Bent Høie (Høyre), 2015-03-17:
I min uttalelse til helse- og omsorgskomiteen av 30. januar har jeg frarådet at det fattes vedtak i samsvar med representantforslaget i Dokument 8:44 S for 2014–2015. Jeg merker meg at komiteens flertall støtter dette. Som komiteens flertall også viser til, var det stor motstand mot departementets tidligere høringsforslag av 9. oktober 2013 om å gi dobbeltautorisasjon til fysioterapeuter som har videreutdanning innen manuellterapi. Som det framgår av min uttalelse til komiteen, vil hensynet til pasientsikkerhet være like godt ivaretatt uten å dobbeltautorisere manuellterapeutene, idet disse som kjent allerede er autorisert som fysioterapeuter i henhold til helsepersonelloven. Utøverne vil dermed være underlagt offentlig tilsyn og krav om forsvarlighet, og pasient- og brukerrettighetsloven kommer fullt ut til anvendelse. Argumentet om at en dobbeltautorisasjon for manuellterapeutene vil innebære en tittelbeskyttelse og således gjøre det tydeligere for pasienter og brukere hva slags kompetanse utøveren faktisk har, mener jeg bare kan tillegges begrenset vekt. I den grad det hersker uklarhet knyttet til manuellterapeutenes kompetanse, vil dette kunne løses på andre måter enn å gi ny autorisasjon. Etter min vurdering er det i tillegg også mer riktig å anse manuellterapi som en videreutdanning basert på en autorisasjonsgivende grunnutdanning. Jeg er ikke enig i at manuellterapeutene gjennom sin videreutdanning har kvalifisert seg for en yrkesutøvelse som er vesensforskjellig fra den yrkesutøvelsen som følger av grunnutdanningen innen fysioterapi. Det er allerede i dag et utstrakt samarbeid mellom personellgrupper ved ytelse av helsehjelp. I framtidens helse- og omsorgstjeneste vil slikt samarbeid bli minst like viktig, og det vil sannsynligvis også være behov for kompetanse som dagens profesjoner i liten grad innehar. Det dukker jevnlig opp nye personellgrupper som ønsker autorisasjon, men en utvikling mot stadig nye autoriserte grupper kan innebære risiko for en mer fragmentert og profesjonsdelt helse- og omsorgstjeneste. Jeg viser også til at forslagsstillerne selv i utgangspunktet er skeptiske til ytterligere autorisasjoner innen helsefeltet – dette fordi helse- og omsorgstjenesten beveger seg i retning av mer tverrfaglighet, og fordi det ikke er ønskelig med flere oppdelinger enn strengt påkrevet. Jeg er enig i dette. På mer prinsipielt grunnlag kan det også argumenteres for en forholdsvis restriktiv praksis når det gjelder å gi ny autorisasjon til helsepersonellgrupper med videreutdanning som bygger på en autorisasjonsgivende grunnutdanning. Blant ulike personellgrupper finnes det en rekke profesjonsinterne videre- og etterutdanningsordninger av ulikt innhold og omfang. Dersom man skulle autorisere manuellterapeuter på bakgrunn av den videreutdanning de har gjennomgått, ville likebehandlingshensyn gjøre det vanskeligere senere eventuelt å avslå ønsker om autorisasjon fra andre personellgrupper med videreutdanning av tilsvarende omfang som manuellterapeutene. Dette vil i så fall åpne for en utvikling med stadig nye dobbeltautoriserte personellgrupper. Jeg viser til at man i EU nylig har tatt initiativ til en gjennomgang av regulerte yrker, bl.a. med bakgrunn i at utviklingen har medført økt byråkrati og administrative kostnader. I forlengelsen av dette vil jeg påpeke at etter det jeg er kjent med, er heller ikke manuellterapeuter autorisert som egen profesjon i sammenliknbare land. Som det framgår av min uttalelse til komiteen, har jeg ikke gjort noen endelig vurdering av om fysioterapeuter med videreutdanning innenfor manuellterapi bør omfattes av den offentlige spesialistgodkjenningsordningen som følger av helsepersonelloven. I den kommende stortingsmeldingen om framtidens primærhelsetjeneste vil jeg komme tilbake til spørsmålet om en eventuell utvidelse av dagens spesialistgodkjenningsordning. I meldingen vil jeg også komme tilbake til spørsmålet om direkte tilgang til fysioterapeuter generelt uten henvisning fra lege.