Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2006-05-02:
Med hjemmel i lov av 22. juni 1962 nr. 8 om Stortingets ombudsmann for forvaltningen § 12 andre ledd la Stortingets ombudsmann i desember 2005 frem en særskilt melding for Stortinget om sin behandling av en klagesak. Dette er en anledning som ombudsmannen har til å legge frem saker for Stortinget som han finner er av stor viktighet, og det er gjort i denne saken. Det er en ordning som i hvert fall jeg vil uttrykke håp om at ombudsmannen også for fremtiden vil benytte seg av, slik at vi får inn i Stortinget viktige saker som gjelder klager mot forvaltningen. Det er et viktig kontrollinstrument i seg selv. Ombudsmannen konkluderer i sin behandling av klagen, som gjelder anmeldelser som er fremmet og behandlet av påtalemyndigheten og politi og domstoler, med at behandlingen av saken hos både politiet og påtalemyndigheten er kritikkverdig på en rekke punkter. Kritikken omfatter sen saksbehandling, manglende svar på henvendelser, unnlatelse av å registrere og etterforske anmeldelser og mangelfull journalføring og dokumentstyring for øvrig. Hele komiteen er enig i denne usedvanlig sterke kritikken. Komiteen viser i sin innstilling også til brev til komiteen fra statsråd Knut Storberget med vedlegg av brev fra Riksadvokaten til Justisdepartementet, hvor den samme kritikk av saksbehandlingen som ombudsmannen konkluderer med, er fremført. Hele komiteen er enig i at det var helt nødvendig med den sterke kritikken og irettesettelsen av de impliserte som Riksadvokaten har foretatt tidligere. I denne saken har grove saksbehandlingsfeil medført unødig lidelse for partene i saken, og det er en samlet komite som forutsetter at Riksadvokaten gjennom sin oppfølging av saken verner mot gjentakelse av tilsvarende feil og mangler og sikrer borgernes rettsvern generelt. Det er også en samlet komite som vil påpeke at det forliket som er inngått i en del av sakskomplekset, ikke berører klagerens rett til å forfølge videre saker etter straffeprosessloven kapittel 31, klagesaken mot EMD eller eventuell erstatningsutbetaling fra Stortinget eller Stortingets organer. Det er altså full anledning for Stortinget også til å vedta en erstatningsutbetaling, og det er det en samlet komite som mener. Flertallet i komiteen viser også til ordningen med billighetserstatning, mens mindretallet, Fremskrittspartiets representanter, går inn for å fremme forslag om en slik erstatning i denne saken som er til behandling her i dag. Så er det en samlet komite som legger til grunn at den oppfølging saken samlet sett nå har fått, vil være et viktig bidrag til at politi og påtalemyndighet i fremtiden legger til grunn en saksbehandling som ikke gir grunnlag for lignende kritikk. Så til mindretallets synspunkter. Fremskrittspartiets medlemmer er kommet til at det ikke er tilstrekkelig å vise til billighetserstatning og gå bort fra den muligheten som staten, som part her, har både til å innvilge erstatning og til å dekke saksomkostningene for klagerne. Slik jeg ser det, er det et viktig prinsipp innenfor justissystemet at hvis man vinner frem med sin sak til slutt, skal kostnadene ved å få saken frem til en slik avgjørelse bæres av motparten. Det er helt naturlig at saksomkostninger dekkes fullt ut. Så litt om sakens bakgrunn. Saken gjelder altså en familiekonflikt, en familieuenighet, i forbindelse med en eiendomssak – eiendomsrettigheter og konflikter om en eiendom. En kvinne i saken, omtalt som C, er i konflikt med sin bror A og anmelder ham til politiet for voldsbruk og overgrep, voldtekter, gjennom ti år – en ganske dramatisk anmeldelse av A. Det som så skjer, er at det iverksettes etterforskning. Mye av etterforskningen har senere vist mange kritikkverdige forhold, noe ombudsmannen også har konkludert med. A går til motanmeldelse av sin søster C for falsk anmeldelse. Vi står altså foran to anmeldelser. De som har sett litt på denne saken, vil nok være enig med meg når