trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-06-16:
Det første som slår meg, er faktisk at det bare er kvinner som hittil har hatt ordet i denne saken som handler om barn og unges oppvekst. Jeg vet ikke om det er mennenes skyld, eller om det er kvinnene som ikke slipper mennene til. Det er ikke så lett å si. Men jeg synes faktisk det er trist at mennene ikke deltar i denne debatten som er så viktig. Meldingen har mange temaer, og vi har hørt bruddstykker fra flere av temaene. Jeg vil bare stanse litt opp ved temaet skole og utdanning. Representanten Afshan Rafiq brukte mye av sin tid på å rose Regjeringen, og særlig Høyre, for den innsats som er gjort, og som skal gjøres framover for å forbedre den offentlige skolen. Det må gjerne representanten gjøre. Det er rett at Regjeringen har fremmet mange saker som handler om grunnskoleopplæringen. Vi har behandlet mange saker i denne salen allerede, og det er gjort mange bra vedtak. Men mye av støyen omkring dette har dreid seg om friskoler og finansieringen av friskoler. Mange opplever vel egentlig at Regjeringen satser svært mye på dette temaet og retten til å velge skole framfor å skape en god skole. Representanten Rafiq sa videre at opposisjonen hele tiden på en måte snakker om ressurser. Jeg har lyst til å minne om at udanningsministeren her fra Stortingets talerstol faktisk også har uttrykt bekymring for ressurssituasjonen i skolen. Derfor synes jeg at det blir litt lettvint å si at det bare handler om å bruke og utnytte ressursene på en bedre måte. Jeg mener den offentlige skolen er viktig. Den er viktig som en fellesarena for barn, som en møteplass, uavhengig av sosial bakgrunn, religiøst ståsted og etnisk bakgrunn. Derfor mener jeg at grunnskolen, den offentlige skolen, faktisk er svært viktig, og at det er et område det bør satses langt mer på. Når det gjelder ressurssituasjonen i grunnskolen, vet vi faktisk at antall delingstimer er gått betraktelig ned de to siste skoleårene, 9 pst. det første året og 10 pst. det andre året. Det fører rett og slett ikke til mer tilrettelagt undervisning. Hvis det er noe som må være en viktig oppgave for skolen, er det nettopp å kunne tilrettelegge undervisningen på en slik måte at det ikke skapes tapere også på dette området.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2003-06-16:
Først vil jeg si at jeg synes dette har vært en god debatt. Selv om den nå begynner å tilspisse seg litt på slutten, er det stor enighet om det viktigste. Det var med en viss undring jeg hørte representanten Woldseth fremme forslag om et oppveksttilsyn. Vi vet jo fra før at Fremskrittspartiet ønsker seg statlige tilsyn på nær sagt alle livets områder. Bare det siste året har det vært snakk om barnevernstilsyn, skoletilsyn, polititilsyn og en rekke andre statlige tilsyn. Men et eget oppveksttilsyn er vel en særegenhet fra partiet som i hvert fall i sitt program mener at «familien som institusjon er det beste eksemplet på at samfunnsmessige oppgaver kan løses i frivillighet, uten offentlig regulering». Det er ikke lett å bli klok på hva slags tilsyn Fremskrittspartiets oppveksttilsyn skal være. Alle de lovregulerte offentlig finansierte oppgaver og tiltak som er beskrevet i innstillingen, er allerede underkastet tilsyn og kontroll i en eller annen form. I tillegg har vi Barneombudet, som har en mer fristilt vaktbikkjefunksjon. Jeg vil også trekke fram Sivilombudsmannen som et organ som forvaltningen har stor respekt for, og som har gjennomslagskraft i saker av den karakter som Fremskrittspartiet peker på som eksempler, og barnehagene er underlagt streng kontroll. Samtidig vil jeg understreke at foreldrenes rolle som «tilsynsførere» er meget viktig. Vi må ta innover oss at dersom det noen gang kommer dit hen at man endrer på tilsynsformene for tjenester som angår barn og oppvekst, må en være meget bevisst på at vi ikke undergraver foreldrenes rettigheter og eget ønske om ansvar for egne barns oppvekst. Dersom Fremskrittspartiet ser for seg et oppveksttilsyn som er en sammenslåing eller en koordinering av ulike tilsynsfunksjoner innenfor oppvekstområdet, er det kanskje ikke veldig alarmerende, unødvendig sentraliserende og med usikre konsekvenser kanskje, men ikke alarmerende. Dersom Fremskrittspartiet derimot ønsker å opprette et oppveksttilsyn som skal gå inn i saker helt etter eget forgodtbefinnende, eller, som representanten Woldseth sa i sitt innlegg, «alle andre steder hvor barn oppholder seg», og at det blir opp til oppveksttilsynet selv å vurdere hva slags saker de vil gå inn i, vil jeg på det sterkeste advare mot forslaget. Høyre kan selvsagt ikke slutte seg til at det skal opprettes et tilsyn med fri anledning til f.eks. å gå inn i familiene og føre tilsyn med om foreldrene oppfører seg bra, om familien fungerer godt etter statlige normer. Slik kan og skal vi ikke ha det.
