Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-05-21:
Med grunnlovsforslaget som i dag ventelig får nødvendig tilslutning fra Stortinget, tas tre viktige skritt som har stor betydning for trosfrihet og verdiforankring i det norske samfunnet: statsmakten over Den norske kirke brytes ved at regjeringen ikke lenger er det øverste kirkestyre den økonomiske likebehandlingen av trossamfunn blir grunnlovfestet Norge har ikke lenger en statsreligion, men verdigrunnlaget forblir vår kristne og humanistiske arv Med dette markerer Stortinget en tilslutning til de lange linjer helt fra kristenretten ble innført i Norge. Dette verdigrunnlaget har hatt forskjellige uttrykk, men det «forbliver» det samme også etter disse grunnlovsendringene. Det var en veldig viktig del av det forliket som samtlige politiske partier ble enige om i 2008, og som nå kommer til avgjørelse. Den norske kirke har som statskirke vært utsatt for politisk overstyring i spørsmål om utnevning av biskoper, og til tider også i lærespørsmål og i spørsmålet om Kirkens ordninger. Prinsipielt sett vil jeg si at det bryter med trosfriheten. Når enkelte regjeringer systematisk har brukt sin kirkemakt til å gå mot Kirkens klare votum, f.eks. ved utnevning av biskoper, har de vært i sin fulle rett til å gjøre det etter statskirkeordningen, men det har vært en uholdbar behandling av et trossamfunn. Paragraf 2 er selve grunnlaget for statens makt over Den norske kirke. Det er derfor helt nødvendig å endre § 2 på dette punkt om vi ønsker å gi Den norske kirke frihet fra statsmakten. Påstanden om at det ville vært mulig å avskaffe statskirken, men beholde statsreligionen faller etter min mening på sin egen urimelighet. Med dagens grunnlovsvedtak markeres en historisk milepæl i mange generasjoners arbeid for reform av forholdet mellom stat og kirke. Noen har påstått at dette kommer omtrent som julekvelden på kjerringa – det er en endring som ikke er forberedt. Det kunne ikke vært galere uttrykt. Det er få reformer som har vært grundigere utredet, som det har vært flere høringer på, flere kommisjoner som har sett på, og flere diskusjoner om her i Stortinget enn nettopp forholdet mellom stat og kirke. Sivertsen-kommisjonen utredet dette på 1970-tallet, det kirkelige Bakkevig-utvalget gjorde det samme i 1998, og Gjønnes-utvalget ble oppnevnt i 2003. Dette er bare de ferskeste utredningene. Gjønnes-utvalgets utredning var på bred høring, inklusiv de grunnlovsforslagene som ble skissert av Gjønnes-utvalget, og som til forveksling ligner det som ligger på Stortingets bord i dag. Deretter ble det politiske forhandlinger her i Stortinget, en egen stortingsmelding med grunnlovsforslagene ble fremmet, og det ble fremmet et forslag til ny kirkelov. Påstanden om at saken ikke er grundig nok utredet, savner ethvert grunnlag i virkeligheten. Forslagene har også vært fremmet helt i tråd med den prosedyre Grunnloven forutsetter for grunnlovsendringer – selvsagt har de det. Derfor er påstandene om at dette skulle være et utslag av et eller annet slags statskupp, fullstendig meningsløse. Kristelig Folkepartis representanter kommer samlet til å stemme for disse forslagene. Det gjør vi fordi de er helt i tråd med de vedtak vårt landsmøte gjorde i 2007 om endringer i forholdet mellom stat og kirke, og om den fortsatte verdiforankringen av Grunnloven i vår kristenarv. Vi var sentrale i forhandlingene som ledet fram til forliket, og vi er meget godt fornøyd med å ha fått gjennomslag på alle viktige punkter. Derfor gikk vi i vårt program, som våre representanter er innvalgt til dette stortinget på, inn for å gjennomføre stat–kirke-forliket etter den avtalen som ble inngått. Vi ser på det som et svært viktig resultat som endelig gir Den norske kirke sin rettmessige frihet som trossamfunn, men som også anerkjenner likebehandlingen av frikirkesamfunn og fastslår at det kristne verdigrunnlaget består. For Den norske kirke betyr endringene at den som folkekirke fortsatt vil være forankret i Grunnloven. Den vil beholde sin finansielle støtte fra det offentlige. Men for første gang skrives frikirkesamfunnenes – de andre trossamfunnenes – rett til likebehandling inn i Grunnloven. Dette viderefører den linjen som Stortinget vedtok i 1969, da vi fikk loven om «trudomssamfunn og ymist anna». Det er likevel en historisk dag for Frikirke-Norge når dette skrives inn i Grunnloven. Jeg minner om at da Hans Nielsen Hauge begynte sin gjerning som forkynner i årene før 1814, støtte han kraftig sammen med Kirkens statsmonopol. Det kirkelige statsmonopolet på forkynnelse ble beskyttet av konventikkelplakaten. Hauge satt fengslet i ti år, fra 1804 til 1814, for å ha forkynt Guds ord, dømt for å ha brutt «konventikkelplakaten» av 1741. Denne loven forbød såkalte gudelige forsamlinger uten statens, dvs. sokneprestens, godkjenning. Men vekkelsesbevegelsene lot seg ikke stoppe, og loven