André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-05-27:
Frihet under ansvar er et viktig utgangspunkt – også når det gjelder hundehold. Hundehold er en viktig del også av norsk kulturarv. Samtidig viser undersøkelser at personers livskvalitet øker når en omgir seg med dyr. Dette betyr at kjæledyr har en viktig positiv effekt på folks psykiske helse. En skal heller ikke underslå at hundehold medfører økt fysisk aktivitet. Poenget med hundeloven må være å finne en god balanse mellom en vid adgang til å praktisere hundehold, samtidig som en kan slå ned på uansvarlige og uforsvarlige situasjoner i forbindelse med hundehold. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at forslaget fra Regjeringen vitnet mer om raskhet enn om gjennomtenking. Dette er bakgrunnen for de relativt mange endringsforslagene som foreligger i forhold til proposisjonen. Jeg vil i den sammenheng også påpeke den relativt gode fleksibilitet og konstruktivitet som regjeringspartiene har framvist under behandlingen i justiskomiteen. Det som må være det avgjørende, er at en tar utgangspunkt i hundeholder. Det er i det alt vesentlige hundeholder som former og som er ansvarlig for hundens utvikling og framferd. Det er også hundeholder som i utgangspunktet må ta ansvaret for å iverksette de nødvendige tiltak for avliving, dersom hunden på ingen måte kan håndteres forsvarlig. Da blir det galt å fokusere på hunderaser og ikke på mennesket som står bak hunden. De beklagelige hendelsene vi har hatt den senere tid, har innbefattet andre hunder enn dem Regjeringen har foreslått å forby. Et raseforbud kan få den effekt at en prøver å virke handlekraftig, men ikke adresserer problemet der problemet eksisterer. Det kan bli en sovepute, så slipper en det ubehagelige. Ja, endog kan det minne om Wessels ord om å rette baker for smed. Fremskrittspartiet er opptatt av hundeholders ansvar for sitt hundehold og sin hunds atferd. Derfor er vi tilhengere av å øke strafferammen for uaktsomt hundehold, som det er blitt en enstemmighet om. Dette, kombinert med en mulig lisensordning for antatt farlige hunder, vil medføre en mer effektiv bekjemping av uønskede forhold enn et forbud som rammer relativt vilkårlig. Det vil også kunne redusere kunnskapen om rasens genetikk og dermed også identifiseringsmuligheter. En forskriftshjemmel til å kunne forby hunder etter eget forgodtbefinnende er heller ikke noe Fremskrittspartiet mener styrker enkeltmenneskets mulighet til å få en forutsigbar situasjon. Går en til anskaffelse av en hund, er dette ikke en inntil videre-vurdering, men et langsiktig og arbeidskrevende valg. Når det gjelder begrensninger i å ha hund, mener vi i Fremskrittspartiet at det er tilstrekkelig med reglene i §§ 3, 11, 17 og 22 pluss enkelte andre. Kommunens rett til å gi forskrifter for å sikre ro og orden samt hindre forsøpling er hjemlet i § 11. Da blir det uforståelig at kommunen etter § 12 også skal gi forskrifter om hva som skal til for å kunne ha mer enn et bestemt antall voksne hunder. Uansett vil en her måtte ta hensyn til de enkelte hunders beskaffenhet. Det vil være underlig om antall er viktigere enn hvordan hundene oppfører seg i forhold til omgivelsene. I en situasjon der hundeholder ikke kan sies å forholde seg til den nødvendige aktsomhetsnorm, må det uansett foretas en avveining basert på den enkelte hundeholder. Da er det viktig at dette gjøres av politiet etter de retningslinjer og skjønnskriterier som generelt vil gjelde. Det å blande kommunene inn i dette spørsmålet vil være å innføre et dobbelt bokholderi som kan føre til en ansvarspulverisering, og forskrifter gitt for å være på den sikre siden, selv om det ikke har vært noe problem, eller at det ikke engang forventes å skulle bli noe problem. Når det gjelder muligheten til å avlive hunder, anser Fremskrittspartiet det som riktig å foreta den innstramming som flertallet har foretatt, dette både i forhold til kriteriene om hva som skal til, og personer som kan påberope seg en slik rett. En kunne få det inntrykk at Regjeringen stod for en linje der enhver som så en hund løpe i skogen, kunne sette i gang privat avlivning med den sveitserkniv eller stein vedkommende kunne ha tilgjengelig. Dette ville medført en form for selvtekt som det forundrer meg at regjeringspartiene kunne gå god for. Samtidig ville en slik form for legmannsavlivninger føre til mange farlige situasjoner, ikke minst med tanke på den berettigede trussel og det angrep hunden vil se seg utsatt for. Nå er det et krav om forholdsmessighet i skade eller fare for skade og et krav om reell materiell interesse før en kan praktisere selvtekt. Når det gjelder kravet til det skadeomfang som må til for å kunne kreve avlivning, ser vi det som hensiktsmessig å legge listen noe høyere enn det Regjeringen foreslo. Det er i den sammenheng naturlig å legge listen på det nivået som generelt i straffeloven omfattes av legemsbeskadigelser. Slik forslaget var framsatt, kunne en komme i skade for at selv relativt bagatellmessige forhold kunne være nok til å kunne kreve avlivning. Samtidig er det naturlig å gjøre det klart at der hunden må anses å svare på en umiddelbart forutgående provokasjon, er avlivning av hunden et lite egnet virkemiddel. Når det gjelder den generelle nødvergebestemmelsen, er det greit at denne kodifiseres i hundeloven der det gjelder nødverge i forhold til situasjoner der hund er innblandet. Det er også naturlig at den forholder seg til de samme kriterier som nødverge ellers omfatter. En egen definisjon av nødverge når det gjelder hunder i forhold til andre dyr, vil raskt kunne skape mer usikkerhet enn det som godt er. Et viktig element ved nødverge er forholdsmessigheten i tiltaket som settes i verk for å hindre skade. I den sammenheng er vi noe usikre på om dette ivaretas dersom en mener at alt som ikke går ut over det åpenbart uansvarlige, er akseptabelt. Hva som vil være innenfor det ansvarlige, må vurderes i den enkelte sak. Antakelig blir ikke de praktiske konsekvensene så store, men det er viktig at en har i tankene viktigheten av forholdsmessigheten. Når det gjelder husdyr på beite, har den som har ansvaret for dyrene, rett til å avverge skade med de midler som er nødvendige. Det er ikke like åpenbart med en slik utvidet rett der husdyreier har unnlatt å passe på at hans husdyr holder seg i det området der de rettmessig har rett til å oppholde seg. At regjeringspartiene mener at de som har husdyr som beiter ulovlig, eller på annen måte lar sine dyr oppholde seg på et sted der de ikke har rettigheter, kan påberope seg et utvidet vern, framstår som uforståelig. Det er altså ikke et spørsmål om en rettmessig flytting av dyr, men om et sted hvor man i utgangspunktet ikke har rettigheter. Det er gledelig å se at alle, inkludert regjeringspartiene, ser behovet for en bedre overprøvingsadgang for enkeltvedtakene enn det Regjeringen foreslo. Likevel ser vi at regjeringspartiene ønsker en mer amputert saksbehandling enn det flertallet har funnet hensiktsmessig. Vi er enige i det ønsket som er framsatt om en effektiv domstolsbehandling, men dette er et ønske som gjelder generelt og ikke særskilt for spørsmål i forbindelse med hundehold. Jeg tar herved opp de forslagene fra Fremskrittspartiet som er tatt inn i innstillingen.