trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Nei, jeg mener ikke at det er dårlig etikk å behandle så mange pasienter som sykehusene har mulighet til å behandle. Det jeg påpekte i et foredrag som det ble referert til i Aftenposten, og som representanten Alvheim viser til, er at også sykehus – som alle andre – vel må drive sin virksomhet innenfor de rammer som deres eiere gjennom demokratisk fattede vedtak mener skal ligge til grunn for deres virksomhet. I så henseende fant jeg grunn til å peke på at det ikke er slik at man kan si at de rammene gjelder ikke for vår virksomhet. Er de fastlagt av de demokratiske, politiske organer som er satt til å fastsette slike rammer, har også sykehus en forpliktelse til å sørge for å holde sin virksomhet innenfor disse. I en slik sammenheng mener jeg at det ikke er samfunnsetisk forsvarlig hvis de sier at dette er rammer som ikke gjelder for oss. Men det er alltid en avveining i denne virksomheten, som i all annen, hvordan man skal imøtekomme flere forskjellige mål. Jeg har sånn sett forståelse for at man kan komme i situasjoner hvor man har store problemer med å holde seg innenfor rammene – enten det er de økonomiske, eller det er de tekniske – men da må vi også behandle det gjennom de forsvarlige demokratiske beslutningsprosesser som vi har for det, og ikke si at det er greit.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Som jeg sier, mener jeg det er riktig av sykehusene å behandle så mange pasienter som de har mulighet for, innenfor de rammer de har. Det er også slik at det er sider ved den innsatsstyrte finansiering som ikke er ideelle, og som gjør det vanskelig for sykehus eller sykehuseiere å beregne nøyaktig hva de kan gjøre uten å komme i konflikt med rammene. Det er forhold som jeg mener blir vel tatt hånd om gjennom de tilleggsbevilgninger som tidligere er kommet, og som i så henseende sikkert vil komme også i fremtiden, for å rette på det. Men vi må også være klar over at det er andre årsaker enn økt pasientbehandling til at enkelte sykehus har problemer med sine økonomiske rammer, og det kan ikke rettferdiggjøres ved henvisning til at de behandler så mange pasienter som mulig.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Nå vil jeg for det første understreke at det ikke er slik at samtlige norske sykehus er i en økonomisk krise. Slik er det slett ikke. Jevnt over vil jeg si at sektoren er i en ganske god finansiell situasjon, i hvert fall en tilfredsstillende situasjon. Men det er enkelte sykehus – og enkelte meget store og viktige sykehus – som har meget alvorlige finansielle problemer, så slik sett tar jeg ikke avstand fra at det her er uløste problemer. Det jeg har sagt om det tidligere, og som jeg kan gjenta, er at det er over tid at det har utviklet seg en slik finansiell krise. Det vil også ta tid å komme ut av den. Det er ikke slik at man kan løse disse finansielle problemene med en engangsbevilgning, selv om man kan dokumentere at det økonomiske behovet er til stede. Dette må vi arbeide med over tid. Det er det også lagt opp til. For så vidt er det heller ikke slik at den påplussing som Stortinget gjorde, var ment å skulle løse hele det problem, eller hele det gap, som representanten Næss her viser til.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg må igjen gjenta at det er mange årsaker til at enkelte sykehus har finansielle problemer. Det er galt å si at hele årsaken til dette er at de har behandlet flere pasienter enn tidligere. I veldig stor grad er det gitt finansielt grunnlag for å øke pasientbehandlingen i samsvar med det mål Stortinget har satt, en økning på 2 pst. i året. Noen sykehus har økt utover det. Det er ikke overraskende for noen at det krever økt finansiering, og det kommer det også tilleggsbevilgninger for, men det er også andre årsaker til at enkelte sykehus har finansielle problemer. Jeg mener det er galt å fremstille det som en følge av at de behandler flere pasienter, og bare automatisk tro at de problemene kan man løse ved å sende mer penger inn i den sektoren. Det er andre problemer man må ta fatt i, og de har med andre ting å gjøre enn økte bevilgninger fra Stortingets side.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Svaret på første spørsmål er ja. Hvis jeg skal gå videre, vil jeg si at flere av de tiltak som det ble referert til, og som er satt i verk i svensk sykehussektor, også er under forberedelse på norsk side. Andre arbeides det også med, og jeg ser fram til å komme tilbake til Stortinget og kunne redegjøre for det. Stykkprisfinansieringen, som svenskene viste til i dette tilfellet, har også vi. Den har sine svakheter også, de skal forbedres, men det er et system som har ført til økt pasientbehandling også ved norske sykehus, og det kan utvides og utvikles til å bli bedre i så henseende. Når det gjelder fristilling av sykehus, kan jeg si at vi skal ikke bare lære av andre på det området. Vi har også forslag inne som vi arbeider med når det gjelder en selvstendiggjøring av de sykehus som i dag er statlige, og vi ønsker også å fremme en tilsvarende utvikling for sykehus som i dag er i den fylkeskommunale forvaltning. Fritt sykehusvalg er jo for så vidt noe som er både vedtatt og skal tre i kraft, og som enkelte allerede praktiserer. Og det er helt riktig at en bedre utvikling av bestillerfunksjonen i forhold til tilbudsfunksjonen i denne sektoren er meget viktig for en ytterligere effektivisering. Så jeg har stor tro på at vi ikke bare skal lære av hva andre gjør, men at vi også fremover med handlekraft skal kunne gjennomføre de beslutninger som er fattet om denne type tiltak.