trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Jeg har med interesse lyttet til representanten Melings innlegg og spesielt lagt merke til forsøkene på å bortforklare hva partiet Høyre egentlig er med på å påføre norsk næringsliv og norsk industri her i dag. Det kan umulig være enkelt for et parti som gjennom mange år har forsøkt å framstille seg som et næringslivsparti, å stå her i dag og forsvare en politikk som setter mange bedrifter og titusener av arbeidsplasser i fare. Jeg vil derfor spørre: Hvorfor i all verden har ikke Høyre lyttet til industrien i denne saken og tatt imot den utstrakte hånd derifra om å inngå avtaler i stedet for påbud og forbud? Og hva mener Høyre med at man i ettertid, altså etter at man har vedtatt et nasjonalt kvoteregime, skal inngå en dialog med industrien, som det står i I i innstillingen? Dette må jo være i seneste laget.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Et ensidig nasjonalt kvoteregime, som representanten Ljones snakket om, vil skape store ulemper for norsk industri i forhold til industri i andre land vi konkurrerer med. Derom hersker det ingen tvil. Regjeringen og stortingsflertallet ser ikke ut til å bry seg særlig om dette. Det viktigste er åpenbart å drive symbolpolitikk og være best i klassen. Mange bedrifter vil som følge av dette få store problemer, titusener av arbeidsplasser kan gå tapt, og vi risikerer at store deler av den industriproduksjon vi har, vil flytte ut av landet. Vil representanten Ljones gi meg en eneste fornuftig forklaring på den globale miljøgevinst man vil oppnå ved å eksportere store deler av denne industrien til andre land, der man har en energiproduksjon som i stor grad er basert på kullkraft? Resultatet må jo bli det stikk motsatte.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Det er mykje bra i innstillinga som det er brei semje om. Det er eit felles ønskje frå alle å redusera klimautsleppa. Når Onarheim sa i stad at det industrien hadde gjort, var veldig bra, og at dei måtte få moglegheit til å gå vidare med å redusera utsleppa, så er eg heilt einig i det. Men når den same Onarheim seier til Dagens Næringsliv i går at det industrien no treng, er trening i kvotehandel, så er eg ueinig i det. Det industrien treng, er sjølvsagt krav om å redusera utsleppa, men det må gjerast på ein slik måte at den industrien vår som er mest miljøvenleg, som produserer mest miljøvenleg av alle, kan overleva. For det er ingen som er tent med at den industrien som vi har i dag, forsvinn. Då er det ikkje nok å nemna Nordzink, for det er ikkje dei som vert ramma i Odda, det er faktisk Tinfos. Prosessindustrien er sjølvsagt veldig oppteken av dette med kvotar, men veldig ueinig i det som Regjeringa legg opp til. Dialogen med industrien burde ein ha hatt i forkant og ikkje etter at vedtaket er gjort i Stortinget. Når informasjonsdirektøren i PIL seier at kanskje det ikkje vert nokon kvotehandel før i 2008, fordi det kan verta dyrare å kjøpa kvotar enn å betala gebyr, har ein ikkje oppnådd noko. Dersom industrien kan kjøpa seg ut av dette ved å betala gebyr som vert sette så lågt at dei ikkje gjer noko for å redusera utsleppa sine, har ein ikkje klart det som ein er oppteken av, å få industrien med på å redusera utsleppa. Høgre har alltid, slik som Arbeidarpartiet, vore oppteke av at vi skal ha ein industri som det skal stillast krav til. Men dette er feil veg å gå. Dialogen med industrien må koma no, før vedtaket. I motsett fall kan dei betala seg ut av det. Då er spørsmålet til Høgre: Kva gjer dei?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
Eg må få lov til å takka for alt det skrytet som SV får. Det er riktig at SV har ein del sigrar å visa til. Det gjeld ikkje berre klimameldinga, i går var det foreldrebetaling i barnehagar, og tidlegare har det vore ein 40 pst. stipenddel. Så me har ein del sigrar i det siste som det er viktig å huska på. Det er klart at me gjerne skal ta ein returkamp med Framstegspartiet, både nede i kjellaren og her, som vi har gjort før. Men hadde det vore så enkelt som Korsberg vil ha det til! Problemet er nemleg det at straks miljøvernministeren og Regjeringa har fått vedteke noko som tenderer til å vera offensivt – altså der er ein del offensive tiltak – så spring dei til Framstegspartiet og inngår budsjettsamarbeid, som gjer det umogleg å få til ein skikkeleg offensiv, som SV ønskjer seg. Det er mitt dilemma: Framstegspartiet blir ein brems i å få til ein skikkeleg offensiv klimapolitikk, så sånn sett sigrar Framstegspartiet òg, dessverre, i budsjettsamanheng – og då ikkje til fordel for miljøet. Framstegspartiet prøver å framstå som industriens store forsvarar. Det gjer dei ved på ein måte å halde fast ved Arbeidarpartiet sin gamle industripolitikk. Dess meir det ryk, dess meir pengar tener ein. Eigentleg høyrest det ut som ein ønskjer å importera nokre gamle rykande fabrikkar frå den tredje verda og flytta dei opp hit. Det kan verka som det er Framstegspartiet sin politikk. Ein ønskjer ikkje å ha ein offensiv miljøpolitikk. Mitt spørsmål til Framstegspartiet: Når dei tapar i første runde, korfor vil dei ikkje vera med og støtta det forslaget som SV har om å utvikla teknologien, hjelpa bedriftene til å bli meir offensive?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Jeg skal iallfall ikke bidra til at stemningen blir ødelagt utover kvelden. Jeg må få lov å si at er det noe jeg er enig med Synnøve Konglevoll i, er det at Fremskrittspartiet er svært forutsigbart i miljøpolitikken, eller den manglende miljøpolitikk. Så av og til vurderer vi om det har noen hensikt å kjøre replikkordskifter. Likevel føler jeg at det er grunn til gjøre det, for Fremskrittspartiet tegner faktisk et bilde av konsekvensene av dette kvotesystemet som er langt mer dramatisk enn det prosessindustrien selv gjør. Vi har de siste dagene fått signaler fra deler av prosessindustrien, som faktisk sier at dette kan vi leve med, dette tar vi som en utfordring, nettopp fordi vi parallelt med at vi legger inn et kvotesystem som er fleksibelt, som er forutsigbart, legger inn klare føringer som skal sikre konkurranseevnen til norsk industri. Disse to tingene har Samarbeidsregjeringen greid å ivareta, vi stiller oss ikke på den ene eller den andre siden, vi greier å kombinere dette. Så har Øyvind Korsberg vært inne på føre var-prinsippet i sitt innlegg og i replikkordskiftet og brukt det på en litt underlig måte. Jeg erindrer at i forbindelse med debatten om Sellafield har Fremskrittspartiet vært enig i følgende vurdering her hjemme: Det faktum at vi ikke helt ut vet konsekvensen av utslippet fra Sellafield, gjør det nødvendig at vi handler nå. Hvorfor bruker ikke Fremskrittspartiet akkurat det samme prinsippet når det gjelder klimapolitikken? Det er det ene spørsmålet. Det andre spørsmålet går på begrepet «særnorsk», som har blitt et slitt uttrykk i debatten i Norge, særlig i miljøpolitikken. Hva tenker representanten Korsberg om at i de fleste europeiske land snakker man faktisk om f.eks. særsveitsiske og særdanske tiltak? Her for bare en uke siden var dansk prosessindustri ute og var bekymret for særdanske virkemidler som ville sette dansk industri i en konkurransemessig uheldig situasjon. Lever Korsberg og Fremskrittspartiet i en forestilling om at klimaproblemene kun er noe som angår Norge, og som kun er en utfordring for norsk industri, norsk næringsliv, eller tar man innover seg at det faktisk foregår en hel masse rundt omkring i Europa og i de enkelte land, der alle uttrykker akkurat den samme bekymringen: Vi skal gjøre noe, bare ikke vi får kanskje særdanske avgifter, det kan være farlig?
