Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-26:
Jeg takker Ivar Kristiansen for å ha tatt opp et interessant tema og kommet med en utfordring som jeg også synes at utenriksministeren har svart greit på. Det er vel en realitet at i en stor verden er Norge et lite land. Samtidig har vi en stor nabo nordøst for oss som vi må forholde oss til på alle de måter som Russland mener vi må forholde oss til dem på – og på de måtene som vi ønsker at de skal forholde seg. På mange måter må man da kunne si at Russland er en premissleverandør også for norsk politikk, enten vi vil eller ikke. Vår utfordring er vel da primært å finne god balanse i forhold de behovene vi ser, samtidig som vi ikke har noe primærønske – går jeg ut fra – om å provosere vår store nabo i øst. Men det betyr ikke at vi ikke skal tørre å påpeke de svakhetene som vi ser i andre samfunn, på samme måte som vi er kritiske til oss selv. Det betyr at vi må utfordre Russland på letingen etter et – skal vi kalle det – mer rettferdig demokrati enn det man ser de har fått til i dag, og i den grad det er mulig, skal vi selvfølgelig bistå dem så langt det går an. Jeg registrerte at representanten Tore Nordtun sa noe klokt. Han sa at det er viktig å ha orden i eget hus. Ja, vi har det, men jeg er ikke fullt ut sikker på at Russland har det på samme måte som oss. Jeg oppfattet også at i Russland er sentralmakt vel så viktig som regional og lokal makt. I så måte kan man kanskje si at man går andre veien. Jeg tenkte jeg skulle tillate meg å ta med dem som er til stede i salen på et lite tilbakeblikk for min egen del. Nå i juni er det 30 år siden jeg første gang var i St. Petersburg. Å dra dit første gangen var en stor opplevelse. Den mest iøynefallende opplevelsen var grensepasseringen ved Karelen. Jeg hadde gleden av å lede et norsk reiseselskap som skulle på besøk i Leningrad, som det het i gamle dager da jeg var der. Å passere grensen som nordmann var kjempekurant sammenlignet med måten jeg så alle andre ble behandlet på. Svensker, dansker og andre lands nasjonaliteter ble behandlet på en helt annen måte enn vi ble. Om det skyldtes det historiske fellesskapet som vi har gjennom annen verdenskrig, måten som russerfanger ble tatt vare på og hjulpet i Norge på, og utviklingen som skjedde etter annen verdenskrig, skal jeg være forsiktig med å være bastant på, men at det er et viktig element som binder det norske og det russiske folk sammen, er jeg sikker på. Jeg bor altså i en liten kommune som har en russisk og en jugoslavisk krigskirkegård samt en tysk kirkegård. Det er klart at når man har de elementene med seg, binder de sammen fordi man har en felles historieforankring. Poenget ved å dra dette opp er at når vi diskuterer forholdet vårt til Russland, tror jeg at det aller viktigste vi gjør, er å tørre å være tydelig på ting. Vi må tørre å si fra når vi mener at russerne gjør ting som ikke er bra når det gjelder varslingsplikt. Det skulle bare mangle at vi ikke skulle gjøre det. Det samme gjelder fiskeri, fiskeriforvaltning og andre områder der vi har et felles anliggende. Jeg registrerer at utenriksministeren sier at når det gjelder forsvarssamarbeid, er det bra, og ingen bør være mer glad for det enn vi. Vi, av alle, bør til de grader sette pris på det og sørge for at det videreutvikles, og ikke minst at man også i Russland har «politisk kontroll» – la oss si – på de væpnede kreftene og for øvrig i landet. Så ble det snakk om grensepassering. Her mener jeg at man har en utfordring, for hvis det er sånn at andre nasjonaliteter, sånn som Finland, gjør ting bedre og raskere enn oss, vil det ikke være tjenlig for oss. Jeg tror at russere egentlig oppfatter Norge som – skal vi si – forsiktige, tilbakeholdende og kanskje ikke fullt ut respektfulle nok overfor russerne som innbyggere når de ser vanskelighetene de har med å komme inn hit. Hvis du på motsatt side av det regnestykker tar opp kjøpekraften til enkelte russere, er det ikke tvil om at vi i mye større grad burde invitere dem til å komme til Norge og bruke av sin overflod – de som har det – her i landet. Det måtte i hvert fall være minst like positivt som om de skulle gjøre det andre steder i hvert fall. Så vi nødt til å sørge for at vi har den nødvendige respekten, og at vi behandler dem på en god måte. Men det aller viktigste, etter mitt skjønn, er at en god nabo er en ærlig og tydelig nabo. Det er jo sånn at Arbeiderpartiet har hatt flere statsministere som har snakket om akkurat det å bry seg og å tørre å si fra om ting. Jeg mener at selv om vi har en veldig stor nabo øst for oss, tror jeg at det som gir oss respekt, er å tørre å være tydelig selv om vedkommende er mye større. Ved ikke å ta ansvar og ikke ansvarliggjøre dem gjør vi oss selv kun en bjørnetjeneste, og det gagner verken oss eller Russland i et tett og nært samarbeid sånn som vi har i dag, og som vi forhåpentligvis også vil ha i framtiden.