trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-06-06:
Det er åtte år sidan Bondevik I-regjeringa la fram utjamningsmeldinga, ei stortingsmelding med fire strategiar for utjamning: ei mjukare arbeidslinje, ein meir sosial bustadpolitikk, eit meir finmaska sosialt tryggingsnett og betre offentlege tenester. St.meld. nr. 50 for 1998-1999, som denne meldinga heitte, hadde – på same måten som St.meld. nr. 20, som vi behandlar i dag – ein faktabase som grunnlag. Under kapitlet «Utvikling og fordeling av sentrale levekår i befolkninga» finn ein undertittelen, «Helse – utviklingstrekk og ulikskap». Allereie då vart det påvist at dei regionale helseforskjellane var større internt i Oslo enn mellom fylka. Det er altså åtte år tilbake. I den meldinga som blir behandla i dag, får ein oppdaterte data på dette feltet og om forskjellen mellom barn, altså den ulike starten som dei enkelte ungane kan ha, som vi lenge har visst om. Det vart då, som no, føreslått konkrete tiltak for forbetring. Det er éin vesentleg forskjell, og det er at vi i dag erkjenner at det er eit fattigdomsproblem i Noreg, og at vi i dag erkjenner at forskjellane har auka. Det var ikkje god tone i år 2000 då utjamningsmeldinga vart behandla i Stortinget. Eg tenkjer: I dag har vi langt større moglegheit til å få gjort noko. Det er sjølvsagt slik at den enkelte har ansvar for eiga helse. Det er sjølvsagt grenser for kva ein kan oppnå gjennom politiske vedtak. Sjølvsagt kan det som er uttrykt av gode meiningar i innstillinga og i debatten i dag, berre bli ord. Men ein bør ha ei anna moglegheit til oppfølging. I meldinga er det breie, konkrete tiltak frå dagens regjering i forhold til både skule og utjamning av ulikskap, førebygging, betre oppfølging av dei som er sjuke, og mykja anna. Då er det slik at eg er optimist, fordi det er eit ordtak som seier: «Der det er vilje, er det vei».
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-06-06:
Eg vil gi representanten Lønning rett på eitt punkt: Dette er ein vanskeleg og komplisert debatt. Eg kjenner på ei uro i høve til at det ikkje skal bli samsvar mellom alle dei gode orda som kjem temaet forskjellar til del, og den handlinga som må til. No seier Horats: «Bevar tanken enkel når livet er vanskelig.» Då går det an å stilla nokre enkle kontrollspørsmål: Er det fleire vanskelegstilte som vil gå til doktor når eigendelane aukar, slik som det skjedde gjentekne gonger under den førre regjeringa? Blir det fleire eller færre fattige når ein kuttar overfor dei nest fattigaste? Vil skulehelsetenesta bli betre med ein dårleg kommuneøkonomi? Når 5 pst. av bekymringsmeldingane til barnevernet kjem frå barnehagen og 3 pst. frå helsevesenet, er det då viktig å styrkja høvet for barnehage og helsevesen til å gi sine meldingar? Vil ein restriktiv alkoholpolitikk bety fleire eller færre rusmiddelmisbrukarar? Og til slutt når det gjeld frukt og grønt: Er det slik at Inge Lønning og andre frå Høgre og Framstegspartiet i det heile ikkje har registrert at det er forskjell på matvanar hjå skuleelevane våre, og at det faktisk har både med helse og trivsel å gjera å satsa på den typen tilbod? Så heilt til slutt: Er det verkeleg slik at kommuneøkonomi ikkje har noko med denne debatten å gjera? Det er altså ein debatt som handlar om å redusera forskjellar i helse og – i ei anna stortingsmelding nyleg – forskjellar når det gjeld skule. Det å styrkja kommuneøkonomien handlar jo faktisk om å styrkja innsatsen på fellesskapssektoren. Då er det forskjell på ei regjering og på parti som har som prioritet nr. 1 å føreslå skattelette, og ei regjering som seier: No trekkjer vi inn desse forslaga om skattelette til dei best stilte for å satsa på fellesskapen, for å sikra mindre forskjellar både når det gjeld skule og helse, og for å sikra inkludering. Eg er svært overraska over at ikkje alle ser at her er det forskjell i tilnærming.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2007-06-06:
Eg burde jo takka komiteens leiar for hans bidrag til å heva debatten. Når det gjeld eigendelar, skal eg berre få opplysa om at det framgår av stortingsmeldinga at det er Regjeringas politikk i samsvar med Soria Moria-erklæringa å redusera eigendelar på helsetenester, og halda dei på eit lågt nivå. Regjeringa varslar at dei vil vurdera endringar i eigendelsordningane med utjamning av sosiale forskjellar som eit viktig aspekt. I statsbudsjettet for 2006 vart eigendelstak 2 redusert frå 3 500 kr til 2 500 kr. Eigendelen for fysioterapi på blå resept som var innført, vart teken vekk. Og det skal ikkje lenger, etter forslag frå Regjeringa, vera eigendel for rusmiddelavhengige som blir oppsøkte av ambulante team frå ein ruspoliklinikk. Forskjellen på Framstegspartiet og dagens regjering er at vi har eit reelt utolmod i høve til å utjamna forskjellar og sikra fellesskapen.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Norge har i flere år blitt kåret til verdens beste land å bo i. I en ny undersøkelse blir vi også kåret til verdens fredeligste land å bo i. Det må være som et Soria Moria for dem som ser det utenfra. I St.meld. nr. 20, Nasjonal strategi for å utjevne sosiale helseforskjeller, får vi et godt innblikk i de utfordringene vi står overfor – utfordringer på mange områder i det norske samfunnet. Vi skal være stolt over de resultater og mål vi har nådd gjennom flere tiår. Vi har bygd dette velferdssamfunnet stein for stein. Samtidig skal vi også være utålmodige. Vi skal være kritiske til de systemene og de tingene som ikke fungerer i dette samfunnet. Det som har kjennetegnet det norske samfunnet, er velferdssamfunnet, og vi er år etter år blitt kåret til verdens beste land å bo i. Sosialdemokratiets måte å bygge et samfunn på er å ha sterke velferdstjenester som er sosialt universelle for alle som bor i dette landet: barnetrygd for alle, sykelønn hvis du blir dårlig, attføringspenger hvis det går for lang tid, en sterk folketrygd, en god pensjon osv. Det er også barnehageplasser til alle, med lave barnehagepriser så alle har råd til barnehage – som gjør at barn bygger bruer mellom ulike kulturer, og hvor sosiale relasjoner utvikles. En sterk og god og inkluderende offentlig folkeskole er også viktig, der ulike mennesker fra ulike kulturer får mulighet til å utvikle sine ulike evner i et sterkt fellesskap, og en videregående skole som er gratis for alle, der man har gratis lærebøker, der alle har mulighet til å ta en fagutdannelse. Så ser vi at det er mange som faller ut av videregående skole. Dem må vi ha et sterkt fokus på. Det å ha et arbeid å gå til, å ha en lønn å leve av er viktig både sosialt og økonomisk. Det er også et sterkt offentlig helsevesen som tar vare på oss når vi har behov for det. Jeg tror ikke det går an å vedta seg ut av disse utfordringene, men vi kan iverksette ulike tiltak som f.eks. Lørenskogmodellen, der man har satset på en skole med fysisk aktivitet, hjelp til lekser, god mat, frukt og grønt. Det handler om å gi barna gode vaner. Gode vaner er ikke noe du har. Gode vaner må læres, det må terpes og terpes. På den måten er vi med på å forebygge for å få en god offentlig velferd. Godfot-teorien er viktig, og det tror jeg handler om å bli bedre på de områdene vi allerede er gode på, og å gjendyrke det vi har skapt gjennom mange år.
