Bjørn Hernæs (Høyre), 2005-04-05:
Det er vel klart for alle at det er kontroll- og konstitusjonskomiteen som har denne debatten. Jeg tar det også for gitt at det er klargjort tydelig nok at statsråden og et tilnærmet samlet storting ser meget alvorlig på denne saken, slik at de botsøvelser som hittil er foretatt, er tilstrekkelige i forhold til det alvor denne saken er omhandlet med. Jeg har derfor som forsvarspolitisk talsmann lyst til å bruke mitt innlegg til å snakke litt om også Forsvarets hensyn i denne saken. Utviklingen på 1990-tallet, med en stadig større ubalanse mellom ressurser og oppgaver, synliggjorde tydelig behovet for omstilling av Forsvaret. Hvis Forsvaret hadde fortsatt i samme spor, hadde det innen kort tid endt opp med kun å betale lønninger, uten å ha en eneste krone til annen drift og investeringer. I St.prp. nr. 45 for 2000-2001 fra daværende statsråd Bjørn Tore Godal sies det derfor også helt tydelig at Forsvaret er inne i en dyp og vedvarende ubalanse som gjør det nødvendig med omstillinger. Jeg har derfor lyst til å gå enda litt lenger tilbake. Min første befatning med Stortinget omtrent var behandlingen av St.meld. nr. 16 for 1992-93. Da vedtok Stortinget at vi skulle ha en bemanningsreduksjon på 6 000 mann i Forsvaret. Daværende statsråd Godal uttalte i den nevnte St.prp. nr. 45 at dette oppdraget fra Stortingets side med respekt å melde ikke var noe oppdrag som ble tatt på alvor. Da vi var kommet frem til 2001–2002, hadde man kun nådd en tredjedel av det bemanningsmålet som Stortinget hadde pålagt regjering og forsvar å gjennomføre. Og ikke nok med det, den lille bemanningsreduksjonen man hadde fått til, den gjaldt struktur. Man hadde altså praktisk talt ikke fått gjort noen ting når det gjaldt det som kanskje kunne være minst like viktig, nemlig de andre organene som skal «serve» den organisasjonen som dog skal være Forsvarets primære mål. Jeg vil si det på den måten at jeg slett ikke ser bort fra at det var behageligere den gang å kunne administrere en stadig mindre struktur med det samme personellet som det man hadde før, noe som medførte at lønnskostnadene i Forsvaret i 2000–2001 var høyere enn det de var da Stortinget vedtok krav om nedbemanning så mange år tidligere. Poenget med dette er at det var større risiko, hvis man ville ta Stortinget på alvor, ved ikke å omstille enn ved å omstille. Jeg går ut fra som en selvfølge at også Stortinget var klar over, med den fortid man hadde med den type vedtak, at dette medførte risiko. Men poenget er at med uendret kurs ville det innen få år ført Forsvaret inn i så store finansielle problemer at vi i prinsippet hadde sittet med et forsvar som var økonomisk konkurs. Jeg ber om forståelse for at jeg som forsvarspolitisk talsmann ikke synes det ville ha vært noen gunstig situasjon, selv om regnskapene skulle vært ført på en perfekt måte. Derfor var det ikke noe reelt alternativ til å omstille radikalt. Men risikoen, ja den var der. Derfor er det gledelig at vi nå ser en rekke positive tegn av omstillingen, spesielt i form av bedret operativ evne. Det er grunn til å merke seg at tidligere forsvarssjef Sigurd Frisvold oppsummerer omstillingen så langt med å si at den i all hovedsak har vært vellykket. Og dette har vi gjort samtidig med at Forsvaret denne gangen har betalt for sin egen drift. Tidligere, da vi hadde langt større budsjetter, og det var større struktur av alle områder, ble jo en vesentlig del av Forsvarets drift betalt av våre allierte venner, først og fremst av amerikanerne og av NATOs infrastrukturfond. Det er dokumentert at omstillingen har hatt noen kostnader som vi tar avstand fra, og som forsvarsministeren, ikke minst, beklager meget dypt, men den har også hatt noen resultater som er meget oppmuntrende i forhold til de oppgavene som Forsvaret står overfor.