Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Det byrjar å verta ein vane for kontrollkomiteen å rosa pressa og gravande journalistar for å avsløra alvorlege brot på lover og reglar, noko som faktisk òg er på sin plass i denne saka. Utan Dagbladet sin journalist Kristoffer Egeberg, som hadde ein artikkel 14. juni 2014 med overskrifta «Fryktet eks-pirat bruker norske krigsskip», ville neppe kontrollkomiteen eller andre vorte merksame på denne saka. Ingressen er omtrent som henta ut av ein krimroman: «Dagbladet kan i dag avdekke hvordan norske myndigheter solgte flere marinefartøy til et britisk sikkerhetsselskap registrert på en campingplass i Surrey. Nå inngår fartøyene i en privatdrevet marinestyrke eid av en tidligere nigeriansk opprørsleder som skal jakte pirater og drive inn skatter for et av verdens mest lovløse og korrupte land.» Den første artikkelen beskriv korleis Utanriksdepartementet snudde 180 grader i samband med sal av KNM «Horten». Først vart det stoppa av dåverande utanriksminister Gahr Støre med den grunngjevinga at det ikkje berre var uaktuelt, men også eit brot på eksportlovgjevinga å selja norske krigsskip til private aktørar som kunne koma til å væpna dei og tilby sikkerheitstenester utanfor kysten av Afrika. Men berre eitt år seinare vart det skrive kontrakt med det britiske selskapet CAS Global om sal av dei seks demilitariserte missiltorpedobåtane «Geir», «Hauk», «Jo», «Stegg», «Terne» og «Tjeld» av Forsvaret. Det same selskapet fekk kjøpa det store støttefartøyet KNM «Horten», denne gongen med godkjenning frå Utanriksdepartementet. Forsvaret sjekka ikkje bakgrunnen til kjøparen, som altså er det nemnde selskapet, som held til på ein campingplass i Surrey, og som seinare sende båtane vidare til Nigeria, samtidig som Utanriksdepartementet baserte sine vurderingar på opplysningar dei fekk frå Forsvaret. Dette er i verkelegheita bakgrunnen for at ein samla komité opna sak. Slike skuldingar om avhending av militært materiell måtte gåast etter. Rett nok var det Stortinget som bad om at militært materiell måtte seljast til høgast mogleg pris, men ikkje utanfor regelverket. Det har sjølvsagt aldri vore Stortinget sin intensjon at militært materiell me ikkje lenger bruker, skal rusta opp piratar og militære makter me langt ifrå vil ha noko med å gjera. Etter mange rundar med brev til departementa, to store kontrollhøyringar, eksterne granskingar og oversending av materiale til Økokrim for vidare etterforsking veit me framleis ikkje fullt ut korleis dette faktisk kunne skje. Den første artikkelen i ein lang serie inneheld mange av dei sentrale spørsmåla som komiteen har søkt å få svar på: om slike sal er lovlege eller i samsvar med reglementet for avhending om dei som stod for salet, visste kva dei skulle brukast til, og av kven kva høvesvis Forsvaret, Forsvarsdepartementet og Utanriksdepartementet har ansvaret for korleis ansvarsforholda internt i Forsvaret er korleis dialogen mellom Forsvaret og Forsvarsdepartementet er om det er openheit og vilje til å informere ut Det har rett nok vorte relativt klart for oss korleis utrangerte marinefartøy kunne enda opp som militært utstyrte fartøy utanfor eit land prega av uro – eit land som er heimsøkt av terrorisme og til dels store regionale konfliktar. Men det har òg vorte klart for oss at det ikkje har vore særleg vilje i Forsvaret til å ta alvoret i saka inn over seg fullt ut, og dei involverte har heller ikkje fullt ut teke ansvar for det som har skjedd. Forsvarsministeren har sett i verk tiltak for å unngå liknande saker, og det er bra, men me registrerer samtidig at det ikkje vert behandla med det same alvoret frå forsvarssjefen si side. Det er oppsiktsvekkjande at ein forsvarssjef ikkje ser ut til å ha teke inn over seg statsråden og Stortinget sitt ønske om eit forsvar som tek på det djupaste alvor at regelverk ikkje vert følgde, og eit forsvar som har kontroll på kva som skjer i alle ledd, og som tek ansvar når feil skjer. Arbeidarpartiet