trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
Utvikling av nye metoder, nye medisiner og nye behandlingsformer er grunnleggende positivt. Det gir muligheter for å behandle flere pasienter og nye pasientgrupper. Samtidig kan det være en utfordring å forene de mulighetene som den medisinsk-teknologiske utviklingen tilbyr, med de ressursene som helsetjenesten har til rådighet. Vi har derfor etablert nasjonale systemer og regler i Norge for å sikre likeverdig tilgang til legemidler i spesialisthelsetjenesten og gjennom de trygdebaserte refusjonsordningene. Andre europeiske land står overfor akkurat de samme utfordringene knyttet til å forene muligheter og ressurser. Samarbeid mellom europeiske land på legemiddelområdet vil kunne være et bidrag til å dempe disse utfordringene. Temaet blir også regelmessig diskutert i de uformelle ministermøtene i EU og i møtene i OECD som vi deltar i. Jeg er kjent med at WHO Europa vil invitere til et møte høsten 2016 om strategisk innkjøp av legemidler, med sikte på at europeiske land kan utveksle informasjon og lære av hverandre. Også på nordisk nivå er det oppmerksomhet om disse spørsmålene, og i høst besluttet de nordiske ministrene i Nordisk ministerråd å kartlegge landenes erfaringer på legemiddelområdet og gjennom det identifisere muligheter for samarbeid framover. Norge har selvfølgelig stilt seg positivt til å bidra i dette arbeidet og levere vårt grunnlag for det. Samtidig er det viktig å erkjenne at det er mange utfordringer knyttet til et internasjonalt innkjøpssamarbeid om legemidler. Land med stor farmasøytisk industri kan ha andre interesser enn land som primært kjøper fra denne industrien. Strukturelle forskjeller i organisering og styring av helsetjenesten kan også gjøre samarbeid på tvers av europeiske land komplisert. Jeg mener at det er hensiktsmessig at Norge deltar aktivt i de eksisterende fora hvor disse spørsmålene blir diskutert, dvs. i uformelle ministermøter i EU, initiativ i regi av Verdens helseorganisasjon og ikke minst i Nordisk ministerråd. I lys av disse erfaringene kan vi vurdere hva som er mulig å få til av framtidig samarbeid på dette området i Europa.
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
Norge er proaktiv på dette området i det arbeidet vi gjør. Både i de uformelle ministermøtene og i nordisk sammenheng er Norge et av de landene som er veldig positive til at dette er et område der man har samarbeid. Så det er ikke Norges vilje og initiativ som er utfordringene på dette området. Men det er likevel et komplisert område, fordi land har ulike interesser og ulike etablerte systemer, bl.a. for prioritering. Norge er et av de landene som over lang tid har utviklet gode systemer for prioritering, men også god kultur og forståelse for prioritering. Det er ikke nødvendigvis situasjonen i alle andre land. Det er også sånn at mange andre land har andre måter å finansiere helsetjenestene på enn det man har i Norge, og derfor ikke har et så tydelig politisk styrt system som det vi har i Norge. Når en leser i avisen at midler er tilgjengelige i andre land, er nok det til dels riktig, men det er også innenfor veldig ulike systemer.
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
Ja, absolutt. Det er ikke Norge det står på. Det tror jeg også mine kolleger i de nordiske landene er veldig klar over. Vi har et sterkt ønske om å få til dette. Der vi er nærmest å få det til, er i samarbeidet mellom Norge og Island, der vi allerede på en måte har kontakt for å jobbe nærmere sammen. Men det er nok ulike holdninger til dette også i de nordiske landene. Jeg oppfatter at under representantens argumentasjon ligger det en forståelse for at vi ikke kan la legemiddelindustrien få lov til å diktere prisen på disse legemidlene, og det er jeg helt enig i. Det er en av grunnene til at vi i Norge har utviklet et system for innkjøp der vi kommer i en forhandlingsposisjon med legemiddelindustrien om disse spørsmålene. Men det må også innebære at vi noen ganger har vilje til å si nei hvis sammenhengen mellom effekt og pris på en del av de nye legemidlene ikke er god nok. Å si ja til noe i et norsk system vil alltid innebære at en sier nei til noe annet.
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
I den senere tid har det vært oppmerksomhet om barn født av kvinner i legemiddelassistert rehabilitering og barn født med abstinenser. Blant annet har Barneombudet bedt om et møte om saken, og det har vi hatt. Ifølge Helsedirektoratet foreligger det ikke dokumentasjon på at barn født av kvinner i LAR har fått skader, eller at det har blitt andre negative konsekvenser. Men vi vet ikke nok om hvordan det går med disse barna, og jeg er derfor enig i at det er behov for mer kunnskap om utviklingen hos barn født av mødre i LAR. I årets tildelingsbrev til Forskningsrådet er det tatt inn en føring om at det skal stimuleres til denne typen forskning. Representanten Toppe, og flere andre, har stilt spørsmål om alle kvinner som er i LAR, eller som skal inkluderes i ordningen, blir tilbudt gratis prevensjon, slik Helsedirektoratet anbefaler i den nasjonale retningslinjen for gravide i LAR. Jeg legger til grunn at relevante klinikker og institusjoner følger direktoratets anbefaling når det gjelder tilbud om gratis prevensjon. Det er det også redegjort for i mitt svar på spørsmål nr. 440 til skriftlig besvarelse fra representanten Toppe. Helsedirektoratet anbefaler videre at prevensjon bør finansieres av hjemkommunen eller gjennom en statlig ordning. Jeg har bedt de regionale helseforetakene orientere om hvordan direktoratets anbefaling om å gi tilbud om gratis prevensjon til alle kvinner i LAR blir fulgt opp. Tilbakemeldingen viser at spørsmålet blir tatt opp, og at alle kvinner får tilbud om prevensjon, men det er ulikt om kostnaden dekkes av helseforetaket eller ikke. I noen tilfeller dekkes kostnaden av helseforetaket, mens den i andre tilfeller dekkes av sosialtjenesten, Nav, kommunen eller av LAR-pasienten selv. Behovet for innsetting av langtidsvirkende prevensjon kan oppstå enten ved oppstart av LAR eller senere i behandlingsforløpet. Kostnader til innsetting av hormonspiral berører ulike finansierings- og inntektssystemer, alt avhengig av hvem som utfører tjenesten – en poliklinikk i spesialisthelsetjenesten, en privatpraktiserende gynekolog med avtale med spesialisthelsetjenesten eller pasientens fastlege. Jeg vil på bakgrunn av det jeg har redegjort for, nå gi Helsedirektoratet i oppdrag å avklare finansieringsansvaret og sikre at LAR-kvinnene får en likeverdig tilgang til prevensjon i samsvar med den nasjonale retningslinjen.