jeg sier at det var relativt åpenbart relativt tidlig at grunnlaget for anmeldelsen av voldsbruk og overgrep, herunder voldtekter, i realiteten var grunnløst. På den annen side er det helt klart at anmeldelsen for falsk anmeldelse var godt berettiget. Politiet og påtalemyndigheten gjorde da det stikk motsatte av det som ville være naturlig, nemlig først og fremst å konsentrere seg om å avdekke grunnlaget for den første anmeldelsen, komme frem til at den ikke var særlig godt dokumentert, og så behandle anmeldelsen for falsk anmeldelse. I stedet skjer altså det motsatte – politiet ser ut til å gjøre hva de kan for å prøve å underbygge den anmeldelsen som senere viser seg å være grunnløs. De er ikke interessert i de opplysningene i saken som kunne tyde på at det faktisk ikke hadde skjedd noen voldtekt, ikke noe overgrep i det hele tatt. Påtalemyndigheten og politiet plikter jo under etterforskning av saker å finne det som taler både for og mot en konklusjon, samt foreta en objektiv vurdering av hva som er overveiende sannsynlig, eller hva som er beviselig. Her gjorde man det motsatte. Man stilte seg på Cs side i anmeldelsen mot A. Man registrerte ikke anmeldelsen for falsk anmeldelse – den ble registrert mange, mange år senere etter purring fra advokater, og man gjorde ingen ting med den. Det var også en privat etterforsker inne i saken, som A og hans kone, B, engasjerte, og som relativt tidlig inngav en rapport som klart viste at C hadde innlevert en falsk anmeldelse. Mor til C og A sa i sin forklaring, som også ble undertegnet, at det var en falsk anmeldelse. Disse dokumentene ble borte fra påtalemyndighetens og politiets kontorer. Dette har med andre ord vært en nesten ren straffeforfølgelse mot to uskyldige mennesker, ekteparet A og B, som har slåss mot myndighetene siden 1994, og som til slutt har vunnet frem på alle nivåer, også i realiteten hos påtalemyndigheten og opp til Riksadvokaten. Det er i hvert fall min konklusjon at hadde det ikke vært fordi A og B var så standhaftige, og at de fikk hjelp fra en del andre mennesker, bl.a. Torstein Dahle, leder i RV, og advokater, så hadde man blitt fullstendig knust og ikke vunnet frem. De har imidlertid kjempet mot overmakten, den norske påtalemyndighet, og brakt saken helt til topps, og de har altså til slutt vunnet frem, fordi de ikke har gitt seg. Mange i samme situasjon ville nok ha gitt seg. A og B har, slik jeg vurderer det, fått sine liv ødelagt. Begge er nå uføretrygdet på grunn av denne saken som de har holdt på med, og som de har kjempet for frikjennelse i siden 1994. Det norske justissystemet har altså her ikke noe å skryte av. I stedet for å være forsvarer av rettigheter og ivareta svake personers interesser og sørge for en fair og rettferdig behandling har noen innenfor påtalemyndigheten og politiet, slik som det ser ut av sakens dokumenter, regelrett drevet en slags forfølgelse. Og man har holdt på hele tiden. Til slutt gav også Riksadvokaten ekteparet A og B rett. Det er sendt ut sirkulære fra Riksadvokaten basert på erfaringene fra denne saken, for å bidra til at noe lignende ikke skal skje igjen. Jeg håper at denne saken blir et skoleeksempel på Politihøgskolen på hvordan politiet ikke skal opptre, på hvordan man ikke skal ta imot anmeldelser, at man ikke skal fjerne dokumenter fra saksmapper, at man skal sørge for at man ikke har en kultur basert på litt kameratslige forhold, og at man er oppmerksom i forhold til habilitetsprinsipper, som her sannsynligvis – det er det mange som hevder – er brutt når det gjelder personlige relasjoner mellom folk i politiet eller påtalemyndigheten og de berørte i denne saken, som er blitt ganske stor. Her er det veldig mye å lære. Jeg er sikker på at justisministeren vil bekrefte at han vil sørge for å bidra til at noe lignende som det ombudsmannen her har avdekket, som Riksadvokaten har erkjent er kritikkverdig, og som en samlet stortingskomite slutter seg til, ikke skal skje i fremtiden. Vi