vil på det sterkaste understreka kor viktig det er at me har eit forsvar som er underlagt demokratisk kontroll. Saksordføraren har gått grundig igjennom behandlinga i komiteen, men eg vil likevel knyta nokre kommentarar til prosessen fordi han har avdekt ei tenking i Forsvaret som eg meiner me må diskutera her i Stortinget i dag. I oktober 2014 vedtok komiteen å senda det første brevet i ei rekkje av fleire til forsvarsministeren og utanriksministeren med spørsmål om alle avsløringane i media. Forsvarsministeren valde å leggja vekt på at alle sala hadde vorte gjennomførte før ho tiltredde, noko som viste seg å vera feil. I tillegg opplyste ho i første omgang at alle fartøya såg ut til å ha vorte avhenda i samsvar med gjeldande reglar og instruksar. Men vidare slo forsvarsministeren fast at reglane i eksportkontrollforskrifta ikkje var følgde. Fartøya var med andre ord sende ut av landet utan at det var gjort greie for verken bruk eller sluttbruk, og dette var kritikkverdig, sa forsvarsministeren. Statsråden gjorde det klart at det ville verta sett ned ei intern arbeidsgruppe for å gjennomgå prosedyrar for sal, og PwC vart engasjert for å gjera ei ekstern undersøking av gjennomførte sal av militære fartøy. I seinare korrespondanse har forsvarsministeren skrive til oss at sakshandsaminga har vore mangelfull, og at Forsvaret si handtering har vore kritikkverdig. Forsvarsministeren har forsikra om at tiltak i form av kompetanseheving for avhending, formalisering av den interne sakshandsaminga og den eksterne kommunikasjonen skulle setjast i verk, og som eit strakstiltak flytta ho fullmaktene for avhending av materiell frå FLO til forsvarssjefen. Ho har med andre ord etter kvart teke alvoret i saka inn over seg og hatt eit ønske om å rydda opp. Det er komiteen fornøgd med. Den første høyringa vart gjennomført i april 2015, og som eg sa, har prosessen i seg sjølv vore viktig. Gjennom heile denne saka har det nemleg vorte gjeve ulike forklaringar på kven som har hatt ansvaret for avhendinga av militært materiell. I éin fase vart det meir enn antyda at dette handla om éin tilsett og éi avdeling i Forsvaret. Dernest kom det uklare signal om kven som faktisk har hatt kunnskap om kva som har gått føre seg. For Arbeidarpartiet har likevel nokre av forklaringane i aller høgaste grad vore klargjerande i den forstand at dei har vist korleis oppfatningane av saka sprikjer både internt i Forsvaret og i og for seg utanfor Forsvaret. Tidlegare forsvarssjef Sunde si oppfatning om så vel saka som saksgangen er interessant. I den første høyringa sa han: «Man skal være varsom ved eksport av militært materiell. Derfor ble avhendingen av disse fartøyene et agendapunkt på de månedlige koordineringsmøtene som fant sted i Forsvarsstaben.» Vidare sa han: «det var ingen hemmelighet at da CAS Global kom inn i bildet, var disse fartøyene(…) tenkt brukt utenfor Vest-Afrika.» (…) Tidlegare forsvarssjef Sunde bekrefta òg at det er forsvarssjefen som har tilsynsansvaret for FLO som ei avdeling i Forsvaret. Kontrollkomiteen skal jo som me veit, først og fremst kontrollera statsråden i slike saker, men det er likevel slik at gjennom å finna bakgrunnen for at vedtak i Stortinget ikkje vert følgde opp, får ein òg eit bilete av korleis ein statsråd kunne ha forhindra eventuelle regelbrot. Representanten Grøvan var blant dei i høyringa som sette ord på det og stilte følgjande spørsmål til Sunde: «Du orienterte i sted om at dere hadde hatt månedlige møter hvor dette med avhending var et punkt på agendaen. På hvilken måte ble statsråden informert om hvordan salget av disse marinefartøyene ble organisert og gjennomført?» Harald Sunde svarte: «Det spørsmålet må rettes til Forsvarsdepartementet. Men min kommentar er at under disse månedlige koordineringsmøtene var Forsvarsdepartementet en aktør, og dette var altså en rutinedel hvor en framdriftsprosess ble drøftet månedlig.» Det er altså ingenting i den første høyringa som tilseier at ikkje departementet, og