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
Jeg gir nå dette oppdraget til Helsedirektoratet, men jeg vil ikke konkludere i dag på hva som blir svaret. Men jeg er veldig enig med representanten når det gjelder den situasjonen som vi nå ser; at selv om vi har tydelige retningslinjer på dette området, er det ulik praktisering når det gjelder hvem som har finansieringsansvaret. Det praktiseres ulikt i hvilken grad pasienten selv må betale, og det oppfattes nok som at det er uklarhet rundt dette. Det er en oppskrift på at pasientene blir den tapende part. For dette er noe vi vet: Er det uklarhet om ansvar og ikke minst om hvem som skal ta ansvar for regningen, blir det ulik praksis – og det ser vi nettopp her. Så målsettingen med det arbeidet som nå igangsettes, må være at en finner en løsning som innebærer at det som er en helt klar faglig anbefaling, blir en realitet også for kvinnene i møte med LAR, nemlig at de blir tilbudt gratis prevensjon.
Bent Høie (Høyre), 2016-02-03:
Igjen: Jeg er helt enig i representantens beskrivelse av virkeligheten. Det å ha ordninger der den rusavhengige selv må oppsøke andre deler av helsetjenesten og betale egenandeler fordi vurderingene som skulle gis der, henvises videre, er en oppskrift på at dette går galt. Vi vet også at mange kvinner som kommer inn i LAR, ofte har vært rusavhengige over lang tid. Det er en rusavhengighet som gjør at muligheten for å bli gravid ofte er svært liten, og med én gang en begynner på LAR, øker fertiliteten, og en blir lettere gravid – og det er noe som en kan få informasjon om. Det er ikke sikkert at en tenker på det hele veien, fordi en er vant med å være i en annen situasjon. Derfor er sannsynligheten for å bli ufrivillig gravid når en kommer på LAR, veldig mye større enn det en var vant til tidligere i livet. Det i seg selv er en viktig grunn til at dette spørsmålet blir avklart ved oppstart på LAR, og kvinnen kan få prevensjon hvis hun ønsker det.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-02-03:
Det er vel stort sett de to største byene som har de største utfordringene, og i Bergen har man klart å fange opp alle dem som per i dag har utbytte av metadon og Subutex, altså lavbehandling. Allikevel er det omtrent halvparten av de tungt narkomane som går på amfetamin og andre stoffer, som ikke fanges opp. Vi har vært på besøk hos doktor Sverre fra 24/7, og han spør: Hvorfor får ikke alle de narkomane fulle pasientrettigheter ved at man kan bruke hele utvalget i Felleskatalogen? For det er først når de får kreft eller andre diagnoser at de kan få lov til det. Hvorfor ikke løfte dem og bruke den kunnskapen vi allerede har, og behandle dem med de mest grunnleggende rettigheter – og så parallelt selvfølgelig gi dem bolig? Det har jeg også et spørsmål om. Det ene gjelder pasientrettigheter, og det andre gjelder bolig. Bergen kommune ble stoppet og fikk ikke husbankstøtte da de ønsket å lage større boenheter.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2016-02-03:
Vi snakker nå om den gruppen pasienter som kanskje har det tyngst på alle vis. Kristelig Folkeparti er stolt over at vi var med i et budsjettforlik som også ga en mulighet for utvidelse av gatehospitalene i Oslo og ikke minst i Bergen. Det er hospital som tar vare på både kroppen og sjelen til dem som er rusavhengige, og som ikke har fått den hjelpen de trenger i det offentlige helsevesenet. Gatehospitalene gir tilbud som er sammensatt, og som er bygd på kompetanse og kvalitet. Likevel er det mange som dør på gata, ikke bare av overdoser, men også av somatiske lidelser som de har. Hva vil statsråden gjøre for at flere byer skal oppleve å få tilbud som Gatehospitalet – ikke for byenes del, men for rusmisbrukernes del, som ofte trekker til byene?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2016-02-03:
Mitt oppfølgingsspørsmål går til statsråd Høie. Hver femte unge har nedsatt funksjon på grunn av psykiske plager som angst/depresjon eller atferdsproblematikk. De mestrer ikke livet sitt, rett og slett. Psykiske vansker i barne- og ungdomsårene gir økt risiko for psykiske lidelser i voksen alder. De siste 15 årene har utskrivningen av antidepressiva og angstdempende midler for ungdom økt med 57 pst., og ventetiden for å komme inn til psykisk helsehjelp er 53 dager. Barn og unge ber om noe mer enn medisiner – de ber om tid for å mestre livet sitt. Hva vil statsråden gjøre for å redusere bruken av medikamenter og øke hjelpen til barn og unge på andre måter, slik at de kan mestre livet sitt psykisk?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-02-03:
Legemiddelassistert rehabilitering, LAR, er ei tverrfagleg, spesialisert behandling for opioidavhengigheit, der bruk av vanedannande legemiddel i ein bestemt dose skal inngå som eit deltiltak i ei heilskapleg rehabilitering. Den enkelte skal altså få ei heilskapleg rehabiliteringsbehandling tilpassa sin situasjon. Ifølgje Bergens Tidende den 13. januar vart det i 2015 fødd 34 barn i Noreg med abstinensar, av mødrer i LAR-behandling. Barna vert behandla ved at dei får suga på sprøyter med morfindråper 4–6 gonger i døgnet. Dei fleste graviditetane i LAR er ikkje planlagde. Barneombodet og barnelegeforeininga meiner at LAR-behandling må kombinerast med langtidsverkande prevensjon, f.eks. spiral. Langtidsverkande prevensjon er dyrt. Kvinner i LAR må søkja kommunen om å få sleppa eigendel, sjølv om dette er eit statleg tilbod. Spørsmålet er: Vil statsråden endra regelverket slik at kvinnene i LAR automatisk slepp eigendel på langtidsverkande prevensjon?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-02-03:
«Vil regjeringa sikre at kvinner i reproduktiv alder som skal inn i Legemiddelassistert rehabilitering, får tilbod om gratis, langtidsverkande prevensjon, og at dette kan bli tilbydt på ein ubyråkratisk måte, utan at kvinnene treng å søkje om å få dekka utgiftene?»