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg vil for det første si at det det snakkes om her når det gjelder sykehussektoren, er meget store og omfattende endringsprosesser som uansett vil kreve tid. Dersom det på en ryddig og ordentlig måte skal være aktuelt å gjennomføre en overføring av sykehusene ut av den forvaltningen de i dag er – enten det er den statlige eller den fylkeskommunale – og over i selvstendige foretak, skal man ha respekt for at det er store, meget omfattende og kompliserte prosesser. Jeg er så langt på ingen måte skuffet over det tempoet som har vært i denne prosessen etter at Regjeringen tiltrådte. Jeg syns vi har kommet langt i arbeidet med dette allerede, så jeg kan ikke være enig i at det eneste resultatet er noe intern støy. Det er gode forberedelser til disse prosessene. Men jeg er helt enig i at deretter kommer de andre tiltakene som det er pekt på her, og de skal jeg følge opp. Jeg ser fram til det.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Det er riktig som det pekes på, at det hjelper lite om man har en rettighet til en behandling hvis kapasiteten ikke er der. Vi må bare innse at det vil være en begrensning – rett og slett en fysisk begrensning – på pasientbehandling. Slik sett er det naturlig at det også er reflektert. Den store utfordringen er derfor å sørge for at vi på en eller annen måte har den kapasiteten som skal til for at vi skal kunne oppfylle pasientenes rettigheter til behandling etter lovens intensjon og bokstav. Det er det som er den store utfordringen. Det er det vi må sette kreftene inn for å sikre framover. Det er ikke meg gitt i dag å si i hvor stor utstrekning vi vil være der når pasientrettighetsloven trer i kraft, men det er ingen tvil om at det er det som må være innsatsområdet, herunder også det å sikre tilfredsstillende pasientbehandling i utlandet i de tilfeller hvor vi ikke klarer å skaffe den kapasiteten i Norge.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Det er, som jeg har sagt tidligere, en meget stor sak som her tas opp til diskusjon, og jeg kan vanskelig gå gjennom i noen detalj hvordan et statlig sykehusvesen eventuelt skulle organiseres, men jeg vil med en gang avklare eventuelle misforståelser i retning av at en eventuell overtakelse ikke skulle omfatte psykiatri. Det skal den. Det er både de somatiske og de psykiatriske institusjoner det her er snakk om. Jeg vil videre også si at de forhold som tas opp når det gjelder grensedragningen mot andre deler av helsevesenet, er forhold som jeg ikke ser det som spesielt problematisk å løse, enten eierskapet til disse institusjonene er statlig eller fylkeskommunalt. Ja, en overgang fra fylkeskommunalt til statlig eierskap vil kreve at alle disse spørsmålene avklares i detalj, og at det finnes løsninger på dem. Selve overgangen, har jeg sagt, er en stor sak og vil være en relativt komplisert sak. Men jeg ser så langt ingen grunn til at ikke disse samarbeidsrelasjonene og grensedragningene mellom de sykehus det her er snakk om og øvrig helsetjeneste, skal kunne løses like godt, om ikke bedre, om det er et statlig eierskap eller det er et fylkeskommunalt eierskap.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Det vil ikke være i tråd med det hvis det skulle være slik at man skulle overta sykehusene og styre dem gjennom et sentralt, byråkratisk statsapparat. Det er heller ikke tanken. Jeg må også si at flere av de spørsmål som representanten Gløtvold her tar opp, er under vurdering. De er vesentlig mer gjennomtenkt enn det er mulig å gi uttrykk for i et minutts innlegg i en spontan spørredebatt. Jeg må be om forståelse for at det ikke er mulig å redegjøre for dem i noen detalj her. Men jeg legger jo opp til, dersom dette skulle bli aktuelt, at sykehus vil være lokalt, regionalt forankret. De vil ha styringsorganer som vil ha en lokal forankring, og det er først og fremst gjennom de styrende organer som der blir fastlagt, at driften, og herunder også samarbeidet mellom de statlige sykehus og f.eks. primærhelsetjenesten, vil bli lagt opp. Men jeg gjentar: Jeg ser ingen spesielle problemer ved den type samordning, enten dette er statlig eller fylkeskommunalt eid.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg må understreke at alt det som gjøres fra statens side og fra Regjeringens side innenfor helsesektoren og sykehussektoren, må være styrt av hensynet til pasienten, hensynet til behandling av flest mulig på best mulig grunnlag og med likeverdig kvalitet uansett hvor de er, og hvor de bor i landet. Det er også siktemålet med en reform når det gjelder eierskap og organisering av sykehusene. Det er helt riktig som det er sagt, at en slik reform vil være ganske stor og omfattende, og at overgangen i seg selv vil være en stor utfordring. Men jeg må igjen si at eierskapet som sådant ikke skal behøve å bety den type usikkerhet eller endringer for verken helsepersonell eller pasienter som det her er snakk om. Det er mulighetene til å organisere virksomheten som er et hovedargument for å endre eierskapet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
For å bedre rekrutteringen av leger til primærhelsetjenesten kreves en rekke tiltak, der innføringen av fastlegeordningen vil være det viktigste. Andre tiltak er å sikre god undervisning av medisinstudentene med vekt på allmenn- og samfunnsmedisin. Dessuten er det viktig å legge til rette for at flere allmennleger kan engasjere seg i forskning og fagutvikling. Helseundersøkelsen i Nord-Trøndelag, HUNT, er en av de største helseundersøkelsene som noen gang er gjennomført. I 1984-86 ble alle innbyggerne i fylket over 20 år invitert til å delta i undersøkelsen, og i 1995-97 alle over 13 år. Den nordtrønderske befolkningen har bidratt med imponerende høy frammøteprosent. I tillegg til at de fikk en helsesjekk, ble det samlet omfattende helsedata, noe som i dag utgjør en enestående forskningskilde. Helseundersøkelsen i Nord-Trøndelag har vært et samarbeid der Statens institutt for folkehelse, Statens helseundersøkelser, Nord-Trøndelag fylkeskommune og Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet, NTNU, har vært de viktigste medspillerne. I Verdal er det vokst fram et samfunnsmedisinsk forskningssenter tilknyttet Statens institutt for folkehelse som i dag teller 15-20 personer, og som administrerer og gjennomfører studier