trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-11-22:
Det har kommet mye feil fra representanten Djupedal i dag. Det ene er spørsmålet om de virkninger dette med skatteendringer får for det ene prosjektet som man diskuterer, Snøhvit. Der er det åpenbart feil, som flere talere har vært inne på. Det andre er påstanden om at det her er snakk om et ulønnsomt prosjekt. Det er det ikke. Dette er et lønnsomt prosjekt – det er til og med et lønnsomt prosjekt etter 78 pst. skatt. Men det er et prosjekt som bygges ut i et område hvor det ikke tidligere er installasjoner. Det betyr at det har en større risiko enn annen utbygging har, og det er en ny teknologi som så langt jeg er kjent med, i andre deler av verden også omfattes av andre skatteregler enn andre typer utbyggingsteknologi innenfor olje- og gassvirksomheten. Det denne endringen innebærer for det enkelte prosjektet som man trekker fram – jeg understreker at det er en generell endring av skatteloven – er at det blir mer lønnsomt og mer robust i forhold til risiko. Men det er ikke riktig slik Senterpartiet og SV skriver i innstillingen, at det går over fra å være ulønnsomt til å bli lønnsomt. Så framgår det av innlegg og replikker fra representanten Djupedal at man beskatter alt nøyaktig likt og avskriver alt nøyaktig likt i det norske skattesystemet. Men det er ikke riktig. Man snakker om en subsidie og en dispensasjon. Her er det jo snakk om et prosjekt som har 50 pst. særskatt i tillegg til den ordinære beskatning. Men det aller vesentligste i forhold til diskusjonen om pølsebu osv.: Det er jo ikke slik at alle investeringer i Norge avskrives med samme sats. Petroleumsinvesteringer generelt avskrives med en annen sats enn andre investeringer, f.eks. i bygg og anlegg. Det er tre–fire ulike satser. Jeg har merket meg at representanten Djupedal i innstillingen til budsjettet foreslår å endre avskrivningssatsene, og han foreslår at det skal være ulike avskrivningssatser for ulike typer bygg.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-11-22:
Vi diskuterer ikke i dag miljømessige vurderinger av et enkeltprosjekt. Vi diskuterer ikke i dag hvor vi skal drive petroleumsaktivitet på norsk sokkel. Vi diskuterer om vi, når vi står overfor investeringer i LNG-anlegg i Norge for første gang, skal foreta justeringer i vår petroleumsskattelovgivning, i erkjennelsen av at slike LNG-anlegg etableres der det er langt til markedet, og at de tradisjonelt har andre skattemessige rammebetingelser rundt om i verden enn det andre installasjoner som er nærmere markedet, har. Og da mente regjeringen Stoltenberg – og jeg er glad for at regjeringen Bondevik har sluttet seg til det, og at et stort flertall i Stortinget ser ut til å slutte seg til det – at når vi nå ser for oss at det kan bli aktuelt å komme med storskala LNG-anlegg i Norge, mener man at det er rimelig at de skal ha en noe annen avskrivningssats enn andre typer investeringer i petroleumsvirksomheten. Men det er altså ikke prinsipielt forskjellig fra at vi har ulike avskrivningssatser for maskiner, for biler, for bygg og anlegg – for forretningsbygg, for landbruksbygg, for bygg med enkel konstruksjon osv. Og jeg har registrert at SV står bak et forslag i Budsjett-innst. S. nr. 1 for 2001–2002, hvor man foreslår at det skal være ulike avskrivningssatser for ulike typer investeringer. Slik er det også innenfor petroleumsskattesystemet – man åpner for at det skal være ulike avskrivningssatser for LNG-anlegg, på grunn av den spesielle beskaffenhet de har i forhold til andre typer investeringer som det er avskrivning av.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-11-22:
For det første blir det ikke mer riktig at representanten Djupedal gjennomgående gjentar sine 2 milliarder kr. Det er fullstendig feil og har ingenting med virkeligheten å gjøre. Det andre er: Jeg sa ikke at det var ulike avskrivningssatser rundt omkring i verden, men jeg sa at LNG-anlegg gjennomgående har en noe annen beskatning enn andre typer olje- og gassinstallasjoner. Det er en realitet som har sammenheng med at de gjennomgående ligger annerledes til i forhold til markedet, og at de innebærer en annen teknologi og andre typer investeringer. Så er det altså ikke slik at det er den nye regjeringen, det var den forrige regjeringen som foreslo endringer i avskrivningssatsene. Vi mente faktisk også at det var tatt noe hardt i på Plaza. Jeg registrerer at det i den nye regjeringen er blitt en sport å understreke hvem som ikke har gått veldig mye inn for hva. Det var vitterlig ikke Arbeiderpartiet som presset frem at vi måtte foreta endringer i avskrivningssatsene. La det ligge. Men det som er det vesentlige her, er at SV ikke setter noen spørsmålstegn ved det at det er ulike avskrivningssatser på ulike investeringer. Her snakker vi jo ikke om at det er én type rørgater til LNG-anlegg og én type rørgater for annen transport av gass. Vi snakker om en samlet investering, en samlet installasjon, fra utvinning og opp til den foredling som foregår i LNG-anlegget. Det er vitterlig en annen type investering, en annen type prosjekt enn ved andre typer petroleumsaktivitet. Da konstaterer jeg at et stort flertall i Stortinget mener at denne aktiviteten er svært spesiell. På samme måte som man skiller mellom ulike avskrivningssatser i bygg og anlegg – for forretningseiendom og for bygg med enkle installasjoner, og for den saks skyld hadde regimet fra 1999 ulike satser ettersom forretningsbygget lå i distriktet eller i sentrale strøk – sier man at LNG-anlegg er så spesielt at man mener at det skal være noe høyere avskrivningssats på investering i LNG-anlegg enn på andre investeringer i petroleumsvirksomheten. Det gir et grunnlag for å utvikle en viktig ny aktivitet i Norge, basert på LNG.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-11-22:
Denne odelstingsproposisjonen er fremmet av regjeringen Stoltenberg. Samarbeidsregjeringen har ikke trukket den, og stiller seg derfor bak proposisjonen. Jeg synes også det er gledelig at proposisjonen har fått en bred tilslutning ved Stortingets behandling, fra regjeringspartiene, fra det tidligere regjeringspartiet og fra Fremskrittspartiet. Dette er ikke en behandling av Snøhvit-feltet, men det er en generell endring som kan muliggjøre en utbygging av Snøhvit-feltet. Det vil glede meg i særdeleshet om dette kan realiseres. For en som som representant har fulgt Stortingets behandling av oljevirksomheten i mange år, må jeg si at det vil være særdeles gledelig om oljevirksomheten nå også får ringvirkninger i Nord-Norge, knyttet til dette feltet. Jeg skal bare kommentere et par av innvendingene som er reist fra mindretallet i komiteen. SV reiser spørsmålet om lovforslaget kan være i strid med det man anfører som internasjonale konkurranseregler. Nå finnes det ikke slike, men hvis man sikter til EØS-regelverket og er bekymret for det, deler jeg den oppfatning som er kommet til uttrykk i proposisjonen, om at i henhold til EØS-avtalen er de endringer som her er gjort på generell basis, ikke i strid med reglene om ulovlig statsstøtte. Man har også reist spørsmålet om feltet er lønnsomt før utbygging. Svaret på det spørsmålet er: Ja, det er det. Ifølge plan for utbygging og drift av selskapsgruppen er prosjektet også lønnsomt før skatt. Man kan alltids filosofere over hva endringer ville ha ført til hvis man ikke hadde gjort dem. Skal man legge til grunn det premiss – som jeg altså ikke er enig i, men man kan jo for eksemplets skyld gjøre det – som representanten Djupedal gir uttrykk for, at feltet aldri vil bli bygd ut, ja, da er det her en betydelig skattegevinst dersom feltet blir bygd ut. Jeg ser frem til en debatt om ti år, hvor representanter forteller om de 40–50 milliarder kr som strømmer inn fra Finnmark som skatt fra Snøhvit-feltet. Da kommer sikkert også debatten om hvorfor vi trekker så mye skatt ut av en landsdel. Jeg vet ikke hvem som kommer til å føre den debatten, men jeg har en sterk følelse av at representanten Djupedal eventuelt også kan delta på den siden. Norsk petroleumsskattelovgivning har egentlig ligget fast gjennom ganske mange år, og har samlet bred tilslutning. Til grunn for denne endringen ligger det altså også en politisk vurdering, at det er ønskelig å legge til rette for utvinning av petroleum i de nordligste områdene, med de regionale og økonomiske ringvirkninger som det ventelig vil få. I den aktuelle situasjonen er utbygging av gassforekomster langt fra eksportrørsystemene på norsk sokkel avhengig av nedkjøling av gassen til LNG og videretransport med skip til markedene. Lovforslaget om gunstigere avskrivningsregler må vurderes i denne spesielle konteksten. Vedtakelse av særlige avskrivningsregler på LNG-tilknyttede investeringer skulle derfor ikke gi grunnlag for noen forventning om at utbygging av andre olje- og gassforekomster som ikke er LNG-baserte, skal kunne undergis et annet skatteregime enn de alminnelige petroleumsskattereglene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-11-22:
Hvis man gjengir meg galt, kan man komme med de underligste spørsmål. Jeg har ikke brukt uttrykket «statsstøtte» om denne regelen. Det jeg har vist til, er EØS-avtalens regler om statsstøtte, fordi det var et forsøk på en velvillig tolkning av hva mindretallet mener når de sier at det er i strid med internasjonale konkurranseregler. Altså: Det finnes ikke internasjonale konkurranseregler, vi er i og for seg heller ikke bundet av konkurranseregler i EØS-avtalen, vi er bundet av visse regler som ofte oppfattes som det, og de omtales som reglene mot ulovlig statsstøtte. Den generelle skatteendringen som her foretas, er ikke i strid med EØS-regler på dette området. Representanten gjentar stadig at det dreier seg om en skattelette for Statoil. Det er en misforståelse. Det er ikke en skatteendring knyttet til spesielle selskaper, det er en generell endring for LNG-anlegg. Hvem som enn måtte eie dette omtalte anlegget, er det uansett de samme skatteregler som gjelder for alle selskaper som deltar i Snøhvit-gruppen. Til slutt følgende synspunkt: Jeg forstår det slik at SV mener at avskrivningsregler er hellige, og aldri kan forandres i skattelovgivning. Det er for meg et relativt nytt prinsipp. Men jeg mener å huske at SV har vært med på dette selv. Da PC-en kom, så vi ikke alle på den som en gravemaskin. Det var en maskin det også, men da måtte man legge til rette for avskrivningsregler for PC-er – fordi PC-en kom. Man fortsatte ikke som om det skulle dreie seg om en spinnemaskin. På andre områder har vi gått ytterligere i retning av differensiering i avskrivningsregler. Jeg mener å huske at SV flere ganger har vært med på å differensiere avskrivningsregler – ikke avhengig av hvordan bygget så ut, men hvor det lå i landet. Så avskrivningsregler er nok ikke noe av det som det holdes mest fast ved i skatteregler.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-11-22:
Det er jo interessant å høre at avskrivningsregler betegnes som «kjempegode» eller «herlige». Slikt er ikke Finansdepartementet vant til å høre, men jeg tar det med meg. Jeg vil ikke si det varmer, men jeg tar det med meg. Jeg tror nok representanten har rett i at skatteregler har noe å si for hvor investeringene kommer. Hvis vi i Norge har definitivt dårligere skatteregler for LNG-anlegg enn andre land, tror jeg representanten har helt rett i at da kommer de ikke i Norge. Så representanten kan ha helt rett i at hvis vi ikke hadde foretatt denne endringen, ville Statoil kanskje investert i andre anlegg innenfor oljesektoren i Aserbajdsjan, Nigeria, Mosambik, Angola eller andre steder. Eller: Investeringene i LNG for å fylle et marked – et internasjonalt marked – ville kanskje kommet til Indonesia, som allerede har kjempestore LNG-anlegg for internasjonal eksport. Så jeg er faktisk glad for at vi nå får skatteregler som gjør oss konkurransedyktige også på LNG-siden, slik at anleggene kan komme i Norge, ikke bare i andre land.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-22:
Jeg ville ha ordet, for jeg fulgte debatten og ble så sint at jeg var nødt til å ta et treminuttersinnlegg. Det er et par ting her som gjelder helt enkle økonomiske forhold, som jeg synes det er viktig å gripe fatt i. Det ene er hele denne debatten om avskrivningsregler og alt dette, som Per-Kristian Foss nå hadde en elegant avrunding på. Det viktige her er å tenke: Hva kommer først? Hvilken debatt kommer først? Er det debatten om at vi i Norge trenger et LNG-anlegg og derfor lager kjempegode avskrivningsregler for LNG-anlegg? Eller går debatten i denne rekkefølgen: Vi vil ha Snøhvit, og derfor må vi finne noen avskrivningsregler som gjør at det blir mulig å bygge ut Snøhvit? Det er jo ingen som har fulgt denne debatten, som tror at saken er at vi i Norge på død og liv trenger mange LNG-anlegg. Saken er at det er noen som ønsker å få bygd ut Snøhvit-anlegget. Derfor setter man i gang med noen herlige avskrivningsregler for LNG-anlegg som passer Snøhvit-opplegget som hånd i hanske. Sånn er det, og ferdig med den saken! Man kan si hva man vil om det, men at det er en subsidiering av dette anlegget, kan det – sånn som debatten har utviklet seg – ikke være noen tvil om. Så vil jeg si en ting om det med avskrivningsregler som representanten Hagesæter var inne på tidligere, nemlig at det avskrives bare litt mer først, så avskrives det litt mindre senere, og det skulle jo bli – hva var det han sa – tilsvarende mindre etterpå. Men alle som sitter i finanskomiteen, burde vite at nåverdiene av disse avskrivningene er større jo tidligere de kommer. Jo tidligere man får avskrivningene, jo mer gunstig er de for et selskap som er i skatteposisjon. Så at dette er gunstig, burde det heller ikke være noen tvil om. Og så til noe som ikke har vært oppe i debatten tidligere. Skattepolitikken bruker vi overfor selskaper for å si noe om hvor vi ønsker at investeringene skal komme. Vi må jo forutsette at oljeselskapene som sådanne har en begrenset investeringskapital de kan bruke. Den kan man f.eks. investere enten i videreutvinning av de oljeforekomstene man allerede har, eller i utbygging av noen konsesjoner man allerede har på sokkelen. Det må man forutsette at Statoil eller andre oljeselskaper vil gjøre med de oljepengene de har, dersom ikke den norske stat nå går inn og sier: Vi vil heller at dere skal kanalisere investeringskapitalen til Snøhvit-feltet, for der gir vi dere ekstra gunstige skatteregler. Og det er jo det vi gjør. Når noen sier at vi må være veldig glad for de inntektene som kommer i fremtiden, er jo sannheten den at disse inntektene ville kommet uansett. Nå får vi dem derfra i stedet, og det er egentlig mindre ønskelig.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
Dette er eigentleg berre ei stemmeforklaring. Senterpartiet og SV vil følgja opp sine standpunkt frå førre runden i Stortinget og kjem altså til å stemma mot innstillinga.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2001-04-26:
Det aktar representanten Lilletun å gjere, og takkar for påminninga!
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2001-04-26:
Fiskeriministeren seier at det er lite meining i å evaluere ei ordning for så forskjellige fartøygrupper. Det kan i og for seg høyrast logisk ut, sjølv om det er ein del av det same ein vil oppnå – ein vil oppnå ei strukturendring som gjev mindre fangstkapasitet, færre båtar, som er meir tilpassa ressursgrunnlaget. Der er det likt. Det som gjer at mindretalet har fremja det forslaget, er at ganske mange høyringsinstansar, m.a. òg dei som driv i fiskerinæringa sjølve, meiner det ville vere bra å evaluere. Eg lurer på kvifor det har seg slik at statsråden meiner at departementet kan seie at det ikkje har noka meining å evaluere, når dei som driv i næringa sjølve, seier det kan ha god meining. Statsråden er heilt opplagt mykje ute og snakkar med fiskarane – sjølv prøver eg å vere noko ute – og ganske mange i dei miljøa meiner det ville vere bra å gå til ei evaluering. Difor forstår eg ikkje heilt kvifor ein er så bastant i forhold til det.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-04-26:
Fremskrittspartiet inngår i det flertallet, bestående av alle utenom Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, som mener at det må legges til rette for ordninger som sikrer en bærekraftig og kostnadseffektiv utnyttelse av alle fiskeriressursene som norske fiskere har tilgang til, for å øke verdiskapingen og lønnsomheten i næringen. Ordningen med enhetskvoter har som formål å bidra til en tilpasning av fiskeflåten til ressursgrunnlaget og dermed gi et bedre driftsgrunnlag for det enkelte fartøy. Det som foreslås i proposisjonen om å endre bestemmelsen om spesielle kvoteordninger, vil gi økt fleksibilitet og dermed større mulighet for bedre lønnsomhet. Da Stortinget behandlet ordningen med enhetskvoter for ca. to år siden, gikk vi inn for å utvide ordningen til å omfatte fartøyer helt ned til 15 meter. Hvis man virkelig hadde ment noe med kapasitetstilpasninger for å redusere overkapasiteten i fisket, ville man ha fulgt Fremskrittspartiets forslag om dette. For kystfiskeflåten ville det ha vært et viktig bidrag. Det er positivt at det finnes mange aktører av varierende størrelse i norsk fiskerinæring, ikke minst er det positivt at mange kan bli eiere eller medeiere av fiskefartøyer. Det må derfor legges til rette for at også nye generasjoner gis anledning til å bli fartøyeiere. I kystfiskeflåten er etableringsterskelen lav. Rekrutteringsmulighetene er derfor gode og selveierskapet utbredt. Kystflåten er imidlertid preget av overkapasitet, lav lønnsomhet og manglende tilgang på kapital. For å styrke kystfisket som selvstendig levevei og som kombinasjonsnæring bør enhetskvoter også innføres for alle regulerte fiskerier i kystfisket. Fremskrittspartiet mener at en innføring av enhetskvoter for store deler av kystflåten vil redusere overkapasiteten og bedre lønnsomheten. En annen sak er at med enhetskvoter kan den enkelte fartøyeier selv vurdere om det er lønnsomt å investere i en enhetskvote eller gå sammen med en annen kvoteeier for i fellesskap å drive mer rasjonelt. For oss er det også viktig at det ikke er et direktorat eller departement som tar avgjørelse om investering og utskifting av fartøy. Ved en utvidelse av ordningen åpnes det i tillegg mulighet for forenklinger og færre reguleringer. Det kan legges til rette for en reduksjon av forvaltning, byråkrati og administrasjon av fiskeriene. Helt avslutningsvis: En utvidelse av enhetskvoteordningen vil sette lønnsomhet og valgfrihet i fokus. Dagens innstilling er et steg i riktig retning, selv om det er langt frem til optimale løsninger, slik vi ser det.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-04-26:
Jeg sa litt om hva jeg reagerte på i den framstillingen som er gitt i meldingen, bl.a. det at fiskeriministeren ikke har villet si noe om erfaringene. Vi har kun fått et lite brev om utviklingen i antall båter når det gjelder havfiskeflåten. Det andre er at han ikke vil fortelle hvordan denne ordningen for kystflåten skal se ut. Og når det nå blir sagt at dette haster så veldig, vil jeg tro at ordningen er ferdig, på samme vis som jeg tror at statsråden har bestemte oppfatninger av hvordan vederlagene for nye konsesjoner i havbruksnæringen skal bli, men han vil ikke at Stortinget skal vite det. Jeg mener at vi burde ha fått høre om resultatet av enhetskvoteordningen i havfiskeflåten ble slik som han lovet Stortinget; han mente at det skulle bli færre båter. Jeg vil gjerne høre om det nå er tilfellet at det i en av fartøygruppene i havfiskeflåten har blitt flere båter, og om det er tilfellet som Kystfiskarlaget skriver: «Stikk i strid med departementets uttalte målsetting med ordningen, mener vi det kan dokumenteres at det i den perioden vi har hatt enhetskvoter har skjedd en reell kapasitetsøkning i havfiskeflåten, og en overinvestering som har ført til økt ressurspress.» Jeg mener vi skulle ha fått høre om det har skjedd en eierkonsentrasjon på grunn av den nye ordningen, om leveringsmønsteret fra båtene har endret seg, om livssituasjonen for mannskapet på båtene har endret seg ved at man er flere dager om bord på båten fordi båten må fiske mer, om det har blitt endringer i hvor i landet de reelle driverne av båtene bor, og om det har blitt flere brudd på leveringsplikten enn det vi hadde før. Jeg synes Stortinget har krav på å få svar på slike spørsmål, når vi da tross alt har hatt denne ordningen for havfiskeflåten en tid. Mer kan det ikke haste med å få innført denne ordningen for kystflåten, når uroen – i hvert fall i Nord-Norge – tross alt er så stor når det gjelder dette.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
Det er grunn til å framheve den tverrpolitiske enigheten vi i utgangspunktet har når det gjelder målsettingen for norsk fiskeripolitikk. Den enigheten innbefatter bl.a. at fiskerinæringen skal bidra til å opprettholde og styrke bosettingen i kystdistriktene, den innebærer at vi skal ha en bærekraftig forvaltning av fiskeriressursene ved å høste av et overskudd i havet, og den innebærer at kystflåten skal være en bærebjelke i fiskerinæringen både av hensyn til bosettingen på kysten og for å sikre en forsvarlig ressursforvaltning. Med det som bakgrunn er SV skeptisk til å innføre en enhetskvoteordning for kystflåten på det nåværende tidspunkt. Vi vil legge vekt på uttalelser fra bl.a. de tre nordnorske fylkeskommunene, fra Lofotrådet og fra Norges Kystfiskarlag, som alle går imot en slik endring. Det er en begrunnet frykt for negative konsekvenser i form av tapte fiskerettigheter i mange regioner, ikke minst i Nord-Norge. De distriktspolitiske konsekvensene av enhetskvotene synes ikke å være godt nok belyst i framlegget til lovendring. Derfor støtter SV forslaget om å utsette innføring av lovhjemmel som kan åpne for innføring av enhetskvoter i kystflåten til den eksisterende enhetskvoteordning for havfiskeflåten er evaluert. Det bør også foretas en nærmere vurdering av regionalpolitiske og miljøpolitiske konsekvenser av en enhetskvoteordning for kystflåten. Det man ser i dag når det gjelder situasjonen i havet, er svært dramatisk. Derfor må det være desto viktigere ikke å gjennomføre tiltak som kan være med på å forverre den. Ut fra opplysninger jeg har mottatt fra Naturvernforbundet i Finnmark, er situasjonen for torsken i Barentshavet nå svært alvorlig. Gytebestanden er nede på et lavmål og er anslått til å være på omkring 285 000 tonn. Det er omkring det halve av det det minst bør være for å være innenfor sikre biologiske rammer. Det aller siste forskningstoktet i Lofoten viser at 80 pst. av gytebestanden består av torsk som gyter for første gang. Totalbestanden av torsk tre år og eldre er beregnet å være på 1,3 mill. tonn, og det er langt under gjennomsnittet for årene etter 1950. I dag fins det nesten ikke eldre torsk i havet enn seks år. Den som var eldre enn det, er i all hovedsak oppfisket. Årsklassestyrken på torsk fra 1995-2000 er også svært bekymringsfull. For første gang i historien har vi dermed ikke en eneste sterk årsklasse av torsk igjen i Barentshavet. Vi har registrert at statsministeren for ikke lenge siden var i Finnmark, der man hadde et opprør ikke minst også knyttet til forvaltning av fiskeriressursene. Statsministeren har også vært i Tromsø. I forbindelse med at denne saken omkring enhetskvoter drøftes i dag, vil jeg gjerne spørre fiskeriministeren om det vil være aktuelt å se på en reforhandling når det gjelder torskefisket i Barentshavet, slik at kvotene ikke overstiger 263 000 tonn.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
Det er et uttrykk som heter at der det ikke er mer å hente, vil selv keiseren ha tapt sin rett. Jeg vil derfor tilbake til det spørsmålet jeg hadde i stad. Jeg vil ikke påberope meg å være noen ekspert på dette området, men jeg oppfatter det jo slik at dersom torsken i Barentshavet skulle gå tapt som ressurs, står det svært ille til. Og ut fra de opplysningene som bl.a. Naturvernforbundet her kommer med omkring situasjonen slik den er i øyeblikket, kan det jo virke som om vi står overfor en svært dramatisk situasjon. Når det gjelder de tallene som jeg har fått, vises det jo også til forskningsrapporter som allerede eksisterer, bl.a. fra lofotfisket. Når fiskeriministeren svarer at det i løpet av mai vil foreligge en vurdering av bestanden ut fra havforskernes anbefalinger, og at han vil vente til da, betyr det at fiskeriministeren så langt stiller seg spørrende til at bestanden er i fare, og at det er en dramatisk situasjon, eller erkjenner fiskeriministeren den situasjonen og vil kunne forskuttere at tiltak vil være nødvendig i form av reforhandling når man kommer så langt?