André N. Skjelstad (Venstre), 2007-06-06:
Vi behandler i dag innstilling fra arbeids- og sosialkomiteen om representantforslag fra stortingsrepresentantene Robert Eriksson, Kenneth Svendsen, Øyvind Korsberg og Jan-Henrik Fredriksen om endring i pensjonstrygden for fiskere, slik at fiskere som blir uføretrygdet før fylte 60 år, får tilbake innbetalt premie til pensjonstrygden for fiskere. Komiteen viser til svarbrev fra arbeids- og inkluderingsminister Bjarne Håkon Hanssen av 26. april. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, tilrår på den bakgrunn at forslaget vedlegges protokollen. Fremskrittspartiet fremmer sitt forslag i merknads form. Det er mindretallsforslaget i innstillingen, likelydende med deler av sakens overskrift. Komiteens tilråding er at Dokument nr. 8:53 vedlegges protokollen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Sånn som ordningen fungerer i dag når det gjelder pensjonstrygden for fiskere som blir uføre før fylte 60 år, skaper det en sosial skjevhet mellom dem som blir uføre, og dem som er arbeidsføre. Det er derfor interessant å merke seg svarbrevet til komiteen fra statsråden av 26. april i år, hvor statsråden bl.a. uttaler: «Vi er nå midt oppe i arbeidet med en pensjonsreform, der hele pensjonssystemet i Norge er under vurdering. Stortinget har bl.a. vedtatt at det i framtiden skal være mulig å ta ut alderspensjon fra folketrygden fra 62 år. Den nevnte utvalgsinnstillingen fra 2003 bygger på at fiskerpensjonsordningen fortsatt skal være en tidligpensjonsordning til dagens folketrygd der det ikke kan ytes alderspensjon før fra fylte 67 år. Denne forutsetningen vil ikke lenger være til stede når ny alderspensjon i folketrygden innføres. Det vil være nødvendig å tilpasse de lovfestede tidligpensjonsordningene for både sjømenn og fiskere til en ny alderspensjon i folketrygden.» Med bakgrunn i dette forventer Fremskrittspartiet at man foretar en fornuftig justering av ordningen, sånn at også de som blir uføre, får tilbakebetalt sin premie på samme måte som de som ikke har oppnådd 750 premieuker. Statsråden uttaler videre i nevnte brev: «Jeg ber om at Regjeringen ikke pålegges å utrede enkelte sider av pensjonstrygden for fiskere nå.» Jeg må ærlig innrømme at jeg stiller meg litt undrende til akkurat den formuleringen, for det er ikke her snakk om noen stor utredning, men heller om en tilpasning av dagens regelverk slik at regelverket blir mer rettferdig. Det er liten tvil om at dagens regelverk oppleves som svært urettferdig for dem som blir uføre før fylte 60 år. Altså: Har du god helse og ønsker å klare deg og stå i jobb og kanskje kan holde deg med en inntekt på rundt 1 mill. kr i året, slik det har vært de senere årene for enkelte med ringnotfartøy, får du utbetalt fiskerpensjon på toppen av lønna di når du fyller 60 år. Fremskrittspartiet mener naturlig nok at dette er rett og rimelig, all den tid man har innbetalt til pensjonsordningen. Men blir du derimot utslitt av å være fisker, skader deg eller blir kronisk syk, sånn at du blir uføretrygdet og virkelig trenger fiskerpensjonen kanskje mer enn noen gang, ja da er du i en situasjon der du mister den. Det er dette Fremskrittspartiet synes er urettferdig med den ordningen som er i dag. Når statsråden i sitt brev av 26. april i år uttaler at «Vi er midt oppe i arbeidet med en pensjonsreform», er selvfølgelig det riktig. Men det vil fortsatt gå tre år før pensjonsreformen trer i kraft. Jeg har store problem med å forstå at utslitte fiskere må vente i minimum tre år før man kan få avklart om man skal få tilbakebetalt det man har betalt inn, når man blir ufør. Regjeringen velger altså å opprettholde dagens sosiale skjevheter mellom uføre og arbeidsføre istedenfor å foreta endringer i dagens regelverk, et regelverk som uansett vil gjelde fram til det nye trer i kraft. Jeg tar herved opp forslaget fra Fremskrittspartiet, som er referert på side 2 i innstillingen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-06-06:
Det som fikk meg til å ta replikk, var det statsråden sa om at han var svært enig i innlegget til representanten Christoffersen, og han pekte på at det var store prinsipielle spørsmål knyttet til en slik sak. Representanten Christoffersen sa at hvis Fremskrittspartiets forslag hadde blitt vedtatt, ville det svekket finansieringen av ordningen. Mener statsråden det er prinsipielt riktig at de som er uføre, som blir hardest rammet, skal være med på å finansiere og dekke pensjonen til dem som er arbeidsføre? Det hadde vært interessant å få et svar fra statsråden på hvordan han prinsipielt ser på det spørsmålet.