på bakgrunn av data fra HUNT. For bl.a. å styrke samfunnsmedisinens plass og for å sikre seg tilstrekkelig kvalifiserte lærere har Det medisinske fakultet ved NTNU i sin strategiplan definert HUNT som et sentralt framtidig satsingsområde. Ved å utnytte mulighetene i HUNT vil forskningsmiljøet ved NTNU kunne styrkes, og dermed undervisningen, kvalifiseringen og rekrutteringen av leger i regionen. Forskningssenteret i Verdal har allerede gjort det lokale arbeidsmarkedet for leger mer attraktivt, og NTNU ønsker HUNT som en hjørnestein i satsingen på å bygge opp et attraktivt medisinsk miljø i Midt-Norge. For å bistå de lokale bestrebelsene foreslår Regjeringen i statsbudsjettet for 2001 to tiltak. For det første har grunnfinansieringen for å videreføre HUNT og forskningssenteret i Verdal vært for svak, og den styrkes derfor med 2,4 mill. kr. For det andre blir forskningssenteret i Verdal fra neste år organisatorisk tilknyttet Det medisinske fakultet, NTNU. Det legges samtidig opp til en organisasjon for ivaretakelse og utnyttelse av HUNT som inkluderer Nord-Trøndelag fylkeskommune. På denne måten anser jeg at vi fra sentralt hold nå legger forholdene meget godt til rette for lokal forskning og fagutvikling, og gjennom dette også lokal utdanning og rekruttering av leger til distriktet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg vil for det første si at slik det nå ser ut med gjennomføringen av fastlegeordningen, er jeg ganske sikker på at den vil gi den ønskede effekt i retning av stabilitet i primærlegetjenesten rundt omkring i kommunene og dermed også bedre grunnlaget for rekruttering av unge leger til denne viktige del av vårt helsevesen. Men det er klart at dersom det skulle vise seg at det fortsetter å være svakheter ved rekrutteringen til tjenesten, vil vi også måtte vurdere andre virkemidler, men jeg legger nå hovedvekten på at vi med full kraft gjennomfører fastlegeordningen som forutsatt og får de forventede positive virkninger av det.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-11-01:
Det er riktig som representanten Alvheim har påpekt, at det var enighet om at sykehusenes behov i vår var 2,1 milliarder kr. Regjeringen foreslo å gi 700 mill. kr, og Stortinget plusset på 520 mill. kr. Det er altså et betydelig etterslep i sykehusenes økonomiske situasjon. Mitt spørsmål er: Hvordan mener statsråden at sykehusene skal komme seg på beina igjen økonomisk, og hvordan vil statsråden forholde seg til det gapet som det er mellom det behovet som det er enighet om var på 2,1 milliarder kr, og det som sykehusene har fått til nå?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-11-01:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Etter folketrygdloven er det et vilkår for ytelser til gjenlevende skilt ektefelle at den tidligere ektefellen døde innen fem år etter skilsmissen. Regjeringen Bondevik tok sikte på å gjennomføre rett til etterlatteytelser til skilte gjenlevende med bidrag også når dødsfallet skjer mer enn fem år etter skilsmissen. Vil statsråden fremme et slikt lovforslag?»
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-11-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Bakgrunnen for spørsmålet er bl.a. at en kvinne etter 35 års ekteskap mistet retten til etterlattepensjon fordi hennes fraskilte mann døde seks år og en måned etter skilsmissen. Jeg synes dette er innlysende urettferdig. Det er riktig at behovet for at denne urettferdigheten ryddes bort, blir mindre fordi denne gruppen kvinner minker i antall. Men det er ingen trøst for de kvinnene det gjelder, som har dette behovet, og som rammes av denne urettferdigheten. Mange av disse kvinnene er godt voksne og har for så vidt liten tid til å vente. Det er gledelig at statsråden har dette med i handlingsplanen, men kan statsråden gi disse kvinnene noe konkret håp rent tidsmessig? Når vil det foreligge en handlingsplan om dette?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-11-01:
Statsråden sier gang på gang her at man selvfølgelig skal behandle flest mulig pasienter, og avslutter hver gang med: selvfølgelig innenfor rammene. Da er vår oppgave, både statsrådens og vår, å sørge for at man har de rammene som skal til, slik at syke mennesker i dette landet får den behandlingen som de har behov for. For akkurat i disse dager i hvert fall, og som det har vist seg over tid, er det ikke finansielle problemer fra Stortingets side som er saken her, for her har man rom for å gi bevilgninger til sykehussektoren slik at man kan behandle flere pasienter i dette landet. Da er ikke de grepene som helseministeren i dette budsjettet har gjort, tilstrekkelig til å endre på denne situasjonen. Statsråden ble jo gjort oppmerksom på situasjonen med de store underskuddene i sykehusene før bl.a. revidert nasjonalbudsjett. Spørsmålet mitt til statsråden er: Hvordan vil statsråden følge opp dette, slik at rammene blir økt og pasientene dermed kan bli sikret den behandlingen som de har behov for?
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-01:
Spørsmålet går til helseministeren: På TV 2-nyhetene viste man forleden kveld en interessant reportasje fra Sverige som viser at svenskene har klart det vi i Norge ikke har klart, å komme på offensiven i helsepolitikken, og særlig når det gjelder å bedre sykehustjenesten og tilbudet til brukerne av sykehustjenesten. Det har man klart ved en omfattende bruk av stykkpris, fristilling av det enkelte sykehus og fritt sykehusvalg for pasientene, men fremfor alt ved å skille ad bestillerfunksjonen, som ligger hos lenene, fra leveringsfunksjonen, som ligger hos de fristilte sykehus. Dette har ført til at man har oppnådd store resultatforbedringer med meget beskjeden økning av ressursinnsatsen. I Norge er billedet det omvendte, vi øker ressursinnsatsen hele tiden, men resultatene er knapt målbare. Finner statsråden det riktig å lære av svenskenes erfaringer og grep, og hvorledes vil han i tilfelle gå frem for å hente inn den lærdommen?