dermed statsrådane, skulle ha ei viss innsikt i det som hadde gått føre seg. Det var heller ingen som sette spørsmålsteikn ved om det hadde skjedd alvorlege brot på gjeldande reglar og instruksar. Igjen vil eg referera tidlegare forsvarssjef Sunde: «Dette viser jo nettopp det jeg var inne på, at det her foreligger alvorlige brudd. Dette er også opplysninger som kommer frem i ettertid. Erfaringen og lærdommen er jo allerede tatt inn i instruksen med endrete §§ 4 og 5. Men det beste og det sikreste er å ikke avhende militært materiell.» Leiaren i komiteen, Martin Kolberg, oppsummerte det på denne måten: «Jeg tror ikke det er noen som protesterer på at her er regelverket brutt, og det har også Sunde sagt veldig tydelig, og du har også brukt uttrykket «beklager» – veldig grove brudd og «beklager». Så det er allerede en stor enighet mellom tidligere forsvarssjefer og kontrollkomiteen om bakgrunnen for denne saken.» På mange måtar kunne vel saka kanskje ha slutta her, men det gjorde ho som me veit, ikkje. Eit anna sentralt spørsmål har vore ansvarsforholdet mellom Utanriksdepartementet og Forsvarsdepartementet. Heller ikkje her er det gjeve eintydige svar på korleis arbeidsdelinga mellom Forsvarsdepartementet og Utanriksdepartementet er å forstå. Forklaringane har til dels vore sprikjande, og dei har endra seg frå første til andre høyring, som fann stad 26. og 27. november. Det er alvorleg. Sånn sett er det bra at forsvarsministeren har initiert faste dialogmøte mellom Forsvaret og Utanriksdepartementet. Men det er ein del av eit større problem om ikkje leiaren av Forsvaret har den same oppfatninga av ansvarsforholdet i denne typen saker som både forsvarsministeren og utanriksministeren gjev uttrykk for. Også her må me bruka meiningsutvekslinga frå høyringa for å belysa dette. På spørsmål frå representanten Tetzchner om kvifor catch-all-regelen ikkje vart vurdert, all den tid det var kjent at fartøya skulle operera utanfor Vest-Afrika, i området som i PwC-rapporten vart omtalt som ECOWAS-området, der tre av landa er omfatta av våpenembargo, svarte Sunde: «Rammeverket for eksport gis etter lisens fra Utenriksdepartementet. Derfor innhentet Forsvaret en sluttbrukererklæring fra CAS Global om hvem som var eiere, og hvor fartøyene skulle brukes. Det er ikke opp til Forsvaret å avgjøre det spørsmålet.» Som me no veit, var CAS Global eit postkasseselskap – eit postkasseselskap med ei finansiell stilling som framstår som veldig svak, med lågaste score på kredittvurderinga til det britiske selskapsregisteret og med negativ eigenkapital for 2012 og 2013. Forsvaret må openbert ha gjort ein slett eller ingen bakgrunnssjekk av selskapet. Men det som i denne samanhengen skal belysast, er korleis Forsvaret oppfattar arbeidsfordelinga mellom seg og Utanriksdepartementet. Dei svara Sunde gav, peika på Forsvarsdepartementet og Utanriksdepartementet som ansvarlege for å undersøkja selskapet, men at Utanriksdepartementet er dei som har kunnskap om område og nasjonar, og som dermed har ansvaret for å gjere den faglege vurderinga av om catch-all-regelen skal takast i bruk. Då noverande forsvarssjef Bruun-Hanssen skulle forklara om ansvarsforholdet, kunne han bekrefta: «Ja, det er vi som er pliktige til å gi informasjon til Utenriksdepartementet, og da er det vi som må gjøre sjekken.» Komiteen var i denne første høyringa i stor grad samla om ei forståing av at salet ikkje var reglementert. Komitéleiar Kolberg sa: «Nei, men båtene er i Nigeria, det er det som er saken. Og hadde de seilt under britisk kommando, for å bruke et slikt folkelig uttrykk, hadde saken stilt seg helt annerledes, men de gjør ikke det heller. Så begge de forutsetningene som var lagt til grunn for salget, faller helt bort, de eksisterer ikke(...) (...) Då var svaret frå Bruun-Hanssen: «Min vurdering av det er at dette er en systemsvikt. Det har jo feilet på flere områder i Forsvarets organisasjon, som gjør at dette ikke har blitt sett, erkjent, at selskapet CAS Global