trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Det er eit nytt trekk at Stortinget sjølv oppnemner granskingskommisjonar. Det vanlege har vore at det er ei oppgåve som ligg til regjeringa. Kristeleg Folkeparti er samd i dei vurderingane som ligg i Frøiland-utvalet, som òg fleire har vore inne på her, om at terskelen for at Stortinget set ned ein granskingskommisjon, skal liggja høgt, og at ein bør halda fast på at det er regjeringa som skal oppnemna kommisjonar som skal granska forhold i forvaltinga. Kristeleg Folkeparti meiner at det var eit prisverdig initiativ som vart teke av Regjeringa til så fort å oppnemna ein granskingskommisjon, straks etter dei nye oppslaga i media om Mehamn-ulukka. Det tyder på at ho tok saka alvorleg og ønskte å fremja den eigentlege sanninga i denne saka. For Kristeleg Folkeparti er det derimot ikkje det viktigaste kven som set ned ein kommisjon for å granska Mehamn-ulukka. Det viktigaste for oss er at denne kommisjonen må ha tillit i befolkninga. Når målet for kommisjonen er å finna sanninga bak ein så omdiskutert flytragedie, er kommisjonen heilt avhengig av å ha tillit. Denne kommisjonen skal m.a. sjå om det var framande jetfly – kampfly – uvêr eller menneskjeleg svikt som var årsak til ulukka. Kan hende kjem det ikkje fram ny kunnskap eller nye sanningar, men om ein fekk strid allereie om oppnemninga, som det har vore tale om her, ville denne kommisjonen fått ein veldig dårleg start, og det ville ha vore grunn til å så tvil om kommisjonen sin vilje til å søkja sanninga i ei så vanskeleg og tragisk sak. To flyhavarikommisjonar har ikkje klart å skapa ro om at årsaka til ulukka er funnen. Kristeleg Folkeparti håpar derfor at den nye granskinga kjem fram til eit resultat som vekkjer tillit, og som fjernar den tvilen som i over 20 år har prega saka. I det høvet er Kristeleg Folkeparti glad for at forsvarssjef Frisvold har oppheva teieplikta som Forsvaret sitt personell har hatt i Mehamn-saka. Kristeleg Folkeparti har òg merka seg at Widerøe vil stilla sin ekspertise til disposisjon for granskinga. Presidentskapet skal no utforma mandat og velja medlemer til kommisjonen. Kristeleg Folkeparti håpar at mandatet og samansetjinga vert slik at det vekkjer tillit. Kristeleg Folkeparti vil ikkje her kommentera samansetjinga ytterlegare, berre streka under det sentrale i at dei personane som vert nemnde opp, er uavhengige, og at dei har nødvendig integritet. Det er ikkje avgjerande kven som nemner opp kommisjonen, om det er Regjeringa eller Stortinget. Det avgjerande er kven som sit i ein slik kommisjon. Når det gjeld forliset til «Utvik Senior», er ein kommisjon allereie oppnemnd av Regjeringa, og han er i gang med arbeidet sitt. Kristeleg Folkeparti meiner derfor at det ikkje er nødvendig å setja ned ein ny granskingskommisjon for denne ulukka. Når rapporten frå denne kommisjonen er klar, må han – som det vart sagt her tidlegare, og som det står i innstillinga – verta lagd fram for Stortinget.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-12-16:
Jeg er enig med de foregående talere som har sagt at det kun er rent unntaksvis at Stortinget bør oppnevne granskingskommisjoner av denne art. Jeg er derfor særdeles glad for at en enstemmig komite gir tilslutning til Dokument nr. 8-forslaget og fremmer forslag om at Stortinget skal granske Mehamn-ulykken. Dette er ikke en hvilken som helst ulykke. Det er, som det også er sagt av tidligere talere, over 20 år siden denne ulykken skjedde. Men til tross for den lange tiden som har gått, har det aldri blitt ro omkring hendelsesforløpet i denne saken. Det er derfor ikke bare nødvendig å finne fram til årsaken til ulykken. Årsaken er det først og fremst Regjeringen som har ansvar for å få avdekket gjennom etterforsking, ved hjelp av kommisjoner som skal granske årsak. Det er imidlertid i aller høyeste grad nødvendig å få avklart myndighetenes håndtering av disse sakene – ikke bare