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Jeg har lyst til å komme med noen kommentarer, særlig på bakgrunn av det siste innlegget som ble holdt. Vi er vel alle i politikken fordi vi har lyst til å gjøre noe med det vi oppfatter som urettferdig. Nå snakker vi om en ordning som har gjeldt lenge. Vi snakker om en ordning hvor de berørte selv har vært med i utredninger og vurderinger av ordningen en rekke ganger, så sent som i 2003 i forbindelse med NOU 2003:8 Fra aktiv fisker til pensjonist. Det forslaget som Fremskrittspartiet her fremmer, har altså ikke blitt fremmet av yrkesgruppen selv. Når det snakkes om en ordning som er spesielt urettferdig, kan vi like gjerne si at vi i stedet for å snakke om en ordning med premie, snakker om en samordning mellom ulike ytelser. Det er et spørsmål som favner langt bredere enn akkurat denne ene yrkesgruppen. Jeg synes det er et godt argument når statsråden i sitt brev sier at dette er en ordning som gjelder fram til fylte 67 år, som ganske snart er et ikke-begrep når det gjelder pensjonering, og at ordningen for fiskere, i likhet med andre lovfestede tidligpensjonsordninger, må være en del av den gjennomgangen en skal ha i kjølvannet av det nye opptjeningssystemet og de nye tidspunktene for pensjonering i framtiden. Det er en problemstilling til som bør tas med i betraktning, og som det også står om i statsrådens brev, nemlig at en endring som foreslått av Fremskrittspartiet her, også vil være med på å svekke finansieringsgrunnlaget for hele ordningen. Det er kanskje en av grunnene til at fiskerne selv aldri har tatt opp et forslag som dette når de har deltatt i utredninger av spørsmålet. Jeg synes også at her hører hjemme en litt bredere vurdering av konsekvensene av å innføre et nytt prinsipp som medfører at man får refundert premien av forsikringer det etter hvert kommer til å vise seg at man ikke fikk bruk for. Dessuten er det heller ikke gitt, hvis man blir uførepensjonert som fisker, at man ikke kommer til å få bruk for ordningen, for ting kan skje. Uføretrygden kan av en eller annen årsak falle bort eller bli redusert. Hva hvis man da står der uten dekning for noe som helst? Skal man da betale premien inn igjen for å få ytelsen tilbake? Det viktigste argumentet av alle er at nå skal alt gjennomgås under ett. Jeg synes i utgangspunktet det er en dårlig løsning å behandle så viktige spørsmål for folks velferd stykkevis og delt. Dette må undergis en helhetlig vurdering.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Jeg har bare behov for veldig kort å uttrykke glede over at et så stort flertall i salen gir oss mulighet til å se på disse viktige problemstillingene i et helhetlig perspektiv. Jeg er veldig enig med representanten Lise Christoffersen i at denne saken berører viktige prinsipielle spørsmål. Et stikkord i så måte er samordningsutfordringene. Hvis vi nå begynner å flytte på biter av problemstillingen overfor denne gruppen, er det ikke urimelig at det vil ha et ganske stort overslag til andre tilsvarende prinsipielle problemstillinger. Det er bra med utålmodighet, og det er bra med engasjement, men det er også veldig viktig at flertallet nå sier at de ønsker å se disse problemstillingene i en helhet. Og vi skal få nok å gjøre fram mot 1. januar 2010, når ambisjonen vår er at det helhetlige nye pensjonssystemet skal være på plass. Jeg tar selvfølgelig med meg intensjonen bak det Fremskrittspartiet er opptatt av her, og vi vil ha det med oss når vi skal gjøre den helhetlige jobben.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Hvis spørreren hadde vært opptatt av å høre hva jeg faktisk sa, hadde han hørt at jeg syntes det var et viktig moment i innlegget til representanten Lise Christoffersen at det ble påpekt at dette har samordningsspørsmålet i seg. Da kan man ikke møte de prinsipielle utfordringene ved å ta gruppe for gruppe, og ikke tro at konklusjoner i forhold til én gruppe ikke vil ha overslag til andre grupper. Jeg uttrykte at jeg syntes det var et godt resonnement bak begrunnelsen for å se dette i en helhetlig sammenheng i forbindelse med pensjonsreformen. Jeg vil ikke nå starte den prinsipielle drøftingen om hva konklusjonene skal være på den gjennomgangen vi skal ha. Hadde vi hatt svarene nå, hadde vi jo ikke behøvd noen gjennomgang. Det er derfor vi nå skal ta oss tid til å tenke gjennom vanskelige problemstillinger i en helhetlig sammenheng, og derfor skal vi komme tilbake med et forslag til svar på det når det arbeidet er gjort.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2007-06-06:
Jeg stemte feil.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-11-13:
Statsråden sier at det er praktiseringen som er problemet, og at man skal følge utviklingen nøye. Men vi vet altså at det har vært tragiske hendelser på barnevernsinstitusjoner to ganger i løpet av det siste året. Da må jeg få lov til å spørre statsråden: Hvor mange flere ungdommer på institusjon må miste livet før man faktisk tar dette inn over seg og forstår alvoret, og forstår at man ikke alltid kan bruke skjønn?
