Michael Tetzschner (Høyre), 2013-02-21:
Jeg vil begynne med å berømme representanten Trine Skei Grande for å ha reist denne interpellasjonen. Dette er et viktig spørsmål, og interpellanten gjør det med utgangspunkt i en rykende fersk trendrapport, som er ledd i en årlig rutine, og som fremlegges av Kripos, nå senest 30. januar. Når jeg hører statsråden svare på de utfordringer som interpellanten tar opp, er det informativt i den forstand at man får en oversikt over de tiltakene som gjøres, og den ressursinnsatsen som settes inn. Det jeg kunne tenke meg å høre mer om, er om statsråden er villig til å gå litt lenger inn i problembeskrivelsen som interpellanten inviterer til. For det første: Er hun enig i Kripos’ vurdering av at utviklingstrekkene nå er at gjengkriminaliteten utgjør en trussel mot det norske samfunnet? Og: Er statsråden enig med interpellanten i at spenningsnivået i gjengmiljøene i og rundt Oslo har økt, og at trusselnivået anses som høyt? Grunnen til at jeg må utfordre statsråden på disse områdene, er at man kunne få inntrykk av at statsråden, med henvisning til den ressursinnsats som gjøres, får oss med på, uten å si det direkte, at dette er under en slags kontroll, at dette er et nivå en storby må lære seg å leve med. Fremfor alt var det ikke noe i statsrådens svar som pekte fremover. Hva er det med disse prosjektene som avsluttes? Blir de så en del av det allmennpolitiske hverdagsarbeidet? Tar man med seg læringseffekten videre? Det viktigste er jo ikke disse prosjektene, men at vi har et hverdagspoliti som er organisert slik at de har nærhet til bydelene. Det kan også være slik at man kanskje har vært litt for teknokratiske og teknisk opptatt av nyvinninger innenfor overvåking, mens det vi rett og slett trenger, er fysisk tilstedeværelse av politi, som ikke nødvendigvis patruljerer fra bil, men som er til stede i hverdagen, med lav terskel for henvendelse. Jeg er også opptatt av at man ser den tyngre kriminaliteten i sammenheng med den såkalt mer hverdagslige eller prosaiske kriminaliteten, som visstnok skal være mindre alvorlig. Jeg tror vi kan lære av byer med nulltoleranse. Det har også utviklet seg en slepphendthet når det gjelder å etterleve narkotikabestemmelsene her i byen. Man kan nå bruke narkotika straffritt. Man kan til og med selge det hvis det er for å finansiere eget forbruk. Jeg tror det er veldig viktig at man fjerner markedet for illegal import, gjengdannelse og organisering, som er helt nødvendig for å bringe disse ulovlige stoffene frem til markedet. Så vil jeg selvfølgelig understreke at det ikke er politiets oppgave å løse sosiale problemer. Jeg ser at en del av kriminalitetsbildet – særlig gjengdannelse – har sammenheng med andre samfunnsforhold, som både byplanleggere, lokalpolitikere og ikke minst foreldre må gripe fatt i. Jeg ser personlig en klar sammenheng mellom dette og hvordan samfunnet på mange områder har organisert seg på en måte som har svekket normdannelsen i de nære miljøene – først og fremst i familiene. Det kan ikke politiet løse. Så når jeg snakker om forebygging, vil jeg peke på de rettsprinsippene som ligger i at det skal være stor risiko for å bli oppdaget, og at det skal ha konsekvenser hvis man bryter loven. Det er også en viktig del av forebyggingen. Man ser også at man har slått seg til ro med altfor lav oppklaringsgrad i Oslo politidistrikt. Så det er mye som henger sammen her. Men når det gjelder den politimessige siden, som vi diskuterer her i dag, vil jeg likevel stille spørsmålet: Har vi organisert politiet i byen på en god nok måte, som reflekterer behovene ute i bydelene?