trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg oppfatter av svaret at her er nå departementet i fullt arbeid i forhold til problemstillingen, og at man forventer å finne en tilfredsstillende løsning – i hvert fall skal alt være klart for skoleåret 2000/2001. Jeg syns også statsrådens svar bærer preg av at departementet tar denne saken svært alvorlig. Mitt tilleggsspørsmål går da på hva departementet gjorde da man oppdaget at tilbudet ikke forelå, altså at det var for sent. Dette er jo en sak som berører mange, og har, så langt jeg har blitt opplyst, satt mange elever helt utenfor det undervisningstilbudet de skulle ha hatt. Spørsmålet blir da: Hva foretok departementet seg da man ble kjent med at det ikke ville kunne foreligge et slikt tilbud?
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg vil stille følgende spørsmål til statsråden: «Som en følge av St.meld. nr. 23(1997-98) skal kompetanseutviklingsprogrammet for pedagogisk-psykologisk tjeneste og skoleledere, Samtak, settes i gang. Skoleledere og PP-tjenesten er programmets målgrupper. For at alle ledere som arbeider med barn, skal få samme forståelse av det systemretta arbeid det legges opp til i første fase av programmet, ser flere skoleledere det som naturlig at barnehageledere burde vært med i den primære målgruppa. (1997-98) Vil statsråden vurdere å utvide målgruppa i tråd med dette?»
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Men selv om det her er en forutsetning at kommuner og fylkeskommuner skal se dette utviklingsprogrammet i sammenheng med sitt lokale utviklingsarbeid og at man kan trekke inn de faggrupper man selv ønsker, så er det tross alt Statens utdanningskontor som har ansvar for å utarbeide fylkesvise planer – sammen med sentrale fagmiljøer, kommuner og fylkeskommuner. Det er altså med utgangspunkt i et sentralt tilrettelagte program, og derfor bør også andre grupper som arbeider med disse spørsmålene, tas med som primær målgruppe. Forebygging av lærevansker og sosiale- og emosjonelle vansker bør starte allerede i førskolealder. PP-tjenesten har ansvar også for denne aldersgruppen, og jeg mener også at helsesøster og barnevern kanskje er faggrupper som skulle ha vært med. Barneforsker Per Olav Tiller sa en gang at alle som arbeider med barn, burde ha et felles kunnskapsgrunnlag før de starter på sin spesialisering, dette for å unngå misforståelser og profesjonsstrid. Jeg mener også det samme er tilfellet med dette programmet. Ved å skaffe flest mulig et felles utgangspunkt ligger alt langt bedre til rette for å få et godt resultat. Er statsråden enig i at felles kunnskap og dermed felles forståelse er det beste grunnlag for å få et godt resultat, når flere fagmiljøer må arbeide sammen for å nå målet?
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg ser kanskje de økonomiske begrensninger, men ikke helt de praktiske. Dette er likevel et positivt tiltak som jeg håper vil vise seg å gi bedre tjenester til dem som skal ha tilpasset opplæring. I framtiden håper jeg likevel at en tenker langt mer helhet før en setter i gang slike programmer. En må være åpen for samarbeid på tvers av departementsgrensene, for i kommuner og fylkeskommuner må flere etater arbeide sammen for å forebygge og hjelpe dem som trenger tettere oppfølging. Sosiale og emosjonelle problem, som viser seg å være sterkt økende, er langt ifra en utfordring bare for skole og PP-tjeneste.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Som kjent er over 9 pst. av alle i yrkesaktiv alder uførepensjonert, og alt tyder på at dette tallet fortsatt vil stige. Det synes vanskelig for yrkesvalghemmede å få arbeid i vanlige norske bedrifter. Samtidig framkommer det opplysninger som tyder på at det blir gitt for dårlig bistand til etablering av egen arbeidsplass, og at uførepensjon i stedet blir anbefalt. Hva vil statsråden gjøre for å bedre mulighetene for de yrkesvalghemmede som vil etablere sin egen arbeidsplass?»
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er slik at for noen mennesker er uførepensjon den eneste løsningen, men svært mange av dagens uførepensjonister vil gjerne ha arbeid dersom arbeidet kan tilpasses deres situasjon. Det å ha et arbeid har mye å bety både for livskvalitet, selvfølelse og privatøkonomi. Jeg opplever ganske ofte å høre at folk som vil skape sin egen arbeidsplass, sendes på en rundgang fra kontor til kontor, og resultatet blir ofte et avslag, eller en bistand som ikke er tilstrekkelig i forhold til behovet. Da er mitt spørsmål: Tror statsråden at en større innsats og en smidigere saksbehandling på dette området vil kunne redusere antall trygdede og dermed gi en bedre økonomi både for disse som enkeltmennesker og for samfunnet totalt?
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-12-01:
I tilknytning til det jeg sa i stad, har jeg lyst til å si at Stortinget flere ganger har drøftet spørsmålet om økt yrkesdeltakelse blant yrkesvalghemmede. Det er bl.a. tatt til orde for en samlokalisering av sosialkontor, trygdekontor og arbeidskontor for å forenkle behandling av søknader og for å gjøre dette mer smidig. Hvor står denne saken i dag?