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-11-13:
Jeg har lyst til å begynne med en liten historie fra en barnevernsinstitusjon, hvor en ungdom hadde stjålet tv-en på institusjonen, tatt den med seg inn på rommet sitt og satt der og så på tv. Det resulterte i at resten av barnevernsinstitusjonen, altså de andre beboerne, ikke kunne se på tv. Det betydde også at de ansatte ikke kunne gå inn på rommet til denne ungdommen og hente tv-en, som da var stjålet fra institusjonen. De måtte vente til politiet kom. Dette er altså hverdagen ute i barnevernsinstitusjonene. Dette er ikke sånn vi hadde gjort det hjemme. Vi ønsker at ungdommene skal bo i noe som er tilnærmet et hjem – en institusjon kan aldri bli et hjem, men tilnærmet et hjem. Det betyr at en av de ansatte faktisk kunne gått inn og hentet den tv-en, og at man ikke måtte vente til politiet kom. Representanten Tove Karoline Knutsen snakker om respekt og verdighet, og om at det kan skje unødig tvang. Hun får det nærmest til å høres ut som om forslagsstillerne og de som slutter seg til forslaget, ikke har respekt for ungdommene som bor på institusjonen, og at man ser for seg at de ansatte vil bruke unødig tvang. Vi har faktisk tro på de ansatte, og vi har faktisk stor respekt for barn og unge som bor på institusjon, og som dessverre av en eller annen årsak ikke kan bo hjemme. Men det betyr ikke at de ikke har behov for trygge og faste rammer og grenser rundt seg. Det er slett ikke godt nok slik det fungerer i dag, når barn som bor på institusjon, er redde for andre beboere på institusjonen, når barn føler seg truet i det som skal være et hjem, når ungdom dør av overdose eller dør fordi andre beboere er ute av kontroll. Det er ikke godt nok. Da forstår jeg verken Arbeiderpartiets eller SVs tilnærming til dette. Begge representantene som har vært på talerstolen og snakket om saken, har erkjent at det er et problem. Hva er da så farlig med å få en grundig gjennomgang av de forskriftene som er? Hva er så farlig med det, dersom vi kan redde liv? Det er det vi i realiteten kan gjøre ved å innskjerpe grensene og innskjerpe skjønnet, slik at de ansatte faktisk får mulighet til å gripe inn når ting spisser seg til – uten å måtte vente på politiet eller på at det må være en begrunnet mistanke. Det er det forslagsstillerne ønsker. Jeg håper vi skal slippe flere tragiske tilfeller i barnevernet, og jeg håper at Regjeringen og statsråden faktisk vil gjennomgå forskriftene – selv om hun ikke sier hun vil gjøre det, fordi de kommer fra opposisjonen.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-11-13:
Det får kanskje være grenser for hva man kan få seg til å si fra Stortingets talerstol, selv om man kommer fra Venstre. Da refererer jeg til det som representanten Skei Grande sa i forbindelse med hva presidenten skulle ha sagt. Dette tar jeg selvsagt sterkt avstand fra – og det var ikke det presidenten sa. Representanten Skei Grande snakket om at det er rart at vi i de liberale partiene går inn for å støtte tvang. Jeg kan forstå hennes synspunkt, ut fra det ståstedet hun måtte ha. Men en del av oss tenker også på de andre på barnevernsinstitusjonene. Det er ikke alle på en institusjon som har utagerende og voldsom atferd. Det er ikke alle på en barnevernsinstitusjon som har rusproblemer. Det er faktisk ganske små barn og unge som trenger kjærlighet, og som trenger omsorg, fordi det kanskje har vært mangelvare i deres liv. Da blir jeg forferdelig opprørt når jeg hører representanten Tove Karoline Knutsen si at de ansatte ikke er «trygge nok» til å gi kjærlighet og omsorg. Er det ikke derfor disse barna er på barnevernsinstitusjon, for å få den kjærligheten og omsorgen som de ikke kan få, eller ikke er i stand til å motta, i sitt eget hjem? Da er det ikke fritt for at jeg må spørre meg: Hva gjør de ansatte på disse barnevernsinstitusjonene, hvis de ikke er trygge nok til å gi kjærlighet og omsorg, og dermed også trygge nok til å sette grenser for barna? Jeg stiller meg det spørsmålet, og jeg må si at jeg er like bekymret nå som jeg var før jeg kom hit i dag. Men likevel vil jeg takke for en debatt, det er greit å få satt dette på kartet. Jeg håper, som sagt, bare at vi også greier å få gjort noe med dette.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Det forekommer meg at vi snakker litt forbi hverandre i denne saka, i tillegg til at det selvfølgelig også er reell uenighet. Men uenigheten består jo ikke i hvorvidt det skal være tvang eller ikke. Som statsråden redegjorde for for litt siden, har vi altså i dag tvangsmuligheter og begrensningsmuligheter, som ransaking av rom, kontroll av post, bevegelseskontroll osv. Poenget er jo at dette skal knyttes opp til den enkelte ungdom og vurdering av situasjonen, og ikke gjelde som kollektiv avstraffelse. Derimot er det ingenting som hindrer en institusjon i å ha klare og tydelige ordensregler som gjelder alle, og en klar og tydelig praktisering av disse. Representanten Thommessen er forbauset over at statsråden ikke kommer opposisjonen i møte i denne saka. Det er vanskelig å forstå. Statsråden har jo nettopp i denne sal forsikra om at lovverk og regelverk kontinuerlig ettergås og forbedres, og at man følger opp med å kvalitetssikre det arbeidet som gjøres ved institusjonene. Opposisjonen viser til tilbakemelding fra dem som jobber i barnevernet. Men de tilbakemeldingene er faktisk mer nyanserte enn som så. Jeg snakka for ikke lenge siden med en ung miljøarbeider som har jobba i barnevernet i mange år, og som har jobba med de verste ungdommene. Han sa det omtrent slik: Problemet er jo ikke at vi ikke har et regelverk og muligheten til å gå inn med tvang, problemet er at alle vi som jobber i barnevernet, kanskje ikke er trygge nok når det gjelder å komme den enkelte i møte, vurdere den enkelte situasjon og det enkelte individ, og at vi kanskje heller ikke alltid er trygge nok når det gjelder å gi omsorg, kjærlighet og tillit til disse ungdommene, som har så vanskelig bakgrunn.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-13:
Undertegnede er enig med representanten Karin Woldseth i at det er alvorlig at det i den senere tid har vært alvorlige hendelser som vold, rus og overgrep i barnevernsinstitusjoner. Barn gir også uttrykk for at de føler seg utrygge og redde i institusjonene. Dette må tas på alvor, fordi det er uakseptabelt at barn som i utgangspunktet har det vanskelig, skal oppleve dette. Det at et barn blir tatt ut av sitt eget hjem, er den største inngripen det offentlige gjør i en familie. Vi må derfor være sikre på at de tiltakene som blir iverksatt, er kvalitetsmessig gode og til beste for barnet. Forslagsstillerne bak Dokument nr. 8:63 er opptatt av sikkerheten til de ansatte og beboerne i barnevernsinstitusjonene. De vil løse det med mer tvang og kontrolltiltak gjennom en forskriftsendring. Vi har fått flere innspill på at forskriften blir tolket ulikt. Det kom også fram under høringene om dette forslaget at representanter for institusjonene mente det var nødvendig med en full gjennomgang av forskriften. Fellesorganisasjonen ønsker også en gjennomgang av aktuell lovbestemmelse og forskrift, og at det i gjennomgangen skal fokuseres sterkt på det faglige innholdet og på rammebetingelsene for hjelpetilbudet til barn og unge med store hjelpebehov. SV er derfor glad for at Barne- og likestillingsdepartementet følger praktiseringen av lovverket på barnevernsfeltet nøye, og at man fortløpende vil vurdere behovet for endringer for å sikre at regelverket er tilpasset de aktuelle utfordringer vi står overfor. Jeg er helt enig med Fylkesmannen i Buskerud, som påpeker at det er et stort behov for opplæring av de ansatte, med tanke på bruk av mulige restriksjoner og tvang og hvordan dette skal håndteres korrekt i henhold til regelverket. Det er bra at Barne- og likestillingsdepartementet har sendt ut et brev til alle institusjonene med presiseringer av hvilke muligheter og rammer dagens regelverk gir for tvang. Hensynet til personvern og den enkeltes frihet og integritet må balanseres opp mot bruk av tvang. Loven og forskriften angir regler for bruk av tvang og hva slags tvang som kan benyttes. Dette er forankret i Den europeiske menneskerettighetskonvensjon og i FNs barnekonvensjon. Det er mulig å bruke tvang når nærmere vilkår for dette er oppfylt. Når barnet er en trussel mot seg selv og andre, er det helt nødvendig og riktig at det beskyttes mot seg selv, og også at andre beskyttes. Til slutt vil jeg understreke at det trengs opplæring på dette vanskelige feltet, og ikke minst at man hele tida vurderer om lovverket og forskriftene er gode nok. Dette må følges nøye, slik at vi ikke på nytt kommer i en situasjon med nye erstatningssaker i barnevernet. Barn under barnevernstiltak skal ha gode og trygge tiltak, hvor de ikke står i fare for å bli utsatt for vold og overgrep. Kontinuerlig kunnskaps- og metodeutvikling er også helt nødvendig for å møte de store og nye utfordringene vi nå har i barnevernet.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-13:
Vi har mange nye utfordringer i barnevernet. Det er en komplisert og sammensatt problematikk, der vi kanskje ikke har god nok kompetanse. Derfor mener jeg, i motsetning til representanten Olemic Thommessen, at det med de nye utfordringene er helt nødvendig at vi øker kompetansen, og at vi må forske på det vi driver med i barnevernet, slik at vi ser at de tiltakene vi iverksetter, fungerer. Jeg vil også si noe om fylkesmannens rolle i denne saken, for her har vi fått tilbakemelding på at fylkesmennene tolker dette ulikt. Når saker blir påklaget til fylkesmannen, får man ulike tilbakemeldinger, og det er et problem for barnevernet. Det er derfor kjempeviktig – det vil jeg si til statsråden – at man også setter inn et støt overfor fylkesmennene, slik at det blir lik kompetanse og lik forståelse for loven og forskriften. Det blir uholdbart når fylkesmennene vurderer dette helt ulikt. Når det gjelder fylkesmennenes økonomi, ligger jo ikke det til vår statsråd, det ligger til en annen statsråd. Men det er helt klart at vi over lang tid har sett at tilsynsordninga hos fylkesmennene ikke fungerer godt nok, fordi man ikke har økonomi til det. Det må man også se på. Det er vel kanskje slik at man ved fylkesmannsavdelingene rundt om i landet prioriterer andre områder enn akkurat barn og barnevernet. Her mener jeg at statsråden også må ta en dialog. Her må man jobbe på tvers av departementer hvis man skal få til en helhetlig tiltakspakke for barn som sliter. Jeg mener også at barnevernet i stor grad ikke går raskt nok inn i førstelinjetjenesten. Det får vi også tilbakemeldinger på hele tida. Det har faktisk i stor grad vært økonomi som har styrt tiltakene i barnevernet, ikke barnas behov. Jeg mener at kommunene har en mye bedre økonomi med denne regjeringa, så det er nå viktig at barnevern og politikere rundt i landet tar ansvar og setter barnevernet i fokus. Vi har snakka om tragiske hendelser og drapssaker. I den ene av disse sakene var faktisk et barn som har sittet i et asylmottak i Norge i fire år, involvert, så det er klart at vi må gjøre flere ting på mange områder. Jeg syns også det er veldig trist at vi nå i Norge har fått en dom på en 15-åring – han ble dømt til fengsel for drap. Det mener jeg er uakseptabelt, så vi må styrke innsatsen på flere felter.
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-11-13:
La meg innledningsvis få lov til å ønske statsråden velkommen i stolen. Jeg ser frem til et samarbeid om barnevernet, bl.a. Det skal være sikkert at der trengs det at man tar i et tak på mange andre områder enn bare på det vi diskuterer i dag. Jeg tar til etterretning at statsråden ved denne korsvei velger ikke å lytte til de ansatte i barnevernet, men at man mener at man skal basere videre virksomhet på det regelverket som finnes i dag. Og det er åpenbart at det ikke fungerer. Det er åpenbart at den kursingen det ble henvist til, ikke gir tilstrekkelige resultater. Hadde den gjort det, hadde vi jo ikke fått de reaksjonene vi får fra et meget bredt grunnlag av de ansatte. Da må mine spørsmål være: Hva tenker statsråden å gjøre? Hvordan tenker hun å gjøre dette bedre?
