Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Jeg har fremmet denne interpellasjonen fordi jeg opplever en stor utrygghet ute på bygdene når det gjelder framtiden for landbruket og for bosettingen i bygdene, og fordi det nå spørres etter større grad av forutsigbarhet, og signaler om hva framtiden vil bringe. Norsk landbruk står jo fortsatt for en meget viktig produksjon av ren og trygg mat. I tillegg er landbruket også avgjørende for at det skal være liv og aktivitet på bygdene, og for at kulturlandskapet skal kunne holdes i hevd. Uavhengig av hva internasjonal påvirkning måtte ha å si, kan vi ikke sette oss i den situasjonen at landet blir stående igjen uten en egen landbruksproduksjon og med fraflyttede bygder. I tillegg vil vi da også få som konsekvens at kulturlandskapet gror igjen og en viktig verdiskaping går tapt. Hva har vi da å falle tilbake på i krisesituasjoner? Og hva har vi da å vise våre turister når de kommer til landet vårt for å se levende bygder og et kulturlandskap som er holdt i hevd? Jeg tror ikke denne situasjonen er klar nok når internasjonale spørsmål diskuteres, men dette er altså de faktiske forhold og en del av helheten. Vi er allerede i den situasjonen at mange bygder sliter med å opprettholde bosettingen. Viktige tilbud i bygdene faller bort, og gjengroingen av kulturlandskapet har allerede startet. Denne situasjonen berører alle, men verst er det for de unge som skal inn i landbruket, og som nå er så i tvil om framtiden at de kanskje ikke tør satse sin framtid der. Mangel på forutsigbarhet og utsikter for framtiden er det aller verste for næringen og dem som skal satse innsats og penger på arbeidsplasser i denne næringen. Mener man at vi skal ha et industrilandbruk i Norge, for å konkurrere med land som har helt andre klimatiske og topografiske forhold enn det vi har her til lands? I så fall er dette et dramatisk feilgrep, som både vil utradere norsk landbruk og effektivt avfolke norske bygder. Ingen nasjon kan fratas retten til en egen matproduksjon. Jeg synes ikke det er akseptabelt at internasjonale avtaler skal innrettes slik at vi ikke maksimalt kan utnytte våre muligheter til en naturlig produksjon av mat, når vi vet at mange millioner mennesker på denne kloden mangler mat hver eneste dag. Jeg tror heller ikke at så mange mener at det skal være slik. Jeg tror ikke alle forstår at det ikke er det samme utgangspunktet for produksjon av landbruksprodukter alle steder, og at klimatiske og topografiske forhold spiller inn på hvor effektiv produksjonen kan være. Selv innad i vårt eget land er det store forskjeller på muligheten til landbruksdrift. Dette gjør at et lite bruk i én del av landet kan være et stort bruk i en annen del av landet, når man tar arbeidsinnsats og klimaforhold i betraktning. Likevel er det av den største viktighet at vi kan beholde et aktivt landbruk over hele landet. Jeg mener at det blir feil bare å tenke store enheter uten å se på sidevirkningene og på helheten. Jeg ser ofte at bønders dyktighet måles i produsert kvantum, uten at man tar hensyn til produksjonsforholdene. Dette mener jeg blir feil. Bønder som driver i norsk landbruk, er etter min mening dyktige og har vist vilje til en kraftig omstilling, men jeg er ikke så sikker på at de har så mye mer å gi. Det går en grense for hvor langt effektiviteten kan strekkes før det får konsekvenser. Fra Arbeiderpartiets side mener vi at jordbruk, skogbruk og fiske i deler av landet er avgjørende for arbeid, bosetting, næringsutvikling og forvaltning av kulturlandskapet. Vi vil derfor legge grunnlaget for et levedyktig og bærekraftig landbruk over hele landet. Jeg har en følelse av at vi nå opplever en viss handlingslammelse i forhold til å planlegge framtiden for et levende norsk landbruk. I påvente av resultatet av de pågående WTO-forhandlingene burde det være mer trykk på å planlegge hvordan norsk landbruk og foredlingsbedriftene kan drives videre med en akseptabel inntjening og på et forsvarlig nivå. Ingen må tro at vi i framtiden kan ha et landbruk i hele landet uten en sterk offentlig medvirkning. Dette tror jeg heller ikke noen internasjonale avtaler vil hindre, dersom vi innretter slike virkemidler i tråd med det som ligger i avtalene. Det betinger selvfølgelig at våre forhandlere har dette som mål. Dette er bakgrunnen for at jeg ønsker å spørre om hva som konkret gjøres fra Regjeringens side for å innrette de statlige virkemidlene slik at landbruket, matproduksjonen, kulturlandskapet og levende bygder kan opprettholdes og være forankret i internasjonale avtaler. Jeg håper svaret og debatten blir slik at vi i denne sammenheng kan se positivt på framtiden for våre bygder og for rekrutteringen til denne viktige næringen.