Mehamn-saken, men også forliset til «Utvik Senior». Det ansvaret er det, på bakgrunn av de opplysninger som er kommet fram, kun Stortinget som kan ta, og jeg er derfor glad for at det er blitt enstemmighet om dette. I forhold til «Utvik Senior»-saken, har jeg overhodet ingen grunn til å være i tvil om at den kommisjonen som Regjeringen har oppnevnt, vil gjøre det som er mulig for å komme fram til årsaken til forliset. Når det fra min side ble fremmet forslag om at Stortinget også i «Utvik Senior»-saken skulle oppnevne en egen granskingskommisjon, er det på ingen måte uttrykk for mistillit til Regjeringens arbeid i forhold til å finne årsaken. Men også i denne saken er det dessverre et faktum at den konklusjonen som den første granskingskommisjonen kom fram til, etter min oppfatning umulig kan stemme. Det er også kommet fram opplysninger i det siste som tilsier at stedet der forliset skjedde, er et langt annet enn det den første kommisjonen kom fram til – et ulykkessted som for øvrig ble justert ganske kort tid etter at kommisjonen hadde lagt fram sin rapport da de etterlatte på eget initiativ fant vrakrestene fra båten. Dette tilsier også at myndighetenes håndtering av denne saken bør undersøkes grundig. Jeg forutsetter at Justisdepartementet gjør det, og jeg forutsetter også at Stortinget vil komme til å se grundig på denne saken når den måtte komme til Stortinget. Det er, som tidligere talere har sagt, avgjørende at den kommisjonen som nå skal oppnevnes, går grundig til verks og har en habilitet som tilsier at når den avslutter sitt arbeid, har man – uavhengig av hva slags resultat man kommer fram til, og hva slags konklusjon arbeidet måtte gi – klart å skape ro omkring en betent sak, hvor det over altfor lang tid har vært usikkerhet, både i forhold til de pårørende og i forhold til de mange vitnene som aldri har kunnet slå seg til ro med det resultat saken gav i første omgang.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Når også Fremskrittspartiet er med på denne enstemmige innstillingen, er det først og fremst fordi vi ønsker ro omkring Mehamn-ulykken. Vi ønsker at en kommisjon skal gå så grundig til verks og være så bredt sammensatt at alle kan ha tillit til det resultatet som til slutt måtte komme ut av arbeidet. Det har allerede vært to kommisjoner som har arbeidet med denne saken. Det er gjennomført grundige undersøkelser, og det foreligger derfor masse materiale. Men det er altså blitt slik at store grupper ikke har tillit til de konklusjonene som har fremkommet. Det er for at alle skal kunne ha tillit til at man har funnet det endelige svaret, at også vi mener det er nødvendig med en ny kommisjon. Det har også sammenheng med at Regjeringen gjorde kjent at den hadde til hensikt å oppnevne en kommisjon. Når det da ble nødvendig at Stortinget gjorde dette istedenfor Regjeringen, skyldtes det at enkelte gav uttrykk for at man ikke ville ha tillit til konklusjoner fra en regjeringsoppnevnt kommisjon, og da ville selvsagt det arbeidet vært dødfødt. Det har vært et krav at Stortinget skal sørge for at det blir nedsatt en uavhengig og bredt sammensatt kommisjon, og for om mulig å bidra til at man kan få ro og fred omkring denne ulykken, er også vi med på dette. Det er viktig at befolkningen generelt har tillit til det arbeidet som utføres, og den konklusjonen man da kommer frem til. Jeg er sikker på at Presidentskapet i sitt arbeid med mandat og sammensetning kommer til å gjøre det som er nødvendig for at dette blir en kommisjon med full habilitet og uavhengighet, slik at alle kan ha tillit til det som fremkommer. Når det gjelder den andre delen av Dokument nr. 8-forslaget, om «Utvik Senior», synes vi det ville kunne virket som mistillit til den kommisjonen som er i arbeid, hvis Stortinget på dette tidspunkt skulle ta initiativ til enda en kommisjon. Vi mener det er forsvarlig og nødvendig å avvente den kommisjonens arbeid og er derfor innstilt på at det arbeidet skal til Stortinget på en egnet måte. Det er først tidspunktet for eventuelt å gå inn i realitetene i den andre delen av Dokument nr. 8-forslaget.