Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Innledningsvis finner jeg grunn til å minne om at St.meld. nr. 19, Om norsk landbruk og matproduksjon, bl.a. tok utgangspunkt i St.prp. nr. 8 for 1992-1993, Landbruk i utvikling. Meldingen videreførte den politikken som var ført på 1990-tallet av Arbeiderpartiet. Når Regjeringen Bondevik gjorde det, kan det bare skyldes erkjennelsen av at den prosessen som ble igangsatt av tidligere landbruksminister Gunhild Øyangen, var nødvendig. Etter Arbeiderpartiets mening gir St.meld. nr. 19 en god beskrivelse av de utfordringene norsk jordbruk står overfor. Den skisserer også en rekke tiltak som godt kunne vært foreskrevet av en arbeiderpartistatsråd. Regjeringen Bondevik pekte bl.a. på følgende politiske hovedsatsingsområder: Å møte forbrukernes krav om lavere priser og å opprettholde konkurransekraft i markedet er avgjørende for å sikre norsk matproduksjon framover. Forskjellene i matvarepriser til våre naboland burde derfor reduseres.Konkurransesituasjonen for norsk næringsmiddelindustri er forverret de siste årene. En del av denne industrien er avhengig av konkurransevilkår på linje med industrien i EU. Det er også avgjørende for jordbruket å ha et marked i balanse. Og det sies i meldingen at prisfastsetting skal være hovedvirkemiddelet for å unngå permanente overskuddsproblemer.Regjeringen Bondevik pekte også på at det ved WTO-forhandlingene ville bli størst press mot produktivitetsrettet støtte som omfatter både skjermingsstøtte og prisstøtte over budsjettet. Stortinget sluttet seg til Bondevik-regjeringens ovennevnte konklusjoner. På grunn av de tidligere regjeringspartienes opptreden i tilknytning til dagens sak, finner jeg grunn til å minne om dette. En av næringens hovedutfordringer ser vi i dag klarest i den økende grensehandelen med våre naboland, spesielt Sverige. Og der skal prisene bli enda lavere. Denne utviklingen må næringen møte aktivt. Det er bare gjennom en forutseende og offensiv holdning vi kan unngå å bli overkjørt. Et av de virkemidlene som Regjeringen Bondevik beskrev, var behovet for en moderat utvikling i retning av større driftsenheter, noe komiteflertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, sluttet seg til. I meldingen sies det bl.a. at de økonomiske virkemidlene knyttet til type produksjon, antall dyr, areal og produksjonsmengde i mindre grad bør gjøres gjeldende for de mindre brukene. På bruk hvor det ligger til rette for yrkesmessig drift, er inntektsmulighetene i større grad knyttet til produksjonen av jordbruksprodukter, og regjeringen Bondevik ville prioritere denne type driftsenheter ved utformingen av de økonomiske virkemidlene. Det er dette dagens regjering tar på alvor. Også i framtiden vil norsk jordbruk være fullstendig avhengig av store offentlige overføringer. Men overføringene kan ikke bli større enn i dag, nærmere 13 milliarder kr, tvert imot. Stortinget har tidligere sagt at overføringene må ned. Da blir vi nødt til å prioritere, i den forstand at skal noen få mer, må andre få mindre. Å forespeile noe annet vil være å lure både seg selv og næringsutøverne. Det er beklagelig at organisasjonene brøt årets jordbruksforhandlinger. Næringen ville uten tvil tjent på å komme fram til en avtale, både på kort og lang sikt. De burde vite at det ikke nyttet å gå til Stortinget for å få et bedre resultat. Som følge av bruddet er også samarbeidsklimaet mellom næringen og myndighetene blitt forsuret, for å si det mildt. Det har ikke gjort situasjonen bedre at de tidligere regjeringspartiene ikke har gjort annet enn å piske opp stemningen etter at forhandlingsbruddet var et faktum. Som representanter for de ansvarlige myndighetene burde de ha bidratt til å dempe motsetningene, ikke forsterke dem. Da er det et langt mer konstruktivt bidrag Bonde- og Småbrukarlaget kommer med når de gir uttrykk for at utfordringene ikke kan møtes med økte overføringer, men at det bør foretas omprioriteringer innenfor den gitte rammen. Den utfordringen bør myndighetene ta imot ved neste korsvei. La meg presisere at jeg ikke dermed tar Bonde- og Småbrukarlaget til inntekt for det som i dag ligger på bordet; det har jeg ikke grunnlag for. Jeg håper at det, på tross av sentrumspartienes partipolitiske råkjør, vil være mulig å gjenskape et godt samarbeidsklima mellom myndighetene og organisasjonene. Etter mitt syn vil det være viktig for bl.a. å hindre at de tunge prioriteringene som fortsatt må gjøres, får utslag som ingen ønsker. Det kan organisasjonene bidra til ved