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-01:
Jeg takker for svaret. Det som opptar meg, er tidsperspektivet i dette. Jeg har jo registrert at Regjeringen har flagget at den ser nødvendigheten av omfattende reformer i institusjonshelsetjenesten. Men hittil har det ikke avstedkommet stort mer enn intern støy i Arbeiderpartiet når det gjelder eierfunksjonen – statlig eller fylkeskommunalt eierskap – og det haster med å komme videre enn det. For eierskapet i seg selv løser ikke noe problem hvis det ikke kombineres med de øvrige tiltak. Derfor vil jeg utfordre statsråden en gang til når gjelder dette med å skille ut bestillerfunksjonen, for etter mitt skjønn er det nøkkelen til å få til en bedre ressursutnyttelse. Når det gjelder å skille bestillerfunksjonen fra leveransefunksjonen og likestille private og offentlige institusjoner med hensyn til å levere tjenestene til en fornuftig pris og med god kvalitet, vil statsråden følge opp dette? Og hvordan vil han følge det opp i det norske systemet?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-11-01:
Behovet for reformer er omfattende. Krisen i helsevesenet er jo åpenbar, ikke minst for pasientene. 70 000 pasienter har ventet over tre måneder, og det er 5 000 som opplever brudd på ventetidsgarantien. Arbeiderpartiet og sentrumspartiene vedtok i forbindelse med pasientrettighetsloven at pasientene skulle få rett til vurdering, men bare en rett til behandling innenfor de grenser som kapasiteten ved sykehusene setter. Og det er jo kapasiteten som er problemet for pasientene. Kan helseministeren nå gjøre rede for hvilken rett til behandling pasientene egentlig får fra nyttår, og hvilke frister som skal gjelde? Hva blir konsekvensene dersom disse fristene brytes, og hvilke konsekvenser får det for pasientene? Og vil helseministeren støtte Høyres forslag om pasientenes rett til behandling på det offentliges regning i utlandet dersom det ikke er kapasitet ved norske sykehus?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til olje- og energiministeren. I bakgrunnsmaterialet til høringen om de nye utslippstillatelsene for gasskraftverk lå det ved et notat fra Olje- og energidepartementet som omfatter utslipp fra eventuelle nye gasskraftverk. De bygde bl.a. på notater fra Statistisk sentralbyrå og fra Frischsenteret. Disse rapportene er brukt av Olje- og energidepartementet til å vise eller sannsynliggjøre at bygging av nye gasskraftverk og utslippstillatelse til nye gasskraftverk i Norge vil føre til at de samlede utslippene av CO2 i Europa vil gå ned. Nå viser det seg at begge disse rapportene i veldig stor grad understreker hvilken usikkerhet som kan ligge bak en sånn type argumentasjon, og at det er minst like sannsynlig at utslippene øker som at de går ned. Hvilke argumenter har Olje- og energidepartementet nå for at det skal bygges nye gasskraftverk, når man ikke kan sannsynliggjøre at CO2-utslippene i Europa går ned?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Jeg må si jeg er noe overrasket over at olje- og energiministeren går så høyt opp på banen, fordi de samme rapportene som olje- og energiministeren bruker for å begrunne deres utslippstillatelse og for å argumentere for at CO2-utslippene i Europa skal gå ned, understreker også flere andre scenarioer som dokumenterer at utslippene like sannsynlig kan gå opp. Jeg synes det begynner å tegne seg et mønster i gasskraftsaken, nemlig at Olje- og energidepartementet og Miljøverndepartementet plukker ut de avsnittene og de scenariene i de rapportene de selv har fått utarbeidet, som passer dem selv, mens usikkerheten og motargumentene på ingen måte understrekes. Lederen i det europeiske miljøbyrået drepte argumentene til den norske regjering i spørsmålet om gasskraftsaken. Han sa at det finnes ingen mulige argumenter for, eller beviser for at to norske gasskraftverk kan føre til reduserte CO2-utslipp.(Presidenten klubber.) Er det ikke rett og slett sånn at Regjeringen manipulerer med opplysninger i denne saken? (Presidenten klubber.)
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-01:
Slik jeg ser det nå, har olje- og energiministeren to problemer. Det ene er at han framstiller rapportene som Olje- og energidepartementet har hatt, og som Miljøverndepartementet har brukt, som entydig klare i sin konklusjon når det gjelder å anbefale å gi utslippstillatelse for nye gasskraftverk og understreke Regjeringens egen begrunnelse. Men de rapportene kan ikke brukes som entydig understreking av Regjeringens konklusjon, fordi de dels understreker at konklusjonene som gis, er meget usikre – slik lederen i Frischsenteret gjør – og punkt to: Statistisk sentralbyrå sier at det kan gi både negative og positive utslag. Så de samme rapportene som de Regjeringen bruker, kan vi bruke. Det andre som gjør at statsråden har problemer, er at han later som om bevisbyrden ligger på miljøbevegelsen og miljøargumentene i denne saken. Bevisbyrden ligger i denne saken på Regjeringen, som vil gi en utslippstillatelse, men uten å kunne bevise at det faktisk fører til reduserte CO2-utslipp.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-11-01:
Det vi opplever, er stø kurs bort fra en skråsikkerhet som startet med at statsministeren sa at det ble helt sikkert reduksjon i utslippene i utlandet om vi bygde gasskraftverk i Norge. Så ble det mest sannsynlig, og nå er det høyst uklart. Mitt spørsmål til statsråden er: Vet ikke Statistisk sentralbyrå og Frischsenteret sitt eget beste, og kjenner de ikke sitt eget materiale når de sier at konklusjonene må brukes med stor varsomhet, og at de ikke gir noe entydig bilde? Her står faktisk statsråden og sier nå at han regner det nærmest som bevist at det blir reduserte utslipp, mens de som har utarbeidet det grunnlaget som en bygger sin politikk på, er høyst usikre på konklusjonen. Er det slik at disse dokumentene brukes utover det som det er grunnlag for i konklusjonene? Og hvorfor bruker en manipulering, som Kristin Halvorsen sa, med selektiv tilnærming og holder unna viktige elementer når dette bringes fram?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-11-01:
«Å adoptere barn fra utlandet er en langvarig og tung prosess. Det kan ta flere år og kan medføre store kostnader for den enkelte. Jeg er kjent med at for hver adopsjon kan en regne med en kostnad på opptil 130 000 kroner. Dette kan medføre at velegnede adoptivsøkere ikke ser seg råd til å adoptere. Hva kan gjøres for at økonomien til den enkelte ikke blir avgjørende for om en kan adoptere eller ikke?»
