Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-06-18:
Jeg har lyst til å starte innlegget mitt med et lite tidsbilde. Det har utgangspunkt i at jeg forrige mandag var på avslutning for sjuende klasse på Fagerlund skole i Brumunddal. Det tidsbildet tar meg tilbake til en tilsvarende tilstelning på Stavsjø i 1964. Likheten er på en måte to som tilhører den unge generasjonen på vei ut i livet. Samtidig er det en stor forskjell, og det er at vi som gikk ut av folkeskolen i 1964, hadde det på mange måter mye enklere, valgene var enklere. Framtiden var på mange måter sikrere, ikke minst fordi de som ikke valgte å gå videre i skoleverket, hadde jobb. De kunne gå direkte ut i arbeidslivet. I 2010 er dette bildet mer sammensatt, det er mer komplisert. Valget som de nye generasjoner står framfor, er mer komplisert. Framtiden er mer usikker enn den var i 1964. Når jeg begynner der, er det fordi det er vår generasjons ansvar å sørge for at den usikkerheten som de nye generasjoner har, blir mindre. Derfor er det så viktig at vi i dag klarer klimautfordringene, at vi i dag klarer de økonomiske utfordringene, at vi klarer å passe på det som jeg har brukt mange innlegg på det siste året – generasjonskontrakten. Vi ser nå at mer enn hver femte ungdom ute i Europa er uten arbeid. De er utenfor utdanningssystemet. Hver annen spansk ungdom er arbeidsledig. For 100 år siden – uten sammenligning for øvrig – sløste vi bort de unge generasjoner på slagmarkene i Europa. Vi må passe på at vi i dag ikke sløser bort ungdomsgenerasjonene ved at de ikke får bruke sine evner og krefter i arbeidslivet for å bygge framtida. Dette er den største utfordringen ikke bare Norge, men Europa, står framfor de nærmeste åra. I tillegg står vi framfor en ny slags revolusjon fordi befolkningssammensetningen i Norge og i Europa kommer til å endre seg dramatisk de nærmeste åra. Antallet eldre i befolkningen har aldri vært så høy som den kommer til å bli om noen år. Vi ser fødselsrater i Europa ned på 1,1–1,2. I Norge er fødselsraten 1,9. Hvorfor er det så viktig? Jo, fordi lave fødselsrater gjør noe med fordelingen mellom unge og gamle i befolkningen. Det er et interessant spørsmål å stille seg: Hvorfor har vi klart dette i Norge? Da har vi ikke bare fysiologiske forklaringer, men det er fordi vi bevisst har investert i framtidas arbeidskraft, gjennom utbygging av barnehager, gjennom utbyggingen av ordninger som skal gjøre det mulig for foreldregenerasjonen både å føde barn og å være i arbeidslivet. Derfor blir en av de viktigste jobbene vi skal gjøre framover, å ta vare på, utvikle og foredle arbeidskraften. Sjølsagt er historien om Norge historien om vannkraft, om olje og om naturressurser. Men historien om Norge er først og fremst historien om arbeidskraften, det at vi har klart å bruke arbeidskraften for å utvikle verdens beste land å bo i og for å utvikle den norske velferdsstaten. Kunnskapen er forandringens drivkraft. Det er det som skal bygge framtida. Det er å investere i egen arbeidskraft, og ikke bare gjennom fellesskapets løsninger – skole, forskning, utdanning. For en bedrift blir det å investere i arbeidskraften minst like viktig som å investere i maskiner og annet produksjonsutstyr nettopp fordi dagens og framtidas arbeidskraft er bedriftens viktigste ressurs. Vi er i en privilegert situasjon. Det er bare å se seg omkring i Europa. Men det er viktig at vi ikke tar dette for gitt. Det er viktig at vi ikke lener oss bakover, for da kan vi fort bli innhentet av virkeligheten. Som jeg sa: Oljen er viktig. Den har gitt oss muligheten til å bygge opp en av verdens beste teknologiske industrier. Men det vi så gjennom finanskrisen, er hvor viktig den varierte næringsstrukturen er for norsk produksjonsliv og for norsk framtid. Vi kan ikke hindre at internasjonale kriser slår inn i Norge, for vi har en åpen, utadvendt økonomi, og vi er, som mange andre land, innvevd i den globale økonomi. Det viktigste vi kan gjøre, er å holde orden i egen økonomi og passe på at vi ikke sjøl påfører oss egenskapte kriser. Derfor er handlingsregelen viktig. Derfor er det viktig at vi bruker mer i dårlige tider og mindre i gode tider. Derfor er det viktig at vi kommer tilbake til 4 pst.