trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Fyrst vil eg gje ein takk til alle som har teke ordet og delteke. Det er ikkje ofte at ein interpellasjon fengjer så stor interesse i salen. Eg synest det er bra når menneskerettar kjem på dagsordenen, at det er noko som fengjer. Så vil eg gjerne seie til representanten Stensaker at det var mykje gledeleg i hans innlegg i forhold til at det verkar som om han er svært oppteken av uretten i verda, at det er nødvendig å gjere noko med internasjonale strukturar, og at det er nødvendig med utviklingsarbeid, bistandsarbeid, for å få orden på den uverdige situasjonen at 40 000 ungar døyr kvar einaste dag. Eg håpar at representanten Stensaker sitt innlegg var eit uttrykk for ei nyorientering i Framstegspartiet sin internasjonale politikk. Det vil i så fall vere på høg tid, og det vil vere gledeleg. Eg vil òg presisere for Kristeleg Folkeparti sin del at vi meiner at USA undergrev internasjonal menneskerettsstandard gjennom behandlinga av fangane på basen på Cuba. Vi meiner òg at det å la vere å underteikne internasjonale avtalar som skal sikre menneskerettane, er negativt på same måten. Det er vi faktisk heilt samde med SV i. Men vi er forundra over denne redsla – som representanten Blankenborg uttrykte det – for å gå inn i den konkrete situasjonen som er teken opp i interpellasjonen, og seie tydeleg frå. Det slit ein mykje med, sjølv eit så velmeinande menneske som representanten Jacobsen. Eg har òg fått eit brev frå Cuba-foreininga, som omtalar den uverdige kampanjen representanten Lilletun har mot Castro og Cuba, og framstiller humanismen på Cuba. Eg har røkt litt etter, og eg trur nok at representanten Jacobsen vil finne mange partifellar i denne foreininga. Og eg må seie at det var ikkje mykje sjølvkritikk i det brevet. Der såg ein ikkje mykje til dei tinga som vi har diskutert her i dag. Det eg faktisk synest at debatten har avklara, er at det er eit samla storting som seier at menneskerettane er universelle, og at dei ikkje kan delast opp i det å ha mat og det å ha ytringsfridom, slik representanten Langeland gjorde i går. Likeins synest eg òg at det er heilt tydeleg at ein er nøgd med at Regjeringa engasjerer seg. For det tredje synest faktisk eg at representanten Blankenborg peika på at her er det framleis noko uforløyst i SV sin politikk, at her sit på ein måte erkjenninga langt inne, og med den romantiske forhistoria har ein eit stykkje å gå før ein er komen i mål. Men summa summarum: Eg er fornøgd med utanriksministeren sitt svar og med debatten, og takkar for ordet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-10-16:
Noreg støtta ikkje Irak-krigen, og vi var ikkje med på krigen i Irak. Vi valde å stå fast på FN-sporet. I slike alvorlege spørsmål må det ikkje vere enkeltland eller grupper av land, men verdssamfunnet gjennom FN som fastlegg retninga for ei løysing. Difor åtvara vi USA og Storbritannia mot å aksjonere utan forankring i eit nytt vedtak i Tryggingsrådet. For Kristeleg Folkeparti var det heilt sentralt at bruk av militærmakt skulle vere ein aller siste utveg når alle andre var prøvde, og om alternativet var verre. Krigen mot Irak vart ført utan autorisasjon frå eit nytt klart vedtak i Tryggingsrådet. Det var òg andre årsaker til at ein ikkje kunne støtte ein krig. Regjeringa si haldning, som vi støtta, baserte seg ikkje aleine på ei folkerettsleg og juridisk vurdering. Regjeringa trefte sin konklusjon ut frå ei heilskapsvurdering. FN hadde i utgangspunktet gode argument for å presse det irakiske regimet. Regimet var ein reell trugsel, med sine mange invasjonar av nabolanda, neglisjering og likvidering av eiga befolkning og ignorering og brot på FN sine resolusjonar. Vi skal hugse at vår informasjon ikkje åleine baserte seg på informasjon frå USA og Storbritannia, men på informasjon frå FN sine våpeninspektørar og Det internasjonale atomenergibyrået. Dei fann m.a. biologiske våpenprogram som Irak hadde skjult. Våpeninspektørane kunne òg rapportere rett før krigen om at dei hadde ein sterk mistanke om at rundt 10 000 liter anthrax framleis var å finne i Irak. Irak kunne heller ikkje gjere greie for om lag 1 000 tonn kjemiske stridsmiddel dei meinte å ha destruert. Inspektørane meinte òg at Irak nok både hadde – og framleis var i stand til å produsere – rakettar som kunne levere masseøydeleggingsvåpen i strid med FN si avgrensing i rekkevidda på 150 km. Bush og Blair kunne ha ført ei sterk sak basert på informasjon berre frå FN-inspektørane. Men dei gjorde ikkje det. Mykje tyder på at Bush og Blair overdreiv trugselen om at Irak hadde masseøydeleggingsvåpen. Bush får kritikk for dette blant politikarar i USA. Joe Biden, viseformann i Senatets utanrikskomite, heldt 1. oktober i år eit innlegg som langt på veg markerer eit oppgjer med Bush-administrasjonen sin Irak-strategi. Biden meiner administrasjonen overdreiv trugselen, sprita opp etterretningsopplysningar og knytte dette til Saddam og Irak og 11. september utan at det var grunnlag for det. Dette kan få svært alvorlege konsekvensar. Veikskapen i det anglo-amerikanske framlegget risikerer å skade tiltrua befolkninga har til eigne politikarar, og tiltrua verda og nære allierte har til USA og Storbritannia. Både Storbritannia og USA er våre nære allierte. Det vil dei framleis vere. Som president Bush sa i samtale med statsminister Bondevik under Irak-konflikten, er det naturleg med diskusjonar mellom vener og respekt for synspunkta til kvarandre. Det endelege svaret på kva som her skjedde, har vi ikkje enno, slik representanten Jagland sa, det må vi vente på. Difor bør det heller ikkje dømmast i dag.