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-11-01:
Det var et svar med en beskrivelse av de faktiske forhold – og noen viljeserklæringer. Nå er det ikke slik at Arbeiderpartiet i høst kuttet i adopsjonsstøtten for første gang i en spisset budsjettsituasjon. En har brukt alle mulige og – jeg holdt på å si – umulige anledninger til å kutte i denne ordningen de siste årene. Det er altså ikke situasjonen i høst som er bakgrunnen for politikken på dette området. Det har vært en generell nedprioritering av dette over flere år. Mitt spørsmål til statsråden er: Forstår han ikke at folk som er opptatt av dette spørsmålet, opplever det som en nedprioritering når en gjentatte ganger kutter i støtteordningene, slik som det har blitt gjort de siste årene?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-11-01:
Det er mulig jeg ikke gav en helt rett beskrivelse av Arbeiderpartiets historie på dette området da jeg sa at en har brukt alle anledninger. Jeg skal nyansere meg ved å si at en har brukt de fleste anledninger til å kutte i støtten. Det er svært enkelt å dokumentere at denne nedprioriteringen – fra 30 000 kr til dagens nivå – har skjedd med iherdig innsats fra Arbeiderpartiet og i mange sammenhenger i samspill med Høyre og Fremskrittspartiet. Så jeg håper at statsråden kan bekrefte at han i budsjettene framover ikke vil saldere med denne posten, hvor årets kutt utgjør bare 3 mill. kr. I et budsjett hvor nye, tunge prosjekter løftes inn, er de fleste av den oppfatning at dette er nedprioritering. Jeg kan berolige statsråden med at det fra Venstres og sentrumspartienes side vil bli gjort et målrettet arbeid i høstens budsjett for å få dette kuttet gjendrevet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-11-01:
Vi har hatt mange runder om gasskraftsaken her i Stortinget. Jeg hadde egentlig ikke tenkt å si noe om den i dag, men slik som olje- og energiministeren nå går ut på banen, løper han en meget stor risiko. Jeg tror jeg vil advare statsråden mot å gå så høyt på banen i denne saken. Utgangspunktet var nemlig at Justisdepartementets lovavdeling sa at for at dette skulle være innenfor forurensningsloven, krevdes det en stor grad av rettslig og faktisk sikkerhet for at de totale utslipp ville gå ned. Det har Regjeringen forandret til mest sannsynlig vil gå ned. Allerede der har Regjeringen begått, etter mitt skjønn, et meget risikabelt grep. Deretter viser det seg at de rapportene Regjeringen bygger på, slett ikke, som statsråden nå fikk seg til å si, helt klart og entydig beviser at utslippene går ned. De sier ikke det, men de opererer med en stor grad av usikkerhet. Forskningssjef Bye i Statistisk sentralbyrå sier at deres resultater må «vurderes som usikre. Dette tilsier at resultatene bør benyttes med varsomhet». Det er det stikk motsatte av det statsråden nå har gjort, og jeg må spørre: Leser han ikke hva deres egne forskere her har uttalt?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-11-01:
Jeg ønsker å stille helseministeren følgende spørsmål: Regjeringen Stoltenberg med helseministeren i spissen har gått inn for at staten skal overta og drive sykehusene. Dette skjer til tross for at Arbeiderpartiet gikk imot i det samme spørsmålet både våren 1997 og sist våren 1999, og det skjer før Oppgavefordelingsutvalgets innstilling er ferdigbehandlet. Når det gjelder statens overtakelse av sykehusene, har det stort sett vært de somatiske sykehusene vi har diskutert. Men effektiv og god drift av sykehusene er avhengig av at sykehusene har et nært forhold til hele behandlingsnettet. De somatiske sykehusene organiseres og har et ansvarspålegg nært knyttet til bl.a. psykiatri, barnevern, familievern, rusomsorg og f.eks. ambulansetjenesten. Rehabilitering og habilitering må også nevnes. Vi har hørt svært lite om konsekvensene når det gjelder samordning og koordinering i forbindelse med Regjeringens ønske om å ta over sykehusene på statens hender. Kan helseministeren nå svare på hvordan han vil organisere nettverk og samordning mellom de ulike fagfelt og områder når sykehusene skal tas over av staten? Spesielt viktig er dette i forhold til psykiatri.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-11-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg finner det nærmest urovekkende at det ikke er mer gjennomtenkt hvordan dette skal legges opp, særlig når Regjeringen har slik klokkertro på en statlig overtakelse av sykehusene. Det er greit nok at psykiatrien skal følge med som en del av sykehusvesenet. Men nå har vi fått etableringen av distriktspsykiatriske sentre. Vi har samordningen med primærhelsetjenesten ute i kommunene, og vi har flere linker her som det er veldig uklart hvordan det vil bli med, og jeg vil spørre igjen: Er det slik at de distriktspsykiatriske sentra hører inn under psykiatrien i tilfelle? En fylkeskommune ringte meg i går og fortalte at Helsetilsynet hadde sagt at av seks vedtatte distriktspsykiatriske sentre anbefalte de at tre ikke ble etablert. Er dette en forsmak på statens samordningspolitikk og eventuelt overstyring? Det heter fra Regjeringen at avgjørelsene skal tas nærmest «der folk lever og arbeider». Jeg siterer nå trontalen, tror jeg, ordrett. Er det i tråd med(Gløtvold) det at en nå tar over sykehusene på statlige hender og skal styre dem gjennom et byråkratisk statsapparat? (Gløtvold)
