Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
I forhold til finansministerens svarreplikk til meg har jeg flere tiltak som jeg kan tenke meg som kunne vært fremmet nå i nasjonalbudsjettet når det gjelder å kunne øke tilgangen på arbeidskraft. Men det ser jeg man har valgt ikke å gjøre av politiske årsaker. Og da betaler man også en høy pris for det. I andre land diskuterer man nå hvordan man skal gjøre seg mer attraktiv som lokaliseringsland for verdiskaping. I Norge går vi motsatt vei med Arbeiderpartiet som fanebærer. I løpet av høsten, og også her i salen i dag, har både finansministeren og lederen av finanskomiteen febrilsk forsøkt å framstille det som om Norge har et lavt skattenivå, og at det nærmest bare er rett og rimelig at vi øker skattene enda mer. Disse påstandene står i skarp kontrast til det Regjeringen skrev i revidert nasjonalbudsjett for 2000. Der står det bl.a.: «Mulighetene til å øke skatte- og avgiftsinntektene er begrenset i årene som kommer.» Etter det har Arbeiderpartiet fremmet skatte- og avgiftsøkninger med 12 milliarder kr. Videre står det: «Skatte- og avgiftsnivået i Norge er allerede høyt sammenliknet med andre land. Skatt som andel av samlet BNP i Norge var 42,6 pst. i 1997. For Fastlands-Norge var andelen 47,6 pst. Gjennomsnittet for OECD-landene var til sammenligning 32,4 pst.»Videre heter det:«Likeså gjør den økende internasjonaliseringen det vanskelig for Norge å ha vesentlig høyere skatter på kapital- og arbeidsinntekter enn våre naboland.» Min første utfordring til regjeringspartiet blir derfor: Er det ikke like greit å slutte å bruke kreative tall og fremstillinger og heller innrømme at skatte- og avgiftsøkningene på 12 milliarder kr kommer på toppen av et allerede høyt skattenivå, og at utbytteskatten kommer på toppen av en allerede svært høy kapitalinntekts- og formuesbeskatning? Kan ikke Arbeiderpartiet innrømme at Regjeringen har valgt å tilfredsstille egne og LOs behov for fordelingspolitisk fikenblad fremfor de behov som hensynet til vekst og verdiskaping i næringslivet setter? Min andre utfordring er følgende: Gitt at mulighetene for skatteøkninger er begrenset, slik finansministeren selv mente i revidert nasjonalbudsjett, og det nå likevel vil bli vedtatt rekordartede skatteøkninger for neste år, hvordan ser man for seg å dekke inn de 10 milliarder kronene forliket forutsetter skal bli finansiert i budsjettet for 2002, når regningen på fjerning av investeringsavgift og redusert matmoms kommer på bordet? Bedriftene er ikke lenger avhengige av nasjonalstaten. Tvert om kan man si at det er nasjonalstaten som er blitt avhengig av bedriftene. Derfor skjerpes kampen mellom nasjoner og regioner om investeringer, arbeidsplasser og skatteinntekter. Det sosialdemokratiske partiet i Tyskland har nå foreslått å sette marginalskatten for lønnsinntekt ned til 42 pst. I Norge har sentrum sammen med Arbeiderpartiet ordnet det slik at marginalskatten på arbeidsinntekt har blitt 55,3 pst. I Irland har man en kapitalskatt, en skatt på bedriftene, på 12 pst., mens i Norge får man nå en skatt på alminnelig inntekt på 28 pst. pluss 11 pst. ekstra for dem som investerer pengene sine i næringslivet. Det har også vært sagt noe om finansiering her. Jeg merket meg at Arbeiderpartiets parlamentariske leder, Hill-Marta Solberg, mente at Høyre hadde dekket inn de lovte avgifts- og skattekuttene sine på en måte som ville ha bidratt til at vi kunne få samme problem som sentrum og Arbeiderpartiet til neste år når de skal dekke inn investeringsavgiften. Det kan jeg ikke forstå. Det er greit at representanten Hill-Marta Solberg er uenig i våre inndekningsforslag, men det er ingen av våre inndekningsforslag som skaper problemer for oss i 2002. Representanten Solberg nevnte bl.a. våre sykelønnskutt, men våre sykelønnskutt og provenyet av dem er beregnet av Sosial- og helsedepartementet, og de tallene som vi opererer med, fremkommer av de beregningene. Det som er uansvarlig, er å sitte passivt, slik som Arbeiderpartiet gjør, og se på at utgiftene til sykelønn eksploderer. En undersøkelse fra SINTEF-Unimed viser at sykefraværet koster samfunnet totalt 85 milliarder kr i året, og når veksten fra det nivået ikke viser noe tegn til å stoppe opp, er det åpenbart at noe må gjøres. Det dreier seg faktisk om diskusjonen om