trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Morten Lund (Senterpartiet), 1998-12-02:
Jeg takker for deltakelsen i debatten. Jeg håper at den fortsetter heretter også. Jeg ønsker ikke å ha en debatt kun om prisutviklingen på matvarer, men også om samfunnsvirkningene av maktkonsentrasjonen i dagligvarebransjen. Jeg har bl.a. pekt på de områdene der konkurransen mangler helt fordi det er igjen én eller ingen butikker. Jeg ønsker konkurranse på dette området som ellers – det skulle bare mangle. Men jeg ønsker ikke en konkurranse der bare de sterkeste vinner, men at resultatet av den frie konkurransen skal komme samfunnet til gode. Jeg er til de grader opptatt av hensynet til forbrukerne. Derfor reiste jeg i forrige periode spørsmål om hvorfor en prisnedgang på 3 milliarder kr på råvarene i landbruket førte til en gevinst på bare 1 milliard kr til forbrukerne. Når det skjedde, måtte det være et eller annet som ikke var som det skulle være. En del undersøkelser tydet på at kjedene i Norge tjente langt bedre enn kjedene i nabolandene. Da var det ikke stor vilje til å gå nærmere inn på det. Jeg håper at det blir vanskeligere å ta gevinstene på ett ledd heretter. Jeg er noe forundret over Arbeiderpartiets holdninger i debatten, ut fra det som kom fram i det ene innlegget. Det virker som om det fortsatt skal være som før, at det som skjer, det skjer. Den holdningen er veldig forskjellig fra de signalene jeg har fått fra fagbevegelsen. De ber om hjelp mot de sterke aktørene, som de sier overtar politikernes rolle. Ikke bare nasjonalt, men internasjonalt er dette den samme diskusjonen som den vi har når det gjelder globaliseringen – de sterke aktørene overtar samfunnsstyringen hvis politikerne ikke griper inn. Fagbevegelsen sier at de mister arbeidsplassene sine, og de frykter for at industriarbeidsplassene kan komme til å bli like dårlig betalt som butikkarbeidsplassene. De sier at kjedene burde vise det samfunnsansvaret som jeg har etterlyst. Jeg er litt forundret over at disse holdningene fra fagbevegelsen ikke kommer fram i denne diskusjonen fra Arbeiderpartiets side. Jeg har prøvd å holde meg unna debatten om hvorvidt det er Bondelaget eller Rimi-Hagen som har rett. Jeg håper at de framtidige undersøkelsene som skal gjøres, vil sette litt bånd på dem som ønsker å tjene mest på denne situasjonen.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-02:
Representanten Lund reiste i sitt innlegg i hovedsak spørsmål ved konsentrasjonen i detaljleddet i dagligvarebransjen. Jeg finner grunn til å understreke at det lenge også har vært sterk konsentrasjon på industrisiden. Dette kan stimulere kjøperne til å organisere sterke innkjøpsorganisasjoner. Det kan også føre til at mindre næringsmiddelbedrifter kommer i en vanskelig situasjon i spillet mellom store produsenter og store innkjøpere. I meieriindustrien har den dominerende aktør det aller meste av markedet for fersk melk og markedsandeler over 85 pst. for hvitost og brunost. I kjøttbransjen har den dominerende aktør særlig stor markedsandel for slakt, men mindre for bearbeidede varer. Også i mel- og bakeindustrien er det høy konsentrasjon. Mitt poeng er at vi må se forholdene i industrien og dagligvarehandelen i sammenheng. Målet må være å få til en effektivisering av hele dagligvarebransjen, og den må komme forbrukerne til gode. La meg få korrigere interpellanten på ett punkt. Det gjelder meldeplikten. Konkurransetilsynet har pålagt dagligvarehandelen en meldeplikt. Han spurte om en ikke skal nøye seg med å pålegge meldeplikt for andre straffbare forhold, underforstått slik en har gjort på konkurranseområdet. Jeg vil presisere at meldeplikten ikke gjelder straffbare forhold, men forhold som Konkurransetilsynet kan gripe inn mot dersom tilsynet finner at forholdet skader konkurransen. Interpellanten er misfornøyd med at Konkurransetilsynet angivelig henviser til den særskilte meldeplikten for dagligvarehandelen som svar på ethvert kritisk spørsmål. Meldeplikten er nyttig sett i forhold til lovlige handlinger som en vil vurdere å gripe inn mot i medhold av konkurranseloven. Når det gjelder handlinger som er forbudt etter konkurranseloven, f.eks. prissamarbeid, vil dette eventuelt skje i det skjulte, og det kan det være vanskelig å avdekke. Her må Konkurransetilsynet benytte kontrollmetoder som bevissikring og lignende knyttet til mulige straffbare forhold, noe som naturligvis ikke finner sted etter forhåndsvarsel i media. For øvrig vil jeg understreke at de som mener å kjenne til eventuelle ulovligheter, bør rapportere dette til Konkurransetilsynet, som da kan forfølge saken. Å sørge for at konkurransen fungerer er et ansvar jeg har påtatt meg som statsråd, og som jeg vil gjøre mitt beste for å få til. Denne oppgaven handler om å verne om konkurransen, ikke om konkurrentene. En effektiv konkurranse vil i lengden gi lavest mulig pris for forbrukerne.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-02:
Jeg er enig i at Morten Lund reiser veldig mange spørsmål i sin interpellasjon som kanskje ikke har fått den oppmerksomhet som man kunne ønske. Men de viktigste tingene som i hvert fall jeg følte var mulig å håndtere i en direkte dialog, var det som kom fram i forhold til konkurranseloven og markedsføringsloven. Det som Morten Lund nå nevner om forskyvning av makt fra folkevalgte organer til markedet, er jo et av de viktigste oppmerksomhetspunktene som Maktutredningen nå skal jobbe med. Så inntil vi får en litt større bredde på hva det er som egentlig skjer, bør vi kanskje bare holde debatten levende i forhold til det spørsmålet. I forbindelse med denne interpellasjonen er jeg opptatt av at det må fokuseres på samtlige ledd i kjeden. Det får vi en del svar på gjennom de FoU-arbeidene som er bestilt. Noe er kommet til mitt departement, noe kommer i løpet av året, og mer kan selvfølgelig utføres. At vi holder oppmerksomheten på dette spørsmålet, er viktig, og at det foregår en åpen debatt. Men det reiser noen dilemmaer, som flere har vært inne på. Når vi skal få ut effektivitet, og det står i forhold til størrelse, vil det bli problemer for noen. Det er et dilemma vi må leve med. Stordriftsfordeler skal gi gevinster. Alternativet til det er høyere kostnader. Og når effektivisering og lavere kostnader er målet, står vi midt i det dilemmaet. De vesentligste spørsmålene er mulig å håndtere gjennom konkurranseloven og markedsføringsloven. Øystein Hedstrøm stilte meg et direkte spørsmål når det gjelder klage. Hvor klage etter konkurranseloven skal håndteres, er et spørsmål som må behandles bredere enn dette. Men konkurransemyndighetene har i dag en mulighet til å gi dispensasjoner fra konkurranseloven når de kommer inn under et punkt som heter «særlige hensyn», eller de kan løftes opp til politisk avgjørelse, noe som er aktuelt når det gjelder det spørsmålet som Øystein Hedstrøm nevnte. Jeg tror det er riktigere at politikerne tar politiske vurderinger utover de konkurransepolitiske. I den saken som Øystein Hedstrøm nevnte, ble det tatt distriktspolitiske hensyn. Det er ikke et signal om at det er en holdning vi skal ha uansett sak. Det vil bli vurdert fra sak til sak når det kommer klager opp til politisk nivå etter beslutninger i Konkurransetilsynet.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-02:
: Det siste kan jeg love. Jeg synes dette er en veldig spennende og positiv utvikling når det gjelder modernisering av offentlig sektor. Og når dette nå er en regjeringsbeslutning, ligger det jo i det at statsrådene står bak, og at det nødvendige arbeid blir satt i gang for at også statlige etater kan rydde av veien de hindringer som måtte være der, for å kunne delta i slike offentlige servicekontor. Trykket på saken vil derfor fortsette. I mellomtiden skjer det veldig mye gledelig. Jeg har bl.a. åpnet et offentlig servicekontor i Larvik, som oppstod helt ut fra lokale behov og ønsker, hvor også de statlige etatene var med, og hvor entusiasmen for å få til dette var veldig stor. Det understreker derfor poenget mitt om at initiativet til å opprette slike kontorer bør komme fra lokalt hold. Samtidig må det jobbes ovenfra i de forskjellige etater for å gi de riktige signaler nedover til de lokale kontorer, enten det nå gjelder trygd, arbeid eller ligning, slik at de ser dette som en hensiktsmessig måte å jobbe mot førstelinjetjenesten på. Jeg har stor tro på dette og har stor entusiasme for å kunne drive dette prosjektet framover. Og så håper jeg at vi kommer lengst mulig på kortest mulig tid.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-12-02:
Først til Signe Øyes innspill om et nytt utvalg. Det er i mitt departement et meget aktivt statssekretærutvalg for modernisering av offentlig sektor, som bl.a. har jobbet fram denne saken, og som jobber med mange av de spørsmål representanten Øye ellers er opptatt av. Det skal nå være utgangspunkt i det arbeidet som skal gjøres i denne arbeidsgruppen, fordi vi ser fort at eksisterende regelverk ved en praktisk gjennomføring av disse servicekontorene vil møte formelle hindringer i form av bestemmelser i lover, inklusiv særlover, og forskrifter, som hindrer gjennomføringen av dette konseptet. Dette er også dokumentert i Statskonsults rapport. De formelle hindringene gjelder bl.a. fullmakter til informasjonstilgang til generalister, til myndighetsoverføring og arbeidsgiverspørsmål til dem som jobber på kontorene. Det er disse formelle hindringene som skal kartlegges gjennom det arbeidet som skal gjøres. En slik kartlegging vil også være en oppfølging av Stortingets vedtak av 26. mars 1998 om en gjennomgang av særlovgivningen knyttet til tverrsektorielt samarbeid. Det kan også være hensiktsmessig å komme fram til en rammelov for disse kontorene for å sikre en formell plattform for slike kontorer for så vel prosessen som innholdet, hvor det skal reguleres. Så det arbeidet føler jeg er ivaretatt. Ellers har jeg lyst til å komme tilbake til noen av de poeng som er tatt opp. Jeg vil igjen stresse litt det at vi bruker begrepet «offentlig servicekontor» i full bredde for offentlige tjenester. Jeg tror ikke det er lurt at vi får en type tilnærming til dette som kun har helse-, sosial- og trygdtilnærming. Det må inngå i det store begrepet «offentlig servicekontor», ellers stigmatiserer vi en del av brukerne som skal inn her. Når det gjelder forholdet by–land, tror jeg det vil være et hensiktsmessighetsspørsmål i de forskjellige kommuner hvordan man vil ta i bruk offentlige servicekontor – om det er i utkanten av en kommune eller i en bydel. Derfor vil ikke Regjeringen gi dette som en sentralt pålagt reform til kommunene, men rett og slett komme med en oppfordring til kommunen selv om å være den som beslutter at dette skal gjennomføres, med initiativ fra både kommune og eventuelt statlig virksomhet. Vi ser at endringer i de statlige etaters virkemåter gjør at man fordeler ressursene annerledes enn før. Man har ikke all kompetanse alle steder, man sentraliserer noe kompetanse noen steder, men det utelukker ikke de andre områdene fra å ta i bruk den kompetansen. Det kan vi gjøre med ny teknologi. Noe av det spennende ved dette konseptet er at en både kan ha nærhet til førstelinjetjenesten og samtidig ha tilgang til bredden av kunnskap. Jeg skulle gjerne hatt 3 minutter til.