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-18:
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Kosmos innlegg, hvor han tok sterk avstand fra representanten Simonsens antydning om at denne innsynsloven ville ødelegge overvåkingspolitiet. Så galt er det heldigvis ikke. Men denne loven vil være til skade for overvåkingspolitiets arbeid av to grunner. Representanten Kosmo sa at det de siste årene har vært mye «styr » rundt overvåkingspolitiet. Nettopp av den grunn går han inn for innsynsloven. Det er det samme som å si at etter all den uroen som vi nå har hatt rundt overvåkingspolitiet, er det greit nok med tre år til med uro. Etter min mening er det ikke det. Nå må overvåk ingspolitiet få ro. Debatten rundt Lund-kommisjonen var ikke positiv for overvåkingspolitiet. Det skapte demoralisering i tjenesten. Det førte til at dyktige tjenestemenn sa opp sine jobber. Derfor er det viktig at vi nå legger dette bak oss, og det gjør man ikke med tre år med denne innsynsloven. For det andre. Dette dreier seg om bruk av ressurser. Nå vil man måtte bruke åtte tjenestemenn som skal drive med tilrettelegging og gi høringsuttalelser. Man kan ikke bruke hvem som helst. Det er et viktig arbeid å ta stilling til hvilke informasjoner som er til skade for samarbeidende tjenester, og til skade for forholdet til fremmede makter, og til å gjøre dette arbeidet trenger man de dyktigste tjenestemennene. Man vil altså i tre år fremover måtte båndlegge åtte av de mest erfarne tjenestemennene i overvåkingspolitiet og erstatte disse med åtte nye, ferske og ikke så erfarne tjenestemenn til å utføre det viktigste arbeidet. For det viktigste arbeidet for overvåkingspolitiet kan jo ikke være å grave seg ned i gamle papirer for å tilfredsstille nysgjerrigheten til en del tidligere marxist-leninister som på 1960- og 1970-tallet var tilhengere av diverse diktatorer i Øst-Europa og diverse internasjonale terroristorganisasjoner. Det viktigste arbeidet for overvåk ingspolitiet må være å forebygge terrorisme i dag og forhindre at menneskeliv går tapt. Til det trenger man de dyktigste tjenestemennene. Når man tar disse ut av dette aktive arbeidet, skader man overvåkingspolitiets arbeid.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-02-18:
Jeg skal være meget kort. Jeg ville bare benytte replikkadgangen til å foreta en oppklaring i forhold til SV. Hovedtalsmannen uttrykte nemlig skuffelse over at Høyre hadde snudd i forhold til Petter Thomassens linje. Jeg vil da bare presisere at i Lund-kommisjonens innstilling, Innst. S. nr. 240 for 1996-97, på sidene 107 og 108, står det at også den gangen gikk Høyre imot innsyn, og Petter Thomassens merknad og standpunkt var helt i samsvar med det Høyre mener nå. Likeledes står det i Lund-innstillingen, knyttet til erstatning, at Høyre er for erstatning. Det at vi i dag faktisk går inn for en utvidet erstatning i forhold til det som Høyre gikk inn for i Lund-innstillingen, tror jeg tvert imot vil være helt i Petter Thomassens ånd.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-02-18:
I Lund-kommisjonens rapport ble det konstatert at gjeldende instruks for overvåkingspolitiet ikke var fulgt overfor norske borgere. I tillegg ble det også slått fast at det har vært benyttet metoder som ikke var forenlige med norsk lov. Da Stortinget behandlet Lund-kommisjonens rapport, bad de Regjeringen om å fremme forslag til lov om begrenset innsyn i overvåkingspolitiets registre og arkiver samt foreslå regler om erstatning. I den foreliggende innstilling åpner lovforslaget for tidsbegrenset innsyn i overvåkingspolitiets arkiver og registre. Ordningen tar sikte på å ivareta hensynet til personvernet og den enkeltes rettssikkerhet på den ene side og hensynet til fellesskapets interesser og rikets sikkerhet på den annen. Lovforslaget inneholder, som allerede omtalt av flere, derfor en del unntaksbestemmelser, som f.eks. hensynet til landets sikkerhet, personvern, hensynet til politiets kilder, navn på tjenestemenn eller dommere. Innsyn skal heller ikke gis hvis det kan skade politiets metoder eller forholdet til samarbeidende tjenester. I den anledning har vi blitt kjent med, som andre har vært inne på, overvåkingssjefens brev av 10. februar til departementet, der han gir uttrykk for at det i lovforslaget ikke er drøftet hvilken betydning det skal ha for innsyn at det foreligger avtaler med fremmede stater om hvordan gradert informasjon skal behandles. I motsetning til komitelederens synspunkt er det etter flertallets syn tatt hensyn i lovforslaget til de forhold som overvåkingsjefen påpeker. Innsyn skal nektes dersom det kan skade Norges forhold til en fremmed stat. Dette er nedfelt i lovutkastets § 2. Hvis Norge overfor en fremmed stat eller internasjonal organisasjon, som NATO, har påtatt seg en folkerettslig forpliktelse til ikke å gi innsyn uten å avklare dette med den som har gitt opplysningene, vil det gjøre at behandlingsorganet ikke kan gi innsyn før en slik avklaring har skjedd. Jeg tror også at flertallet er tilfreds med at departementet sier at det kan være aktuelt å presisere dette i en forskrift eller lovens § 14, ikke minst i lys av den henvendelse som overvåkingssjefen har gjort. I Senterpartiet har det svært lenge kommet til uttrykk et sterkt ønske om å rette opp den urett som er begått mot enkeltmennesker. Vi er også av den oppfatning at skal granskingen kunne avsluttes på en måte som inngir tillit, er det helt nødvendig at den enkelte norske borger gis mulighet til innsyn i de opplysninger som er registrert av overvåkingspolitiet. Helt til slutt: Ved avslutningen av denne noe spesielle sak er det all grunn til å signalisere tilfredshet med at komiteens flertall gir sin tilslutning til hovedpunktene i Regjeringens forslag til innsynslov.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-18:
Jeg registrerer oppklaringa. Jeg vil likevel holde fast ved den rosen til Petter Thomassen at han var den som åpnet for at vi i dag har innsynsloven. Jeg vil også opprettholde kritikken mot Høyre for de signalene de gir ved å gå sammen med Fremskrittspartiet i denne saken. Det er å signalisere at man er tilbake igjen i folden når det gjelder hemmelighold.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-18:
Venstre er godt fornøyd med at Lund-kommisjonens rapport følges opp med at det nå kommer en lov som gir innsyn i overvåkingspolitiets arkiver og registre. Dagens ordninger gjør det nærmest umulig for dem som har vært ulovlig overvåket, å få innsyn i egen sak. Flere tusen mennesker er blitt utsatt for ulovlig overvåking i Norge i etterkrigstiden. Lund-kommisjonen har avdekket mange av disse tilfellene, der bl.a. overvåkingspolitiet er blitt brukt til å overvåke ulike politiske grupperinger. Det er på denne bakgrunn viktig at de som er blitt utsatt for ulovlig overvåking, eller deres nærmeste, i så stor grad som det er mulig, kan få innsyn i hva som er regist rert om dem. Det er også positivt at det nå gis erstatning for de overgrep de er blitt utsatt for. Den nye innsynsloven ivaretar både hensynet til innsyn for dem som har vært ulovlig overvåket, og overvåk ingspolitiets behov for å beskytte enkelte opplysninger. Det gjelder bl.a. opplysninger som kan skade forholdet til fremmede stater, og sikkerhetsmessige og personvernmessige hensyn. Venstre mener loven på en god måte balanserer disse ulike hensyn. Venstre ser den nye innsynsloven som et viktig tiltak for økt rettssikkerhet. De alvorlige forholdene som ble avdekket av Lund-kommisjonen, må aldri få mulighet til å skje igjen. Overvåkingspolitiet skal ivareta viktige oppgaver, som de må gis mulighet for å gjennomføre. For å ha troverdighet må overvåkingspolitiet også ha demokratisk legitimitet. Nettopp derfor er det spesielt viktig at en institusjon som overvåkingspolitiet nå er reformert og brakt inn under bedre demokratisk kontroll. Loven om begrenset innsyn i overvåkingspolitiets arkiver og registre bidrar til å sluttføre dette arbeidet og sikre rettssikkerheten.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-18:
Det kan vere grunn til å merke seg representanten Bastesens prognosar for kor langt liv Regjeringa vil få. Vi forventar i og for seg ikkje at han skal gje oss prognose for evig liv, det trur vi kanskje det er andre som styrer med. Derimot er vi godt nøgde om han hjelper oss i denne perioden så vi vert sitjande. Det synest vi ville vere bra. Men det var ikkje derfor eg tok ordet. Det var for å seie at han nok har misforstått litt når det gjeld det brevet vi har sendt til Stortinget, for det vart sendt i fjor. Eg kan stadfeste at proposisjonen truleg vil kome før påske, men i alle fall garantert i mars-april. Så dermed kan representanten Bastesen sjå med forventning fram til denne, då han vil få vere med og realitetsbehandle saka.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-02-18:
Når det gjelder forslaget i Dokument nr. 8:120, må jeg si at jeg virkelig trodde at dette var et meget moderat forslag, og at det var mulig for komiteen å gå inn for at folk skal kunne få svar på en forvaltningssøknad. For når man søker om et eller annet, skal man ha krav på svar. Da den nye forvaltningsloven ble vedtatt, er det klart at det ble gjort en brøler da man skrev «uten ugrunnet opphold ». Da trodde politikerne at embetsverket hadde såpass folkeskikk at de behandlet saken uten å trenere den. Ettertida har vist at altfor mange saker blir trenert av politiske eller andre årsaker. Derfor fant jeg at jeg skulle prøve å gjøre en innsats for vanlige folks problemer når de møter overmakta, ved å fremme dette forslaget. Når jeg foreslo seks måneders maksimum behandlingstid som frist, slik at man skulle ha sjanse til å anke saken til en høyere instans – at saken altså skulle anses som avvist etter seks måneder –trodde jeg det var en enkel sak som folk kunne slutte seg til. Jeg hadde lyst til å foreslå at hvis man ikke hadde fått svar innen seks måneder, kunne man anse søknaden for innvilget, det er jo slik det burde være. Men jeg gjorde nå ikke det; jeg hadde tro på at komiteen kunne slutte seg til dette. Det er mulig at det hadde blitt feil for komiteen, feil for Stortinget, hvis det hadde blitt en Lex Bastesen her. Jeg forstår problemstillingen, men jeg forstår ikke begrunnelsen. Stortinget sa i 1994 at det skulle settes tidsfrister, men det er ennå ikke kommet et forslag til Stortinget om tidsfrister. Så sier Justisdepartementet – selvfølgelig særdeles motstridig og motvillig har embetsverket skrevet det – at de skal legge fram en proposisjon i år eller neste år. Det sier Regjeringen. Ved konstitueringen av Stortinget da jeg kom inn første gangen, sa jeg i trontaledebatten at denne regjeringen ikke kunne garanteres evig liv. Jeg tror fremdeles ikke noe på at de får evig liv. Er det denne regjeringen som sitter neste år? Det vet vi ikke. Ved å gå inn for dette vedtaket gambler Odelstinget med at det er denne regjeringen som legger fram en odelstingsproposisjon i slutten av dette året eller neste år. For hvis det blir skifte av regjering, har embetsverk et igjen vunnet en seier og kan fortsette å trenere. Jeg vil si det så sterkt: De holder Odelstinget for narr hvis denne odelstingsproposisjonen ikke kommer, og Regjeringen går av. Jeg syns det hadde vært på sin plass at Odelstinget hadde gått inn for dette enkle og moderate forslaget mitt. Jeg må si det igjen: Nå er det snart seks år siden Stortinget vedtok at det skulle settes tidsfrister for saksbehandlingen i forvaltningen, og da syns jeg begeret er fullt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Jeg foreslår Per Ove Width.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-11-30:
På vegne av meg selv vil jeg fremsette et privat forslag om å utrede tiltak for å styrke voldsofrenes rettigheter.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Med all respekt: Et virkelig handslag for utviklinga av museums- og hobbyjernbanen her i kongeriket hadde vært å følge Fremskrittspartiets jernbanepolitikk i praksis. Jeg syns det er interessant og flott å høre det rørende engasjementet for jernbanen som Fremskrittspartiets representanter viser i Stortinget. Det er bare så synd at det rørende engasjementet kun eksisterer når det er snakk om privatisering og salg av aksjer i NSB, og når det er snakk om deregulering av jernbanemarkedet. Hvis utgangspunktet er at vi ønsker mer jernbanetransport, står vi overfor to problemstillinger. For det første: På det sentrale østlandsområdet, hvor det meste av jernbanetrafikken foregår i dag, er det ikke plass til flere operatører. Problemet er at jernbanenettet er sprengt, det er ikke plass til tog. Gå i Oslotunnelen og se, forresten, det er ikke anbefalelsesverdig, men sett dere inn i problemene i Oslotunnelen: Togene står i kø, det er ikke plass til flere tog. Men ute i distriktene, hvor det er et relativt lite befolkningsgrunnlag, har vi et ferskt eksempel fra Bratsbergbanen, der private ville være med og drive jernbanevirksomhet sammen med NSB. Jeg beklager at det