Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
En del av innleggene i denne viktige interpellasjonsdebatten bærer preg av at man ikke helt klarer å definere hva kulturpolitikk er. Man snakker om kunstnerisk frihet og frihet i kulturlivet som om det betyr frihet fra kulturpolitikk. Det gjør det ikke. Det er å undervurdere kulturens betydning i samfunnet, det er å undervurdere kulturens betydning for enkeltmennesker, og det er også å undervurdere kunstnere og kulturarbeideres behov for trygge rammebetingelser, muligheter, utfoldelse og frihet til å realisere sine prosjekt og forfølge sine drømmer å si at dette nærmest skal være fritatt fra politisk engasjement. Hva er målet med Kultur-Norge? Målet må være at vi skaper nye og spennende kulturuttrykk, at vi skaper god kunst, at vi utforsker nytt terreng, at vi bringer kulturopplevelser ut til befolkningen vår, slik at så mange som mulig har tilgang på og får delta i kulturopplevelser. Målet er å maksimere talentene i Norge slik at vi virkelig får fram alle de mulige kunstnerne og kulturarbeiderne som kan gi oss disse opplevelsene, det er å bygge broer internasjonalt, det er å skape gode arbeidsforhold. Vi har mange mål med kulturpolitikken. Veldig mye av det handler om frihet, og frihet for en kunstner og en kulturarbeider handler jo først og fremst om muligheten til å gjøre det man ønsker å gjøre. Det er frihet fra – frihet fra sensur, frihet fra kontroll, frihet fra påtrykk fra markedskrefter eller politikere eller byråkrater eller bevilgende myndigheter – men det er også frihet til at man faktisk kan jobbe med yrket sitt, utøve kunsten sin, satse på kulturen sin. Når man hører f.eks. representanten Trine Skei Grande snakke om likestilling, er det som et ekko fra høyresiden i likestillingsdebatten på 1970-tallet. Det man må spørre om, er hvorfor er det så mange færre kvinner som lager film, hvorfor er det så mange færre minoritetsrepresentanter på norske teaterscener, hvorfor er det store sosiale forskjeller i rekrutteringen til ulike kulturinstitusjoner eller kulturområder? Er det fordi kvinner er så usedvanlig mye dårligere til å lage film av genetisk bakgrunn, eller er det systemer i samfunnet som gjør at menn kommer fram, og kvinner ikke gjør det? Folk som har jobbet med likestillingspolitikk i tiår etter tiår, har jo forstått dette for lengst, at det er usynlige sosiale maktstrukturer som gjør at minoritetskunstnere ikke kommer fram, at kvinner ikke får uttrykke seg på samme måte som menn, at det er store kjønnsforskjeller. Og, for å si det, det er jo ikke bare urettferdig for kvinner, det er negativt for Kultur-Norge, for vi mister mange talenter som kunne ha bidratt til å utvikle kulturlivet videre. Det er jo derfor vi trenger en kulturpolitikk, for å maksimere talentet i den norske befolkningen. Det er derfor vi trenger en likestillingspolitikk innenfor kulturen for å maksimere talentet, for å maksimere friheten. Det er det samme med mangfoldsåret: frihet for minoritetskunstnere til også å få spille på norske scener, for å være med i norsk film, for å delta i kulturlivet. Det blir parodisk – hvis det er et parlamentarisk uttrykk – når representanten Trine Skei Grande mener at nei, vi skal ikke ha en likestillingspolitikk som sørger for at kvinner får delta i å lage spillefilm, men derimot skal vi bestemme at vi skal lage flere dokumentarfilmer istedenfor spillefilmer, for der er det flere kvinner. Så friheten for kvinner til å delta likeverdig i spillefilm er å innblande seg i kunstnerisk frihet, men derimot å detaljstyre hvilken sjanger de skal lage film i, det er frihet. Det er et totalt meningsløst resonnement, og det viser altså en fullstendig mangel på forståelse for hva som er kulturpolitikk, og hva som er kunstnerisk frihet. Kulturløftet er tidenes største frihetsreform for kunstnere og kulturarbeidere i Norge. At vi har doblet kulturbudsjettet har gitt mange kunstnere og mange kulturarbeidere frihet til å realisere sine prosjekt med mindre styring enn før fordi mange flere får ja, mange færre får nei. Jeg ser at kulturministeren sier at det er for mange kunstnere og kulturarbeidere. Det er kanskje en bekymring Arbeiderpartiet ikke deler så dypt fra vår side, men vi er derimot mer bekymret over at friheten begrenses av at man ikke lenger skal forfølge målet om å øke bevilgningene. Det blir mindre frihet når Kulturrådet må gjennomføre nedskjæringer på litteraturfeltet, det blir mindre frihet når Filminstituttet må skjære ned på filmbudsjettet. Det hadde blitt mindre frihet hvis regjeringen hadde fått gjennomslag for å kutte i kunstnerstipendene – det ble heldigvis stoppet. Gjennomføring av Kulturløftet og frihet til å realisere prosjektene er selve bunnplanken i frihet for kunstnere og kulturarbeidere i Norge.