trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Regina Alexandrova (Høyre), 2014-10-14:
Vi skal i dag vedta en historisk endring i vernepliktsloven og heimevernsloven. Disse lovene skal i dag tilpasses en likestilt rett og plikt for kvinner og menn til å delta i forsvaret av Norge. Vi skal i dag utvide verneplikten til å gjelde alle borgere uavhengig av kjønn. Dette er en merkedag i norsk forsvarshistorie. Det har vært en kort prosess i komiteen når det gjelder behandlingen av denne saken. Det er stor enighet om lovendringene som må til for at vi nå skal få reell allmenn verneplikt. Jeg vil takke komiteen for den ryddige prosessen. En stats viktigste oppgaver er å beskytte sine borgere. Verneplikten utgjør grunnpilaren i Norges forsvar, og Grunnloven slår fast prinsippet om allmenn verneplikt. Bestemmelsen har alltid vært kjønnsnøytral, og etter sin ordlyd pålegger den alle borgere allmenn verneplikt. Men vernepliktsloven har fram til i dag angitt at den vernepliktige er norsk mannlig statsborger i en alder mellom 19 og 44 år. Førstegangstjeneste for kvinner har vært frivillig fram til i dag. En bedre kjønnsbalanse gir ikke bare et større mangfold, det gjenspeiler også Norges samfunnsverdier. Norge blir nå et foregangsland. Vi blir det første landet i NATO som gir kvinner og menn like rettigheter og plikter til å verne om landet sitt. Det er spesielt for meg å stå her i dag som saksordfører for denne viktige og historiske saken. I fjor var jeg et av mange Høyre-medlemmer som bidro til at Høyres landsmøte stemte for innføring av allmenn verneplikt for kvinner på lik linje med menn. I juni i fjor vedtok Stortinget å innføre verneplikt for kvinner. I dag fullfører vi det vedtaket. Ti år før det ble kvinnelig sesjon foreslått av forsvarssjef Sigurd Frisvold. Det ble den gang beskrevet som oppsiktsvekkende og radikale endringer. Jeg var major i Hæren da forslaget kom, og sto fram i lokalavisene. Jeg ønsket den nye ordningen hjertelig velkommen og uttalte: Kvinner representerer ofte en annen type problemløsning enn menn. Vi har andre ressurser og andre måter å løse ting på. Mange kvinner er gode, målbevisste og dyktige og fokuserte ledere. Det var artig å finne fram dette avisoppslaget igjen – og holdningene mine er ikke forandret. Jeg er stolt av at kvinner med dagens lovendring nå vil ha rett og plikt til å delta i forsvaret av Norge. Hvor mange som skal gjennomføre førstegangstjenesten, er en politisk vurdering av sikkerhetsbehov og ressurser, ikke en vurdering av om det er kvinner eller menn som skal ta den jobben. Det er et faglig behov at myndighetene kan velge de beste, basert på kvalifikasjoner og evner. Det er fortsatt oppgaver i Forsvaret som innebærer ekstreme krav til å mestre, gå langt og bære tungt. Til dette rekrutterer man de best egnede. Parallelt er det oppgaver som stiller ekstreme krav til reaksjonsevne og simultankapasitet. Til dette rekrutterer man også de best egnede, uavhengig av kjønn. For meg handler dette om å velge de best egnede og skikkede til Forsvarets utfordrende og krevende oppgaver. Det er viktig at vi også på personellsiden har det beste utgangspunktet for at Forsvaret kan videreføre og utvikle sin operative evne.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2014-10-14:
Eg vil òg starte med å takke saksordføraren for eit godt og ryddig arbeid. Stortinget vedtok for snart eit og eit halvt år sidan at kvinneleg verneplikt skal innførast i Noreg. Det vedtaket som blir fatta i dag, gir lovendringar som må til for å setje i verk vedtaket. Det er gode grunnar til at dette må ta nokre år, for vedtaket Stortinget gjorde i juni 2013, blei gjort før nødvendige utgreiingar låg føre. I lovproposisjonen som me behandlar i dag, blir det òg opplyst at fleire utgreiingar no er sette i gang for å finne ut korleis Forsvaret og samfunnet kan betrast når det gjeld kvinneleg verneplikt og dei kostnadene som følgjer av dette. Det er naturleg at dette tar tid. Lovverket kan ikkje setjast i verk før nødvendige fysiske anlegg er på plass. Det at konsekvensutgreiingar ikkje låg føre, var ei medverkande årsak til at Kristeleg Folkepartis landsmøte våren 2013 ikkje støtta innføring av verneplikt for kvinner – og eg legg vekt på ordet «plikt». Landsmøtet ville i staden byggje vidare på den nye ordninga med obligatorisk sesjon for kvinner og vidareutvikle informasjonen til kvinner om dei moglegheitene teneste i Forsvaret byr på. Kristeleg Folkepartis linje kan kort sagt summerast opp som ei satsing på positive rekrutteringstiltak i staden for tvang, kombinert med eit systematisk arbeid for å leggje forholda betre til rette for kvinners deltaking i Forsvaret. Eg har merka meg at det både i debatten i 2013 og no ved lovbehandlinga er understreka at det ikkje er snakk om tvang, men om at Forsvaret skal kunne velje mellom dei best eigna og dei best og mest motiverte. Dersom slike ord blir følgde opp i praksis, blir det kanskje ikkje veldig store forskjellar i resultatet mellom ein strategi basert på positiv tilrettelegging og motivasjonstiltak, og ein strategi basert på verneplikt for dei mest motiverte. Sjølv om Kristeleg Folkeparti på grunnlag av sitt landsmøtevedtak ikkje kan stemme for lovendringane i dag, er me sterkt engasjerte i å gjere Forsvaret til ein arbeidsplass der både kvinner og menn betre kan finne seg til rette. Det gjeld både dei som gjer førstegongsteneste, dei som er på repetisjonsøvingar og dei som har valt å satse på ein karriere som tilsett i Forsvaret. Forsvaret må – uansett dagens vedtak – utvikle opplæringstilbod, arbeidsoppgåver, buforhold og arbeidsmiljø slik at jenter og gutar kjenner seg verdsette og respekterte. Da vil kvinneprosenten i Forsvaret auke, til beste for både tenestepliktige og Forsvaret. Summert opp: Kristeleg Folkeparti ønskjer ikkje ordet «verneplikt», men me ønskjer moglegheiter for kvinner i Forsvaret. Ved ein inkurie står me inne i innstillinga, men Kristeleg Folkeparti vil i dag stemme imot innstillinga. Ut ifrå dei signala som er gitt, gjer me det med lettare hjarte enn me faktisk gjorde våren 2013, fordi me opplever at den strategien som er lagd, på mange måtar er komen Kristeleg Folkeparti langt i møte.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2014-10-14:
Fyrst vil eg gratulere forsvarsministeren og oss alle med dagen. Eg synest det er anledning til å gjere det i dag. Eg vil gå litt vidare på det som førre replikant var inne på, for ministeren sa i sitt innlegg at ambisjonen er at talet på kvinner skal auke på sikt, og det er jo kanskje ikkje så ambisiøst, det er litt lite forpliktande. Når kvinnene har fått tilgang til ulike delar av samfunnslivet etter kvart, har ikkje det kome av seg sjølv. Kvinnene hadde kanskje heller ikkje kome av seg sjølve inn i dei ulike samfunnsinstitusjonane utan at ein hadde anstrengt seg ekstra for å rekruttere, for å motivere, for å vise at det er eit spennande og innhaldsrikt arbeid å vere i den samfunnsinstitusjonen. Så kva vil forsvarsministeren gjere for å få fleire kvinner til å skjøne at dette er ei grein av arbeidslivet som er spennande, og som ein bør søkje seg til?
