trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Eg vil berre få lov å seie til representanten Hagen og hans sterke understreking av kva denne saka dreier seg om: Det kan ikkje herske nokon tvil om at denne saka dreier seg om å gje Regjeringa ei fullmakt til å stemme for ei kapitalutviding i Hydro – og berre det. Så forstår eg at representanten Hagen tillegg meg og Arbeidarpartiet andre motiv enn dei vi har. Nei, eg står ved – også til representanten Sanner – at vi skulle gjerne sett at Saga heldt fram som eit eige selskap. Når eg brukte det folkelege uttrykket at Saga var lagt ut for sal, er eg fullstendig klar over at i innvigde kretsar heiter sal å kome i spel. Det var faktisk skjedd lenge før Hydro la inn eit bod på Saga. Men like fullt er det framleis aksjonærane som avgjer om Saga skal halde fram som eige selskap, om dei skal godta Hydro sitt tilbod eller Elf sitt tilbod. Det er det ikkje opp til Stortinget å avgjere. Eg synest det er grunn til å slå det fast. Så til denne fullmakta som eit fleirtal no gjev Regjeringa til eventuelt å kjøpe seg opp igjen. Ja, eg står ved det som Arbeidarpartiet har vore med på i innstillinga. Vi har gjeve ei fullmakt til Regjeringa til å kjøpe seg opp om dei finn det føremålstenleg, og når dei finn det føremålstenleg. Det er ikkje noko pålegg. Det synest eg det er all grunn til å understreke. Så til denne påstanden om 8-9 milliardar kr. Det blir jo sagt på ein slik måte at ein skulle tru at dette gjekk ut over skular og sjukehus. Men dette er ei omplassering av statens kapital og såleis under streken, som vi i innvigde kretsar veit kva betyr. Dermed får det ingen innverknad på dei andre aktivitetane i samfunnet. Men det betyr ei omplassering av statens kapital, ja.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-06-17:
Innst. S. nr. 225 for 1998-99, som vi har til behandling i dag, føyer seg inn i en rekke med lignende saker som vi har hatt i år. Jeg kunne egentlig bare ha tatt fram manuskriptet mitt fra alle de andre bompengeinnkrevingssakene vi har hatt tidligere i år, og gjentatt det. Det ser dessverre ut til at denne regjeringen ønsker å bli kjent på samferdselssektoren som den regjeringen som skattla bilistene mest. Jeg har i alle år trodd at Arbeiderpartiet var bilistenes store skrekk, men må nå innrømme at denne samferdselsministeren og den forrige fra samme regjering nå går Arbeiderpartiet en høy gang! Her går man nå inn for ytterligere en økning i antall bommer rundt Kristiansand. Tre nye bomstasjoner setter man her opp, og det til og med på strekninger hvor bilistene ikke kommer til å benytte den nye vegstrekningen. Fremskrittspartiet har vært imot bompengeinnkrevingen i Kristiansand og ønsker ikke en utvidelse nå heller. Jeg vil her, som i alle de andre sakene, henvise til at bilistene innbetaler hele 38 milliarder kr i bilavgifter, mens statens utgifter til drift, vedlikehold og veiinvesteringer er kun 9,6 milliarder kr. I tillegg ønsker flertallet i dag også å ilegge brukerne av fergen mellom Hareid og Sulesund bompenger for å finansiere utbedring av trafikkforholdene i Hareid sentrum. Fremskrittspartiet er helt enig i at trafikkforholdene i Hareid sentrum bør ordnes, men vi er av den formening at dette er et statlig ansvar, og det skal da gå over samferdselsbudsjettet. Videre er det med stor skuffelse jeg ser at departementet allerede fra høsten 1999 vil legge til rette for en gebyrordning ved bruk av piggdekk. Fremskrittspartiet var som kjent imot innføringen av avgift ved bruk av piggdekk. Jeg vil henvise til Innst. O. nr. 6 for 1997-98. Det ser dessverre ut til å være denne regjeringens målsetting å legge alle slags avgifter og tvang på bilbrukerne. Det er da jeg spør: Kunne ikke samferdselsministeren og alle hans folk først gå inn og se hva de selv kan bidra med, istedenfor å legge alle byrdene på bilistene? Når blir gater vasket og rengjort? Går jeg fra Drammensveien og hit til Stortinget, drukner jeg i støv og møkk hver gang en lastebil passerer. Er piggdekkbrukerne skyld i det? Blir trafikklysene stilt inn slik at vi får en sammenhengende grønn bølge når vi kjører? Jeg merker i hvert fall veldig lite til det. Hva med avgiftslettelse for nye biler? Norge har vel Vest-Europas eldste og mest forurensende bilpark. Dette er bare noen eksempler, men jeg har ikke store forhåpninger om at noe av dette blir rettet opp. Det ser ut til at det isteden er enklere å pålegge en ny avgift.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
I den proposisjonen vi har til handsaming i dag, er det ei sak eg vil ta føre meg og snakka litt om. Det er bruken av overskotsmassane frå Trekantsambandet til eit delprosjekt Huftarøy - Hundvåkøy i Austevoll kommune. Austevoll er ein liten kommune i Hordaland med 4 500 innbyggjarar. Det er eit utal av øyar som skal bindast saman, ni som det bur folk på. Dei har mange bruer, to er ferdige, ei er under arbeid, og dette er den siste brua som skal binda kommunen saman. Det er ikkje snakk om at denne kommunen kan verta landfast på noko vis, men det er viktig at dei øyane det bur folk på i kommunen, kan verta bundne saman. Derfor er dette eit veldig viktig prosjekt for Austevoll kommune, og sjølvsagt for Hordaland. Og når det er slik at det er overskotsmassar på Trekantsambandet, så er det viktig å få plassert dei der. Eg er glad for at heile komiteen er einig i at det kan plasserast der – bortsett frå Framstegspartiet, som ikkje var einig i det heller. Ein kan visa til at dette prosjektet ligg i vegplanen, at det er aktuelt å starta opp prosjektet i perioden 2002-2007, og at det er venta at prosjektet delvis skal verta bompengefinansiert. Derfor er eg veldig glad for at Høgre og Arbeidarpartiet seier at dette kan dei vera med på å krevja inn bompengar til allereie no. Eg trur det er veldig viktig å gje desse signala til Austevoll kommune, slik at dei veit kva dei kan rekna med i framtida. Så har det vore sagt i debatten her at det ikkje har vore teke stilling til dette prosjektet enno. Men når eit fleirtal i komiteen, Høgre og Arbeidarpartiet, seier dette så klart som dei har gjort i merknadane sine, så ventar eg at det vert fleirtal for dette prosjektet her i salen, og at statsråden tek det til orientering og kjem tilbake med ei sak