prosjektet strandet, og at det ikke kom videre. Men mitt poeng er at Fremskrittspartiets argumenter om at bare vi får inn flere private operatører, så får vi mer jernbanetransport, det er overdrevet. Jeg sa ganske presist i mitt første innlegg, det er jeg rimelig sikker på, at det heller ikke er fritt fram for hvem som helst å drive godstransport på jernbane. Hvis representanten Nistad vil starte «Nistad jernbanetransport AS», får han ikke lov til å drive den jernbanetransporten – og jeg må si heldigvis for det! Det er åpnet for at internasjonale jernbanesammenslutninger kan drive godstransport på det norske jernbanenettet. Det var, og er, poenget mitt. Derfor er Fremskrittspartiets budskap om at Jernbaneverkets skinnegang skal åpnes for andre aktører, misvisende. Det er flere som driver og som kan drive jernbanetransport. Så helt slutt: Hvis Fremskrittspartiet vil vise sitt ekte engasjement når det gjelder jernbanen, har de en god mulighet til å gjøre det de nærmeste dagene. Samferdselskomiteen skal være ferdig med sin budsjettinnstilling på fredag. Der er det fullt mulig både med påplussinger til NSB og med påplussinger til Jernbaneverket. Det aner meg at de sedvanlige kuttforslagene på Jernbaneverkets område kommer i stedet.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Når man hører på samferdselsministeren og Arbeiderpartiets representant, Sverre Myrli, her i dag, skulle man tro at det er en hel rekke med forskjellige aktører som trafikkerer jernbanenettet. I tillegg sier representanten Myrli at det er konkurranse på godstransport. Den eneste konkurranse jeg kan se når det gjelder godstransport, må være på den godstransporten som går på E6 gjennom Gudbrandsdalen. Der er det fri konkurranse mellom trailerne. Men på den linjen som Jernbaneverket har der, er det nok bare en eneste aktør. I forskriftene står det at foruten NSB BA kan følgende virksomheter tildeles ruteleier, nemlig som statsråden riktig sa, de foretak som faller inn under EØS-direktivene – «Trans European Rail Freight Freeways». Så står det også: «Jernbaneforetak som Kongen unntaksvis etter jernbaneloven § 8 har gitt tillatelse til å drive gods- og/eller persontrafikk på deler av jernbanenettet hvor Statens jernbanetrafikkselskap» – dvs. NSB – «har innstilt slik trafikk.» Det er altså på de linjer hvor NSB ikke vil kjøre, at andre kan få lov til å kjøre. Men det er ett unntak til når det gjelder virksomheter som har lov til å kjøre, og det er «museums- og hobbypreget jernbanevirksomhet». De har tillatelse til å drive. Nå vet jeg ikke om representanten Myrli anser NSB for å drive en museums- og hobbypreget jernbanevirksomhet, for hvis han gjør det, har han jo rett i at det er fri konkurranse på linjen. Men jeg anser NSB for å være litt bedre enn en «museums- og hobbypreget jernbanevirksomhet». Så i realiteten har NSB full kontroll og er eneoperatør. De er også praktisk talt eneoperatør på vei. Hvis et busselskap, f.eks. NOR-WAY Bussekspress AS, vil kjøre en rute og den ruten tilfeldigvis skulle ligge nær en jernbanelinje, får ikke selskapet konsesjon til å kjøre. Når jeg skal reise fra Gjøvik og inn hit, har jeg ett alternativ, og det er NSB. De busselskapene som har søkt om tillatelse til å kjøre den ruten, får det ikke på grunn av at NSB har monopol – ikke bare på jernbanen, men de har det de facto også på vei.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-11-30:
Representanten Myrli sa at jernbanenettet allerede er sprengt, det er for liten plass, det er ikke plass til flere aktører, og dermed må vi beholde bare NSB. Det er greit at det akkurat i Oslotunnelen er sprengt, der er det ikke plass til flere. Så kommer han med at vi vil skjære ned og at vi egentlig kan gjøre noe godt for NSB i budsjettbehandlingen nå, vi kan øke enda mer. Men hva får NSB av subsidier i dag? De får 960 mill. kr – nesten 1 milliard kr – uten at man har spurt om andre er interessert i å kjøre billigere enn NSB på diverse strekninger. Flertallet deler helt ukritisk ut ca. 1 milliard kr til NSB for å kjøre der. Jeg er helt sikker på at dette beløpet kunne blitt halvert om man bad andre aktører gjøre det. Jeg vil vise til rapporter fra Sverige og andre land, hvor man har gjort dette forsøket. Man trenger ikke absolutt å poppe opp ti forskjellige firmaer som skal kjøre på samme strekning. Man kan gjøre som man gjør med busskonsesjoner, man legger det ut på anbud, og den som kjører best og billigst og som har det beste tilbudet – det er selvsagt departementet som legger opp til hvordan man skal gjøre det, og man skal føre kontroll – er den som får kontrakten. Så enkelt er det. Det kan ikke være noen heksekunst, at det skal være annerledes for jernbane enn for fly og buss.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Hovedmotivet for å ta ordet nå er faktisk at jeg har lyst til å utnytte denne muligheten til å si at jeg er rimelig fornøyd med departementets innfallsvinkel. Det er ikke hver dag jeg sier det, men jeg syns det er godt å få sagt det også. Det som er viktig, er nettopp at landegrensene ikke blir en sperre for internasjonale godstransporter, og at dette fungerer godt, slik at jernbanen som transportform kan styrkes på godssiden. Jeg er også fornøyd med at statsråden sier at han ønsker å se på erfaringer fra land som har gått langt i dereguleringen, se hvordan det fungerer. En såkalt konkurranse på sporet kan ende opp med kaos på sporet. På vegene er det plass for de fleste. På flyplassene får man sine «slots», men på jernbanen er det en annen form for infrastruktur. En ting er at det nede i Oslogryta nesten ikke er plass på sporet, fordi kapasiteten ikke er der, men sjøl ute i landet kommer faktisk dette med prioritet til å bli en sak som det kommer til å bli enorm krangel om. Hvem skal stå på kryssingssporet eller sidesporet og vente på kryssende tog? Altså: Hvem skal få fortrinnsrett? Prioritet på jernbanen kan virkelig bli en sak som til slutt kan komme til ende som en slags justisaffære med krangel mellom selskaper, og konkurransen kan egentlig ende opp i et kaos. Det kommer ikke til å fremme jernbanetransporten. Jeg tror også det er viktig å tenke langsiktighet på dette området. Bratsbergbanen ble nevnt som et eksempel av Sverre Myrli. Jeg tror på en måte man må være klar over at jernbanen som transportform, som infrastruktur, er annerledes enn vegen og også annerledes enn flyplassene, og at jernbanen må styrkes som transportform i konkurranse med vegtrafikk og lufttrafikk. Det er da en del andre rammebetingelser som er mye viktigere enn det å få inn eventuelle små, useriøse selskaper som skal prøve å se om de kan finne et lite marked på jernbanesida, hvor det kan finnes lønnsomhet. Jeg har også liten tro på å legge ut kjøp av tjenester på anbud. Erfaringene fra den konkurransen vi nå har hatt på kortbanenettet, viser jo at det er veldig få aktører. De som er der, er veldig små, og kanskje ikke dem man egentlig ønsker. Det samme gjelder på jernbanesida. Det skal enorme investeringer til for å kunne være en seriøs aktør på jernbanesida, når det gjelder både materiell og kompetanse. Det er ingen som har den kvaliteten i dag. Jeg er derfor veldig fornøyd dersom departementet tar en kritisk gjennomgang av erfaringer fra de land som er gått langt med deregulering.