Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2008-03-04:
Klimameldingen og klimaforliket har gitt Norge en sterkere, mer ambisiøs og bedre klimapolitikk enn vi hadde tidligere. Det kommer til uttrykk på mange måter, men ikke minst, og helt spesielt, kommer det til uttrykk gjennom de tre grunnleggende og viktige målene for norsk klimapolitikk som er nedfelt i klimameldingen og i klimaforliket. Det ene er at vi skal overoppfylle Kyoto-avtalen med 10 prosentpoeng i perioden 2008-2012. Det andre er at vi skal redusere de globale utslippene av klimagasser tilsvarende 30 pst. av våre utslipp innen 2020. Det tredje er at Norge skal bli karbonnøytralt innen 2030. Det er tre viktige mål av flere grunner. Den ene grunnen er helt åpenbar, nemlig at det vil gi vesentlig større reduksjoner enn de tidligere målsettingene for norsk klimapolitikk. Fram til Regjeringen la fram sin klimamelding var det styrende målet for norsk klimapolitikk at utslippene skulle vokse med 1 pst. fram til 2012 sammenliknet med nivået i 1990. Vi hadde ingen målsettinger utover 2012, og vi hadde ingen ambisjoner om karbonnøytralitet. Istedenfor å ha som målsetting pluss 1 pst., er altså målet nå minus 10 pst. innen 2012, minus 30 pst. innen 2020 og minus 100 pst. innen 2030. I tillegg til det skal vi få til store reduksjoner gjennom satsing mot avskoging. Det viktige med de nye målsettingene er at det simpelthen vil føre til vesentlig større reduksjoner i utslippet av klimagasser fra Norge og fra andre land, finansiert av Norge, enn de opprinnelige målsettingene. Det er 5 millioner tonn, 15 millioner tonn og 50 millioner tonn reduksjoner utover det som allerede var lovet. Det andre som er viktig med disse målsettingene, er at Norge dermed bidrar til tidlig handling. Alt vi vet om klimaendringene, forteller oss nemlig at det haster med å få gjort noe, for klimagasser er slike gasser som vi ikke kan ta ut igjen fra atmosfæren. Det er faktisk ikke de løpende utslippene av klimagasser som er hovedproblemet, men det er de akkumulerte, de oppsamlede beholdningene av klimagasser i atmosfæren som er problemet. Det betyr at selv om vi skulle lykkes med å redusere utslippene mye i 2050, er det, hvis vi ikke har redusert utslippene de nærmeste ti årene, for sent til å lykkes med å stanse veksten i løpet av få år. Derfor er tidlig handling viktig. 1 tonn redusert i dag gir mye større effekt enn 1 tonn redusert i morgen. Det er anslått at det å redusere 1 tonn i dag, gir omtrent fem ganger så stor klimaeffekt som å redusere 1 tonn i 2020. Derfor er målsettingen om overoppfyllelse innen 2012 kanskje den viktigste målsettingen, som har fått lite oppmerksomhet, men som handler om at vi skal gjøre noe i den nære framtid og ikke i den fjerne framtid. Det at vi da skal overoppfylle, er en viktig del av de nye målene vi har. Den tredje grunnen til at disse målene er viktige, er at de ikke er løse målsettinger vi skal strekke oss etter for kanskje å nå, men det er forpliktelser som helt sikkert vil bli gjennomført. Hvor mye av f.eks. overoppfyllelsen på 10 prosentpoeng - det er omtrent 13 millioner tonn - som vi skal kutte fram til 2012, som kommer til å skje hjemme, og hvor mye av det som kommer til å skje ute, kan det være usikkerhet om fram til 2012. Men det som er helt sikkert, er at vi skal ned 10 prosentpoeng, for det vi ikke greier å gjøre hjemme, skal vi gjøre ute. Dermed blir det altså minus 10 prosentpoeng i det norske klimaregnskapet fram til 2012. Det som er det avgjørende, er nemlig at vi får ned utslippene. Så dette er ikke noen målsettinger vi kanskje når. Dette er forpliktelser som skal gjennomføres. Det blir en kombinasjon av tiltak ute og tiltak hjemme for å nå minus 10, minus 30 og minus 100 pst., pluss satsing mot avskoging, i løpet av de nærmeste årene. Da vi la fram klimameldingen, inviterte Regjeringen samme dag, på pressekonferansen, til et bredt klimaforlik. Jeg er veldig glad for at det har blitt et slikt bredt klimaforlik. Det er en øvelse her i Stortinget at man berømmer hverandre når man har inngått forlik. Det er i hvert fall en glede å berømme opposisjonen for at de har inngått et forlik, og de berømmer oss for å ha inngått forlik. Det som vel egentlig et forlik innebærer, er at man er fornøyd med hverandre fordi man har bidratt, har strukket seg, har jenket seg og fått et forlik. Det avgjørende er at vi gjennom det forliket har lagt et varig grunnlag, og vi har formulert de tre