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-02-03:
Eg vil takka for svaret. Eg har spurt fleire gonger om dette, i dag har eg fått eit presist svar, og det takkar eg for. Bekymringa mi har vore at det har stått om gratis prevensjon i retningslinjene, men når ein oppsøkjer tenestestaden, veit eg at praksis er ein heilt annan, og at mange opplever at gratis prevensjon ikkje er eit reelt tilbod. Det er mi klare meining at når LAR er eit statleg ansvar, vert det feil å skyva finansieringa av prevensjon, som bør vera ein integrert del av tilbodet, over til kommunane, og praksis viser også at det fungerer veldig forskjellig. Så oppfølgingsspørsmålet mitt er: Vil statsråden ta initiativ til å sikra at prevensjonsmiddel til kvinner i LAR vert eit statleg finansieringsansvar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2016-02-03:
Det er kjent at rusavhengige ofte får dårlegare tilgang til vanlege helsetenester enn andre, og at eigendelar i seg sjølv kan vera med på å hindra andre tilbod. Det er litt av problemstillinga her òg. Er det ein eigendel som ein eventuelt må betala sjølv i første omgang, er det ein søknadsprosess som kan verka byråkratisk, som ikkje vert ordna der og da, kan ein gleppa ut av systemet. Etter mitt syn er det viktig at når ein er i LAR-systemet, bør ting kunna verta ordna på eitt rom i éin konsultasjon, slik at den rusavhengige slepp å gå over i eit anna system anten via kommunen, sosialstønad osv. Så spørsmålet mitt er: Vil statsråden sikra at ein rusavhengig som er i LAR, slepp å søkja om det for å få det gratis, og kor lang tid får Helsedirektoratet på seg for å koma med ei anbefaling?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-02-03:
Billedlig talt styrter et fly fullastet med heroin-/opiatbrukere hvert år i Norge. Om lag 260 personer dør av en overdose. I de aller fleste dødsfallene er opiat involvert. Ikke på noe annet samfunnsområde i Norge hadde vi akseptert dette. Vi har en nullvisjon for trafikkdrepte. I 2015 var antallet nede på 125, og tallet går nedover. Dette er et litt særnorsk fenomen. Andre land får til dette bedre enn Norge. Det er mange virkemidler. Vi er enige om en opptrappingsplan, om volum og om penger, men vi putter også mye penger inn i et system som vi vet har noen utfordringer. Vi har også noen ideologiske diskusjoner – som representanten Micaelsen var inne på – knyttet til behandlingsmetoder. Vil statsråden ta initiativ til en havarikommisjon for russektoren i Norge?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-02-03:
Vi har et fag i skolen i dag som heter kroppsøving. Kroppsøvingsfaget har vært der lenge, utdanningen tror jeg også har vært der lenge, og den har vært ganske lik lenge. Mye av faget handler om alt som skjer fra hodet og nedover, og det handler veldig mye om lungekapasitet. Men kroppen er mer. Følelsesregisteret, mental trening, er det lite oppmerksomhet om i denne utdanningen og også i det faget i skolen. Vi har norsk idrett, som er kjempegod på mental trening. Det er en stor del av idrettsutøveres trening. I hvilket fag kan vi implementere den mentale treningen og følelsesregisteret i kroppen? Og hvilke lærekrefter kan stå for den utdanningen i framtidas skole?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-02-03:
Erfaringen fra finanskrisen, fra min region og særlig Raufoss-industrien, var at mange var i et utdanningsløp da krisen rammet – der de sto i en situasjon hvor de mistet jobben og måtte over på trygdeordninger, måtte de velge mellom å avslutte utdanningsløpet eller å beholde trygdeordningen. Det er en situasjon som er vanskelig. På Vestlandet nå er det ekstra vanskelig at det utdanningsløpet man kanskje er inne i, ikke nødvendigvis kvalifiserer for en jobb som er der når man kommer ut igjen. Så muligheten til å veksle underveis er én av diskusjonene – men også muligheten til å fortsette et utdanningsløp uten at det går på bekostning av trygdeordninger. Det siste jeg ønsker å spørre om, er på en måte omstillingskapasiteten i høyskolesektoren og også i videregående skole, fleksibiliteten til å ta inn, men også implementere utstyr fra den industrien som nå står litt stille.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Hvis det er slik, og det er det nok for noen, at unge jenter tror at den eneste måten å få verdi på, er å bli sett i sosiale medier, tror at de er nødt til å endre utseendet sitt for å være verdt noe som mennesker, må bruke store deler av sitt liv på å tilfredsstille andre og tilfredsstille et skjønnhetsideal som delvis bygges opp under av kommersielle krefter, og delvis bygges opp under av kanskje også andre medelever, så er ikke det et sykdomstegn først og fremst i skolen, men i hele vår kultur. Jeg sier det først, fordi det er ganske viktig ikke å innbille seg at dette har rent politiske løsninger, hvis det er slik at dette dreier seg om både reklame, kommersielle krefter, synlighet, og teknologiutvikling. Ikke minst dreier det seg om et kulturelt sykdomstegn hvis det er slik at stadig flere jenter ligger under for det. Når det er sagt, er det også noe vi kan gjøre politisk. Jeg er villig til og mener at vi skal også se på om f.eks. psykisk helse, det Kristelig Folkeparti kaller livsmestring, er tydelig nok på plass i skolen i dag. Det er viktig at skolen, selv om ikke skolen kan løse alt, bidrar til at unge jenter og unge gutter klarer å mestre livet sitt, kompliserte utfordringer, men ikke minst også at de klarer å gjennomskue det som kan være hule, kommersielle uttrykk, som f.eks. bygger opp under skjønnhetsidealer. Jeg vil legge til at det jo også er sånn at en viktig del av det å mestre livet sitt, er å lære de tingene som er aller viktigst på skolen: kunnskapen. Hvis man ikke lærer å lese, skrive og regne skikkelig, ikke lærer å uttrykke seg muntlig, ikke behersker fagene, er det vanskeligere både å kunne mestre sitt eget liv og å komme seg videre i utdanningsløpet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg tenker for det første om kompetansemålene på skolen at det er viktig at de dreier seg om fag. Men så kan jo også fag og faglige mål knyttes opp mot problemstillinger, eller burde også knyttes opp mot problemstillinger i samfunnet, f.eks. folkehelse eller psykisk helse. Jeg mener at det er viktig ikke å redusere dette til en problemstilling som skolen kan gjøre noe med, selv om skolen og andre deler av det offentlige også har en rolle å spille. Ikke minst er det viktig hva familien gjør. Hva gjør voksne, hva gjør vi som forbilder, som autoritetspersoner i samfunnet? Så mener jeg, som jeg sa tidligere – og jeg skal selvfølgelig se godt på Dokument 8-forslaget fra Kristelig Folkeparti – at det også er rom for et bedre folkehelsearbeid i skolen. Jeg vil til slutt legge til at jeg synes samarbeidspartiene Kristelig Folkeparti og Venstre og regjeringen har en del å være stolt av her også, bl.a. det helsesøsterløftet som nå er i gang, hvor både regjeringen, Kristelig Folkeparti og Venstre har prioritert flere helsesøsterstillinger inn i skolen. Det er nettopp med tanke på at det ikke bare skal være en dag en gang i blant man fokuserer på folkehelse og helse, men at det skal være et tilgjengelig tilbud for alle elever.