-banen så raskt det lar seg gjøre. Inntektspolitikken er viktig. Frontfaget er viktig i inntektspolitikken. Verkstedoverenskomsten, som er over 100 år gammel, har vært en viktig byggestein for den norske velferden. Så langt er årets inntektsoppgjør gjennomført innenfor ansvarlige rammer, men det blir mer krevende i åra som kommer, nettopp fordi kostnadsveksten i Europa kommer til å gå ned, nettopp fordi lønnsveksten i Europa og i de land vi konkurrerer mest med, kommer til å bli lav i lang tid framover. Nesten 70 pst. av eksporten fra Fastlands-Norge går til Europa. Så kan vi også stille oss spørsmålet: Har måten vi har ordnet oss på i norsk økonomi, fungert? Ja, den har fungert. Det er bare å se på resultatene de siste åra. Ser vi på veksten i fastlandsøkonomien, ligger vi over gjennomsnittet i OECD de siste 15 åra. Det er klart høyere enn i euroområdet. Vi har den laveste arbeidsledigheten i Europa og den høyeste yrkesdeltakelsen. Det blir lagt merke til i utlandet. Vi har høy produktivitetsvekst og stor omstillingsevne i norsk økonomi. Men vi må klare dette også framover. Det er hovedoppgaven for regjeringen og for Stortinget. Vekst er bra, men fordeling er like viktig. Det det handlet om da en bygde den norske velferdsmodellen, var å lette det store flertallet. Nå handler det om å lette et lite mindretall. Da er det grunnleggende at så mange som mulig har arbeid, at så mange som mulig deltar i arbeidslivet, at vi har sterke fellesskapsløsninger som kan skape trygghet for det enkelte mennesket. Da er det viktig at vi har både en løpende og en langsiktig fordeling. Vi vil stå framfor mange og vanskelige utfordringer og valg i tida framover. Et av de mest krevende blir forholdet mellom på den ene siden fortsatt vekst og høy privat velstand og på den andre siden å få nok ressurser til å bygge videre og trygge den felles velferden. Dette er et krysningspunkt som ikke bare er krevende og utfordrende for statsbudsjettet og statsøkonomien, dette slår midt inn i kommunesektoren: Om noen år vil vi ha en pensjonistgenerasjon – min generasjon – som både er rikere enn noen annen pensjonistgenerasjon tidligere, og som kanskje også vil bli minst like krevende som den som er der i dag, og det er viktig at vi ser på denne balansen mellom privat velstand og felles velferd. Et annet viktig valg blir hvor tydelige vi er i prioriteringen av fellesskapets ressurser – mer tjenester, økt trygghet – med andre ord at vi får mest mulig ut av de kroner vi bruker på offentlig velferd og felles tjenester. Så må vi – og det er ganske enkelt – passe på det som har fungert. Som tidligere statsminister Jan P. Syse sa: Det er ingen grunn til å reparere det som fungerer. Vi må passe på at det som fungerer, fortsatt fungerer. Vår arv er at neste generasjon skal ha minst like store muligheter som vår generasjon, at vi ikke har forringet muligheter og grunnlag, at vi har passet på økonomien, og at vi har passet på miljøet og vårt felles klima. Til slutt følgende: En dag får en et spørsmål: Hva har du gjort, hva har brukt livet ditt til? Det er et spørsmål som kommer fra neste generasjon. Hvis vi da kan svare at vi passet på at etterkommernes muligheter var minst like gode som våre, og vi overleverte arven i god stand, har vi gjort de riktige politiske valg i dag. Da har vi tenkt langsiktig også i den økonomiske politikken.