Mette S. Korsrud (Høyre), 2003-10-16:
I midten av mars i år foretok cubanske myndigheter en ytterligere innstramming i forholdene for opposisjonen i landet. 75 dissidenter ble arrestert. Flere av disse ble utsatt for en svært urettferdig rettergang. De ble alle ilagt strenge straffer. Den strengeste var på 28 år. Cubanske myndigheter sier at de som ble arrestert, var utenlandske agenter, som gjennom sin aktivitet satte Cubas selvstendighet og sikkerhet i fare. Amnesty International er av den oppfatning at dette er samvittighetsfanger som ble satt i fengsel ene og alene på grunn av sin fredfulle utøvelse av sine grunnleggende rettigheter. Denne tilstrammingen av forholdet for menneskerettighetene ble ytterligere aktualisert i april i år, da Cuba opphevde sitt moratorium for bruk av dødsstraff. Tre personer, som var blitt dømt til døden for delaktighet i båtkapring, ble henrettet ved skyting. Også disse hadde, i følge Amnesty International, blitt utsatt for summariske rettssaker. Henrettelsene ble utført innen en uke etter at rettssakene hadde startet. Det ser for meg ut som om myndighetene på Cuba bruker den over 40 år gamle amerikanske boikotten av landet som en unnskyldning for sin forfølgelse av opposisjonelle. Dette er en unnskyldning som vi ikke må akseptere. Derfor er det også forstemmende at representanten Hallgeir H. Langeland fra SV nettopp lanserer Cubas diktator Fidel Castro som fredsprismottaker. Det at man er fattig, er ingen unnskyldning for å bryte menneskerettighetene. All erfaring tilsier at demokratisering, forbedring av menneskerettigheter, utvikling av rettsstatsprinsipper og en økende integrering i verdensøkonomien er forutsetninger for både politisk og økonomisk utvikling. Derfor holder det heller ikke å hevde, som enkelte gjør, at det er Vesten som gjennom sin politikk utbytter fattige land. Det er det Castro hevder, men la oss ikke lures av de uttalelsene. Det er det politiske regimet på Cuba som er et direkte hinder for økonomisk utvikling og vekst på øya. Samtidig må vi også få lov til å understreke at USAs over 40 år lange boikott av landet har vært fullstendig mislykket. En oppheving av boikotten vil være til stor fordel for alle parter, ikke minst for Cubas fattigste befolkning. Slik det nå er, anvender regimet boikotten som unnskyldning for sin egen forfølgelse av annerledes tenkende. Norge sluttet seg i juni til uttalelsen fra EU om å begrense den politiske kontakten med myndighetene på Cuba. Det var en klok beslutning, som alle representanter bør gi sin tilslutning til.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Mitt namn har vore nemnt ein del gonger i løpet av denne debatten. Eg vil berre gjenta det eg har sagt offentleg: Dette er eit privat forslag, som er fremja med visse intensjonar som eg høyrer at eg delvis har oppnådd i denne salen. Mellom anna synest eg det er positivt at så mange i debatten direkte seier at ein no skal jobba meir aktivt for å oppheva den ulovlege blokaden som USA har mot Cuba. Det synest eg er veldig positivt. Lat meg så seia at brot på menneskerettane og dødsstraff – om det skjer på Cuba, om det skjer i Saudi-Arabia, om det skjer i Israel, og om det skjer i USA – tek eg sterkt avstand frå. Det burde alle gjera. Men eg høyrer ikkje veldig ofte eit pip frå Høgre-folk når det gjeld 14 år gamle ungar som blir tekne livet av i USA, eller når det gjeld fangane på Guantanamo. Det er ikkje så mykje lyd i Høgre-folk då. Eller kva når det skjer overgrep frå Sharons side og Kristeleg Folkeparti ikkje gjev lyd frå seg? Så det er fleire som har ein jobb å gjera, ikkje berre eg, som ein hevdar her. Dessutan vil eg seia følgjande: Energi- og miljøkomiteen var på Cuba. Me hadde ein dialog med dei offisielle styresmaktene der. Dei var veldig interesserte i å ha ein tettare dialog med Noreg, m.a. inviterte dei gong etter gong Statoil til å koma og jobba der. Kanskje hadde det vore eit alternativ til å gå inn med ulovlege metodar i Irak? Lat meg òg seia til Lilletuns orientering at faktisk hadde SV, som einaste gruppe, eit lengre møte med Paya på Cuba, ein halvtimes møte, faktisk, etter at dei andre komitemedlemmene var reist heim, nettopp for å høyra korleis dei jobbar, og om dei driv med fornuftige ting. Eg synest dei hadde ein måte å jobba på som var viktig, for dei jobba uavhengig av USA, og det trur eg er viktig. Så til eit anna poeng som har vore framme, og som verkeleg er eit av mine hovudpoeng med mitt forslag. Det døyr 40 000 barn kvar einaste dag i denne verda, det er 1,2 milliardar menneske som svelt, og så klagar ein sjølvsagt på at Cuba som eit fattig land nettopp klarar å gjera noko med dette. Dei klarar å gje folk bustad, dei klarar å gje folk mat, og dei klarar å gje folk gratis skule og helsestell, noko som alle land burde klara. Det klarar eit fattig land. Men det er altså eit problem: Dei har ikkje stemmerett på Cuba, ikkje slik skikkeleg stemmerett som me ønskjer oss. Men mange fattige har ikkje det, og dei fleste fattige har heller ikkje mat og bustad. Dersom ein bur i Rio, eller bur i slummen i Miami, har ein verkeleg eit problem med å velja kva som er det viktigaste. Så heilt til slutt …
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Eg ville berre be utanriksminister Petersen og Lilletun om å invitera Castro til Molde, slik som ein gjorde det med Sharon.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Jeg har lyst til å berømme representanten Lilletuns initiativ for å ta opp denne interpellasjonen om situasjonen rundt menneskerettighetene på Cuba. Jeg tror vel at noe av æren tilfaller representanten Hallgeir H. Langeland for hans forslag. Så slik sett har det omdiskuterte forslaget om å nominere Fidel Castro til fredsprisen kanskje hatt én positiv avlegger i Stortinget og bidratt til at flere har blitt opptatt av det som er den reelle menneskerettighetssituasjonen på Cuba. Men jeg har lyst til å knytte noen kommentarer til denne debatten. Det er slik at alle representanter på Stortinget og tidligere parlamentarikere har mulighet til å nominere folk til fredsprisen, men det er ingen partibehandling av dette. Jeg og SV mener at Fidel Castro er en helt uaktuell kandidat til en fredspris. Intensjonen fra forslagsstiller har vært å få i gang en diskusjon om det som er de faktiske forhold. Men for SV henger kampen for sosial rettferdighet og kampen for politiske og humanitære menneskerettigheter uløselig sammen. Det eneste jeg har å utsette på Lilletuns interpellasjon, er mangelen på omtenksomhet rundt forholdene for homofile på Cuba. Det er nemlig slik at homofil praksis er forbudt der. Det er én av de tingene som også framlegges som en avlegger av et kapitalistisk samfunn. Så hvis vi kan utfylle representanten Lilletuns innlegg når det gjelder bekymringer for menneskerettigheter på Cuba, med det som dreier seg om bekymringer for minoriteters rettigheter, tror jeg kanskje bildet kan bli komplett. Når det gjelder noen henvisninger til uttalelser fra SV i denne debatten, vil jeg bare si at når representanter fra SV framholder at vi i dialog med ulike bevegelser på Cuba – og representanter fra SV har mange møter med dem – konfronterer dem med situasjonen når det gjelder menneskerettigheter, er det ikke slik at det er ønsketenkning for SV at alle som er organisert i fagbevegelsen, skal stemme på ett parti. Da framholdes det som en menneskerettighet at organiserte i fagbevegelsen i Norge også har rett til å stemme på et høyreparti, hvis det er det de ønsker.