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg mener at skolen ikke kan løse alle samfunnsproblemer. Det hadde vært oppsiktsvekkende hvis jeg hadde sagt det motsatte. Et av problemene i skolen i dag er at alle gode intensjoner krever plass i læreplanene og krever plass i skoletiden. Det går på bekostning av skolens kjerneoppdrag. Så husker jeg ikke hva jeg sa til Aftenposten, men jeg har sagt flere ganger i denne sal og andre steder at jeg mener at det er rom for og nødvendig å sette psykisk helse, folkehelse – det Kristelig Folkeparti kaller livsmestring – tydeligere på dagsordenen i den norske skole. Jeg mener at regjeringen er godt i gang med det også – jeg nevnte helsesøsterarbeidet. Det er et veldig viktig bidrag til det. Dette finnes jo i kompetansemålene i skolen i dag – med andre ord skal barna og ungdommen lære om både psykisk helse, livsmestring, personlig økonomi og den typen ting. Men i forbindelse med oppfølgingen av Ludvigsen-utvalget, altså en gjennomgang av skolefagene, er det også naturlig å se på om vi kan styrke den innsatsen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det tror jeg nok ganske sikkert jeg kan garantere. Skolen har et dobbelt samfunnsoppdrag. Det er utdannelse, men det er også dannelse, og i dannelse legger jeg at skolen også skal bidra til å ruste barna til å kunne takle fremtiden, til å være selvstendige, kritiske, til å kunne forstå grunnleggende demokratiske verdier, etterleve de verdiene, etc. Alt det dreier seg også om å kunne mestre sitt eget liv. Når jeg har vært opptatt av også å sette noen grenser for hva skolen skal holde på med, er det rett og slett fordi summen av alle gode intensjoner kan bli for stor. Det kan bety at skolen får for mange forskjellige krav å forholde seg til. Da er det lett å glemme det som er kjernen i skolens samfunnsoppdrag, og det er kunnskapen. Og det er ikke noe godt bidrag til livsmestring når 40 pst. av elevene får karakteren 1 eller 2 på matematikkeksamen i 10. klasse, eller når over 40 pst. av elevene med minoritetsbakgrunn leser under kritisk nivå i 8. klasse. Det blir det dårlig livsmestring av.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det spørs litt hvordan man definerer «mental trening». Hvis man tenker på psykisk helse, det noen har kalt livsmestring, er elementer av det en del av flere fag i dag. Det er en del av naturfagene, f.eks. biologi, det er en del av mat og helse, det er også en del av kroppsøvingsfaget. Men i forbindelse med den oppfølgingen som regjeringen har av Ludvigsen-utvalget, mener jeg det er all grunn til – og vi kommer til å komme tilbake til Stortinget med det også – å se på hvordan dette kan plasseres tydeligere, hvordan vi kan sikre at psykisk helse, livsmestring, løftes klarere frem, men selvfølgelig da som en del av fagene. Det er viktig å understreke at vi kan ikke gi karakter på elevenes psykiske helse, det er en absurd tanke. Men så er det også sånn at alle fag i skolen egentlig dreier seg om mental trening. Det å knekke lesekoden, det å løse et matematikkstykke som man ikke har lært før, det å lære seg et engelsk uttrykk eller en engelsk setning dreier seg også om mental trening. På den måten er dette noe skolen holder på med hver dag i alle fag.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg har hatt møte med Proffene og hørt på forslaget. Jeg er enig i intensjonen, men jeg er ikke enig i det konkrete forslaget. Jeg synes ikke vi skal ha et eget fag som heter livsmestring eller den typen fag inn i skolen. Det er flere grunner til det. Det handler om lærekrefter, det handler om det er ansvarlig å lage den typen nærmest terapeutisk samtalerom i en klasseromssituasjon, og så er også utgangspunktet for de fleste fag i skolen at de skal ha vurdering. Det kan være vanskelig i denne typen fag. Men som jeg har svart flere ganger, jobber vi i samarbeid med Helsedepartementet med psykisk helse i skolen, livsmestring i bred forstand, og i oppfølgingen av Ludvigsen-utvalget kommer det til å være en av tingene. Når det gjelder heldagsskolen, mener jeg at det er en dårlig idé, av flere grunner. For det første koster det fryktelig mye penger. For det andre er det ingenting som tyder på at elevene kommer til å lære mer av det. Og for det tredje visker det ut skillet mellom fritid og skole.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
For det første skal jeg minne departementet om at vi må intensivere klart språk-arbeidet vårt. Det er alltid en god påminnelse om det. Så mener jeg at de høyskolene som nå står alene, burde være urolige. De burde være urolige for fremtiden fordi de skal forholde seg til et helt nytt universitets- og høyskolelandskap. De fusjonene som har kommet i universitets- og høyskolesektoren, har kommet fordi et ganske bredt flertall på Stortinget, med unntak av Senterpartiet og delvis SV også, har sagt at de ønsker en strukturreform, altså ønsker større enheter i universitets- og høyskolesektoren. Den andre grunnen er at det har vært til dels ganske stor lokal entusiasme. Jeg har til og med flere eksempler på lokale senterpartirepresentanter både fra Oppland fylke, fra Telemark fylke og til og med fra Sogn og Fjordane som mener at man trenger å bli en del av større institusjoner i universitets- og høyskolesektoren. Så jeg mener at man både i Sogn og Fjordane og andre institusjoner, Høgskulen i Volda, Høgskolen i Hedmark, Lillehammer, burde se på hvorvidt de skal slå seg sammen med andre. Jeg mener at det vil gi dem større muligheter også til å sikre fagtilbudet som er der i dag. Så til spørsmålet om hvordan man skal sikre at disse institusjonene som blir stående igjen, fortsatt skal ha tyngde nok. Det er ingen planer fra min side om at man skal straffe institusjoner som blir stående igjen, økonomisk. Men det er klart at en del av midlene vi deler ut, er basert på konkurranse, og det er vel ikke en helt ueffen antagelse at større og sterkere fagmiljøer har en større sjanse for å nå opp på konkurransearenaene enn små og mer fragmenterte fagmiljøer. Men når det gjelder finansieringssystemet som vi har kommet med og lagt frem for Stortinget, er det ikke noe der som tilsier at institusjonene vil bli straffet for å bli stående alene, men at de kommer til å få store utfordringer i et universitets- og høyskolelandskap hvor det blir flere større konkurrenter, er jeg ikke i tvil om.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
