Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2001-06-05:
I dag kan vi endelig sette sluttstrek for utbyggingen av ny hovedflyplass, og jeg viser til saksordførers innlegg i så måte. Jeg vil ikke bidra til å bruke debatten til politisk polemikk og kverulering, selv om det hadde vært veldig fristende. Det var et mål for Smith-kommisjonen å ettergå påstander om illegitime metoder som de hadde fått kjennskap til. Etter at granskingen er gjennomført, er det påfallende få av de påstander, rykter og beskyldninger som gjennom mange år har forgiftet debatten om hovedflyplass på østlandet, som har vist seg å stå for nærmere gransking. En lang rekke av de påstander som i og for seg er riktige, er tatt ut av sin sammenheng, eller har fått langt større betydning enn de fortjener som bidrag til å forklare flyplassakens historie. Ikke rent sjelden har Smith-kommisjonen fått inntrykk av at en påstand blir trodd og tillagt vekt fordi den passer inn i et syn på virkeligheten som de aktuelle personene allerede hadde dannet seg. En del av kritikken synes også å bygge på forestillinger om at spørsmålet om ny hovedflyplass hadde et faglig riktig svar, og at det var illegitimt hvis den politiske løsningen ble en annen. Granskingen har gitt kommisjonen et helt annet bilde av flyplassakens hovedtrekk enn dens medlemmer på forhånd hadde dannet seg gjennom media og på annen måte. Det er grunn til å tro at det bilde som medlemmene på forhånd hadde dannet seg, ikke avviker vesentlig fra det som har festnet seg hos alminnelig interesserte TV-seere og avislesere flest. Debatten om skrinleggingen av Hurum våren 1990 har fått svært stor oppmerksomhet. Flere av de mest dramatiske påstandene – som sabotasje og drap – blir knyttet til denne delen av historien. Kommisjonen konstaterer at Hurum-saken har fått langt større oppmerksomhet enn det er saklig grunnlag for. Også påstander om illegitime metoder under den administrative og politiske prosess fra stortingsvedtaket våren 1990 om å planlegge med sikte på Gardermoen til vedtaket høsten 1992 om å legge flyplassen dit, har fått svært stor oppmerksomhet. Mye av denne kritikken faller sammen med flommen av påstander om at tidligere samferdselsminister Kjell Opseth har brukt illegitime metoder for å nå partiets mål om å få flyplassen til Gardermoen. Kommisjonen konstaterer at oppmerksomheten også på dette punkt er skjev. Det er ikke påvist bruk av illegitime metoder i kampen for Gardermoen. Mange av skrittene på veien dit var tatt før Opseth tiltrådte som statsråd. I ettertid fremstår Syse-regjeringens tid som avgjørende. I denne perioden gikk samferdselsminister Lars Gunnar Lie nokså ensidig inn for ikke å utrede andre alternativer enn Gardermoen og delt løsning. Verken regjeringens øvrige medlemmer eller Stortinget fikk beskjed om de argumenter som talte for å utrede minst ett ytterligere alternativ. Det var også i denne perioden at værmålingene på Hurum ble avsluttet på en måte som senere har gitt opphav til mange beskyldninger og dyp mistillit til at alt gikk rett og riktig for seg. Debatten om flyplassaken er preget av påstander og beskyldninger om uforsvarlig og endog ulovlig framferd under forberedelsen av flyplassen på Gardermoen. Alle hovedtrekk i den administrative prosessen fram mot stortingsvedtaket om flyplass, har vært styrt av de føringer og vedtak som Stortinget til enhver tid har gitt. Et typisk eksempel er Hobøl-alternativets skjebne i sluttfasen: Når Hobøl ikke ble utredet på samme detaljnivå som Gardermoen, var det rett og slett fordi stortingsflertallet ikke ville ha en slik utredning. Etter at Stortinget våren 1990 vedtok at det skulle planlegges bare med sikte på Gardermoen, har ikke kommisjonen avdekket noe eksempel på at Stortinget har truffet vedtak som i vesentlig grad bygger på misvisende eller mangelfulle opplysninger. Særlig viktig er det å være oppmerksom på at det endelige vedtaket høsten 1992 om å starte utbyggingen, sprang ut av en voteringsorden som Stortinget selv hadde fastlagt. På denne bakgrunn finner Smith-kommisjonen det påfallende at ikke bare eksterne eksperter, men også enkelte av dem som selv satt på Stortinget i den avgjørende perioden, i ettertid har argumentert som om departement og regjering har opptrådt i strid med Stortingets vilje. Debatten gir mange eksempler på sterke og ofte svært tendensiøse angrep på enkeltpersoner. De to som har vært mest utsatt for slike angrep, er Kjell Opseth og Steinar Killi. Både Opseth og Killi stod sentralt i planleggingsarbeidet med sikte på Gardermoen. De har en tilsvarende del av det politiske og administrative ansvaret for en saksbehandling som kommisjonen, med visse forbehold, har karakterisert som omfattende, ryddig og grundig. Selv om det selvsagt kan rettes innvendinger