om det. Sjølvsagt kan ikkje det skje veldig fort, men i alle fall er det fleirtal for at dette prosjektet skal inn, og at ein allereie no kan bruka bompengefinansiering til det. Eg høyrde statsråden sin kommentar då han hadde innlegget sitt, men eg høyrde ikkje noka begeistring for denne merknaden. Det venta eg sjølvsagt heller ikkje, for partiet han tilhøyrer, er ikkje med på den merknaden. Men eg reknar som sagt med at når fleirtalet har skrive ein så klar merknad, så tek statsråden det til etterretning, og eg vil gjerne ha stadfesta at han kjem tilbake med ei sak på dette. Sidan sentrumspartia ikkje kan vera med på den merknaden, undrar eg meg på kva tidlegare leiar av samferdselskomiteen, som er frå Austevoll, meiner om desse partia i dag. Eg veit ikkje om han hadde konvertert om han hadde vore her, men eg trur i alle fall at han hadde sagt at det var dårleg gjort at dei ikkje kunne vera med på å gje eit handslag til Austevoll som – som sagt – er bunde saman av mange små øyar og treng eit handslag frå storsamfunnet for å kunna finansiera bruene sine. Dei har gjort ein kjempegod dugnad sjølve for å vera med og finansiera dette – og har òg tidlegare vore med på finansiering med bompengar.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-17:
Jeg sitter med en beklemmende følelse av at Stortinget holdes for narr i saken om de gassdrevne fergene i Boknafjordsambandet og oppfølging av intensjonene bak vedtaket om «Naturgassveien», for Stortinget har gang på gang bekreftet sin vilje til å satse på gassferger og tilhørende infrastruktur, og gang på gang kommer departementet tilbake med nye utsettelser. Jeg finner det nedslående, på grensen til uakseptabelt, at Regjeringen vil trenere denne saken frem til Nasjonal transportplan for 2002-2011 kommer til behandling. I St.prp. nr. 1 for 1997-98 stod det om gassferger at prosjekteringen hadde tatt lengre tid enn ventet. For fergen til sambandet Mortavika – Arsvågen ville det først kunne inngås byggekontrakt i 1998. Nå, halvveis i 1999, og etter at disse fergene har vært etterlyst gang på gang, inviteres Stortinget til å skyve hele prosjektet ut i tid. Det er vanskelig å tolke dette annerledes enn at denne regjeringen ikke har vilje til å iverksette Stortingets beslutning om gassdrevne ferger i Boknafjordsambandet. I brev fra Vegdirektoratet til Samferdselsdepartementet av 26. mars i år står det en del om dette. Det står: «Alle offentlige utredninger om mulig anvendelse av energiressursen naturgass i større utstrekning i fastlandsnorge har konkludert med at dersom dette skal bli en realitet, må det satses på distribusjon av gassen i flytende form». Videre står det: «Et prosjekt av omfang og varighet som vi mener må til for å gjøre gassferjeprosjektet til mer enn en god, men dårlig gjennomført tanke, kan etter vår oppfatning bare sikres med staten som pådriver og finansiell garantist.» Det heter videre: «Dersom man velger en slik satsning, kan bygging av gassferjer til flere ferjesamband i Rogaland og Hordaland være aktuelt, noe som igjen ville legge forholdene til rette for gjennomføring av visjonen om «Naturgassvegen».» Her er så mange ting som peker i samme retning. Det står videre: «Det verste som kan skje for naturgassprosjektet vil derfor være om man stanser med den ene ferjen. Dette vil gi en signaleffekt til samferdselssektoren om at satsing på alternativer til dagens løsninger egentlig ikke er aktuelt.» Det står også i en konklusjon: «Som neste fase anbefaler vi investering i et minikondenseringsanlegg som f.eks. Gasnors alternativ C, sammen med investering i gassferje for bruk i sambandet Mortavika - Arsvågen i Rogaland. Investeringen vil også gi reserveforsyning av gass til ferjen i Møre og Romsdal.» Jeg synes dette brevet fra Vegdirektorat til Samferdselsdepartementet viser klart at her er det grunnlag for å gå videre med gassferger før transportplanen skal behandles. Og jeg forventer at det i budsjettfremlegget for år 2000 er tatt inn elementer som viser at arbeidet skrider fremover.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-17:
Jeg skal ikke si at statsråden dekker seg bak andre, men det brevet som jeg siterte fra i mitt innlegg, var altså fra Vegdirektoratet til Samferdselsdepartementet, så jeg går ut fra at også statsråden kan ha lest dette. For når statsråden fremstiller det som om det er et nytt problem at man må bruke flytende naturgass i en gassdreven ferge i Boknafjordsambandet, LNG-gass, da er jo ikke det riktig. I brevet jeg siterte fra, anbefaler de at det iverksettes tiltak for å få på plass infrastruktur på Haugalandet for å kunne benytte disse fergene, og de er jo nettopp basert på LNG. At disse fergene skulle gå på LNG, har vært kjent i mange år. Og den teknologien som ble utviklet for den gassdrevne fergen som er bestilt til fergesambandet i Møre og Romsdal, har faktisk kostet ganske mange penger å utvikle. Og det anbefales at disse investeringene i teknologi spres utover flere ferger, at det kontraheres flere gassferger basert på LNG, og det anbefales at det settes i gang investering i infrastrukturtiltak på Haugalandet, slik at det herfra kan produseres LNG for ferger i Boknafjordsambandet, at man kan være både en leverandør til eventuelle ferger i et samband i Hordaland og også en reserveleverandør for det allerede vedtatte fergeprosjektet i Møre og Romsdal. Det går klart frem av det brevet som jeg har fått en utskrift av, og som er adressert til Samferdselsdepartementet. Det er dette vi ber statsråden ta på alvor, en anbefaling som kommer fra fagetaten, og som bygger opp under vedtak som Stortinget tidligere har fattet og senere bekreftet gjennom vedtak og komitemerknader. Vi synes det er beklagelig at Regjeringen vil skyve dette utover denne stortingsperioden, og faktisk overlate til neste storting å finne bevilgning til disse helt nødvendige investeringene, hvis vi skal ta vedtakene som Stortinget tidligere har fattet, på alvor. Men det er altså Regjeringens plikt å legge frem et budsjettforslag som imøtekommer de vedtak som Stortinget tidligere har fattet.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-06-17:
Etter å ha lyttet til debatten, er jeg sannelig ikke styrket i min tro på at flertallspartiene helt har forstått hva som er hovedproblemet i denne saken. Det er ikke som Morten Lund og andre sier, at Høyre vil forby Hydro å by på Saga eller andre selskaper. Det er ikke der problemet ligger. Problemet ligger heller ikke i det å skulle gi fullmakt, som det går fram i innstillingens I. Når flertallspartienes representanter på samme måten som næringsministeren slår fast at vel er dette en fullmakt, men ikke noe pålegg, for å sitere en av representantene, må jeg spørre hvorfor i himmelens navn man ikke har nøyd seg med å ha dette kun som en merknad, men sågar vil ha det inn som premiss for hele saken. Opseth sier at dette kan man bare ta, og endre statens balanse. Man kan selge huset, og så ta pengene og flytte dem til banken. Men det er ikke det denne saken dreier seg om. Poenget er å få fram det bildet at det er staten som betaler fakturaen. Det er staten som via et politisk signal om at dette er en ønsket løsning, legger premissene for hele saken, og som kommer til å sende hele saken inn til EU-kommisjonen til endelig avgjørelse og uttalelse. Uten politisk forkvakling og innblanding, uten politisk styring, hadde denne prosessen fått gå sin egen gang, på egne premisser. Det hadde denne saken stått seg på. De som kan mest om dette, nemlig et privat selskaps egne aksjonærer, vet sannsynligvis mer om forretningsmessig drift og på et annet nivå enn det denne forsamling kan utvise på dette tidspunkt, og ville være de som best kunne avgjøre Sagas videre skjebne. Men nå sender man denne saken ut på en meget usikker seilas, og det er ikke bare Oslo Børs" styre, men også EU-kommisjonen kommer til å ha sterke synspunkter på dette. Det er det som er prosessen, og det er det som er hovedpoenget i denne saken. Det er en løsning som Høyre selvfølgelig ikke ønsker å være med på.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Det blæs friskt rundt Hydro i dag på grunn av engasjement på Island og i Europa, og på bakgrunn av annonsekampanjar i Europa mot Hydro frå Elf, etter det eg har høyrt. Men det er kanskje å venta, i og med at Hydro er Noregs største børsnoterte selskap og eit av Nordens leiande industriselskap. Det er heller ikkje uventa at Hydro er interessert når Saga er til sals. Årsaka til at Saga er til sals, er, slik eg les det iallfall, svake resultat i 1998, ei gjeld på 13,5 milliardar kr og ein eigenkapital på 7,2 milliardar kr. Dette står om enorme verdiar, og vi veit kanskje litt meir i morgon om kva utfallet kan verta. Men når staten faktisk er majoritetseigar, og tilbodet til Saga går på ei kapitalutviding i Hydro retta mot Sagas aksjonærar, der Hydros eksisterande aksjonærar ikkje deltar, ja då er det heilt nødvendig at næringsministeren får den fullmakta som er formulert i vedtakets I. Elles blir Hydro, som jo er eit aksjeselskap, som eg sa, hindra i å vera med på å by på Saga. Det må vera urimeleg. Eg synest det er underleg at korkje Høgre, slik eg forstod Kristiansen, eller Framstegspartiet ser det, og går mot innstillinga. Kristeleg Folkeparti er ikkje glad for at mangfaldet i norsk oljeverksemd kan verta redusert. Eg for min del såg gjerne at Saga vart oppretthalde og vidareført som eige selskap. Men her er det marknaden som bestemmer. Kommersielle vurderingar må liggja til grunn. Det er sant som Ivar Kristiansen, som er ordførar for denne saka, seier, at det er Saga sine eigarar – aksjonærar – og eventuelt styret som avgjer dette. Når det så gjeld II i vedtaket, vil eg understreka at Regjeringa her får ei fullmakt, altså ei tillitserklæring. Staten er og kjem til å vera ein stor aksjonær i Hydro og får altså fridom til å forvalta denne formuen. Det betyr ikkje at det finst noko fordekt pålegg om at staten skal kjøpa seg opp igjen, slettes ikkje. Den kontrollen ein måtte ynskje å ha med Hydro, vil ein kunna utøva med redusert eigardel også. Men Regjeringa slepp å koma til Stortinget dersom den eventuelt skulle finna det aktuelt å kjøpa aksjar i Hydro igjen. Eg forstår at høgrepartia ikkje ynskjer at staten skal kjøpa seg opp til ein fleirtalsposisjon igjen. Statleg eigarskap i norsk næringsliv er framtredande. Men denne regjeringa er glad for dei fullmakter som den får, og vil garantert bruka dei med forstand.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 1999-06-17:
Ein einstemmig næringskomite har sagt at den vil avventa å ta stilling til ulike landbrukspolitiske problemstillingar til vi behandlar landbruksmeldinga. Den skal vi behandla til hausten. Forslaga nr. 8 og 9, frå SV, gjeld slike problemstillingar, og vi bed derfor SV om at desse vert oversende til Regjeringa.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-06-17:
Arbeiderpartiet og sentrumspartienes forslag om å øke statens eierandel i Hydro dersom selskapet får kjøpe Saga, må være et av de mest vanvittige forslag som er fremsatt i denne sal. Forslaget er et eksempel på hvordan det går når Arbeiderpartiets klokketro på statlig eierskap kombineres med Senterpartiets frykt for utenlandsk kapital. Kjell Opseth uttalte i sitt innlegg at «vi ønskjer også at Saga skal halda fram som eige selskap». Det er ikke sant. Arbeiderpartiet var det første partiet i Stortinget som tok til orde for den såkalte slakten av Saga. Jeg var selv på Thorbjørn Jaglands pressekonferanse, hvor han uttalte: Staten må ta grep. Staten må samordne sine interesser og sørge for at Sagas verdier blir tilført Statoil og Hydro. Han kunne ha lagt til: Sann mine ord. For det er det som nå er i ferd med å skje. Så langt er det ikke fremført et eneste argument for hvorfor staten skal bruke 7-10 milliarder kr av skattebetalernes penger, eller av de fremtidige pensjonspengene, for å kjøpe opp et privat selskap. Hvorfor er det nødvendig for staten å ha aksjemajoritet i Hydro? Det er ikke én eneste representant som har vært oppe på denne talerstol og forklart hvorfor. Jeg deltok i debatt med representanten Morten Lund tidligere i dag og stilte ham spørsmål om han kunne nevne et eneste eksempel på at staten har brukt sin majoritetspost i Hydro. Det kom ikke noe svar. Det taler for seg. Høyre har stilt seg åpen for at Hydro skulle kunne legge inn et bud, men det har vært under den klare forutsetning at statens eierandel skal ned. Det er helt nødvendig for å opprettholde balansen mellom statlig og privat kapital og statlige og private interesser på norsk sokkel. Med det forslaget som nå ligger inne, vil konsekvensen kunne bli mindre mangfold, mindre konkurranse og mer stat. Det er å ta flere skritt tilbake i både norsk oljepolitikk og på norsk sokkel. Og hvordan tror Arbeiderpartiet og Senterpartiet at dette oppfattes i markedet og blant de utenlandske selskapene? Jo, i Norge tenker vi norsk, og vi tenker statlig. Det er ingen invitasjon til de utenlandske selskapene om å investere kapital, både menneskelig og i reelle verdier, på norsk sokkel. Det er verdier som Norge har behov for. Det er ikke det signalet sentrumspartiene og Arbeiderpartiet sender ut i dag.