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1998-12-02:
Denne debatten er fremme fra tid til annen, og det debatten egentlig dreier seg om, er om man stoler på den lovgivningen som Konkurransetilsynet er satt til å håndheve, og om den er god nok. Jeg stiller meg følgende spørsmål: Vil Morten Lund ha konkurranse, og i så fall hvilken form for konkurranse? De såkalte lavprisbutikkene er i sterk vekst og utgjør nå en stor del av markedet. Jeg vil fastslå at jeg ser positivt på resultatene konkurransen i dagligvaremarkedet har gitt så langt. Kjededannelsene har medført sterkere konkurranse i et dagligvaremarked med betydelig konsentrasjon på produsentsiden. Dette har gitt lavere priser. Arbeiderpartiet ser også at for stor makt og monopoltilstander fra kjeder både hva gjelder produsent- og detaljleddet er betenkelig, men samtidig mener vi at det er Konkurransetilsynets oppgave å overvåke dette. Uten at det står i interpellasjonen, har jeg en anelse om at denne debatten er kommet på bakgrunn av diskusjonene mellom Rimi-Hagen og landbruksorganisasjonene. Derfor har jeg også en følelse av at bekymringen for forbrukerne er et skalkeskjul mer enn et oppriktig ønske om å utvide tilbudet til forbrukeren. Det kan stilles spørsmål om den tilnærmede monopolsituasjonen man har gjennom bl.a. meierisamvirket, er til det beste for forbrukerne. Konkurransen fra Synnøve Finden har ikke akkurat vært applaudert fra landbruksorganisasjonenes side, og jeg tror heller ikke Morten Lund i denne interpellasjonsdebatt vil snakke Synnøve Findens sak hva gjelder like konkurransevilkår og forbrukernes etterspørsel etter hennes produkter. Hvis det er slik at Morten Lund mener at konkurranselovgivningen og Konkurransetilsynet ikke fungerer etter intensjonen, vil mitt råd være: Ta kontakt med egen regjering, slik at eventuelle skjevheter kan rettes opp gjennom en lovendring i Stortinget eller ved at Konkurransetilsynet blir tilført økonomiske ressurser. Til nå har sentrumsregjeringens svar vært budsjettkutt og sentralisering av Konkurransetilsynet.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-12-02:
Vi har hatt en debatt denne høsten om hvem som bidrar til å gi befolkningen lavere matvarepriser. Hvilke aktører i matvaremarkedet er det i realiteten som bidrar? Er det Bondelaget, samvirkeorganisasjonene, matvarekjedene eller andre som gir konsumentene rimeligere landbruksvarer? En rekke påstander og ulik dokumentasjon har blitt fremsatt fra forskjellig hold, i håp om å bevise hvem det er i verdikjeden som tar seg godt betalt. Dette har bidratt til en veldig uryddig debatt, som forvirrer forbrukerne i aller høyeste grad. Så til statsrådens uttalelser her i dag om hvor viktig det er å bidra til forbrukernes beste og mer konkurranse. Men da skiller Regjeringen seg når det gjelder ord og handling. For jeg kommer i hu kjøttskjærerbedriften Yggeseth, der statsråden overprøvde et vedtak i Konkurransetilsynet og Regjeringen helt klart gikk imot å øke konkurransen i matvaremarkedet, men tok såkalte distriktspolitiske hensyn. Jeg håper at statsråden i sin oppsummering i dag kan komme litt nærmere inn på om det er en linje den sittende regjeringen har tenkt å fortsette med. Det ville i så fall være et interessant signal for de øvrige partiene som er representert i denne sal. Interessen for norske matvarepriser er økende i befolkningen. Det er derfor behov for å få fram et bilde av prisdannelsen på norske landbruksvarer og muligheten for å gjøre dem konkurransedyktige. Fremskrittspartiet har derfor fremmet et Dokument nr. 8-forslag om et bredt sammensatt regjeringsoppnevnt utvalg som skal utrede hele verdikjeden i matvaremarkedet for å fremskaffe en oversikt over prisforholdene og mulighetene for rimeligere landbruksvarer. En slik grundig undersøkelse av hele verdikjeden vil ha betydelig troverdighet og vil gå langt lenger enn det arbeidet som Regjeringen nå legger opp til. Resultatene kan gi viktig informasjon til Stortinget og være et beslutningsgrunnlag i den hensikt å øke mulighetene for lavere matvarepriser. Det er viktig og vesentlig at en slik utredning kan gi svar på hvor stor del av prisen til forbruker de ulike deler av verdikjeden representerer, hvilke deler av verdikjeden som er mer kostbare i Norge enn i andre land, samt hvor konkurransedyktig produktene er sammenlignet med tilsvarende produkter i andre land. Ved å analysere og kartlegge marginene på de forskjellige ledd i matvarekjeden vil man få fram verdifull informasjon. Ifølge Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning har det blitt gjort relativt lite arbeid på dette feltet. Nå følger vi opp for at norske forbrukere skal få vite hvor troverdigheten ligger. Dette kan være et viktig ledd i kampen for lavere matvarepriser for Kari og Ola.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1998-12-02:
Jeg vil gi honnør til representanten Morten Lund for at han har brakt diskusjonen om dagligvarekjedenes økte markedsmakt inn i Stortinget. Nå synes jeg kanskje å merke en viss forsiktighet fra enkelte med å bruke ord som markedsmakt i denne situasjonen, men ingen kan i dag være i tvil om at de store dagligvarekjedene, til tross for den konkurranse som måtte være mellom dem, representerer en betydelig maktfaktor. Den innflytelse dette innebærer, bidrar til å styre handlingsmønsteret både til forbrukere og vareprodusenter, og når vi i dag i tillegg har sterke indikasjoner på at verdiøkningen i dagligvaremarkedet i stor grad ender opp i de store kjedene, er det all grunn til å gå dette nærmere etter i sømmene. Utviklingen mot stadig større konsentrasjoner i kjedene har, som statsråden også påpeker, skjedd med myndighetenes velsignelse. Dette har vært betraktet som positivt så lenge det har vært konkurranse kjedene imellom. I tillegg har man også ønsket at de skulle utgjøre en motvekt mot næringsmiddelindustriens dominans, men myndighetene synes ikke i samme grad å ha vært opptatt av de alvorlige strukturelle konsekvensene av denne utviklingen. Det har vært et naturlig fokus mot prisdannelsen. Interpellanten har pekt på en rekke konsekvenser av dagligvarekjedenes markedsmakt. Det er ikke tvil om at denne har vært medvirkende til framveksten av et stort antall bynære kjøpesentre, til handelslekkasjen fra distriktene, press på trafikkmønstre og miljø, og samtidig har det hatt konsekvenser for produksjons- og foredlingsapparatet. Kjedene spiller i dag en avgjørende rolle for utviklingen også av dette området. Ved hjelp av ulike mekanismer sørger kjedene for å kontrollere produsentenes innflytelse på markedet, og mange blir i dag tvunget til å gi opp, som også interpellanten har pekt på. Det finnes eksempler på mindre bedrifter som har ønsket å spesialisere seg på et produkt som selger godt innenfor et snevert område, men har blitt forhindret i å utvide sitt markedsområde. Det er ikke tvil om at slik spesialisering ville ha vært bra for bedriften. For forbrukerne ville en slik utvidelse også kunne ført til lavere priser. Jeg tror vi kan være enige om at myndighetene ikke har hatt tilstrekkelig verken kunnskap om disse mekanismene eller ressurser å sette inn for å styre utviklingen. Det er derfor prisverdig at Regjeringen ved så vel arbeids- og administrasjonsministeren som landbruksministeren nå har tatt initiativ til undersøkelser og forskning for å kartlegge ulike sider av dette store problemkomplekset. Vi har grunn til å vente med spenning på resultatet av disse undersøkelsene, og ikke minst på hvordan de blir brukt med sikte på å oppnå sunnere forhold innenfor dagligvareomsetningen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1998-12-02:
Siden utgangspunktet synes å være også en hensyntaken til kundene, tror jeg vi må sette dette inn i en litt større sammenheng enn det som jeg har inntrykk av at interpellanten er villig til å gjøre. Jeg tror vi må se på lovverket innenfor landbruket. Vi må se på hvordan støtteordningene innenfor landbruksnæringen fungerer. Vi må se på hvordan avgiftssystemet fungerer, og hvordan det bidrar i prissammenheng. Vi må se på avgiftsdannelser – avgift på drivstoff og mineralolje, som til slutt forbrukeren må betale. Vi må se på investeringsavgift, skatteordninger, arbeidsgiveravgift, importavgift på maskinelt utstyr til landbruksnæringen osv. Ja, moms er også brakt inn i denne sammenheng. Og vi må se på hvordan arbeidsmiljøreglene fungerer. Jeg er enig med dem som mener at det er et sterkt behov for å gjennomføre en prisundersøkelse. Jeg håper statsråden vil støtte det initiativ som HSH tar for å gjennomføre en undersøkelse om hvordan alle ledd i kjeden, fra såkalt jord til bord, fungerer, hvor marginene ser ut til å bli liggende igjen, og hvor effektiviteten ser ut til å være størst eller minst. Jeg håper departementet er villig til å støtte en slik undersøkelse. Det vil være fullstendig verdiløst hvis man tar initiativ til en undersøkelse som ikke omfatter samtlige ledd i kjeden. Høyre har selvfølgelig som utgangspunkt at vi er imot enhver maktkonsentrasjon. Vi støtter ethvert bidrag til konkurranse. Men det er et bidrag til å tåkelegge denne debatten, som bl.a. Bondelaget er i ferd med å gjøre, når man heller lar dette bli en debatt om en av aktørene innenfor dagligvarekjeden istedenfor en debatt om hvordan priser og mekanismer i landbruket og i dagligvaresammenheng fungerer. Vi har hatt en beinhard konkurranse innenfor dagligvarebransjen, som har bidratt til å stabilisere og dempe priser. Vi har eksempler på at priser er like over hele landet. Vi må ikke bare se ulempene. Men forutsetningen må være at vi også ser på produksjons- og leverandørledd, som i dag er dominert av samvirkebevegelsen, som preges av markedsregulering, og som ikke er vurdert på samme vis som vi ser at siste leddet er utsatt for. Mitt poeng er at skal vi ha en slik priskontroll som jeg håper kommer, må denne settes i verk snarest mulig. Og undersøkelsen som jeg nevnte, må ikke ta høyde for bare det kommende landbruksoppgjør. Nei, skal denne undersøkelsen ha noen verdi som kommer forbrukeren til gode, må den også på plass i forbindelse med den kommende landbruksmelding, som jeg håper vi får til behandling i Stortinget våren 1999. Den bør ikke utsettes noe mer enn det er gjort allerede.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1998-12-02:
Det er eit viktig tema me diskuterer her. Det er eit tema som bør vera omfatta av fri offentleg debatt og openheit, der ingen skal vera skadelidande på grunn av dette. Prisar på matvarer går igjen i denne diskusjonen. Kven er det som stikk av med gevinsten? Er det butikken, eller er det bonden? Prisskilnaden mellom Noreg og nabolanda på mat er for stor, vert det hevda. Då er det viktig å vera klar over at matvarebudsjettet nå utgjer 12-13 pst. av samla forbruksutgifter, mot ca. 40 pst. i 1958. Til samanlikning brukar me altså 20 pst. til reiser og transport. Me må vera klar over at masseforbrukarsamfunnet har skapt ein enorm valfridom som ikkje fanst for 20 år sidan. Til nå har me hatt ei oversiktleg vareomsetning her i landet av matvarer. Me er likevel klar over at dette kan endra seg raskt dersom nokre av dei store handelskjedene går over til å kjøpa ferske matvarer frå utlandet. Me kan få ei sterk endring av innkjøpsmønsteret for matvarene me kjøper i butikk. Liberalisering av regelverk og tollsatsar kan gjera at importen raskt vil auka. Vanleg forbrukarpolitikk