Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Statsråden konsentrerte redegjørelsen om fem sentrale utfordringer. Det er viktig å minne om at de alvorligste av disse – flyktning- og migrasjonsutfordringene og den svake økonomiske veksten etter finanskrisen – ikke er skapt i Europa, men utenfor. De er ikke et resultat av EU-samarbeidet, men av krig og sammenbrutte stater i Midtøsten og Afrika og bankkrakket i USA. Tvert imot kan vi undres over hvordan situasjonen hadde vært uten EU-samarbeidet, uten de institusjoner og virkemidler de europeiske landene har gjennom EU-samarbeidet. Vi har sett tilløpene og kreftene under trykket av flyktningstrømmen i fjor, fordi landene i fellesskap ikke evnet å få Schengen-samarbeidet og Dublin-samarbeidet til å håndtere den krevende situasjonen. Mange land vendte det felles ansvaret ryggen og tok isteden saken i egne hender. Vi kan bare ane hva som ville blitt situasjonen hvis alternativet ikke hadde vært å få disse institusjonene til å fungere bedre, slik det nå arbeides med, og som regjeringen støtter opp om. Det er vi enig i at Norge må gjøre. Vi er med i både Schengen og Dublin og har således også et ansvar for at dette samarbeidet skal fungere godt, også i nye og mer krevende situasjoner. Det EU legger opp til, er i tråd med vår politikk: kontroll på grensene, fordeling mellom landene av dem som trenger beskyttelse, å forhindre at folk legger ut på livsfarlige reiser i hendene på menneskesmuglere som vil tjene penger, ikke hjelpe mennesker. I kjølvannet av økonomiske problemer, ledighet, migrasjon og terrorhendelser ser vi en bekymringsfull framvekst av høyrepopulistiske krefter i flere land: presidentvalget i Østerrike mellom ytterfløyenes kandidater, de populistiske og antidemokratiske kreftene styrker seg – i Ungarn, Polen, Frankrike og Russland. Vi må stå opp mot disse kreftene. Hvis ikke vi i Europa makter det, hvordan skal vi lykkes i andre deler av verden? Jeg støtter regjeringen i at det er i vår interesse at EU lykkes i å utvikle sitt sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeid, og at Norge bør være en aktiv partner i dette, ikke minst i forhold til Russland, som statsråden peker på i redegjørelsen. Det må være sentralt for oss at også våre erfaringer med og vårt forhold til Russland er med i den europeiske debatten og analysen. Vi støtter opp om sanksjonene. Men det er også viktig å beholde arenaer for samarbeid og dialog, slik vi har i nord, om viktige felles oppgaver: forvaltning av fiskeriressursene, søk og redning, miljøforvaltning. Dette må regjeringen bringe til bordet i samarbeidet med våre naboland, både i EU-sammenheng, i NATO-sammenheng og i det nordisk-baltiske samarbeidet. Statsråden er bekymret for folkeavstemningen i Storbritannia. Et flertall for å gå ut vil skape usikkerhet. For oss er det viktig å huske på at de i tilfelle ikke bare forlater EU, de forlater også EØS og dermed oss. Vi vil, når de i så fall har snirklet seg ut av samarbeidet, også stå uten en handelsavtale med en av våre viktigste handelspartnere. Det er bekymringsfullt at regjeringen ikke synes å forberede oss på en slik situasjon. Næringsministerens eneste svar da jeg utfordret henne på dette i en interpellasjon nylig, var at de følger med. Det er ikke godt nok. Jeg håper det er noen i EFTA-sekretariatet i Brussel eller Genève som gjør mer enn bare å følge med. Hvis Storbritannia blir i EU, og det er vel det mest sannsynlige utfallet, sier statsråden at regjeringen ser en mulighet for økt fleksibilitet à la det Cameron har forhandlet seg til, når det gjelder mulighetene for å redusere barnetrygden for barn i land med lavere levekostnader enn hos oss. Vel, dette har dukket opp fra tid til annen i debatten over flere år. Men det gjenstår å se de grundige analysene av hvor stort problemet med såkalt trygdeeksport er – utover norske pensjonister som nyter et varmere klima, enten det er i sydligere europeiske land eller lenger unna, f.eks. i Thailand, og som det er enighet om at skal beholde sin pensjon, selvfølgelig, som den er. For det vil være en side ved kjøpekraftjustert barnetrygd som vi ikke kan se bort fra – det vil i tilfelle også gjelde norske barn av norske foreldre i utlandet, f.eks. diplomatbarn, barn av sjømannspresten og av norske ansatte i norske bedrifter i utlandet. Det tror jeg vil vekke reaksjoner. Statsråden gleder seg over null etterslep i implementeringen av nytt regelverk etter at det er tatt inn i EØS-avtalen. Det er bra at