sin nærkontakt til den enkelte utøver. Og det er som kjent når endringene skjer, at muligheten for innflytelse er størst. Sentrumspartiene har brukt hardt skyts mot Arbeiderpartiet i denne saken. Ord som løftebrudd, utroskap, uærlighet og svik har svirret i luften. Saklig sett finnes det ikke grunnlag for en slik overreaksjon. Årsaken kan bare finnes i deres partitaktiske vurderinger, hvor behovet for å distansere seg fra Arbeiderpartiet og deres egne standpunkter i regjering har vært avgjørende. Det forhold at partiene i dag ikke fremmer egne alternative forslag, men bare vil sende hele saken tilbake til Regjeringen, underbygger en slik antakelse. I motsetning til Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre mente Arbeiderpartiet alvor med å støtte de tiltakene som vi ble enige om: Da vi støttet meldingens understreking av at det var viktig å sikre inntektsmulighetene på bruk der selve næringsdriften har betydning for rekrutteringen, mente vi alvor.Da vi skrev at yrkesutøverne i landbruket er selvstendig næringsdrivende og at næringens egen tilpasning ville ha avgjørende betydning for den faktiske inntektsutviklingen, mente vi det.Da vi sa at vi ville sikre aktive utøvere en inntektsutvikling på linje med andre grupper og samtidig pekte på at en god utnytting av markedsmulighetene, økt mangfold, et balansert marked, strukturelle endringer og fornuftige kostnadstilpasninger i økende grad ville få betydning for at en slik inntektsutvikling kunne oppnås, mente vi det. Vi mente ikke at inntektsutviklingen utelukkende skulle sikres gjennom overføringene eller bevilges over statsbudsjettet på linje med lønnsøkningen for statsansatte.Da vi støttet Bondevik-regjeringens konklusjon om at de økonomiske virkemidlene i jordbruksavtalen måtte omfordeles, mente vi det. Og alt dette var vi sammen med sentrum om. Selvsagt kan graden av strukturvirkningene diskuteres. Dersom sentrumspartiene virkelig hadde ønsket å dempe virkningene, kunne de oppnådd det. Arbeiderpartiet var villig til å diskutere det. Men de valgte å kjøre en kynisk partipolitisk taktikk uten å ta hensyn til dem som nå blir berørt av endringer som de samme partiene tidligere har vært med på å åpne for. Da partiene så at det de hadde vært med på, uansett ville få konsekvenser, våget de ikke å ta medansvar, men valgte total ansvarsfraskrivelse. Som sagt må noen få mindre når andre skal få mer av samme kaken. Det er ingen grunn til å legge skjul på at dagens forslag kan ramme ulikt, og at noen gårdsbruk som vi ønsker å ta vare på, kan få en vanskeligere situasjon. Jeg vil derfor henstille til departementet å vurdere de praktiske og økonomiske utslagene som tilskuddsendringene vil få, spesielt for kombinasjonsbrukene, fram mot neste forhandlingsrunde. Tidspunktet for når skattefradraget skal få full virkning, har også utløst en kraftig ordbruk. Dersom en leser meldingens formuleringer i sammenheng, er det vanskelig å forstå at det kan tolkes annerledes enn departementet gjør. Skattefradraget skal kompensere for tapte inntektsmuligheter når målprisene reduseres. Skattefradraget og reduksjonen skal tilsvare hverandre. Dessuten finnes det ikke en eneste stavelse som kan tolkes dit hen at halvparten av fradraget, flere hundre millioner kroner, er ment som ren nettooverføring uten noen form for gjenytelse. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre har også kjørt hardt på at bondens inntekt vil gå ned med 5 000 kr. Jeg hadde forventet at de, som ansvarlige politiske partier, samtidig ville gjort det klart at det regnestykket ikke var basert på de reelle inntektene. For ærlighetens skyld burde de samtidig ha sagt at hvis de faktiske inntektene og skattefradraget legges til grunn, tilføres jordbruket 200 mill. kr, noe som tilsvarer et pluss på 5 000 kr. Avslutningsvis vil jeg gi honnør til Høyre. Det er ikke ofte jeg gjør det. Da sentrumspartiene sviktet, stilte Høyre opp og tok ansvar, slik at næringen også kommende år vil ha et oppgjør å forholde seg til. Det står det respekt av. Min konklusjon på dette innlegget vil være: For det første: Det er ikke grunnlag for sentrumspartienes anklager om at Regjeringen bryter med Stortingets vilje. Heller ikke er det grunnlag for å hevde at Arbeiderpartiet forlot sin politiske linje ved samarbeidet med sentrumspartiene. At de ikke våget å stå løpet ut, kan ikke lastes Arbeiderpartiet. For det andre: Samarbeidet mellom organisasjonene og myndighetene må snarest gjenopprettes, slik at vi i fellesskap kan møte framtidas utfordringer.