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eg synest svara til helseministeren i dag når det gjeld ei eventuell statleg overtaking av sjukehusa, gjev aukande grunn til undring. Han seier no når det gjeld psykiatrien, at han ikkje ser dette som noko vidare problematisk. Eg synest det er grunn til å spørja: Kva er det eigentleg som er fordelen? Her har Stortinget lagt til rette for både ei lov om helsepersonell, ei lov om pasientrettar og også større fristilling av sjukehusa. Her ynskjer Stortinget å leggja vekt på både somatikk, psykiatri, barnevern og ei styrking av rusfeltet, og så skal no både fylkeskommunane, dei tilsette og pasientane vera utsette for svære endringar med dei diskusjonar og den stillstand som der må medfølgja for ein periode. Mitt spørsmål er: Kor blir det av pasienten?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eg skal få stilla fylgjande spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «I Dagens Næringsliv 26. oktober 2000 har statsråden eit innlegg om oppfølging av Sandman-utvalet der han varslar ei nærare vurdering av dagens sjukelønsordning. Meiner han redusert løn og dermed redusert økonomisk tryggleik under sjukdom har innverknad på sjølve omfanget av fråveret, eller er det andre forslag frå Sandman-utvalet han heller vil prioritera å iverksetja?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eg takkar for svaret. Det er med interesse eg registrerer at Regjeringa offensivt inviterer partane i arbeidslivet til ein dialog om desse spørsmåla, noko eg òg trur er heilt nødvendig. I Senterpartiet er vi like fullt svært uroa over den einsidige fokuseringa som det no ser ut til å vera på sjukeløna som verkemiddel. Vi ynskjer å slå ring om dagens ordning ut frå at det er dei lågast lønte som blir ramma ved endring. Det ser òg slik ut i Sandman-utvalet sitt forslag. Mens det forslaget er ute til høyring, vil Regjeringa setja i verk andre tiltak? Vil det f.eks. bli teke initiativ for å styrkja leiarkompetansen i forhold til inkluderande arbeidsmiljø og styrkja kunnskapen om psykososiale spørsmål? Vil det bli sett i verk endringar i forhold til auka fokusering på funksjonsvurdering, altså å gi fleire moglegheit til arbeid?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eit av dei tiltaka som den førre regjeringa sette i verk i lag med partane i arbeidslivet, var opprettinga av ein idébank, ein plass der det går an å henta ut dei gode eksempla, for dei finst. For her er det ei rekkje bedrifter, både små og store, som sjølve har sett søkjelyset på arbeidsplassen, som med effektive og offensive tiltak sjølve har fått redusert sjukefråværet på eigen arbeidsplass. Det er eit prosjekt som går i tre år, og eg håpar at både statsråd Kosmo og andre statsrådar følgjer det nøye, slik at det ikkje berre blir ein ny instans som ikkje blir brukt. Så vil vi gi vår fulle støtte både til frikjøp frå helsekø og til det som Sandman-utvalet føreslår om ein plan for oppfølging av den enkelte etter åtte veker. Og vi håpar at ting skjer òg i høyringsrunden.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Kommunal- og regionalminister Sylvia Brustad har mange gonger understreka betydninga av det lokale folkestyret. Meiner statsråden at statleg overtaking av eigarskap til sjukehusa vil fremja ei slik utvikling?»
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Eg takkar for svaret. Lat meg understreka aller fyrst: Det er ikkje usemje mellom Senterpartiet og Arbeidarpartiet når det gjeld dei målsetjingane som kommunal- og regionalministeren her understreka, det er omsynet til at den enkelte pasient får behandling, som skal vega tyngst. Vi meiner at her har både regjering og storting og skiftande regjeringar medverka over lengre tid i forhold til lovverk som er på plass, både når det gjeld spesialisthelsetenester, pasientrettar, helsepersonell og moglegheita til ei anna og betre organisering. Men vil det ikkje vera slik at den enkelte innbyggjar må ha moglegheit til å påverka sjukehustilbodet i eige fylke eller eigen region? Bør ikkje sjukehustilbodet organiserast og utviklast ut frå lokale forhold, ut frå det store engasjementet som vi har hatt til no på dette feltet? Eg opplever her ein motsetnad mellom Brustad si målsetjing om større lokalt sjølvstyre når det gjeld sjukehus, og det ho seier her.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-01:
Slik Senterpartiet ser det, er det no to hovudutfordringar: Det eine er organiseringa internt i sjukehusa, slik at personellet får høve til å bruka meir tid på pasientane, slik dei er utdanna for, og det andre er dei midlane som blir stilte til disposisjon. Eg vil utfordra statsråd Brustad på fylgjande: Kva er det som skil sjukehus frå andre oppgåver som fylkeskommunen i dag steller med og som ligg under folkevald kontroll – vidaregåande opplæring f.eks.? Er det slik at staten i neste omgang òg bør overta dei vidaregåande skulane, eller er det noko spesielt med behova til sjuke menneske som gjer at det blir for vanskeleg for eit regionalt folkevalt nivå? Kva blir konsekvensane for eldreomsorga dersom ein fører ein slik tankegang om at lokale folkevalde organ ikkje skal hanskast med desse oppgåvene fordi dei er for kompliserte? Vil Arbeidarpartiet i neste omgang fylgja etter Framstegspartiet òg på det punktet og f.eks. føreslå stykkprisfinansiering?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg tillater meg å stille mitt hovedspørsmål til olje- og energiministeren: I det notat som Olje- og energidepartementet laget 26. juni i år, og som ligger til grunn for Miljøverndepartementets vedtak om gasskraftverk, heter det bl.a.: «Departementet konkluderte da med at det var usikkerhet knyttet til effekten av norske gasskraftverk på CO2-utslippene i Norden». Videre heter det: «Ved klagebehandlingen var SFTs vurdering at usikkerheten var ytterligere forsterket etter Kyotoavtalen». Og videre: «Det er grunn til å understreke at det er knyttet usikkerhet til slike modellanalyser». Synes statsråden at hans uttrykksmåte overfor Stortinget i dag har den rimelige intellektuelle og sosiale ydmykhet i forhold til de dokumenter som faktisk foreligger, og også i forhold til Justisdepartementets lovavdeling, som uttrykte veldig klart at man skulle ha en betydelig grad av sikkerhet – på folkelig norsk – når man nærmet seg dette spørsmålet?