Trine Skei Grande (Venstre), 2011-05-30:
Jeg beklager at det er en litt vel akademisk interpellasjonstekst, men det er et veldig viktig og veldig akademisk tema også. Vi har diskutert mye i denne sal bevilgningsnivå når det gjelder høyere utdanning. Det er ikke målet med denne debatten. Dette er ikke en debatt om kroner, men en debatt om finansieringsmodell og hvordan vi klarer å opprettholde kvaliteten i de modellene vi har valgt. Vi skal heller ikke snakke om hvileskjæret, som vi også har diskutert. Jeg har som mål å være litt fremadskuende – om hvordan vi ruster oss med tanke på at høyere kunnskapsinstitusjoner skal møte nye utfordringer i en ny tid. Noen av stikkordene her er hvordan vi skal hevde oss i en internasjonal konkurranse mellom kunnskapsinstitusjoner, og hvilke tilbud vi skal gi både til studenter og til dem som underviser og forsker ved våre institusjoner. Jeg mener at vi har en fantastisk gyllen mulighet med den såkalte yngrebølgen. Det er også en viktig grunn til å løfte denne debatten. Statistisk sentralbyrå har anslått at vi vil få mellom 30 000 og 50 000 nye studenter på landsbasis innen 2020. Statsråden har kanskje enda ferskere tall å komme med. Til det vil jeg si: Det er en fantastisk mulighet, ikke et problem. Visjonen om framtidas kunnskapssamfunn kan ikke falme bort i en studentkø! Samtidig er det helt nødvendig å sikre at studietilbudene har god kvalitet, og at institusjonene har kapasitet og finansiering for å følge dette opp til målsettingene. Da kunnskapsreformen ble innført, ble hele finansieringssystemet for høyere utdanning lagt om. I dagens finansieringssystem finansierer Kunnskapsdepartementet institusjonene todelt. 60 pst. tildeles som strategiske midler – det som jeg vanligvis bruker å kalle basis – til tildelte studieplasser ved hver institusjon hvert år. 40 pst. gis i form av resultatbasert uttelling for det antallet studiepoeng hver institusjon produserer. Dette er en modell vi har hatt bred enighet om, men nå har den fungert lenge, og da kan vi begynne å se på om den når de målsettingene vi hadde. De offentlige tilskuddene fordeles altså både i forkant og etterkant av studieåret, i tråd med den til enhver tid gjeldende studiepoengproduksjonen. Det er nettopp denne studiepoengproduksjonen Forskerforbundet har kartlagt i rapporten det ble referert til i interpellasjonsteksten. Forskerforbundets rapport viser at det produseres langt flere studiepoeng ved statlige institusjoner, universitet og høyskoler enn det basisbevilgningene skulle tilsi. Med andre ord får vi som nasjon mye mer igjen for pengene enn det vi putter inn i kunnskapssektoren vår. Hele 25 pst. av studiepoengene er faktisk produsert uten annen inntekt enn den resultatbaserte uttellinga som er ment å dekke 40 pst. av de faste utgiftene. Det som skjer, er at institusjonene overbooker med for mange studenter, og det produseres for mange studiepoeng i forhold til antall studieplasser som finansieres i strategisk tildeling – eller basis. Inntektene til den statlige universitets- og høyskolesektoren fra den resultatbaserte uttellingen, RBU, beløper seg for 2009 samlet til 1,1 mrd. kr. Hadde disse studiepoengene skullet være fullfinansiert i henhold til kostnadsoverslagene for studieplasser, hadde institusjonene hatt en strategisk tildeling på 1,7 mrd. kr i tillegg. Det sier seg sjøl at dette gapet ofte setter institusjonene i en vanskelig skvis. Så er det sjølsagt sånn at det er institusjonene sjøl som har ansvaret for denne overproduksjonen. Men institusjonene har også tatt av for en betydelig vekst både for det første i antall studenter, fra 164 000 i 2002 til 180 500 i 2010, og de har tatt av i studiepoengproduksjon: I 2009 ble det avlagt 900 000 flere studiepoeng enn i 2002, noe som tilsvarer 15 000 fulltidsplasser. Rapporten påpeker at gitt Kvalitetsreformens vekt på kvalitet og tettere oppfølging av hver enkelt student har en slik tilsynelatende produktivitetsvekst på marginalinntektene ført til at de ansatte må bruke mer tid på undervisning, dvs. forsake tid til FoU, som også kan føre til at man får manglende satsing på FoU, som gjør at man får dårligere kvalitet på undervisningen. Når vi snakker om institusjonenes handlingsrom, er det dette som kanskje er det mest presserende framover. Handlingsromutvalget konkluderte på dette punktet med at «Avlagte studiepoeng utover måltallet(…) vil på sikt redusere studiekvaliteten, utarme fagmiljøer og redusere institusjonenes handlingsrom.» (…) Det er et sitat til ettertanke. Etter at jeg leverte denne interpellasjonsteksten, har jeg fått en rekke innspill fra de ulike institusjonene. Oslo forteller at over tid har det ved noen fagmiljøer og noen institusjoner bygd seg opp et stort antall studieplasser på marginalen – dvs. studieplasser uten basisfinansiering. Ved UiO har dette ført til problemer knyttet til å sikre en god studiekvalitet, spesielt innenfor to fakulteter, nemlig Det juridiske fakultet og Det samfunnsvitenskapelige fakultet, hvor man nå kutter i opptaksrammene. Det rammer selvsagt studenter, spesielt alle de som nå kommer til å stå i kø framover. Mine utfordringer til statsråden er som følger: Det som universitetene har gjort, og det som statsråd Aasland egentlig bør være veldig glad for, er at de har tatt inn flere studenter enn det de får betalt for. Universitetene har dermed presset budsjettene sine for å gjøre en bedre jobb enn oppdraget fra departementet tilsier. En naturlig konsekvens ville dermed være å øke bevilgningen til antall studieplasser, og ikke minst sikre en finansiering av studieplasser som per i dag er etablert, men som ikke er fullfinansiert. I Venstres alternative budsjett for 2011 la vi inn 2 000 flere studieplasser, i tillegg til å øke bevilgningene – basisbevilgningene – til institusjonene kraftig. Da ble jeg møtt med replikk fra regjeringspartiene om hvorvidt institusjonene kommer til å klare å ta imot så mange studieplasser, når vi vet at de egentlig har veldig mange flere enn det de får tildelt. Hovedproblemet er at institusjonene ikke må settes i en situasjon der kvaliteten reduseres. Hovedutfordringen er at vi må gripe muligheten som yngrebølgen faktisk gir oss, og samtidig sikre god studiekvalitet. For å klare det må vi faktisk ha en opptrappingsplan, som vi har foreslått flere ganger i denne sal. Hvorfor vil ikke statsråden ha en sånn opptrappingsplan for å møte med akademisk personale de ungdommene som snart kommer inn i våre universiteter og høyskoler? Finnes det en overordnet plan fra departementet i disse spørsmålene? Hvordan sikrer vi kvaliteten, hvordan bygger vi kunnskapsinstitusjoner som møter de ungdommene som hungrer etter kunnskap, og hungrer etter å bygge vår kunnskapsnasjon videre?