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-14:
Det er et stykke fra lederen i kontrollkomiteen i forrige periode til justisministeren i dag. Jeg skjønner at en justisminister skal forsvare sine enheter, og jeg skjønner at en justisminister ikke kan erklære at rettssikkerhet ikke finnes i Norge på et såpass viktig felt. Men det hadde vært interessant å få vite om det var en skygge av tvil som kanskje seig over ansiktet til justisministeren da han leste rapporten – om det var noen som helst følelse av at det kanskje var «something rotten in det state of Norway». Det er 1 755 saker man selvfølgelig kunne ha kjørt for retten hvis man hadde ønsket å gjøre det, og ikke minst hatt ressurser og så mange frivillige som hadde vært villige til å bruke tida si, som det har vært for å lage denne rapporten. Det er ikke noe mål å ha flest mulige saker oppe i rettssystemet vårt. Men jeg syns det er en tankevekker som statsråden må ta mye mer alvorlig, når vi ser at det er saker som det åpenbart er tvil ved når man reiser dem, som likevel er avgjort av nemndsleder alene. Dette er et felt der de som skal være i Norge, møter rettsstaten først. Dette er de avgjørelsene de møter i Norge som rettsstat. Dette er der vi setter eksempler på hva slags idealer vi har i vårt land – hva vi bygger vår rettsstat på. Så merker man at det er én person som skal sitte alene, og man skal kunne ha tillit til autoriteten til den personen når man kommer fra korrupte regimer, når man kommer fra rettsstater som ikke funker – og så skal dette være sånn vi viser fram Norge som rettsstat. Det syns jeg er en tankevekker. Det burde ha vært perlen i rettssystemet vårt, det som virkelig viste fram et ikke-korrupt, et åpent og demokratisk samfunn med en stor rettsstat. Det burde ha vært det folk møtte først når de møtte Norge som rettsstat. Det er jo de saker som var prinsipielle, som selvfølgelig ble løftet. Når så mange av dem er endret, syns jeg det er underlig å sammenligne det med hvor mange saker som egentlig ble endret i rettssaker. For hvem er det som bringer saker inn for retten i dag? Jo, det er oftest gode naboer og venner som samler inn penger for å gjøre det. Det er sosialt engasjerte folk rundt som bringer saker inn for retten nå, ikke en vurdering av det juridiske rundt det, eller en vurdering fra en fagorganisasjon, som det vi har i denne rapporten. Det jeg syns er positivt i det som statsråden sier, er at han jobber i forhold til forvaltningsdomstol. Det hadde vært interessant å vite om statsråden deler mitt syn, at dette burde vært et av de feltene der vi virkelig hadde vist oss fram på det beste, når vi skulle ta viktige avgjørelser for noen som skulle være mulige nye norske statsborgere.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-10-14:
For det første vil jeg takke alle som deltok i debatten, sjøl om jeg syns det er ganske alvorlig at når det legges fram en så alvorlig rapport om rettssikkerheten i Norge, så velger de to største partiene å ikke delta. At verken Arbeiderpartiet eller Høyre syns det er noen sak å diskutere, syns jeg er ganske alvorlig og bekymringsfullt. For dette handler jo ikke om innvandringspolitikken. Dette handler ikke om hvem som skal få bli. Dette handler om at de reglene vi vedtar i denne salen, faktisk blir utøvd på riktig måte, at de internasjonale konvensjonene vi har skrevet under og sagt ja til, blir håndhevet på riktig måte. Jeg må si at det er andre deler av norsk forvaltning som blir utsatt for dramatisk mye mindre kritikk, som oppnår utrolig mye mer støy. Det forundrer meg sterkt. Så vil jeg bare si at det å lage gode rettsstatsløsninger av og til kan være dyrt, men det kan også være billigere. Det å ha et godt system knyttet til asylinstituttet, det å la folk få muligheten til å legge fram sakene sine, kan være veldig mye besparende i forhold til det systemet vi holder oss med nå – med uendelig mange anker og med et system der advokatene med hardest ordbruk i brevene blir foretrukket. Eller man skifter advokat veldig mange ganger, man skjønner ikke systemet, eller man får ikke god informasjon om hvilken forklaring man skal gi første gang. Og da kommer jeg til to av mine hovedpunkter og utfordringer til statsråden til slutt i dag. Jeg mener at vi bør vise fram rettsstaten vår på det beste på dette området. Det viktige er at vi har en rettsstat som fungerer. Men når folk kommer fra korrupte regimer, bør de ha en mulighet til å få objektiv informasjon som ikke kommer fra staten, og at frivillige her kanskje kan bidra på en mye bedre og billigere måte enn det man kan gjennom statlige veier. Sånn kan vi spare penger, men vi kan også gjøre systemet vårt mer rettssikkert. Det andre spørsmålet som jeg stiller statsråden, er det samme som det Heikki Eidsvoll Holmås stilte – her tror jeg egentlig ytterpunktene i norsk asylpolitikk er mer enige enn mye av «mainstreamen», nemlig at vi må ha et nytt system – om statsråden kan si noe om framdriften når det gjelder det.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-14:
I dag er en stor og en stolt dag. Vi vet at viljen og evnen ikke er knyttet til kjønn, og i dag åpnes portene for kvinner i Forsvaret for alvor. For snart ti år siden deltok jeg som leder i Sosialistisk Ungdom i en debatt om kjønnsnøytral verneplikt i Oslo Militære Samfund. Da ble det nevnt i debatten at hvis kvinner og menn deltok i strid, ville menn ende opp med å beskytte kvinner framfor å kjempe mot sin fiende. Da måtte jeg svare: Skal kvinner ta ansvar for at menn viser seg ubrukelige i strid? Et sånt forsvar kan vi ikke ha. Mye har beveget seg siden da – ikke minst har debatten rundt kjønnsnøytral verneplikt beveget seg. SV kjemper for et likestilt samfunn. Da er det også nødvendig med et likestilt forsvar. Det at man knytter ulike forventninger til jenter og gutter, til kvinner og menn, bidrar til å sementere kjønnsroller i stedet for å bryte dem ned. I dag ser vi at viktige barrierer brytes. I tillegg er det et viktig demokratisk prinsipp at kvinner som menn skal være med på å forme landets forsvar ved å ta del i det. Så er det, som flere har nevnt, noen utfordringer knyttet til kjønn, og dem er det riktig å løfte fram og ta på største alvor på en dag som denne. Seksuell trakassering er en av dem. Seksuell trakassering er uønsket oppmerksomhet knyttet til kjønn, kropp eller seksualitet, og tallenes tale er tydelig: I 2012 oppga 23 pst. av kvinner som avtjente verneplikt, at de hadde opplevd seksuell trakassering. Det er alvorlige tall, og det er alvorlige tall som det er helt nødvendig kommer opp i dagen og blir diskutert, for bare på den måten kan vi gjøre noe med den situasjonen. Det er ikke gitt at andre arbeidsplasser eller institusjoner hadde kommet bedre ut om man gikk like grundig til verks for å lytte til kvinners erfaring, for seksuell trakassering er et alvorlig samfunnsproblem. Men når vi har tallene på bordet, når vi har kunnskapen, og når kvinner bærer med seg den erfaringen, har vi også muligheten til å ta nødvendige skritt for å bekjempe seksuell trakassering i Forsvaret. Det er en stor og stolt dag, og det er ikke først og fremst fordi kvinners bidrag er å gi et mykere ansikt i utenlandsoppdrag – det er ikke SVs posisjon i debatten – men fordi en barriere er brutt, en mannsbastion har åpnet sine porter, og et veldig viktig skritt tas med hensyn til å bygge opp et reelt folkeforsvar, med hensyn til å utvide demokratiet og med hensyn til å styrke likestillingen.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2014-10-14:
SV deler statsråd Erikssons syn når det gjelder at de aller fleste opplever arbeidslivet som godt. Det er også derfor vi aktivt jobber for en politikk som vil gjøre også framtidens arbeidsliv trygt og godt. Til grunn for det ligger respekt for og utvikling av trepartssamarbeidet. Men det er også andre avgjørende ting: en arbeidsmiljølov som er en tydelig vernelov, et regulert arbeidsliv og ikke minst en sterk fagbevegelse, der en høy andel av befolkningen er organisert. Selv om de aller fleste opplever arbeidslivet som godt, ser vi en alvorlig utvikling. Derfor vil jeg gjerne takke representanten Lundteigen for å reise denne nødvendige debatten. For hva ser vi? Jo, vi ser en bemanningsbransje i vekst, at det avdekkes stadig mer alvorlige tilfeller av sosial dumping, at det avdekkes slaveliknende kontrakter, og at det er en stor fryktkultur, særlig blant utenlandske arbeidere i Norge. Vi ser også grov arbeidslivskriminalitet, som får sin rekruttering fra desperate folk i et Europa i krise. Derfor er jeg glad for at fagbevegelsen har tatt grep. For å hindre sosial dumping og uthuling av arbeidslivet, var Oslo Bygningsarbeiderforening tidlig ute med å ansette folk som selv kunne snakke f.eks. polsk. Veien til et trygt arbeidsliv ligger i organiserte arbeidsfolk. Derfor er jeg også glad for at vi som var i den rød-grønne regjeringen, la fram handlingsplaner mot sosial dumping, med tiltak som vi vet har effekt, dersom de får lov til å virke og videreføres. Derfor var vi i SV også tydelige på at vi ville avvise EUs vikarbyrådirektiv, og vi er tydelige på at utviklingen i norsk arbeidsliv skal avgjøres i denne salen og i et godt trepartssamarbeid – ikke av EU og EØS. Jeg er veldig glad for Erikssons tydelighet når det gjelder den grove arbeidslivskriminaliteten. Jeg er også glad for at statsråden er så tydelig på at vi skal trygge norske arbeidsplasser og bekjempe uheldige og alvorlige tilfeller i arbeidslivet. Det er særlig to tiltak jeg mener er nødvendige for å realisere det. Det ene handler om allmenngjøring av tariffavtaler, men for å kunne få til det må vi gjøre noe med dokumentasjonskravet. Vi må ha en forenkling. Det andre tiltaket handler ikke bare om styrking av Arbeidstilsynet gjennom økte ressurser, men det handler også om å gi tilsynet myndighet til å reagere. Jeg vil gjerne høre statsråd Erikssons tanker rundt nettopp disse forholdene: forenkling av kravet til dokumentasjon for å allmenngjøre tariffavtaler og Arbeidstilsynets mulighet til å reagere, i tillegg til å få økte ressurser.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-10-14:
Vi er i den heldige situasjon at det nå er stor pågang for å komme inn og avtjene førstegangstjeneste. Det vil si at vi har veldig mange motiverte kvinner og menn som ønsker å gjennomføre sin førstegangstjeneste. Vi har vært veldig bevisste på ikke å operere med prosenttall. Det har vært forsøkt i veldig mange år. Prosenttallene har ikke blitt nådd, og da har man bare satt et enda høyere tall. For oss er det viktigste å sørge for at førstegangstjenesten oppleves som meritterende, som en ansporing til en videre karriere i Forsvaret, og ikke minst at vi nå har den muligheten til å selektere blant de mest motiverte og best egnede av begge kjønn. Etter at sesjon del 2 ble obligatorisk for kvinner, ser vi at det er flere kvinner som søker seg inn i Forsvaret. Det går gradvis framover, det er ingen rask revolusjon, og det kommer det ikke til å være nå heller, men det er et fundament som er lagt for at flere kvinner kan komme seg inn i Forsvaret.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-10-14:
Vi kommer til å vektlegge innholdet i tjenesten. Seinest i dag morges hadde jeg med meg en ung jente som nå tjenestegjør i Garden, på TV 2 for å snakke om hennes motivasjon for å være i Forsvaret. Hun var veldig klar på at det er innholdet, det å utfordre seg selv, det å ha mestringsfølelse som er hennes begrunnelse for å avtjene førstegangstjenesten og ikke minst for å vurdere en videre karriere i Forsvaret. Sånn er det for de aller fleste gutter og menn i Forsvaret, og sånn er det også for jentene og kvinnene i Forsvaret. Det mener jeg er det aller viktigste bidraget vi kan gi til å øke kvinneandelen på sikt. Det betyr at prosentandeler egentlig er ganske uinteressante å diskutere. Det vil si at det noen år kan være mange, andre år kan det være færre. Det viktigste er at de opplever en meningsfull tjeneste som er motiverende, og som ansporer til en videre karriere i Forsvaret.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-10-14:
Jeg vil også få lov til å returnere gratulasjonen og si gratulerer med dagen til representanten Navarsete. Vi har bestemt oss for å se litt nytt på dette med hvordan vi rekrutterer. Nå har vi i mange år forsøkt måltall i prosent. De har ikke blitt nådd, og vi har ikke fått flere kvinner i Forsvaret av den grunn. Vi har bare opplevd at hver gang et mål ikke nås, setter vi ett som er enda litt høyere, og som heller ikke nås. Vi har valgt å konsentrere innsatsen om innholdet, det at det skal være meritterende, det at det skal oppleves meningsfullt og mestrende. Jeg opplever stadig i mine samtaler med mange kvinner i Forsvaret at de er veldig opptatt av at de skal få muligheten til å vise hva de kan – og de kan utrolig mye. Ikke til forkleinelse for noen av mennene i Forsvaret, men mange kvinner kan ting vel så godt om ikke bedre enn mennene i Forsvaret kan, og det er fordi de nå ønsker å vise at det å være en del av Forsvaret, det å velge en karriere i Forsvaret, det er meritterende, det er fornuftig, og det gir dem en mestringsfølelse som jeg tror vil være det viktigste rekrutteringstiltaket framover.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2014-10-14:
Jeg er redd jeg må åpne med å skuffe representanten Gustavsen lite grann. Det var verken representanten Gustavsen, Arbeiderpartiet eller andre partier som bidro til Høyres vedtak på landsmøtet, men et ganske iherdig arbeid bl.a. fra Unge Høyre og fra menn og kvinner i partiet, langt utover dem som var forsvarsinteresserte, fordi vi mente at det var på tide at vi gikk foran i Norge og innførte allmenn verneplikt. At vårt vedtak kom seint i rekka, har den enkle forklaring – som representanten Gustavsen er meget vel klar over – at vårt landsmøte er lagt til seint på våren. Derfor kom altså vårt vedtak seinere enn Arbeiderpartiet sitt. Jeg er veldig opptatt av å understreke at det som for oss er det viktige når vi nå innfører allmenn verneplikt, er å sikre oss at jenter blir motiverte til å gjennomføre førstegangstjeneste. Det viktigste vi kan gjøre for den motivasjonen, er å legge til rette for en meningsfull tjeneste. Det gjelder for både gutter og jenter i Forsvaret, men for at flere jenter skal velge å gå inn og ikke minst gjøre karriere i Forsvaret, må innholdet ligge til rette, det må være mestring, og det må være en meningsfull tjeneste og karrieremuligheter. På samme måte som på alle andre livsområder er det altså ikke prosentandeler som sikrer rekruttering, det er innhold og meningsfull tjeneste.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Jeg vil takke forsvarsministeren for et godt innlegg. Allmenn verneplikt er jo viktig for å sikre kvaliteten på våre soldater, og Forsvaret kan nå velge blant de beste og mest motiverte. Mitt spørsmål dreier seg om hvor stor vekt forsvarsministeren legger på dette med motivasjon, eller om forsvarsministeren tenker at vi skal rekruttere kvinner som er litt mindre motiverte, for å oppnå en høyere prosentandel. Forslaget som blir vedtatt i dag, hever ambisjonsnivået, men det endrer ikke alle holdningene. Så mitt spørsmål til forsvarsministeren er: Hvor viktig er dette med holdninger? Skal de være de samme når det gjelder motivasjon, for kvinner og menn? Og: Hva er forsvarsministerens ambisjon – f.eks. 30 pst. eller 40 pst? Hvilket ambisjonsnivå har forsvarsministeren?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Jeg regner med at forsvarsministeren kanskje på et senere tidspunkt kommer opp på et ambisjonsnivå. Det mener jeg er viktig, for motivasjon handler også om hvordan man blir oppmuntret fra Forsvarets side. Vi ser jo fra en rekke høgskoler som har jobbet systematisk med motivasjon, at det er viktig for å få en høyere kvinneandel. Mitt spørsmål er egentlig: For å oppnå en jevnere prosent, vil forsvarsministeren se ulikt på dette med motivasjon blant kvinner og menn? Det er åpenbart veldig mange menn som i dag er motivert, og det er flere kvinner som er det, men kanskje ikke nok til å oppnå en jevn kjønnsfordeling i dag.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
14. juni 2013 var en merkedag, og det er dagen i dag også. Det er mange gode grunner til å vedta kjønnsnøytral verneplikt. Kanskje er den aller viktigste at Forsvaret både må og skal utvikle seg i takt med nye kompetansebehov og samfunnsutviklingen generelt. Arbeiderpartiet støtter dem som sier at Forsvaret da ikke nødvendigvis trenger flere folk, men et større mangfold å rekruttere fra. Vi vet at kvalitet blir viktigere enn tidligere i vår evne til å forsvare oss. Derfor trenger Forsvaret kompetanse på flere områder enn tidligere. Det er også en erkjennelse at Forsvaret i større grad må konkurrere om de beste hodene i et arbeidsmarked. Å kunne rekruttere fra hele befolkningen blir derfor viktig for å sikre de best egnede og motiverte kandidatene for å opprettholde Forsvarets operative evne. En annen viktig betydning er at Forsvaret er demokratiets skarpeste virkemiddel. Det er underlagt demokratisk kontroll og får sterk legitimitet gjennom verneplikten. Jeg tror at de aller fleste vil