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Jeg foreslår Per Ove Width.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Eg trur ikkje vi har skulda Regjeringa for verken det eine eller det andre. Det vi har peika på, er at det kunne vore ønskjeleg om Regjeringa hadde formulert litt klarare kva ho faktisk ønskjer, og dessutan hadde formulert måla og deretter også aktivt freista å følgje dei opp. Det inntrykket Regjeringa skaper, er at ho er open for samarbeid på ei lang rad med område, men det er få nye initiativ for å følgje dette opp. Når tida er moden, når dei faste konsultasjonane er på plass, når dei faste møta dukkar opp, er ein på plass. Når ein på det faglege området søkjer kontakt i forhold til Europol, er Norge med, men Norge har ikkje formulert noko eksplisitt mål, slik eg kan sjå, for å styrkje kampen mot internasjonal kriminalitet ved aktivt å søkje inn mot det samarbeidet som nabolanda våre no er i gang med. Det er den typen klare målformuleringar vi saknar, det er ikkje Regjeringas vilje når ho først startar opp. Der har vi erfaring med at Regjeringa gjennomfører forhandlingar, slik vi har sett det i samband med Schengen, og når fram til gode resultat. Eg har registrert at statsministeren har sagt at ein skal vere frimodig i Europa-politikken, og det er nødvendig. Men det er ikkje tilstrekkeleg å vere frimodig i forhold til regjeringspartias tidlegare utsegner, ein må også vere frimodig når det gjeld å formulere nye mål på vegner av landet i forhold til dei saksområda ein ønskjer å løyse. Det er det vi manglar frå Regjeringa så langt.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er mogleg vedtaket frå Arbeidarpartiets sentralstyre er ein grei huskelapp, og parallellen til guten som skulle handle, held kanskje heilt ut. Det viser seg nemleg at han er ganske flink til å kjøpe det som står på lappen, når han berre har fått den med seg på turen. Energipolitikken er faktisk ein del av dette vedtaket. Energipolitikk er også eit så pass vidt område i forhold til EU at eg trur det er lurt å dele opp dei ulike interessene i fleire delar. Vi har ein konkret diskusjon gåande i forhold til gassmarknadsdirektivet, som er ei av dei løpande sakene som dukkar opp som følgje av EØS. Det kjem vi tilbake til i form av ei konkret behandling. Det viser i alle fall at våre interesser i forhold til EU er samansette. Det er ikkje ein enkel dimensjon i dette. Dessutan har erfaringane frå diskusjonen om gassmarknadsdirektivet vist oss noko anna. Det er at på dette området, som gjeld olje og gass, kan ein ikkje vente den store medkjensla frå andre land i forhold til Norges interesser. Dette er det norske «grautfatet», der dei andre har sett klart og tydeleg at det er norske interesser, og ein blir mistenkt for utelukkande å vere ute etter eigne interesser. Eg trur at i forhold til denne delen er det vesentleg at vi har ein samla nasjonal strategi som også klarar å få fram at dette ikkje utelukkande er eit spørsmål om norsk økonomi og norske eigeninteresser, men at det f.eks. på området, som gjeld gassmarknadsdirektivet, også er eit spørsmål om forsvarleg ressursutnytting. Det koplar saman energipolitikken og miljøpolitikken. På det området er det heilt klart at Norge har mykje å hente i eit tettare samarbeid med EU i ei totalvurdering av miljø- og ressurspolitikken.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Jeg merket meg at Blankenborg hadde en positiv omtale både av selve redegjørelsen og av Regjeringens innsats når det gjelder ulike elementer av Europa-politikken. Jeg synes også det var positivt at Blankenborg understreket at Arbeiderpartiet i forbindelse med denne debatten ikke ønsker å blåse nytt liv i en medlemskapsdebatt, men at Arbeiderpartiet tar utgangspunkt i folkeavstemningen i 1994, og at grunnlaget for de initiativ som skal tas i Europa-politikken, er mellomstatlige, folkerettslige avtaler og ikke mer overnasjonalitet. Videre synes jeg også det var positivt at Blankenborg nå kraftig toner ned anklager, mer eller mindre uttalt, om at Regjeringen fører en passiv, tilbakelent Europa-politikk. Han gikk så langt som å si at Arbeiderpartiet og Regjeringen på vesentlige områder innenfor Europa-politikken burde kunne være enige om viktige initiativ. Det registrerer jeg med stor tilfredshet og stor interesse, for det tror jeg også er viktig og riktig, gitt at forutsetningene er folkeavstemningen og det mellomstatlige, folkerettslige grunnlaget som slike initiativ skal tas på. Jeg har derfor lyst til å spørre Blankenborg hvordan han ser på og vurderer det strategiske dokumentet som Arbeiderpartiets sentralstyre la fram nærmest som en huskeseddel for Regjeringen i sju punkter, hvor det står at Arbeiderpartiet ber om en «mer aktiv norsk deltakelse i alle deler av avtalens virkeområde». Hva siktes det til? Hva er det Regjeringen ikke har fulgt opp siden det etterlyses en mer aktiv deltakelse i alle deler av Europa-politikken?