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Dokument nr. 8:122 for 2001-2002 tar opp spørsmålet om å styrke dyrevernet gjennom sterkere folkevalgt deltakelse og medansvar der det oppstår konflikt på grunn av skade og tap forvoldt av fredede rovdyr. Konflikten mellom beitende bufe og rovdyr er en velkjent problemstilling for komiteen. Komiteen har i sitt arbeid med dette Dokument nr. 8-forslaget vært opptatt av at det i løpet av neste år blir behandlet en stortingsmelding om dyrehold og dyrevelferd, og at det også blir lagt fram en melding om rovviltpolitikken. Ved behandlingen av disse to meldingene vil helheten i rovviltpolitikken og tiltak for å redusere konfliktnivået mellom dyr på beite og rovdyr bli tatt opp, noe som komiteen har vært opptatt av. Et mindretall i komiteen, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, mener at spørsmålet om sterkere folkevalgt deltakelse for å styrke dyrevernet som reises i Dokument nr. 8-forslaget, bør behandles i meldingen om dyrehold og dyrevelferd. Et flertall i komiteen, bestående av regjeringspartiene og SV, viser til brev fra miljøvernministeren der det framgår at spørsmålet om som angår dyrevern, vil bli behandlet i stortingsmeldingen om dyrehold og dyrevern, men at spørsmålet om organisering, delegering av myndighet, folkevalgt deltakelse o.l. vil bli behandlet og drøftet i den varslede meldingen om rovviltpolitikken. Med litt ulik bakgrunn anbefaler en samlet komite at Dokument nr. 8:122 for 2001-2002 vedlegges protokollen.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2002-12-16:
Dokument nr. 8:122 tar sikte på å styrke dyrevernet gjennom folkevalgt styring. Dette er en svært omfattende sak. Senterpartiet er tilfreds med at stortingsmeldinga om dyrehold og dyrevelferd nå er lagt fram som planlagt. Det burde heller ikke være grunn til å tvile på at stortingsmeldinga om rovviltpolitikken også blir lagt fram innen fastsatt frist neste høst. Konfliktene mellom rovvilt og beitedyr i samme område lar seg vel egentlig ikke løse uten at den ene part må nedprioriteres. I fredagens stortingsmelding fra Regjeringa kan det leses som om beitedyra helst bør vike. Den debatten skal ikke tas i dag. Behandlinga av den kommende rovviltmeldinga skal heller ikke forskutteres. Men jeg føler meg dessverre ikke helt trygg og er ikke så veldig optimistisk med hensyn til hva som kommer i meldinga, for det blir svært spesielt når miljøvernministeren i sitt brev til energi- og miljøkomiteen den 29. oktober kaller den «en stortingsmelding om bevaring av rovvilt i norsk natur». Bevaring av rovvilt blir, i alle fall ut fra mange distrikts synspunkt, en altfor smal tilnærming. Jeg regner med at Miljøverndepartementet også egentlig ser det slik. I rovviltdebatten blir ofte tap på grunn av rovvilt nærmest bagatellisert fordi det også er store tap av andre årsaker. I stortingsmeldinga om dyrehold og dyrevelferd opplyses det at i de mest utsatte områdene i landet er fredet rovvilt årsak til mellom 60 og 80 pst. av tapene, og det er faktisk jerven som har vært den største skadegjører de siste åra. I det tidligere omtalte brevet fra statsråden til komiteen heter det videre: «…det er uklart på hvilket grunnlag forslagsstillerne kan hevde at «det reelle tallet for rovviltdrept fe er om lag 50.000 dyr».» Svaret er enkelt. Det er nemlig 50 000 dyr det søkes erstatning for årlig. At det bare godkjennes utbetaling for 60 pst. er en annen sak. Vi syns sikkert alle sammen at store tap av dyr på beite og de lidelser som ofte følger med, er svært leit. På ulike måter prøver en å finne fram til forslag til endringer i forvaltninga som kan bedre situasjonen. Dokument nr. 8:122 som behandles i dag, er et slikt forsøk. Det vil forhåpentligvis komme mange innspill for å styrke dyrevernet. De