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Først en liten visitt til de innledende bemerkninger. Vi er alle sammen klar over at det var en dragkamp innad i Regjeringen om hva som til sjuende og sist skulle være Norges syn, og jeg tror vi i ettertid kan være glad for at den voldsomme mobiliseringen som var, både blant folk flest og ikke minst i kirkelige miljøer, førte til at Regjeringen var klinkende klar i forhold til at det ikke var et tilstrekkelig folkerettslig grunnlag for å gå til krig mot Irak på det tidspunktet. Men det var jo ikke slik at Jan Petersen jublet. Jeg husker bl.a. at vi hadde en runde etter redegjørelsen her i vandrehallen, hvor Jan Petersen hadde mer enn nok med å ta til orde mot den svenske statsministeren når han mente at krigen mot Irak brøt med folkeretten, for det var jo å gå altfor langt. Han brukte til og med så sterke ord som at det var «helt på jordet» når han skulle karakterisere den svenske statsministeren. I ettertid tror jeg han kan være veldig glad for at det norske synet på konflikten ble som det ble. Det som etter mitt og SVs syn er litt mer forstemmende, er at Regjeringen ikke er mer offensiv i forhold til å tenke ut den strategien som dreier seg om på hvilken måte vi skal sørge for at vi får informasjon og også verifiserer informasjonen framover. Det er altså slik at fem måneders intens leting etter Saddam Husseins forbudte våpen ikke har gitt noen resultater, og at alle de påstandene som kom i forkant av krigen, ikke kan dokumenteres, selv etter fem måneders tilgang til alt. David Albright, f.eks., tidligere FN-inspektør, sier at det er klart at regjeringene i USA og Storbritannia vilt overdrev grunnene for å gå til krig. Men rapporten er ikke framlagt skikkelig ennå, slik at vi får ta de forbeholdene som hører med, at vi må se rapporten når den kommer. Det som er vår intensjon bak denne interpellasjonen, er først og fremst å se framover. Jeg tror situasjonen vil være slik at det meste av informasjonen om ulike konflikter i verden vil være åpen informasjon. Og den største utfordringen for alle land vil være å ha den kunnskap og den kompetanse som skal til for å kunne analysere den informasjonen som faktisk fins om ulike konfliktområder. Der er SVs holdning fremdeles den at vi må ha en helt annen og skjerpet sikkerhet for at når det gjelder de informasjonene som vi legger til grunn, har vi sørget for at de er nøye vurdert i ulike miljøer som har god bakgrunn for å gjøre det. Og det er ikke nødvendigvis sikkert at det er i statlige miljøer, det kan også være i ulike forskningsmiljøer. Den aktsomheten krever en så vanskelig verdenssituasjon som vi har.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-16:
Jeg synes egentlig dette er litt forstemmende, av samme grunn som det Åslaug Haga avsluttet med. Det er faktisk slik at det er igangsatt en krig mot et land, med en begrunnelse og mot et klart FN-mandat, med en argumentasjon som de som framførte den, visste var feil, og visste var manipulert. De gjorde dette med åpne øyne for å legitimere en krig, og krig er siste utvei. Det er heller ikke slik at noen kan oppsummere at krigen mot Irak så langt har vært super-vellykket. Det er faktisk slik at situasjonen er ganske uavklart. Det er mange problemstillinger på bakgrunn av dette som vi kommer til å leve med i mange år framover. Det henger ikke sammen med om Saddam Hussein var en despot eller ikke. Han var en despot, og han var bygd opp av Vesten. Han hadde gasset kurdere, og han hadde begått meget grove brudd på menneskerettighetene mens han var sponset av Vesten. Det er den triste bakgrunnen. Det som er situasjonen, og som jeg synes er pussig, er at det virker som om utenriksministerens indignasjon er mye større overfor SV og det faktum at vi tar opp denne debatten og prøver å reise de spørsmålene som her kommer, enn overfor det faktum at det ble lagt fram som beviser, som begrunnelse for en krig som ikke hadde folkerettslig mandat tilstrekkelig til at Norge – Regjeringen – kunne støtte den, påstander som var direkte feil. Hvorfor er ikke utenriksministeren indignert over at det ble påstått at Irak hadde anriket uran på et tidspunkt hvor USA og CIA visste at det var feil? Hvorfor er ikke utenriksministeren indignert over at Tony Blair legger fram beviser for at Irak kan gå til krig på 45 minutters varsel, når man vet at det er feil, og at det er manipulert med gamle oppgaver? Det overrasker meg, fordi det bringer vi med oss inn i framtida. Det er jo denne holdningen som vi må sørge for at vi tar et oppgjør med i forhold til framtidige konflikter. Nå tror jeg for så vidt at selv om man ikke lykkes med å få de store innrømmelsene fra Høyre og utenriksministeren i denne debatten om at det ikke går an å stole på informasjon fra USA og Storbritannia framover, vil jo saken uansett nettopp bety det. Det vil være slik at Norge i forhold til framtidige konflikter må ta all informasjon med en klype salt og gjøre de avveiningene som vi trenger. I tillegg må vi skaffe oss mer alternativ informasjon. Det er jo det store tankekorset når det gjelder hvordan skal vi kunne orientere oss i en vanskelig verden framover, at våre nærmeste allierte ikke kan være en rettesnor for den informasjonen vi kan stole på.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2003-10-16:
Det er for så vidt fint at dette spørsmålet blir tatt opp, og jeg har et par punkter jeg vil framføre. Det ene er at realitetene rundt dette ennå ikke er klare. Det andre er at fordi realitetene ikke var klare på det tidspunktet da vi ble innbudt til å være med på å støtte krigen, kunne vi ikke støtte den. Men det var ikke så rart at utenriksministeren og Regjeringen måtte ta alvorlig de informasjonene som kom. Man hadde ikke noen mulighet for å avvise dem, og man hadde ikke noen mulighet for å si at dette ikke hadde noen betydning for det standpunktet vi måtte ta. Vi måtte likevel ta det standpunkt at vi ikke kunne støtte krigen fordi vi ikke hadde kunnet konkludere på bakgrunn av de informasjonene som forelå. Hva skal vi gjøre for framtiden? Det er bare én ting å gjøre, og det er å holde fast ved det som Norge sa, og som det var et klart flertall for her i denne salen, nemlig at det bare er ett internasjonalt organ som er autorisert til å godkjenne en krig, en angrepskrig, for å avsette et regime eller foreta en humanitær intervensjon, og det er FNs sikkerhetsråd og de instrumentene som Sikkerhetsrådet oppretter. En annen ting var jo at SV ikke anerkjente dette prinsipp, som er nedfelt i FNs charter, for Kristin Halvorsen gikk jo imot krig uansett, selv om FNs sikkerhetsråd skulle ha godkjent det. Men vi andre stod fast ved det som står i FNs charter, nemlig at FNs sikkerhetsråd har denne myndighet. Så kan man selvfølgelig gjøre seg andre betraktninger, bl.a. at det kan være nyttig med mest mulig selvstendig informasjon. For enhver som skal drive utenrikspolitikk, er det viktig å ha selvstendig informasjon. Det tror jeg ikke Norge kunne ha skaffet seg i denne sammenhengen, men jeg vil si at det ville være en stor fordel om f.eks. Europa kunne bygge opp mer kapasitet på selvstendig informasjon, slik at vi også kunne føre en utenrikspolitikk basert på egen informasjon, ikke bare på andres. Til slutt har jeg lyst til å si at det er veldig mange spørsmål som kan stilles etter det som har skjedd, f.eks.: Hvorfor så verden så lett på det folkemordet som foregikk i Irak gjennom alle disse årene? Hvorfor nådde ikke informasjonen fram? Det er blitt reist spørsmål om hvorfor f.eks. ikke FN i større grad var i stand til å rapportere om det som foregikk. SV stilte f.eks. spørsmål ved flyforbudssonen som var det eneste effektive middelet for å beskytte kurderne. Og jeg må spørre om det er sikkert at USA og Storbritannia forsøkte å villede verden. Eller er det kanskje slik at alt det som hadde skjedd, som gassingen av kurderne og at 1 million mennesker ble drept i krigen mot Iran, gav grunnlag for mistanke om at det i dette landet faktisk fantes en aggresjon og kanskje også en kapasitet til å sette en krig i gang på nytt?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-10-16:
Interpellanten får ha meg unnskyldt, men i mine ører og for mine øyne ligger det i interpellasjonsteksten en antakelse eller en insinuasjon om at også vi i Norge førte debatten om Irak på feil premisser. Det er besynderlig at Sosialistisk Venstreparti fortsatt har problemer med å erkjenne at Regjeringen og Stortinget faktisk valgte en tryggest mulig basis for det norske standpunktet om Irak. Utenriksministeren har både tidligere og i dag vært vedholdende entydig og hevdet at bare kontrollerbare og objektive internasjonale undersøkelser i Irak ville kunne gi klarhet i spørsmålet om eventuelle irakiske masseødeleggelsesvåpen. Derfor holdt vi oss til FN-sporet. Derfor støttet vi res. 1441. Derfor er også res. 1483 en logisk fortsettelse. I debatten om utenriksministerens utenrikspolitiske redegjørelse 20. februar i år harselerte vel nærmeste Kristin Halvorsen over Norges holdning til å følge det såkalte FN-sporet. Hun hevdet bl.a. i debatten: «Det gjennomsyrer utenriksministerens redegjørelse at den norske oppfatning av FN-sporet til enhver tid er det som FN til syvende og sist bestemmer seg for at Sikkerhetsrådet skal vedta.» Som om det skulle være så merkelig. Her bør vi få en avklaring. Mener Sosialistisk Venstreparti at vi skal arbeide gjennom FN for løsning på internasjonale konflikter, men bare forplikte oss når flertallsvedtakene faller i norsk smak? Med en slik holdning skal man være ganske optimistisk for å tro at andre vil ta oss på alvor når vi henviser til multilaterale fora for løsning av truende konflikter. I et replikkordskifte under utenriksdebatten ble da også Kristin Halvorsen utfordret på om det var feil av Norge å stemme for res. 1441, og hva alternativene eventuelt skulle ha vært. Det kom ikke noe avklarende svar på det spørsmålet. Heller ikke den gangen. Jeg hører til de mange som blir stadig mer forundret over Sosialistisk Venstreparti, et Sosialistisk Venstreparti der meningene er sterke om hva man er imot, men hvor vi fortsatt venter på partiets alternative løsninger i viktige utenriks- og sikkerhetspolitiske saker.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Jeg foreslår Heidi Grande Røys.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Jeg vil på vegne av Ulf Erik Knudsen og meg selv fremme forslag om lov om endringer i lov om strafferegistrering 11. juni 1971 nr. 52 – utvidet bruk av vandelsattest i forhold til personer som får ansvar for barn.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Jeg vil bare vise til stortingspresidentens grundige redegjørelse om denne saken i Stortingets møte, og hva Stortinget vedtok for bare noen minutter siden. Odelstinget skal nå gi denne granskingskommisjonen domstolskompetanse, for å kunne foreta de avhør osv. som er nødvendige for å belyse saken grundigst mulig, for ikke å si for å få til en endelig avklaring av Mehamn-saken. Derfor har Presidentskapet foreslått de nødvendige lovparagrafer i saken, og jeg anbefaler Presidentskapets innstilling på dette punkt.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Når det gjeld utviklinga på arbeidsmarknaden i dag, ser me at arbeidsløysa går berre i éi retning – pila går rett oppover. I løpet av ganske kort tid no har talet på ledige auka ganske dramatisk, og det bør òg representanten Anita Apelthun Sæle ta innover seg. Regjeringa sitt forslag inneber at dei som er i arbeid, får anledning til å jobbe meir. Som eg peikte på i hovudinnlegget mitt, vil det antakeleg bli færre nytilsette arbeidarar i bedriftene, det blir færre som blir tilsette i mellombels stillingar for å ta seg av toppar. Det er korrekt at det ikkje er forslag om å auke den maksimale ramma for bruk av overtid. Ikkje i lovverket, men i praksis vil det bli slik, for det er nemleg slik at ein reknar ikkje overtid før ein har passert 40 timars arbeidsveke. Det vil med andre ord seie at ein kan faktisk etter individuelle avtaler jobbe overtid godt i overkant av 500 timar, litt avhengig av kor mange arbeidstimar ein har elles gjennom tariffavtala. Men det som er endringa, er jo at både dei tillitsvalde og Arbeidstilsynet – og Arbeidstilsynet er den fremste faginstansen me har i dette landet til å vurdere bruken av overtid – blir skyvde heilt til sides. Det er ikkje slik at det er så veldig stort behov for å dispensere frå dagens lov. Faktisk berre ein halv prosent av alle verksemder i Noreg nyttar seg av høvet til å søkje om dispensasjon. Det er ikkje ei stor utfordring og eit stort problem for dagens næringsliv.