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Først vil jeg si at jeg tolker denne replikken fra Marit Nybakk som en bekreftelse på at Arbeiderpartiet nå taler atskillig mer nyansert om den Europa-politikken som Regjeringen fører. Det er slutt med de unyanserte angrepene og de mer eller mindre dulgte hentydningene om at Regjeringen forsømmer viktige muligheter for Norges interesser i forhold til Europa-politikken, enten det gjelder EU – kanskje det i særdeleshet – eller andre forhold. Jeg lyttet åpent til Marit Nybakks innlegg i et håp om å finne ut hva de konkrete utfordringene var, og hva hun forventet at jeg skulle svare på – og jeg må vel innrømme at jeg hadde litt problemer med å finne inn til kjernen av det. Men når det gjelder det konkrete hun nevnte til slutt, om nordområdene, vil jeg bare svare at det er et meget viktig spørsmål. Utviklingen både i NATO og i EU er slik at en ikke uten videre kan forvente at nordområdene står så sterkt i en strategisk sammenheng og i forhold til økonomisk utvikling som andre deler av Europa, ikke minst i forhold til Østersjøen, hvor det på en eller annen måte er oppstått et konkurranseforhold når det gjelder oppmerksomhet. Derfor er det viktig for Norge å ha felles interesser både innenfor NATO og innenfor EU, for å sørge for å beholde oppmerksomhet og tyngdepunkt i det området som for Norge betyr veldig mye. Og her har Regjeringen allerede tatt et initiativ. Det er allerede innledet et samarbeid mellom EU-kommisjonen og Regjeringen i form av et felles dokument som skal sørge for å legge opp en strategi i forhold til hvordan nordområdene kan sikres den nødvendige oppmerksomhet også innenfor EU. Jeg minner i den sammenheng om det viktige initiativ fra den finske statsminister, Lipponen, om den nordlige dimensjon, som jeg syns er meget positivt, og som Norge må legge betydelig vekt på og stille seg bak.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Denne debatten utvikler seg stadig mer positivt. Nå tilbys vi også salve fra ja-bevegelsen, og det er vi selvfølgelig takknemlig for. Og igjen er det bekreftelse på at når vi møtes i en slik debatt, kommer nyansene frem, og en får korrigert det bildet som jeg i mitt innlegg sa jeg syns har vært meget unyansert, og hvor jeg kanskje føler at Høyre fremdeles har behov for å justere seg inn. Det vil jo vise seg i løpet av debatten om så skjer. Så spør Anders C. Sjaastad om det fins noen grense for hva Regjeringen på Norges vegne kan inngå av samarbeidsforhold i forhold til EU. Ja, den grensen skal vi gå helt ut. Den grensen ligger rett og slett i resultatet av folkeavstemningen i november 1994, som setter den grensen at alle de avtaler og samarbeidsforhold som Norge skal inngå i i forhold til EU, skal være innenfor den mellomstatlige folkerettslige rammen. Det er altså ikke snakk om mer suverenitetsavståelse, det er ikke snakk om mer overnasjonalitet, men det er snakk om avtaler som har det mellomstatlige som ramme og forutsetning. Og det har vist seg at på område etter område er det mulig å få til gode avtaler, og vi blir lyttet til. Det er ikke slik at Norge er blitt uinteressant i en europeisk sammenheng. Se på utenriksministerens mange reiser og initiativ, lytt til hva statsministeren har berettet om sine samtaler med Jacques Santer og Gerhard Schröder, formannen i EU-rådet. Da vil en se at Norge har en viktig rolle å spille i europeisk politikk. Og det er viktig at alle disse mulighetene nyttes helt ut til den grense jeg nettopp har beskrevet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Spørsmålet lød: Hva vil Regjeringen og sentrumspartiene gjøre for å møte en ny EU-kamp, og hva vil den nye EU-kampen i så fall dreie seg om? Noe av det jeg har størst problemer med i EU-debatten, er den form for parolepreget, litt enkle slagordpregete debatt som jeg faktisk syns at Kristin Halvorsen nå skled inn i, for Europa-spørsmålene er mye mer nyansert og mye mer komplekse og krever større refleksjon og vurdering enn det jeg syns EU-debatten ofte gir rom for. Jeg må innrømme at en rekke av disse spørsmålene om EU dreier seg om fordeler og ulemper, og jeg ser stadig eksempler på at det gjennom EØS-avtalen legges begrensninger i forhold til det som kunne være den optimale situasjonen for Norge. Samtidig får jeg heldigvis bekreftet at fordelen ved å stå utenfor, slik jeg gjorde rede for i mitt innlegg, er såpass mye større, slik at oppsummert gir dette oss viktige fordeler som vi bør holde fast på. Jeg skulle ønske at SV som nei-parti kunne stå sammen med oss og forsvare den skansen som vi stadig angripes for, nemlig at et fremtidig samarbeid med EU – uansett tema, som jeg ikke er sikker på hva vil bli – skal dreie seg om mellomstatlige, folkerettslige avtaler, ikke overnasjonalitet. Skulle jeg forsiktigvis antyde ett viktig og vanskelig område hvor jeg tror vi får en utfordring i en fremtidig EU-debatt, vil det kanskje kunne dreie seg om det forsvarspolitiske samarbeidet. Foreløpig er det britisk-franske initiativet på papiret og uten særlig innhold, men vi må være forberedt på at dette kan forsterke seg og vil kunne utfordre oss som nei-parti.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-01-28:
Arbeiderpartiet har så absolutt et forklaringsbehov for den markerte endringen i retorikk og den klare nedtoningen av den påståtte passivitet i Regjeringens Europa-politikk. Jagland viste til redegjørelsen og mente at Regjeringen har lagt seg på en annen strategi og endret sitt syn på viktige deler av Europa-politikken. Jeg vil påstå at Arbeiderpartiets kritikk alltid har manglet substans, og at Arbeiderpartiet nå tar konsekvensen av dette. Nå fastholder riktignok Jagland sin kritikk på to områder. Europol går jeg ikke inn på, ettersom statsministeren og også undertegnede i sitt innlegg i dag, har gjort utførlig rede for det forholdet. Men spørsmålet om en fastere tilknytning mellom kronen og euroen tar Jagland opp igjen på ny. Etter min mening er det fremdeles stadig like uklart hva Arbeiderpartiet mener med en slik fastere tilknytning. Jagland har forsøkt å konkretisere dette ved å uttrykke et behov for en utvidet kredittavtale med Den europeiske sentralbank. Det er allerede avklart at dette ikke kan skje uten at Norge endrer sin pengepolitikk og tilbakefører den til en fastkurspolitikk, slik vi hadde det i dette landet før 10. desember 1992. I så fall kan vi, som jeg sa i mitt innlegg, skyte en hvit pinn etter en slik rentenedsettelse som det vi fikk i går, da Norges Bank endret sin signalrente. Nå synes jeg det er viktig at vi får en avklaring fra Arbeiderpartiet: Holder Arbeiderpartiet fast på den pengepolitikken, den fleksible fastkurspolitikken som Regjeringen fører i dag, eller innebærer dette ønsket fra Arbeiderpartiet om en fastere tilknytning mellom den norske kronen og euroen at Arbeiderpartiet ønsker å endre gjeldende valutapolitikk?
Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Jeg synes faktisk det var et ganske godt begrep Einar Steensnæs lanserte da han omtalte notatet fra Arbeiderpartiet til Regjeringen som en huskeliste for hva Regjeringen burde gjøre. Det er det åpenbart også behov for, for Regjeringen minner meg lite grann om gutten som blir sendt til butikken for å handle. Han er nødt til å ha med seg en lapp hjemmefra for å huske hva han skal handle inn. Når det gjelder hva Regjeringen bør handle inn, er jeg enig i det som står på lappen – i Arbeiderpartiets notat. Jeg tror det er viktige områder. Men det er ett av disse områdene det ikke står spesielt mye om, noe jeg synes er forbausende, for det er helt åpenbart at på energipolitikkens område, ikke minst på gassens område, er det enorme, positive muligheter for Norge hvis vi bare evner å formulere dem på riktig måte. Dette poenget er svært lite utviklet i det notatet som Arbeiderpartiet har fremlagt. Mitt spørsmål er: Hvorfor det? Er det slik at Arbeiderpartiet ikke deler Høyres oppfatning om at dette kanskje blir en av de viktige, nye arenaene for norsk kontakt med Europa? Jeg tror det vil ha føringer, ikke minst for norsk energipolitikk. Det har føringer for den håndtering vi nå har av gassdirektivet. Det har føringer for i hvilken grad vi aksepterer f.eks. Gas de France på norsk sokkel. Kort sagt: Det har viktige føringer for norsk energipolitikk, som Regjeringen viser liten vilje til å ta tak i. Mitt spørsmål er: Hvilken vilje har Arbeiderpartiet til å ta tak i disse spørsmålene?
Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Jeg synes nesten det er litt leit overfor Steensnæs å gi denne bekreftelsen, for han var jo så opptatt av at Regjeringen var i førersetet i alle sammenhenger i denne saken, men jeg må nok innrømme at jeg faktisk tror Grete Knudsen har et poeng akkurat på dette området. Jeg synes at Europol-samarbeidet må være en av de viktige tingene som Regjeringen går løs på, og da med mer politisk vilje enn det som lå i utenriksministerens redegjørelse, det som fremkom etter møtene i Brussel, og etter det statsministeren sa i går. Hvis vi nå skal skrive litt på den handlelappen vi skal sende med Regjeringen ut i Europa, tror jeg jeg kan bekrefte at både Grete Knudsen og jeg har skrevet på den, så da står vel det også på den listen.
Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Dette synes jeg var en litt pussig replikk. Det er jo et faktum at Stortinget har fattet det vedtaket det har gjort. Statsministeren har akseptert oppdraget som lå i det. Vi har hatt samtaler, men der var ikke Jakobsen til stede, og det kommer av at han ikke er statsminister! Nå har altså Bondevik vært i Brussel, og vi har bare gjennom avisene sett hva han har endt opp med. Hva det måtte være, går jeg ut fra han vil redegjøre nærmere for i løpet av dette møtet. Det som var noe av poenget, hvis man husker selve oppdraget, var nemlig at nå gjaldt det å kartlegge de opsjonene som foreligger, og det gjaldt å få vite hvilke muligheter som foreligger for Norge. Det er de mulighetene som er første punktet i det arbeidet som skal gjøres, og det er det statsministeren skal melde tilbake om. Når det gjelder de tankene vi har hatt om det, går de omtrent i samme retning som Arbeiderpartiets. Men jeg vil gjerne si at det er i den policy-fasen man nå skal inn i, ikke minst Regjeringen skal formulere hva den vil. EU har sagt at de er åpne for å snakke om det, men hva er den norske regjerings vilje? Mitt spørsmål er nå rett og slett når vi nå har definert et problemområde: Hva er Regjeringens vilje på dette området? Jeg legger ikke skjul på at det må være slik i dette og i andre Europa-spørsmål, at Regjeringen stiller opp med forslag om hvordan den skal gjøre det, definere sin egen politikk. Som sagt, vi har gitt statsministeren råd om hvilke veier han kan gå, men vi er åpne for at det også vil være andre muligheter. Det vil vi lytte til når statsministeren gir sin redegjørelse.
Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Jeg noterte meg et viktig premiss for hele spørsmålet – som jeg på mange måter følte også lå under Kristin Halvorsens replikk til Steensnæs etter hans innlegg – og det var formuleringen «hvis man skal inn i EU». Det er en interessant debatt, det er sikkert, og alle vet hva jeg ønsket meg, og det ønsker jeg fortsatt, men poenget er at i dagens debatt er det ikke det som er på dagsordenen. Jeg tror vi må holde tungen rett i munnen. Det er ikke nå spørsmål om hverken å gjenopplive 1994-debatten eller å se på en fremtidig, kommende medlemskapsdebatt. Det som er utfordringen i denne debatten, er å si: Ålreit, hva er nå Norges utfordringer og uløste problemer i forhold til EU, og hvordan håndterer vi den type spørsmål? Jeg er klar over at det er en del som av rene partibyggende årsaker nå ønsker å få til en slags medlemskapsdebatt før neste valg, i håp om å få folk til å tro at det er det det dreier seg om. Men det er ikke det. Det er de mer – bl.a. for Djupedals parti – vanskelige problemstillinger. Hva gjør vi med disse konkrete utfordringene, basert på dagens tilknytningsform? Og så spør han: Hva vil jeg prioritere høyest av de tingene jeg nevnte? Jeg må si at den dagsorden jeg trakk, bestod av fem områder som jeg synes er viktige alle sammen, og jeg ser ingen grunn til å prioritere disse fem områdene i forhold til hverandre. Videreutvikling av EU-samarbeidet ligger der som en særdeles viktig oppgave, forsvars- og utenrikspolitikken, Europol-spørsmålet, spørsmålet om å undersøke nærmere tilknytningsmuligheter til euroen og så ikke minst: Hvilke utfordringer fører dette til for Energi-Norge? Hvilke grep tar vi fatt i i Europa, og hvilke grep tar vi ikke minst hjemme i norsk energipolitikk? Det er dagens dagsorden, og det forsøket på partibyggende virksomhet som jeg skjønner Djupedal har behov for, ja det får han ta i andre sammenhenger. Det er ikke det det dreier seg om her.
Jan Petersen (Høyre), 1999-01-28:
Jeg skjønte at statsministeren forferdelig gjerne ville høre noen fra opposisjonen si litt om forholdet mellom Regjeringen og renten, og det skal jeg meget gjerne gjøre. Nå er det jo slik at vi ikke skal overdrive det som skjedde i går. Realiteten er at renten gikk ned slik at differansen i forhold til EU-nivå ikke skulle øke. Det var poenget. Men når det var mulig å gjøre det, er det ikke minst fordi Regjeringen ble utstyrt med et statsbudsjett som var vesentlig bedre tilpasset den økonomiske utfordringen enn det budsjettet Regjeringen selv fremla – et budsjett med bl.a. vesentlig færre prisimpulser. Det var det ene. Det andre gjelder OSSE. Jeg er enig i den rollen OSSE spiller, men la meg peke på at det er fordi OSSE gjør det den bør gjøre, og ikke det mange drømte om at den skulle gjøre for ti år siden. Nå gjør organisasjonen det den skal gjøre. Men la nå ikke dette overskygge at jeg syns en av statsministerens formuleringer i dag var meget interessant og meget nyttig. Det han sa, var at når vi har et så tett og nært forhold til EU som vi har, er det fordi vi deler mange verdier og mål, vi har mange felles verdier og mål. Det er en uhyre viktig setning, fordi den går rett inn i de forestillingene mange har om Norge som et helt annet land med andre verdier enn resten av landene i Europa. Dette var på en måte noe av dødsstøtet for selve forestillingen om «annerledeslandet», og hvis dette er uttrykk for Regjeringens politikk, ja da er det ikke rart at Europa-debatten er roligere i dag enn den ellers ville være. Så til mitt konkrete spørsmål: Jeg har i dag vært opptatt av energi og var ute etter å lytte til hva også regjeringssjefen ville si om det. Jeg skjønner godt det med at han hadde et kort innlegg – han fant altså ikke særlig plass til det, og da er mitt spørsmål følgende: Når ikke utenriksministeren sa noe særlig om dette temaet, og når ikke statsministeren sa noe særlig om det, betyr det simpelthen at Regjeringen mener at det ikke er noe særlig å si om det?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Jeg har ikke villet benytte denne anledning til å komme med en oppramsing av og en katalog over forskjellige ting som man er opptatt av i EU. Derimot vet jeg at man i EU er meget opptatt av Kosovo-konflikten. De er nå først og fremst opptatt av den, og jeg synes derfor det var nokså meningsløst å diskutere Europa-politikk uten å nevne Kosovo, når vi har en krig gående i Europa, hvor en rekke europeiske stater nå er engasjert, vi også, med soldater. Så til dette fremtidige politisamarbeidet. Det er viktig nok. Nå har vi diskutert Schengen opp og ned, og dette politisamarbeidet er jo i støpeskjeen. Det er egentlig ikke et veldig aktuelt spørsmål. Man har forsøkt å gjøre det aktuelt her, men det er jo egentlig fordi man ikke vil snakke om noe som er langt viktigere.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Det er ikke stort å si om dette heller, for man har jo ikke på noen måte blitt enig om hvordan man skal konstruere dette forsvarspolitiske samarbeidet. Etter at statsminister Blair holdt en tale, så har man fått denne diskusjonen, men den er jo ikke kommet videre. Det som foreligger, er at man er misfornøyd med VEU fordi de stater som er medlemmer der, ikke blir enige om hvilken politikk de skal føre. Og nå har man altså planer om å overføre denne forsvarspolitikken til EU, hvor akkurat de samme stater sitter og er like uenige. Så det man åpenbart tar sikte på, er å overføre uenigheten fra én organisasjon til en annen. Hvordan vi skal forholde oss til det, synes jeg vi kan utsette inntil vi ser hvordan utviklingen går. Vi vil iallfall ha liten innflytelse på hvordan dette endelig vil bli løst. For øvrig vil jeg i denne saken slutte meg til det formannen, Blankenborg, uttalte i sitt innlegg, og jeg finner det helt unødig å gjenta det. Det er for så vidt riktig at Fremskrittspartiet ikke har noen helhetlig Europa-politikk. Hvorfor i all verden skal man ha det etter en folkeavstemning der det norske folk har sagt nei? Da må man jo ta det hele ad hoc, sak for sak, akkurat som Regjeringen gjør, og som alle fornuftige mennesker bør gjøre.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Jeg har da aldri uttalt at verdenssamfunnet skal diktere en selvstendig stat i Kosovo. Det er noe helt annet verdenssamfunnet går inn for, de vil jo rett og slett forhindre at det opprettes en selvstendig stat der. Det sies uttrykkelig flere ganger at det skal ikke skje. Det er noe helt annet enn å diktere. Når det gjelder alle konsekvenser som kan trekkes rundt omkring i verden av minoriteter og majoriteter, alt ettersom man ser det, som da etter mønster av en frigjørelse av Kosovo skulle kreve noe tilsvarende, ja så gjør de jo det uansett. Om det blir en presedens her eller ikke, spiller vel mindre rolle. Jeg ser det heller slik at her står vi overfor et folk som lider under en ualminnelig umenneskelig aggressor, og da gjelder det å komme dette folket til hjelp. Så får man da ta ett problem av gangen, ikke la være å løse et akutt problem av hensyn til en masse andre problemer. Det oppfatter jeg som en unnskyldning for ikke å gjøre noe, en kjærkommen unnskyldning, hvor man under henvisning til presedens, og en rekke spådommer om Kashmir osv., ikke kan gjøre noe i hjertet av Europa. – «Hvad du evner, kast af i de nærmeste Krav»!