være enige i at når man dobler grunnlaget for verneplikten, øker man også legitimiteten. Det er en veldig viktig del av det norske forsvaret. I en tid der mange land legger ned sitt vernepliktsinstitutt, styrker Norge sitt. For det tredje er det et helt grunnleggende argument: Alle skal selvfølgelig ha like rettigheter og plikter, uavhengig av kjønn. Det burde si seg selv, men det tok 100 år fra vi innførte stemmerett for alle, og dermed ble et demokrati, til vi i dag også gir de samme pliktene til alle. Som flere har vært inne på: Innføring av kjønnsnøytral verneplikt er en seier for likestillingen generelt og for Forsvaret spesielt. Det er en grunnleggende verdi i det norske samfunnet at plikter og rettigheter er uavhengig av kjønn. Den kjønnsbaserte verneplikten er en av de siste samfunnsordninger som skiller mellom menn og kvinner. Selv på en dag som denne føler jeg at det er nødvendig å komme inn på et tema som dessverre må ha en plass i dagens debatt. Det er ikke til å legge skjul på at mange, både andre representanter og jeg, har registrert at mange er sinte og oppgitte over uheldige episoder knyttet til jenter som har tjenestegjort i Forsvaret. Både mobbing og seksuell trakassering er fullstendig uakseptabelt, uansett samfunnsområde. Jeg er også helt enig i det representanten Bergstø sa i sitt innlegg om det samme temaet. Jeg vet også at Forsvaret arbeider hardt for å oppnå en visjon på dette området. Jeg synes at Forsvaret, som selv har vært en så sterk pådriver for kjønnsnøytral verneplikt, fortjener ros for at de har satt dette og tilsvarende temaer på dagsordenen. Jeg er stolt over å kunne si at Norge, som et av få land – og det første NATO-landet, som forsvarsministeren var inne på – har et likestilt forsvar. I denne sammenhengen er det fint å kunne minne oss alle på at budskapet i Forsvarets slogan – «For alt vi har. Og alt vi er» – i dag, 14. oktober 2014, får et nytt innhold, med at alle er inkludert i «vi er».
Øyvind Halleraker (Høyre), 2014-10-14:
Jeg er glad for den brede enighet som er i salen om denne saken. Jeg synes saksordføreren har gjort en god jobb. For egen del må jeg få lov til å si at jeg gleder meg til å møte i NATOs parlamentarikerforsamling i neste måned og skryte litt av at Norge er det første NATO-landet som gir menn og kvinner like rettigheter og plikter til å verne om sitt land. Verneplikten har lange tradisjoner i vårt land og er et viktig fundament både for Forsvaret og for andre deler av beredskapssektoren. Verneplikten sikrer at Forsvaret alltid har tilgang på nødvendige ressurser og personell til å løse sine oppgaver. Behovene skifter over tid, og verneplikten har vært et fast punkt i forsvaret av Norge fordi den gjennom historien stadig er blitt tilpasset tidens behov. Som saksordføreren sa, er derfor dagen i dag en milepæl i vernepliktens historie, ja i vårt Forsvars historie. Når vi i dag videreutvikler verneplikten til en allmenn plikt for alle norske borgere, er det viktig at den må være dynamisk og alltid benyttes på en måte som best tjener Norges sikkerhet. Ordninger som er innført på bakgrunn av verneplikten, må alltid være et middel til å sikre Norges interesser og verdier og må aldri bli et mål i seg selv. En allmenn verneplikt skal nå gjelde alle statens borgere og ikke være begrenset til kjønn, heldigvis. Vernepliktens hovedfunksjon er å forankre og legitimere Forsvaret i det norske samfunn samt å sikre rekruttering av et større antall soldater dersom de sikkerhetspolitiske truslene endres. Rettigheter og plikter må fordeles likt mellom statens borgere og i et forsvar som innrettes mot å bli en tett integrert del av det norske samfunnet. Da er det helt naturlig at verneplikten treffer kvinner og menn likt. Gjennom historien har verneplikt blitt praktisert på forskjellige måter, og forskjellige praktiske ordninger er blitt implementert med hjemmel i verneplikten ut fra den struktur og de behov som har vært gjeldende. For Høyre er det viktig at framtidens vernepliktsordninger baseres på vernepliktens grunnleggende prinsipper og framtidens behov, og ikke på historiske svar på fortidens behov. Det viktigste trekket som skiller verneplikten fra andre felles samfunnsoppgaver, er muligheten for å rekruttere personell til militærtjeneste mot deres egen vilje. Mange forbinder derfor verneplikten spesielt med en ettårig soldatutdannelse. Det er avgjørende at personell som skal tjenestegjøre i operative avdelinger, sikres tilstrekkelig utdannelse og grunnleggende soldatopplæring.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Selv om eksilregjeringen i 1942 innførte verneplikt for kvinner, skriver vi i dag både forsvarshistorie og likestillingshistorie. Det er i hovedsak tre hovedargumenter. Det første er selve verneplikten. Verneplikten er bunnplanken i vårt forsvar og binder folket og Forsvaret sammen. En lik plikt og rett for kvinner og menn til å forsvare landet er rettferdig, og min påstand er at det vil styrke oppslutningen om selve verneplikten. Det andre argumentet er Forsvarets behov for kompetanse. Forsvaret trenger de beste, uavhengig av kjønn. Altfor mange kvinner har ikke sett Forsvaret som en naturlig karrierevei. Det fører til at Forsvaret går glipp av verdifull kompetanse. Forsvaret skal nå kunne velge de beste, uavhengig av kjønn. Det tredje argumentet er likestillingsargumentet. Forsvaret har fantastiske muligheter, som mange kvinner i dag går glipp av. I 2010 var bare 8,3 pst. av dem som fullførte førstegangstjeneste, kvinner. Innføringen av sesjonsplikt for kvinner har altså ikke vært nok til å øke kvinneandelen, verken i førstegangstjenesten eller i Forsvaret. Jeg vil si at det er trist at forsvarsministeren nå skrur ned forventningene og