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg skal ikke belaste verken Stortinget eller statsråden med ytterligere sitater. Jeg observerer bare at vi står overfor en statsråd, og en regjering som er i glideflukt bort fra sin stolte, ranke og sterke holdning da man kjempet for en sak man trodde på, tok et ærlig og åpent politisk oppgjør og felte en regjering. I møte med virkeligheten blir man tvunget til å konstatere at det man stolt og rankt gikk ut i striden med, ikke var slik man trodde. Jeg konstaterer at Regjeringen også i denne saken, som i IT Fornebu-saken, er i fri glideflukt bort fra stoltheten og rankheten som fikk det til å skinne i deres posisjoner. Vi som var uenige, måtte i hvert fall konstatere at de stod for noe, men nå konstaterer vi at det de står for, er mer og mer usikkert og mer og mer utydelig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til kommunal- og regionalministeren: «Arbeids- og administrasjonsministeren skapte i Stortingets muntlige spørretime 25. oktober 2000 usikkerhet om Regjeringens linje i saker hvor utlendinger som studerer i Norge, ønsker å bli her etter utdannelsen. Følger Regjeringen en politikk hvor studentene som hovedregel skal reise hjem, eller skal det gjøres en individuell vurdering hvor det tas hensyn til om personen kommer til å reise til et annet vestlig land, slik Regjeringen Bondevik la opp til i en forskriftsjustering?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Det har jo avklart Regjeringens linje, nemlig at den fleksibiliteten som det er lagt opp til, praktiseres med en viss type strenghet, men at statsråden er villig til å vurdere den samlede situasjonen. Det vil jeg oppfordre statsråden til å gjøre, fordi det er åpenbart at vi på en rekke områder trenger spesialistarbeidskraft, og bestemmelsen om studenter kommer i praksis tett opp til spesialistbestemmelsen som er blitt liberalisert, og som nettopp handler om å skaffe Norge kompetent arbeidskraft på en rekke områder. Jeg vil stille spørsmålet: Når kan vi påregne at den vurdering som statsråden her snakker om, blir lagt fram for Stortinget?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg skal ikke forfølge den hovedlinjen, men bare nøye meg med følgende kommentar: Det er et faktum at en rekke vestlige land nyter godt av studenter fra u-land som er utdannet i Norge. Det må jo være til ettertanke at det er slik det er. Det er ikke noen grunn til å legge skjul på at spesielt USA trekker til seg svært dyktig arbeidskraft. Det at vi følger idealer som er de beste i verden, men som i praksis ikke stemmer med det terrenget vi nå er i, burde i hvert fall føre til den kraftige ettertanke at mennesker som vi trenger her i landet, og som viser at de er kompetente gjennom sin egen utdanning – det er jo nettopp der man kan få det fram – maner til større fleksibilitet. Men jeg tar til etterretning at statsråden er opptatt av spørsmålet, at hun jobber under høygir og snakker om få måneder. Ut fra erfaring oppfatter jeg det slik at det er et positivt svar.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg tillater meg da å stille spørsmålet: «I programmet «Rikets tilstand» på TV 2 26. oktober 2000 gav havnedirektøren i Oslo, Per Mauritz Hanssen, uttrykk for at det er han som har skrevet det som omhandler havn og bruk av havnearealer i Oslo i Nasjonal transportplan, som nylig ble lagt fram for Stortinget. Hvilken kommentar har statsråden til dette?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
Jeg takker statsråden for at han i sin klare og knappe form har gjort det klart hvem som er ansvarlig for hvilken tekst. Jeg går også ut fra at statsråden da kan være enig med meg i at i den utstrekning Oslo havn er kjent gjennom havnens organer, er det havnens styre som tegner for havnen, og ikke direktøren. Det tør være viktig da å kunne konstatere at havnestyret faktisk i forkant av det program som ble sendt, har vedtatt retningslinjer for havnen som langt på vei er på linje med det som Oslo bystyre tidligere har gitt uttrykk for. Jeg konstaterer det som en kjempepositiv utvikling og ønsker bare fra Stortingets talerstol å konstatere, i tillegg til en statsråds rett til å innhente uttalelser hvor som helst, at skal det være noen linje til havnen, må linjen gå gjennom styret og ikke gjennom direktøren.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-11-01:
La det være meg tillatt å knytte en kort kommentar til det som er sagt – jeg er glad for det statsråden har sagt. I den tid jeg var samferdselsminister, hadde vi noen vegsjefer hvis ubestridelige dyktighet stod der, men av og til opptrådte de som en krysning av lensherre og fylkesordfører. Da var det en statsråds plikt å fortelle at «du er dyktig, men lensherre er du ikke». Jeg konstaterer at fiskeriministeren og jeg har en felles oppfatning av havnedirektøren i Oslo i så måte.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-11-01:
Det blir en mer og mer selsom opplevelse dette, fordi statsråden etterlyste faglige rapporter om at CO2-utslipp kan gå opp ved bygging av disse gasskraftverkene. Det er jo i Regjeringens eget materiale fra Statistisk sentralbyrå, som er oversendt Stortinget, at det kommer fram at det er faglig mulig og faktisk like sannsynlig som noen andre muligheter. Jeg vil nok en gang gi energiministeren anledning til å moderere sine voldsomme, skråsikre uttalelser noe. Vi har altså opplevd at fra å være helt sikker når det gjelder reduksjoner, har Regjeringens offisielle versjon i høst vært at det er mest sannsynlig, mens vi i dag opplever at statsråden sier, at det er en sannsynlighetsovervekt. Det er en glideflukt vekk fra den tolkningen lovavdelingen la til grunn i mars, og det kan vise seg å bli en ganske alvorlig situasjon. Jeg vil igjen gi statsråden en anledning til å moderere de skråsikre uttalelsene han nå er kommet med, som er langt vekk fra det jeg oppfatter er lovavdelingens grunnlag for å la disse utslippene ligge innenfor forurensningsloven.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-01:
Statsråden hevder at det er de som ikke vil bygge gasskraftverk, som har bevisbyrden i denne saken. Jeg vil hevde det motsatte. For det første bør man i en sak som denne legge føre var-prinsippet til grunn. Dernest er lovavdelingens vurdering klinkende klar: Det må være juridisk og faktisk sannsynlig at det vil bli en reduksjon i CO2-utslippene. Regjeringens argumentasjon har fått mange skudd for baugen, først fra forsker Torstein A. Bye i SSB, som hevder at de analysene som er gjort fra deres side, må behandles med varsomhet, dernest går EUs miljøsjef ut og slakter gasskraftargumentasjonen til Regjeringen, og nå sist også Frischsenterets forskere, som hevder det samme som forskerne i SSB, at konklusjonene må brukes med varsomhet. Så sier altså statsråden i et svar tidligere i dag at Regjeringen har bygd sine konklusjoner på andre rapporter, også rapporter tilbake til 1997, når den har tatt standpunkt i denne saken. Miljøvernministeren sa i en pressemelding den 27. oktober følgende: «I hovedsak bygger analysene på modellberegninger fra Frischsenteret og SSB.» Tar miljøvernministeren feil?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-01:
Jeg vil tillate meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Da miljøvernministeren 6. oktober 2000 fortalte at Regjeringen hadde bestemt seg for å tillate gasskraftverk uten rensing av CO2-utslippene, sa statsråden at det var sannsynliggjort at gasskraftverkene ville føre til utslippsreduksjoner totalt sett i Europa. Forskningssjef Torstein A. Bye i SSB sier til Dagbladet 27. oktober 2000 at mest sannsynlig vil gasskraftverkene bidra til økte totalutslipp av CO2. Hvorfor fortiet statsråden den delen av SSBs rapport?»
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Situasjonen er jo den at i debatten i Stortinget om miljøvernpolitikken den 12. oktober, ble det pekt på rapporten fra Frischsenteret som et supplement til SSB-rapporten. Nå er jo imidlertid situasjonen den at etter redegjørelsen fra statsrådens side er det den 31. oktober et oppslag i Dagbladet hvor den forskeren ved Frischsenteret som har foretatt disse undersøkelsene, sier følgende til Dagbladet: «Men jeg vil peke på at det alltid knyttes usikkerhet til slike analyser, sier han og viser til punkt 14 i senterets utredning. Der slår forskerne fast at det hefter så mange usikkerhetsmomenter ved flere sentrale faktorer at «våre resultater(må) vurderes som usikre».» (må) På bakgrunn av at Miljøverndepartementet i pressemelding den 27. oktober sier at man i hovedsak bygger analysene på modellberegninger fra Frischsenteret og SSB, og begge disse instituttene nå har satt store spørsmålstegn ved konklusjonene – fastholder miljøvernministeren at det mest sannsynlig vil komme til å føre til reduksjoner, eller er hun enig med olje- og energiministeren som tidligere i dag sa at det er mer sannsynlig at det vil føre til reduksjoner enn til økte utslipp?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-01:
Den skråsikkerhet som ulike statsråder nå legger for dagen i denne saken, er oppsiktsvekkende. Man er på vikende front i forhold til de vurderinger som kommer fra ulike fagorganer. Det er sådd betydelig tvil både fra EUs miljøbyrå, fra SSB og fra Frischsenteret om hvorvidt det reelt sett vil komme til å føre til nedgang i CO2-utslippene globalt sett dersom man bygger gasskraftverk i Norge. Min kjennskap til energimarkedet i Europa tilsier at det aldeles ikke vil komme til å begrense produksjonen av billig kullkraft i Danmark om man bygger aldri så mange gasskraftverk i Norge. Dermed vil det ikke bidra til økte CO2-utslipp. Den vurderingen man bygger på i så måte, vil jeg gjerne ha sett, for når SSB konkluderer med at lavprisene til alternativet er det mest sannsynlige alternativet, så deler jeg den vurderingen fullt ut. Man har altså gått fra å være sikker på, som statsminister Stoltenberg sa i går, at dette vil føre til reduserte CO2-utslipp, til at det mest sannsynlig vil føre til reduserte CO2-utslipp – olje- og energiministeren sier i dag at det mer sannsynlig vil føre til reduserte CO2-utslipp enn det motsatte. Dette må jeg si er å være på vikende front for en regjering som har en særdeles dårlig sak til behandling.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren: «For tredje år på rad lanseres New Agenda Coalition-initiativet om et forbud mot atomvåpen og revitalisering av arbeidet med kjernefysisk nedrustning for FNs generalforsamling. Norge stemte avholdende til N.A.C. i 1998 og 1999. Med utgangspunkt i den endrede teksten, som nå er presentert for FN, og etter vårens tilsynskonferanse, vil Regjeringa i år ta sikte på å stemme for N.A.C.-initiativet?»
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-11-01:
Jeg tok i grunnen ordet på nytt bare for å takke for utenriksministerens positive svar. Jeg tror det er et viktig signal at Norge nå stemmer for New Agenda Coalition-resolusjonen. Jeg vil også berømme det arbeidet som har vært gjort fra norsk side for å forbedre teksten, slik at den bygger på vedtakene fra vårens tilsynskonferanse, og for å få flest mulig NATO-land til å stemme for. Generelt tror jeg det er viktig å arbeide for bredest mulige tiltak som reelt sett fører til atomnedrustning med en kjernevåpenfri verden som mål. Jeg er også enig med utenriksministeren i at vi må bidra til å skape en ny bevegelse under konferansen i Genève, for nettopp å komme i gang med oppfølgingen av det som skjedde på Tilsynskonferansen. Så jeg vil nok en gang takke for et positivt svar.