skal ha et justisvesen som vi skal være stolte av. Det skal ikke være slik som det denne saken har avdekket, og som det er all mulig grunn til å skamme seg over. Det må trekkes lærdom her, både i riksadvokatembetet og i departementet. Vi må bekjempe den type kultur som kan ha vært i denne saken, i hvert fall på impliserte områder i påtale- og politisystemet. Det går i realiteten hele veien, fra det lokale politi opp til Riksadvokaten, som alle kan lære. De tre forslagene som Fremskrittspartiet tar opp, går på at ekteparet skal få sine totale dokumenterte utgifter, altså saksomkostninger, dekket gjennom en egen bevilgning. I forslag nr. 1 sier vi at vi vet at det er inngått et forlik på et begrenset område av sakskomplekset. Man har inngått forlik om å dekke saksomkostninger på 1,2 mill. kr. Så vidt jeg forstår, er det rundt halvparten av de reelle dokumenterbare kostnadene. Vi kan ikke skjønne at ikke Stortinget øyeblikkelig kan slå fast, når både Riksadvokaten, ombudsmannen og en samlet kontrollkomite slår fast at det er kritikkverdige forhold, at de dokumenterbare kostnadene som ekteparet A og B er påført for å vinne frem med sin sak, skal dekkes. Jeg forstår ikke at de øvrige partiene ikke vil være med på det. Man sier i realiteten rett ut at de kan søke om en billighetserstatning, og at de kan forfølge saken i domstolsapparatet. Det er åpent. Det hadde vært bedre om Stortinget tok en avgjørelse i saken og lot ekteparet A og B få fri fra den. Nå sier stortingsflertallet at hvis de vil ha dekket kostnadene, får de fortsette saken i domstolsapparatet. Her er staten motpart. Stortinget er det høyeste organet i staten. Her burde vi kunne ha skåret gjennom og sagt: La oss spare ekteparet A og B for å forfølge saken for å få dekket sine kostnader i domstolssystemet. La oss innvilge erstatning, som er et vanlig prinsipp i domstolene. Men domstolene behandler bare saker når de kommer til domstolene. Det er jo mange konflikter her i landet som avklares gjennom forlik mellom to motparter, uten å gå til domstolene. Staten har også mulighet til å inngå et forlik som omfatter det totale sakskomplekset, slik at man sparer domstolskostnader både for staten og for ekteparet. Det hadde vært mye mer fornuftig å inngå et forlik, be om unnskyldning og si at vi skal prøve ikke å gjøre dette igjen, og at vi skal dekke de kostnadene ekteparet har hatt for å vinne frem med saken. Forslag nr. 2: Ekteparet A og B har med sin argumentasjon i realiteten vunnet frem på alle punkter. De er frikjent, men fordi de tidligere formelt sett ikke var siktet – det formelle begrepet «siktet» – vant de ikke frem med et erstatningssøksmål tidligere. Det er en av feilene som er avdekket. A skulle ha vært siktet og hatt sine fulle rettigheter. Det er han blitt fratatt på grunn av svikt hos norsk påtalemyndighet. Det går først og fremt ut over A. Det går ikke ut over staten i det hele tatt, slik det burde gjøre. Derfor sier vi i forslag nr. 2 at A gis en billighetserstatning på 1 000 000 kr og hustru B 500 000 kr, som uttrykk for at det offentlige har sviktet i sin behandling av deres sak, og tilkjennegivelse av sakens alvorlige og kritikkverdige karakter. Det hadde vært helt rimelig. Jeg er igjen meget forbauset over at ikke flertallet kunne bidra til å få denne saken bort, både fra rettsapparatet og fra offentligheten, slik at ekteparet kunne komme tilbake til et mer normalt liv. Nå blir de tvunget til å fortsette fordi stortingsflertallet ikke anser det for å være rettferdig og fair at de får en erstatning, og fordi man mener de må gå videre i domstolskverna. Det er uverdig etter min oppfatning. Det tredje forslaget vårt lyder slik: «Stortinget ber Regjeringen sørge for en gjennomgang av kontroll- og kvalitetssikringssystemet for påtalemyndigheten og politiets embetsutførelse, og fremme forslag om eller sørge for gjennomføring av tiltak og omorganisering som sikrer at de kritikkverdige forhold som er behandlet i Dokument