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-04-26:
Det er selvsagt behov for at man på et tidspunkt vurderer erfaringene med enhetskvoteordningene i havfiskeflåten. Men blant de konklusjonene som utvilsomt kan trekkes på forhånd, er at det er svært lite av erfaringene fra disse gruppene som er særlig overførbart til kystfiskeflåten. Havfiskeflåten, i de gruppene som de finnes, er meget homogene båter. Å slå disse sammen har vært en rimelig enkel prosess i forhold til det man må forvente når det gjelder kompleksiteten i kystfiskeflåten, som har så mange flere og så vidt forskjellige båter. Jeg vil understreke at det har en ikke ubetydelig hast med å komme i gang og få etablert denne type ordninger. Det er ikke tilfredsstillende verken på kort eller lang sikt at store deler av kystfiskeflåten må tilbringe store deler av sesongen ved kai, fordi man ikke har kvotegrunnlag til en helårlig drift. Jeg oppfatter at en stor del – majoriteten – av fiskerne ønsker å få tilgang på virkemidler som gjør at man kan skaffe seg et høyere driftsgrunnlag for hvert enkelt fartøy på en lovlig og ryddig måte, og det er det vi ønsker å legge til rette for.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-04-26:
Jeg kan forsikre at det ikke fins ferdige løsninger på hvordan dette skal være. Jeg har personlig tilbrakt hele mitt yrkesaktive liv i fiskerinæringen, og jeg kommer til å tilbringe resten der også. Og jeg må si at jeg ikke vet hvordan vi skal få dette til å fungere på en måte som er god, som er konstruktiv, som er rettferdig, som sikrer ressursforvaltningen, og som sikrer en fornuftig geografisk fordeling – rett og slett fordi det fins så forskjellige båter og så forskjellige hensyn som skal ivaretas. Så påpeker representanten Lund at det skjer veldig mange endringer i fiskerinæringen, at livssituasjonen til mannskapet endres, at leveringsplikten ikke oppfylles, og en rekke andre ting. Men jeg tror det ville være helt umulig å gjennomføre en analyse hvor enhver endring i fiskerinæringen skal henføres til at man har innført en enhetskvoteordning. Enhetskvoteordningen har stort sett hatt som konsekvens at man i deler av havfiskeflåten har fått færre fartøy og høyere lønnsomhet. Dette har vært positivt for dem som har fått det til. Derfor ønsker også kystfiskeflåten å få tilgang på denne typen virkemidler.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-04-26:
Som jeg sa, er jeg fullt oppmerksom på den bekymring som mange har over situasjonen for torskebestanden i Barentshavet. Jeg er spørrende til opplysningene, men jeg er ikke avvisende til at dette kan medføre riktighet. Men jeg mener at det ville være fullstendig uansvarlig om man fravek det systemet som man har, om at enhver forskningsrapport, enhver tilråding fra forskerne, skal behandles av den rådgivende komite i Det internasjonale råd for havforskning. Dette er et organ som er utpekt og betalt av statene for å utføre nettopp denne funksjonen. Hva som kommer ut av denne vurderingen, vet man ikke, men det er først når denne vurderingen foreligger, at vi har et solid og tilstrekkelig faglig grunnlag for å kunne vurdere om det er grunnlag for tiltak. Det jeg kan forsikre om, er at når slike opplysninger foreligger, skal man agere i forhold til dette på en ansvarlig måte.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-01-11:
Det har i den senere tid blitt reist en debatt om hensiktsmessigheten med å videreføre pelsdyrnæringen og om det foreligger et dyrevernproblem. Derfor er det greit at Sosialistisk Venstreparti har reist saken, og at det er satt fokus på om det foreligger et behov for å endre forskriften om hold av pelsdyr. Mange enkeltpersoner og interesseorganisasjoner har kommet med innspill angående pelsdyrnæringen og dyrevern. På den ene siden har vi Norges Pelsdyralslag, som fremhever at norsk pelsdyrnæring prioriterer dyrenes ve og vel. Og som også saksordføreren var inne på, trekker oppdretterne frem at de er tilknyttet et kvalitetssikringsprogram der en del av arbeidet består av veiledning i dyreomsorg og dyrevelferd. Videre foretas det grundige inspeksjoner av driftsforholdene i hver enkelt pelsdyrgård. Førti veterinærer deltar i dette arbeidet, som mange av dem mener er banebrytende innen norsk husdyrhold. Næringen har også en egen tiltaks- og arbeidsgruppe for dyrevelferd. Hovedmålet er å søke ny kunnskap og sette forskningsresultater ut i livet for å bedre kvaliteten på oppdrettet. Norsk pelsdyrnæring mener derfor at det gjøres en betydelig innsats for å prioritere dyrenes ve og vel. Målbevisst arbeid som er nedlagt gjennom mange år, har gitt dyr med god helse og reproduksjon samt god vekst og utvikling. De siste ti år har det skjedd en betydelig forbedring av driftsformene, og pelsdyrene har det bra på de fleste områder, selv om det selvfølgelig finnes et forbedringspotensial, sier oppdretterne ut fra deres ståsted. På den andre siden har vi Dyrebeskyttelsen, som har en rekke kritiske anmerkninger til dagens pelsdyrhold. Det finnes ingen gode argumenter for å opprettholde pelsdyrnæringen, mener de. Den er et miljøproblem, et diplomatisk problem, påfører skattebetalerne utgifter og er et dyrevernproblem, sier Dyrebeskyttelsen i Norge. Og de hevder at det er på høy tid å avvikle denne næringen her hjemme. Fremskrittspartiet ønsker en streng lovgivning som sikrer en hensynsfull behandling av dyr. Vi stiller oss derfor bak komiteens enstemmige innstilling om at forslaget vedlegges protokollen, og begrunnelsen som går på at problemstillingene som er reist, vil behandles på et bredt grunnlag i form av en stortingsmelding som skal legges frem for Stortinget til neste år. Vi er enig i at tiden er moden for en utredning og en grundig behandling av problemstillingene i tilknytning til et etisk akseptabelt dyrehold. En slik gjennomgang er ikke blitt gjort siden dyrevernloven ble vedtatt i 1974. Vi imøteser resultatet av dette arbeid som skal utføres. Næringskomiteens og Stortingets påfølgende behandling vil vise om det foreligger et behov for å endre lov og forskrifter.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-01-11:
Lave fangstkvoter og selvpålagt eksportforbud som i hvert fall foreløpig videreføres fra Regjeringens side, er en politikk som ligger fjernt fra Fremskrittspartiets. Vi mener at Norges selvpålagte eksportforbud av vågehvalprodukter omgående bør oppheves, og vi har et forslag om dette som ligger til behandling i næringskomiteen. Som statsråden var inne på i sitt innlegg, skal han møte i komiteen og orientere om saken og om Regjeringens syn og fremdrift i dette spørsmål. Det imøteser vi med meget stor interesse. Frykten for sterke internasjonale reaksjoner mener vi er overdrevet, bl.a. fordi Norge i stadig større grad høster internasjonal anerkjennelse for sin bærekraftige hvalfangst. Det som bør gjøres parallelt, er å informere om realitetene gjennom kampanjer. Den største hindring for en fornuftig beskatning har til nå vært den internasjonale opinion, holdningene i Den internasjonale hvalfangstkommisjon og diverse miljøvernorganisasjoner. Derfor bør det organiseres en kampanje for økt forståelse for sel og hvalfangst ved hjelp av norske utenriksstasjoner og profesjonelle informasjonsfirmaer. Fremskrittspartiet har i sitt alternative forslag til statsbudsjett for inneværende år fremmet forslag om å avsette 50 mill. kr til en slik kampanje. Det er stor grad av vitenskapelig enighet i dette spørsmål. I mange år er det foretatt sikre bestandsvurderinger. Ved å gjenoppta fangsten og aktivisere reservasjonen Norge inntok etter Den internasjonale hvalfangstkommisjons vedtak om et kommersielt hvalfangstforbud i 1982, er det blitt gitt et bidrag til å bevisstgjøre IWC-medlemmene om hva som er kommisjonens mandat: å arbeide for en bærekraftig forvaltning av hvalfangst. Det som er realitet i dag, er at bestanden av sjøpattedyr er i betydelig vekst og gjør kraftige innhogg i fiskebestandene. Hval og sel konsumerer store mengder biomasse, inkludert kommersielt interessante fiskearter. Skal Norge realisere det vekstpotensialet som er mulig innenfor fiskeriene, må forholdene legges til rette, og økt beskatning av hval og sel må sies å være en forutsetning for å få dette til. Det er derfor en meget sentral oppgave. Spørsmålet om bærekraftig hvalfangst, handel og eksport dreier seg i realiteten om å følge de prinsipper som er nedfelt i Agenda 21. Vi snakker da først og fremst om bærekraftig høsting, men også om økonomisk utvikling, om arbeidsplasser og om opprettholdelse av en levende kystkultur.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-01-11:
Norsk pelsdyrhold drives etter nye forskrifter. De er to år gamle. De tilfredsstiller dagens dyrevernlov, og de ble laget i god tid etter at kritiske uttalelser fra Rådet for dyreetikk ble kjent. Landbruksmeldingen og innstillingen til den er mindre enn et år gamle. Komiteen var den gangen kjent med at pelsdyrhold foregår i bur. Komiteen var kjent med driftsformene som er i dag. Dette handler om forutsigbarhet for næringsdrivende, hvis en i den debatten som skal komme i forbindelse med en ny melding om dyrevern, skal stille spørsmål om det skal drives pelsdyrhold i Norge. Jeg mener det ikke er noen grunn til å ta opp en ny debatt om det nå, men selvfølgelig: Om en skal se på nytt på vilkårene, på de forskriftene vedrørende måten å drive det på, må det gå an å diskutere. Jeg mener det er grunn til å fastslå at norske husdyrholdere driver innenfor dyrevernlovens bestemmelser, og de formene for husdyrhold vi har i dag, mener jeg skal kunne fortsette. De som har satset innenfor de næringsgrenene, fortjener den forutsigbarhet som ligger i en slik holdning fra Stortinget.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-01-11:
Harlem Brundtland-regjeringens initiativ for å åpne for hvalfangst i 1992 var positivt. Det var klokt, og det var særdeles djervt i en situasjon der det ble internasjonal storpolitikk ut av det. Omfanget og kvotene når det gjelder denne fangsten, må fastsettes ut fra bestandene som registreres på den måten en har blitt enig om i internasjonale forhandlinger. Prinsippet om bærekraftighet er da tilfredsstilt. Jeg mener vi har vært forsiktige nok. Jeg syns det er betimelig at denne interpellasjonen tas opp, for det har en betydelig signaleffekt hvis det er sånn at bestandene øker og vi reduserer fangsten. Næringskomiteen har påpekt gang på gang at veksten i sjøpattedyrbestanden er bekymringsfull, ut fra de fiskekvotene som blir igjen til høsting for fiskerne. Det er en meget viktig side ved denne debatten. Det er ikke nok å påpeke det misforholdet som da oppstår, det må også gjøres noe med det. Det må rett og slett stimuleres til fangst av sel og hval innenfor de kvotene som må fastsettes ut fra prinsippet om bærekraftighet. Det er ikke Stortinget som skal fastsette hvor mange hval som skal fanges, men dersom bestanden øker, bør også kvotene øke. Hvis det ikke gjøres, må det bety at vi har fanget for mange hval før. Det mener jeg at vi ikke har gjort. – Det skulle være tilstrekkelige kommentarer i denne debatten.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-01-11:
Jeg var inne på et resonnement vedrørende protestorganisasjonenes innflytelse i denne politikken. Bare for å repetere: At det fødes 30 000 nye kval hvert år, er et biologisk faktum som er akseptert av samtlige forskere, også internasjonalt. Bestanden består vanligvis av halvparten hunner og halvparten hanner, og halvparten av hunnene blir vanligvis drektige og får en unge hvert år. Slik fungerer biologien. Så jeg har godt belegg for at antallet er rett – iallfall tilnærmelsesvis rett. Jeg nevnte WWF. Ja, WWF har vært en av de argeste og verste motstandere vi har slåss mot, internasjonalt. Jeg nevnte som eksempel både sel og kval. De har måttet legge ned store samfunn både på Grønland og i Canada på grunn av de protestaksjonene som har vært iverksatt. I Afrika har de f.eks. gått løs på elefanten – for å trekke eksemplet til noe helt annet. Der har til og med CITES gått inn og funnet ut at den elefanten som skal fredes, ikke er utrydningstruet, men WWF påstår det motsatte. Dette er en organisasjon som i dag beæres plass som rådgiver i Fiskeridepartementet. Vi bevilger over 5 mill. kr til denne organisasjonen over statsbudsjettet. De sitter som rådgivere i de innerste sirkler, de som har vært de verste motstanderne av bærekraftig høsting av alle organisasjoner. Jeg må si jeg ble forskrekket da jeg fant ut det. Og de brukes som rådgivere og som referansegruppe når en skal evaluere selfangsten, og for øvrig også kvalfangsten, går jeg ut fra. Det er ikke til å undres over at kvotene blir satt lavt. Det er ikke til å undres over at vi får en kvote på 549 dyr. Vi kunne hatt en kvote på 2 000 dyr, og enda hadde bestanden vokst med garantert god margin. Så står fiskeriministeren og snakker om «tuning» og forsiktighet. Ja, det er etter min oppfatning overforsiktighet. Det har ingen ting med bærekraftig høsting å gjøre, ingen ting med å redusere bestandene så vi kan få fiske og utnytte de øvrige fiskeressursene å gjøre. Det er rett og slett spill med ord.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2001-01-11:
Jeg registrerer at det er enighet i salen. Blant dem som har hatt ordet, er det opplagt at det er enighet om at politikken på dette området ligger fast. Vi skal fortsatt høste fra alle ressurser i havet på en bærekraftig måte. Det må være et brukbart signal fiskeriministeren kan ta med seg når en nå skal drøfte spørsmålet om eksport. Det er ingen grunn til å tvile på at Stortinget er det forum som ikke holder igjen i eksportspørsmålet. Det skal foregå en hektisk møterunde – statsråden skal redegjøre for næringskomiteen, det skal være møter med næringen den 16., og det skal være en rekke andre møter. Jeg håper nå at beslutning om eksport blir fattet, for det er iallfall ikke politisk motstand mot det her i Stortinget – det bør være klinkende klart etter denne debatten. Og da gjenstår det kun å ha det samme politiske mot og den samme besluttsomhet som Harlem Brundtland-regjeringen hadde i 1992. Det er en merkverdig situasjon: Vi fanger lovlig kval fra havet, men vi skal ikke kunne selge dette produktet på samme måte som vi selger andre produkter vi bringer på land fra havet. Dette skal konsumeres her i landet – det skal kun være for oss. Det er uforståelig for meg. Jeg forstår at kvotene blir satt lavt hvis vi fortsatt skal spise disse produktene kun i Norge, men det er jo åpenbart at det er store penger å hente for Distrikts-Norge, for arbeidsplassene og for hele områder hvis vi kunne normalisere dette og komme tilbake til et fangstnivå som vi var på på 1980-tallet, tilbake til et antall på 1 800 – 1 900 dyr, som vi fanget før. Det ville utgjøre et par hundre millioner i inntekter – ikke bare til beste for dem som jobber med det, men også for landet som helhet. Jeg takker alle som har deltatt, og håper at vi nå kan gå veien videre sammen.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-01-11:
Når man diskuterer hvalsaken, er det på mange måter viktig å være klar over at dette er en sak som det er knyttet sterke følelser til. Det er faktisk slik at ikke alt som foretas innenfor hvalforvaltningen verden over, er rasjonelt, sett ut fra et ressursforvaltningsperspektiv. Det brukes ikke rasjonelle tilnærminger til dette spørsmålet, det er i stor grad basert på følelser. Dette kan man like eller la være å like. Jeg liker det ikke, men uansett er vi nødt til å forholde oss til at i de organisasjoner som har fått dette ansvaret, teller slike standpunkter tungt. Vi har hatt et langsiktig ønske om å få til en normalisering av vårt forhold til disse organisasjonene og til hvalfangsten. Derfor har vi valgt de strategiene som vi har valgt. Vi har valgt å bruke de rettesnorer som kommer fra disse organisasjonene, men bruke dem på vår måte, innenfor det som vi oppfatter som en forsvarlig ressursforvaltning. Det kan godt hende at man, hvis man bare skulle se på biologien, kunne ha gått lenger enn dette. Men jeg mener at vår sak ville ha vært lite tjent med å bevege oss svært langt bort fra det som tross alt er faglige vurderinger som gjøres av disse organisasjonene. At det er en forsiktig tilpasning biologisk, kan jeg være enig i, men at det kan være en klok tilpasning politisk for å oppnå noe i et lengre perspektiv – og det er det vi må – vil jeg framheve med styrke. Når det gjelder det at man har organisasjoner som jobber i dette systemet – WWF er nevnt som eksempel, og det finnes andre – så eksisterer de i Norge. De eksisterer overalt. De brukes ikke som rådgivere i Fiskeridepartementet. Vi tar ingen råd fra disse. I den grad vi rådfører oss med folk om hvalfangst, gjelder det Norges Fiskarlag, Norges Småkvalfangerlag og andre relevante organisasjoner innenfor hvalfangstnæringen. At de har en posisjon i andre departementer på andre områder av miljøpolitikken, hvor de gjør en viktig jobb, bestrider jeg ikke i det hele tatt. Vi har tradisjon for å samarbeide nært med hvalfangstnæringens organisasjoner. Det har vi gjort når det gjelder fastsetting av kvoter, vi gjør det i de årlige møtene i IWC, og vi gjør det når vi diskuterer viktige spørsmål, som f.eks. dette med en eventuell oppheving av det selvpålagte eksportforbudet. Det er en prosedyre som har vært fruktbar for oss. Jeg tror også at den har vært fruktbar for saken, og at det er det viktigste sporet vi skal forfølge i framtiden.