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Det var ikkje overraskande å få ein slik replikk frå representanten for Framstegspartiet. Dette er inga overdriving, dette er inga krisemaksimering. Men Arbeidarpartiet har i alle fall evne til å lytte til den fremste fagkompetansen me har i dette landet, og da tenkjer eg på Arbeidstilsynet, Arbeidsforskningsinstituttet og ikkje minst alle dei som dette vedrører, f.eks. arbeidstakarane sine organisasjonar, som samla har gått mot Regjeringa sitt forslag. Det er ikkje nytt at det ikkje er interessant for Framstegspartiet å lytte til dei instansane. Eg har ikkje sagt at arbeidstakarane er den svake parten, men arbeidstakarane kan bli den svake parten. Det er ikkje enkelt å opptre som enkeltindivid når ein står i ein situasjon der arbeidsgjevaren ber ein om å jobbe overtid, der arbeidsgjevaren nærast kan be ein ta på seg oppgåver med å jobbe overtid når ein kanskje er i den situasjonen at ein fryktar for framtida si og fryktar for arbeidsplassen sin. Det er ikkje så veldig enkelt. Me treng snarare det motsette av det som Framstegspartiet og stortingsfleirtalet går inn for. Me treng eit meir inkluderande arbeidsliv og eit arbeidsliv med rett for alle. Det er nemleg god arbeidsmarknadspolitikk. Det er god familiepolitikk, det er god helsepolitikk, og det er god sosialpolitikk. Dei løysingane Framstegspartiet står for, og som dei ønskjer innføre i det norske samfunnet, er etter mi meining gamaldagse løysingar som me hadde for 50 og 100 år sidan. Det er Arbeidarpartiet imot.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Eg har faktisk tru på enkeltindividet. Eg har tru på at dei fleste klarer å vurdere sin eigen situasjon, òg i arbeidslivet. Men eg har nemnt det før: Det er visse farar knytte til det at ein blir lokka med overtid, blir lokka med større inntekter, som kanskje kan passe for eit menneske som er forholdsvis ungt, som ikkje er i ein familiesituasjon, som ikkje er avhengig av å ha eit sosialt nettverk rundt seg. Eg synest på mange måtar at den vinklinga som Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV har i denne saka, på langt nær er underleg. Da er det meir underleg at Høgre og representanten Hogsnes tviler på dei sterke og kritiske merknadene som Arbeidstilsynet har spela inn i denne saka. Dersom representanten Hogsnes hadde lese alle dokumenta som har kome frå Arbeidstilsynet, med dei kritiske merknadene dei har til denne saka, og som ikkje speglar seg av i proposisjonen, trur eg kanskje at representanten Hogsnes òg ville ha hatt ei anna vurdering av det. Dette er ikkje snakk om å styre bedriftene i senk. Vel 800 bedrifter søkte i fjor om dispensasjon frå overtidsreglane, og me har godt i overkant av 20 000 bedrifter. Det tilsvarer ca. 0,5 pst. Er det så nødvendig for norsk næringsliv å få utvida overtidsramma utover den stramheita me har i dag? Er det så viktig for at norsk næringsliv skal overleve? Eg berre stiller spørsmålet.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2003-02-06:
Arbeidsløysa har stige. Ho er rett nok framleis mellom dei lågaste i Europa, men 100 000 utan jobb er bekymringsfullt. Då kan det ikkje vera negativt at Regjeringa forenklar og opnar for større fleksibilitet. Det er det som skjer i denne saka, og det er viktig for alle bedrifter og for alle som ynskjer å bevara arbeidsplassen sin. Men vi svekkjer ikkje arbeidarane sine rettar – absolutt ikkje. Kan representanten frå Arbeidarpartiet, som er saksordførar, bekrefta for det norske folk at vi i denne saka ikkje aukar maksimalramma for overtid, at arbeidstakarane sine rettar ikkje vert forringa, og at lovpålagd kviletid er som før? Så er det mange kreative reknestykke som er ute og går. Vi høyrde det her: 16 timar i 16 døgn på jobb. Men kviletida er framleis på 11 timar, og eg vil minna om at døgnet enno ikkje har fått 27 timar. Vi må halda oss til dei tradisjonelle 24. Dette er feil og burde trekkjast tilbake igjen av saksordføraren. Så er representanten Sigvald Oppebøen Hansen bekymra for at overtid kan verta «ein permanent tilstand». Det er ekstra kostnader ved overtidsbruk, og det er usannsynleg at bedriftene vel dei dyraste løysingane. Det er mi tru i den saka.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2003-02-06:
Jeg må si at innlegget fra representanten Oppebøen Hansen var både patetisk og en formidabel overdrivelse av tingenes realiteter i denne sak. Jeg har ikke hørt på maken til krisemaksimering noen gang, tror jeg. Her bedriver Arbeiderpartiet mye gammel symbolpolitikk, symbolpolitikk som dessverre er utgått på dato. Hva er det egentlig som er så forbasket galt med at overtidsarbeid kan avtales med den enkelte arbeidstaker? Noen vil erfaringsmessig jobbe mye overtid, andre vil jobbe mindre overtid, og noen vil ikke jobbe overtid i det hele tatt. Slik vet vi at det er. Slike individuelle ønsker kan ha forskjellig bakgrunn, og arbeidsgiver er altså etter denne loven pålagt å ta hensyn til om en arbeidstaker vil jobbe lite eller mye overtid. Mener virkelig Arbeiderpartiet – og det er noe de skriver i innstillingen – at ved individuelle avtaler er det arbeidstaker som er den svake part? Er det slik at Oppebøen Hansen og Arbeiderpartiet ser på den norske arbeidskvinne og -mann som svake personer som ikke er i stand til å ta vare på seg selv og sine egne interesser i arbeidslivet? Jeg vil spørre om hva slags stigmatisering av arbeidsfolk dette er. Vi lever da ikke i 1929 og depresjonstidene, men i 2003.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2003-02-06:
Det er jo en litt underlig vinkling Arbeiderpartiet har på denne saken. Det er faktisk bare svært enkle forandringer som skjer, og som klart vil gjøre forholdene for både bedrifter og arbeidstakere enklere og mer fleksible. Det vil styrke bedriftene, gjøre dem mer konkurransedyktige, og det er det som kan bety flere arbeidsplasser. Fortsetter vi med å regulere bedriftene i senk, mister vi arbeidsplasser, og da ser vi at vi ikke klarer å konkurrere når arbeidstoppene melder seg, eller når det er behov for å få gjort det lille ekstra som må til for å holde leveringsfristene. Mitt spørsmål til Arbeiderpartiet er derfor: Er ikke det syn som Arbeiderpartiets Sigvald Oppebøen Hansen forfekter, egentlig bare en mistenkeliggjøring av arbeidstakerne? Er det så sikkert at det alltid er bedriften og fagforeningen som vet best hva som passer den enkelte? Hva er så galt med å flytte mer av ansvaret til arbeidstakeren selv?