nr. 4:1(2005-2006) (2005-2006) Litt av poenget her er jo nettopp å trekke lærdom. Da må man gå mye mer inn i det enn det den arbeidsgruppen som nesten proforma så på dette i Hordaland politikammer, gjorde, og det som hittil er gjort fra Riksadvokatens side. Det som er det triste, er at denne saken ikke ville ha vært avdekket hvis det ikke hadde vært for ekteparet selv og noen hjelpere, som slåss og slåss. Vet vi om det kan ha vært andre tilsvarende saker, der påtalemyndighet og politi gjør så mange graverende feil og tar den enes part i en voldssak? Og kan det ha skjedd en rekke forskjellige justismord som vi ikke vet om? I de saker man har tatt for seg, blir de som saken angår, knust, og de orker ikke mer. Dette ekteparet orket mer. Vi har ingen sikkerhet for at det ikke er andre saker. Tvert om, vi har sikkerhet for at det er mange områder der påtalemyndighet og politi til dels har utført meget mangelfull etterforskning og meget mangelfull behandling. Sakene i kjølvannet av Bjugn-saken er ikke å skryte av for norsk politi og påtalemyndighet, ei heller for domstolene. Nå har man omsider fått på plass nye systemer for gjenopptakelse av saker – lenge etter at Fremskrittspartiet første gang fremmet forslag om å gjenoppta samtlige saker av Bjugn-typen, seksuelle overgrep mot mindreårige, der gjerningsmannen aldri hadde innrømmet skyld. Nå har man fått den muligheten, mange år etter at den burde ha vært satt i kraft. Jeg er ikke tilfreds med, og Fremskrittspartiet er ikke tilfreds med, at man overhodet ikke har vurdert konsekvenser for dem i politi og påtalemyndighet som har begått de graverende og kritikkverdige forhold. På alle andre områder er staten, det offentlige, veldig påpasselig med å slå ned på kritikkverdige forhold. Alle som har kjørt litt for fort og er blitt tatt av en fotoboks, vet det. Men her er det en sak hvor det innenfor påtalemyndigheten og politiet har vært begått noe som altså både Riksadvokaten i ettertid, og jeg er sikker på også justisministeren og Stortingets ombudsmann for forvaltningen, har funnet så graverende at man vil komme med en egen sak. I tillegg sier en samlet komite at her har det vært masse kritikkverdig. Og så skjer det ingen etterforskning f.eks. etter straffelovens bestemmelser om uaktsomhet i tjenesten. Her har man i realiteten ut fra sakens dokumenter bevisst fjernet dokumenter, bevisst etterforsket feil sak, bevisst gjort mange graverende feil. Og så skjer det ingenting – så vidt jeg vet, ikke engang en skriftlig reprimande overfor de politifolk og folk fra påtalemyndigheten som her har begått disse feilene. Det skjer ingenting. Vi har en kontroll med politiet som er basert på at man bare kan gå til det spesielle etterforskningsorganet når man helt klart kan anmelde lovovertredelse. Det er dessverre ikke, slik vi i Fremskrittspartiet har foreslått, et polititilsyn som kan etterforske og vurdere om det bør gjøres andre typer ting enn domstolsbehandling. I alle andre stillinger, jobber, bedrifter og organisasjoner er det noe som heter reprimande, noe heter degradering, det kan være forskjellige personellmessige virkninger for den videre karriere til dem som har gjort graverende feil. Og det er det mest skremmende: I denne saken har det – hittil i hvert fall – ikke vært noen dokumenterte konsekvenser for dem som har begått de graverende feil og de kritikkverdige forhold – ingen konsekvenser, enda dette er langt viktigere og større enn f.eks. en falsk anmeldelse, som blir forfulgt, som heller ikke i denne saken ble det, men som vanligvis vil bli etterforsket. Justisministeren og et samlet storting sier at her har det vært kritikkverdige forhold, her har man gjort graverende ting, men det skal ikke få noen konsekvenser for dem som har gjort det. Det er etter vår oppfatning heller ikke akseptabelt. Derfor ønsker vi denne gjennomgangen. Jeg tillater meg på vegne av Fremskrittspartiet å fremme de tre mindretallsforslag som er inntatt i Innst. S. nr. 115.