Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-12-09:
Først vil jeg takke komiteen for et godt samarbeid om budsjettet og også for et godt utført arbeid. Dette er den første budsjettdebatten for den nye utenriks- og forsvarskomiteen, og jeg mener at komiteens arbeid så langt har vist at den sammenslåingen var riktig. Det blir stadig vanskeligere å se forsvars-, sikkerhets-, utenriks- og utviklingspolitikken hver for seg. Det er bred enighet om mange av de store spørsmålene i norsk utenriks- og forsvarspolitikk. For et lite land som Norge er det viktig å ha konsensus rundt områder som er viktige for norske interesser. Det betyr imidlertid ikke at politisk uenighet ikke forekommer, og det vil jeg komme tilbake til. Handlingsrommet for norsk utenrikspolitikk illustreres ofte gjennom begrepet «det strategiske triangelet», som beskriver Norges plassering mellom Europa, Russland og det transatlantiske området. Triangelet illustrerer fortsatt sentrale problemstillinger for Norge. For det første: Norges forhold til Europa er regulert gjennom EØS-avtalen, en avtale som det blir stadig mindre kunnskap om og interesse for i EU, et EU som nå setter i kraft Lisboa-traktaten, og flytter makt over til organer der Norge har liten innflytelse. For det andre: Vi er nabo med et mer selvbevisst Russland, som vi må beholde et ryddig og konstruktivt forhold til. Samtidig ser vi at landet har meget store interne utfordringer. Vårt forhold til Russland settes på spissen i nordområdene både når det gjelder utfordringer, og når det gjelder muligheter for godt samarbeid og godt naboskap. Her vil jeg gi utenriksministeren ros for å ha etablert begrepet «High North – Low Tension» i det internasjonale miljøet. Den tredje siden i triangelet utgjøres av det transatlantiske forholdet og vår alliansetilhørighet i NATO. Alliansen er bærebjelken i vår sikkerhetspolitikk. NATO er i ferd med å utarbeide et nytt strategisk konsept, og balansen i alliansen vil også bli diskutert. Operasjonen i Afghanistan er et tydelig eksempel på hvordan NATO-landene bærer byrdene ulikt, og det vil utvikle seg en debatt om framtidas NATO vil være en allianse i indre og ytre sirkler. Nettopp Afghanistan er stedet der mange av trådene i norsk sikkerhets-, utenriks-, utviklings- og forsvarspolitikk samles. Vi deltar i den internasjonale innsatsen med både sivile og militære virkemidler – i hele spekteret, fra humanitær hjelp via langsiktig utviklingshjelp og statsbygging til soldater. Afghanistan-engasjementet viser virkelig behovet for å se politikken i sammenheng. Stortinget hadde nettopp en interpellasjonsdebatt om Afghanistan. Jeg skal derfor ikke si så veldig mye om situasjonen, men likevel påpeke noen forhold jeg mener er alvorlige. President Karzai må nå levere, og etter et skuffende valg må kravene til afghanske myndigheter skjerpes. Å få til dette er helt avgjørende. Det er også svært utfordrende at FN, UNAMA, nå er svekket i Afghanistan. Det svekker koordineringen av den sivile innsatsen. UNAMA må styrkes. I et mer nasjonalt perspektiv kommer det stadig sterkere bekymringsmeldinger fra våre soldater i Afghanistan om at de prinsipielle og vanntette skottene mellom den sivile og den militære innsatsen Norge yter, bare fungerer på papiret her hjemme og ikke på bakken i Afghanistan. Likevel velger Regjeringa å holde fast ved dette skillet, noe som betyr at den totale norske innsatsen på nær 1,8 milliarder kr årlig ikke er så effektiv som den kunne ha vært. En tidligere koordinering av innsatsen og et tettere samarbeid mellom sivile og militære bidrag er helt nødvendig. Det har over en viss tid opparbeidet seg et skille mellom dem av oss som mener at det er stor ubalanse mellom Forsvarets oppgaver og budsjetter, og de som mener at alt er på vei mot den skjønneste orden. Det er alvorlig når rapporter fra Forsvaret og fra Riksrevisjonen viser et helt annet bilde av situasjonen enn det bildet Stortinget blir forelagt gjennom budsjettproposisjonen. Det er også alvorlig når et flertall i komiteen ved gjentatte anledninger i merknads form må understreke viktigheten av at Stortinget får et grundigere og mer spesifikt beslutningsgrunnlag enn i dag, og at det gjøres mulig for Stortinget å følge opp og kontrollere avvik og utvikling gjennom de årlige budsjetter. Jeg håper og forventer at Regjeringa og den nye statsråden vil legge opp til en annen og langt åpnere praksis for informasjon om og fra Forsvaret, både for å skape en opplyst og realistisk debatt og for å sikre at Stortingets beslutningsgrunnlag er mest mulig korrekt. Dette er ikke minst viktig for Forsvarets egen skyld. Jeg tar med dette opp det forslag som Høyre og Kristelig Folkeparti står sammen om.