Ingmar Ljones (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Det er greitt å få eit slikt spørsmål, for då kan eg utdjupa dette med kvotesystem, både einsidig nasjonalt kvotesystem og tildelinga elles. Det kan vera vanskeleg å få tak på skilnadene mellom dei ulike systema også ut frå den mediedebatten som har vore, men eg skal prøva å gjera greie for det enkelt, korleis vi tenkjer det, og korleis Samarbeidsregjeringa tenkjer dette gjennomført. Dersom vi skulle ha ei «boble» – det er eit merkeleg ord – og det altså skulle tildelast samla kvotar til prosessindustrien, og PIL sjølv skulle ta hand om det, ville det føra til at kvotane kan bli handelsvare. Og det er ikkje det som det skal fokuserast på, men å redusera klimautsleppa. Det er meir naturleg å ha kontakt med dei einskilde verksemdene, ta utgangspunkt i det utsleppsnivået dei hadde i 1990, og så framskrive det. Har dei redusert aktiviteten, kan det bli mindre tildeling. Har dei auka produksjonen, kan det bli auke i tildelinga. Dette ville jo vera eit system som kan kontrollerast. Då er det klare mål – 20 pst. reduksjon, med utgangspunkt i 1990. Det er forskjellig frå om ein også skulle tildela kvotar til bransjen i høve til verksemder som er lagde ned. Det er eit langt meir innfløkt system. Eg er overtydd om at industrien – og vi har hatt mange samtalar med representantar for PIL – då også vil kunna medverka og for sin del skaffa informasjon for å få eit oversiktleg og klart definert system. Ingen skal få så tronge kår at dei blir tvinga til å leggja ned før 2008, dersom dei ikkje elles ville gjera det under Kyotoprotokollen. Her er det ikkje snakk om å driva symbolpolitikk. Tvert imot, den er tydeleg og synleg. Den har også ført til sterke reaksjonar. Det er ikkje tvil om kva Regjeringa vil, og kva fleirtalet i dag vil. Så eg trur ikkje det er fare for at det blir eksportering av denne industrien til utlandet. Vi treng den her, og her kan det også skje på miljøriktig måte, i samarbeid med industrien.
May Britt Vihovde (Venstre), 2002-06-18:
Sjølv om eg ikkje har vore i salen heile dagen, så har eg sete på kontoret mitt og prøvd å følgja med i debatten. Eg òg registrerer at Framstegspartiet, Senterpartiet og Arbeidarpartiet ikkje er saman om alle merknader, men eg registrerer at dei går i same retning. Eg synest det er leit at Arbeidarpartiet, som i ein god del samanhengar har vist evne til å tenkja miljø, tenkja berekraftig utvikling, reverserer og stoppar opp når det verkeleg gjeld. Eg meiner faktisk at det kvotesystemet som Regjeringa legg opp til, er det som vil gi størst effekt. Det vil òg gi omstillingsmoglegheiter for industrien vår, for å tilpassa seg eit system som kjem, og som dei då skal retta seg etter, i staden for desse avtalane. Så er det ein del forslag som ligg føre. Men dersom ein går inn og ser i innstillinga, ser ein òg ein del merknader frå Kristeleg Folkeparti og Høgre – Venstre er ikkje med i komiteen – der dei støttar opp om intensjonen i desse merknadene. Regjeringa har uttrykt at den ønskjer å vurdera enkelte ting, og ein del ting har konsekvensar for budsjettet i 2003. Desse forslaga ønskjer ikkje me å støtta opp om, me vil avventa kva som kjem i 2003-budsjettet.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen og Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Min komitekollega Jørgen Kosmo søkte å skape et inntrykk av at dette bare var en uenighet mellom undertegnede og eventuelt flertallet og ham selv, og at jeg prøvde å oppkonstruere situasjoner. Jeg må si at da må Jørgen Kosmo ha hørt veldig dårlig etter under mitt innlegg. Jeg refererte fra Riksrevisjonens egne utsagn i strategisk plan og Riksrevisjonens beretning til Stortinget. Det er der Riksrevisjonen legger frem de spørsmål som den ønsker at Stortinget skal ta stilling til og avklare. Og der står det følgende: «Riksrevisjonen ser det som særlig viktig at innsynsretten ikke blir innskrenket, og Riksrevisjonen må selv bestemme kontrollomfanget. Det vil ikke være mulig å gjennomføre en effektiv revisjon og kontroll dersom den som blir kontrollert skal bestemme hva Riksrevisjonen kan få innsyn i.» Dette er prinsipielle spørsmål. Det er mange praktiske ting det er fornuftig å vente med til et utvalg har ferdigutredet. Nå virker det som om Kosmo tror at dette er det eneste spørsmål Grunnlovsutvalget steller med. Det er én bit av mye mer, og visse prinsipielle forhold burde politiske partier i Stortinget kunne ta stilling til uten å høre hva et utvalg mener, og særlig et så klart prinsipp som han tilsynelatende later som han er enig med meg i. Men spørsmålet er, og jeg stiller det en gang til: Hvis det oppstår en situasjon hvor det er uenighet mellom Riksrevisjonen på den ene side og forvaltningen på den annen side, og Riksrevisjonen sier at vår vurdering er at de dokumentene vil vi ha utlevert, og forvaltningen sier nei, dette er partipolitiske overlegninger – hva det selvsagt ikke skal være i en regjering, fordi det er landets regjering, partipolitikken driver vi med her i Stortinget – og regjeringen sier nei, vi vil ikke utlevere det, hvem er det da som skal ha rett? Det er det prinsippet dreier seg om. Vil Jørgen Kosmo prinsipielt svare at da er det Riksrevisjonen som vinner?