Olemic Thommessen (Høyre), 2003-06-16:
Det er med stor glede jeg kan konstatere at det er bred oppslutning i Stortinget om å støtte Stavangers kandidatur til å bli europeisk kulturhovedstad i 2008. Alle partier, unntatt Fremskrittspartiet, vil støtte det forhåndstilsagnet om statstilskudd som er nødvendig for at Rogaland fylkeskommune, sammen med Sandnes og Stavanger kommuner, skal komme videre i søknadsprosessen. Det å være europeisk kulturhovedstad er et meget stort løft for Stavanger-regionen, og det er et stort løft for Norge. Her vil norske kulturmiljøer møte den internasjonale oppmerksomhet på en krevende måte. Anledningen inviterer til prosjekter som kan strekke våre ambisjoner med spennende bidrag, også satt inn i en større europeisk sammenheng. Når Høyre helhjertet støtter opp under Stavangers kandidatur, er det fordi vi er overbevist om at dette er en riktig satsing nå, og fordi vi vet at Stavanger-regionen vil mestre oppgaven. Gjennom en langsiktig kultursatsing har Stavanger-regionen vist at de vil noe med kunst og kultur. Kulturverkstedene på Tou Bryggeri, virksomheten i Sola kulturhus, eller Stavangers byinnstallasjon «Broken Colomn» som oppfølger av Antony Gormleys installasjoner på Solastrand, forteller om politisk vilje og et kulturmiljø med evne til satsing og perspektiv for nytenking. Stavanger-regionen vil gå over i en ny fase etter oljeepoken. Regionen har tydelige mål og strategier for å utvikle en moderne og økonomisk robust plattform for regionens videre vekst. Kunst og kultur er pekt ut som viktige satsingsområder for å få dette til. I dette bildet faller kulturhovedstadsprosjektet riktig inn. Det vil styrke byens generelle anseelse, områdets internasjonale nettverk og bidra til lokal entusiasme. Samtidig vil man se at det kommer til å utløse en rekke kreative prosesser i hele Stavanger-samfunnet. Et kulturhovedstadsprosjekt må i kraft av sin internasjonale anseelse, og økonomiske omfang, også håndteres som et nasjonalt anliggende. Prosjektet må innebære store nasjonale prosjekter, der våre fremste skapende miljøer trekkes inn. Skal dette bli en realitet, må planleggingen legge til rette for dette fra første stund. Stavanger-regionen ber om tillit og støtte til å ta på seg et viktig oppdrag for Norge. Lykkes de i å bli europisk kulturhovedstad, er det viktig at så vel de nasjonale myndigheter, som nasjonale kultur- og næringsmiljøer, ikke mister prosjektet av syne i årene som kommer, men makter å holde fokus på de mange mulighetene dette prosjektet bærer i seg. Hele Norge må gi et prosjekt som dette konstruktiv motstand gjennom ønsket om deltakelse, og stille opp med bidrag, krav og forventninger til hva den europeiske kulturhovedstaden skal være for oss alle. Vi står foran innspurten i søknadsarbeidet. Jeg regner med at Regjeringen stiller opp med den drahjelpen som skal til, og ønsker Stavanger-regionen lykke til med arbeidet videre.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2003-06-16:
Kommunene Stavanger og Sandnes og fylkeskommunen har søkt om at Stavanger-regionen i 2008 får status som europeisk kulturhovedstad. Jeg er svært glad for at det ikke bare er regionen, men nå også Regjeringen, som støtter fullt opp om en slik søknad, noe også flertallet her i Stortinget gjør i dag. Fra Arbeiderpartiets side er det helt klart at den søknaden og det arbeidet som ligger foran oss hvis vi skulle lykkes, skal få stor og helhjertet støtte. Det er viktig at en region, et land og en landsdel løfter blikket, ser framover og tar initiativ, ikke minst i denne tiden, på nye områder også. Vi skal bygge i fellesskap. Derfor er kulturen, den regionale, den nasjonale og den internasjonale, viktig, og vi må gjøre dette i et samspill. Jeg synes også at søknaden så langt inneholder gode økonomiske betraktninger. Jeg synes regionen, både fylket, kommunene og de private, stiller ganske sterkt opp her, og det skulle bare mangle at ikke vi her i Stortinget sammen med Regjeringen allerede nå gir et forhåndsløfte om minst 100 mill. kr. Alle kjenner til at Stavanger-regionen har lange og sterke tradisjoner kulturelt og historisk. Det er tradisjoner som går langt utover de nasjonale grensene våre, både til Storbritannia og øyriket der, nedover mot kontinentet og i Østersjøområdene. Dette vil i aller høyeste grad være med på å styrke vår søknad og – for å si det slik – gjøre den lettere å behandle i Brussel. Status som kulturhovedstad vil også kunne ha stor positiv betydning ikke bare for det lokale og regionale kulturlivet, men også når det gjelder å bygge dette sammen med det nasjonale, slik at det blir en helhet, og det blir en impuls for hele nasjonen å ta dette løftet. Vi har en viss erfaring fra Bergensregionen da de søkte om å bli – og fikk være – kulturhovedstad. Det kan stilles spørsmål ved visse sider av dette. Men det er viktig å legge det inn i de videre betraktningene når vi nå kjører videre i dette opplegget her for å få et best mulig utgangspunkt dersom det skulle bli ja. Det er viktig å minne om hva det egentlig er denne regionen har vært og kan bli framover. I innstillingen står det noe som jeg synes er veldig betegnende, nemlig: «Stavanger som fremtidig europeisk kulturhovedstad må bli en kulturell utskipningshavn for hele Norge.» Det er viktig når vi ser på hvor internasjonal denne regionen er. Der har vi mye å bygge på i fellesskap. Et slikt arbeid er viktig, med alle de internasjonale kontaktene man allerede har. Det arbeidet og de kontaktene må det også bygges på her. Den endelige avgjørelsen vil, som kjent, bli tatt i løpet av tidlig neste år. Jeg ser fram til den avgjørelsen. Vi må alle sammen være gode ambassadører for å få dette til, slik at den avgjørelsen går i positiv retning, ikke bare for regionen, men for hele Norge. Det er særdeles viktig her å bygge på ulike pilarer i vår samfunnsbygging framover.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-16:
Jeg hadde ikke tenkt å kommentere Fremskrittspartiet som et kulturfiendtlig parti, men når invitasjonen kommer så åpent, er det vanskelig å la være. Det er egentlig unødvendig å kommentere det, for den jobben synes jeg Fremskrittspartiet fikser best selv. Det er ikke det at de er kulturmotstandere, men det er litt vanskelig å finne noen linje med hensyn til hva som får støtte, og hva som ikke får støtte. De skal alltid bruke litt mindre penger enn oss andre, men så er det andre tiltak enn på kultursiden der de vil bruke mye mer penger. Jeg synes utviklingen i og for seg er bra. De er villige til å bruke mer penger enn før, men det hadde vært greit å finne en kurs snart. Så til Stavanger: SV støtter ideen om Stavanger som europeisk kulturhovedstad i 2008. Vi slutter oss til saksordførers betraktninger om de muligheter som ligger i en slik status. Vi vil også vise til erfaringene fra Bergen og peker i den sammenheng på nødvendigheten av at staten spiller en aktiv rolle dersom den går inn. Det betyr at det må være nok ressurser til å gjennomføre prosjektet, slik det er tenkt. Det betyr da nok penger. Dette blir et løft som er tyngre enn Stavanger-regionen kan klare alene, og da er det viktig at det blir, som saksordfører sa, «et nasjonalt anliggende» og et felles «løft». Vi forutsetter også at en slik involvering fra statens side betyr friske midler, at de ikke tas fra, eller svekker, eksisterende kulturbudsjetter og tiltak, og at det samme gjelder lokalt, at det ikke rammer andre planlagte kulturtiltak eller nødvendige velferdstiltak i kommune og fylke.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2003-03-18:
Det denne saka dreier seg om, er eit forslag om skjerping av straffa frå to til seks år for særleg grov overtreding av tolloven. For at denne straffa skal kunne brukast, må overtredinga vere «forsettlig eller grovt uaktsom». Denne skjerpinga vil vere særleg aktuell ved smugling av alkohol, tobakk og kjøtt i store kvanta. Departementet peiker på at Noreg har lågare straffer for smugling enn andre land som det er naturleg å samanlikne seg med. Departementet peiker også på at Noreg har høgare avgifter på aktuelle smuglarvarer enn våre naboland, og at desse to forholda i kombinasjon gjer at Noreg er spesielt utsett for smugling. Det er sjølvsagt klart at høg forteneste og låg straff gjer det meir aktuelt å smugle enn dersom fortenesta var lågare og straffa høgare. Ein vil i denne proposisjonen likevel ikkje gjere noko i forhold til fortenesta ved smugling – berre i forhold til straffenivået. Ingen av høyringsinstansane har gått mot denne endringa. Dei som måtte vere mot denne straffeskjerpinga, har ikkje kome med synspunkta sine, korkje overfor departementet eller overfor komiteen. På bakgrunn av dette er det derfor ein samrøystes komite som stiller seg bak denne endringa. Rett nok har Framstegspartiet og Kystpartiet sine eigne merknader, der det høge avgiftsnivået blir teke opp som eit vesentleg moment og grunnlag for smuglaraktivitet, og der ein strekar under at det også er viktig å få redusert desse særnorske avgiftene for å få ned smuglinga til Noreg. Men når det gjeld straffeskjerpinga, er altså komiteen samla.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-04:
På vegne av representantene Kristin Halvorsen, Karin Andersen og meg selv vil jeg fremme forslag om strakstiltak mot arbeidsledighet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
La meg få starte med å takke for svaret. Jeg må si jeg synes at helseministeren gav et positivt svar. Det var en offensiv helseminister som svarte, og han falt ikke for en eventuell fristelse i forhold til å gå i forsvarsposisjon. Det jeg synes er interessant i svaret til helseministeren – som er en vurdering jeg langt på vei vil si jeg deler – er at det lovverket vi nå har og er i ferd med å få på plass, skal være tilstrekkelig til at Stortinget har gjort sin jobb i forhold til behovet for å ha et ryddig og bra lovverk for pasientskadeerstatning i Norge. Langt på vei tror jeg det. Det er klart at det alltid kan være behov for noen små justeringer, men langt på vei er lovverket på plass. Så vil utfordringen være å få systemet til å fungere i tråd med intensjonene i lovverket, og her tror jeg, som jeg forsøkte å påpeke i mitt hovedinnlegg, at det er et stykke vei å gå. Jeg mener at det også lå i svaret fra helseministeren, f.eks. at saksbehandlingstiden er uakseptabelt lang. Nå får vi en evaluering av ordningen, og jeg tror det er veldig viktig at helseministeren redegjør – selvfølgelig – for denne evalueringen overfor komiteen, og også inviterer komiteen til en dialog om hva slags tiltak som nå må settes i verk for at vi kan få en ordning som i praksis fungerer slik som Stortinget har forutsatt gjennom lovvedtak. En del av de historiene som har kommet meg for øre gjennom at folk har henvendt seg til Stortinget, må jeg si er av en slik karakter at den service og den mottakelse folk har fått, er under enhver kritikk. Man kan på en måte forstå at folk kan ha en stresset arbeidssituasjon, og at det er krevende saker, og selvfølgelig er det to parter. Norsk Pasientskadeerstatning skal selvfølgelig ikke være en slags venneforening for pasientene. Men den holdning og den respekt man skal møte folk med når de tar kontakt, kan det ikke herske noen tvil om, og derfor er det all grunn til å ha denne saken i fokus. Jeg er, som sagt, glad for den offensive holdning som lå i helseministerens svar, og derfor ser jeg også fram til debatten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
La meg starte med å si meg glad for alle de innleggene som har vært i debatten. Jeg synes de viser klart og tydelig at Stortinget er genuint opptatt av denne saken, genuint opptatt av pasienten og pasientens rettigheter, og av at vi skal ha en pasientskadeerstatningsordning som skal ivareta disse rettighetene på en slik måte at pasienten føler seg ivaretatt og respektert. Jeg kan ikke si at innleggene i så måte overrasket meg, fordi det jeg har lest av forarbeidet til loven, som ble behandlet før min tid i sosialkomiteen, viste at det sterke engasjementet jeg føler har kommet til uttrykk i dag, også var til stede da loven ble behandlet. Så summen må være – med noen få unntak kanskje – at vi har et lovverk som er godt nok, og at vi har et storting som viser et sterkt engasjement for at systemet skal fungere bedre enn det gjør i dag. Vi har en helseminister som har gitt uttrykk for at han deler denne oppfatningen, og at han har planer for å komme videre. Jeg mener at det jeg ønsket å få satt under debatt i forbindelse med min interpellasjon, er ivaretatt. Jeg skal selvfølgelig love helseministeren – noe annet hadde han vel heller ikke forventet – at vi kommer til å følge nøye med på det som nå skjer videre, med sikte på at forbedringer må komme, og at de må komme så raskt som mulig.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-04:
La meg si meg enig med interpellanten i at jeg tror vi i hovedsak har et regelverk som er godt i forhold til det siktemålet som har vært med hensyn til etableringen av en pasientskadeerstatningsordning i Norge. Jeg vil imidlertid vise til at det er varslet noen endringer i forhold til det å legge press på NPE ved at pasientene etter en viss tid kan kreve saken framlagt for nemnda og dermed bryte en for lang saksbehandlingstid i NPE. La meg også si at NPEs oppgave er å hjelpe den enkelte til sin rett, verken mer eller mindre. Men det er også NPEs oppgave. Det er ikke mulig å gjøre alle til lags. Det er ikke mulig å innvilge alle krav. Men det er ingen unnskyldning for ikke å behandle folk med respekt og gi god informasjon og service. Her tyder enkeltsaker på at det er et rom for forbedring. Med den smule erfaring jeg har fra andre deler av forvaltningen når det gjelder kamp mot lange saksbehandlingstider, vet jeg at det går an. Det går an å fokusere på hva som skaper forsinkelser i saksbehandlingsprosessen, og hvordan man kan blokke ut flaskehalser for å få sakene raskere fram. Jeg sier dette i respekt for at det på dette feltet er en del saker som må ta tid, rett og slett fordi de har en slik karakter at kravet ikke kan avklares i løpet av veldig kort tid. Men når det er sagt, tror jeg at potensialet for kortere saksbehandlingstider er der. Jeg vil følge våkent med på om NPE har den nødvendige kapasitet og kompetanse i forhold til dette, og jeg vil sørge for at det i NPEs styre er folk med erfaring fra denne type arbeid som kan være med og utvikle administreringen av ordningen på en god måte.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-03-04:
Jeg skal bare kort bemerke at debatten har vist to ting som er avgjørende for mitt videre arbeid. For det første at det er en bred tilslutning til den ordningen vi nå har etablert, og for det andre at det er et utålmodig storting som er opptatt av at intensjonene i ordningen etterleves enda bedre i den praktiske gjennomføringen som NPE har ansvaret for. Det tar jeg med meg i arbeidet med evalueringen, som jeg nå har gitt Statskonsult i oppdrag å gjennomføre. Det tar jeg med meg i arbeidet med utformingen av den lovendring som jeg har sendt på høring, og som jeg omtalte i mitt første svarinnlegg. Det tar jeg med meg i det løpende arbeidet med å få til en bedre service og en kortere saksbehandlingstid i Norsk Pasientskadeerstatning. Det spørsmålet som representanten Alvheim tok opp i sitt innlegg, er til behandling i sosialkomiteen gjennom et eget Dokument nr. 8-forslag. Jeg finner det derfor riktig å avvente sosialkomiteens innstilling til det forslaget. Det vil komme til behandling i Stortinget, og jeg vil da få anledning til å kommentere det. Så langt mener jeg at det ligger et godt grunnlag for det videre arbeid gjennom den debatten som representanten Bjarne Håkon Hanssen har tatt initiativet til her i dag.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-03-04:
Helseministerens svar gav inntrykk av nødvendig oppfølging av hvordan pasientskadeerstatningen fungerer i praksis. Som stortingsrepresentant mottar en over tid mange henvendelser fra folk som føler seg oversett eller direkte avvist i møte med pasientskadeerstatningssystemet. Det som kjennetegner mange henvendelser, er ekstremt lang saksbehandlingstid, som synes å ha karakter av ren trenering i mange tilfeller. Noen saker som ikke finner sin løsning, synes også å være svært alvorlige. Dette betyr at det stilles enorme krav til utholdenhet og standhaftighet av den som tar opp et erstatningsspørsmål. Slik skal det ikke være. Det ligger i mange sakers natur at de er komplekse og krever både tid og grundig saksbehandling, slik helseministeren redegjorde for. Selvsagt er det slik. Jeg ser meg nødt til å understreke alvoret i de saker jeg har fått kjennskap til, ved å nevne en anonymisert enkeltsak, som kan stå som et utrolig, men sant eksempel: En overlege ved et universitetssykehus uttaler at en pasient har fått meget alvorlige bivirkninger og helseplager ved bruk av foreskrevet legemiddel. Saken har nå pågått i ca. sju og et halvt år i Norsk Pasientskadeerstatning og Legemiddelforsikringspoolen. Det som jeg leser av sakspapirene, og som personen det gjelder, opplever, er en runddans mellom stadig skiftende saksbehandlere som nærmer seg det absurde. Saken ender opp i en advokatutlegging fra f.eks. Legemiddelforsikringspoolen i en rendyrket Erasmus Montanus-stil, og konkluderer med at på tross av at pasienten er påført skade, skal pasienten bære risikoen ved feilmedisinering og påfølgende helseskade. Det sies til og med i advokatens vurdering av ansvar at det legges til grunn at det foreligger en årsakssammenheng mellom legemiddelbruken og oppstått organskade. Leger som ikke har vært i nærheten av pasienten, uttrykker at det er mindre en 50 pst. sannsynlighet for at skadene har påført pasienten varig men, noe denne pasientens faktiske helsetilstand motbeviser. Slik som dette kan vi ikke ha det. Det er totalt uakseptabelt at pasienter som søker hjelp, møter et system der kreftene rettes inn mot å knekke pasienten i stedet for på en konstruktiv måte å gi hjelp videre, og kanskje gi økonomisk oppreisning.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2003-03-04:
For at en pasientskadeerstatningsordning skal kunne fungere tilfredsstillende, er det avgjørende at den nyter tillit i befolkningen. For det første er det en selvfølge at mennesker som søker erstatning etter å ha ment seg feil behandlet i en helseinstitusjon, skal føle trygghet og tillit til den institusjonen som er opprettet for å vurdere deres krav. For det andre er det nødvendig for at vi skal unngå at mange av erstatningssakene havner i det ordinære rettsapparatet, med den belastningen det medfører, spesielt for saksøker, men også for den saksøkte og domstolene. I tillegg vil dette kunne føre til et todelt system, hvor de som er ressurssterke, vil ha størst mulighet til å reise sak. Det er mange faktorer som vil spille inn med hensyn til om befolkningen vil ha tillit til Norsk Pasientskadeerstatning og den nye pasientskadeloven. Saksbehandlingstiden, som representanten Bjarne Håkon Hanssen fokuserte på i sin interpellasjon, er en av dem. Det er knapt noen som ikke synes at en saksbehandlingstid på flere år er uakseptabelt. Mange av de pasientene som søker erstatning er i dyp krise, og da vil også to år, som de fleste sakene blir behandlet innen, fortone seg som svært lang tid. Imidlertid vil det være tilfeller hvor det er vanskelig å få en rask saksbehandlingstid, bl.a. fordi man skal innhente informasjon, og man skal fastslå omfanget av eventuell skade. Derfor er det viktig at man allerede nå har en mulighet, og at man også benytter seg av den, ved å gi midlertidig og foreløpig erstatning. Likeledes er det et poeng at pasientskadeloven skal favne videre enn hva som ellers er vanlig som følge av norsk erstatningsrett. Flere vil få kunne få erstatning, og ordningen blir mer attraktiv fremfor å bruke det ordinære rettsapparatet. I svaret til Bjarne Håkon Hanssen viste statsråden til konkrete tiltak for å forbedre erstatningsordningen, deriblant forslag som er sendt ut til høring i forbindelse med den nye pasientskadeloven. Han viste også til en uavhengig evaluering som skal igangsettes, hvor bl.a. service overfor pasientene og saksbehandlingen skal inngå i det som skal evalueres. Det er viktig å følge dette tett og aktivt opp, og jeg registrerer med tilfredshet at helseministeren, med bakgrunn i evalueringen, vil følge opp eventuelt ytterligere tiltak og komme tilbake til Stortinget med dette. Pasientskadeloven er et ledd i å sette brukeren i sentrum. I hele offentlig sektor fokuseres det sterkt på dette, også innenfor helsesektoren. Vi har fritt sykehusvalg, og pasienten har større innflytelse over egen behandling. En service- og brukerorientert pasientskadeerstatningsordning, hvor brukeren blir møtt med forståelse og hjelp til å legge frem sin sak, er en selvfølge i denne sammenhengen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-03-04:
Jeg er glad for at denne interpellasjonen er reist, og at den kommer i forkant av behandlingen av Dokument nr. 8:1, som ligger i sosialkomiteen, og som gjelder ofrene for Dent-O-Sept-skandalen i norsk helsevesen. Det er naturlig for meg at jeg i dette innlegget kun omtaler denne saken. Jeg viser innledningsvis til et brev fra helseministeren, datert 1. oktober 2002, til sosialkomiteen: «Etter norsk erstatningsrett vil det alltid være en nedre grense for hva skadevolder skal ha risikoen for og hva skadelidte selv må tåle. En tort og svie erstatning vil innebære bruk av offentlige midler som kunne gått for eksempel til pasientbehandling. Jeg mener at innføring av en slik erstatningsordning vil medføre en uheldig prioritering når det gjelder bruk av offentlige midler.» Særlig denne uttalelsen finner jeg svært provoserende. Det må etter mitt skjønn ikke herske noen som helst tvil om at sykehusene i Dent-O-Sept-saken hadde et selvstendig ansvar og utviste uaktsomhet ved å bruke ikke sterile hjelpemidler for munnpleie til pasienter i respirator med et betydelig svekket immunforsvar. Dette ansvaret synes jeg også helseministeren og departementet må ta innover seg. En pasient skal absolutt ikke måtte tåle å bli påført sepsis, blodforgiftning, i et offentlig sykehus under intensivbehandling og to ganger bli brakt i en slik livstruende situasjon uten at dette burde medføre erstatning fra sykehuset. Tilbudet om erstatning på 5 000 kr til kvinnen som av sykehuset ble brakt opp i en slik livstruende situasjon to ganger, er en ren provokasjon. Vi kjenner ikke omfanget av Dent-O-Sept-saken i sin fulle bredde. Sannsynligvis har flere pasienter dødd av denne infeksjonen uten at det har kommet til erstatningssøksmål i så måte. Selv om erstatning for tort og svie ikke er praksis i norsk erstatningsrett, mener jeg at Dent-O-Sept-skandalen burde behandles særskilt, da det forhåpentligvis er en engangsforeteelse som man ikke vil se mer av i tiden fremover. Denne saken er så viktig, både prinsipielt og i forhold til sykehusets ansvar, at det burde være mulig, hvis det var vilje til det, å få til en særordning rundt denne sykehusskandalen, eventuelt ved å gi billighetserstatning. Komiteen vil for øvrig komme tilbake til dette under sluttbehandlingen av Dokument nr. 8:1.
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2003-03-04:
Interpellanten tek opp eit saksområde som kan vere ille for den det gjeld, uavhengig av om det er få eller mange som ikkje får god nok eller rask nok handsaming etter pasientskadeerstatningsordninga. Pasienterstatning er ei erstatning for den enkelte som vert utsett for skade eller feilhandsaming innafor eller utafor helsevesenet. Fram til 1. januar i år var det mellombelse ordningar, dei første gjeldande frå 1987, som har vore rettsgrunnlaget for erstatninga. Frå 1. januar i år vart den permanente lova delvis sett i verk. Full iverksetjing vert det teke sikte på skal skje frå 1. januar 2004. Både av interpellanten og av helseministeren vert det peika på for lang sakshandsamingstid for ein del saker. Med full forståing for at mange saksområde kan vere vanskelege, må det slik det går fram av helseministeren sitt innlegg, leggjast trykk på å få ned sakshandsamingstida til eit akseptabelt nivå. Det har med integritet og respekt for den enkelte å gjere. Ein må ikkje oppleve berre å vere ei skyvebrikke mellom ulike nemnder og fagekspertise. Eg vil særleg nemne fødselsskadar. Dei er kanskje dei aller vanskelegaste å handtere. Dei fulle konsekvensane for borna kan gjerne verte avdekte først etter fleire år. I slike saker, som i andre saker, er det viktig med rask og god handsaming, men her er det også viktig å halde boka open, gjerne nokre år, for å få ei sikker vurdering av mogeleg skadeomfang på sikt. Lovverket er på plass. Iverksetjinga vert fullført i løpet av eit års tid. Helseministeren vil følgje opp med ei uavhengig evaluering og på ein aktiv måte syte for oppfylling av lova. Eg er trygg på at det vil skje. Skulle det syne seg å vere manglar i systemet, vil det verte følgt opp av helseministeren. Norsk Pasientskadeerstatning må ikkje og skal ikkje vere ein institusjon som agerer slik at pasienten i ein sårbar situasjon opplever å verte handsama på ein uverdig måte. Ei full iverksetjing av lova bør vere med på å rette på manglar som til no er avdekte. Pasienterstatninga er til for å hjelpe og for å støtte dei som er komne uheldig ut.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-03-04:
Når vi har behandlet disse sakene som gjelder pasientskadeerstatningsordningen og pasientskadeloven, har det vært Stortingets intensjon at man skulle ha en rask og solid saksbehandling. Pasientskadeerstatningsordningen skulle legges opp, slik som bl.a. helseministeren har redegjort for, ut fra at dette skulle bli en smidigere og rimeligere ordning enn om man brukte domstolsbehandling. Det er viktig at vi har en pasientskadeerstatningsordning og en pasientskadelov som kan gi alle like muligheter til sikkerhet, vern og erstatning. Når jeg poengterer alle, mener jeg bl.a. uansett hva slags økonomisk og sosial status og muligheter man har. Ressursgrunnlaget for å gå til sak skal ikke være avgjørende for om man kan hevde sine retter. Så spørres det her i dag om det er viljen eller systemet – med andre ord saksbehandlingsprosedyrene – som er årsaken til at dette ikke fungerer som det skal. Det må vi da få svar på, og jeg er glad for at helseministeren nå signaliserer at det skal foretas en uavhengig evaluering. Det er kanskje vanskelig å finne dekning helt for «uavhengig evaluering» når etater eller organ innenfor staten skal se på statens egne ordninger, men jeg håper at denne evalueringen vil vise hvilke grep som må tas for at dette skal bli bedre. Jeg håper også at statsråden og Regjeringen vil informere Stortinget på en egnet måte om hva som blir gjort. Det er òg viktig å se på om den loven som vi har behandlet her, fungerer etter intensjonen og det som var hensikten da vi behandlet den. Det er viktig at service, saksbehandlingstid, sakkyndiges faglige kompetanse osv. blir vurdert i en slik evaluering, men aller viktigst er det at pasientene får en ordning som kan ivareta deres sikkerhet og deres rettigheter. Pasientene må med andre ord kunne føle seg ivaretatt, spesielt i forhold til å føle seg respektert. Utfallet av saksbehandlingen får så bli som det blir ut fra et rettferdighetssyn, men pasientene skal i hvert fall føle seg ivaretatt og respektert. Gjennom denne pasientskadeerstatningsordningen bør man være servicebevisst og faglig dyktig, slik at den av befolkningen blir oppfattet som solid, objektiv og habil.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-03-04:
Takk til statsråden for et positivt svar og en oppsummering av alle de tiltak som Regjeringen har iverksatt for nettopp å sette fokus på – og ikke bare å sette fokus på, men for å bøte på – situasjonen og finne virkemidler som gjør at situasjonen for nyskaping, innovasjon og entreprenørskap i landet vårt blir bedre enn det som har vært tilfellet noen år, og i særdeleshet at vi får til denne interaksjonen, dette samspillet, mellom akademia og vårt næringsliv og samfunnsliv på en enda bedre måte. Jeg oppfatter det slik at det langt på vei er et godt samsvar mellom den virkelighetsforståelse og virkelighetsbeskrivelse som jeg hadde i mitt innlegg, og den oppsummering av analysen som statsråden gav uttrykk for. De reformer som er satt i verk, har også den styrke at det er veldig bred oppslutning i Stortinget bak disse tiltakene. Det er langt på vei tverrpolitisk enighet om de tiltakene som statsråden nevnte. Jeg er også enig i at Kvalitetsreformen gir den enkelte institusjon rimelig stor grad av lokal handlefrihet, individuell handlefrihet og mulighet til å tilpasse seg sine omgivelser og sine samarbeidspartnere, enten det gjelder i samfunnet eller i næringslivet. Men jeg er litt opptatt av at vi også må sette fokus på de drivkreftene som skal til for å få denne utviklingen til å gå enda raskere. Da tror jeg at vi i tillegg til systemreformer og systemendringer også må se på de individrettede tiltakene og de individuelle ordninger. I så måte er dette med realfagsatsingen et individrettet tiltak som nettopp går på å styrke kompetansen og gi muligheter til dem som ønsker å satse på disse fagene spesifikt. Men jeg tror også det er nødvendig for å få til både tverrfaglighet, større grad av tverrfaglig samarbeid og større grad av samhandling at vi utvikler individuelle stimuli, individuelle incentiver som kan gå på tvers av sektorer, og som gjør at de som har en glødende interesse, en glødende entusiasme, en glødende driv for å skape arbeidsplasser, for å skape næringsaktivitet, for å omsette de gode ideer i gode forretninger og kommersiell virksomhet, også får belønning både for det initiativ de tar, og den innsats de gjør.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2003-03-04:
Jeg synes det er hyggelig at så mange av innleggene her har uttrykt positivitet omkring problemstillingen og nødvendigheten av å utvikle en enda bedre forskningsbasert innovasjonspolitikk i dette landet. Det lover jo godt for framtiden. Jeg synes også det er veldig bra at vi nå skal få en handlingsplan for forskningsbasert nyskaping og entreprenørskap. Det er fra mitt ståsted grunnlaget for Norges framtid vi egentlig diskuterer her. Kunnskapsbasert verdiskaping og kunnskapsbasert produksjon er det området som alle framtidsforskere hevder vi har mulighet for å konkurrere på, som en liten og eksklusiv nasjon med et høykostnadsnivå på alt vi foretar oss. Da er det dette området som skal sikre vår framtidige velferd. Med det som utgangspunkt skulle jeg også ønske at det framtidige drivet på dette området ble tillagt utdannings- og forskningsministeren, eller kanskje sagt på en annen måte: at utdannings- og forskningsministeren tok hovedansvaret for å føre denne politikken og denne utviklingen framover. For dette dreier seg ikke bare om det som skjer på universiteter og høyskoler. Det dreier seg om hele kunnskapspolitikken