Ola Elvestuen (Venstre), 2014-03-27:
Den 1. januar 2007 ble forskrift om rammer for vannforvaltningen en del av norsk lov, den såkalte vannforskriften. Den la til grunn at man skal gjøre et arbeid, forebyggende eller forbedrende tiltak, for å bedre tilstanden i ferskvann, grunnvann og kystvann. Formålet med arbeidet er at det skal utarbeides vannforvaltningsplaner, og det skal resultere i en bedret miljøtilstand. Alle vannforekomster skal oppnå eller opprettholde minst det som er å betegne som god tilstand. Våren 2007 vedtok Stortinget innføring av nasjonale laksefjorder og lakseelver. I dag har vi 29 nasjonale laksefjorder og 52 laksevassdrag. I Miljødirektoratets miljøstatus står det: «Laksen i disse elvene og fjordene skal forvaltes slik at naturens mangfold og produktivitet bevares, og faktorer som truer laksen, skal identifiseres og fjernes.» Det legges til grunn en føre-var-tilnærming i det videre arbeidet. Nå har vi flere store saker med forslag om deponering av gruveavfall i eller i nærheten av våre designerte laksefjorder. Det gjelder gruvedrift i Engebøfjellet i Førdefjorden, og det er ikke små deponier vi snakker om. I Førdefjorden er det snakk om 6 millioner tonn kjemikalieblandet gruveslam per år i 50 år, noe som vil kunne heve fjordbunnen fra 300 meter, som den er i dag, 100–150 meter oppover, og med all den usikkerheten som ligger i strømforhold og spredning av gruveslammet. Kommunal- og moderniseringsdepartementet har nettopp godtatt en lokal reguleringsplan for deponi i Repparfjorden i Finnmark. Repparfjorden er fra 60 til 90 meter dyp. Her er slamdeponiet foreslått midt inne i laksefjorden, og også der er det store tall det er snakk om. Fjorden er 13 km lang. Det er snakk om å dumpe 1–2 millioner tonn hvert år. Det tilsvarer 240 tonn nikkel, 588 tonn krom, 1 400 tonn kobber – hvert år. Hvis vi ser på Miljødirektoratets gradering av sedimenter, tilsvarer sedimenter med kobber tre ganger det som er å betegne som svært dårlig. Gruvedrift er både arealkrevende, krever store mengder ferskvann og produserer enorme mengder avfall. Venstre mener at vi kan klare å finne nye måter å utvinne på i framtiden som gjør at vi kan gjøre det på bedre måter, men med dagens teknologi er det veldig få prosent av massen som faktisk brukes. Som jeg allerede har nevnt, har vi altså flere slike prosjekter. Forutsetningen for søknad om ny gruvedrift i Repparfjorden i Finnmark og i Engebøfjellet i Førdefjorden er at man skal få lov til sjødumping av både masse og kjemikalier, noe som i sin tid også var en forutsetning for jerngruven i Kirkenes, med utslipp i Bøkfjorden. I de fleste land i verden er det i dag forbud mot dumping av gruveavfall i hav og fjorder, i tråd med bl.a. London-konvensjonens viktige internasjonale forbud mot å dumpe industriavfall fra land i havet. Norge stiller seg i en ganske tvilsom rekke av land som tillater denne type deponi. Etter det jeg kjenner til, er det i dag Norge, Tyrkia, Indonesia og Papua Ny-Guinea som tillater gruvedeponier i sjø. I motsetning til Norge har de andre landene deponier på stort dyp, gjerne ned til flere tusen meters dybde. I Norge, i Repparfjorden, vil man altså tillate et gruvedeponi på 60 til 90 meters dyp. Regjeringen satser på gruvedrift som en ny framtidsnæring i Norge. Det kan gi mange muligheter. Det er bra, og vi er ikke kritiske til det, men et ukritisk ja til norsk gruvesatsing betyr også at man skal ha en massiv dumping av gruveavfall med tilhørende giftige kjemikalier i norske fjorder. Både Havforskningsinstituttet og Norges Fiskarlag har vært sterkt kritiske til denne dumpingen. Selv om næringsministeren har uttalt at norske fjorder