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-01-28:
Jeg hadde inntrykk av at representanten Solheim er helt enig i OSSEs formål, nemlig å få i stand en politisk avtale i Kosovo som innebærer at Kosovo ikke får sin selvstendighet. Det jeg vil spørre ham om, er: Går det i det hele tatt noen grenser for hvor stor skade den serbiske hær kan gjøre i dette landet? Hvor omfattende vil et folkemord kunne være før representanten Solheim sier at det virkelig er urimelig og umoralsk at 90 pst. og over det av den albanske befolkning blir befridd for dem som skader dem de påberoper seg som landsmenn? Mitt andre spørsmål er: Hvilken mellomløsning kunne representanten Solheim tenke seg? Skulle det være at Kosovo blir underlagt den jugoslaviske hær, skulle det være at Kosovo blir underlagt den jugoslaviske beskatningsmyndighet og utenrikspolitikk? Og tror han egentlig at en slik konstruksjon vil være levedyktig på bakgrunn av den stemning som nå er skapt mellom disse befolkningsgrupper? Han har jo nettopp vært der nede og burde vel ha en selvopplevet følelse av dette.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er noe i organisasjonslivet som heter skjulte dagsordener, og jeg må si jeg var genuint i tvil om hva slags tema representanten i dag hadde satt på dagsordenen, om det var en skjult dagsorden om situasjonen på Balkan som Fridtjof Frank Gundersen her snakket om. Jeg er litt usikker på om innlegget til representanten også nå er et signal om Fremskrittspartiets nye Europa-politikk, om det er slik at Fremskrittspartiet nå mener at Norges forhold til Europa er så totalt uinteressant at man velger å bruke hovedinnlegget i Europa-debatten til å snakke om noe annet. Jeg finner derfor grunn til å spørre representanten Gundersen: Er ikke Fremskrittspartiet, inkludert Gundersen, opptatt av de endringsprosessene som skjer i Europa og de konsekvensene disse får for Norge? Er det slik at representanten Gundersen, som er veldig aktiv i Vestunionen, ikke ser det endrede sikkerhetspolitiske bildet i Europa og de konsekvensene det får for Norge? Mener representanten Gundersen noe om det nye politisamarbeidet og hva Norge bør gjøre i den forbindelse? Og har representanten Gundersen tanker om EU-utvidelsen og de forpliktelsene som Norge bør ha og må ha i forhold til å kvalifisere de nye landene? Ser han ikke behovet for en aktiv Europa-politikk? Eller er det slik at Fremskrittspartiet nå er i ferd med å skifte Europa-politikk? Det kan jo være interessant for oss andre å vite hva den i så fall skulle være.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
Det er ingen grunn til å tvile på at parlamentarisk leder for Kristelig Folkeparti, som på mange måter kan sies å ha medvirket sterkt til EØS-avtalen i sin tid, ønsker et aktivt samarbeid med Europa. Uansett om vi var ja- eller nei-folk i 1994, og uansett hvilke integrasjonsambisjoner vi måtte ha eller – jeg hadde nær sagt – ikke ha i framtida, er det viktig at vi ikke bare har det som Steensnæs kaller et aktivt og nært samarbeid med Europa, men at vi faktisk bidrar til å forme en dagsorden og er i forkant i forhold til den utviklingsprosessen som pågår. Det blir ikke nok at vi løper etter og hele tiden stilles overfor fullbyrdede kjensgjerninger, som komiteens leder uttrykte det før i dag. Det blir også min innvending mot utenriksministerens redegjørelse: en helt grei, men minimalistisk gjennomgang av vårt forhold til EU og de nødvendige tiltak og justeringer som Regjeringen mener at Norge må gjøre i forhold til den utviklingsprosessen som skjer i EU. Men er det ikke slik at det ikke er likegyldig hvordan utviklingen i EU er i forhold til norsk virkelighet? Er det ikke slik at det også er ganske relevant hva slags utvikling som skjer i de nye søkerlandene? Og hvordan mener Kristelig Folkeparti at vi skal forholde oss – hvor aktive skal vi være for å sette dagsordenen i forkant? Hvordan skal vi f.eks. bidra til å sikre substans i EUs nordlige dimensjon, slik at vi får de prosjektene i Nordvest-Russland som vi er tjent med, som norske utenrikspolitiske interesser er tjent med?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-01-28:
La meg først få lov til å si at representanten Hove ofte har reflekterte innlegg fra denne talerstolen – så også i dag. Når det gjelder Europol, var han imidlertid svært rask. Det virket som om han hadde et par obligatoriske vendinger, og så skyndte han seg videre til neste tema. Hove har sammen med den øvrige utenrikskomiteen vært bl.a. i Sentral-Asia i løpet av de siste månedene. I Usbekistan fikk vi vite hvordan smuglerrutene går fra Afghanistan, gjennom Usbekistan og videre nordover og inn i Europa. Vi har også i andre sammenhenger fått vite hvordan hundrevis av mennesker hver uke prøver å komme seg inn i Italia over Adriaterhavet. Det å bekjempe og forhindre terrorisme, ulovlig narkotikahandel, menneskesmugling, ukontrollert handel med nukleært materiale ikke minst, hvitvasking av penger, alt dette hører til de aller største politiske utfordringer for Europa og for Norge i tiden framover, og det betinger samarbeid. EU satser altså på Europol som en helt sentral del av arbeidet for å bekjempe den grove og internasjonale kriminaliteten. Da er det etter Arbeiderpartiets oppfatning behov for mer politisk vilje til å ta et initiativ her enn det både utenriksministeren, representanten Steensnæs og i går statsministeren har gitt uttrykk for. Mener juristen og stortingsrepresentanten Harald Hove at vi har behov for en mer aktiv strategi overfor Europol-samarbeidet enn det representanter for Regjeringen og regjeringspartiene hittil har sagt? Er det ikke behov for en mer aktiv politikk enn det å få en stortingsmelding i løpet av 1999?