ambisjonsnivået gjennom å skrote prosenttall som mål. Jeg tror det er et signal som kan tolkes som at man faktisk ikke tør å konkretisere målet gjennom et prosenttall, fordi man er redd for å «rive lista» underveis istedenfor å hoppe over. Det var ikke Forsvaret som måtte overbevises, det var ikke tillitsmannsordningen som måtte overbevises, det var ikke fagbevegelsen eller de politiske ungdomsorganisasjonene som måtte overbevises, det var heller ikke oss forsvarspolitikere på Stortinget som måtte overbevises. Det var de politiske partiene på sine landsmøter som måtte overbevises. Det var jammen artig å være forsvarspolitiker i fjor. Først sa landsmøtene til SV og Senterpartiet ja, deretter Venstre, før vi i Arbeiderpartiet vedtok prinsippet i april. Dette tror jeg også er en av forklaringene på hvorfor Høyre og Fremskrittspartiet sa ja til slutt, og på hvorfor et nesten tverrpolitisk Norge, med unntak av Kristelig Folkeparti, til slutt sa ja. I debatten har vi møtt mange argumenter: bygningsmasser, det biologiske prinsipp, at Forsvaret har nok personer å velge mellom for å få dekt behovet sitt. Men en trenger ikke utrede om bygningsmassen er egnet for kvinner for å ta stilling i en prinsipiell sak. Dette er en prinsipiell sak: Enten er man for at kvinner og menn skal ha like rettigheter og plikter, eller man er det ikke. Fordi vi allerede hadde kompetansemeldingen til behandling i Stortinget, tok vi i Arbeiderpartiet et initiativ til å få til et bredest mulig politisk forlik. Jeg er veldig glad for at vi har lyktes med det. Jeg har lyst til å gratulere forsvarsministeren med å ha fått muligheten til å lose denne saken gjennom i Stortinget i dag. Forsvaret er statens aller, aller skarpeste maktmiddel, og det er ikke hvilket kjønn man har som avgjør om man blir en god eller en dårlig soldat, men det man bærer med seg i hodet, i hjertet og i hendene.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2014-10-14:
Det er virkelig en historisk dag i dag når vi med et bredt politisk flertall vedtar en ny lov om allmenn verneplikt der begge kjønn gis likestilt rett, plikt og ansvar for å delta i forsvaret av landet vårt. Det er spesielt flott at dette skjer i dag i nærvær av både tillitsvalgte og unge kadetter fra Krigsskolen. Vedtaket og endringen avspeiler den alminnelige samfunnsutviklingen. Det vil gi Forsvaret et bredere rekrutteringsgrunnlag og motivere flere kvinner til å velge Forsvaret som karrierevei, for det er ikke tvil om at flere kvinner vil tilføre Forsvaret vesentlige kvaliteter. Det er også et viktig perspektiv at Norge på den måten blir et foregangsland i NATO-sammenheng. Som statsråden har vært inne på, er det fortsatt et arbeid som skal gjøres med å tilpasse og utforme morgendagens verneplikt og førstegangstjeneste – det gjelder seleksjon, holdningsarbeid og praktiske tilpasninger i Forsvaret selv for hvordan tjenesten skal tilrettelegges for de kvinnelige vernepliktige. I saken er det vist til Forsvarets sterke posisjon i det norske folk og vernepliktens og førstegangstjenestens dype forankring i samfunnet. Nå skal denne forankringen utvides og forsterkes. For mange av de unge jentene dette gjelder, de som er direkte berørt, er det noe nytt å forholde seg til, en endring som vil tre i kraft i løpet av relativt kort tid, og som vil prege en viktig periode i deres liv. Som representanten Tybring-Gjedde har også jeg en datter som er født i 1997, og som er det første årskullet som vil bli omfattet av den nye vernepliktsordningen, og som snart vil få innkalling til sesjon i posten. Jeg vet at for henne og for mange av venninnene hennes er det her mange tanker og ubesvarte spørsmål, en kombinasjon av usikkerhet, spenning og forventning knyttet til noe nytt og ukjent. Det er derfor viktig at behovet for god kommunikasjon om de overordnede sidene ved verneplikten, i tillegg til det praktiske om innholdet i tjenesten og de unike mulighetene Forsvaret tilbyr, blir ivaretatt på en god måte, og at budskapet om hvorfor det er både rett og viktig at samfunnskontrakten skal gjelde begge kjønn når de nå blir innkalt for eventuelt å avtjene førstegangstjeneste, blir godt formidlet, og ikke minst at vi får rammer som gir de kvinnelige vernepliktige en god og meningsfull tjeneste der de føler seg godt ivaretatt. Der har Forsvaret en viktig jobb foran seg i forlengelsen av dagens vedtak når Stortingets beslutning skal implementeres. Jeg føler meg trygg på at dette er noe både den politiske ledelsen og Forsvaret som organisasjon er opptatt av, og vil gjøre sitt ytterste for å ivareta på en god måte.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-10-14:
Jeg vil takke for svaret. Og jeg vil takke for det som ble sagt om begrepet «frihet». Det statsråden sa, at den største form for frihet er når en som menneske er sjølberga med egen inntekt, er meget godt sagt. Det som da er sentralt, er at en skal være sjølberga med egen inntekt når en bor og virker i Norge, og da må en ha en inntekt som står i forhold til vårt kostnadsnivå, og en boligsituasjon og en livssituasjon som er jambyrdig. – Meget bra. Videre er det klart at vi trenger arbeidsinnvandrere, så vi snakker ikke om enten–eller. Men det jeg inviterer til en debatt om, er begrepet «friest mulig arbeidsinnvandring» kontra «en kontrollert arbeidsinnvandring», basert på det faktum at det er nasjonalstaten Norge som til syvende og sist har ansvaret for om den frihet som jeg nå refererte til, blir virkelighet for folk eller ikke. Jeg er helt enig i at det er mye midlertidighet blant ansatte i skole- og helsesektoren som ikke skulle ha vært der når de er offentlig ansatt. Jeg er helt enig i at det er en unnlatelse som har fått gå videre også under den rød-grønne