og hav er veldig dype, så det er god plass, er det en tilnærming jeg håper miljøministeren ikke har. Effektene av gruveavfall i fjordøkosystemer kan være mange. Det legger seg på havbunnen, bunndyrene kveles, og man får en uproduktiv havbunn i mange år. I Bøkfjorden slippes f.eks. avfallet ut på veldig grunt vann under en sterk tidevannsstrøm, noe som gjør at finpartiklene spres over hele fjordsystemet. For å få god økonomi i prosjektene krever gruvedrift at man bruker kjemikalier for å få den beste kvaliteten på produktene – som Magnafloc av ulike typer og Lilaflot. Forskere vet ikke hvilke store følger dette kan ha, men det har kommet mange bekymringsmeldinger når det gjelder bruken av disse stoffgruppene. Man er bekymret for at de ikke brytes ned, og at de vil finnes i naturen i rikelige mengder framover. I utgangspunktet har de norske fjordene et nasjonalt og internasjonalt vern mot forurensning i tillegg til vannforskriften. Av nasjonale lover skal Grunnloven § 110 b, havressursloven, naturmangfoldloven og forurensningsloven verne det ytre miljøet mot forurensing, begrense forurensning og sikre miljøkvalitet for alle, også for dem som kommer etter oss. De nasjonale laksefjordene har et særskilt vern – for å ta nasjonalt ansvar og fordi det er et internasjonalt ansvar å ta vare på den transatlantiske laksestammen. I en utredning fra Miljøverndepartementet som heter Et Norge uten miljøgifter, fra 2010 meldes det om kriterier og om hvordan «en mer slagkraftig kjemikalieforvaltning», som det heter, skal oppfylle regjeringens ønske om at utslipp av miljøgifter skal stanses innen 2020. Jeg har nevnt vannforskriften, som er en iverksettelse av EUs vanndirektiv. Der utarbeides det tiltaksplaner som er viktige, og som jeg håper følges opp. Men jeg mener det også må være kontakt mellom liv og lære når det gjelder disse store prosjektene. Vi mener at fjordene våre ikke skal være en avfallsplass for gruveindustrien. Fjordene skal være bærekraftige og brukes av fellesskapet – etter gode marine økosystemer. Per i dag er fjorddeponi ikke forenlig med miljøvennlig gruvedrift. Det er mange som påpeker dette. Havforskningsinstituttet er veldig tydelig i sine uttalelser, både når det gjelder hvordan det kan påvirke laksen i dette som jo er laksefjorder, og hvordan det vil påvirke den truede fjordtorsken. Det er også stor usikkerhet om ulike nanopartikler – om hvilke negative effekter de kan ha for fisk og livet i havet. Så er det stor usikkerhet om hvor stor spredning det er på sedimentene. I Bøkfjorden har det vist seg at det er større spredning enn tidligere forutsatt. I Repparfjorden – som er en grunn fjord og 13 km lang – har en en av landets sterkeste strømmer i Kvalsundet rett utenfor. Hvordan dette vil påvirke slammet, og hvordan det sprer seg, er det stor usikkerhet om. Det er også sånn at etter at Havforskningsinstituttet ga sin høringsuttalelse, som var negativ, er det blitt funnet langt større mengder med kobber, som vil føre til enda større utslipp i Repparfjorden. I Førdefjorden foretas det nye undersøkelser for å få en grundigere sjekk omkring strømforholdene der. I sin uttalelse til Kommunal- og moderniseringsdepartementet skriver Klima- og miljødepartementet at Repparfjorden er en nasjonal laksefjord. Departementet legger til grunn at beskyttelsesregimet for nasjonale laksefjorder og laksevassdrag ikke er til hinder for reguleringsplanen. Hensynet til villaksen må derfor ivaretas på ordinær måte. Da vil jeg understreke at området som nå reguleres som deponi, er på 5 km2. Det tilsvarer utslipp fra ca. 80 oppdrettsanlegg – oppdrettsanlegg som er strengt forbudt i enhver laksefjord.