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-02-06:
Er det noe som bekymrer Høyre, er det det høye sykefraværet. Det er altfor høyt, og nettopp derfor bestreber vi oss på å få det ned. Og derfor er avtalen mellom partene i arbeidslivet inngått. Så lenge vi har den avtalen, følger vi den avtalen, og den brytes ikke. Men en avtale og resultatet av en avtale avhenger av to parter, og her har fagforeningene en ekstremt viktig jobb å gjøre. Spørsmålsstilleren vinkler en del på helse og forskning. Når det gjelder de helsemessige effekter, er forskningen aldeles ikke samstemt. Forskningsresultatene er ikke entydige, verken de nasjonale eller de internasjonale, og det går på i hvilken grad arbeidstiden har betydning for helse. Vi vet jo, når det gjelder helsemessige aspekter, at det er langt, langt mer enn arbeidstid som er årsaken til sykefravær eller til dårlig psykisk helse. Her har privatliv, andre arbeidsforhold på arbeidsplassen og miljøet innvirkning. En rekke årsaker må tas i betraktning i forhold til å vurdere hva som er årsaken til eventuell dårlig helse. Den vinklingen som vi har i forhold til det å være samstemte og kunne forhandle, kunne bli enige om en arbeidstid, vil i utgangspunktet kunne innebære muligheter som gir konstruktive løsninger. Det gir arbeidstakerne større muligheter til å være med og diskutere egen arbeidssituasjon. Så her ser vi mulighetene istedenfor, som Arbeiderpartiet i altfor stor grad gjør, tar «worst case».
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-02-06:
Jeg kan på mange måter være enig med SV når det gjelder det å ha behov for kunnskap, det å alltid ta imot kunnskap og diskutere kunnskapen ut fra realiteter og forskningen ut fra hva den har funnet ut. Men jeg sa i mitt innlegg at når det gjelder helse i forhold til denne saken, er det ingen entydige forskningsresultater. Og når vi legger det sammen med den situasjonen vi har i dagens næringsliv, hvor bedrifter sliter mer enn før, hvor arbeidsledigheten stiger, da viser det at vi må ha en regjering som kan være handlingsdyktig, og som kan iverksette tiltak. Alle ønsker mindre arbeidsledighet. Alle ønsker å få flere i jobb. Det er usedvanlig viktig for enkeltmennesket å kunne være i jobb. Dermed vil dette være et tiltak som er nødvendig i denne situasjonen. Arbeidsgivers ansvar understreket jeg også i mitt innlegg. Arbeidsgivers ansvar er akkurat det samme, og arbeidsmiljøloven § 12 og § 49 regulerer de rettighetene som en arbeidstaker har. Vi har altså gode, trygge rammer rundt den enkelte arbeidstaker. Mulighetene for å jobbe mer fleksibelt i bolker, i forsvarlige perioder, er den eneste forskjellen i forhold til det regelverket vi har, og det vi nå kommer til å få. Og det kan umulig være uforsvarlig. Jeg stiller meg fullstendig uforstående til den sterke motstanden som bl.a. Arbeiderpartiet oppviser. Det blir nesten som å høre fagforeningene prate.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2003-02-06:
En god ting kan ikke sies for ofte: Det viktigste i dagens situasjon er å gi bedrifter mulighet til å være med i en stadig hardere konkurranse, for å kunne bevare arbeidsplasser, og til å kunne skape nye arbeidsplasser. Jeg rister litt på hodet av spørsmålsstilleren som påstår at jeg må ha liten tro på fagforeningene. Jeg har vært fagforeningsleder i flere år. Jeg har meget lang erfaring, så jeg tror jeg vet hva jeg snakker om når det gjelder fagforeninger. I denne saken er det sånn at lederen i Stavanger Jern og Metall ifølge Aftenposten oppfatter det at Regjeringen også vil forandre overtidsbestemmelsene i arbeidsmiljøloven, som et inngrep i lønns- og arbeidsvilkårene. Det er jo der det ligger! Og det er helt selvfølgelig at fagforeningene sier det. Det er helt legitimt, og sånn skal det være. De skal kjempe for medlemmenes lønns- og arbeidsvilkår. Det skal vi politikere respektere, men vi skal da ikke la oss binde av det. Vi skal tenke helhetlig, ha et helhetlig perspektiv, før vi tar endelige avgjørelser. Det blir for snevert når man ikke klarer å heve blikket utover de fagforeningsmessige interessene. Tidspunktet har å gjøre med Norges økonomiske situasjon. Det vi sliter med, det vi må stimulere, er bedriftene, som må få bedre forhold. Da må de små bedriftene og også de større bedriftene få større armslag. Og vi har tillit til at partene, arbeidsgiver og arbeidstaker, sammen kan lage fornuftige ordninger. For rammene som verner, er der fortsatt.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2003-02-06:
Regjeringen sier at den ønsker å samarbeide med fagbevegelsen om et inkluderende arbeidsliv, om å få ned sykefraværet, om moderate lønnsoppgjør, men kommer stadig med forslag som fagbevegelsen er imot, slik som vi ser det i dag. Like før jul gikk Ivar Kristiansen fra Høyre og Olaf Gjedrem fra Kristelig Folkeparti langt i å varsle at det blir nye kutt i sykelønnsordningen. Det er ingen hemmelighet at både Høyre og Kristelig Folkeparti ønsker å kutte i sykelønnsordningen. Lite hører vi fra de samme partier om konstruktive botemidler for å redusere sykefraværet. Arbeidstilsynet sier i sin høringsuttalelse om forslaget som vi behandler nå: «Dersom virksomheten utnytter fleksibiliteten i de nye bestemmelsene maksimalt, vil arbeidstidsordningene i henhold til forskning være helseskadelige og følgelig ulovlige.» De spår økt sykefravær som en følge av den nye overtidsloven. Da har jeg tre spørsmål til representanten. Støtter man seg her til annen dokumentasjon om konsekvensene for sykefraværet enn det Arbeidstilsynet har kommet med? Tror Høyre at det blir enklere å få ned sykefraværet med de nye overtidsreglene? Og til slutt: Er det ikke lenger et mål å redusere sykefraværet i Norge?
Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-06:
Det er behov for å gjøre endringer i lov og regelverk som ikke er tilpasset den tid vi lever i, og som representerer en utvikling som vi bejaer. Det er derimot ikke riktig å tilrettelegge for fleksibilitet som fører til en uheldig utvikling. Regjeringen har lagt fram en stortingsmelding om folkehelse, og skriver ut fire resepter. For meg er det samsvar mellom ideene bak reseptene for et sunnere Norge og satsingsområdet «et inkluderende arbeidsliv», men det er umulig å finne samsvar mellom Regjeringens ord og handling. Forslag om endring i lov om arbeidervern og arbeidsmiljø er et slikt eksempel. Det blir ikke enklere for den enkelte å ivareta sin helse i et arbeidsliv som åpner for økt overtidsarbeid, og som gjør privat avgjørelsen om arbeidstidens organisering og lengde. Dette fører uvegerlig til at terskelen for å gjøre kunnskapsbaserte beslutninger blir høyere. Jeg må spørre representanten Holmberg om det er slik at hun ville ha gått imot dette forslaget hvis det i dag hadde vært slik forskningsbasert kunnskap tilgjengelig, og eventuelt hvorfor hun ikke vil vente til den er tilgjengelig. At Regjeringen finner det riktig å søke allianser i folkehelsearbeidet, er klokt. Denne saken er et eksempel på hvor lite arbeidstakernes organisasjoner verdsettes som allianseparter av Regjeringen. Og dette er ikke det eneste dagsaktuelle eksempel på dårlig samsvar mellom ord og handling. SV er enig i at det må legges større vekt på det forebyggende arbeid, og imøteser initiativ som framskaffer mer kunnskap. Vi behøver ikke å oppføre oss som om vi er kunnskapsløse av den grunn. De endringer som foreslås i lov om arbeidervern og arbeidsmiljø, er uomtvistelig egnet til å svekke både vernet og miljøet. Arbeidsmiljøloven § 12 slår fast at arbeidet skal legges opp på en måte som ikke utsetter arbeidstakerne for uheldige fysiske eller psykiske plager. At Regjeringen og Stortinget synes å finne det formålstjenlig å øke konfliktnivået i arbeidslivet, og kanaliserer konflikter til et overprøvende rettsvesen framfor å benytte forebyggingsstrategiene i samsvar med ideen om en resept for folkehelsen, er meg ubegripelig.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-02-06:
Det er jo trist å registrera at eit tidlegare fagforeiningsengasjert menneske no plutseleg har så lita tru på det fagforeiningane seier, som det Kari Lise Holmberg her gav uttrykk for. Eg vil ta utgangspunkt i at Senterpartiet gjerne vil ha ei open haldning til forbetringar for næringslivet, til forenklingar i regelverket generelt. Men når det gjeld forslaget som no er fremja av Regjeringa, er det faktisk slik at f.eks. Arbeidstilsynet seier at dei ikkje kan sjå at dette forslaget inneber forenklingar. Dei seier det ser ut som om det kan bli meir komplisert og meir uoversiktleg både for arbeidstakarar og for arbeidsgivarar. Dei viser òg, som Holmberg her var inne på, til at dei som i dag søkjer om dispensasjonar, stort sett får dei innvilga. Så kvifor fremma dette forslaget på dette tidspunktet? Frå vår side legg vi vekt på den preventive verknaden som dagens regelverk har, og òg den preventive verknaden det har at Arbeidstilsynet og tillitsvalde er inne i forkant. Då har ein høve til dialog og til rettleiing i forhold til alternative løysingar framfor å pressa enkeltarbeidstakarar endå meir enn dei frå før er. Mitt spørsmål til Kari Lise Holmberg vil vera: Kvifor slik hast? Kvifor ikkje avventa Arbeidslivslovutvalet og ein meir heilskapleg gjennomgang? Då kunne ein faktisk også medverka til at det i 2003 var nokre fleire av dei 100 000 ledige som fekk høve til å dela på det arbeidet som er, både nokre av dei som går heilt arbeidsledige, og dei i deltid som ynskjer ein større brøk.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-19:
Jeg vil på vegne av representantene Hallgeir H. Langeland, Åsa Elvik, Heidi Grande Røys, Ågot Valle, Audun Bjørlo Lysbakken, Bjørn Jacobsen og meg selv fremme forslag om bedre kartlegging av rasfaren i Norge, samfunnsmessige konsekvenser og konkrete tiltak for å forhindre at menneskeliv og verdier går tapt.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-19:
Jeg har et spørsmål til finansministeren. Arbeidsledigheten fortsetter å øke, og vi nærmer oss 100 000 ledige. Økningen kommer over hele landet, og bare i industrien ble det 3 700 flere ledige sist måned. Regjeringens svar har jo i lang tid vært et stramt budsjett, lavere rente og lavere kronekurs. Arbeiderpartiet er enig i det, men har hele tiden også ment at Regjeringen har vært for passiv utover det å få vedtatt et stramt budsjett. Nå har Regjeringen varslet tiltak i revidert nasjonalbudsjett for å møte den økende ledigheten. Da er mitt spørsmål: Betyr det at Regjeringen nå erkjenner at det er nødvendig å foreta seg noe utover det å få vedtatt et stramt budsjett, og innser finansministeren at arbeidsmarkedstiltakene må økes, og at staten må bidra mer aktivt til nyetableringer, bl.a. gjennom distriktspolitikken og næringspolitikken, når ledigheten øker?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-19:
Jeg takker for svaret. Jeg må også få minne om at da vi i Arbeiderpartiet presenterte vår bekymring for økende ledighet under behandlingen av årets budsjett, ble det karakterisert som svartmaling. Nå har tydeligvis Regjeringen også fått et annet syn på det. Gjennom media i dag forteller finansministeren at han vil gi opp å kjempe for den differensierte arbeidsgiveravgiften. Den har jo vært et av de beste virkemidlene staten har rådd over i distriktspolitikken. Når denne ordningen nå står for fall, trues altså hver fjerde arbeidsplass i privat sektor i Nord-Troms og Finnmark og hver sjette arbeidsplass i privat sektor i det øvrige Nord-Norge. Dette vil bli en svært alvorlig situasjon, og mitt spørsmål er: Hva vil finansministeren gjøre for å unngå at et stort antall arbeidsplasser i distriktene forsvinner når Regjeringen nå, etter sigende, gir opp kampen for den differensierte arbeidsgiveravgiften?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2003-03-19:
Finansministeren og Regjeringen er normalt veldig fornøyd med at de har greid å gi 19 milliarder kr i skattelette, og i alle sammenhenger understreker finansministeren at det alt vesentlige av denne skatteletten er gitt til næringslivet. Når vi nå ser utviklingen i norsk næringsliv, med økende arbeidsledighet, vil jeg spørre: Har denne skatteletten vært helt feilslått? Har den ikke hatt noen positiv betydning, slik som Regjeringen har pleid å omtale det, når vi likevel ser at arbeidsledigheten akselerer og vi får en så kraftig økning som vi ser over hele landet? Har disse milliardene vært feilslått?
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-03-19:
Det er ikke behov for å innse det, for det står innskrevet i Regjeringens budsjettdokument, nasjonalbudsjettet, som ble behandlet i Stortinget i fjor, at usikkerheten om videre ledighetstall er stor, og at vi vil komme tilbake til spørsmålet, bl.a. om nivået på sysselsettingstiltakene, i revidert budsjett, som Stortinget får den 15. mai i år. For øvrig er det riktig at det har vært en tendens til økende ledighet. Når det gjelder de tall som Aetat offentliggjorde i går, sier administrasjonsministeren i en uttalelse fra i går at tallene bekrefter en utvikling i arbeidsmarkedet som vi lenge har vært bekymret for. Vi kommer med en vurdering av situasjonen og mulige tiltak i revidert. Da er det viktig at de tiltakene ligger innenfor rammer som bidrar til å løse det hovedproblemet som nå representanten Hill-Marta Solberg også pekte på, nemlig et stramt budsjett som kan bidra til fortsatt kronekursdemping og rentenedgang.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-03-19:
Etter sigende – jeg uttalte meg ikke om dette til avisene i dag, og det jeg er gjengitt på der, er korrekt. Vi har ikke gitt opp kampen for å beholde vesentlige deler av dagens differensierte arbeidsgiveravgift, men som representanten er vel kjent med, ble dette spørsmålet behandlet av EFTA-domstolen i 1999. Vi tapte der muligheten for å beholde endringen i ubegrenset tid. Fristen er nå der. Og la meg si det slik: De uttalelsene som representanten Schjøtt-Pedersen, på vegne av Arbeiderpartiet, antar jeg, har i dagens aviser om et fullstendig bortfall av differensiert arbeidsgiveravgift utenfor sone 5, altså tiltakssonen Nord-Troms og Finnmark, er ikke riktige. Det er etter EUs regler ikke nødvendig å gå så langt.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-03-19:
Hovedspørsmålet om motkonjunkturpolitikk har vært diskutert mange ganger med representanten Djupedal, og om jeg ikke har overbevist ham om behovet for å innrette en slik politikk innenfor rammen av en stram finanspolitikk, så viser jeg iallfall til hva LOs sjeføkonom uttalte om dette da et slikt utspill kom i avisen. Han advarte sterkt mot å sprenge statsbudsjettets utgiftsrammer ved å gå inn for en form for motkonjunkturpolitikk, når det fortsatt er betydelig rom for at rentenivået kan gå ytterligere ned og på den måten skape et incentiv i økonomien, og at kronekursen ytterligere kan dempe seg for å hjelpe eksportindustrien. Jeg minner om uttalelser, så sent som i dagens aviser, fra fiskeindustrien, representert ved FHL, om at det er mye å gå på for å ta igjen det industrien har tapt som følge av høy kronekurs. Det rommet må ikke bli brukt opp av misforstått motkonjunkturpolitikk.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2003-03-19:
Bare for ordens skyld: Vi har ikke noe ekteskapsløfte. Jeg har betydelig respekt for ekteskapet, jeg, så det har ikke noe med det å gjøre. Jeg tror representanten Jensen er enig med meg der. Men jeg trodde i og for seg at vi hadde et budsjettforlik med Fremskrittspartiet. Og for ordens skyld: Vi har altså ikke noe budsjettforlik med Arbeiderpartiet. For ordens skyld: Det er ikke slik at Regjeringens prognoser for ledighet sprekker i forhold til dagens tall. Prognosene for registrert ledighet er 4,1 pst. på årsbasis; man ligger fortsatt under det. Men jeg tror – og det har jeg uttalt tidligere – at prognosene kan vise seg å være for forsiktige, men det kommer vi altså tilbake til en vurdering av som vanlig i revidert budsjett. Svaret på spørsmålet om hvor lenge man må vente, er gitt av de samlede nærings- og arbeidstakerorganisasjonene i landet, som uttaler i tråd med det som er Regjeringens politikk, at det fortsatt er betydelig rom for rentenedgang i Norge, og fortsatt betydelig rom for at kronekursen kan svekke seg for dermed å styrke konkurranseevnen og trygge jobbene.