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Nå virket det et øyeblikk som om Jørgen Kosmo husket den gamle læresetningen om at når argumentasjonen er dårlig, hjelper det å heve stemmen. Han sier jo i realiteten nå at det er navnene på dokumentene, karakteristikken av dokumentene i departementet, som skal styre. Skjønner ikke Jørgen Kosmo at i det øyeblikk man åpner i lovs form for å unnta dokumenter med visse navn fra Riksrevisjonens innsyn, vil man kunne sørge for at det blir flere og flere dokumenter som går gjennom det systemet, som er beskyttet mot Riksrevisjonens innsyn? Og skjønner ikke Jørgen Kosmo at denne problemstillingen aldri har eksistert tidligere, for det var først i forbindelse med SIVA-dokumentet, så vidt jeg vet, at denne problemstillingen dukket opp? Er ikke Jørgen Kosmo kjent med at den økte kontrollvirksomheten som Stortinget utviklet på 1990-tallet, har medført en voksende motstand hos deler av forvaltningen, hvor man nå føler seg altfor mye kontrollert i forhold til det man liker, og at det har vært en voksende irritasjon og ønske fra enkelte om å begrense innsynsretten til Riksrevisjonen? Tar han ikke alvorlig at når Riksrevisjonen faktisk varsler Stortinget om dette etter at en regjering faktisk til utvalget har laget en annen lovtekst, som unntar en rekke dokumenter fra Riksrevisjonens innsynsrett, da er det regjeringsapparatet og forvaltningen som har satt denne saken på dagsordenen? Det er ikke noen annen måte for den sittende riksrevisjon å takle dette på enn å varsle sin oppdragsgiver, Stortinget, og det har den gjort. Men så sier altså Kosmo, som også er Stortingets president, at man kan ikke bestemme seg for dette viktige prinsipp, om man skal støtte sin riksrevisjon eller være med på innskrenkninger i innsynsretten, før et utvalg har gjort seg ferdig med saken. Bare helt til slutt: Det kan være at det var flere av medlemmene i utvalget som faktisk var klar til å avgi innstilling nå, men at det er andre som ber om tid til å vurdere litt mer.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Jeg skal ikke trekke debatten i langdrag, men jeg synes det kunne vært interessant, siden dette er stedet hvor storting og regjering dog møtes, å be om å få en kort prinsipiell redegjørelse fra justisministeren om hvorfor Regjeringen har inntatt det standpunkt at man ønsker innskrenkninger i Riksrevisjonens rett til å kreve innsyn i visse dokumenter. Det fremgår jo av et brev fra statsminister Bondevik til Grunnlovsutvalget at man støtter opp om de innskrenkninger som den foregående regjering i et tidligere brev bad om. Hva er altså den prinsipielle begrunnelse for at hvis det er en tvist mellom Riksrevisjonens anmodning om innsyn og regjeringsapparatet eller forvaltningen, så er det Regjeringens syn at da skal ikke Riksrevisjonen vinne frem? Er det ikke nettopp erfaringene også fra enkelte andre land om at det kan være avgjørelser, bl.a. om tildeling av penger, hvor den reelle begrunnelse kan være en annen enn den formelle, og at slikt noen gang skulle kunne skje i Norge, som gjør det viktig at Riksrevisjonen har innsyn i alle dokumenter som eventuelt kan vise hvilke reelle «partipolitiske begrunnelser» – som Jørgen Kosmo kaller det – som ligger bak et eventuelt regjeringsvedtak? Det vil jo være slik både i en regjering og for så vidt også i alle bedrifter og organisasjoner, at det vil være ulike begrunnelser for hva man gjør. Vi er vel kjent med at det kan være såkalte vikarierende argumenter, og at den reelle begrunnelse er noe annet. I enkelte andre land, også der hvor Joly kommer fra, er det jo slik at man faktisk har hatt flere saker hvor det har vært politiske begrunnelser, mens de reelle er av mer personlig partipolitisk karakter. Hvorledes ser f.eks. dommer Joly på dette med Riksrevisjonen? Hun er jo engasjert av Regjeringen for å være en spydspiss i kampen mot uhederlighet og uærlighet – også dersom f.eks. noen i forvaltningen skulle innta et standpunkt på bakgrunn av mer usaklige begrunnelser enn det som er akseptabelt. Så det skulle vært interessant om Stortinget kunne få bli kjent med Regjeringens prinsipielle begrunnelse på hvorfor Regjeringens offisielle standpunkt er at enkelte dokumenter i regjeringsapparatet av Regjeringen selv skal kunne unntas fra Riksrevisjonens innsyn, selv når Riksrevisjonen etter sine vurderinger er kommet til at det er nødvendig å få innsyn i slike dokumenter.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
Jeg må si at jeg er betydelig overrasket over at representanten Hagen med all sin erfaring faktisk kan sitte her i Stortinget og tro at de partiene som sitter i regjering, ikke utøver partipolitikk. Hvilken vits skulle det da være i å ta regjeringsmakt, hvis man ikke skulle utøve partipolitikk i regjeringen? Det er jo politikk fra først til sist. Men representanten Hagen må lære seg å skille mellom politikken og partipolitikken og forvaltningen. Det er klart at enhver statsråd og regjeringen som en del av den konstitusjonelle praksis og de oppgaver som den er pålagt, også skal utøve en forvaltningsmessig del av det de er satt til. Og jeg må si at jeg ville bli rasende, jeg ville reagere på en måte nesten helt ute av kontroll hvis en del av forvaltningen skulle nekte Riksrevisjonen innsyn i spesielle dokumenter. Men det vi diskuterer her, er jo faktisk beslutningsgrunnlag for Regjeringen. Vi snakker ikke om enkeltdokumenter i tilknytning til forvaltningspolitiske eller forvaltningsmessige avgjørelser. Men fordi det kan være noe usikkerhet om hva man egentlig snakker om her, vil jeg anbefale representanten Hagen å gjøre seg ferdig med arbeidet i utvalget før han konkluderer på vegne av andre.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