vår, fra barnehage via grunnskole, videregående skole og oppover i systemet, og omfatter derfor omtrent alt som skjer i samfunnet. Derfor burde hovedansvaret ligge på utdannings- og forskningsstatsrådens bord. Et aspekt ved dette med framtiden er også å dreie våre universiteter og høyskoler og forskerne der inn mot en holdning og et perspektiv som er i overensstemmelse med næringslivets premisser, altså forskning på næringslivets premisser. Og da viser jeg til det aspektet som bl.a. representanten Robertsen tok opp, om småbedriftenes behov. Det beste vi har i Norge, er småbedrifter – unntakene er de store nasjonale konsernene. Det å være liten betyr ikke at man ikke har et stort kunnskapsbehov, et stort vekstpotensial og et stort forskningspotensial, men man trenger å komme i en bedre dialog med disse bedriftene. Og helt til slutt: Jeg synes også at statsråden har en stor oppgave med å spre de gode eksempler, få fram drivkrefter for å skape de gode holdninger til samspill mellom næringslivet og forskningsmiljøene våre, og til også å få større fart på tverrfaglighet og tverrfaglig forskning, som er det alt næringsliv etterspør, skal vi få den ønskede utvikling.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-03-04:
Jeg er ikke uenig i det interpellanten her tok opp. Jeg var ikke så veldig mye innom Kvalitetsreformen i mitt innlegg, men uansett hvor krevende den er å gjennomføre ved universiteter og høyskoler – det må vi jo si at den er, det er en stor omstilling – så er det én ting jeg har veldig sterkt inntrykk av at de som er ansatt ved universiteter og høyskoler, og også studentene forhåpentligvis, finner svært interessant allerede, og det er de mulighetene som åpner for tverrfaglighet gjennom Kvalitetsreformen i forhold til slik situasjonen var før. At det her også ligger et potensial for nyskaping og innovasjon, er jeg ganske overbevist om. Jeg tror en av årsakene til at vi på norsk politisk side ikke har bidratt så mye til innovasjon som vi kunne ha gjort, er den sterke sektoriseringen mellom fagområder og sektorer, som gjør at vi i liten grad snakker sammen og oppnår denne synergien som ligger nettopp i tverrfaglighet og tverrsektoriell tenkning. Det er noe av dette Regjeringen forsøker å overkomme med denne handlingsplanen for innovasjon der ulike departementer, ulike sektorer, snakker sammen for å få til bedre synergier. Når det gjelder dette med individrettede tiltak, mener jeg at institusjonene, universiteter og høyskoler, i forbindelse med Kvalitetsreformen i aller høyeste grad har fått større handlingsrom og incentiver til også å nytte individrettede tiltak, til å bruke arbeidstakerne mer fleksibelt og også til å belønne på en mer fleksibel måte. Men for øvrig tror jeg at en viktig erkjennelse er at noen av skillene mellom forskningsarter viskes bort i den forstand at grunnforskning er blitt mye mer viktig for innovasjon. Veien fra grunnforskning til innovasjon er blitt mye kortere. Derfor tror jeg det er riktig det som Regjeringen og Stortinget står samlet bak i forskningspolitikken, at vi på den ene side må satse kraftig på det vi kan kalle langsiktig, grunnleggende forskning. Det kan gi uttelling, det kan kanskje ikke gi uttelling. Men når det gir uttelling og avkastning, er den ofte fantastisk stor og har stor innovasjonspolitisk betydning. Vi fastholder disse satsingsområdene som Stortinget vedtok i forbindelse med forskningsmeldingen, og det er viktig at man holder fast ved dem når man først har bestemt seg. I tillegg synes jeg vi har blitt ganske gode til også å satse på noen store, tverrgående programmer, konferer f.eks. FUGE, som jo er tverrgående i faglig forstand, men også tverrgående i den forstand at det dreier seg både om grunnforskning og om innovasjon og nær kontakt med næringslivet – en modell jeg håper vi kan videreutvikle, og som vi så vidt har startet på, kanskje, når det gjelder bevilgningene til funksjonelle materialer i statsbudsjettet for 2003.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-03-04:
Interpellanten tar opp et viktig tema. Ofte blir debatten på dette området konsentrert om viktigheten av å øke satsingen på forskning og utvikling. Det er viktig nok, men man utelater ofte å knytte dette opp mot næringslivet og økt verdiskapning. Det må være viktig at forskningsarbeidet kan gi interesse for innovasjon, og at ny kunnskap og resultater i forskningsarbeidet kan brukes i næringsvirksomhet. Jeg vil gjerne, som også statsråden gjorde, peke på SkatteFUNN-ordningen som en meget vellykket ordning. Ikke bare for å øke vår samlede forskningsinnsats, men også for å øke næringslivets andel innen forskning. SkatteFUNN-ordningen har ikke minst skapt stor interesse hos små og mellomstore bedrifter. Fra mitt eget geografiske område er det flere eksempler på bedrifter som gjennom SkatteFUNN har funnet muligheter for å satse på forskning og utvikling. Jeg kan nevne en liten bedrift i Risør, Skagerrak Skjell, som framhever i lokalpressen hvor viktig ordningen har vært for deres muligheter til å satse på forskning – en satsning som har vært nødvendig for videreutvikling av bedriften og faktisk for et framtidig liv. Skal vi greie å øke næringslivets forskningsinnsats, må vi ha ordninger der næringslivet selv gis muligheter for å bestemme hvordan de vil jobbe mot forskning ut fra egne behov og eget fokus. SkatteFUNN-ordningen er en slik ordning. Den har vist gode resultater. En viktig årsak til suksessen er at den treffer de små og mellomstore bedrifter, og med vår næringsstruktur er det viktig. Jeg håper at denne ordningen kan videreføres og videreutvikles. En videreutvikling er nødvendig, for når det gjelder hvordan ordningen blir praktisert, og regelverket, finnes det elementer som klart kan forbedres. Økt innovasjon og mer entreprenørskap er viktig for en videreutvikling i næringslivet, og jeg er glad for at Regjeringen har lansert sine egne programmer for å stimulere til dette. Det er mye kreativitet, mye entreprenørskap i vårt samfunn, ikke minst viser dette seg i det utall av elev- og ungdomsbedrifter som etableres i grunnskole og videregående skole. Men både disse tiltak og andre kreative tanker og ideer vil imidlertid bare bli døgnfluer hvis de ikke kan videreutvikles og stimuleres gjennom målrettet forsknings- og utviklingsarbeid. Jeg vil gjerne få understreke interpellantens poeng når det gjelder viktigheten av å inkludere forskningspolitikken i den gjennomgang av virkemiddelapparatet som nå skal foretas med sikte på økt fokusering på verdiskapning. Økt innovasjon og verdiskapning er nødvendig for å sikre næringslivet en god framtid. Da er en nær kobling mellom næringslivet og forskningsmiljøene viktig og nødvendig. Jeg er svært glad for statsrådens positive signaler gjennom hennes innlegg i dag, og har ut fra statsrådens innlegg – og det er vel heller ikke noen overraskelse – håp om og tro på en positiv utvikling på dette området.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2003-03-04:
Det er enighet om mange forhold innen forskning og innovasjon, men det synes ikke å være samme brede enighet om å samle de kvalitativt gode forskningsmiljøene og styrke disse ytterligere på bekostning av forskning på alle nes i landet. Det må også gjøres mye mer for å omsette den viten vi har til produkter og næring. Norge er et land med høyt utdanningsnivå. Det er et betydelig problem at det høye utdanningsnivået på ansatte ikke blir omsatt til nyskaping og innovasjon i næringslivet i noen særlig grad. Det er positivt at SkatteFUNN blir mottatt ved at så mange melder seg på ordningen, men som det også påpekes, kan det være dårlig eller mangelfull orientering mot nytt næringsliv. Det kan også være så enkelt som at både nytt og etablert næringsliv ikke har nødvendig kapital til aktivt å omsette ny kunnskap og nye forskningsresultater i sin næringsvirksomhet, og da hjelper ikke skatteomskrivningsreglene veldig mye i det lange løp. Det kan vel være slik at et relativt beskjedent skatteavskrivningsnivå alene ikke vil være nok til å få den nyskapingen som næringslivet og nasjonen har et stort behov for. Det norske næringslivet er i hovedsak basert på små og mellomstore bedrifter, det vet vi alle. De små er veldig små, og de mellomstore er små i internasjonal målestokk. Dette medfører at det er et meget stort behov for risikovillig kapital også i det etablerte næringsliv. Det kan være vanskelig å utnytte skatteavskrivningsregler over tid dersom det ikke finnes kapital å investere i FoU og innovasjon som kan gi grunnlag for avskrivninger og nye produkter. Vi vet jo at kompetansen er til stede, men den synes å være altfor dårlig utnyttet. Politisk styrt samarbeid mellom næringsliv og institusjoner bør vi være forsiktige med. Penger, store summer som er tilgjengelige, er viktig. Den veksten i forskningsmidler vi kaller kraftig, tar dessverre ikke hensyn til den dynamikk som finnes i andre OECD-land. Slik dette framstår i dag, bør fondskapitalen antakeligvis økes opp mot 60 milliarder kr i løpet av få år. Veien videre må fortsatt være å samle midlene i gode miljøer med høy kompetanse. Videre må risikovillig kapital i tilstrekkelig grad være tilgjengelig. Ved nyetablering av bedrifter som satser på nye FoU-investerte produkter eller tjenester, må forholdene legges vesentlig bedre til rette enn i dag. Jeg er glad for at statsråden har initiert et samarbeid på tvers av departementene, og jeg gleder meg til resultatet av det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-04:
Det er en viktig sak Søren Fredrik Voie tar opp. Faren ved denne type debatter er at de får noe rituelt over seg, med innslag av litt selvplaging. Skal vi få til innovasjon, betinger det at vi tar vare på våre fortrinn, og at vi stimulerer våre fortrinn. Og hva er da våre fortrinn som nasjon? Vi har et høyt kunnskapsnivå i dette land, og det er viktig at vi tar vare på dette høye kunnskapsnivået. Vi har etablert en trettenårig sammenhengende obligatorisk skole, og det er viktig at vi tar vare på og utvikler denne skolen. Det er viktig at vi har et system innenfor høyere utdanning, at vi har et universitetssystem, at vi har høyskoler og ikke minst at vi har institutter som fungerer, og som er organisert på en slik måte at vi får det beste ut av det. Vi må ha spisskompetanse, og det har vi lagt til rette for. Vi har etablert flere senter for fremragende forskning – en viktig sak i denne forbindelse – og vi har et toppforskningsprogram, osv. Vår oppgave er altså å legge til rette for gode rammevilkår. I forskningsmeldingen vedtok vi fire tematiske satsingsområder. Det er, som statsråden sa, viktig at vi holder fast på disse. De fire tematiske satsingsområdene er marin forskning, informasjons- og kommunikasjonsteknologi, medisin og helsefag og skjæringspunktet miljø/energi. Dette er de fire satsingsområdene som vi har gitt beskjed om til Forskningsrådet og andre at her skal vi sette inn ressursene. Alt dette er helt grunnleggende for om vi skal greie å stimulere til innovasjon og nyskaping i vårt samfunn. På ett område er jeg usikker på om vi har optimalisert vår måte å organisere på. Det er i forholdet mellom de offentlige utdanningsinstitusjonene, de offentlige forskningsinstitusjonene og instituttsektoren. Jeg er ikke sikker på at vi har valgt en organisasjonsform som gjør at vi optimaliserer ressursbruken. Det er et område som jeg tror statsråden bør kikke mer på, eventuelt at vi får en mulighet til å diskutere det i Stortinget. For den delen av rammebetingelsene er veldig viktig hvis vi skal kunne utnytte våre ressurser på en god måte. Vi har vedtatt at vi skal opp på OECD-gjennomsnittsnivå, et beskjedent mål. Uten å polemisere har jeg lyst til å komme med et sitat fra den gangen vi behandlet forskningsmeldingen – det var noe viktig som NHO sa til oss: «Etter NHOs oppfatning uttrykker Regjeringen en svært beskjeden ambisjon om at Norge i løpet av 5 år skal opp på OECD-gjennomsnitt når det gjelder FoU. Så vel Norges finansielle styrke som de utfordringer vi står overfor burde tilsi en satsing på høyde med de land som satser mest. Skal vi for eksempel opp på Finlands nivå, må innsatsen økes med 15 milliarder kr.» Dette var godt sagt, og det var sagt av nåværende statsråd – hun hadde da en annen rolle. Men uansett rolle skulle jeg ønske at vi hadde klart å ta den utfordringen som NHO og Kristin Clemet den gangen hadde til oss.