byggjer stort sett på forbrukarane sine rettar. Nå kan denne politikken verta for enkel og kanskje òg uklok. Det kan nå vera på tide å sjå dette i ein større samanheng, som t.d. i forhold til matvaretryggleik. I desse dagar, der veterinæravtalen står på dagsordenen, veit me kor viktig det er å leggja til rette for ein politikk som skjermar oss for det smittenivået som finst i næringskjeda i ulike EU-land. Dette er vårt ansvar her. Forbrukarane i Noreg er nemleg opptekne av å få kjøpt rein mat, fri for smitte og tilsetjingsstoff. Derfor bryr forbrukarane seg om kven dei fire store aktørane i daglegvarehandelen tek varene sine frå. Det er viktig at den norske forbrukaren får kunnskap om kva som verkeleg skjer på matvareområdet, og at alle følgjer av omleggingane vert synleggjorde. Då tenkjer eg på alt frå kva som vert betalt til grossist og produsent, til kvar matvarene vert kjøpte. Elles kan det sjå ut som det er dei store matvarekjedene som er vinnarane i dagens medieverd. I tillegg vil leiarane i dei store matvarekjedene som regel ha seg fråbedne statlege barnejenter. Dei vil bekjenna seg til valfridom, marknadsmakt og fri konkurranse. Men det er ikkje dét forbrukarane er best tente med.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1998-12-02:
Eg har tru på at offentlege servicekontor vil kunna berga mange lokalmiljø frå fråflytting, særleg av unge folk. Me veit at den dagen skulen, posten, bensinstasjonen og butikken vert nedlagde, når ein mistar kvardagsfunksjonane ein hadde i nærmiljøet, då er vegen ofte ikkje lang til at tanken om flytting melder seg. Ei undersøking frå Møreforsking syner at nærbutikken var mest like viktig som grendeskulen for å hindra at folk flytta frå ei utkantbygd. Talet på butikkar har vorte redusert frå 7 300 til 5 000 dei ti siste åra. Ein stor del av desse nedleggingane har ramma den siste eller nest siste butikken på staden. Så veit me at også Posten Norge er godt i gang med ei omfattande nedlegging av postkontor over heile landet. Mitt eige postkontor, Undheim, forsvann på den måten. Den lokale butikken skulle fungera som filial for oss, vart det sagt, men butikken hadde ikkje høyrt noko som helst om dette, hadde berre lese om det i avisa. Eit halvt år etter fekk me høyra at det likevel ikkje vart nokon filial. Butikken måtte nemleg betala Posten for å få lov til å yta posttenestene. Det følte dei at dei ikkje hadde råd til, og dermed stranda det heile. Og dette skulle vera eit samarbeid med statlege etatar! Ja, då hjelper det lite med lokal velvilje. Elles er det positivt at Regjeringa nå tek sikte på å innføra offentlege servicekontor, basert på lokalt initiativ og samarbeid mellom kommunar og statlege etatar. Eg håpar då at det ikkje går som med mine lokale erfaringar. Elles finst det erfaringar frå rundt om i landet der ein har prøvd seg på samarbeid på andre felt. Interpellanten nemnde Namsskogan, der folkebiblioteket har samlokalisert seg med trygde- og sosialkontoret og kommunal informasjonsteneste. I tillegg har biblioteket, saman med lokal butikk og post, synleggjort sin eigen eksistens. Sidan desse bibliotekfilialane er plasserte i butikkane i bygda, har dei vorte tilgjengelege i heile opningstida til butikkane, altså ca. 70 timar i veka. Dette har igjen synt kva moglegheiter som finst i ein vidstrakt og svært tynt befolka kommune. Dette er eit godt eksempel på noko ein har fått til. Derfor er eg einig med statsråden når ho seier at ho ikkje vil setja detaljerte og snevre grenser for kva offentlege servicekontor skal bestå i, og korleis dei skal drivast. Her er det vel berre fantasien som kan setja grensene for kva ein kan få til når berre viljen er der.
Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1998-12-02:
Spørsmålet om makt i samfunnet bør alltid påkalle Stortingets oppmerksomhet. Venstre er opptatt av maktbalanse og maktspredning. Det er grunnleggende viktig for demokratiet og for samfunnets generelle sunnhet. Dette gjelder også makt innenfor det økonomiske liv. Det må være en balanse mellom produsenter, mellomledd, detaljister og forbrukere som gjør at helheten fungerer, og at ikke enkeltes interesser får overkjøre andres på en uheldig måte. Utviklingen innenfor dagligvarehandelen innebærer enkelte foruroligende trekk og er kanskje den mest synbare maktkonsentrasjonen vi har sett de siste årene. Det er likevel vanskelig å si at det har gått for langt, siden det er fire kjeder som en må forutsette har en reell konkurranse. Som statsråden var inne på, har vi imidlertid sett at små tilbydere i distriktene har problemer med å nå fram til markedene til tross for at de har produkt som etterspørres, og som butikkene vil føre. Vi har eksempel på små bedrifter i lokalsamfunn som er bedriftsøkonomisk gode, som produserer en vare som kunden vil ha, og som butikken vil selge, men som butikkene ikke får ta inn i sitt varespekter på grunn av inngåtte kjedekontrakter med konkurrerende produsenter. Dette kan føre til en uheldig utvikling, og en nærliggende konsekvens er sentralisering av bedrifter og endring av bosettingsmønsteret. Det er noe til ettertanke at legges en bedrift ned, forsvinner arbeidsplasser. Forsvinner arbeidsplassene, må folk flytte. Flytter folk, svekkes kundegrunnlaget, og butikken forsvinner, lokalsamfunnet svekkes og i noen tilfeller oppløses. Dette er en vond sirkel, og i sum og over tid vil for sterke bindinger mot enkeltleverandører i kjedene virke sentraliserende. Når det da i tillegg er uttrykt skepsis til en så sterk maktkonsentrasjon som vi er vitne til i dagligvarekjedene, både fra lokale politiske myndigheter, fra fagbevegelsen, fra organisasjoner og sist, men ikke minst fra Forbrukerrådet, er det grunn til å ta situasjonen alvorlig. Kjedenes krav til landsdekkende avtaler kan i verste fall bidra til en uheldig sentralisering av produksjonen, slik som jeg har nevnt. Derfor er det viktig at det er fokus på disse tingene. Det kan imidlertid være et dilemma om og hvordan myndighetene eventuelt kan gripe inn i slike saker. Jeg er enig med statsråden i at en må bruke de virkemidlene en har gjennom konkurranselovgivningen, der hovedsaken er å motvirke misbruk av markedsmakt.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-02:
Etter mitt skjønn er interpellanten fra Senterpartiet først og fremst ute etter å oppnå beskyttelse for bondeorganisasjonenes monopolstilling. Det er blitt slik at alt som kan utfordre og rokke ved de norske bøndenes og landbruksorganisasjonenes monopolstilling i Norge, etter beste evne blir bekjempet av et samlet landbrukssamvirke og deres organisasjoner. Når landbruksmonopolets produsentsamvirke nå utfordres av de mektige dagligvarekjedene, er det etter mitt syn bare sunt. Men jeg vil allikevel legge til at av hensyn til den frie konkurranse tilsier det at dagens fire store dagligvarekjeder nok er et absolutt minimum av aktører i det lille norske matvaremarkedet. Det er en politisk oppgave å utforme regelverk og kontroll som kan motvirke at de store dagligvarekjedene oppnår en slags monopolstilling i omsetningsleddet. Interpellanten ønsker, ettersom jeg forstår, myndighetenes inngripen for å svekke maktposisjonen til de fire hovedaktørene i dagligvaremarkedet på bekostning av samvirkene. Men at det finnes fire dagligvarekjeder som tross alt konkurrerer hardt seg imellom om kundene, gir mindre grunn til bekymring, mens det faktum at bøndene og deres landbrukssamvirker har et rent monopol på matproduksjonssiden uten noen form for konkurranse, er derimot meget mer bekymringsfullt, og det er kanskje den viktigste årsaken til de høye norske matprisene. Konkurransen fungerer jo mellom aktørene i dagligvarebransjen, men det gjør den derimot ikke innen norsk landbruk, som er en subsidiert og skjermet virksomhet. Dersom intensjonen er billigere mat til forbrukerne, ligger det store potensial i å konkurranseutfordre det norske landbruket, bl.a. ved å åpne for økt import av matvarer fra utlandet. Forbrukerne vil derfor bare tape på at myndighetene skal vingeklippe dagligvarekjedene dersom dette er motivert ut fra å ville forhindre at matvarekjedene på noen måte kan komme til å utfordre landbrukssamvirkenes monopolstilling. Det norske landbrukssamvirket er det som sagt på tide å utfordre. Nettopp dette har disse matvarekjedene nå en viss mulighet til, og den muligheten må de få beholde uten inngripen fra snevre politiske særinteresser som slett ikke tjener forbrukernes sak. Interpellanten uttrykker også skepsis til maktkonsentrasjonen i dagligvarekjedene, men jeg er derimot som sagt langt mer bekymret over den absolutte maktkonsentrasjonen som finnes hos organisasjonene og de norske bøndenes samvirker. Konklusjonen er at dersom vi ønsker lavere matvarepriser, er det på produksjons- og fordelingssiden vi trenger å bekymre oss for manglende konkurranse og slett ikke på omsetningssiden. En viktig politisk oppgave er derfor å utforme og forvalte regelverk som ivaretar den frie konkurranse på flest mulig områder i samfunnet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-02:
: Rent generelt er selvsagt en effektiv og kundeorientert offentlig sektor noe vi alle ønsker. I den sammenheng er det viktig å ha en moderne og mest mulig bruker- og kundeorientert offentlig sektor som mål. Men dessverre er verken servicenivå, kvalitet eller tilgjengelighet alltid slik det burde være på de ulike offentlige kontorer i dag. Det offentlige må derfor til enhver tid være bevisst på å tilstrebe en holdning som anser brukerne som sine viktigste kunder, kunder som har krav på individuell behandling og en høy grad av service. Det er med et slikt utgangspunkt både nødvendig og positivt å fokusere på offentlig sektors servicenivå og det offentliges evne til en mer bevisstgjort strategi for å høyne servicenivået overfor innbyggerne. Kommunale servicesenter, der en oppnår en bedre samordning av tjenester av sosialkontor, arbeidskontor eller trygdekontor, er det derfor interessant å se nærmere på når det gjelder å organisere den offentlige sektors utadrettede servicefunksjon. Ved en mer bevisst kundeorientert profilering i den offentlige sektor vil et høynet nivå på servicen bli en naturlig konsekvens, mener jeg. Siden den offentlige sektor har en slik sentral stilling i samfunnet vårt, må en mer kundeorientert offentlig sektor derfor anses som et meget viktig mål for hvordan vi vil profilere den offentlige forvaltning overfor innbyggerne også i fremtiden. Ideen om å samordne ulike offentlige tjenester på ulike forvaltningsnivå har gitt positive erfaringer i de syv kommunene som dette er prøvd i, etter hva jeg kan bringe i erfaring. Poenget med at kundene skal kunne henvende seg til kun ett sted, er positivt, og det representerer et serviceløft for de offentlige tjenester. Det er derfor å håpe at den arbeidsgruppen som skal sammensettes for å utrede ordningen med offentlige servicekontorer videre, vil gjøre en god jobb, slik at dette forhåpentligvis kan bli en vellykket ordning til kundenes beste, men også til effektivisering og besparelse for det offentlige. Disse servicekontorene må ikke bli et ekstra tilskudd til de allerede eksisterende tjenestefunksjonene og kontorene, og her ligger utfordringen. Dette må altså ikke bli et ekstra byråkratisk vedheng, men det må medføre effektivisering og gi økonomiske fordeler for det offentlige. Og blir det slik, er denne ordningen absolutt verd å se på.