mot enkelte deler av en så omfattende og komplisert prosess som det her er tale om, har Smith-kommisjonen konstatert at de fleste og de groveste beskyldningene mot prosessen savner rimelig grunnlag. Om Kjell Opseth nøyer Smith-kommisjonen seg med å nevne at en påfallende stor del av de påstander og beskyldninger om illegitime forhold som har vært rettet mot ham, knytter seg til faser i flyplassaken da han ikke var samferdselsminister og heller ikke hadde parlamentarisk og konstitusjonelt ansvar for planlegging og for departementets forhold til Stortinget. Det ser ut til at mange har glemt at Opseth først tiltrådte som statsråd i november 1990. Da var mange av de skrittene av politisk karakter i retning av Gardermoen allerede tatt. En rekke beskyldninger tar altså ikke hensyn til kronologi, andre ser ut til å bygge på et uklart skille mellom på den ene siden politisk og faglig uenighet, og på den andre siden påstander om illegitime metoder. Det er gitt flere eksempler på at saksforberedelsen burde ha vært bedre. Slike eksempler er også lagt fram av Riksrevisjonen og Mydske-utvalget. Så kompleks og omfattende som forberedelsen av denne saken har vært, var det neppe grunn til å vente at alle deler av prosessen skulle oppfylle ideelle krav. Men det er lite som tyder på at saksforberedelsens kvalitet i denne saken, sett under ett, har vært dårligere enn i mange andre av de omfattende saker om utbygging som Stortinget har behandlet. Smith-kommisjonens hovedinntrykk er imidlertid ikke at prosessen har vært dominert av feil og mangler. Det er viktig å huske på at saken om utbygging av hovedflyplass med tilbringersystemet var usedvanlig omfattende og komplisert, både i norsk og i internasjonal målestokk. Så langt kommisjonen kan se, var saksforberedelsen fram til stortingsvedtaket høsten 1992 i det alt vesentlige ryddig og grundig. Det viktigste unntaket gjelder visse deler av prosjekteringen av Gardermobanen. Denne beskrivelsen er så tett opptil Smith-kommisjonens som det er mulig å komme. De mange rapportene som er laget om Gardermoen og flytoget, finner selvfølgelig fram til ting som burde vært gjort bedre – sett opp mot det ideelle. Det er f.eks. riktig at den bedriftsøkonomiske lønnsomheten ved flytoget var overdreven – eller for optimistisk, som det heter i rapportene – men det er samtidig riktig å vise til at det var ikke derfor man bestemte seg for flytog. Det skulle man ha uansett. Det var et politisk ønske ut fra de samfunnsøkonomiske perspektivene og ut fra hensynet til miljøet. I praktisk politikk var det ikke realistiske alternativer til flytoget. Påfallende mange påstander faller bort når man tar seg bryet med å gå inn i sakene, sa jusprofessor og leder av kommisjonen, Eivind Smith, da rapporten ble presentert. Det er jeg enig i, og derfor var Arbeiderpartiet ingen tilhenger av granskingen. Vi visste f.eks. om Lars Gunnar Lies rolle, og mente at det ikke var av vesentlig betydning for sakens realiteter. Det er verdt å merke seg at flertallets konklusjon er å ikke gå videre med den saken. De nye opplysningene fra regjeringsnotatene har altså ikke endret Arbeiderpartiets konklusjon. Det som skjedde ved Romeriksporten og Hellerud, er etter min mening svært alvorlig, med store konsekvenser for mennesker og miljø. Det er omtalt i flere rapporter, og jeg viser til mitt innlegg fra forrige debatt da forslaget om granskingskommisjon var til behandling. Det har framkommet kritikkverdige forhold, som er omtalt i innstillingen. Men jeg tror ikke det er mange som har gjennomgått en slik gransking og stått så støtt som Kjell Opseth – en krystallklar frikjennelse både av ham og Arbeiderpartiet. Han har måttet tåle mer enn noen andre i denne saken. Og jeg har ikke registrert en eneste én som har kostet på seg å be om unnskyldning. Såpass «stor» bør enkelte være. Den sjansen bør de ikke unnlate å bruke, for maken til personforfølgelse skal man lete lenge etter, også blant stortingspolitikere. Til Fremskrittspartiet og representanten Kleppes krav om forberedende riksrett, er det lite å tilføye. Innstillingen viser at de mest ekstreme er isolerte, og jeg har kommet ut av tellingen over hvor mange riksrettforberedelser og mistillitsforslag representanten Carl I. Hagen har levert i dette hus. Det er mer å regne som en form for «happening» eller regelmessig ritual, så jeg velger ikke å bruke mer tid på det. Smith-kommisjonen omtaler også medias rolle – som jeg allerede har vært inne på – og betydningen av edruelige media. Jeg nøyer meg med å vise til innstillingen og Smith-kommisjonens rapport. Flyene går både opp og ned. Nå har vi en kjempebra flyplass. Stortinget fikk det som de ville – litt flere problemer, litt dyrere, men kritikken må stå i forhold til realitetene og alternativene.