Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-03-22:
Norge er blant de fem land i verden som har høyest legetetthet i forhold til befolkningen. Til tross for økt tilgang på leger de siste årene har vi et høyt antall ledige legestillinger både i primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, som interpellanten var inne på. Pr. 31. desember 1998 var det ca. 900 ledige legestillinger, fordelt på 200 i kommunehelsetjenesten og 700 i spesialisthelsetjenesten. Problemet i kommunehelsetjenesten er spesielt merkbart i distriktskommunene. En undersøkelse viser at kommuner i Nordland med under 4 000 innbyggere hadde over 1/3 av de faste legestillingene ubesatt. Bruk av 10-20 korttidsvikarer i løpet av året er ikke uvanlig. I de små kommunene var under halvparten av legene norske. Årsakene til mangelsituasjonen er sammensatte. Jeg synes for øvrig interpellanten hadde en god analyse i sitt innlegg. En av årsakene er at vi i en 10-12-årsperiode fra 1981 reduserte antall studieplasser i medisin i Norge. Hvis ikke dette hadde blitt gjort, ville vi i dag hatt tilgang på ca. 1 000 flere norske leger på markedet. En annen årsak er den store veksten i legestillinger i sykehussektoren de siste fem årene. I perioden 1994 til 1998 godkjente det partssammensatte Utvalg for legestillinger og stillingsstruktur ca. 1 250 nye legestillinger i sykehus. Men i samme periode opprettet sykehusene ca. 1 030 stillinger uten godkjenning. Til kommunehelsetjenesten ble det i denne perioden tildelt 163 hjemler. Så godt som samtlige søknader fra kommunene ble innvilget. Ny avtalepolitikk fra 1. juli 1998 innebar også at 375 nye avtalehjemler ble inngått mellom fylkeskommuner og legespesialister. Vi har med andre ord hatt en meget stor vekst i antall legestillinger og avtalehjemler i spesialisthelsetjenesten. I kombinasjon med endringer i lønns- og arbeidsvilkår for sykehusleger har dette bidratt til at distriktene har fått store problemer med å rekruttere leger til allmennlegetjenesten og til samfunnsmedisinsk arbeid. Mangel på leger og stor ustabilitet fører også til at mange av de legene som har jobbet lenge i kommunehelsetjenesten, vurderer å slutte fordi belastningen blir for stor. Dette har også slått spesielt uheldig ut geografisk. I perioden 1995-98 var andelen ledige legestillinger 4,3 ganger høyere i helseregion 5 enn i helseregion 1 og 2. I forbindelse med innføringen av fastlegeordningen har Sosial- og helsedepartementet foretatt en kartlegging av legebehovet i kommunene. Departementet vil anslå at det er behov for ca. 400 nye legestillinger/hjemler i forbindelse med innføringen av reformen. Dette kommer i tillegg til de 200 ledige legestillingene i kommunene. Vi står med andre ord overfor en stor utfordring, som krever felles innsats fra både staten og arbeidsgiversiden i kommunesektoren. For å takle denne utfordringen og for å oppnå en bedret geografisk legefordeling er det tre viktige grep som er sentrale, og som må ses i sammenheng. Det første grepet er å øke tilgangen på leger generelt. Det må følges opp ved grep nr. 2: en stram nasjonal regulering og fordeling av legestillinger og -hjemler. Det tredje grepet er iverksetting av stimuleringstiltak rettet mot primærlegetjenesten. Jeg vil nå utdype disse tre elementene. Når det gjelder tilgangen av leger generelt, kan jeg opplyse at det i løpet av de ti siste årene har vært en jevn økning av medisinerstudenter. I perioden fra 1990 til 1998 har antall utdanningsplasser for legestudiet økt fra 310 til 590. I de siste årene har flere nordmenn valgt å studere i utlandet. Tall fra Statens lånekasse viser at det i 1994-95 var 579 nordmenn som studerte i utlandet, mens tallet i 1998-99 hadde økt til 1 398. Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet og Sosial- og helsedepartementet er bl.a. enige om å øke kapasiteten ved Universitetet i Tromsø med 30 plasser. Samtidig er det aktuelt at Sentralsykehuset i Akershus igjen starter studentundervisning. Dette vil vi komme tilbake til i statsbudsjettet for 2000. Helsemyndighetene har også i samarbeid med arbeidsmarkedsmyndighetene igangsatt et legerekrutteringsprosjekt i regi av Arbeidsdirektoratet. I 1998 ble ca. 100 leger fra Tyskland, Østerrike og Frankrike rekruttert gjennom prosjektet. Målet i 1999 er 200 leger. I tillegg ble 63 leger fra land utenfor EØS autorisert i Norge i 1998. Samlet sett vil dette bidra til at den årlige tilgangen på leger vil være mer enn fordoblet i løpet av en tiårsperiode. Samtidig med en økt tilgang av leger er det nødvendig med en stram nasjonal regulering og fordeling av legestillinger og -hjemler. Dette fører