er noe annet enn det de utga seg for å være. Det tilligger Forsvaret å undersøke den type ting og gi tilstrekkelig infomasjon til UD. Der har vi ikke vært gode nok, og, som Petter Jansen sa, det er en av de tingene vi forbedrer rutinene på. Vi legger oss på den samme standarden som skjer i den kommersielle verden. Vi må være like gode som dem, og forvisse oss om hvem våre potensielle kunder er.» Det vart med andre ord godtgjort at dei øvste leiarane i Forsvaret, både noverande og tidlegare, i den første høyringa erkjende og beklaga at det var gjort feil. Det vart også erkjent at Nigeria som mottakar av fartøya ikkje er eit land me ønskjer å eksportera til. Slik me ser det, samsvarer ei slik oppfatning med både forsvarsministeren og utanriksministeren. Forsvarsministeren la vekt på i første høyring at rutinar måtte endrast bl.a. som følgje av at «Forsvarets informasjonsinnhenting og informasjonsutveksling med Utenriksdepartementet har ikke vært god nok», som ho formulerte det. Utanriksministeren på si side var minst like klar på korleis ansvarsforholdet var å forstå: «Eksportøren plikter å fremlegge korrekt og relevant informasjon knyttet til en vurdering av lisensplikt(...) Når det gjelder denne informasjonen, må den inneholde kjøper, destinasjon og forventet bruk av varene. Som forsvarssjef Bruun-Hanssen redegjorde for tidligere i dag, var Forsvaret ikke gode nok på å forvisse seg om hvem deres kunder var, og hadde ikke sjekket kjøpere av båtene godt nok – en systemsvikt, som forsvarssjefen slo fast.» (...) I den andre høyringa, den 27. november, vart det faktisk avdekt at det enno ikkje var klart korleis ansvarsforholdet mellom Forsvarsdepartementet og Utanriksdepartementet var å forstå. Eg prøvde å bora vidare i spørsmålet, og eg oppdaga til mi store overrasking at tidlegare sjef FLO Trond R. Karlsen bekrefta at dei hadde et ansvar for å sjekka kundane, men at Utanriksdepartementet, som kontrollerer regelen, hadde eit sjølvsagt ansvar for å gjera ei ytterlegare vurdering. Den same oppfatninga hadde òg noverande sjef FLO, Petter Jansen. For å få ei endeleg avklaring av forståinga av spørsmålet stilte eg det til forsvarssjef Bruun-Hanssen, og han svarte: «Min vurdering etter de tilbakemeldingene som er gitt fra flere hold i løpet av dagen i dag, er at vi har et ansvar, begge parter. Vi har et ansvar for å sjekke ut kjøper, og det må vi gjøre på en måte som tilfredsstiller de forventningene UD har, men det er UD som tar beslutningen om de vil godkjenne kjøperen eller ikke. Så vi har et ansvar, begge to.» Svaret til forsvarssjefen var nesten ikkje til å tru – hans oppfatning var endra etter første høyring, samtidig som verken forsvarsministeren eller utanriksministeren var i tvil om korleis ansvarsforholdet var å forstå. Forsvarsministeren la dessutan til: «Disse reglene er selvfølgelig godt kjent i Forsvaret.» Dette er ei sak som ikkje ville ha vorte avdekt utan hardt arbeid frå media si side. Me er sjølvsagt glade for at me har ei uavhengig og hardt arbeidande presse, men me meiner det er ei svakheit i forvaltninga at dei ikkje sjølve klarer å avdekkja misleghald. Det er ikkje noko som tilseier at Forsvaret sjølv var i ferd med å avdekkja noko som helst. Tvert imot kunne sjef FLO, Petter Jansen, bekrefta at Dagbladet var den direkte årsaka til at han vart merksam på klare indikasjonar på svikt i fleire delar av systemet. Det er alvorleg at kontrollen i slike viktige spørsmål først finn stad når pressa har avslørt at ikkje alt er som det skal. Vel så viktig og alvorleg er det som synest som eit forsvar som held informasjon unna, ikkje berre for offentlegheita, men også for forsvarsministeren, noko forsvarsminister Eriksen Søreide si utsegn i høyringa kunne tyda på. Då sa ho: «Den største utfordringen for meg i saken har vært at det gjennom hele prosessen har vært vanskelig å få framskaffet fullstendig informasjon og dokumentasjon og å få bekreftet eller avkreftet dokumentasjon og informasjon. Dette har jeg også