Otto Gregussen (Arbeiderpartiet), 2001-01-11:
Det var Jan Sahl som fikk meg til å gripe ordet. Jeg kan bekrefte at det var betydelige reaksjoner på møtet om fastsettelse av årets kvoter. Det var en del språkblomster som er lite egnet for gjengivelse, og det var stor innlevelse i det hele. Men det jeg har lyst til å si, er at det er en forskjell mellom de tilnærmingene man kan ha til størrelsen på hvalkvoten basert på normale prosedyrer for ressursforvaltning og de prosedyrer som er vedtatt i Hvalfangstkommisjonen. Man har lagt seg på et veldig høyt beskyttelsesnivå, og hvis man anvender disse metodene, som vi har valgt å gjøre, så får det altså slike konsekvenser som jeg har gjort rede for. Når representanten Bastesen sier at vårt mål skal være å normalisere fangsten, så vil jeg si at det er målet, men da må vi altså velge en strategi som ligger innenfor de spillereglene som gjelder, og som på sikt bør kunne gi oss det resultatet som vi ønsker.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-01-11:
Det vakte sterke reaksjoner da fiskeriministeren på årsmøtet i Svolvær offentliggjorde hvor mange dyr som kunne tas ved hvalfangst, og det er egentlig ikke rart. Jeg var ikke selv til stede på møtet, men jeg har lest om en del av reaksjonene. Det var utallige frie og ganske sterke vitnesbyrd fra fangerne, og det var til dels stor uro over det vedtaket som var fattet. På et vis kan jeg skjønne det. Det blir en så stor avstand mellom det som fangstfolket selv synes er naturlig, ut fra de råd som gis av forskerne, og den kvoten de blir tildelt av Regjeringen. Jeg er fullstendig klar over at dette er et internasjonalt ømtålig område. Kristelig Folkeparti er enig i at vi skal ha en bærekraftig utvikling – det skulle bare mangle. Det var et utrolig modig standpunkt som ble tatt av regjeringen Harlem Brundtland i sin tid, og det spørsmålet som fangstfolket nå stiller seg, er om man er i ferd med å slå retrett på det. Jeg har lyttet til ministeren og skjønner at det ikke er tankegangen, men likevel vil jeg peke på at Lars Walløe, som så vidt jeg skjønner er en av Regjeringens rådgivere i disse spørsmålene, sier at vi godt kunne ha skutt 3 000 vågehval, men han går også inn for en veldig restriktiv linje her og sier at vi i hvert fall kunne tatt ut 1 200 dyr. Og så ender man opp med en mulighet til å ta ut bare 549 dyr. Man går tilbake i forhold til det som ble tatt ut året før, og da er mitt spørsmål til ministeren: Hva er det egentlig som ligger til grunn? Det oppstår så utrolig mange spekulasjoner når det blir et så stort sprik mellom det forskerne sier på dette området, og det Regjeringen kommer med. Man ser at det motsatte skjer når det gjelder torskebestanden. Der er man altså villig til å gå i motsatt retning; man går utover det forskerne anbefaler.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
På vegner av meg sjølv og Karin Andersen legg eg fram eit forslag om ein nasjonal handlingsplan for utbygging av ny vassboren varme basert på nye fornybare energikjelder.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
Me skal ikkje skryta for mykje av høgresida, men la meg starta med å følgja opp det som Sanner sa om komiteen og gje honnør til hans arbeid som saksordførar, trass i den politiske diskrepansen som er mellom oss. Eg har stor forståing for at dette er ein gledens dag for Høgre. Det er klart at nå får Høgre gjennom første skritt av sin politikk. Ein får den privatiseringa som ein lenge har ønskt seg, og ein får meir marknadsmakt, som Høgre ønskjer seg. Det er jo ekstra gledeleg at Høgre kan stimulera nokre av sine kjerneveljarar i konsulent- og rådgjevingsbyråa med ein milliard kroner i gevinst. Det eg gjerne vil spørja om, går på noko som står i sjølve teksten, nemleg dette med hovudkontorproblematikken. Sanner seier sjølv at det primære i neste runde er å privatisera ned til ein tredel. Men mitt spørsmål er i forhold til Stavanger og hovudkontor. Isachsen, som var på høyringane i komiteen, var veldig klar på at ved å starte ei privatisering vil det i neste omgang føra til ei flytting av hovudkontoret ut av Stavanger, og Statoil sitt hovudkontor kan jo då hamna i vennskapsbyen til Stavanger, Houston/Galveston. Kva synspunkt har eigentleg Sanner på dette? Når ein gjev frå seg den demokratiske styringa, må ikkje det nødvendigvis då også bety at ein gjev frå seg styringsretten i forhold til hovudkontorplasseringa? Til slutt: Senterpartiet og SV har eit vidsynt og framtidsretta forslag for miljøet. Sanner snakkar om «å skue bakover». Kvifor ser Høgre bakover når det gjeld å leggja føringar for Statoil i retning av det me ser frå BP og Shell, nemleg å satsa på miljø og satsa på alternativ, fornybar energi? Kvifor vil ikkje Høgre vera med på det?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2001-04-26:
Av og til kan det vera greitt ikkje å vera med i «det gode selskap», spesielt ikkje når det gode selskapet består av høgresida i norsk politikk, ei høgreside som vil avhenda mest mogleg av folkets eigedom og gje det over til private. Å få fram det er for meg viktig. Eg kan forstå at både Framstegspartiet og Høgre «tar bølgen» i dag. Endeleg har dei klart å gjera det som arbeidarrørsla og Arbeidarpartiet tidlegare har kjempa imot: å privatisera eit offentleg eigd selskap og starta prosessen på noko som til slutt skal enda opp i det heilt private. Det er Arbeidarpartiet, det moderne Arbeidarpartiet, av i dag, det moderne, pragmatiske, fleksible – alle dei fine orda som alle «moderne» brukar. Det er Arbeidarpartiet sitt sanne ansikt av i dag. Eit Arbeidarparti som etter maktutgreiinga sin leiar, Østerud, altså er med på å flytta makta frå dei demokratiske organa ut i marknaden. Politikken abdiserer i dag i forhold til Statoil, med Arbeidarpartiet i spissen. Eg vil gjerne ha kommentarar på at Arbeidarpartiet tar ei slik rolle i forhold til den ideologiske profilen Arbeidarpartiet tidlegare har hatt. Så er det jo litt rart, synest eg, når Senterpartiet og SV seier at Regjeringa sitt forslag for SDØE er bra, det går me for. Men så kjem dei altså til Stortinget, og då seier dei nei, dei vil ikkje støtta Regjeringa sitt forslag. Arbeidarpartiet vil heller gå til Høgre og samarbeide med Høgre og Framstegspartiet om noko som etter Regjeringa er verre. Eg synest det er merkeleg at Arbeidarpartiet slår handa av Regjeringa for eit tilbod som det kunne ha vore fleirtal for i Stortinget.