Hårek Elvenes (Høyre), 2019-10-03:
I år feiret NATO 70 år. I aprildagene 1940 gjorde vi den smertelige erfaringen at vi hadde venner, men vi hadde ingen allierte. Siden 1945 har NATO vært bærebjelken i norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk, og siden 1945 har Høyre og Arbeiderpartiet stått sammen i forsvars- og sikkerhetspolitikken. Hensynet til landets suverenitet og folkets trygghet har fått fram det beste i Høyre og Arbeiderpartiet. Noen sier at det er selve adelsmerket ved norsk politikk. Norge vil fortsette det tette samarbeidet med våre nærmeste allierte: USA, Tyskland, Frankrike, Storbritannia, de nordiske landene og Baltikum. I NATO står USA hardt på at Europa skal ta et større ansvar for vår felles sikkerhet. Det er ikke urimelig. Men det har også skjedd noe. Den nedadgående trenden i NATO-landenes forsvarsbudsjetter er brutt. Norges forsvarsbudsjett er økt betraktelig siden 2013, vi har faktisk hele 30 pst. i realøkning. Vi beveger oss også jamt og trutt mot dette stadig tilbakevendende 2-prosentmålet. Regjeringen har gjennom gjeldende langtidsplan startet oppbyggingen av Forsvaret. Men utviklingen av vårt nasjonale forsvar må skje innenfor NATOs fellesoperative forsvar. Å gjenreise forsvarsevnen er ikke gjort over natten. Første steg har vært å sette i stand det forsvaret vi har. Grunnmuren var forvitret. Og Norge er NATO i nord. Det ligger oppgaver i nord som Norge må ivareta på vegne av NATO-alliansen og ikke minst ut fra egne sikkerhetsbehov. Det handler om å ha en skikkelig situasjonsforståelse, og det handler om å kunne sikre forsyningslinjene over Atlanteren i tilfelle det skulle bli behov for det. Derfor har regjeringen kjøpt nye overvåkningsfly, nye kampfly, nye ubåter og ikke minst doblet budsjettet til Etterretningstjenesten siden 2013. Men vi har verken vært i stand til eller kommer til å bli i stand til å ivareta vår forsvarsevne alene. I 2019 er den sikkerhetspolitiske situasjonen meget uavklart, for å si det slik. Vestens forhold til Russland er anstrengt, og vi ser et Kina med opplagte globale, økonomiske, politiske og militære interesser. I slike tider er det så viktig at vi hegner om det transatlantiske båndet og det europeiske samholdet, og ikke minst at vi her i Stortinget holder fast ved den lange linjen i sikkerhets- og forsvarspolitikken og viser evne til å kunne inngå forsvarspolitiske forlik, som man har fått til så mange ganger før. Representanten Huitfeldt påsto at det var et brudd, at regjeringspartiene ikke hadde overholdt forliket i landmaktsproposisjonen. Det er ikke riktig. Da vi behandlet saken, gjorde man følgende vedtak: Regjeringen skulle komme tilbake med en sak til Stortinget der man skulle se på muligheten for å lease nye stridsvogner og opprettholde en stridsvognskapasitet. Det gjorde regjeringen. Det var ingen muligheter for å lease på det internasjonale markedet, og det er lagt opp til et anskaffelsesløp for stridsvogner fra 2025. Huitfeldt sier at man fikk gjennomslag for helikoptre og stridsvogner. Når det gjaldt helikoptre, skulle regjeringen komme tilbake med en sak til Stortinget der man skulle finne den riktige balansen mellom Rygge og Bardufoss, og det gjorde også regjeringen. Det paradoksale er at hvis Arbeiderpartiet hadde vært genuint opptatt av dette, hadde man i sitt eget alternative budsjett satt av midler til kjøp av både stridsvogner og helikoptre – men nei. Man lovte i VG sommeren 2018 at i det kommende statsbudsjettet skulle man kjøpe nye helikoptre for 250 mill. kr. Det var ingen spor etter slike helikopterinvesteringer i Arbeiderpartiets alternative budsjett, og det eneste sporet etter stridsvogner – ja, vet Stortinget hva det var? Det var 50 mill. kr til en stridsvogn. Det holder til en halv stridsvogn.