av oss som syns det er en dårlig løsning at rovdyra skal være førstevalget i betydelige områder av landet, har nok alltids tiltak å foreslå som er både rimelige og mer effektive for å gagne dyrevelferd og bruk av beiteressursene. Men vi innser likevel at dette ikke bare er enkelt. Senterpartiet godtar at dette Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen med tanke på at temaet kommer fyldig på dagsordenen knyttet til St.meld.nr.12 for 2002-2003. Dette vil være rasjonelt, og at flere forslag behandles samlet, vil gi den grundigste vurderinga av ulike sider av konflikten knyttet til utmarksbeite. Men det haster. Det må legges stor vekt på å få best mulige avklaringer før kommende beitesesong. Slik situasjonen nå er, kan den ikke fortsette. Den er en stor belastning for lokalsamfunn, for beitedyr og rovdyr, og – jeg holdt nesten på å si – også for en del politikere.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Jeg viser til at det i regjeringspartienes merknader blir hevdet at de hensyn som ligger bak dette forslaget, kan ivaretas innenfor någjeldende lov og regelverk – statsråden var for så vidt også noe inne på det. Men har statsråden inntrykk av at praksisen i forhold til håndhevelsen viser at en faktisk har en fleksibel holdning til både omfanget og arten av tjenesten? Så har jeg lyst til å utfordre statsråden litt mer på dette med fylkeslegen. Representanten Magne Aarøen sa i innlegget sitt at fylkeslegen er den som i realiteten har det avgjørende ord. Hvis det er slik, synes jeg det kunne være grunn til å vurdere om det for disse legene ikke burde være hensiktsmessig og minst byråkratisk at det faktisk var fylkeslegen som hadde den formelle avgjørelsen. Jeg har respekt for det helseministeren sier om at vi har hatt en ordning i kort tid, og at den kan være en god ordning, men jeg vil likevel at helseministeren nærmere begrunner hvorfor det er så mye mer gunstig at Statens autorisasjonskontor har akkurat denne ordningen knyttet til de eldre legene, hvis det er slik at fylkeslegen i praksis gjør jobben.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Vårt land har de siste 21 årene hatt en særnorsk lovbestemmelse om bortfall av autorisasjon av lisens til å utøve legevirksomhet for leger over fylte 75 år. Så vidt vites er det bare Luxemburg i hele Europa som har lignende lovbestemmelse og regelverk på dette felt. De gjeldende forskrifter og måten de har vært håndhevet på, har i betydelig grad medvirket til at et stort antall av de 951 legene over 75 år i dagens Norge er fratatt retten til den yrkesutøvelse de er utdannet for. Jeg legger ikke skjul på at jeg er særdeles skuffet over at flertallet i den foreliggende innstilling går mot å endre den særnorske restriksjonen for opprettholdelse av legelisens for eldre leger over 75 år. Skuffende er det også å lese brevet fra helseministeren til representanten Magne Aarøen, datert 29. november, der helseministeren uttaler at etter hans oppfatning er regelverket fleksibelt nok til å ivareta de hensyn som ligger bak Dokument nr. 8:115-forslaget. Ja, det er helseministerens oppfatning. De ca. 900 eldre legene over 75 år i Norge har en helt annen oppfatning av det regelverk som gjelder, hvor en kun kan oppnå lisens ved et formidabelt byråkrati, og hvis virksomheten en tenker å utøve i pasientbehandling, er en minimum 20 pst. stilling. De fleste leger i den alderen ønsker ikke en 20 pst. stilling, men ønsker å kunne hjelpe eldre tidligere pasienter, naboer, venner, familiemedlemmer andre i akutte livssituasjoner. Alle er vi enig i at leger både over og under 75 år til enhver tid må være oppdatert i forhold til den tjeneste de skal utøve. Det betyr ikke at en må jobbe i minimum 20 pst. stilling for å være oppdatert på ulike fagfelt. Jeg tør da spørre helseministeren: Hva med de leger som ikke ordinært jobber i pasientrettet arbeid – forskere, politikere og andre – som kun har en gjesterolle som