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Jeg skal bare kort si at den saken som vi har her, etter finanskomiteens syn er en ren budsjettsak. Både forslaget om å utvide Husbankens låneramme og forslaget om økte bevilgninger til utleieboliger i dette Dokument nr. 8-forslaget fra Karin Andersen, er saker som hører hjemme i statsbudsjettet og er behandlet der. Ett av forslagene fra Karin Andersen var sågar foreslått fra Regjeringens side. Derfor viser flertallet i komiteen til merknadene og forslagene i budsjettinnstillingen. Vi synes saken hører hjemme der, og foreslår forslaget avvist.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Jeg ble ganske provosert av Karin Andersens utsagn om at komiteens behandling av saken viser «hvor lite» vi forstår av den vanskelige situasjonen på utleiemarkedet og for ungdom som trenger boliger. Jeg tror finanskomiteen ser på de fleste sakene man behandler i forbindelse med budsjettet, som ganske viktige, og jeg tror vi også, i hvert fall mitt parti, ser situasjonen for unge folk på boligmarkedet som svært viktig. Derfor fikk vi i kompromisset med regjeringspartiene også til en økning av bevilgningen til utleieboliger. Men det kan ikke være sånn at hver eneste sak som kommer opp i statsbudsjettet, i tillegg skal tas opp som Dokument nr. 8-forslag, og at vi skal ha en egen debatt om hver eneste detalj i statsbudsjettet, selv om det er en så viktige detalj som utleieboliger. Man har hatt full anledning til å debattere dette i to dager i finansdebatten, og den anledningen brukte Karin Andersen. Hun kunne sågar også ha brukt et treminuttersinnlegg hvis hun hadde ønsket det. Det er full anledning til å ta denne debatten i forbindelse med angjeldende fagbudsjett, det er full anledning til å ta opp denne saken i debatten om utjevningsmeldingen, og man kunne også, hvis man hadde ønsket å fokusere saken, tatt den opp i en egen interpellasjon. Selvsagt har alle full mulighet til å ta opp slike saker i Dokument nr. 8-forslag, og særlig kan det være nødvendig hvis man har dårlig kommunikasjon med sitt eget partis medlem i finanskomiteen, hvis man føler at man ikke har fått satt saken ordentlig på kartet i finansinnstillingen, men jeg vil ikke anbefale en slik framgangsmåte. Det hører hjemme i en helhet når vi har et budsjettforslag. Det er ikke slik at f.eks. Arbeiderpartiet prinsipielt er imot å bevilge så mye penger til utleieboliger som Karin Andersen vil, men vi ser budsjettet i en helhet, og da ble det ikke plass, for vi har mange andre viktige saker i det budsjettet. Derfor hørte også denne debatten hjemme i finansdebatten. Hvis man vil ha en prinsipiell diskusjon om boligpolitikk, vil jeg anbefale at man heller tar det opp i en interpellasjon. Hvis det skulle komme et Dokument nr. 8-forslag i alle de sakene som 165 stortingsrepresentanter er opptatt av i statsbudsjettet, tror jeg vi kom til å sitte her langt inn i juleuka.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
Jeg beklager hvis min forklaring av finanskomiteens prinsipielle tilnærming til denne saken virket belærende, men jeg må si at den tilnærmingen Karin Andersen har til denne saken, også virker forholdsvis belærende. Det er ganske belærende å stå her og si at grunnen til at man har tatt opp denne saken på en slik måte, gjennom et Dokument nr. 8-forslag, er at dette er en sak som forårsaker et brennende engasjement som kommer fra hjertet. Grunnen til at finanskomiteen har avvist forslaget, er jo ikke at vi ikke har det hjertet som Karin Andersen etterlyser. Jeg tror det er et brennende engasjement – i hvert fall kan jeg si det når det gjelder mitt parti – for å få til flere utleieboliger. Jeg skulle gjerne ha bevilget mer til det. Det er et like brennende engasjement for å få til en bedre kommuneøkonomi – jeg skulle gjerne sett at vi hadde fått til mer der – det er et brennende engasjement for å få mer til utdanning, det er et brennende engasjement for å få mer til syke og eldre. Men hvis vi etter at statsbudsjettet var behandlet, skulle ta opp et Dokument nr. 8-forslag på hver eneste sak som vi hadde et brennende engasjement for, for å bevise at vi har dette brennende engasjementet, og ikke sette det inn i den helheten som statsbudsjettet er, ville vi få ganske uholdbare arbeidsforhold. Jeg er mer provosert nå enn jeg var etter det første innlegget fra Karin Andersen, for det virker som om det her er en konkurranse om ha det sterkeste brennende engasjementet, og at den som foreslår flest Dokument nr. 8-forslag, har vunnet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Jeg får kanskje takke for disse litt belærende ord fra mine medrepresentanter. Dette er en detalj blir det sagt, og det er en reprise. Ja, denne reprisen skal vi få lov å leve med til det blir gjort noe vesentlig med dette området, for dette området er så viktig at det fortjener langt større oppmerksomhet enn det får i dag. Det er grunnen til at jeg tar det opp. Jeg beklager hvis noen syns at denne detaljen tar opp Stortingets tid, men det dreier seg faktisk om at folk skal ha et sted å bo. Og jeg gjentar at jeg føler at man ikke bryr seg tilstrekkelig om dette, og at man ikke har nok inni hjertet sitt til at man gjør det som er tilstrekkelig. Å bygge boliger tar tid. Det er ikke gjort på 14 dager å slå opp hus til folk. Vi vet at det er mange som sliter med dette. I tillegg vet vi at det er flere tusen bostedsløse, og det har vi visst i flere år. Vinteren er ingen ny foreteelse i Norge, den kommer hvert år, og det har den gjort bestandig. Likevel fortsetter vi med å si at dette skal vi ta til neste år, så skal vi sette ned et utvalg, så skal vi snakke om det, så skal vi prioritere det, og vi er ikke imot det som prinsipp, men