Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-12-03:
I år har alle partier som har dominert regjeringskontorene etter krigen, kommet fram til enighet om Utenriksdepartementets budsjett, basert på den avtalen som er inngått mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene. Det har vært riktig, fordi det er mye som regjeringspartiene og Arbeiderpartiet er enige om. Både Regjeringen og Arbeiderpartiet har som målsetting at bistanden skal øke til 1 pst. av BNI. Det skal vi være stolte av. Solidaritet dreier seg om at de med sterkest rygg hjelper dem som ikke er like sterke. I tiden etter annen verdenskrig, da Norge var fattig, mottok vi støtte. Marshall-hjelpen var et viktig bidrag da man bygde opp velferdsstaten etter krigen, og er en av grunnene til at vi er der vi er i dag. Arbeiderpartiet hilser derfor Regjeringens økning i bistandsbudsjettet til 0,94 pst. av BNI velkommen. Dette står i grell kontrast til mindretallet, Fremskrittspartiet, som i sitt alternative budsjettforslag kuttet i størrelsesorden 6 milliarder kr i utviklingshjelpen. De kutter i bistanden til Afrika, Asia og FN, for å nevne noe. Det er ikke noe nytt at Fremskrittspartiet kutter i utviklingshjelpen. I partiets program står det at «statlig tvungen u-hjelp» må opphøre. Jeg er glad for at Fremskrittspartiet ikke får gjennomslag for sine usosiale kutt til dem som har aller minst. Et bredt flertall støtter at Kenya og Uganda kan bli nye samarbeidsland, slik det er foreslått av Regjeringen. Komiteen setter en stor strek under nødvendigheten av at denne bistanden i hovedsak rettes inn mot å bygge opp godt styresett og bekjempe korrupsjon. Det er et tankekors at Norge opprettholdt bistanden til Moi-regimet i Kenya lenge etter at det burde ha vært klart hvor korrupt og brutalt dette regimet var. Komiteen var selv på en reise til Øst-Afrika og fikk inngående kjennskap til hvor ødeleggende korrupsjon er. I virkeligheten er den et hinder for all økonomisk og sosial utvikling. Jeg vil – og jeg tror jeg snakker på vegne av hele komiteen – sterkt støtte utviklingsministerens innsats for å holde dette spørsmålet øverst på dagsordenen. Det er det all grunn til når vi vet hvilke advarsler menneskerettighetsorganisasjoner og frivillige organisasjoner kommer med i et av våre andre samarbeidsland, Uganda, som har oppnådd mye, og som kan stå som et eksempel på hvordan kampen mot aids bør føres i Afrika. Men anklagene om korrupsjon helt til topps i statsadministrasjonen er dessverre altfor mange. Budsjettinnstillingen fra utenrikskomiteen bygger på rammene som Stortinget vedtok 26. november i år. Arbeiderpartiet hadde noen forslag til endringer i Regjeringens opplegg, som vi er glade for at vi har kunnet komme til enighet om i budsjettforliket. Vi er tilfreds med at Regjeringen så viktigheten av å satse på vaksineprogrammet GAVI. Dette programmet har som mål å vaksinere alle verdens barn. Fattigdom og sykdom henger sammen fordi sykdom forsterker fattigdommen, og fattigdommen skaper sykdom. Sykdom er en trussel i seg selv mot flere av de framskritt som er gjort for å redusere fattigdommen i utviklingsland. Et vaksinasjonsprogram av denne typen vil kunne bidra til å utrydde sykdommer som er historie i vår rike del av verden, også i verdens fattige land. En fullvaksinasjon av ett barn koster i overkant av 200 kr. Vaksinasjon er derfor et billig og effektivt virkemiddel i kampen mot fattigdom. Med et ekstrabidrag på 100 mill. kr vil tusenvis av barn være bedre rustet mot sykdom. God helse og bekjempelse av sykdom er en forutsetning for økonomisk utvikling. Derfor er dette en investering for framtiden. Vi kan nå bidra til at flere av de 30 millioner nyfødte barn som hvert år fødes uten tilgang til vaksinasjon, kan få det. Jeg vil for ordens skyld gjøre oppmerksom på at omfordelingen som avtalepartnerne ble enige om i finansinnstillingen, er blitt noe endret i denne innstillingen. Dette innebærer at ikke hele omfordelingen kommer fra kap. 163 post 71 – Nødhjelp, humanitær bistand og menneskerettigheter. Avtalepartnerne er enige om at omfordeling fra flere forskjellige kapitler er en mer hensiktsmessig omrokering. Det er imidlertid noen områder hvor Arbeiderpartiet ikke fikk gjennomslag for sine forslag i alternativt budsjett. Vi hadde satt av 20 mill. kr til Nordvest-Russland. Det er trolig ikke noen andre grenser i verden hvor forskjellene i levestandard er større enn ved grensen mellom Norge og Russland. En russisk mann har en forventet levealder på under 63 år. En norsk mann er forventet