tilgang på arbeidskraft også. Man kan ikke stå og klage over at det er mangel på tilgang på arbeidskraft, når man ikke er villig til å gå inn i det som virkelig trengs. Man må gjøre noe med avtalefestet pensjon. Man må gjøre noe med uføretrygdetallet, som nå begynner å nærme seg 300 000. Man må gjøre noe med de 120 000 årsverkene som forsvinner gjennom sykefraværet. Men dessverre mener altså Arbeiderpartiet og sentrum i budsjettforliket at det er bedre å påføre næringslivet nye kostnader gjennom enda høyere skatter og avgifter, enn å redusere næringslivets kostnader gjennom lavere skatter og avgifter og redusert sykefravær. Regjeringen sier at grunnen til at man nå skal gå til så kjempestore skatte- og avgiftsøkninger, er at stortingsflertallet siden 1992 har uthulet delingsmodellen. Dette rimer ikke. I sitt budsjett har Arbeiderpartiet foreslått at man skal stramme inn i forhold til delingsmodellen. Men i tillegg kommer man med skatte- og avgiftsøkninger på til sammen 11,5 milliarder kr. Hadde man da først tettet igjen det som man da kaller hull, knyttet til delingsmodellen, hvorfor kommer man med alle de skatte- og avgiftsøkningene i tillegg, når de hevder at det bare var svar på den delingsmodellen man har i dag? Poenget er at skattekompromissets forutsetning på punkt etter punkt nå rakner. Det at man ikke skal ha høyere marginalskatt enn 50 pst., er en saga blott. Hvis man tjener mer enn en statsråd, skal man betale 55,3 pst. i skatt av sist tjente krone. Og etter press fra et radikalisert LO skyves alle prinsipper til side. Mot alle faglige råd innføres en dobbeltbeskatning av aksjeutbytte som bryter med nøytralitetsprinsippet, og som innebærer at de som satser sine penger på næringsvirksomhet, skal ha høyere skatt enn dem som passivt plasserer pengene i banken. Så sent som i fjor høst fastslo Jens Stoltenberg i trontaledebatten at den effektive skattesats for overskuddet i bedriftene hadde gått kraftig opp som en følge av skatteforliket: «Lavere skattesatser har altså gitt økte skatter.» Og videre: «Uten reformen ville den faktiske skatten på kapital vært lavere.» Men etter at vi da har vært med på å øke skattefundamentet og fått en senkning av skattesatsene, går altså Arbeiderpartiet nå ut og sier at vi skal beholde fundamentet, og sågar utvide det, og i tillegg øke satsene. Og så sier man at de norske satsene er så lave i forhold til satsene ellers i Europa. Det er for det første ikke sant, men hvis man sammenligner med Sverige, er det et par prosent lavere i Norge. Men fundamentet er så mye bredere at den reelle skattesatsen som man betaler i Norge, er høyere enn i Sverige. Derfor blir den debatten veldig fordummende. Med de store skatte- og avgiftsøkningene sentrumspartiene og Arbeiderpartiet har blitt enige om, troner Norge nå på toppen i Vest-Europa sammen med Sverige når det gjelder å ha det høyeste skattetrykket på aksjer og investeringer i næringslivet. Forskjellen mellom svenskene og oss består i at den svenske sosialdemokratiske regjeringen i likhet med andre europeiske regjeringer reduserer skattene. Resultatet for Norges del blir at ideer om nyskapingsprosjekter realiseres i andre land, og at oljeavhengigheten øker. Noe av det mest foruroligende som ligger i budsjettet, er at Regjeringen allerede i budsjettforslaget for 2002 varslet at de vil innføre en progressiv kapitalbeskatning. Og det har også Kristelig Folkepartis leder, Valgerd Svarstad Haugland, i dag forsiktig gitt en støtte til i Dagens Næringsliv. Den modellen innebærer at overskuddet i bedriftene utover normalavkastning skal skattlegges med en høyere sats. Dette er et system som vil straffe de bedriftene som tjener mye i forhold til den fysiske kapitalen de bruker, f.eks. den nye kompetanseøkonomien samt bedrifter med store svingninger i inntjeningen. Jeg forstår ikke hvordan innfallsvinkelen til den typen skattemodell er. Er det slik at man skal straffe bedrifter som har høy inntjening? Det er jo de bedriftene vi vil ha flere av. De bedriftene som har høy inntjening, skal altså få en ekstra høy skatteprosent. Da blir jo det en motivasjon for dem til å flytte utenfor landets grenser. Egentlig burde man heller lagt opp til en ekstra oppmuntring til dem i næringslivet som tjener godt, fordi inntektene da kan bli investert i andre virksomheter fremover.