regjeringen, og det er noe som jeg håper at statsråden kan ta tak i. Men så sier statsråden at arbeidsinnvandring ikke har ført til «et mer useriøst arbeidsliv». Vi har en ulik virkelighetsforståelse av hva som utvikler seg. Statsråden snakker om «anstendig», snakker om «like regler», snakker om «useriøs» og snakker om at det skal bli vanskeligere å bli «kjeltring». Kjeltringer er noen som gjør noe ulovlig. Slik det utvikler seg i dag, er veldig mye av det som skjer på arbeidsmarkedet, ikke ulovlig, men tvert imot lovlig. Derfor sa jeg at sosial dumping er når en går vekk fra norske lønns- og arbeidsbetingelser. Det er veldig mye negativt som skjer før det blir arbeidslivskriminalitet. Det er jo det aller verste, og det er vi enige om at det må ryddes opp i. Men det er spørsmål om hva som er lovlig, og hva som ikke er lovlig – hva vi legger opp til. Og vi må få fram fakta, slik at vi i hvert fall framover kan diskutere ut fra en felles virkelighetsforståelse. Bemanningsselskaper – hvem er de, og hvor mange personer er det som til enhver tid arbeider i disse selskapene? Hva er en arbeidsinnvandrer? Er det en person som arbeider for lønns- eller arbeidsinntekt i Norge, og som dermed betaler skatt og avgift fra første dag, som andre? Bare statsråden kunne svare på det siste spørsmålet, hva en arbeidsinnvandrer er, så kom vi kanskje litt videre.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-10-14:
Ifølge De Factos rapport nr. 4/2014 varierer i utgangspunktet lønnskostnadene i EØS-området mellom 5 euro og 40 euro, altså mellom 40 kr og 320 kr per time, og arbeidsløsheten varierer fra nærmest ingenting til 25 pst. Ved utgangen av 2002 var det registrert 139 007 bosatte og sysselsatte innvandrere i Norge. I 2013 var tallet 358 421, altså pluss 220 000 og i sum om lag innbyggertallet i Bergen. Hele sysselsettingsveksten i Norge i den perioden har kommet gjennom denne innvandringsarbeidskrafta. I tillegg er det minst 90 000 sysselsatte på korttidsopphold. Det store flertallet kommer fra de nye EU-landene i det gamle Øst-Europa. Der var tallet 7 000 i 2002, mens det i 2013 var 90 000. Dette viser hva vi faktisk står overfor. Statsråden sier at han vil gjøre noe med det useriøse. Diskusjonen da blir jo hva det er som er useriøst; hva det er som er lov, og hva det er som ikke er lov. Det er det vi her diskuterer. Det som representanten Lise Christoffersen sa om å samarbeide med de tillitsvalgte på arbeidsplassene, burde være en sjølsagt ting for regjeringa å gjøre, for det er klokt, positivt, rimelig og i hele vår tradisjon at en gjør det. Det er litt trist at regjeringa ikke støttet den rød-grønne regjeringas forslag om innsynsrett og kollektiv søksmålsrett, som fagbevegelsen ønsket for å bedre forholdene. Det blir kanskje framstilt sånn at det bare er venstresida i norsk politikk som er opptatt av disse spørsmålene, men Senterpartiet tilhører ikke noen venstreside eller noen høyreside. Vi tilhører det seriøse arbeidslivet. I Dagsavisen i går sto det at byggebransjen frykter liberalisering. Byggenæringa, altså NHO, og også Kripos, er «bekymret for liberaliseringen av arbeidsmarkedet». De mener at «arbeidsplasser med fast ansatte er et virkemiddel mot kriminalitet». Det er en felles forståelse ute i det virkelige liv at en her må gjøre noe. Det som er sentralt, er at statsråden tar inn over seg de store og voksende problemene som omfanget av det enorme tilbudet av arbeidskraft fra EU-området skaper for norsk arbeidsliv. Norske myndigheter evner per i dag ikke å kontrollere dette enkelt og greit fordi apparatet ikke er dimensjonert og organisert for det. Dette må erkjennes. Til slutt vil jeg si at det er ganske spesielt at en i en så viktig debatt ikke bruker den tida som er gitt til disposisjon. Det er også spesielt at ikke flere partier her i denne salen velger å delta i debatten. Det gjør meg meget bekymret, og det er behov for å ta opp saken på egnet måte videre.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
La meg få lov til å presisere noen ting. Selv etter EØS-utvidelsen i 2004, som gjør at det har kommet flere arbeidsinnvandrere til Norge, er det store og hele bildet at vi har et seriøst arbeidsliv i Norge. Det er viktig å understreke. Jeg sier ikke at det er problemfritt, det sa jeg også i mitt innlegg, men vi ser en økning i et mer brutalt arbeidsliv innenfor enkelte sektorer. Derfor er det viktig med en mer målstyrt politikk overfor de useriøse for å kunne luke dem ut. Det er regjeringen i gang med. Derfor er det viktig at vi går igjennom de virkemidlene som er brukt i de tre handlingsplanene som er levert Stortinget, slik at vi finner ut hva som fungerer, og hva som ikke fungerer, og slik at vi i fremtiden gjør mer av det som fungerer, for å ta de useriøse, og gjør mindre av det som pålegger de seriøse et økt byråkrati, og som ikke har virkning. Hva er en arbeidsinnvandrer? Jo, det er en som kommer til Norge og tilbyr sin arbeidskraft under de lønns- og arbeidsvilkår som er gjeldende for Norge, og som er nedfelt i vår arbeidslovgivning. Jeg forventer at man følger norsk arbeidslovgivning. Jeg forventer at man følger norsk lønns- og arbeidslivspolitikk som er nedfelt. Så vet vi at noen prøver å unngå det. Det er derfor det er viktig med mer samordnet tilsyn, viktig med mer koordinerte tilsyn, viktig med sterkere og mer konkrete virkemidler overfor de næringene, de grupperingene, for å kunne ta dem ut. Jeg er enig med interpellanten Lundteigen i at det er viktig å sørge for at vi har et anstendig arbeidsliv. Det er viktig at de som kommer til Norge, alle skal forholde seg til lønns- og arbeidsvilkår som gjelder i dette landet, uavhengig av hvilken sektor de tilbyr sin arbeidskraft. Det er noe vi må legge til grunn, men også noe vi må følge opp med politiske tiltak hver eneste dag for å forhindre at ingen bryter de spillereglene. Det gjør denne regjeringen, og det er en politikk regjeringen tar på det dypeste alvor. Vi ser useriøse tendenser i deler av arbeidslivet, men nok en gang: Det store og hele bildet er at vi har et seriøst arbeidsliv. Så må vi ta dem som er useriøse, innenfor de bransjene der de useriøse har vokst frem.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