overordnede målene for norsk klimapolitikk som det vil bli styrt etter. Da vi la fram klimameldingen, var det klart at det var en begynnelse. Vi så en fortsettelse gjennom klimameldingen. Det kommer til å komme nye initiativ, nye tiltak, men de tre overordnede målene vil stå fast og vil bli gjennomført. Nå er det altså et veldig bredt flertall i Stortinget for det, og det er bra. Fremskrittspartiet har valgt å stille seg utenfor den brede klimapolitiske enigheten i Det norske storting. Det har de gjort, ikke minst på grunn av to forhold. Det ene er at Fremskrittspartiet fortsatt er et parti som reiser tvil om det vitenskaplige grunnlaget for å handle mot klimaendringer. Selve grunnlaget for handling er jo at man fullt ut erkjenner at det er et problem. Når Fremskrittspartiet i hvert fall dobbeltkommuniserer, og så sent som for få uker siden igjen snakket om klimahysteri og gjentar at det er stor vitenskaplig usikkerhet, undergraver man selve det vitenskaplige grunnlaget for å gjøre noe med drivhuseffekten og global oppvarming. Selv var jeg på Svalbard og så fjorder som alltid har vært islagt om vinteren. Nå var de isfrie. Der er det altså ikke bare vitenskapsfolk som kan se at det pågår klimaendringer, for der kan man med det blotte øye se at det er dramatiske klimaendringer på gang. Jeg tror på det vitenskaplige grunnlaget, og jeg er i hvert fall så sikker at jeg mener det er helt uansvarlig å overse de alvorlige vitenskaplige advarslene vi får. Derfor er Fremskrittspartiets politikk uansvarlig når de snakker om klimahysteri når klimaforskerne presenterer denne type vitenskaplige fakta. Den andre grunnen til at Fremskrittspartiet har stilt seg utenfor, er at de har gått mot og fortsatt ikke har greid fullt ut å akseptere selve grunnmuren i alt klimasamarbeid, nemlig Kyoto-avtalen, som er byggesteinen, grunnmuren for alt fornuftig arbeid for å redusere verdens utslipp av klimagasser. De stemte mot da den ble vedtatt i Stortinget for noen år siden. De er fortsatt ikke i stand til å formulere en klar støtte til Kyoto-avtalen. Disse to grunnene gjør at Fremskrittspartiet stiller seg utenfor dette brede og viktige forliket. Det må skape problemer for framtidige forhandlinger og diskusjoner om en regjering der Fremskrittspartiet måtte ha ambisjoner om å være med. Klimaproblemet er et grunnleggende internasjonalt problem. Det er nok ingen andre miljøproblemer som er mer internasjonale og globale enn klimaproblemet. Det skyldes to forhold. Det ene er at utslippene av klimagasser gjør nøyaktig samme skade uansett hvor utslippene finner sted. De fleste andre miljøproblemer har større lokal virkning enn global virkning, mens klimagassutslipp gjør samme skade uansett hvor utslippene finner sted. Det leder da til det andre forholdet, nemlig at dette er et problem som bare kan løses gjennom sterkt og forpliktende internasjonalt samarbeid. I tillegg blir klimaproblemet et grunnleggende internasjonalt problem fordi det knytter seg så sterkt til vår tids andre hovedutfordring, nemlig fattigdomsutfordringen, kampen mot fattigdom. Jeg besøkte for en tid siden India. I India bor det over 1 milliard mennesker. Omtrent halvparten, altså nær 500 millioner mennesker i India har ikke tilgang til elektrisk strøm. India har mye kull, og de kommer til å bygge kullkraftverk for å skaffe strøm til menneskene som bor i landet, så de får lys, varme og innlagt vann - helt grunnleggende velferdsgoder som vi anser som selvfølgelige. Vi kan ikke nekte India økonomisk utvikling. Vi kan ikke nekte dem å bekjempe fattigdom. Det vi må gjøre, er å bidra til at de får en teknologi, at de får et innhold i den økonomiske veksten som er mer miljøvennlig enn den veksten vi har hatt i den rike delen av verden. Det som kalles klimakvoter, grønn utviklingsmekanisme, Kyoto-mekanismene, er ulike tekniske løsninger for å få til noe helt grunnleggende, nemlig at den rike verden overfører penger, kapital og teknologi til den fattige verden, slik at vi blir i stand til å redusere utslippene både i den rike verden og også i den fattige verden. Den fattige verden kommer ikke til å bære regningen for å rydde opp i miljøproblemer som først og fremst den rike verden har skapt. Derfor er disse mekanismene som kvotehandel og grønn utviklingsmekanisme avgjørende både for å redusere utslippene og for å utjevne forskjellene mellom fattige og rike land. Derfor vil Norge benytte seg av de virkemidlene, nettopp for å få til dette.