dessverre var det andre ting som var viktigere denne gangen også. Vi skal diskutere dette også når kommunalkomiteen skal diskutere sitt budsjett. Jeg tar til etterretning at flere mener at dette ikke er den rette måten å ta opp en slik debatt på. Jeg vet også, fordi jeg var deltaker i debatten i vår om stortingsmeldingen om boligetablering for unge og vanskeligstilte, at vi har diskutert det en gang i år, men resultatet av den behandlingen var lite tilfredsstillende, sjøl om jeg ser at det er en bevegelse i positiv retning hos et flertall i Stortinget. Men det går for sakte, og det går ut over noen som det ikke bør få lov til å gå ut over. Det viktige, som jeg får gjenta, er at her mangler Norge en stor bit av boligmarkedet, som andre land har, og som er en buffer for unge og vanskeligstilte og folk med ikke altfor store inntekter som gjør at de kan ha et valg i livet sitt, at de ikke blir presset inn i et leiemarked som er fullt av hushaier som flår alle pengene av dem, slik at de aldri klarer å spare seg opp penger så de kan få kjøpt seg en leilighet. Dette er et viktig samfunnsanliggende, for dette dreier seg om hvordan vi bygger opp de viktige strukturene i samfunnet. Og her har vi altså sviktet i flere år. Den sosiale boligbyggingen i Norge er redusert med 70 pst. de siste fem årene, og når man samtidig i tillegg har fjernet alle de gamle reguleringene – og det var nødvendig, for de kunne vi ikke opprettholde – går det galt for mange. Og da ber jeg om at stortingsflertallet bærer over med mitt engasjement i denne saken. Det kommer stortingsflertallet til å måtte leve med til vi får en helt annen satsing på dette området.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
De provokasjonene som er blitt framført i denne debatten, tror jeg er bra. Det betyr at det er flere som nå ønsker å ta et sterkere initiativ i denne saken. Hvis det kan drive noen til å få igjennom det de påstår at de vil, så skal SV og jeg være glad for det. Dette er ingen konkurranse om et brennende engasjement. Man er engasjert fordi man mener at dette er viktig, og fordi man ikke ser resultater av det påståtte engasjementet hos dem som faktisk sitter ved forhandlingsbordet, og har mulighet til å flytte penger. Det må altså resultere i noe mer enn det det har gjort til i dag, for dette går for sakte, og det rammer på en svært uheldig måte. Når det skjer noe, er det ikke grunn til å fortsette med å fremme Dokument nr.8-forslag om saken, men først må det altså skje noe.
Ingrid Fiskaa (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Forskjellane mellom folk aukar i Noreg som i dei fleste andre land. Dei aller rikaste blir rikare, mens mange folk taper under denne utviklinga. Dette er bakgrunnen for forslaget frå SV. Bustadpolitikken er både eit godt eksempel på dei aukande forskjellane og ei årsak til forskjellane. Det er provoserande å gå gjennom Oslos gater for tida, og uvant for ein innflyttar. Her ligg det altså uteliggarar – talet er oppe i 6 000 berre i Oslo – side om side med nybygde kontorlokale. I ein by med desperat bustadnød, som òg gjev seg utslag i husokkupasjonar og ein fortvilt situasjon for mange studentar, blir prangande kontor- og businesslokale prioritert aller først. Bustadpolitikken er òg ei årsak til problema. Det finst for få rimelege utleigebustader, og for få utleigebustader i det heile. Ungdom, studentar og dei som er i ferd med å etablera seg, er prisgitt ein privat bustadmarknad med skyhøge prisar, framfor alt i dei store byane. SV vil at det skal byggast mange fleire utleigebustader i offentleg regi. Ved å få fleire bustader og ved at leiga på desse blir halden på eit rimeleg nivå, vil dette òg regulera leiga på den private marknaden. SV føreslår å talfesta talet på nybygg i løpet av året til 3 000. Dette er til og med under det talet som Regjeringa sjølv meiner er nødvendig, nemleg 5 000. Og då er det underleg at ingen andre parti kan vera med og støtta dette forslaget. Forslaget om å auka bustøtta, eller å auka kostnadsramma for studentar, vil ikkje vera så effektivt som nybygging, fordi leiga i ein pressa marknad då berre vil bli sett endå høgare. Det er greitt å sitta her inne og seia at dette blir for vanskeleg, og dette kan vi ikkje talfesta osv., men det er ikkje fullt så greitt å vera student og prøva å overleva på studielån som berre rekk til å betala husleiga – eller å våga seg inn i arbeidslivet som nyutdanna, med låg løn, og samtidig prøva å etablera seg, helst i ein kjernefamilie sjølvsagt, sånn som Regjeringa liker. Har du først vore så dristig å ta opp studielån, og ikkje vore så lur at du har utdanna deg til dataingeniør eller blitt heiltidspolitikar, så slit du når du skal overtyda banken om å få eit lån til eit koseleg lite rekkjehus. Då er det ut på den frie marknaden, der du får lov til å bu deg i hel. Jau, tusen takk! Ein sosial bustadpolitikk handlar om rettferd, fordi det vil vera med på å dempa skadeverknadene av ein politikk for aukande forskjellar. Det handlar om fridom for enkeltmennesket, fridom til å kunna flytta heimanfrå før du er 30 år, fridom frå å bu i pappesker i mange år i strekk, fridom frå å bli gjeldsslave. Ein rettferdig bustadpolitikk handlar om ikkje å skapa taparar av ungdom som ikkje har rike foreldre, og ikkje setta oss tilbake til den tida me hadde før velferdsstaten blei kjempa fram. Høgresida sin retorikk om fridom for enkeltmennesket blir redusert til nettopp retorikk – retorikk utan innhald, når noko så grunnleggande som ein plass å bu skal vera unnateke frå folk sin valfridom.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-11-30:
Først vil eg avvisa påstanden frå Karin Andersen om at Regjeringa ikkje er oppteken av bustadsituasjonen for unge og vanskelegstilte. Det er nok å visa til budsjettet som er lagt fram, og den avtalen vi har inngått med Arbeidarpartiet. Når det gjeld framgangsmåten, skal eg i denne omgangen nøya meg med å visa til Trond Giske sitt innlegg. Eg er heilt samd med han i det. Og Karin Andersen sa også sjølv i sitt innlegg at dette dreier seg om pengar. Ja, det gjer det, og derfor heng det saman, det høyrer saman i budsjettet, og det vart handsama som ein del av budsjettet; det viser innstillinga frå finanskomiteen. Det er klart det er viktige problemstillingar som her er tekne opp, det har eg ikkje noko problem med å vedgå, men dei må debatterast i dei samanhengane som det er naturleg å debattera dei. Og Karin Andersen viste også sjølv til den stortingsmeldinga som vart handsama i fjor vår, at det var den rette måten å handsama dette på. Problemet ligg nok kanskje først og fremst i framgangsmåten og det at dette er så sterkt knytt opp til direkte løyvingar, til budsjettet. Dersom det er ein generell debatt ein ønskjer, er det høve til å ta den i andre samanhengar.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-11-30:
For det første er jeg helt enig i representanten Giskes vurdering i forhold til saksbehandlinga av dette området. Jeg er også helt enig i at debatten må tas når fagbudsjettet diskuteres. Vi i kommunalkomiteen skal jo avgi vår budsjettinnstilling senere i dag, og jeg finner det på en måte uriktig å ta opp debatten så bredt og grundig som representanten Karin Andersen har gjort. Likevel vil jeg si at innlegget til representanten på en måte er en reprise av behandlingen av St.meld. nr 49 for 1997-98, Om boligetablering for unge og vanskeligstilte. Her var Arbeiderpartiet og SV stort sett enige. Og når fagkomiteen i dag avgir sin innstilling, tror jeg også en vil se at det vil være et bredt sammensatt flertall som tar boligsituasjonen litt mer offensivt enn det vi har gjort. Vi vil også få anledning til å diskutere dette problemet i forbindelse med utjamningsmeldinga, som representanten Giske sa. To tredjedeler av sosialklientene våre har ifølge den meldinga ikke tilfredsstillende boforhold. Vi vet også at BYGGFORSK har sagt at om lag 6 200 personer er bostedsløse. Det er en ikke akseptabel situasjon for mange på boligmarkedet, så det tror jeg vi skal prøve å få gjort noe med. Men som sagt finner jeg det vanskelig å ta hele den debatten nå, det skal vi gjøre når vi skal diskutere vårt fagbudsjett, og likeens når vi skal behandle utjamningsmeldinga.
Børge Brende (Høyre), 1999-11-30:
Ungdommens boligsituasjon er en av de viktigste sakene vi må jobbe med i årene fremover, og det er en vesentlig sak å få satt på kartet. Det er også viktig at renten er lav, det er viktig at vi har lav arbeidsledighet i Norge, det er viktig at vi holder orden på økonomien, det er viktig at vi har en god studiefinansiering, og det er viktig at vi oppfyller løftene i forhold til å øke stipendandelen for ungdom som ønsker å ta utdanning. Regjeringen har ikke vært i nærheten av å oppfylle dette i forhold til Voksenåserklæringen. Det er også viktig å sørge for tomtetilgang rundt omkring i kommunene, slik at det faktisk er mulig å bygge hus. Spesielt er dette et stort problem i pressområdene på Østlandet og i en del av våre større byer. Dette har også vært en viktig del av debatten som har ført frem til den finansinnstillingen som ble vedtatt i forrige uke. Det som i utgangspunktet fikk meg til å ta ordet, var at representanten Karin Andersen mente at de andre fra finanskomiteen som tok ordet til hennes Dokument nr. 8-forslag, hadde en belærende tone og kom med belærende ord. Jeg syns faktisk det er unødvendig å gå til karakteristikker av medrepresentanter på den måten. Man jobber selvsagt for det man tror er de riktige løsningene for å få til en bedre boligsituasjon bl.a. for unge. Jeg reagerer derfor ganske kraftig når Karin Andersen sier at resten av Stortinget må «bære over med mitt engasjement i denne saken» inntil saken er løst, og at hun fremstiller det som om det bare er hun som har hjertelag, at hun nærmest har en særrettighet i forhold til å bry seg om boligsituasjonen for unge mennesker. Er det én ting jeg brenner for, så er det selvsagt at ungdom skal få seg et skikkelig sted å bo. Det har vi fulgt opp i Høyres alternative budsjett. Vi har lagt opp til et budsjett som fører til lavere rente, og vi har lagt opp til en ansvarlig økonomisk utvikling som skal gi norske ungdommer et skikkelig tilbud. Det kan ikke være sånn at SV nærmest stiller andre representanters sosiale sinnelag i tvil. Det syns jeg er en debatteknikk og en debattstil som man skal holde seg for god til, og jeg hadde faktisk ventet en litt mer seriøs tone fra Karin Andersen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen og Asmund Kristoffersen.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Mitt spørsmål går til finansminister Restad. Statistisk sentralbyrå mener ledigheten vil øke i år, Norges Bank spår økende ledighet, og Arbeidsdirektoratet har lenge sagt det samme. I går la OECD fram sin landrapport om Norge, og den varslet økende ledighet. Vi møtes daglig med tall for nedbemanning innen verftsindustrien og annen oljerelatert virksomhet. Statssekretær Skjørestad holdt i går fast på Regjeringens anslag om ingen økning i ledigheten i år. Mitt spørsmål blir: Holder finansminister Restad og Regjeringen, som eneste instans, fortsatt fast på at ledigheten ikke vil øke i 1999, eller er Regjeringen nå villig til å endre sine prognoser?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg takker for svaret, men jeg oppfatter det da slik at finansministeren og Regjeringen ikke er villig i dag til å si at de vil justere sine prognoser – de holder fast på sine prognoser, men understreker usikkerheten. Arbeiderpartiets bekymring er at Regjeringen overser den faren som de fleste – for ikke å si alle – andre instanser peker på: faren for økende ledighet. Veldig få har antydet økende ledighet i januar/februar, men det statsbudsjettet vi har vedtatt, gjelder for hele året, og vår bekymring er jo at Regjeringen kommer bakpå, slik den gjorde når det gjaldt verftsstøtten, da den kom til Stortinget to måneder for sent og foreslo en økning i den. Mitt spørsmål til finansministeren blir: Er ikke finansministeren bekymret for at Regjeringen også i denne saken kan komme bakpå og kan komme for seint med sine tiltak for å møte økende ledighet mot slutten av året? Spesielt gjelder dette innsatsen gjennom arbeidsmarkedsetaten.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-02-17:
Jeg må si at det er ganske oppsiktsvekkende det vi hører fra finansministeren i dag. Det er vel knapt mulig å finne et tilsvarende eksempel – finansministeren står i Stortinget i midten av februar og antyder at det økonomiske opplegget for 1999 ikke holder, stramheten i budsjettet vil ikke kunne holdes, og han mer eller mindre bebuder i dag faktisk en budsjettsprekk. Jeg synes det er ganske alvorlig, og mitt spørsmål til finansministeren er: Er det mulig for finansministeren å se for seg hvordan dette vil påvirke situasjonen framover når det er slik at man fra Regjeringen i dag bebuder budsjettsprekk på trygdebudsjettet og helsebudsjettet og ikke har noen anvisninger på hvordan Regjeringen skal håndtere den situasjonen?
