John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Det bør være en målsetting på kort sikt at norsk helsevesen gjøres i stand til å gi alle kroniske smertepasienter adekvat behandling. Slik jeg ser det, står det ikke på den faglige evnen i vårt helsevesen til å mestre det, men det står på viljen til å gjøre det, i form av sterkere prioritering av smertebehandling og større ressurstilgang både til spesialisthelsetjenesten og til primærhelsetjenesten i kommunene. Fremskrittspartiet har i mange år fokusert sterkt på smertebehandling, og fremmet allerede i 1990 forslag om bevilgning på 40 mill. kr for å bedre smertebehandlingen i primærhelsetjenesten. Fremdeles er det i kommunene og primærhelsetjenesten at behovet for adekvat smertebehandling er dårligst dekket. Denne regjeringen kan krediteres for at mye er gjort de seneste år innen den palliative medisin, hvor smertebehandling er en viktig del av behandlingen. En kan vel si at smertebehandling av kreftsyke i dag er noenlunde tilfredsstillende generelt, men det finnes også distrikter i landet hvor tilgjengeligheten til smertebehandling for kreftpasienter er uakseptabel. Særlig gjelder dette i primærhelsetjenesten. Selv om de fleste universitetssykehus i dag har topp ekspertise innen smertebehandling, forskes det for lite på fagfeltet, og det er heller ikke en prioritert oppgave ved de fleste offentlige sykehus. Større interesse for dette fagfeltet ville kunne spare mange for store lidelser og invalidiserende livsløp. Samfunnsøkonomisk er adekvat smertebehandling god butikk. En del av de private smerteklinikkene har tilegnet seg høy kompetanse på internasjonalt nivå, men har problemer med refusjon for slik behandling, da få eller ingen av helseforetakene har inngått avtale om smertebehandling med private klinikker. Omfanget av pasienter som ikke får adekvat smertebehandling, er vanskelig å anslå, men ifølge Legeforeningens utredning viser det seg at halvparten av pasientene som konsulterer allmennlege, gjør det på grunn av smerte i en eller annen form. Det er vel kjent at kroniske smertepasienter rekrutteres sterkt til uføretrygd. Dessverre er det også slik at pasienter som konsulterer lege og klager over smertesymptomer, ikke alltid blir tatt på alvor, og føler seg oversett i det norske helsevesenet. En spesiell kategori pasienter jeg tenker på i denne sammenheng, er pasienter med diagnosen nakkesleng, som Norge dessverre ikke har særlig gode eksperter på når det gjelder verken diagnostisering eller behandling. Nødvendig smertebehandling har også en økonomisk side for den enkelte. Svært mange kroniske smertepasienter har en særdeles dårlig økonomi, da det meste av de medikamentene de forbruker, må kjøpes på hvit resept uten refusjon, og det kan bli ganske store summer i løpet av et behandlingsår. For kroniske smertepasienter er det ikke uvanlig at medisinutgiftene kan komme opp i 30 000 kr i året. Jeg skulle gjerne sett at rapporten fra Den norske lægeforening hadde gått noe dypere inn i denne problematikken, som påfører smertepasientene en ekstra økonomisk belastning. Kroniske smerter må aksepteres som en selvstendig diagnose, og utgifter til medisinering må behandles likt med andre kroniske lidelser som har refusjon for sine medisiner. Legeforeningen har i sin utredning lagt frem retningslinjer for smertebehandling i Norge som for en lekmann synes fornuftige, og hvor en legger opp til en behandlingskjede på ulike nivåer som det er verdt å legge merke til. Hensikten med denne interpellasjonen er da også å få kjennskap til hvordan helseministeren og departementet vil forholde seg til denne rapporten, og hvilke tiltak som eventuelt måtte komme på grunnlag av rapporten. Rapporten burde være en god mal for hvordan denne tjenesten burde utvikles og praktiseres, både på allmennlegenivå og innen spesialisthelsetjenesten ved lokalsykehus og større sykehus. Adekvat smertebehandling må bli prioritert sterkere i det norske helsevesen, særlig i primærhelsetjenesten, slik at vi kan forsikre oss om at alle som har behov for smertelindring, kan få det i sitt lokalmiljø. Ifølge rapporten fra Den norske lægeforening er det langt fra tilfelle i Norge i dag. En god og tilstrekkelig smertebehandling for hele befolkningen er nødvendig for å demme opp for det økende krav om aktiv dødshjelp i Norge. Særlig er det viktig i denne sammenheng å påpeke at behovet for smertebehandling i våre eldreinstitusjoner er ganske stort, men lite prioritert. Og det er dessverre nettopp fra eldre syke mennesker at vi har en økende forespørsel om aktiv dødshjelp. Smertebehandling er livshjelp, og det er nettopp livshjelp det norske helsevesen skal gi. Livshjelp gir bedre livskvalitet og styrker selvbildet til den enkelte som skal gjøre det mulig å mestre en kronisk smerte-diagnose.