker i verden som lider fryktelig mye mer enn veldig mange i Norge, og som har behov for vår solidaritet, vår forståelse og vår beskyttelse. Det betyr likevel ikke at det står millioner av mennesker, millioner av kvinner, i kø for å få lov til å fortelle om hvor mange ganger de har vært voldtatt. Det krever en god porsjon fornuft å forholde seg til dette tema. Mye har vært sagt om det, bl.a. av representanten Anita Apelthun Sæle, som påpekte hvor vanskelig det er for kvinner nettopp å fortelle om disse tingene. Men fordi Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet aldri har vært opptatt av kvinner, har de heller ikke forstått dette. De har ikke tatt seg bryet med å gå inn og se på hva det er for mekanismer i vold og overgrep som gjør at det er så vanskelig å komme hit og be om vår beskyttelse. Det er faktisk fryktelig tabu. Det betyr at det er veldig mange flere som finner seg i massive, gjentatte grove overgrep, enn som kommer hit og ber om vår beskyttelse. Vi har plikt til å sette oss inn i hva det vil si å bli utsatt for grov forfølgelse – som ikke skjer fra statens side, men hvor staten kanskje ikke løfter en finger for å hjelpe. Dette er like grove, om ikke grovere, overgrep enn mange av de overgrepene som har foregått i forskjellige krigssituasjoner i verden. Og det er en forferdelig avmaktsfølelse for dem det gjelder, fordi det er ingen som hjelper til. Jeg syns at det blir enda verre og enda mer tragisk når Fremskrittspartiet er de som på en måte skal stå i front mot vold mot kvinner – bare den utøveren er en muslim bosatt i Norge. Er kvinner utsatt for vold i andre deler av verden, er det tydeligvis totalt uinteressant for Fremskrittspartiet. Jeg syns ikke det går an. Jeg håper virkelig at folk ser dobbeltmoralen i dette, at man bare ønsker å beskytte sine egne borgere her, at vold mot kvinner nærmest er greit, så lenge det ikke foregår innenfor Norges grenser.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-11-21:
Jeg er veldig glad for det svaret statsråden gav. Det er godt at statsråden også forstår at dette ikke bare er et enkelt system der man bare kan gjøre noen enkle grep, men at det faktisk er selve fundamentet i demokratiet vårt vi diskuterer. Når det gjelder denne kommisjonen, er jeg veldig glad for det statsråden sa. Det er viktig at dette blir en tradisjonell kommisjon der man snakker om å danne et helhetlig grunnlag for alle parti ut fra det minste felles multiplum som vi er enige om når det gjelder lokaldemokrati. Jeg er også glad for at statsråden vil se på selve valgsystemet. Før jeg gikk inn i salen her, møtte jeg en skoleklasse fra VK2 på Fagerborg i lagtingssalen. Jeg spurte dem hva som skal til for at flere ungdommer skal stemme. De gav følgende fire hovedpunkter: Mer informasjon – la oss forstå helheten og hva politikerne står for. La ungdomspartiene bli styrket. La politikerne stå for det de lover. La skoledebattene bli mer seriøse. Det var ingen som nevnte stemmegivning med SMS eller lengre åpningstider ved valglokalene, men at det faktisk er store, fundamentale ting som avgjør ungdommens valgdeltakelse. Når vi som politikere har så mange informasjonskanaler å bidra med, er det også frustrerende når man føler at man er mer med i merkevarebygging av programledere enn man er med i allmenn folkeopplysning om hva man står for. Hele systemet vårt må derfor se på den utfordringen som lav valgdeltakelse er. Det er ikke bare gjennom valgloven vi påvirker valgdeltakelsen, det er gjennom hele den måten vi driver debatt på, og hele den måten vi driver det politiske håndverket på i denne salen.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-11-21:
Som statsråden sa, endret Stortinget valgloven på en rekke områder rett før siste kommunevalg. Disse endringene skjedde på bakgrunn av Valglovutvalgets utredninger, som bl.a. tok sikte på å øke valgdeltakelsen. Nå er vi kjent med at statsråden har satt i gang et arbeid med å evaluere hvilke konsekvenser disse lovendringene har hatt, bl.a. om de har hatt noen betydning for valgdeltakelsen, i den grad det er mulig å måle det. Vi vet også at enkelte relevante institutter ved våre universiteter nå går inn i samme type studier. Vi ser fram til resultatene av disse evalueringene. Og hvis det blir slik at statsråden inviterer til visse endringer i valgloven, er jeg ganske overbevist om at Stortinget for sin del vil være villig til å se på dette. Ved siste kommunevalg var det slik, som interpellanten sa, at valgdeltakelsen var lavere enn på svært lang tid. Valgdeltakelsen ved kommunevalg har gått ned ved hvert eneste valg, unntatt ett, i etterkrigsårene. Den samme tendensen forekommer i svært mange andre land, særlig i de vestlige demokratiene. Hvorfor man slutter å bruke stemmeretten, er ikke lett å fastslå, men en mulig grunn kan være at folk mener at det ikke har noen betydning hvem som sitter i kommunestyrene. Det blir sagt på en slik måte: De skal bare forvalte de bestemmelsene Stortinget og Regjeringen har lagt på plass. Selv om dette er en sterk overdrivelse, har det åpenbart et snev av sannhet i seg. Staten skal gi de overordnede bestemmelsene, mens lokaldemokratiet selv skal utforme sin virksomhet fritt innenfor de rammer som staten gir. Jo strammere disse statlige rammene blir, jo mindre blir lokale demokratiers mulighet til å utforme sin virksomhet. Det kan altså være interessant å se på om det er slik at dersom lokaldemokratiet får litt større armslag, vil vi bli mer engasjert i lokaldemokratiet. Men det kan også tenkes at vi som politikere gjennom våre debatter er mindre flinke til å informere velgerne om vår egen politikk, enn vi selv ønsker å tro. For å gjøre et valg trenger vi klare alternativer å velge mellom. Det politiske miljøet må også se sitt ansvar når det gjelder å gi saklig og fullstendig informasjon om de politiske alternativene som foreligger. En ytterligere svekkelse av valgdeltakelsen vil svekke vårt demokrati på en måte som er umulig å gjenopprette hvis det først skjer. Jeg tror at vi alle må løfte i flokk for å hindre at dette skjer på alle de områder vi ser mulighet for å gjøre en innsats.