En av årsakene, tror jeg, til at både styret på Høgskulen i Sogn og Fjordane og også de ansatte ifølge en avstemning som ble tatt der, er relativt positive til å se på muligheten til å slå seg sammen, er nettopp at de ønsker å beholde lærerutdanningen. Når vi sier at vi skal ha en femårig masterutdanning, må vi selvfølgelig sette noen kvalitetskrav til det. Intensjonen bak strukturreformen er likevel at vi skal ha en desentralisert lærerutdanning. Jeg tror en av grunnene til at mange av høyskolene ser at de er nødt til å inngå et samarbeid med enten universiteter eller andre høyskoler, er det å sikre nok ressurser til å bygge opp en ny lærerutdanning, styrke miljøet og være i stand til å rekruttere godt nok. Så må vi selvfølgelig også bruke penger på å styrke lærerutdanningene, f.eks. gjennom flere stipendiater. Det gjør vi i årets budsjett, og det arbeidet er vi ikke ferdig med. De høyskolene som er interessert i å fortsette med lærerutdanning, burde være ekstra opptatt av å se seg om etter partnere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
For det første mener jeg at det å kalle oppfølging av demokratisk fattede vedtak for frykt for represalier, er en temmelig pussig språkbruk, for å si det forsiktig. Dette har vært utredet i flere runder, også under den forrige regjeringen. Den forrige regjeringen hadde også en ambisjon om strukturreform i høyere utdanning. Det har vært en stortingsmelding, bredt forankret, med bred tilslutning til hovedlinjene om enn ikke til alle detaljene i det. Det er ikke frykt for represalier. Det er en normal demokratisk styring av en sektor. Så er det sagt. Det er et veldig viktig poeng at man har fornøyde studenter. Det er en veldig viktig del også. Det er en av indikasjonene på om man har et tilbud av god kvalitet. Og jeg tror at Høgskulen i Sogn og Fjordane sannsynligvis har fått til bl.a. tettere oppfølging av elevene, at de er flinke på å gi elevene tilbakemeldinger – mye av det vi vet har noe å si også for god undervisningskvalitet. Så er det andre områder hvor f.eks. Høgskulen i Sogn og Fjordane ikke har like gode resultater, f.eks. når det gjelder forskningspublisering og en del av disse tingene. Jeg tror Høgskulen i Sogn og Fjordane nå ser seg om etter fusjonspartnere og åpner for den prosessen fordi de ønsker å styrke høyskolen sin – ikke svekke den.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Årsaken til det paradokset ligger mer enn ti år tilbake i tid. Stortinget bestemte seg for i praksis å oppheve det som var et veldig klart skille mellom høyskoler og universiteter. Den tannkremen er ute av tuben. Det betød også at man i løpet av noen få år fikk en del nye universiteter som i praksis, i hvert fall med årenes utvikling, ikke var vesensforskjellige fra noen av de største høyskolene våre. Så er det slik at vi har skjerpet kravene for å bli universitet. Vi har også vurdert andre alternativer, f.eks. frislipp, men det er jo ikke det å kalle seg universitet som er det avgjørende, det er de faglige fullmaktene man får ved å få tildelt universitetsstatus som er avgjørende. Vi mener at det er viktig at vi er strenge og har klare krav for å gi de faglige fullmaktene. Så vil det bli noen paradokser ved at sterke institusjoner også til en viss grad har fusjonert med svake institusjoner. Men jeg mener at summen alt i alt gir et universitets- og høyskolelandskap som blir bedre i stand til å løse store samfunnsutfordringer enn det vi har hatt tidligere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg er glad for at representanten var inne på det, at en av de aller viktigste satsingene som samarbeidspartiene har gjort, har vært en massiv satsing på forskning og utvikling, noe som ikke minst Venstre har vært opptatt av. Det er det også veldig viktig å få frem i møtet med den økende arbeidsledigheten på Sørlandet og Vestlandet særlig, at hvis ikke alle kan gå tilbake til jobbene de hadde, må vi skape nye arbeidsplasser i privat sektor, og forskning og utvikling er en forutsetning for det. Så er spørsmålet: Hva kan universitetene og høyskolene gjøre? Vi svarer delvis nå, sammen med samarbeidspartiene, med noen flere studieplasser, men jeg mener det er helt avgjørende at universitetene og høyskolene selv svarer på de utfordringene de ser i sin region og i sitt arbeidsmarked. Vi har universiteter og høyskoler som ikke er detaljstyrte fra politisk hold, som ikke blir detaljstyrte fra departementet, men som har stor autonomi til å foreta prioriteringer f.eks. innenfor studieporteføljen sin. En helt naturlig del av den autonomien er at når man ser at det oppstår nye behov, enten det er for omskolering, for nye studieplasser eller for andre typer utdanninger i sin region eller nasjonalt, svarer man på det. At vi bruker de ressursene, at universitetene og høyskolene tar det oppdraget som de har bedt om å få, og at de bruker den autonomien de har bedt om å få, til nettopp å svare på store samfunnsutfordringer og levere de utdanningene som arbeidslivet trenger, mener jeg er minst like viktig som at vi bevilger penger til nye studieplasser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det er ikke helt presist: Hvis man har vært i arbeidslivet i 15 år, er det ikke slik at man bare konkurrerer på bakgrunn av vitnemålet sitt fra videregående skole. Systemet vårt er litt mer avansert enn det. Det er muligheter for realkompetansevurdering, alderspoeng og en del andre ting. Punkt nr. 2 er at jeg synes at institusjonene – særlig på Sørlandet og Vestlandet – har vært relativt fleksible, f.eks. da vi opprettet flere PPU-plasser, altså pedagogikkplasser, sånn at f.eks. arbeidsledige ingeniører kunne ta en omskolering og gå inn i skolen. Da var de relativt raske til å svare på det. Vi må – på samme måte som Arbeids- og sosialdepartementet – hele tiden følge grensedragningen mellom Nav og utdanning, og nå har vi gjort noen endringer på det. Så vi må også hele tiden se om det er noe i systemet vårt, f.eks. knyttet til opptakskrav, kriterier eller studiestart, som vi kan gjøre noe med. Til slutt har jeg lyst å nevne fagskolene, som er rigget for nettopp denne typen kortere omskoleringskurs …(presidenten klubber.) (presidenten klubber.)