løpende orientert komiteen om i vår korrespondanse. Komiteen har også blitt orientert om ny og korrigert informasjon i saken.» For å fortsetja med korleis forklaringar og oppfatningar endrar seg undervegs i saka, og som etter vår meining avdekkjer alvoret, skal eg gje att noko av innleiinga til forsvarssjefen i runde to av høyringane. Han snakka då om endringa av paragrafane – ein gong militært, alltid militært. Vidare sa han: ««Titran» og «Agder» er nå i Nigeria. Det er et faktum. De er ikke krigsskip, men de er henholdsvis 25 og 35 år gamle holker sivilt konstruert for å transportere passasjerer. Og det er hva de hovedsakelig er benyttet til. De kan selvfølgelig brukes til ulike former for kontrollfunksjoner, slik vi gjorde med dem i indre kystvakt, men de får altså ikke noen større militær verdi av den grunn. De er like lite egnet til å utvikle en annen stats militære evne som en hvilken som helst annen passasjerbåt på Vestlandet.» Dette viser ein forsvarssjef som snarare enn å halda fast på at dette er ei alvorleg sak som Forsvaret sjølv burde ha avdekt og ordna opp i, vel å vera fornøgd med at regelverket er endra slik at Forsvaret ikkje lenger har ansvar. Den totale snuoperasjonen til forsvarssjefen, med tanke på alvorsgraden i den eksporten av marinefartøya som faktisk fann stad før regelendringa, framstår som svært alvorleg. Eg viser til at denne saka starta allereie i oktober 2014. No skriv me 2016. Forsvarsministeren har sett i gang ei rekkje undersøkingar og sendt over rapportar til Økokrim, men det herskar framleis tvil i Forsvaret om det i det heile har skjedd noko gale. Når også forsvarsministeren seier at ho har problem med å få ut informasjon, som eg refererte i stad frå høyringa, er det naturleg å stilla spørsmål om ho kan ha tillit til departementet sitt. Ho seier altså der: «Den største utfordringen for meg i saken har vært at det gjennom hele prosessen har vært vanskelig å få framskaffet fullstendig informasjon og dokumentasjon og å få bekreftet eller avkreftet dokumentasjon og informasjon.» Oppsummert, etter nesten to år, er det ingen som kan eller vil forklara oss skikkeleg kvifor båtane hamna i Nigeria hjå paramilitære. Me har ein statsråd som ikkje får ut informasjon frå departementet sitt. Me lurer framleis på om ho har tillit til departementet, og me lurer på om Stortinget kan vera trygge på at dette vert ordna opp i for framtida. Her skulle eigentleg innlegget mitt ha stoppa, men tre dagar før me skulle ha debatten, kom det to nye rapportar – éin ny rapport om salet av F-5 og éin rapport frå internrevisjonen. Då bestemte Stortinget at debatten skulle utsetjast med ein månad, og komiteen har laga ei ny innstilling til Stortinget, basert på dei to nye rapportane. Eg vil kommentere spesielt F-5-rapporten litt. Den syner at avhending av dei to F-5-flya ikkje er gjennomført i samsvar med regelverket, og at det er manglande eller mangelfulle salsprotokollar. Og det er indikasjonar på at Forsvaret har fordelsbehandla NGL, noko ein kan lesa om i rapporten: «Det kan se ut til at NGL har vært informert om når det har vært aktuelt å henvende seg til FLO, noe som ikke harmoniserer med FLOs praksis som overlater til interessentene å ta kontakt.» Det er alvorleg. Det står òg at NGL, som var kjøparen av flya, kjende til prisen som var avtalt med Spania i 2014, og FLO SAS meinte at det var det som var utslagsgjevande for den låge salssummen. FLO SAS har fortalt at «de hadde overhørt diskusjonen mellom det spanske luftforsvaret og FLO SAS da de var på Fort Worth i forbindelse med visning av flyene». Det er alvorleg. Og det er alvorleg at rapporten avdekkjer mange store manglar ved salet av F-5 jagerfly. På grunn av det har komiteen, som også saksordføraren refererte til, tilrådd Stortinget å be Riksrevisjonen «gjennomgå hele salgsprosessen vedrørende salg av de to F-5 jagerflyene som er omtalt i sluttrapport fra FD Led IR, datert 11. april 2016.» Eg er glad for at det er fleirtal for dette forslaget.