Nei – jeg må si at med den erfaringen jeg har fra å sitte i regjering, med den erfaringen jeg har som sjef for ulike departementer, er det ikke mitt bestemte inntrykk at man begynner å bli «fed up» eller ønsker å begrense Riksrevisjonens muligheter til revisjon. Selvsagt har det vært stadig større fokusering på forvaltningsrevisjon, på noe av Riksrevisjonens revisjonsmetoder og revisjonsmetodikk. Men der er det jo helt åpenbart at det er Riksrevisjonen selv som skal bestemme hvilken metodikk man skal bruke. Ved de store endringene i statsforvaltningen – bl.a. der vi har gått over til helt andre måter å styre på, kanskje for overhodet å være i stand til å løse fremtidens utfordringer – har Riksrevisjonen aktivt bidratt og vært til verdifull hjelp for forvaltningen og for Regjeringen med hensyn til hvordan man skal bygge ut både de interne og eksterne kontrollmekanismer og kontrollsystemer for å kunne ha oversikt og sørge for en fornuftig ressursbruk. Jeg kjenner ikke en eneste politiker i noen regjering som jeg har sittet i eller har samarbeidet med, som har noe imot Riksrevisjonen. Heller tvert imot. Enhver regjeringspolitiker er avhengig av at en riksrevisjon fungerer hvis man selv skal være i stand til å holde kontroll med den forvaltningen som arbeider daglig. Så her konstrueres det opp et motsetningsforhold, og det legges formuleringer i bunnen som jeg mener er helt feilaktige i forhold til den reelle situasjonen. Vi skal vi ta oss tid til på prinsipielt og praktisk grunnlag å diskutere gjennom de problemstillinger som Riksrevisjonen har reist, og til slutt konkludere i Stortinget i forbindelse med lovbehandlingen – ikke i forbindelse med behandlingen av en årsmelding.
Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-10:
Det er Riksrevisjonens melding om virksomheten i 2001 vi nå har til behandling i denne saken. Riksrevisjonens melding om virksomheten i 2001 gir til kjenne en betydelig aktivitet. Det har bl.a. har vært arbeidet med 40 ulike forvaltningsprosjekter, hvorav ti er avsluttede prosjekter som er sendt over til Stortinget som Dokument nr. 3-saker. Dette er et tegn på at aktiviteten er meget stor, i tillegg til den løpende forvaltningskontroll i departementene. En samlet komite understreker betydningen av å føre kontroll med at statens midler brukes og forvaltes på en økonomisk forsvarlig måte og i samsvar med Stortingets vedtak. Meldingen berører videre Riksrevisjonens personalpolitikk. Den er det all mulig grunn til å rette oppmerksomhet mot, for man har klart å få til en god balanse mellom kvinner og menn i etaten. Det er sågar en liten overvekt av kvinner, med en andel på 51,5 pst. Dog pekes det på at en i forhold til personalpolitikk videre må være oppmerksom på at kvinner rekrutteres til ulike råd og utvalg. Denne påpeking mener jeg er viktig å ta med seg. I tillegg til kontrolloppgaver og personalspørsmål berører meldingen også at Riksrevisjonen gjennom flere år har arbeidet med forslag til ny lov og instruks for Riksrevisjonen. Dette lovforslaget er nå til behandling i «Utvalget til å utrede Stortingets kontrollfunksjon», hvor arbeidet ennå ikke er avsluttet. Med andre ord er det naturlig at en må komme tilbake til denne viktige saken i løpet av høsten, når utvalget har avgitt innstilling til Presidentskapet og sak foreligger i Stortinget. I innstillingen peker Kristelig Folkeparti, sammen med Høyre, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, på at det er særlig viktig å beholde dagens innsynsrett for Riksrevisjonen. Dog har en i den forbindelse merket seg Riksrevisjonens strategiske plan som er viktig å ta med seg i det videre arbeid. Det er også i år grunnlag for å gi honnør til Riksrevisjonen for et meget godt og omfattende arbeid som legges fram i plan for 2001. Når Kristelig Folkeparti ikke støtter mindretallsforslaget, er dette begrunnet i at en ikke ønsker å fatte vedtak nå før utvalget som har dette arbeidet til behandling, har avgitt sin innstilling. I den forbindelse vil jeg derfor anbefale Kristelig Folkepartis representanter å stemme imot. Kristelig Folkeparti anbefaler imidlertid forslag til vedtak, at saken vedlegges protokollen.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-10:
Jeg vil begynne der representanten Odd Holten begynte, med å understreke at det er et flertall i kontroll- og konstitusjonskomiteen som påpeker at det er særlig viktig at innsynsretten til Riksrevisjonen ikke blir innskrenket, og som har merket seg forordet i Riksrevisjonens strategiske plan. For Sosialistisk Venstreparti har det hele veien vært et opplagt og klart prinsipp at Riksrevisjonen må få innsyn i de dokumenter Riksrevisjonen selv anmoder om å få innsyn i. Vi har den tillit til Riksrevisjonen at vi antar at Riksrevisjonen ikke vil be om å få innsyn i dokumenter som ligger utenfor det området der Riksrevisjonen bør bevege seg. Jeg registrerer nå at det fra flere andre partier ytres et ønske om å vente på det nevnte Grunnlovsutvalget før man tar stilling til dette prinsippet. Jeg har ikke noe behov for å dra andres motiver i tvil når man sier at man gjør dette ut fra et ønske om å følge debatten, men for vår del er det altså ikke noe problem å stadfeste det prinsippet som hele veien har vært nødvendig å legge til grunn for å ha en god riksrevisjon i Norge, og jeg vil derfor anmode SVs representanter om å støtte det framsatte forslaget.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-10:
Det er vel kjent at statsministeren på vegne av Regjeringen den 29. januar har skrevet brev til Grunnlovsutvalget. Der gjør han rede for Regjeringens vurderinger, og jeg har ikke tenkt å legge noe til eller trekke noe fra det. Når det gjelder de alminnelige betraktninger som representanten Hagen kommer med, er det helt selvsagt at enhver regjering, også den sittende regjering, vil være interessert i å bekjempe alle former som kan foranledige, begrunne eller mistenkes for å ha uhederlige hensikter ved seg, slik som representanten Hagen med rette tar opp. Det vil vi ikke kunne godta noe sted, verken ute eller hjemme.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-10:
Jeg tar selvfølgelig til etterretning og respekterer den tidligere statsministers begrunnelse for å la loven tre i kraft, og også hans rett, med den posisjon han har, til å fremme andre forslag, hvilket også ble gjort av regjeringen Stoltenberg. Vi kan likevel ikke komme bort fra at da saken var oppe til behandling i Stortinget, forelå det forskjellige alternativer. Arbeiderpartiet stemte da subsidiært for å unngå ren markedspris på bortfestet tomt, man satte en begrensning på 9 000 kr. pr. mål. Man valgte altså noe som sett med Arbeiderpartiets øyne var et mindre onde. Det er et greit standpunkt. Det vi nå snakker om, er et avtaleforhold som inngås mellom to parter. Dette avtaleforholdet er slik at for alle avtaleforhold inngått etter 1983 reguleres det etter dette avtaleforholdet. Den loven vi snakker om, prøver da å regulere forhold før 1983, og her er det forskjellige avtaleforhold. Det er avtaler hvor det helt klart sies at man skal regulere forholdet ut fra konsumprisindeksen, og så er det forhold hvor man kan komme inn på tomtens verdi. Det er det siste spørsmålet vi er inne på. Jeg har i debatten fått beskrevet at dette slår ulikt ut. Det kan slå utlikt ut enten man sitter med en boligeiendom på en stor tomt med en stor verdi, eller man har en fritidseiendom. Fordi det slår ulikt ut på den måten, har jeg for min del – i en tidligere situasjon hvor jeg ikke var statsråd – hatt et ønske om å evaluere ordningen etter en viss tid. Det står jeg selvfølgelig fast på. Jeg står også fast på de vurderinger som er lagt inn fra flertallets side, at vi må se på hvordan det eventuelt kan være mulig å gjøre noe med de forholdene hvor dette slår hardt ut. Det vil ikke være aktuelt for den regjering jeg sitter i, på prinsipielt grunnlag å avfeie noen avtaleforhold som kan inngås, når det skal være en avtalefrihet, men vi vil selvfølgelig se på det som er sosiale, eventuelt negative rester etter den lovgivning vi har hatt fra en annen tid, fra den gamle boligreguleringens tid. Det har jeg sagt i mitt tidligere innlegg, og det står jeg fast på.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-10:
Det jeg legger til grunn, er for det første at vi har lovet å evaluere en ordning opp mot eventuelle skjeve utslag, og jeg opplever at stortingsflertallet ber oss som en del av dette å vurdere å se på ulike forslag der fester på gitte vilkår kan frasi seg deler av festetomter. Det vil vi selvfølgelig gå inn på. Jeg har også tidligere i svar til komiteen sagt at vi ønsker å ta på alvor den høringen som Stoltenberg-regjeringen sendte ut, og som i hvert fall ikke Arbeiderpartiet selv ville gitt seg tid til å ta seg tid til, for å si det slik. Vi har altså avventet høringen, og vi vil gjennomgå høringsresultatene. Jeg har stadfestet det. Men for SV ser det ut til at denne saken er krystallklar; det eksisterer ingen grunneiere, det eksisterer heller ingen grunneiere i Distrikts-Norge, det eksisterer i grunnen ingen som kan tenke seg å ha fordeler av dette opplegget. Og det er jo det som er problemet, at det er en avveining mellom to ulike interesser, og det slår ulikt ut i ulike deler av landet. Og det føler jeg at justiskomiteens flertall har beskrevet. Det er det dilemmaet som de har bedt meg se på, for å se om det kan løses på en bedre måte enn det vi har fått til så langt. Og det står jeg fast på at jeg vil se på og komme tilbake med aktuelle forslag om.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-10:
Etter min kunnskap er det det tidspunkt som er angitt i kontrakten, som er reguleringstidspunktet. Jeg kan nevne flere tomtefestetilfeller som har vært i offentligheten. La oss si at festekontrakten er gått ut, og så skal man kunne kreve tomten innløst og husene fjernet, med den motytelsen at man da må innløse fjerningen av husene. Rent avtalemessig er det en fascinerende forhandlingssituasjon. Det betyr at bortleieren ikke har alle kort på sin hånd. Det betyr at også den som er leier, har betydelige forhandlingskort. Men det er blitt slik i denne debatten at omtrent hvilken som helst sak blir tatt, og det blir sagt at slik gjelder det for alle. Det er selvfølgelig slik at noen av dem som har fått fordeler av dette, ikke sier så mye, selv om noen grunneiere gjerne skulle sett at de hadde fått mer betalt. Så er det blitt slik at spesielt hvis en sitter på store tomter i nærheten av pressområder, kan det få utslag. De utslagene har flertallet i komiteen og også jeg i brev til komiteen sagt oss villig til å gå inn på. Når jeg i sin tid foreslo at hele ordningen skulle evalueres, var det faktisk fordi jeg opplevde den som reelt vanskelig, og fordi jeg etter å ha holdt på med politikk i en del år vet at forholdene på én kant av landet ikke er lik forholdene på en annen kant av landet. Og så skal man løse det ved lovgivning som et columbi egg. Den jobben har stortingsflertallet bedt med prøve å gå inn på, og det skal jeg gjøre, både på basis av den høringen som Stoltenberg-regjeringen iverksatte, og på basis av den komiteinnstilling som foreligger her i dag.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-06-10:
Representanten Thorkildsen stilte meg et spørsmål. Jeg mener ikke å erindre at jeg sa at SV var mot festeordninger, men at de ikke la samme vekt på grunneiervurderingen som flertallet gjorde. Det er i så fall en saklig politisk uenighet. Den andre delen av spørsmålet gikk på hvordan jeg så på forslaget fra komiteen, og jeg skal sitere det jeg sa i mitt innlegg: «Justiskomiteens flertall går inn for at Stortinget skal be Regjeringen «vurdere ulike forslag der fester på gitte vilkår kan frasi seg deler av festet tomt». Dette vil jeg følge opp, eventuelt sammen med andre forslag til endringer i tomtefesteloven.» Så tilføyde jeg: «Jeg vil imidlertid nevne ett aspekt ved vurderingene. Selv om festeren frasier seg deler av en tomt som rent teknisk kan bebygges, så vil det ikke kunne bli bygd på denne frasagte tomten uten at byggingen er i samsvar med bl.a. kommunale planer og vedtak etter plan- og bygningsloven. For fradeling og bebyggelse kreves offentlige tillatelser, som etter gjeldende lovverk ikke uten videre blir gitt.» Etter å ha sagt dette vil jeg si at jeg også i en tidligere replikk har vært inne på at det er forskjellige forhold i forskjellige deler av landet. Vi prøver altså, med flertallets medvirkning, å finne en ordning som yter rettferdighet, gitt at det er mulig. Når vi har en reguleringspraksis som er veldig gammel, og der vi når det gjelder boligeiendommer, i praksis har avskaffet all regulering for ca. 20 siden, så prøver vi 20 år etterpå å se hva vi kan gjøre med det, uten å være urimelige. Det er i hvert fall et krevende håndverk både politisk og juridisk. Flertallet har bedt meg se på sider ved det, og det er jeg innstilt på å gjøre. Noen har også sagt at vi skal ile langsomt, og forskjellige representanter har vært inne på den opplysningen som gjelder Kultur- og kirkedepartementets brev 10. april 2002 til Opplysningsvesenets fond, der man viser til «en rekke særlige tiltak» som gjelder «denne store statlige bortfesterens reguleringspraksis». Og så endelig til slutt: Fordi det ble erkjent at det kunne bli et dilemma når det gjaldt store tomter i pressområder, ble faktisk forslaget om 9 000 kr vedtatt innført i sin tid framfor å sette en fri markedspris på de gamle festeavtalene, der man hadde rett til å regulere forholdet på et bestemt tidspunkt som er fastsatt i avtalen. Fordi dette kunne representere et dilemma, fremmet jeg i sin tid et forslag om å se på ordningen slik at den kunne evalueres etter to år. Og fordi jeg erkjenner at dette er en sak som har mange sider, har jeg tidligere i mitt innlegg sagt at jeg er villig til å se på denne evalueringen før de to årene er gått, og det står jeg selvfølgelig fast ved.
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2002-06-10:
Ombudsmannsnemndas hovedoppgave er å sikre rettighetene for de sivile vernepliktige. Komiteen mener at innberetningen for tidsrommet for 1. januar 1998 til 31. desember 2001 gir en god beskrivelse av virksomheten og aktivitetsnivået. Det er verdt å merke seg at det ved 2. kvartal 2001 var en oppsamlet kø på 1 706 mann som ventet på innkalling, og at det skyldes et høyere antall søkere enn det budsjettrammene gir avtjeningsmuligheter for. Samtidig er det ikke noe problem å skaffe nok oppdrag. Jeg vil her vise til at det i Innst. S. nr. 163 for 1997-98 ble gitt uttrykk for at de sivile tjenestepliktige må gis mulighet til avtjening så raskt som mulig for å hindre kødannelse. Komiteen støtter nemndas synspunkter om at det er viktig at avtjeningen skjer så raskt som mulig, og at kødannelser medfører både større problemer for den enkelte og også større samfunnsøkonomiske kostnader, idet mannskapet etablerer eget hjem og får forsørgeransvar i løpet av ventetiden. Jeg tror det er viktig at mannskapet i sterkere grad målstyres mot prioriterte oppgaver eller sektorer, selv om det skulle medføre at den enkeltes personlige interesser må vike i forhold til samfunnets behov. Komiteen er tilfreds med at det er utarbeidet et tjenestetilbud som er rettet mot volds- og konfliktforebyggende tiltak blant ungdom. Komiteen er enig med nemnda i at opplæringstilbudet for denne type tjenester søkes samordnet best mulig, at begge administrasjoner bruker samme betegnelse på tjenesteformen. Enten man kaller ordningen VOKT eller Bypass, vil det trolig være mer ryddig å finne et felles navn når framtidige forberedende opplæringstiltak blir gjort gjeldende for hele landet. Jeg tillater meg for øvrig å vise til en enstemmig innstilling fra komiteen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-10:
Det har i lang tid vært gitt uttrykk for utilfredshet med SEFO, og det har i mange sammenhenger vært satt fram påstander som f.eks., som også sies i dette dokumentet, at det foregår kameraderi, og at man på den måten undergraver tilliten til SEFO. Det er viktig at vi har et organ som i de saker hvor det innleveres klage på politiet, virkelig kan gi svar som folk flest fester lit til. Dersom et slikt organ ikke har den nødvendige oppslutningen og tilliten blant folket, får vi slike skumlerier og korridorutsagn som fører til at vi er usikre på om man skjuler noe. Forslaget som ligger på bordet i dag fra stortingsrepresentanter fra Fremskrittspartiet, tar nettopp sikte på å forhindre en slik situasjon, og derfor ber de om et anliggende som er viktig, og som er nødvendig. Imidlertid har vi allerede sett på denne problemstillingen, og en arbeidsgruppe som ble nedsatt i 2000, har avgitt en rapport. Denne rapporten er i etterkant sendt ut på høring, og fristen for høringsuttalelsene er satt til den 15. i denne måneden som vi nå befinner oss i. Når det foreligger slike undersøkelser og høringer, er det viktig at vi ikke foregriper de konklusjonene som vil være naturlig å trekke på bakgrunn av en omfattende prosedyre. Av den grunn ønsker ikke komiteen å avvise forslaget fra Fremskrittspartiets representanter, for det er et anliggende her som er i tråd med alle partienes interesse. Men det er ikke i vår interesse å fatte beslutninger som legger føringer for hva som skal skje uavhengig av det som kommer fram i høringsuttalelsene til dette notatet. Av den grunn finner flertallet å ville vedlegge dette forslaget protokollen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-10:
Det har både i aviser og i henvendelser åpenbart vært uklarhet på noen punkter, som jeg ønsker at statsråden kan gi et klart svar på – ikke minst dette at folk ringer og sier at nå blir min bygslingsavgift dette året på 9 000 kr pr. mål. Når jeg får spurt hva slags kontrakt de har, så sier de at det står at den reguleres hvert tiende år. Når den ble regulert siste gang – det var i 1985, eller det var i 1995 – eller hvilket år det måtte være, avhengig av hvilken lengde det er på disse avtaleperiodene. Jeg vil spørre statsråden om det ikke er slik at regulering av inngåtte kontrakter kun kan skje fra det tidspunkt som er beskrevet i den inngåtte kontrakten. Det er vel ikke slik å forstå at en hvilken som helst kontrakt kan forandres for inneværende år, slik at alle i pressområder fra og med i år skal betale inntil 9 000 kr?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-06-10:
Når jeg tar ordet enda en gang, er det nettopp med bakgrunn i innlegget fra representanten Storberget, som trekker fram et eksempel som vi selvfølgelig alle sammen når vi hører det, i utgangspunktet synes høres urimelig ut. Det synes liksom å være noe stakkarslig over det. Og det kan det godt hende det er. Det kan godt hende at det er urimelig overfor denne personen ut fra vedkommendes økonomiske situasjon. Dette kjenner jeg overhodet ingenting til. Av den grunn sier vi jo at dette vi vil se på. Gir det seg urimelige utslag, må vi se på det. Det som er det store problemet her, er at representanten Storberget og hans likesinnede trekker generelle konklusjoner ut fra enkelteksemplene. Hva med representantens vurdering av det eksemplet som gjelder meg selv? Trekker han også der den konklusjonen at det undertegnede har vært utsatt for, er urimelig? Jeg synes at vi i denne saken må være litt mer edruelige, på den måten at vi kan se til begge sider. Jeg tror at det forslaget som regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet står for, er det som vil være det beste for de fleste. Men det kan som sagt være noen problemer knyttet opp mot dette. Jeg har også lyst til å etterlyse, når man har gitt uttrykk for en del eksempler: Er dette eksempler som faktisk gjelder i år, eller er det noe som vil komme en gang i framtiden? Tar man sorger på forskudd, eller er det reelle problemer som har dukket opp i år? Jeg synes dette er med på å gi uttrykk for at forslaget om evaluering er et meget godt forslag, som ikke bare er et forslag, men som ble vedtatt i forrige periode, og som denne regjeringen sier den vil følge opp. Representanten Storberget etterlyser også den innfasingen som Fremskrittspartiet foreslo. Var Arbeiderpartiet med på å støtte det? Gav Arbeiderpartiet den innfasingen sin støtte? Hvis det hadde vært en god idé, burde man vel kanskje ha skrevet en merknad om det? Jeg husker vi vurderte forslaget fra Fremskrittspartiet den gangen. Vi snakket om det i komiteen, og alle stod på sine egne primære standpunkter, og det var ingen som gav sin tilslutning, som sekundære standpunkter, til dette. Det blir litt mye skuebrød i denne saken.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2002-06-10:
SEFO-ordningen ble opprettet i 1988 av daværende justisminister Helen Bøsterud. Ordningen ble opprettet bl.a. som et direkte resultat av den såkalte politivoldsaken i Bergen. Formålet den gang med å legge etterforskningen av slike saker utenfor politiet, var nemlig å styrke tilliten til den etterforskningen som fant sted. 14 år etter må vi erkjenne at tilliten til SEFO blant publikum og aktørene innen strafferettspleien ikke er svært høy. Den kritikken som før etableringen av SEFO ble rettet mot politiet, har på ingen måte forstummet. Kritikken går på at SEFO beskytter polititjenestemenn og fremstår som bukken som passer havresekken. Jeg synes det er betimelig å stille spørsmål ved om det er en hensiktsmessig løsning å la politifolk etterforske politifolk. Vi setter disse etterforskerne i en svært vanskelig lojalitetskonflikt. Bakgrunnen for kritikken er at de færreste sakene som etterforskes av SEFO, resulterer i en reaksjon mot vedkommende tjenestemann. Men den høye henleggelsesprosenten i SEFO-saker trenger ikke være en indikasjon på at SEFO gjør en dårlig jobb. Mange av sakene SEFO får til behandling, hører i realiteten ikke hjemme der. De er i praksis klager på politiet og ikke anmeldelser av straffbare handlinger. Likevel: For Arbeiderpartiet er det uholdbart å ha en ordning som publikum har så liten tillit til, ikke minst med tanke på at politiet har fått stadig flere fullmakter både når det gjelder etterforskningsmetoder og andre maktmidler. Politiet, som er samfunnets sivile maktapparat, må være underlagt både formell og uformell kontroll, og de må tåle å være utsatt for kritikk. Det var på bakgrunn av dette at Arbeiderpartiets justisminister Hanne Harlem i samarbeid med Riksadvokaten nedsatte en arbeidsgruppe som skulle se på hele SEFO-ordningen. Vi vet nå at gruppen har levert sin rapport, og at høringsfristen går ut om noen få dager, den 15. juni. Arbeiderpartiet er innstilt på å gjøre endringer slik at vi får en ordning publikum og de ulike aktørene har tillit til. Men vi mener Regjeringen nå må få mulighet til å gjøre en skikkelig jobb. Vi må lytte til høringsinstansene og la de demokratiske prosessene i saken få gå sin gang i denne saken også. Vi er derfor ikke rede til å ta stilling til Fremskrittspartiets forslag sånn rett over bordet. Arbeiderpartiet er ikke uenig i Fremskrittspartiets kritikk, men vi mener det ikke er forsvarlig å gå for det som umiddelbart kan se ut som den beste løsningen. Skal vi få et organ som øker publikums tillit, må vi gjøre en grundig jobb. Arbeiderpartiet avventer forslaget fra Regjeringen, og mener derfor at vi ikke kan behandle denne saken i dag.