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det siste spørsmålet er jeg ikke helt sikker på om jeg klarte å fange. Når det gjelder forholdet mellom utbetaling av f.eks. arbeidsledighetstrygd og utdanning, har jo akkurat arbeidsministeren – det er arbeidsministeren som bestemmer over trygdene og utbetalingene – kunngjort at det blir endringer der, nettopp for å sikre at hvis man har startet på en utdannelse, skal man få lov til å fullføre den uten at det skal gå på bekostning av f.eks. arbeidsledighetstrygden. Det er veldig bra. Så vet jeg også at flere institusjoner har tilpasset sammensetningen av studieprogrammene sine. For eksempel: Selv om olje og gass kommer til å forbli en veldig viktig næring i Norge fremover, kan det jo hende at man må se på innholdet i en del av de mer petroleumsrelaterte utdanningene for å bredde dem lite grann. Det vet jeg f.eks. Universitetet i Stavanger har gjort. På den måten foregår det mye dynamisk og bra i universitets- og høyskolesektoren.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Mitt prinsipp er veldig enkelt – det er at innenfor de nasjonale rammene som finnes, er det institusjonene selv som er ansvarlige for kvaliteten på sitt tilbud, og da er det også de som må være de fremste til å vurdere kvaliteten på og kunnskapen til de studentene som kommer inn. Når det er sagt: I forbindelse med de nye PPU-plassene og nettopp intensjonen om at flere som f.eks. har mistet jobben i offshore og har ingeniørbakgrunn, realfagsbakgrunn, skal kunne gå inn i skolen, sendte vi den 10. september 2015 et brev til institusjonene med følgende presisering: Dersom en sivilingeniør mangler den nødvendige faglige fordypning i et fag for å kunne undervise, bør det legges til rette for at søkerne får mulighet til å ta nødvendig tilleggsutdanning parallelt med PPU. Vi er kjent med at NTNU f.eks. har gjort en faglig vurdering av hvilke tilleggsutdanninger som er nødvendige for å fylle de faglige kravene. Så vi oppfordrer institusjonene til å gjøre det, men det er ikke aktuelt for meg å gå inn og instruere institusjonene om å gjøre noe som de mener vil senke deres faglige krav.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg håper representanten kan gi den listen over alle tiltakene som regjeringen har satt i gang, til representanten Lysbakken, som har kalt meg for en idéløs administrator. Det var en god illustrasjon på alt vi gjør i skole- og utdanningspolitikken. Så må vi – når vi videreutdanner – hele tiden gjøre alt vi kan for å sikre kvalitet. Og hva er det vi gjør? Vi spør alle lærerne ganske grundig om de var fornøyd med kvaliteten og om hva som kan gjøres bedre – gode evalueringer. Alt i alt viser det seg at nesten alle lærere – de aller, aller fleste – er fornøyd med kvaliteten på tilbudet de får. Der de ikke er fornøyd, går Utdanningsdirektoratet direkte inn som betaler og jobber sammen med institusjonen for å få kvaliteten opp. Det er måten vi sikrer at kvaliteten på tilbudene som gis, er god nok.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Vi vurderer flere endringer, og Kunnskapsdepartementet er mer enn klar for å bidra til å bekjempe ungdomsledigheten. Det handler om å rigge utdanningssystemet, det handler om fagskolene og det handler også om lærlingplass og fagutdanningen vår, som er en veldig viktig del av dette. Så har jeg alltid vært litt skeptisk til disse garantiene. Det er jo stort sett Arbeiderpartiet som har kalt sine politiske løfter for garantier, og så har det alltid vist seg i praksis at det slett ikke er noen garanti. Ungdomsgarantien har vel ikke blitt holdt – i betydningen av at alle har fått garantien oppfylt – én eneste dag siden den ble lansert. Så hvis hensikten med en garanti er å presse systemet til å jobbe bedre, kan det i og for seg være bra. Hvis hensikten er å score et politisk poeng fordi man kaller noe en garanti, som i realiteten ikke er det, mener jeg at denne regjeringen ikke skal gjøre det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det har nok vært sterkere opprørsbølger i løpet av SVs historie enn akkurat dette lekseopprøret. Jeg tror ikke jeg ville kalt det lekseopprør, for å være helt ærlig, men jeg ser at det er en diskusjon om lekser. Det formelle regelverket er slik at det er ikke statsråden eller politikerne som bestemmer om en skole skal ha lekser eller ikke. Det er et pedagogisk valg, altså er det lærerne og skolene som bestemmer det. Så er det noen prinsipper for god leksegivning. Det er at leksene ikke skal være nytt stoff, det skal være repetisjon, og det må selvfølgelig heller ikke være for mye – og der tror jeg det er en del å gjøre på de forskjellige skolene. Det betyr at hvis lærerne på en skole mener at de kan gi bedre undervisning, og at elevene kan lære mer ved at man organiserer leksene på en annen måte, eller ikke har lekser, har de anledning til å gjøre det. Jeg er for lekser. Jeg er for lekser fordi jeg er så naiv og gammeldags at jeg tror at øving hjelper. Jeg tror at det fungerer å øve på ting for å bli bedre i det. Jeg tror det gjelder når man skal gå på ski, jeg tror det gjelder når man skal spille piano, jeg tror det gjelder i språk, jeg tror det gjelder i matematikk, jeg tror det gjelder i samfunnsfag – jeg tror til og med det gjelder i et fag som mat og helse. Hvis man lager litt mat hjemme, er det lettere å lære seg å gjøre det enn hvis man bare gjør det på skolen. Så jeg er for lekser, og det er også dokumentert flere steder at lekser, hvis de gis på riktig måte, kan ha en positiv effekt. Så er det en tanke blant noen om at hvis man bare tar vekk leksene, vil man nærmest fjerne et av de store problemene i skolen, nemlig at foreldrenes bakgrunn har altfor mye å si. Jeg tror det helt motsatte kommer til å skje. Jeg tror at de foreldrene som garantert kommer til å lese for barna sine uansett, det er de foreldrene som er «mest ressurssterke». De kommer til å fortsette å gjøre lekser med barna enten de får beskjed om det fra skolen eller ikke. De som står i faresonen da, er de som man ikke klarer å mobilisere ved at man har med seg en hjemmelekse fra skolen, f.eks. at barn og foreldre skal lese sammen et kvarter eller 20 minutter hver dag.