å leve i over 76 år. Barnedødeligheten er omtrent fem ganger så høy i Russland. Dette er illustrasjoner på at helsesituasjonen i våre nærområder er bekymringsverdig. Arbeiderpartiet mener at det burde vært satset ytterligere på prosjektsamarbeidet i denne regionen, og da spesielt på helseområdet. Det gjorde Arbeiderpartiet i sitt alternative budsjett. Arbeiderpartiet ønsket også å styrke kampen mot aids, tuberkulose og malaria med 10 mill. kr. Også dette er en satsing hvor kampen mot sykdom og fattigdom – og for økt levestandard og utvikling – går hånd i hånd. Gjennom FNs tusenårsmål har verdens land forpliktet seg til å halvere andelen mennesker som lever i ekstrem fattigdom, innen 2015. Jeg er glad for at de aller fleste partier i denne sal tar denne målsettingen på alvor, også i forhold til å bevilge penger til utviklingsland. Et viktig bidrag i denne kampen har vært å styrke enkelte av lokomotivene blant landene som taler de fattiges sak. I denne kampen kan Brasil og president Lula, den nye presidenten i landet, komme til å spille en nøkkelrolle i årene som kommer. Vi foreslo derfor i vårt alternative budsjett å styrke det utviklingspolitiske samarbeidet med Brasil, herunder kapasitetsutvikling i forbindelse med internasjonale handelsforhandlinger. WTO-forhandlingene i Cancún viste oss viktigheten av dette. På dette møtet klarte en del større og tunge utviklingsland å stå sammen, for første gang, kan man si. Det var tydelig at Brasil hadde tatt på seg en lederoppgave. Brasils nye president har allerede begynt å bygge kontakter over til Afrika. Noen i den rike verden ser på dette som en trussel. Det er klart at det er en trussel mot den urettferdige verdenshandelen vi har i dag, men det kan samtidig bli redningen for verden at utviklingslandene nå vil være bedre i stand til å stå samlet. Vi kan ikke regne med at de fattige landene i lengden ville finne seg i den urettferdige verdenshandelen som vi har i dag. Det er bedre at dette blir kanalisert inn i konstruktive former, og at det blir en mer koordinert opptreden fra de fattige landene, slik at vi kan få forbedringer i retning av en mer rettferdig verdensorden. Ellers vil dette kunne eksplodere midt i ansiktet på oss, slik vi for så vidt allerede ser i dag. De fattige landene vil ikke lenger la seg avspise med milde gaver. De vil ha rettferdige betingelser, særlig innen handel. Jeg personlig mener at møtet i Cancún var et historisk vendepunkt. Den alliansen av tunge utviklingsland som framstod, kommer vi til å få se mer av når man skal forhandle videre om både verdenshandelen og ikke minst om maktfordelingen i FN-systemet. Jeg tror vi her ser begynnelsen på noe nytt, og det er viktig at store land som India, Brasil, Kina og flere andre nå kommer sammen for å sette dette på dagsorden. Til slutt vil jeg gjøre oppmerksom på det betydelige beløp som Norge skal bevilge til de nye medlemslandene i EU, 1,8 milliarder kr hvert år i perioden fram til 2009. Dette kommer som en følge av avtalen om EØS-utvidelse. Det er et synlig bevis på det Stortinget har sagt tidligere, at Norge støtter EU-utvidelsen fordi den er bra for Europa og bra for Norge. Jeg vil også legge til at ved at et av de partiene som var mot norsk medlemskap i EU i 1994 er med på dette, har vi også fått et konkret uttrykk for den holdningsendring som har funnet sted i Norge, ikke nødvendigvis når det gjelder norsk medlemskap i EU, men i forhold til synet på selve EU og hva det betyr i Europa og i verden for øvrig. I 1999 mente store deler av nei-siden at EU var en trussel mot miljø, velferd og sysselsetting, og at EU ville kunne bli en ny supermakt som stod i motsetning til det å styrke de globale institusjonene og den globale fordelingen. Ti år senere vil et overveldende flertall i Stortinget bevilge 1,8 milliarder kr årlig for å styrke EU gjennom en utvidelse. En slik holdningsendring er også i tråd med de faktiske forhold i Europa og verden, der vi ser at med utvidelse av EU sikres demokrati og menneskerettigheter til nye land og nye grupper på vårt eget kontinent. EU er vår viktigste allierte i å kjempe for globale avtaler, som f.eks. Kyoto-avtalen, Den internasjonale straffedomstolen og styrking av FN-systemet generelt. Dette er uttrykk for at det har skjedd mye i Europa og i verden, og for at også debatten i vårt eget land har tatt andre former når det gjelder å se på hva som skjer på vårt eget kontinent og sette det inn i den globale sammenhengen. Det gir seg konkret uttrykk i en betydelig årlig bevilgning framover i dette tiåret.