Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Først har også jeg lyst til å takke utenriksministeren for en veldig god og grundig redegjørelse. Den ga en veldig god oversikt over de utfordringene det internasjonale samfunnet står overfor i lys av finanskrisen. Utenriksministeren var også så vidt inne på det temaet som jeg ønsker å ta opp, nemlig situasjonen i Midtøsten. Den siste tidens turbulens mellom Israel og USA gjør at den saken er veldig aktuell å snakke om, og slik jeg ser det, har vi nå en veldig alvorlig situasjon. Jeg har i mange år vært opptatt av palestinernes sak og situasjon, og jeg har siden slutten av 1980-tallet fulgt utviklingen i regionen veldig nøye. Jeg har vært på mange besøk, både i Israel og i de okkuperte områdene i Gaza og på Vestbredden samt i landene rundt. Og jeg må si at det er like deprimerende å reise ned hver gang. Grunnen til det er at utviklingen, særlig mellom Israel og palestinerne, åpenbart går i feil retning. Dette er en konflikt som påvirker hele regionen. Okkupasjonen av de palestinske områdene fortsetter, til tross for at verdenssamfunnet sier klart ifra om at en tostatsløsning er den eneste farbare veien å gå, og at okkupasjonen skal opphøre. Partene står langt fra hverandre, og vi har en politisk utvikling som nesten umuliggjør en løsning. Den israelske regjeringen er nå i ferd med å legge en framtidig fredsprosess fullstendig på hylla. Og måten de gjør det på, er å legge opp til en storstilt bygging av nye bosettinger i Øst-Jerusalem, noe som – som også utenriksministeren poengterte i sin redegjørelse – vil lukke Øst-Jerusalem ute fra den framtidige palestinske staten, og som umuliggjør en realistisk tostatsløsning. Skal det finnes en løsning mellom partene, må det også finnes en løsning for Jerusalem. Begge partene ønsker byen som sin hovedstad, men i stedet for å bane vei for en fornuftig framtidig deling av byen, tar israelerne sakte, men sikkert over byen. Jeg har mange palestinske venner som bor i Øst-Jerusalem. De fortviler over den politikken som nå føres, og har i lang tid også fortvilt over byggingen av muren – en mur som mange av oss ikke trodde vi skulle få se igjen etter Berlinmurens fall. Spørsmålet nå er: Hva kan det internasjonale samfunnet gjøre? Hva kan Norge gjøre? Det internasjonale samfunnet fordømmer bosettingene i klare ordelag, og USA har vel aldri vært så tydelig som nå. De sier klart fra om at dette er totalt uakseptabelt. Og vi gjør det samme. Det Israel nå gjør, er i strid med folkeretten, men det preller av. Jeg må innrømme at jeg kan forstå dem som roper på boikott og brudd på diplomatiske forbindelser – ikke fordi jeg nødvendigvis mener at det er riktig vei å gå, men fordi jeg forstår den frustrasjonen og maktesløsheten man føler når Israel ikke bryr seg om hva noen sier. Norge har hatt, og har, et stort engasjement i Midtøsten-konflikten, og vi er klare og tydelige i politikken. Norge leder også giverlandsgruppen for palestinerne, som skal møtes neste måned. Jeg vil at vi, sammen med andre land, nå forsterker innsatsen for å legge press på Israel, både når det gjelder den uholdbare blokaden av Gaza, som fører til store menneskelige lidelser, og når det gjelder bosettingspolitikken. Og vi må vurdere alle virkemidler. Vi kan ikke akseptere at Israel tar seg til rette på en måte som setter hele fredsprosessen i fare. Vi lever rett og slett i en skjebnetid med tanke på framtiden til hele regionen. Jeg er ingen fiende av Israel, jeg ønsker at israelerne skal kunne leve trygge liv i sin egen stat. Men de vil aldri få den sikkerheten de ønsker, hvis konflikten ikke løses. Det er den sterkeste parten som må ta det første steget mot fred, ikke gå i motsatt retning. Jeg er en kritisk venn av Israel. Jeg er også en kritisk venn av Palestina. Jeg synes ikke den politiske utviklinga i Gaza er bra, jeg tror ikke ekstremisme tjener palestinernes sak, men jeg tror heller ikke at man får bukt med ekstremismen ved å la folk leve inngjerdet under totalt uakseptable forhold. Å holde et helt folk nede vil forsterke fiendtligheten og gjøre det enda vanskeligere for både israelere og palestinere i framtiden å kunne leve side om side. Jeg må dessverre si at jeg ikke synes situasjonen nå ser lys ut. Jeg håper virkelig at vi neste gang vi skal diskutere utenriksministerens redegjørelse, kan ha noen positive trekk å ta opp.