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg tror at oppslutningen om dette er f.eks. høyere enn oppslutningen om SV, så det er nok et potensial i denne saken. Mitt poeng er at i mange år har det vært en diskusjon om lekser, og jeg tror at den aller beste til å vurdere dette er skolen – pedagogene og de som er faglig ansvarlige. Det betyr også at hvis en skole, lærerne – de i profesjonen på en skole – ønsker å ha forsøk med dette, behøver de ikke engang å sende en søknad til departementet, de kan rett og slett gjøre det. Vi har en leksehjelpsordning. Den var veldig rigid under de rød-grønne. Nå er den blitt mer fleksibel, slik at kommunene kan sette inn leksehjelpen der de trenger det. Men evalueringen av denne ordningen viser at den ikke har noen effekt for å utjevne forskjeller basert på barnas hjemmebakgrunn – evalueringen av leksehjelpsordningen viser at den sannsynligvis ikke har noen stor effekt. Men så skal jeg gi representanten Lysbakken dette: Hvis man innfører heldagsskole – som jeg er imot – hvis alle elevene skal være på skolen til kl. 15, kl. 16 eller noe sånt, mener også jeg at det er fornuftig at man gjør leksene på skolen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg har allerede nevnt årsakene til at jeg er for lekser. Men systemet er bygd opp slik at dette er et valg som de i profesjonen – lærerne, skoleledelsen – tar. Det er der ansvaret er plassert. Jeg er skeptisk til de som sier at jo, men fordi lekser gitt på gal måte – særlig hvis det er nye ting man skal gjennomgå – kan forsterke de sosiale forskjellene, skal man dermed fjerne leksene. Jeg tror ikke at veldig mange foreldre vil slutte å gjennomgå skoledagen, skolearbeidet, lese med barna eller gjøre andre ting bare fordi skolen ikke har gitt en eksplisitt beskjed om det. Men hvis det er slik, er spørsmålet: Hvordan skal jeg som statsråd sikre at alle lærere i Norge gir lekser på en riktig måte? Det er altså at det er repetisjon, at en ikke er avhengig av å få hjelp hjemmefra til å lære noe nytt – da gir en lekser på feil måte. Svaret på det er tillit. Vi har kvalifiserte, godt utdannede lærere i dette landet som fullt ut er i stand til å ta både diskusjonen og denne beslutningen selv.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg mener at hvis elevene skal være lenger på skolen, skal det være fordi de har skolefag med en kvalifisert lærer og med faglig innhold. Hvis man skal forstå Arbeiderpartiets forslag, må det være slik at man enten bruker mer av skoletimene i dag på å gjøre lekser, eller at man legger til nærmest en ekstra leksetime som er obligatorisk for alle elevene, hvor en skal gjøre leksene. Da mener jeg det er bedre å legge til fagtimer. Vi har lagt til flere naturfagtimer i inneværende års budsjett. Vi vet at det f.eks. er mange som mener at det er for få matematikktimer på ungdomstrinnet. Hvis vi skal ha en lengre skoledag, mener jeg at det skal være skoletimer med kvalifiserte faglærere og med et faglig innhold. Så må lærerne – i god diskusjon med andre i profesjonen på den enkelte skole – vurdere hvordan de skal legge opp leksearbeidet. Derfor er mitt svar til de mange elevene jeg møter som ofte tar opp om vi ikke kan gjøre noe med at det er så mye lekser: Ta dette opp med skolen! Dette er ikke et ansvar der Kunnskapsdepartementet kommer til å gå inn og detaljregulere. Her stoler vi på lærernes faglige skjønn.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Etter noe over to år med denne regjeringen og dette samarbeidsflertallet på Stortinget er det flere plasser i barnehagene i dag enn det var under de rød-grønne. Det er rekordhøy satsing på kvalitet og innhold i barnehagene, og kanskje aller viktigst: De som har dårligst råd i det norske samfunnet, har fått en moderasjonsordning – de har fått billigere barnehageplasser. Man er ikke avhengig av velvilje fra lokale politikere, det er en rett for alle foreldre i Norge. Det var også det partiene gikk til valg på – at det skulle være billigere barnehageplasser for dem som hadde dårligst råd. Så er det helt riktig at både Høyre og Fremskrittspartiet hadde i sine programmer at man skulle ha et mer løpende opptak. Måten å gjøre det på er å gi kommunene midler til flere plasser. Så må kommunene disponere dette slik at man f.eks. kan ta imot barn som ikke formelt sett har rett til barnehageplass basert på det de rød-grønne i sin tid mente var full barnehagedekning. Vi har etter budsjettforliket med Kristelig Folkeparti og Venstre – ikke minst takket være innsats fra Kristelig Folkeparti – også fått flere barnehageplasser igjen. I 2016 kommer det midler til 3 400 nye barnehageplasser. Det betyr at etter det budsjettforliket er det også mulighet til å utvide grensen. Det var ikke regjeringens primærstandpunkt, men det er et kompromiss mellom de fire samarbeidspartiene og et gjennomslag for Kristelig Folkeparti og Venstre. Det betyr at barn som er født i september og oktober, også vil få plass. Samtidig betyr det at kommunene har mulighet til å ha mer fleksibilitet også for barn som ikke formelt sett har rett til plass.