Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2011-01-11:
Jeg slutter meg til saksordførerens framstilling av flertallsinnstillingen og den begrunnelsen som han ga. Det er jo slik at forslagsstillerne sier at det er nødvendig å rydde opp i Grunnlovens bestemmelser om prerogativene – derfor kommer disse forslagene, slik som det ligger i grunnlovsforslaget. Men det det jo handler om, som saksordføreren også veldig grundig redegjorde for i sitt innlegg, er nemlig spørsmålet om maktbalansen mellom storting og regjering. Dette er med andre ord et meget fundamentalt spørsmål – spørsmålet om organisering av norsk statsskikk. Nå er det, som det framkommer av innstillingen, veldig tydelig at dette ikke blir vedtatt. Det er ikke tilslutning til forslaget – og da heller ikke fra det partiet som i hovedsak står bak selve forslaget. Det sies at det vil være nødvendig i framtiden å gå grundig gjennom dette, når det gjelder forholdet mellom regjering og storting, og maktbalansen mellom de to makter. Det kan man slutte seg til. Men det forslaget som ligger her nå, er ikke et forslag som kan danne et faktisk grunnlag for en slik diskusjon. Det er også en del av bakgrunnen for flertallspartienes innstilling i selve saken. Det er jo slik i praksis at Stortinget i dag i atskillig utstrekning har påvirket hvordan regjeringen skal utøve sin myndighet, fordi bestemmelsene er omfortolket i pakt med utviklingen i det parlamentariske systemet. Og det har ikke vært til hinder for en praktisk arbeidsfordeling mellom storting og regjering, både under en flertallsregjering og en mindretallsregjering. Det er med andre ord heller ikke noen faktisk grunn til å be om forandringer på disse områdene, fordi praksis er slik at maktfordelingen fungerer bra slik som den er, hvor den håndteres – i den praktiske parlamentariske utvikling – på en fornuftig måte av alle representanter og alle partier i Stortinget. Det er en prinsipiell side ved denne saken som jeg har merket meg at saksordføreren ikke tok opp, og som jeg derfor vil benytte anledningen til å legge vekt på, og det er at systemet med prerogativene er jo slik at det markerer regjeringens ansvar. Det er regjeringens ansvar, og den er tildelt den makten også i praksis på mange områder, slik som dette systemet er. Jeg tror vi skal være forsiktige med å flytte på akkurat det prinsippet, fordi dette legger grunnlaget for at Stortinget kan stille regjeringsmedlemmene og regjeringen som sådan til ansvar for hva de faktisk gjør innenfor disse områdene. Hvis disse områdene skulle bli svekket, og det ble uklarheter i Grunnloven knyttet til hvem som har den faktiske makten, er det klart at da ville også Stortinget ha et mer konkret ansvar, og ansvarsfordelingen og maktsystemene ville lett kunne bli mer uklare enn de er, både etter lovens bokstav og praksis i den parlamentariske kultur som vi har i Norge i dag. Derfor er det viktig at det kan være til hinder for at regjeringen og de konstitusjonelt ansvarlige statsrådene kan fritas for ansvar. Det kan vi ikke ønske, vi mener at den praksisen vi har i dag, er en veldig god praksis. Så er det da slik, og det er kanskje delvis kommet til – jeg er ikke helt sikker på det – etter at forslaget ble fremmet, at hvis vi vedtar det slik som det ligger, og det gjør vi altså ikke, vil det skape vanskeligheter for gjennomføringen av kirkeforliket, og det ville også skape vanskeligheter i forbindelse med eventuelt innføring av oppløsningsrett og investitur. Det er mulig at forslaget er fremmet før den diskusjonen ble veldig aktualisert – jeg legger bare det inn – men det er i hvert fall et fornuftig argument for ikke å vedta det forslaget som ligger der, og også her viser jeg til saksordførerens innlegg. Saksordføreren gikk inn på de aller viktigste helt konkrete forslagene, og jeg repeterer ikke dem. Det er ikke nødvendig, og det framkommer veldig tydelig av innstillingen hva flertallet også mener på dette området. Jeg vil bare ta opp ett område som han ikke tok opp, og det er knyttet til Kongens og regjeringens rett til mobilisering og å føre en krig. På dette området har SV en merknad som jeg respekterer, for det er helt åpenbart at det er nødvendig, i dagens system, at Stortinget diskuterer disse spørsmålene, og det er jo det som skjer i praksis. Det er helt nødvendig, jeg understreker det, men jeg vil samtidig si at det er jo slik at det vil være nødvendig å ha en grunnlovsbestemmelse, slik den ligger i dag, som gjør det mulig for regjeringen å være operativ i en eventuell krisesituasjon, uten at Stortinget skal være samlet. Det er en faktisk argumentasjon som flertallet har på dette området, og som jeg har lyst til å fremheve i denne debatten. Jeg vil også gjerne si at det er ett område som det er etablert en veldig tydelig og god rettspraksis på, og det er benådningsretten. Den retten tilligger altså Kongen i statsråd, slik som Grunnloven i dag har bestemmelser om. En opphevelse av den vil kunne danne utrygghet omkring forholdet mellom de forskjellige konstitusjonelle makter, hvis det er slik at den retten ikke tydelig er plassert slik den er. Derfor vil det også være betenkelig å oppheve den, særlig sett i lys av den praksis som er god, som vi har hatt i Norge gjennom mange, mange tiår, og som følger av Grunnlovens bestemmelser på dette området.