meg over til grep nr. 2, som er innføringen av en ny nasjonal legefordeling fra 1. januar i år. Den nye ordningen, som ble vedtatt av Stortinget i desember i fjor, er hjemlet i kommunehelsetjenesteloven og i sykehusloven. Den avløser det tidligere avtalebaserte forsøket på regulering; de såkalte ULS-avtalene mellom staten, KS, Oslo kommune og Den norske lægeforening. Ordningen innebærer at departementet skal fastsette årlige rammer for hvor mange nye legestillinger og -hjemler som kan opprettes innen henholdsvis kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, inklusiv statens egne sykehus. Det regjeringsoppnevnte Nasjonalt råd for spesialistutdanning av leger skal gi departementet råd om denne fordelingsrammen. Den detaljorienterte behandlingen av enkeltstillinger bortfaller. Når det gjelder fordelingsrammen til henholdsvis spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten, har jeg ved flere anledninger presisert at prioriterte satsingsområder skal være kreft, psykiatri og primærhelsetjenesten. Prioritering av primærhelsetjenesten er særlig viktig av hensyn til innføringen av fastlegeordningen fra 1. januar 2001. For å oppnå denne prioriteringen og for å redusere omfanget av ledige stillinger vil utfordringen bli å opprette færre stillinger enn nettotilgangen på leger. På den måten vil flere leger kunne søke til primærhelsetjenesten. Dette har også Nasjonalt råd fulgt opp ved å anbefale departementet å ikke godkjenne mer enn høyst 80 nye stillinger i spesialisthelsetjenesten for 1999. Den totale fordelingsrammen vil bli avklart i april-mai i år. Før denne fordelingsrammen er fastsatt, er det ikke adgang til å opprette nye stillinger. Det er imidlertid viktig at legeregulering ikke skal hindre legerekruttering. Som jeg redegjorde for i spørretimen den 17. februar, har jeg for primærhelsetjenesten derfor sett det som helt nødvendig å etablere en overgangsordning inntil endelig fordelingsramme foreligger. Det innebærer at Nasjonalt råd har fått delegert myndighet fra departementet til å fordele inntil 24 hjemler til primærhelsetjenesten fram til 1. mai 1999. Det tredje grepet som må gjøres for å oppnå en bedre geografisk fordeling av legeårsverk, er å iverksette tiltak for å bedre rekrutteringen og stabiliteten i allmennlegetjenesten fram til etter innføringen av fastlegeordningen. I 1999 er det avsatt 20 mill. kr til stimuleringstiltak for å bedre rekrutteringen til og stabiliteten i primærlegestillingene. En veiledningsordning for turnusleger og nyansatte leger er allerede i gang i de fire nordligste fylkene. Målet er å ta vare på turnuslegene og de nyansatte som en ressurs for videre rekruttering til allmennlegetjenesten. Evalueringen så langt tyder på at dette er et meget bra tiltak. Leger i de samme fylkene, med unntak av Tromsø kommune, vil også få bedre vilkår gjennom en foreslått ordning med tilskudd til etter- og videreutdanning i allmenn- og samfunnsmedisin. Videre kan mye tyde på at høy vaktbelastning er en viktig årsak til at både nyutdannede og mer erfarne leger ikke søker seg til kommunehelsetjenesten. Derfor er jeg opptatt av å stimulere kommunene til å utvikle alternative modeller for legevaktsamarbeid. Kommuner som har ideer om legevaktsamarbeid, kan innen 1. mai i år søke om midler til utredning og oppstart av interkommunalt legevaktsamarbeid. Departementet annonserer denne muligheten i disse dager. Videre arbeides det med utforming av retningslinjer for en statlig organisert vikarordning for spesielt utsatte kommuner. Det er aktuelt at Arbeidsdirektoratet er sekretariat for, i første omgang, en prøveordning med vikarformidling til kommuner med spesielle problemer. Mangel på faglig nettverk og manglende muligheter for fagutvikling er også trukket fram som et problem i utkantkommuner. Derfor arbeider departementet med tiltak som kan styrke primærhelsetjenesten i utvalgte ressurskommuner. Samarbeid med universitetsmiljøene når det gjelder forskning og opplæringsvirksomhet, er her aktuelle tiltak. Departementet har også igangsatt kurs i såkalte nasjonale fag for leger fra EØS-området i alle landets helseregioner. På sikt forventer jeg at økt tilgang på leger i kombinasjon med en stram statlig styring og fordeling av legestillinger og de nevnte stimuleringstiltak, vil gi bedre stabilitet i legestillingene i de deler av landet som i dag opplever legemangelen sterkest. Men det forutsetter også lojalitet til den nye legefordelingsordningen og en aktiv innsats fra arbeidsgiverne. Jeg har etablert et samarbeid med Kommunal- og regionaldepartementet for å bistå utkantkommunene med hjelp til å løse legesituasjonen.