Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2013-06-20:
Nær 80 pst. av Norges befolkning bor i byer og tettsteder. Det er der vi har det største presset, de høyeste prisene og problemene. Boligpolitikk og bypolitikk, boligbygging og byutvikling er to sider av samme sak. I fjor viste byplansjef Ellen de Vibe til at i Oslo kommune er det plass til 130 000 nye boliger innenfor dagens byggesone – uten å røre Marka-grensen og med alle grøntområder i behold. Areal er et knapphetsgode, men selv i vår mest tettbygde storby er det altså ingen arealkrise. Det er interessant å lytte til opposisjonens talspersoner her i dag. Framfor å telle ord og rette pekefingeren mot Fylkesmannen, kunne vi kanskje reflektere over hvorfor boligpolitikken er plassert nettopp i denne komiteen. Det handler selvsagt om at kommunene spiller en helt avgjørende rolle, fordi de styrer arealbruken. Høyre, som i dag opptrer som et rent opposisjonsparti, sitter faktisk med ansvaret for boligpolitikken i mange av de kommunene der presset er størst, f.eks. i Oslo, Bergen og Stavanger. Ødelandet på Fornebu i Høyre-styrte Bærum er et monument over elendig arealplanlegging. At kommunestyret i Bærum gjør vedtak om å bygge bare 5 000 boliger der det er plass til mange, mange flere, er ikke statens skyld. I et arealperspektiv er også Oslos nye småhusplan en fallitterklæring – en triumf for veletablerte villaeiere på bekostning av neste generasjons etablerere og klimaet. Prognosesenteret mener det er behov for nesten 40 000 boliger hvert år i Norge, og 90 pst. av dem må bygges i byene. Boligbygging og transport må planlegges samlet. I løpet av 20 år får Oslo og Akershus kanskje 350 000 nye innbyggere. Befolkningsveksten vil gi to millioner flere daglige reiser. Av mange grunner – det handler om bokvalitet, tidsbruk, luftforurensing, klima og nærhet til jobb – er det viktig at disse reisene er korte. Det gjelder alle norske byområder. Det er der folk bor. Fortetting er en del av svaret. Potensialet for fortetting på såkalt grå områder som ligger brakk, er asfaltert eller lignende, er stort. Bare i Oslo er det kanskje plass til 5 000 boliger på ledige tomter som allerede er regulert til boligformål, men som av ulike grunner brukes til annet. Kommunene må følge opp bedre og bidra til at regulering til boligformål fører til bygging. Det er ikke mulig å bygge tett uten å bygge høyere. Det handler om å øke fra fire etasjer til fem etasjer, ikke om å bygge skyskrapere. En god miks av boliger, butikker og restauranter i samme område gir areal- og energieffektivitet og reduserte transportbehov. Vi må ta et oppgjør med tanken om at høyere hus gir dårlig bokvalitet. Slik er det ikke. Marienlyst er et godt eksempel. Oslos tettest befolkede område er også et av de mest attraktive, med noen av byens høyeste boligpriser. Kort om innsigelser, siden temaet er reist. Oslo er det fylket i landet der staten legger inn færrest innsigelser mot kommunale reguleringsplaner, men hvor kritikken av staten er sterkest. Det er et tankekors at partiene som styrer i Oslo, konsekvent retter pekefingeren mot staten framfor å ta ansvar lokalt. Innsigelser fungerer ikke alltid slik de bør, men loven gir kommunene rett til å avvise innsigelser som ikke er fremmet på riktig tidspunkt. Kommunene benytter i liten grad denne retten, kunnskapen om plan- og bygningsloven er for dårlig. Hovedproblemet i dagens boligmarked er at det bygges for få boliger i pressområder. Prisveksten er bl.a. et resultat av at etterspørselen over tid har vært større enn tilbudet. Det må være et overordnet politisk ansvar å sørge for at det bygges mange nok boliger. Etter mitt syn er det i boligpolitikken behov for en helhetlig innsats på tvers av fagdepartementer og forvaltningsnivåer. Kommunene må ta sitt ansvar, men det handler også om at staten må opptre mer helhetlig og samordnet, om å se transport og bolig i sammenheng, om at regler må forenkles, og om at vi trenger å supplere det private markedet med offentlig bygging av boliger, sosialboliger og studentboliger. Boligmeldingen er en god start.