Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-01-18:
Interpellanten tar opp et viktig og aktuelt tema. Satt på spissen: Verdenshavene kan være i ferd med å gå tomme for fisk. Dette er skremmende, men så godt som ni av ti fiskebestander i EU er overfisket, ifølge en fersk rapport fra EU-kommisjonen. Hvis vi sammenlikner omfanget av store fisk i havet, som torsk, sei, flyndre og tunfisk, med det som var nivået i 1950, kan det være bare 10 pst. igjen. Dette er dramatisk for miljøet og for fiskere over hele verden, ikke minst i fattige land, hvor alternative næringsveier kan være få. Verden trenger derfor mer enn noen gang en langsiktig og bærekraftig fiskeripolitikk. I stedet for å bidra positivt er EU dessverre en av verstingene. En samlet næringskomité på Stortinget sier i innstillingen til statsbudsjettet for 2009: «Komiteen peikar på at EU sin felles fiskeripolitikk(…) har gjennomgåande vore prega av høge, ikkje-berekraftige kvotar, svake reguleringar og mangelfull handheving og sanksjonering.(…) resultatet(…) er sviktande bestandar i EU sine farvatn, og at EU inngår fiskeriavtalar mellom anna med fattige land på vilkår som er særs uheldige både i eit utviklings- og havmiljøperspektiv.» (…) (…) (…) EU har innledet en prosess om reform av den felles fiskeripolitikken, CFP, og har i den forbindelse utarbeidet en grønnbok. EU vedtok en felles fiskeripolitikk allerede i 1972, men EU innvilget seg en overgangsordning i ti år for såkalte gjenstående spørsmål. 1. januar 1983 skulle den ferdig utformede politikken begynne å virke. Det slo imidlertid feil. EU besluttet å innvilge seg selv en 20 års overgangsperiode, med en Mid Term Review i 1993. Heller ikke ved utløpet av 2002 var medlemslandene kommet til enighet om enkelthetene i EU-ordningen. Igjen ble EU nødt til å forlenge overgangsperioden, denne gangen fram til 2013. Det arbeides nå fram dokumenter som skal danne basis for den nye politikken. Det har kommet to viktige dokumenter i henholdsvis 2007 og 2009 som forteller hvilke retninger trenden nå går i. De tiltakene som EU måtte iverksette i oppfølgingen av reformprosessen, vil få betydning for Norge bl.a. når det gjelder forvaltningen av felles fiskebestander. Den viktigste utfordringen er å bedre beskatningsmønsteret i Nordsjøen. Regelverket for ilandføring av fisk er ikke harmonisert mellom Norge og EU, og for Norge er det etter Kristelig Folkepartis syn viktig å få gjennomslag for et regime som innebærer at dagens utkastpåbud i EU erstattes av en generell ilandføringsplikt, slik det er i Norge. Dette tok statsråden opp i sitt innlegg. EUs utkastpolitikk innebærer at store mengder fisk kastes ut og dermed ikke blir registrert i fangststatistikken. Denne praksisen vanskeliggjør en forsvarlig forvaltning av fellesbestandene. Norge har gitt innspill til grønnboken om reform av CFP. Norges erfaringer med strukturtiltak for fiskeflåten for å tilpasse fangstkapasiteten til fangstgrunnlaget er viktig i den sammenheng. Det samme gjelder innføring av ilandføringsplikt og andre tiltak for å redusere utkast. Makrellkonflikten mellom EU og Norge, som flere har vært innom, må få en løsning som sikrer hensynet til norske fiskere. EUs opptreden er et uakseptabelt brudd på den bilaterale avtalen med Norge, og Regjeringen må vurdere å bruke alle virkemidler mot EU, inkludert, som Kristelig Folkeparti har gitt uttrykk for tidligere, å stenge EU-fiskebåter ute fra norsk sone. Det er positivt at interpellanten tar opp selsaken. Beskatningen av sjøpattedyr i våre havområder er svært lav i forhold til bestandene. Samtidig vet vi at sjøpattedyr konsumerer flere hundre tusen tonn kommersielt viktige fiskeslag, og at selfangstnæringen sliter økonomisk. Derfor er det svært uheldig at EU har vedtatt et forbud mot salg av selprodukter. Norge må spille en aktiv rolle for å få bredest mulig internasjonal aksept for norsk sjøpattedyrforvaltning.