Olemic Thommessen (Høyre), 2007-11-13:
Først vil jeg si at jeg er enig med representanten May Hansen, som sier at vi trenger mer og bredere forskning. Jeg er litt overrasket over visitten til meg med hensyn til at jeg ikke skulle ha sett dette. Høyre har granngivelig foreslått mer til forskning på dette feltet; vi har gjort det på inneværende års statsbudsjett, og vi kommer tilbake i forbindelse med dette års statsbudsjett med forslag om mer midler til forskning. Jeg vil også understreke at det er all grunn til å gå inn på bredden i den forskningen som skjer. Vi mener at dagens forskning i altfor stor grad er rettet inn mot statens egne prosjekter og statens egne opplegg, og at vi i tilknytning til en stor bredde av private aktører har en rekke potensielle forskningsprosjekter som man burde ha gått inn på, prosjekter som ville gitt oss et atskillig bedre grunnlag å arbeide ut fra i disse sakene. Så til dagens tekst: Man skal være «trygge voksne», sier representanten Skei Grande. Ja, så enig, så enig, må jeg si. Og til Tove Karoline Knutsens innlegg: Den personen hun hadde snakket med, sa at det ikke var sikkert at man var trygg nok med hensyn til å gi kjærlighet og omsorg. Det er også noe jeg tror man kan kjenne seg igjen i. Og så er spørsmålet: Hva er det som skaper trygghet? Hva er det som skaper den rammen som gjør at man arbeider trygt og vet hva man har å forholde seg til, som skaper forutsigbarhet, og som gjør at man kan gi en beskjed til en ungdom og vite at den blir utført? Jo, det er iallfall ikke at man har et stort rom for skjønn, slik at man i etterkant av en beskjed kan bli fulgt opp av klagerunder, tilsynsmyndighet, henvendelse til advokat, ny klagerunde – lange runder med parlamenteringer frem og tilbake med hensyn til hvordan man skal forholde seg til dette. Jeg vil også minne om at svært mange av dem vi snakker om, er ganske durkdrevne i denne type spill. Jeg har i min tid som forsvarer hatt klienter som har hatt tjue, tredve, kanskje førti møtepunkter med politi og påtalemyndighet, og som sannelig har en merittliste som viser at de går utenpå de fleste av oss når det gjelder nettopp det å forholde seg til offentlige systemer, hva enten det er påtalemyndighet eller barnevern. Dette er noe de kan, dette er noe de vet å bruke. Og det som er problemet, er jo nettopp at man har et skjønn, som skaper usikkerhet i systemet. Noe skjønn vil det alltid måtte være, og skal det være, men rommet må ikke bli så stort at det undergraver tryggheten mellom de voksne og barnet. Og så avslutningsvis: Vi vet at praktiseringen av tilsynsmyndigheten er forskjellig fra fylke til fylke. Det er ikke bra, og en innstramming i lovverket vil også bidra til å bedre dette.
Manuela Ramin-Osmundsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Jeg er klar over de tragiske hendelser som det nå er vist til. Det er helt åpenbart at dette ryster mange – også meg. Men som jeg har vist til i mitt hovedinnlegg, er jeg helt overbevist om at det er svært sentralt at barnevernsansatte og de som jobber på institusjon, utviser skjønn på en tilstrekkelig måte, og at vi styrker kompetansen rundt det å kunne bruke tvang på en god måte. Det er åpninger, det er muligheter i dagens regelverk. Jeg er helt overbevist om at det er det som må styrkes.
Manuela Ramin-Osmundsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Det er vist til faglige råd, og det er viktig å lytte til de faglige rådene også hva gjelder resultatet for det enkelte barn. Målet med barnevern og barnevernsinstitusjoner er også å gjøre situasjonen bedre for de enkelte barn, og de faglige rådene sier at når barn er med frivillig, får man også bedre resultater. Så er jeg også enig i at vi må styrke innsatsen, men innenfor det skjønnsrommet som finnes i regelverket. Vi har også fått mye informasjon om at ansatte ikke vet nok om det, og det er det vi skal styrke.
Manuela Ramin-Osmundsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-13:
Jeg vil gjerne understreke at jeg er meget glad for det engasjementet som er vist i forhold til den kompliserte problemstillingen. Samtidig vil jeg forsikre om at de problemstillingene som det er vist til om pengemangel med tanke på tilsyn, er noe som jeg vil se på. Jeg kan ikke her og nå gi noen full oversikt over hva som foregår, men jeg tar det innspillet som er kommet, og vil se nærmere på det.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2007-11-13:
Også eg vil nytte anledninga til å gratulere Manuela Ramin-Osmundsen som statsråd og ønskje velkommen til mange fruktbare diskusjonar her i Stortinget, m.a. om barnevernet. Det er jo tragisk at desse barna har kome i ein situasjon der dei ikkje kan bu saman med familien, men treng å bu på ein institusjon. Fylkesmannen har i oppgåve å føre tilsyn med både institusjonar og tiltak for desse barna. Eg har ei oppmoding til statsråden. Eg har høyrt at det er mange fylkesmenn som ikkje har nok ressursar til å føre så mykje tilsyn som ein gjerne skulle hatt, og at barna blir taparane her. Eg vil oppmode statsråden om å sjå på ressurssituasjonen til fylkesmennene, og sjå på dei fråsegnene som tilsette ved barnevernsinstitusjonane har kome med, om at ein gjerne ønskjer ein dialog med fylkesmannen, men ein føler at ein av og til kjem på feil tidspunkt, på grunn av tronge rammer.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2007-11-13:
Det hender dessverre at barn og unge mister fotfestet i oppveksten. Kanskje skjer det fordi foreldrene svikter som omsorgspersoner – eller fordi den unge selv har havnet i negative miljøer, har store atferdsproblemer eller problemer knyttet til rus, vold eller annen kriminalitet. Å hjelpe disse barna og ungdommene er en stor utfordring. Barnevernet skal gi det enkelte barn et tilpasset tilbud av høy kvalitet. Men for å drive forsvarlig barnevern er det nødvendig å kunne sette de grenser og utøve den kontroll som gjør det mulig å lykkes med det tilbudet som gis. Dette handler også om sikkerheten til det enkelte barn, til de ansatte og til de øvrige beboerne. Høyre mener det er behov for å gi ansatte ved barnevernsinstitusjoner mulighet til å føre en strengere kontroll med beboerne. Det skjønnsmessige rommet er i dag for stort og reglene for uklare, og Høyre mener dette kan være til hinder for å gi god omsorg til barn og ungdom som har behov for samfunnets hjelp. Høyre ber i dette representantforslaget Regjeringen foreta nødvendige endringer i forskrift om rettigheter og bruk av tvang under opphold i barnevernsinstitusjon. Vi må i størst mulig grad forsøke å eliminere usikkerhet hos de ansatte og gi dem trygghet for at de har tilstrekkelig hjemmelsgrunnlag for å gripe inn med nødvendige kontrolltiltak og frihetsbegrensninger. Målet må være å begrense friheten til beboerne på en måte som ikke fratar dem rettssikkerheten, men hvor frihet avveies mot forsvarlig opphold for den unge selv og tryggheten for andre beboere og de ansatte. Ser man nærmere på barnevernets møte med unge mennesker med utagerende og kriminell atferd, mener jeg at barnevernets reaksjonsmønster og kontroll ikke alltid står i rimelig forhold til hva dette barnet trenger. Vi må også huske at et godt fungerende barnevern er god kriminalitetsforebygging overfor barn som er i faresonen for å utvikle kriminell atferd. Det sier seg selv at barn og ungdom som har «sprengt» seg ut av barndomshjemmet og kommet på kant med sine foreldre, søsken og venner, må møtes med faste og trygge rammer. Fravær av grensesetting og kontroll er i beste fall misforstått og kan i mange tilfeller være det motsatte av god omsorg. Samfunnet må aldri tillate seg å abdisere. Tvert imot er det viktigere enn noensinne å tydeliggjøre forventninger til den enkelte. Det strider mot sunn fornuft at vi kan ha et system i barnevernet der ungdom, i medhold av gjeldende lov og forskrift, kan gjemme seg bort på rommet sitt og drive med aktiviteter som er til direkte skade for dem selv. Når Oslos politimester uttrykker stor bekymring over barnevernsklienters fortsatte kontakt med kriminelle miljøer eller klienter som forårsaker stor skade for seg selv der de er, må vi ta dette på ramme alvor. Hensynet til hva som er barnets beste, må være styrende for hvordan vi bistår barn i krisesituasjoner, uavhengig av hvor hjelpen gis – i eller utenfor familien. Høyre vil understreke at det er samfunnets plikt til enhver tid å sørge for at barnevernet har de nødvendige virkemidler til å skjøtte sine oppgaver overfor de barna man har ansvar for, på en best mulig måte.
