Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-04-28:
Trygghet er en av de viktigste verdiene for folk. Ikke minst er eldre opptatt av det. Men det er også et av de viktigste temaene som ungdom diskuterer – trygghet og kriminalomsorg. Kriminelle må straffes. Her har det bestandig vært lagt opp til at det må være fasthet, og det følger nåværende justisminister opp. Det innebærer at en har frihetsberøvelse, men det innebærer også at de som er innsatt, får ansvarsberøvelse. En har ikke lenger ansvar for egen situasjon. Når en så kommer ut av fengsel, skal en gå fra å ha hatt frihetsberøvelse og ansvarsberøvelse til å få fullt ansvar igjen. Det er en stor omstilling å gå fra ikke å ha ansvar til å få ansvar for bl.a. noe så enkelt som at inntekten skal strekke til, og at en skal takle utgifter og den livssituasjonen en er i økonomisk. Senterpartiet er veldig glad for at justisministeren nå legger vekt på rehabilitering i den siste fasen i soninga, slik at en har best mulig sjanse til å bli gagns menneske når en kommer ut av den situasjonen. Justisministeren sier – og erfaringa er – at fengselets rolle og funksjon har vært slik at det raskt går galt etter løslatelsen. Altfor mange av dem som er innsatt, kommer igjen i fengsel. Det er mye å hente ved et sporskifte, som justisministeren har kalt det. De innsatte er svært forskjellige. De har ulik motivasjon – noen er svært motivert for å komme på rett vei. De har ulik livs- og arbeidserfaring. Det er en svært heterogen gruppe. Men det er mange som vil komme ut av kriminaliteten og som ønsker det i sitt innerste. Min erfaring er at de som ønsker å komme ut av det, er akkurat som oss andre. Det bygger på at skal en komme ut og bli gagns menneske, må en få sjøltillit, en må vise hva en duger til og få respekt fra omgivelsene ved at de sier: Kari, du har gjort en god jobb, vi ser opp til den jobben du har gjort. Det løfter hele mennesket, medvirker til at en kan komme ut av en situasjon som er fornedrende. Jeg har egen erfaring som fengselsbetjentvikar ved Hassel fengsel, et fengsel med åpen soning og arbeidserfaring. Ut fra den erfaringa må jeg si at dersom en gir de innsatte nyttig, meningsfullt, vanlig hardt arbeid – og jeg understreker: nyttig, meningsfullt, hardt ordinært arbeid – er det svært mange som responderer positivt på det. De innsatte må som oss andre gjøre noe som de veit er nyttig, ikke liksom-arbeid. Jeg leser meldinga slik at dette skal vi få mer av, ikke mindre av. Det som det er naturlig å ha mindre av, er kurs og liksom-arbeid. En må tilbake til noen grunnleggende forhold, nemlig at mange innsatte er som oss andre – det er det en trenger. Etter soning trengs det arbeidsgivere som vil gi tidligere innsatte en sjanse – en sjanse ved at de får vanlig lønn, helt vanlig tariffestet lønn. For at arbeidsgiver skal gi dem det, må det være et samarbeid med Nav slik at arbeidsgiver får et lønnstilskudd, og det må være en sammenheng mellom den ytelse vedkommende gir, og det arbeidsgiver får igjen. Men den innsatte får en alminnelig inntekt. Tenk det! Mange har aldri hatt en alminnelig, god inntekt. Det offentlige trenger folk i det private næringsliv som ønsker å medvirke til dette. Det er mange grøfter å gå i for en innsatt, liten tue kan velte stort lass. De tidligere innsatte er å sammenligne med skjøre planter, de trenger at noen tar spesielt vare på dem i en periode etter løslatelsen: Få fram de gode forbildene, få et nytt innhold i soninga, få en kriminalomsorg i frihet som praktiserer noe av det som ministeren og jeg her har sagt. Da er det håp om at de som kommer tilbake, blir færre enn det vi har erfart hittil.