Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2018-12-03:
Under finansdebatten er stort sett temaet hva vi skal bruke mer penger på. Det er en rekke gode formål som de forskjellige partiene ønsker å bruke penger på, og intensjonene er gjerne gode, men resultatet er ofte ikke like bra. Overbudspolitikken gjør at det går store summer til massevis av tiltak som ikke fungerer. Jeg vil nå snakke litt om hvordan vi kan ta vare på et varmt og trygt samfunn samtidig som vi sparer penger på det. Hvert år bruker vi rundt 20 mrd. kr bare på bosetting og opplæring av innvandrere. Det er store summer, men det gir ikke noe godt bilde av den totale pengebruken. Det er en lang rekke direkte og indirekte kostnader som kommer på toppen av dette. Brochmann-utvalget har beregnet at hver ikke-vestlig innvandrer koster staten i snitt 8 mill. kr. Siden 2012 har det kommet 121 000 ikke-vestlige innvandrere til Norge. Dette er like mange innbyggere som det i dag befinner seg i Drammen, Harstad og Haugesund til sammen. Dersom man ganger 121 000 med 8 millioner, får man en kostnad på rundt 1 000 mrd. kr. Det er altså noen av de kostnadene som staten har pådratt seg bare siden 2012. Det kommer til å bli svært krevende å håndtere disse kostnadene. Heldigvis har den sittende regjering satt bremsene på for fullt, og ankomsttallene er sterkt fallende. Noe av det viktigste som har skjedd i norsk politikk de siste årene, er at Fremskrittspartiet har fått betydelig gjennomslag i innvandringspolitikken. Tiltak vi tidligere har foreslått og blitt utskjelt for i årevis, blir nå gjennomført. Men selvsagt er det mye igjen som må gjøres for å trygge landets framtidige økonomi og det samfunnet vi har bygget opp. Tiltakene som vi har gjennomført, har gitt de laveste asyltallene på flere tiår. Familieinnvandringen er også sterkt redusert. En streng politikk fungerer. Det fjerner incentivene til å legge ut på lange, farlige reiser rundt halve kloden helt uten grunn. Streng innvandringspolitikk bidrar til å spare liv. I 2019 skal Norge ta imot 3 000 kvoteflyktninger. Det er langt flere enn det Fremskrittspartiet egentlig ønsker. Likevel er det de totale ankomsttallene som teller. I 2018 ligger det an til at vi får de laveste ankomsttallene på asyl- og kvoteflyktninger og familiegjenforening av disse siden 2006. Slik sett er dette nok et eksempel på at god Fremskrittsparti-politikk virker. Ved å stramme inn på asylinnvandringen åpner det seg muligheter for å hjelpe flere av dem som trenger det, langt mer. Det går enorme summer til integreringstiltak hvert år uten at de har gitt store resultater. Lykkes vi ikke med integreringen, vil det koste oss enda dyrere i framtiden, både samfunnsmessig og økonomisk. Det er innvandringen til Norge som fører til økte forskjeller. Nylig la SSB fram tall som viser at økningen i fattigdom i Norge hovedsakelig skjer blant innvandrere. For å få slutt på dette må vi fortsette å legge om politikken. I 2013 skjedde det et lite gjennombrudd i norsk sosialpolitikk. I Drammen var det store problemer med økte sosialhjelpsutbetalinger, og uansett hvor mange millioner som ble satt inn for å løse problemene, ble det bare verre. Unge innvandrere var overrepresentert på sosialhjelpsutbetalingene. Til slutt ble det satt opp en plakat i trappen hos Nav, hvor det sto følgende: Dersom du er mellom 18 og 24 år og trenger sosialstønad, må du møte opp på Kirkens Bymisjon og delta i deres arbeid. Med den ene plakaten klarte vi på ett døgn å halvere antall sosialhjelpsmottakere i Drammen. De som hadde mulighet til å gjøre andre ting, men trengte et lite puff i ryggen, fant seg noe annet å gjøre. De som ikke hadde noe annet å gå til, fikk arbeidstrening, gode rutiner og følte at de var til nytte. Dette er politikk Fremskrittspartiet alltid har snakket om, men vi har blitt beskyldt for å være iskalde og hjerterå. Sannheten er at dette var den beste hjelpen vi kunne gi, og det var gratis. Alle kommuner er nå pålagt å stille aktivitetsplikt til sosialhjelpsmottakere. Regjeringen har nå lagt fram en integreringsstrategi som vil stille strengere krav både til hver enkelt innvandrer og til kommunene. Vi vil bort fra å telle antall timer undervisning og heller stille krav til oppnådd kompetanse. Vi vil bort fra ukritisk å pøse ut penger på forskjellige formål uten å forvente resultater tilbake. Å stille krav er å respektere folk, og uten å stille krav vil vi heller ikke lykkes med integreringsarbeidet.