Erna Solberg (Høyre), 1998-12-02:
Man lytter alltid med interesse når senterpartitalsmenn begynner å snakke om viktigheten av å ikke ha konsentrasjon og ha en fri og effektivt fungerende konkurranse. Dessverre synes jeg at interpellantens innlegg bar ganske sterkt preg av at det egentlig ikke er konkurransen eller de lave prisene som er hovedhensikten, men andre spørsmål som i dag ikke er en del av det som er hensikten med konkurranselovgivningen i Norge. Det er for stor konsentrasjon i dagligvaremarkedet hvis man ser på det prosentvis. Det er et problem som også har opptatt Høyre. For fem år siden skrev vi brev til daværende administrasjonsminister med spørsmål om hvordan man vurderte situasjonen og i hvilken grad konkurransemyndighetene tok hensyn til og så på dette spørsmålet. Vi fikk beskjed om at Konkurransetilsynet så på spørsmålet og hadde vurdert det, men at man mente at den konsentrasjonen og den utviklingen som var i dagligvarebransjen, var preget av konkurranse mellom de fire store enhetene, og at det derfor bidrog til det som først og fremst er hensikten med konkurranseloven, nemlig at man skal få lavere priser gjennom en fungerende konkurranse. Hvis det er slik at konsentrasjonen nå har blitt så stor at det ikke lenger gir lavere priser til forbrukerne, er det selvfølgelig et varsku om at man er nødt til å se nærmere på i hvilken grad konsentrasjonen er blitt så stor at man faktisk også utøver markedsmakt. Men det er et paradoks, som flere har nevnt, at denne sal har gitt markedsmakt til én type organisasjoner gjennom den lovgivningen som er vedtatt på konkurranseområdet, nemlig ved å unnta samvirkeorganisasjonene i primærnæringene fra de viktigste reguleringene. Det blir selvfølgelig vanskelig å få til en effektiv konkurranse på de viktigste områdene hvor Norge har høyere priser, fordi landbruks- og fiskeriorganisasjonene er unntatt og man innenfor disse områdene først og fremst har forhandlingsøkonomi, og ikke bruker konkurranselovgivningen. Kanskje man skulle brukt konkurranselovgivningen sterkere på begge områder. Jeg har en kommentar til et spørsmål som er reist av flere, om man ikke burde ta mer hensyn til de strukturelle endringene, endringene f.eks. i leverandørsituasjonen og endringene knyttet til at det har blitt færre dagligvarebutikker i løpet av årene, og at man burde se på andre prinsipper for konkurranseregulering. Hvis man går gjennom dette og ser på hva som er gjort etter at vi har fått færre dagligvarebutikker i Norge, vil man se at det er ikke konsentrasjonen av markedsmakt i dagligvarebransjen, men først og fremst den enkelte forbrukers endring av livsmønster som er viktig. Det er forskjell på hjemmearbeidende kvinner eller mødre som handler tre ganger i løpet av dagen i lokalbutikken, og husholdninger der man handler én gang i uken, bruker bil og kommer ut med ti poser fra handlesenteret, rett og slett på grunn av tidsfaktoren. Vi må ikke glemme at også forbrukerne har fått en endret hverdag, som gjør at hele handlemønsteret vårt endres.
Erna Solberg (Høyre), 1998-12-02:
Representanten Terje Johansen hadde en ambisjon om én dør og én person, og så kunne man få alle opplysninger via telekommunikasjon og annet. Det er en fin ambisjon for hvordan ting skal kunne fungere, men jeg tror en på noen av disse områdene ganske raskt ville møte døren når det gjelder personvernet. Jeg tror ingen er uenig i at det er viktig med servicekontorer, at det er viktig å samordne offentlige tjenester bedre og gjøre det offentlige lettere tilgjengelig – uavhengig av forvaltningsnivå – for den enkelte bruker. Det krever samlokalisering noen steder, det krever endringer i lovverket, sannsynligvis, for en hel del tjenester for å kunne samarbeide, fordi dette i dag er for vanskelig. Det krever profesjoner og fagfolk som er villig til å samarbeide. Men det krever på en måte at man velger hva strategien for disse servicekontorene skal være. Skal man sette brukerne i sentrum, eller er dette et tiltak for å opprettholde et sett med tjenester og de offentlig ansatte i en kommune? Jeg opplever at det er to forskjellige innfallsvinkler fra forskjellige representanter her. Det er veldig stor forskjell på spørsmålet om en skal samlokalisere trygdeverk, arbeidsmarkedsetat, kommunale sosialkontor, få til de gevinster man kan, samordne de tjenestene som brukerne har behov for å finne på ett sted, og spørsmålet om man skal opprettholde en posttjeneste knyttet til en dagligvarebutikk eller i samlokalisering med andre tjenester. Derfor er det viktig å ha et mangfold også av strategier for å nå dette, og se hva som må tilpasses i de enkelte kommunene. Jeg har lyst til å hive litt salt i enkelte av de største ambisjonene her, for jeg tror vi av og til tror at det er enklere å samorganisere en del av de tjenestene vi har i det offentlige, enn det er. Av og til møter vi på profesjonshindringer som gjør det vanskelig, og av og til er det også slik at regelverket og kompetansekravene er så detaljert at det krever ulik fagekspertise, som gjør at en ikke kan desentralisere og få god nok kompetanse alle steder for å få det en trenger. Jeg tenker bl.a. på den utviklingen vi har i ligningsetaten, hvor ett av problemene som gjør at man får en sentralisering der i dag, er et komplisert skattesystem – at man har gått vekk fra å kontrollere hver enkelts ligning hvert eneste år skikkelig, at man bruker mer av ressursene på den kompliserte bedriftsligningen f.eks. knyttet til delingsmodellen, og andre ting. Det er klart at det gjør at enmannskontorene blir mer utsatt, og det gjør at en får en sentralisering innenfor tjenester. Noe av dette får en i trygdeetaten, og noe av dette får en andre steder, som gjør at dette er vanskelig. Det betyr ikke at man skal stille seg negativ og si at man ikke skal ha offentlige servicekontorer, men det er viktig å sortere ut hva vi klarer å få til på dette området, legge til grunn de lokale forhold, og ikke se på dette som redningen for offentlig ansatte i de enkelte kommunene.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-02:
Det kunne være relevant å spørre om representanten ønsket ordet, for svaret var så positivt at man kunne be om ordet for å juble, eventuelt for å ta bølgen. Men jeg tror jeg skal avvente denne bølgen til vi ser resultatene, men jeg kan love at er de gode, da skal jeg ta bølgen herfra. For det har vært mye velvilje før. Jeg hadde mange runder med tidligere minister Totland, jeg hadde begynnende samtale med Rød-Larsen, men han ble opptatt av andre ting og det ble brått slutt, og jeg hadde en del runder med Rugaas. Det var velvilje hele tiden, men jeg tror også de hadde problemer med å få andre departementer til å bli like interesserte, og ikke minst få de statlige etatene til å fungere. I mellomtiden har lite skjedd, som jeg har sagt, og jeg har opplevd at lokale initiativ som har vært tatt, bl.a. et par i mitt fylke – på Andøya, i Fauske osv. – har møtt veggen fordi etatene var lite interesserte, Posten var lite interessert, og det ble ingenting igjen av det. Så etter 2 ½ år – etter at vi gjorde et vedtak for 2 ½ år siden – får vi nå en arbeidsgruppe. Det er sikkert bra, og jeg håper at den arbeidsgruppen er raskt arbeidende! Når det gjelder strukturene i dette, ser en nok at statlige etater har behov for å ha noe ryddighet. Man kan ikke ha mange lokale varianter for hvordan man behandler saker innafor disse etatene. Det er derfor sikkert viktig å utvikle en form for pakkeløsning, som jeg var inne på, som kan gå inn i de lokale variantene av servicekontor. Der er ministeren og jeg enige om at vi trenger fleksibilitet, vi trenger forskjellige former for tilpasning. Om det er et lite lokalsamfunn, et kommunesenter, eller kanskje en bydel, er det helt forskjellige ting man skal forholde seg til. Men i dette bør staten gå inn med en pakke. Jeg er litt opptatt av Posten, for det var det vedtaket vi gjorde der, som var utgangspunktet, nemlig at dette kunne være et alternativ til nedleggelse, hvor enten postkontoret fikk tilleggstjenester eller Posten inngikk som en del av et spleiselag, hvor andre etablerte det. Det har vært stor vegring i Posten mot å gjøre det. Jeg tror at dette er en måte å opprettholde den slags tjenester på, sjøl om de nå er i rask endring. Resttjenestene som folk har bruk for daglig, kan etableres i en slik sammenheng. Jeg tror det er viktig å få disse med i prosessen videre. Men det vi har opplevd så langt, er at det ofte er en lokal iver og så en statlig vegring. Da håper jeg at statsråden sørger for at den statlige vegringa er slutt i framtida.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-02:
Etter denne samstemmighetens time må jeg si til representanten Gunn Olsen at når jeg hadde en liten innskutt bisetning om Arbeiderpartiets landsmøte og modernisering, henger det egentlig også litt sammen med at man i neste runde finner sammen med Høyre og Fremskrittspartiet i strategitenkingen om modernisering av offentlig sektor. Jeg er en sterk tilhenger av slik modernisering, men jeg er ikke sikker på at den alliansen er det som vil føre til en modernisering av offentlig sektor. Da ser jeg gjerne i forlengelsen av det en nedbygging, eventuelt konkurranseutsetting og en del slike ting som kan ligge i det løpet. Jeg har lyst til å advare mot alliansen, og håper egentlig at man finner allierte på andre ståsted når man skal modernisere offentlig sektor. Så må jeg si noe pent om Regjeringa, for det var opprinnelig Tove Strand Gerhardsen som på en måte var den første som begynte å bygge ut denne tankegangen, så stoppet det litt opp, og jeg har en følelse av at Regjeringa nå har tatt et steg mot handling. Jeg har ikke sagt så mye pent om sentrumsregjeringa i det siste, så jeg kan si at det høres bra ut at man nå kommer et steg videre, fra forsøk til handling. Og her kreves det lagspill, ikke minst lagspill i Regjeringa, lagspill i de statlige etatene og mellom sentrale og lokale aktører. Jeg tror naturligvis at det må ligge noe i botnen, man kan ikke lage mange varianter. Ikke minst må de statlige etatene på en måte ha, som jeg sa før, en form for pakke man kan gå inn med, og så må vi finne lokale variasjoner i måten man utformer det på. Jeg vil kommentere litt det som var sagt av representanten Lund omkring Posten. Problemet i byene er at man har køer. Problemet i distriktene er at man har ingen steder å stå i kø, for det eksisterer ikke. Hvis Posten skal integreres, tror jeg det mer er i en distrikssammenheng av typen servicekontor/samlokalisering. I byene tror jeg det er en litt annen problemstilling og en litt annen debatt omkring Postens rolle. Når det gjelder kompetanse, tror jeg ikke vi er så veldig uenig i at førstelinjen på mange måter er en servicelinje for informasjon, formidling, ekspedisjon og ikke minst formidling til dem som har kompetanse. Jeg er enig i at det på ligningssida ikke er så mange tjenester som kan legges ut som førstelinje, veldig mye ligger lenger bak. Men nettopp ved at en har denne sentraliseringen fordi det krever stor kompetanse, er det enda viktigere at de enkle tjenester, som skattekort eller lignende, kan være tilgjengelige i nærmiljøet, slik at når kompetansen sentraliseres, er de daglige tjenestene tilgjengelige. Da er offentlige servicekontor en god modell – det er bare tidsplanen jeg er veldig spent på.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-02:
: Representanten Myrvoll var innledningsvis litt i tvil om Arbeiderpartiets holdning i denne saken, men det syns jeg ikke han skal være. Arbeiderpartiet vil at offentlige tjenester skal være brukervennlige. Vi er opptatt av at offentlige tjenester skal framstå som nære og punktlige overfor befolkningen. Vi har gjennom våre merknader til statsbudsjettet, bl.a. på samferdselskapitlet – også sammen med SV – ved flere anledninger pekt på at det bør opprettes offentlige servicekontor i kommunene. En vanlig kritikk mot offentlig sektor er at folk blir henvist fra kontor til kontor, fra kø til kø på jakt etter rette vedkommende, som representanten Myrvoll var inne på. Det offentlige kan etter vår oppfatning samordne sine tjenester og sin informasjon bedre, slik at brukerne kan møte et oversiktlig system. For svært mange vil samlokalisering av trygde-, arbeids-, helse- og sosialkontor gi bedre og mer helhetlig hjelp. Vi er kjent med at det innenfor post, ligningsetat og trygdeetat foregår omorganiseringer. Alle disse tjenestene bør ses på i denne sammenhengen. Slik har jeg også oppfattet statsråden. Det er selvsagt også et poeng at offentlige kontor bør være mer tilgjengelige når folk ikke er på jobb. Forsøk som er gjort, viser også at offentlige servicekontor bedrer tilgjengeligheten og brukerservicen. Offentlige servicekontor kan også være et redskap for å opprettholde levedyktige nærmiljøer og lokalsamfunn. Samtidig kan det bevare arbeidsplasser i distriktene og gi et likere tilbud til befolkningen, uavhengig av bosted. Arbeiderpartiet slutter seg til bekymringen om at det gradvis skjer en nedbygging og sentralisering av offentlige tjenester. Arbeiderpartiet er derfor svært fornøyd med at denne saken preger dagsordenen.