ble opphevet i 1842. Det ga grunnlag for full forsamlingsfrihet i Norge, noe Grunnloven av 1814 ikke sikret. Hauge måtte bak lås og slå fordi han nektet å bøye seg for den statsbeskyttede kirkemakten. Det er grunn til å minne om i dag at flere frikirkelige ledere i Norge led samme skjebne. De ble forfulgt av statsmakten ved de statskirkelige prester støttet av politimyndigheten, forfulgt og fengslet fordi de utøvde tro utenfor statskirkens rammer. Gjennom generasjoner har frikirkesamfunn på ulike måter opplevd stigmatisering, diskriminering og mobbing. Nå skrives det inn i landets grunnlov at de skal «understøttes paa lige Linje». Dermed settes et verdig punktum for en del av norsk historie som har vært alt annet enn verdig. Det er grunn til å merke seg at kirkeledere på tvers av trossamfunn ønsker disse grunnlovsendringene velkommen. Jeg tror dette er en viktig del av grunnen til det. At enkelte frikirkefolk nå kjemper en innbitt kamp for å beholde statskirken, undrer meg. Jeg respekterer det som et standpunkt, men det undrer meg. I Grunnloven av 1814 ble § 2 skrevet inn ikke bare som en verdiforankring, men også som en beskyttelse av statens religionsmonopol. Den inneholdt også bestemmelsen om at jøder og jesuitter ikke hadde adgang til riket. Denne bestemmelsen er for lengst endret. Men også på dette punktet presiserer de nye grunnlovsbestemmelsene en viktig del av trosfriheten som er en så dyrekjøpt verdi i et åpent samfunn. Vi har vårt kristne verdigrunnlag i Norge. Det «forbliver». Men vi gir alle trossamfunn den frihet de tilkommer etter menneskerettighetene, og vi understøtter dem «paa lige Linje». Kristendommens impulser har gjennom århundrer gitt inspirasjon til forbedring av vårt samfunn og vår snart 200 år gamle grunnlov. Siden 1814 er faktisk flertallet av paragrafene i Grunnloven endret på lovlig vis. Slik har Grunnloven blitt mer i pakt med kristen etikk, mer i pakt med demokratiske prinsipper og mer i pakt med respekten for menneskers likeverd og frihet. Forestillingen om at det å endre Grunnloven nærmest er noe man må avholde seg fra hvis man elsker nasjonen Norge, faller også på sin egen urimelighet. Grunnloven har vært gjenstand for løpende endringer her i Stortinget. Professor Eivind Smith skriver i boken «Konstitusjonelt demokrati» at grovt anslått har to tredjedeler av paragrafene vært endret innholdsmessig – ikke bare språklig – minst én gang. Heller ikke språket er som i 1814, det er som i 1903, da hele Grunnloven ble språklig modernisert – noe Stortinget skal diskutere etter denne saken. Også grunnlovsprinsipper av stor betydning har blitt endret. Det er gjort ved formelle vedtak om grunnlovsendringer, men også ved uskreven sedvanerett. Uten slike endringer ville Grunnloven i dag vært diskriminerende og lite demokratisk. Grunnloven av 1814 diskriminerte ikke bare jøder og jesuitter, men ga heller ikke kvinner stemmerett, og den manglet religionsfrihet – selv om den sikret trykkefrihet og næringsfrihet. Det er grunnen til at Grunnloven § 2 har måttet endres ved flere anledninger. Grunnloven av 1814 er altså allerede endret på viktige punkter – og til det bedre, om vi bedømmer det fra et kristent og demokratisk ståsted. Verken en grunnlov eller vanlige lover er uforanderlige eller perfekte i seg selv. Målestokken for å vurdere om en lov bør endres, kan ikke bare finnes i loven selv eller i et slags juridisk skjønn. Loven må også underlegges en etisk vurdering. Det er dragkamp om dette mellom ulike politiske interesser. Vi har sett det her i debatten i dag. Derfor vil Stortinget i dag ventelig forkaste SVs forslag om å fjerne den kristne verdiforankring fra Grunnloven. Det er ved å delta vi kan påvirke utviklingen. Kristendommens impulser vil fortsatt være en kilde til å forbedre samfunnet vi lever i. Den kristne innflytelsen har vært – og er – en velsignelse for det norske folket. Det er ingen tilfeldighet at respekten for menneskeverdet og for humanistiske verdier har fått så stor drahjelp og tilslutning i den kristne sivilisasjonen. En humanisme uten kobling til det gudgitte menneskeverdet kan lettere komme på avveier. Derfor er jeg glad for at den fornyede tekst i Grunnloven § 2 bekrefter at verdigrunnlaget «forbliver» vår kristne og humanistiske arv. Til alle som er urolige – en uro jeg kan forstå – vil jeg si: Verdigrunnlaget «forbliver». Det er en formulering som ser bakover til det som var, det er en formulering som fastslår hva som skal være, og det er en formulering som viser framover. Den kristne og humanistiske arven «forbliver» verdigrunnlaget. Det er i tråd med Kristelig Folkepartis program – som vi gikk til valg på i 2009 – og i samsvar med vår brede landsmøtebehandling av stat–kirke-spørsmålet i 2007. Jeg må personlig si at jeg er stolt av å ha vært med på å frambringe dette kirke–stat-forliket og få være med å votere for det her i stortingssalen i dag.