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg har aldri kalt dette datohysteri, men det er mulig at noen andre har gjort det. Jeg mener at samarbeidspartiene – regjeringen, Kristelig Folkeparti og Venstre – fører en offensiv barnehagepolitikk om nettopp det at man bevilger penger til flere plasser, samtidig som vi gjør noe med kvalitet og innhold, samtidig som vi satser rekordmye. Vi har nesten doblet bevilgningene til innhold og kvalitet – over 400 mill. kr nå – for det har også noe å si hva slags tilbud barna får. Så er det helt riktig at regjeringens hovedmodell var å gi kommunene flere barnehageplasser, og at kommunene skulle disponere disse, slik at de fikk mulighet til mer løpende opptak. Grunnen til det var at kommunene kjenner best den lokale situasjonen, og det ville bety at de kommunene som hadde løpende opptak i dag – for det er det mange kommuner som har – kunne være enda rausere og de kommunene som var like i nærheten kunne da innføre reelt sett løpende opptak. Men jeg lever også mer enn godt nok med satsingen som kommer nå, med 3 400 nye barnehageplasser, med en utvidet rett for barna, samtidig som det er en rekordhøy satsing på kvalitet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det kommer penger. I budsjettet for i år er det satt av 740 mill. kr til 3 400 nye barnehageplasser. Det er penger som kommunene får til å opprette flere barnehageplasser, så det er ikke noen tvil om at her kommer det penger med. Det hjelper ikke bare å si det, man må også gi penger til kommunene, slik at de kan bygge ut flere barnehageplasser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Jeg kan ikke forsikre om hva som vil komme i kommende budsjetter. Det skulle jeg ønske jeg kunne gjøre, da hadde livet som statsråd vært mye lettere, men det er det ikke mulig å gjøre. Men jeg synes at folk der ute og foreldre med barn i barnehagen har – jeg hadde nær sagt – fått begge deler. De har fått økt kvalitet, som jeg hele tiden har sagt har vært regjeringens aller viktigste løft, at vi skal ha høy kvalitet på tilbudet som gis til barna, med kompetente ansatte, med flere barnehagelærere osv. I tillegg har vi gjennom budsjettforliket med Kristelig Folkeparti og Venstre fått styrket satsingen, som regjeringen har lagt inn, på flere barnehageplasser. Og så har vi også blitt enige om at vi skal bruke de flere plassene som kommunene får, til å utvide datogrensen. Så får vi se hva som kommer i kommende budsjetter, men det er en felles intensjon for alle samarbeidspartiene at det skal bli bedre tilgang til barnehage enn i dag, og da er ikke minst det vi har gjort på moderasjon, et veldig viktig bidrag til det også.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-02-03:
Det er viktig for Norge å ta vare på samisk språk, kultur og tradisjoner. Regjeringen har som mål at den samiske befolkningen skal få utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv. Samiske barn i barnehage skal få støtte til å bevare og utvikle sitt språk og sin kultur uavhengig av hvor i landet de bor. Dette understrekes både i barnehageloven og i rammeplanen. Kommunenes ansvar for barnehagetilbudet til samiske barn er regulert i barnehageloven § 8 tredje ledd. Det følger av denne bestemmelsen at kommunen har ansvar for at barnehagetilbudet til samiske barn i samiske distrikt bygger på samisk språk og kultur. I øvrige kommuner skal forholdene legges til rette for at samiske barn kan sikre og utvikle sitt språk og sin kultur. Formuleringen samiske distrikt sikter til forvaltningsområdet for samisk språk. Forvaltningsområdet for samisk språk omfatter kommunene Karasjok, Kautokeino, Nesseby, Porsanger, Tana, Kåfjord, Lavangen, Tysfjord, Røyrvik og Snåsa. Alta kommune er ikke omfattet av det samiske forvaltningsområdet. Etter barnehageloven har Alta kommune derfor heller ikke plikt til å tilby samiske barnehageplasser til samiske barn i kommunen. I andre kommuner enn de som inngår i samiske distrikt, skal forholdene imidlertid legges til rette for at samiske barn kan sikre og utvikle sitt språk og sin kultur. Kommunen skal altså legge til rette for at samisk språk og kultur også er en del av barnehageinnholdet til samiske barn utenfor det definerte samiske forvaltningsområdet, dersom foreldrene ønsker dette. Innholdet i barnehagetilbudet til samiske barn utenfor samiske distrikt skal tilpasses barnas samiske bakgrunn. Dette innebærer at samiske barn og foreldre har rett til å forvente at barnehagens ansatte har kjennskap til og legger vekt på at også den samiske kulturen skal være en del av barnehagens innhold. Utenfor det samiske forvaltningsområdet stilles det ingen krav til at det skal være samisktalende personale i barnehagen, men så langt som praktisk mulig skal det legges til rette for at barna også kan få møte sin samiske kultur og sitt samiske språk i egnet form. Hva som er praktisk mulig å få til, vil bero på lokale forhold. Jeg har forståelse for at foreldre med samiske barn gjerne vil at barna skal gå i samiske barnehager. For samiske barn er tidlig og god språkstimulering avgjørende for å videreutvikle og bevare samisk språk. Kommunal- og moderniseringsdepartementet har nedsatt et samisk språkutvalg som skal redegjøre for gjeldende ordninger, tiltak og regelverk knyttet til de samiske språkene. Regjeringen vil vurdere videre oppfølging når språkutvalgets innstilling foreligger. Sametinget forvalter midler hvor det kan søkes om økonomisk støtte for tilrettelegging i den enkelte kommune og barnehage, uavhengig av hvor i landet barnehagen ligger. Som lokal barnehagemyndighet har kommunen ansvar for å påse at barnehagetilbudet til samiske barn utenfor samiske distrikt tilpasses barnas samiske bakgrunn. Jeg vil oppfordre til et godt samarbeid mellom kommunen og foreldrene for å tilrettelegge for at de samiske barna får et så godt barnehagetilbud som mulig.