Trine Skei Grande (Venstre), 2007-11-13:
Autoritet i forhold til et annet menneskes liv er noe man utøver på mange måter. Det å være den trygge voksne i livet til unger som har opplevd så mye som mange av dem som havner på slike institusjoner, har gjort, er ganske viktig. Det jeg egentlig syns at behandlingen av denne saken i komiteen har avslørt, er at det er veldig mange som skal ha jobben som trygge voksne, som ikke føler seg trygge nok på regelverket. Det betyr ikke at regelverket er galt. Det betyr at vi ikke har brukt nok ressurser på de ungdommene som trenger det aller, aller mest, og at vi heller ikke har brukt nok ressurser på å lære opp folk og gjøre dem trygge på regelverket. Egentlig syns jeg det er litt rart at det er de partiene som er mest opptatt av å bekjempe overformynderi, maktovergrep og lovjungel, som har mest tro på at tvang og regelverk skal få oss ut av de problemene vi her snakker om. Uansett hvor mange eksempler man viser til her, så har man autoritet til å redde liv – uansett hvordan regelverket er laget. Hvis man opplever truende situasjoner, har det ikke noe å si om regelverket knyttet til bruken av tvang i barnevernsinstitusjoner er for uklart; det å redde liv er faktisk en plikt alle mennesker har. Noen av de eksemplene som ble nevnt, tror jeg er mer en kuriøs vurdering av regelverket enn det at man virkelig vil gi tillit til disse fagpersonene. Det er intet som egentlig tyder på at noen av de situasjonene vi har opplevd, kunne vært unngått om vi hadde hatt et strengere regelverk. Det er heller ikke veldig mye som viser at mange ungdommer blir mye bedre av å bli utsatt for mye tvang. Sjøl om presidenten også mener at barn blir bedre av å bli slått, deler jeg ikke den oppfatningen, fordi jeg tror at tvang og opplevelse av nederlag er noe som ikke gjør barn til bedre barn. Jeg tror faktisk det er med på å ødelegge det sjølbildet som man bør bygge opp hos dem. Det behandlingen av denne saken har avslørt, er at alle partier i denne salen har et kollektivt ansvar for at vi ikke har brukt nok ressurser på de ungene som absolutt trenger det mest, og at vi heller ikke har tatt på alvor hvor mye det faktisk krever å hjelpe de ungene som har kommet verst ut i livet, til å komme på rett spor igjen. Det tror ikke vi i Venstre gjøres ved å utøve mer tvang og ha flere regler, men ved trygge, gode voksne som vet hvilket handlingsrom de har for å få livene deres på rett spor igjen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-13:
Når jeg akkurat som statsråden tillot meg å bruke anekdotisk informasjon, var det for å reflektere litt spørrende. Det er fordi jeg har vært i noen gode skoler, hvor gode lærere f.eks. har brukt friluftsliv som pedagogikk. Så får de plutselig vite av forskere at det skal de i grunnen ikke gjøre. Da lytter jeg mer til lærerne som forteller at de har fått resultater med unger, enn til dem som mener at de ikke skal gjøre det de gjør – spesielt når lærerne har gjort det i 15 år, er stolte av hva de kan få til, og kan fortelle om det. Poenget må være at forskningen kommer rett inn i hverdagen, slik at den blir praktisk og nyttig, slik som statsråden sier i oppdrag til NOVA. Mens vi finner ut mer om noe som er sammensatt, tror jeg det er veldig viktig å gi dosen av det vi vet har betydning. Vi vet at lærere som er faglig kompetente, pedagogisk gode og trygge voksne, betyr en forskjell. Det vet vi. Vi vet at hvis vi vil prioritere – debatter kommer senere i Stortinget – kan vi tilføre lærerne en systematisk videreutdanning som gjør at det virkelig blir status, og at det skinner av alt som foregår. Det vet vi. Vi vet at nabolandet vårt Sverige starter lærerløftet fra 2008 av. Det vet vi. Vi vet at finnene i nesten 40 år har satset systematisk på en lærerutdanning som har gitt læreryrket status. De har gjort mye av det som statsråden var inne på, nemlig å fange opp dem som sliter, tidlig, ved å gi dyktige spesialpedagoger plass i skolen fra sekund null i et ungt menneskes skolegang. Vi vet det. Vi vet at de har satset veldig mye på en gnistrende god både sosialpedagogisk og karrieremessig veiledning gjennom hele den allmennlærerreformen som de i praksis gjorde for nesten 40 år siden. Jeg skal ikke sammenlikne finsk og norsk skole, for skolen avspeiler samfunnet, men i satsingen på lærerne er jeg helt overbevist om at de har gjort noe aldeles riktig. De har løftet noe systematisk over lang tid. Så tror jeg også – på samme måte som vi trenger gnistrende gode realister, og må treffe strakstiltak for det, på samme måte som vi må ta et tak for yrkesfagene i videregående skole – at de praktisk-estetiske fagene i grunnskolen må få en plass i kraft av det de gir av praktiske ferdigheter, og det de gjør for det statsråden tok opp, nemlig muligheten til å få med seg opplevelsen av at dette får man til, dette mestrer man, når man møter alle de praktiske ferdighetene – lese, skrive, regne osv. – etter hvert som man vandrer gjennom dette landskapet. La meg få si det som en ung, kvinnelig elevrådsleder i 12–13-årsalderen sa det: Gutta henger bedre med – det er min oversettelse – hvis du sørger for at det som er kjedelig, er med fra første stund, og ikke blir kastet på dem som et sjokk etter noen år. Da blir det fort ukult. Hvis man starter med det som i min oppvekst het pugging, og som på moderne norsk heter hukommelsestrening, og gjør dette veldig tidlig, så tror jeg man innarbeider noen vaner og kulturer som er til hjelp også for dem som sliter litt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-13:
Jeg vil først få takke for en ettertenksom debatt. Det var i grunnen det jeg hadde håpet på. Så skal jeg, før jeg gir mine avsluttende kommentarer, vise til det professor Nordahl selv sier. Han sier i sin rapport at enhver opplæring eller danningsprosess innebærer muligheten for utvidelse og berikelse, men også muligheten for innsnevring og utarming av det som kunne vært mulig. Så sier han: «Det kan se ut til at mange gutter i skolen ikke får realisert det som kunne vært mulig i forhold til læring og utvikling, og at dette kan knyttes til hvordan skolen drives og hva som verdsettes der.» Da er vi ikke der, som noen av talerne fryktet, at vi får et slags kappløp mellom jenter og gutter. Vi får et fokus på hva skolen gjør, altså skolens organisering, og etter min mening spesielt på lærernes situasjon. Her har jeg samme innfallsvinkel som statsråden. Ja, jeg tror det er et betydelig lokalt pedagogisk rom. Og det er mange steder det benyttes, men ikke overalt. Det er mange grunner til at det ikke benyttes, men avgjørende faktorer for at det benyttes, er at det er nok lærere, gode lærere og trygge lærere. Kan det være noe med fagkretsen? Kanskje, men i hvert fall er det slik at de fagene vi har, må verdsettes for det de er. Jeg tror at i tillegg til å legge vekt på de helt grunnleggende ferdighetene som ligger i Kunnskapsløftet, og som alle er enige om, og å sørge for å ta på alvor de teoretiske fagene vi har opprustet, må vi også sørge for at de praktisk-estetiske fagene verdsettes for det de er – både i det de gir umiddelbart gjennom de fagene de er, og det de kan være som pedagogisk verktøy i forhold til andre fag. Så stiltes spørsmål om det pedagogisk er en mulighet. Ja, jeg tror at det er pedagogisk mange muligheter, men jeg tror også at pedagogikken ikke er noe som man høytidelig skal vedta i politiske organer. Jeg tror pedagogikken hører innunder det prinsipp at gode og trygge lærere som også er trygge voksne, vil vite at det er ulike pedagogiske arbeidsformer som duger. De vil i et arbeidsfellesskap vite, akkurat som de tre utmerkede kvinnelige lærerne jeg viste til, hvordan de skal gripe det an. Derfor spisser dette seg inn for meg som et svar – ikke som eneste svar, og kanskje ikke tilstrekkelig, men, jeg tror, et nødvendig svar – at det må komme en grunnleggende reform av vår allmennlærerutdanning. Venstre har gitt sitt svar, og vi tror på det. Vi utfordrer andre til å klargjøre sine svar. Vi tror at det er nødvendig å ha en systematisk kompetanseoppbygging gjennom en forpliktende videreutdanning, og vi tror at disse to grepene sammen med det å ha gode nok spesialpedagoger som er til stede tidlig – et av statsrådens viktige poeng – og gode karriereveiledere som også har sosialpedagogisk kompetanse, altså skolerådgivningen, er nødvendige svar. Da vil vi også kunne få en politisk debatt hvor vi kan diskutere disse prioriteringene senere. For min del takker jeg for at vi har hatt en debatt som på ettertenksomt vis har åpnet dette feltet som en felles utfordring for oss alle i den politiske hverdagen.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-13:
Lat meg igjen seie at på eitt punkt trur eg vi ser den same utfordringa, som vi er nøydde til å ha ei systematisk satsing på over lang tid, nemleg læraren og lærarens rolle i skulen. Læraren er den viktigaste vaksne personen i ein skule. Og både allmennlærarutdanninga, statusen og rekrutteringa til læraryrket og moglegheitene til systematisk å etter- og vidareutdanne seg innafor yrket vil vere viktig i åra framover. Så vil eg frå denne talarstolen slå fast at friluftsliv kan vere god pedagogikk, i tilfelle det skulle vere nokon tvil om det. Det finst heldigvis mykje god, praktisk pedagogikk og læring i den norske skulen. Lat meg utdjupe akkurat den sida ved diskusjonen lite grann. Eg får òg veldig klare signal og tilbakemeldingar frå lærarar, frå foreldre og frå gutar som eg møter i skulen, om at skulen må treffe dei med dei praktiske evnene betre enn han gjer i dag. Det er ein komplisert debatt når ein skal begynne å tenkje på korleis ein kan endre skulen for å få det til betre. For å nemne tre punkt: Det kan vere at den lokale handlefridomen som ligg i Kunnskapslyftet, ikkje vert brukt godt nok. Det er ein betydeleg auke i den lokale handlefridomen for å få til tilpassa opplæring gjennom Kunnskapslyftet. Det kan vere eit spor å følgje. Så kan det sjølvsagt òg vere at vi i framtida må sjå på fagsamansetjinga, om det skal gjerast justeringar der for å treffe dei praktisk retta elevane, som ofte er gutar, betre. Så er det sjølvsagt spørsmål om den pedagogiske praksisen, altså korleis læringa skjer. Eg for min del veit at eg er blant dei som er avhengige av å sjå, ta på og oppleve for å lære godt, og det trur eg det er mange i samfunnet som er. Eg deler representanten Dørums engasjement i desse spørsmåla, og dei er blant det eg kjem til å jobbe med vidare framover. Det er positivt at jenter gjer det godt på skulen, men det er ei utfordring at det er såpass stor forskjell, særleg i ein del fag, mellom jenter og gutar sine resultat.