Dette er, som representanten Lundteigen sier, en viktig debatt, og man kunne gjerne ha ønsket at det hadde vært en større og bredere debatt, med flere synspunkter også fra de andre partiene. La meg først få lov til å presisere: Hovedregelen i norsk arbeidsliv vil også under denne regjeringen være faste ansettelser, så ikke la oss diskutere som om det ikke skulle være hovedregelen fremover. Representanten Lise Christoffersen sier at denne regjering har gjort svært lite eller ingenting for å møte utfordringene. La meg da igjen gjenta: Vi jobber for det første med en handlingsplan for å bekjempe økonomisk kriminalitet, der vi ser at også arbeidslivskriminalitet er en viktig del. For det andre har vi tredoblet innsatsen med koordinerte tilsyn mellom Skatteetaten, politiet og Arbeidstilsynet – det virkemidlet som alle nå sier er det mest effektive virkemidlet for å ta kjeltringene, samtidig som vi er inne og hjelper de etablerte bedriftene til å være seriøse. Vi har et viktig virkemiddel som fungerer. Vi er for det tredje i gang med bransjeprogram på to viktige sektorer, både utelivsbransjen og transportsektoren, der useriøsitet har vært og er et fenomen. Disse bransjeprogrammene startes opp. Jeg minner om at denne regjering ennå ikke har sittet ett år – det er fortsatt to dager igjen – og det er ikke et og et halvt år vi har brukt på dette, slik Lise Christoffersen påpeker. La meg også minne om at den rød-grønne regjeringen leverte sin første handlingsplan mot sosial dumping i 2006, altså året etter at de tiltrådte. Vi kommer med vår handlingsplan året etter at vi tiltrådte. I 2008 kom handlingsplan nr. 2. Hvorfor – kan vi stille spørsmål tilbake til Lise Christoffersen om – skulle det ta tre år før handlingsplan nr. 2 kom? Og hvorfor skulle det ta ytterligere fem år før handlingsplan nr. 3 kom? Var det fordi man hadde klart å stoppe utviklingen? Og har de handlingsplanene stoppet utviklingen? Var det verre i 2005 enn det er i dag? Nei, de som er kriminelle og useriøse, springer fortere enn oss, uavhengig av hvilket politisk parti vi tilhører, og derfor må vi springe fortere etter. Det må være det klare budskapet. Vi har i tillegg økt strafferammene for alvorlige brudd på allmenngjøringsloven – man kan risikere fengselsstraff på inntil to år, før var det kun bøter. Alvorlige brudd på arbeidsmiljøloven kan medføre fengselsstraff på inntil tre år, før var det maks ett år. Vi tar kraftigere tak for å ta de useriøse også på det området. Hvis disse grepene er ingenting, er jeg sterkt uenig med dem som hevder det. Det er massive, konkrete virkemidler som fungerer godt, og som har kommet raskt og effektivt.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Jeg vil først takke justisministeren for et godt svar, som både var vel forberedt og klarte å ta utfordringene som kom i innlegget mitt. Det setter jeg stor pris på. Jeg er også veldig positiv til og har forventninger til en egen forskningsstrategi på dette feltet, for det tror jeg er helt nødvendig. Men jeg vil også påpeke noe og ta opp tråden i innlegget til minister Anundsen. En kartlegging av kunnskapsbehovet har avdekket at det er betydelige hull, ble det sagt. Da vil jeg gjerne ha svar på i den forskningsmeldingen hvordan vi skal tette de hullene. Erfaringen fra forskningspolitikken generelt er at man ikke kan lyse ut i Forskningsrådet eller forvente å hente betydelige midler fra Horisont 2020 hvis man ikke har et etablert miljø allerede. Det er det som er litt av problemet her. Det finnes, som både ministeren og jeg kan ramse opp, mange forskere på beredskaps-, justis- og samfunnssikkerhetsområdet som er kjempeflinke og gjør veldig mye bra, men miljøene er for små, man samhandler for lite, og kunnskapen når ikke ut, og da får man et for lavt nivå. Det er nettopp derfor regjeringen med støtte også fra oss har gått inn for at vi må ha en strukturdebatt om høyere utdanning og forskning, hvor vi ser på hele feltet generelt. Det er nemlig for små miljøer, de er for lite robuste på forskning generelt, og da utpeker dette miljøet seg helt spesielt på et område hvor det rett og slett er et betydelig behov for samordning. Så er jeg helt enig i at samfunnssikkerhet og beredskap favner så vidt og bredt at det dekker de fleste forskningsområder – det kan man ikke ha noen ambisjon om – på samme måte som at de som opprettet Forsvarets forskningsinstitutt for å forsvare landet, kanskje også kan ha en svært bred tilnærming til det. De dekker ikke absolutt 100 pst., de heller. Men det å samle hovedområdene og de store markerte områdene på dette feltet innenfor én institusjon tror jeg kunne være en måte å bedre kvaliteten og bygge opp et miljø på som gjør at Forskningsrådet i neste omgang vil kunne lyse ut midler og få gode søknader. I andre omgang vil man også kunne få enda bedre uttelling på Horisont 2020. Og med all respekt for norske forskningsmiljøer: Vi har fortsatt litt igjen å hente der i forhold til hvor mye penger vi bruker på det. Jeg gleder meg både til å høre debatten nå mellom de ulike partiene på Stortinget og til å følge med videre på hva vi gjør sammen. Jeg tror at om vi klarer å komme oss litt ut av boksen for tradisjonell politisk krangling, vil vi kanskje finne noen løsninger.