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-02-17:
For snart fem måneder siden la Regjeringen i nasjonalbudsjettet fram sine vurderinger av utviklingen i sysselsetting og arbeidsledighet i 1999. Det var på det tidspunktet betydelig usikkerhet om utviklingen i verdensøkonomien etter stor uro bl. a. i Asia og i Russland. Oljeprisene var lave – nær halvert i løpet av et års tid. I en slik situasjon må nødvendigvis anslag og prognoser for bl. a. sysselsetting og ledighet bli beheftet med betydelig usikkerhet, noe Regjeringen også klart gav uttrykk for i nasjonalbudsjettet. Med henvisning til den nevnte usikkerheten anslo Regjeringen en gjennomsnittlig ledighet for 1998 på 3,3 pst. og for 1999 på 3,2 pst. Nå viser det seg at gjennomsnittlig ledighet kom ned på 3,2 pst. allerede i 1998, fordi vi hadde en betydelig lavere ledighet enn forutsatt mot slutten av året. Mange har spådd, som Hill-Marta Solberg nå pekte på, sterkt økende ledighet allerede nå på nyåret, bl.a. har Arbeidsdirektoratet sagt at man allerede i januar/februar vil få høyere ledighet enn for ett år siden. Men dette har ikke slått til. Hittil i år har den registrerte ledigheten ligget mellom 7 000 og 8 000 lavere enn på tilsvarende tidspunkt i 1998. De siste ledighetstallene, som offentliggjøres i dag, viser at man har nå 61 900 ledige, 2,7 pst. av arbeidsstyrken, noe som er 6 900 færre ledige enn for ett år siden. Usikkerheten er imidlertid fortsatt stor, og man må derfor på ingen måte se bort fra at det kan bli en økende ledighet gjennom året. Særlig er utviklingen innen oljerelatert næringsliv bekymringsfull, og forklaringen her er selvfølgelig først og fremst de lave oljeprisene som vi nå har hatt over lengre tid.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-02-17:
Som jeg sa i mitt første svar, er det fortsatt stor usikkerhet. Men de foreløpige statistiske opplysningene viser ikke at vi har den ledighetsøkningen som mange har spådd skulle inntreffe allerede nå. Jeg var inne på i mitt forrige svar at vi har usikkerhet innen oljerelaterte næringer, stort sett forklart med de lave oljeprisene. Derfor må man kunne regne med at det blir en større ledighet der enn vi forutsatte i nasjonalbudsjettet. Av den grunn har Regjeringen som en forberedelse til eventuelle tiltak nå tatt initiativ til et møte med bransjen, og et slikt møte vil finne sted ganske omgående – hvis mulig vil det skje allerede til neste uke. Og så minner jeg om det som Hill-Marta Solberg også nå sa, at vi allerede har truffet tiltak når det gjelder verftsnæringen – man økte verftsstøtten fra 7 til 9 pst. Det viktigste etter min oppfatning for å avverge økt ledighet er likevel at man får et særlig moderat lønnsoppgjør, helst et nulloppgjør, og at man får renten ned i samsvar med forutsetningene i nasjonalbudsjettet – ned mot europeisk nivå i løpet av året. Men Regjeringen følger utviklingen nøye.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-02-17:
Som jeg nå sa i mitt oppfølgingssvar til Hill-Marta Solberg, er Regjeringens fremste strategi å sørge for at vi får rentene ned mot europeisk nivå i løpet av året, slik det er forutsatt i nasjonalbudsjettet. Det vil være det beste bidraget til å avverge en sterkt økende ledighet. Hvorvidt det lykkes, er jo avhengig av flere faktorer, bl.a. oljeprisene, som også Børge Brende var inne på. De er en hemsko og et problem når det gjelder å få rentene ned mot europeisk nivå så raskt som vi håper. Ellers opplyste jeg jo om det møtet som nå er berammet – dvs. det er ikke berammet, vi har ikke funnet tidspunktet ennå. Men det vil bli holdt et møte med oljenæringen antakelig i kommende uke for å høre deres synspunkter og deres problemstillinger, for så å forberede mulige tiltak. Det vil Regjeringen da, om nødvendig, komme tilbake til Stortinget med, f.eks. i revidert nasjonalbudsjett.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1999-02-17:
Det var bred enighet i Stortinget i fjor høst om at det var behov for et stramt budsjett, også Arbeiderpartiet var enig i det. Arbeiderpartiet kritiserte sågar Regjeringen og regjeringspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet for at opplegget til slutt ikke ble så stramt som det burde ha vært. Og hvis man skulle ha fyrt på mer med utgifter, slik det nå anbefales av spørreren, ville jo budsjettet blitt mindre stramt, og mulighetene for å skape tillit til norsk økonomi og få rentene ned igjen, ville blitt tilsvarende redusert. Så mitt svar er fortsatt det samme: Det viktigste med budsjettet var å legge til rette for en reduksjon av rentene ned mot europeisk nivå i løpet av 1999, og det har vi fortsatt forhåpninger om skal skje. Det vil være det beste bidraget for å hindre økt ledighet.