Carsten Dybevig (Høyre), 2002-06-10:
Jeg vil påstå at Arbeiderpartiets forslag om å oppheve, fjerne, avvikle og forby tomtefesteinstituttet er svært distriktsfiendtlig. Tenk bare på at en småbruker med litt eiendom i Distrikts-Norge, ja sågar i Hedmark fylke, Storbergets eget fylke, altså ikke skal få lov til å leie ut deler av sin tomt, men må selge tomten sin. Hvorfor kan ikke småbrukere i Distrikts-Norge få sikre seg inntekter for sitt bruk i de kommende generasjoner ved at de kan leie ut deler av tomten og få regelmessige inntekter fra den? Kanskje er jorda og skogen både skrinn og karrig, og kanskje kan utleie være muligheten til å få inntekter til denne gården, slik at en kan bo der og opprettholde bosettingen i distriktene. I tillegg kan man også utnytte mulighetene til friluftslivsformål. Tomteleie kan sågar gi levelige vilkår for bosettingen i distriktene. Hvorfor er Arbeiderpartiet så redd for dette? Jeg vil si at den politikken som de nå fører, er direkte distriktsfiendtlig overfor veldig mange som bor ute i distriktene. I tillegg ble det nevnt at Sverige var et godt foregangsland. Jeg har nevnt tidligere at skattleggingen av bolig i Sverige er skyhøy. Der vi har promiller i skattlegging, har svenskene prosenter. Og ikke nok med det, flertallet av svenskene eier ikke engang sitt eget hus. Og er det slik Arbeiderpartiet ønsker det skal være i Norge, at flertallet av befolkningen ikke skal få eie sin egen eiendom og eie sitt eget hus? Skal det også være slik i Norge? Når det gjelder eiendomsretten i Norge, er det veldig mange som har kunnet bygge seg hus nettopp på grunn av at man kunne leie tomt billig, slik at man slipper å fremskaffe egenkapital til også å kjøpe tomt. Men Arbeiderpartiet ønsker nå å innføre at man ikke skal kunne gjøre en avtale mellom to parter om leie av tomt. I tillegg nevnte Arbeiderpartiet at det var svært urimelig at grunneier skal få verdiøkningen av sin egen tomt. Det er da ikke svært urimelig. Hva slags syn på eiendomsretten er dette? Hvem er det som skal eie i Norge? Er det kun staten som skal få lov til å eie noe i dette landet? Og ville Arbeiderpartiets syn vært annerledes om stat og kommune eide hver millimeter av kongeriket? Forslaget fra Arbeiderpartiet som gjelder dette med tomtefesteinstituttet, viser at man egentlig er imot Grunnloven § 105. Grunneiere skal ikke få lov til å få penger for sin eiendom, sier Arbeiderpartiet. Det skal være gratis overføring fra bortfester til fester – gratis overføring. Dette er jo et tyveri, nærmest et ran, og en privat ekspropriasjon av eiendom i Norge. I Grunnloven § 105 står det: «Fordrer Statens Tarv, at Nogen maa afgive sin rørlige eller urørlige Eiendom til offentlig Brug, saa bør han have fuld Erstatning af Statskassen.» Denne paragrafen synes jeg også Arbeiderpartiet og Storberget bør lese.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2002-06-10:
Det som så langt er tydelig, er at justiskomiteens medlemmer støtter opp om intensjonen i det som er forslaget fra representanten Kvakkestad og meg selv. Det synes jeg er positivt. Det som videre fremstår som litt merkelig så langt, er det man hører fra dem som har vært oppe her. For meg fremstår det som mer og mer underlig at ikke forslaget vårt er enstemmig innstilt fra komiteen, for jeg oppfatter det som helt klart at man ønsker å gjøre noe for å bedre den grad av uhildethet som politiet må ha for å kunne være funksjonelt. Og det er det som er intensjonen vår. Det skal ikke være slik at det skal settes spørsmålstegn med hensyn til de rollene man har, når man både er tjenestemann og kan fungere gjennom SEFO-ordningen. Da åpnes det for at folk flest stiller spørsmål ved hva dette er. Vi sier ikke at det lave antall saker som etterforskes, og som det blir reist påtale i, sier noe om volumet på dette, men det viktige blir likevel at det må være en ordning der man unngår at det stilles tvil. Slik er det dessverre ikke i dag. Det vi har sagt i vårt forslag, er at vi ønsker et landsomfattende polititilsyn, og det trodde jeg at man kunne slutte seg til i komiteen. Så kunne man dernest la Regjeringen jobbe med det organisatoriske forholdet for gjennomføringen av denne saken. Det burde være uproblematisk, iallfall etter vårt skjønn. Men det kan jo tidvis virke som om det viktigste for å få gjennomslag i komiteen og i denne salen, er at forslaget kommer fra Regjeringen. Og det synes jeg ikke sømmer seg den måten vi bør jobbe på. Det bør jo være slik at Stortinget støtter alle gode forslag, uavhengig av hvem de kommer fra, slik at det ikke nødvendigvis blir hvem som står som forslagsstiller, som er avgjørende. Og så kan jeg ikke dy meg, jeg må også få lov å kommentere en av uttalelsene fra representanten Gunn Karin Gjul, som sier at Arbeiderpartiet ikke var villig til å behandle denne saken direkte over bordet. Min forståelse er at justiskomiteen har behandlet denne saken, så jeg kjenner meg ikke igjen i den beskrivelsen. Men det regner jeg med at representanten selv får stå inne for. Det som jeg iallfall ser som positivt, er de signalene som blir gitt – at man er villig til å se på det, og at man skal avvente høringsuttalelsene. Det får vi selvfølgelig ta til etterretning, selv om vi hadde ønsket en atskillig mer offensiv holdning fra justiskomiteen og dernest selvfølgelig fra Stortinget, og gjerne et flertall her, så vi hadde kommet videre. For om vi hadde gjort et vedtak i dag, hadde vi gitt et klart signal om at vi så på ordningen som utilfredsstillende. Og det kan jo ikke være noe poeng at vi skal vente med å rette opp en feil som vi åpenbart legger merke til ligger der. Da bør vi vise ryggrad. Så vi burde ta utfordringen og gjøre noe med det, og så kunne det være opp til Regjeringen å komme tilbake med de praktiske bitene innenfor dette. På vegne av Fremskrittspartiet er jeg selvfølgelig skuffet over at vi ser ut til å bli stående alene. Men jeg må da få lov å ønske resten av representantene velkommen etter på et senere tidspunkt, og tar opp vårt forslag.