regjeringens bestrebelser på dette området har lykkes – jeg gratulerer gjerne statsråden med det resultatet! Vi er tjent med at regelverket i det indre marked er det samme i alle land, også i vårt. Men fra null er det bare en vei å gå. Så jeg tror statsråden er klar over at trykket på regjeringskollegene må holdes oppe, om ikke neste måling skal bli en nedtur. I redegjørelsen siterte statsråden regjeringsplattformen: at våre europeiske naboer er nære venner og viktige handelspartnere, og at norsk utenrikspolitikk derfor må begynne i Europa. Jeg vil legge til: EØS-avtalen betyr at også norsk innenrikspolitikk i stor grad begynner i Europa. Om implementeringen er blitt god i egen forvaltning, står det vel 430 direktiver i kø for å bli tatt inn i EØS-avtalen. Årsakene er ulike. Mange er knyttet opp til den tredje energimarkedspakke, mange til finanstilsynspakken, og flere pakker kommer – sommerpakke, høstpakke, vinterpakke – når det gjelder energiunionen. I tillegg er det enighet i Stortinget om at vi skal forhandle en avtale med EU om felles oppfyllelse av klimamålene. Det betyr at vi skal forholde oss til regelverket som EU-landene blir enige om, også i de sektorer som ikke er underlagt kvoteplikten. Vi står med andre ord overfor en ganske omfattende EU-integrering. Dette reiser også utfordringen som statsråden ikke berørte i sin redegjørelse: Hvordan skal vi forholde oss til utviklingen med stadig større pakker med horisontal politikk? Hvordan skal vi løse utfordringen med at EU gir kompetanse, også bøteleggingskompetanse, til virksomheter som ikke overholder reglene i byråene som opprettes? Det andre er at disse pakkene ofte også inneholder politiske målsettinger, slik vi f.eks. fikk i fornybardirektivet. Skal EØS-landene omfattes av disse politiske målsettingene, eller bare av virkemidlene? Dette handler om EØS-avtalens avgrensning og det jeg vil kalle integritet. Ett eksempel på problemstillingen er jo saken vi nå har fått til behandling om deltakelse i de europeiske finanstilsynene. Her fant man til slutt en løsning ved å bruke ESA som overvåkningsmyndighet, i tråd med EØS-avtalens topilarsystem, en naturlig løsning det burde vært landet på for lenge siden. Skal dette være modellen for andre tilsyn, som ACER, og flere som kommer? Eller skal dette håndteres fra gang til gang – tidkrevende og mer usikkerhet om løsningene? Forrige europaminister lanserte for lenge siden begrepet «europamelding», en mer kortfattet stortingsmelding om mer omfattende spørsmål regjeringen ville avklare med Stortinget. Til nå har vi ikke sett snurten av en slik melding, og jeg har i all beskjedenhet foreslått flere gode kandidater. Men de problemstillingene jeg peker på her, burde i hvert fall egnet seg godt for en slik melding, så jeg utfordrer statsråden på det. Vi skal diskutere saken om finanstilsynene senere, men la meg bare i denne sammenhengen uttrykke forundring over at det synes å skape en smule dramatikk fordi vi skal bruke § 115 i denne saken. Det betyr jo ikke annet enn at overføringen av suverenitet til ESA er noe mer enn såkalt lite inngripende. For øvrig er saken ganske normal. Vi skal følge det felles regelverket for finansnæringen i det indre marked. Vårt eget finanstilsyn skal føre tilsyn med norske finansinstitusjoner etter dette regelverket, og ESA skal passe på at dette skjer – altså en ganske normal prosedyre. Jeg tror ESA forventer en ganske overkommelig arbeidsmengde, fordi vi har solide finansinstitusjoner, fordi vi har et solid finanstilsyn. Så foreløpig har de sett for seg at de trenger å ansette kun ett årsverk til den jobben. Fordelen med denne løsningen er at også tilsynet med finansnæringen i hele Europa nå er skjerpet og skal følge de samme reglene. Det burde være betryggende. Vi har en annen viktig sak til behandling, og det er avtalen om en ny periode med EØS-finansieringsordning og den norske finansieringsordningen – den ligger til behandling i utenrikskomiteen og kommer til debatt her i salen senere – og fiskeriavtalen. Jeg vil i den forbindelse bare minne om at en enstemmig komité i innstillingen om globalisering og handel pekte på at selv om man har fått en viss forbedring i den kommende avtalen, er norsk fiskerinærings markedsadgang i Europa ikke tilfredsstillende og vil være truet hvis det blir en TTIP-avtale mellom Europa og EU. Det er derfor nødvendig, tror jeg, å begynne å tenke så kreativt man bare kan, for å se om vi kan få en forbedret markedsadgang for en viktig sektor.