legevaktleger eller som vikarleger noen korte sommeruker? Blir disse kontrollert om de er faglig oppdatert til enhver tid? Jeg er redd for at flertallets avvisning av mindretallets forslag i foreliggende innstilling er et uttrykk for en holdning til eldre mennesker som vi dessverre ser i mange sammenhenger i vårt samfunn i dag. Den begrensning som regelverket legger opp til for å utøve legeyrket etter fylte 75 år, føles både krenkende og urimelig for et betydelig antall eldre leger som har hatt en plettfri yrkeskarriere, og som fortsatt ser seg i stand til å hjelpe pasientene sine. Den egentlige begrunnelse fra helseministeren for å stille seg negativ til forslaget om en mer liberal holdning i forhold til stillingsbrøk og lisens etter fylte 75 år tror jeg skyldes helseministerens spesielle situasjon og hans årvåkenhet med hensyn til å begrense økningen i refusjonsutbetalingen fra Rikstrygdeverket. Det er fortsatt legemangel i Norge, og det burde også være i helseministerens interesse å utnytte behandlingskapasiteten for eldre leger maksimalt.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Ut fra helseministerens siste svar forstod jeg det slik at antall søkere over 75 år når det gjelder fortsatt lisens, er økende, og at det for inneværende år frem til november var ca. 90 som hadde søkt om, men bare 50 som hadde fått, lisens. Kan helseministeren her og nå i store trekk opplyse hva som var grunnen til avslaget for dem som ikke fikk? Hadde det noe med 20 pst. stilling å gjøre, eller hadde det ikke?
Magne Aarøen (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Eldre legar er og kan vere ein viktig og god ressurs. Dei har stor kunnskap, og dei har lang erfaring. Den erfaringa kan det ofte vere nyttig å dra nytte av i samfunnet utover ein alder av 75 år. Det som er viktig midt oppe i denne debatten, er likevel å hugse på at det er pasienten sin tryggleik og behandlinga av pasienten som er i sentrum. Legane har eit veldig spesielt yrke, der deira kunnskap og handlingar kan bety liv eller død i gjevne situasjonar. Difor er det viktig at deira kompetanse er sikra. Eg har forstått det slik på forslagsstillaren at det er praktiseringa av lova fleirtalet i komiteen m.a. er ute etter å sjå på. Det har eg ikkje noko imot. Eg trur også at helseministeren ut frå debatten i dag bør søkje å gå inn i praktiseringa og vurdere om ho er tenleg og slik ho bør vere, og om praktiseringa i nokon grad kan leggjast opp i høve til det arbeidet som det vert søkt lisens for. På eitt punkt er det bortimot feil det fleirtalet i komiteen hevdar, nemleg at det berre er snakk om papirbehandling når Statens autorisasjonskontor skal behandle ein autorisasjon. I dag er det den fylkeslegen som sit nærast legen som søkjer om lisens, som gjev si tilråding til autorisasjonskontoret. Og fylkeslegen vil uansett framlegg her i dag vere den som i realiteten har det avgjerande ordet om vedkommande kan få forlengja lisensen og eventuelt kor lenge. Det er allereie vareteke i lova i dag. Representanten Alvheim meir enn ymtar om at det som vert fleirtalet her i salen, er uttrykk for ei negativ haldning, eit negativt menneskesyn, til dei eldre. Eg synest det er trist at sånne uverdige påstandar kjem fram i ein slik debatt. Eg trur at både fleirtalet og mindretalet har eit positivt syn på eldre, og at skilnaden i synet i denne saka ikkje har noko med synet på eldre menneske å gjere. Det ville vere bra om vi kunne la sånne insinuasjonar mot kvarandre vere i ei sak som går meir på det praktiske, på korleis ein skal ordne ein legelisens. Med desse få orda vil eg gje min tilslutnad til mindretalsinnstillinga i saka. Eg vil gjerne også utfordre helseministeren til å utdjupe noko meir dette med praktiseringa av lova, sidan det er eit hovudpunkt i forslagsstillarane sin argumentasjon.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-12-16:
Norge har i dag i underkant av 1 000 leger over 75 år, og en del av disse kunne med fordel vært i mer aktiv tjeneste enn de er. Dokument nr. 8:115 tar opp dette problemet og prøver å skissere et opplegg for at eldre leger over 75 år «som kan utføre sitt yrke på forsvarlig vis innvilges lisens uavhengig av det omfang eller den art deres virksomhet har eller skal ha». Jeg synes dette er en viktig sak for en gruppe som helt klart er en ressurs for oss. Om det arbeidet de utfører er pasientbehandling, om det er innenfor forskning, eller eventuelt innenfor tilsynsarbeid, er dette viktig der dette arbeidet utføres, særlig i dag hvor vi fortsatt har legemangel i Norge. Omfanget av arbeidet er noe av det springende punktet her. Omfanget av arbeidet skal ikke være avgjørende for om en lege over 75 år skal kunne utføre sin legegjerning eller ikke. Nå er stillingsrammen på minimum 20 pst., og det betyr at en del leger som er 75 år eller eldre, faktisk må gå opp i stillingsramme for å kunne utføre sitt arbeid videre. Det er det som kanskje er det mest gale ved det systemet vi har i dag. Jeg er enig i at lisensen må vurderes nøye innenfor egnede tidsrammer, og muligens bør denne vurderingen og tidsrammen for den være hyppigere enn i dag. Men jeg tror det er viktig at fylkeslegen er den som har det reelle arbeidet med og ansvaret for dette, og at en gjennom personlig kontakt og vurdering kan foreta en lisensbehandling og eventuell godkjenning i det enkelte tilfelle. Det må være en god og systematisk kontroll ut fra helsepersonellovens krav til forsvarlighet når det gjelder helsepersonellets virksomhet. Jeg mener det er fullt ut forsvarlig å lempe på kravet om minimumsstørrelse på yrkesutøvelsen. Vi har en legemangel, som jeg tidligere sa. Dette er en god utnyttelse av den viktige fagressursen i helsevesenet som legene er, og som i dag er mangelvare.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Jeg mener det er god dekning for utsagnet om at gjeldende forskrift er fleksibel nok til å ivareta intensjonene som ligger bak forslaget til forslagsstillerne – men det må også forslagsstillerne ha sin oppfatning om. Det begrunner jeg med at kravet til 20 pst. stilling er en veiledende norm, og at det er full anledning for autorisasjonskontoret til å innhente uttalelser fra fylkeslegene. Det er de to hovedpunktene som har vært anført fra mindretallet i komiteen. Når det gjelder vurderingen av praksis, har jeg et kvantitativt bilde av dette som viser at autorisasjonskontoret i 2001, etter at det overtok dette ansvaret, mottok 25 søknader om lisens fra leger over 75 år – 20 ble gitt lisens, 5 fikk avslag. Pr. 1. november i år har autorisasjonskontoret behandlet 90 søknader fra leger over 75 år, hvorav 50 er innvilget lisens. I lys av det jeg har sagt i mitt hovedinnlegg, vil jeg innhente erfaringer med praktiseringen av forskriften, også av mer kvalitativ art, med sikte på å vurdere om det er behov for å presisere kravet til 20 pst. stilling som en veiledende norm.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-12-16:
Det er ikke slik at de tallene jeg refererte til, uten videre viser at det er en økende strøm av søknader. Jeg refererte til tall fra Statens autorisasjonskontor fra de fikk dette ansvaret i august 2001, slik at tallene fra 2001 er fra de siste månedene av året og dermed naturlig nok lavere enn tallene for 2002 fram til 1. november. Men når det er sagt, har jeg ikke gått inn i en kvalitativ vurdering av disse søknadene. Jeg har foretatt en kvantitativ oppsummering av disse og kan derfor ikke svare på det spørsmålet som representanten Alvheim nå stiller. Men det ligger altså i det jeg har sagt, at vi vil gjøre en slik vurdering av praksis, særlig i forhold til om kravet til 20 pst. stilling oppfattes mer rigid enn det de som har gitt forskriften, faktisk har ment. Det vil jeg følge opp umiddelbart.
Bent Høie (Høyre), 2002-12-16:
Jeg synes at debatten så langt har vært klargjørende i forhold til det som også har vært vårt standpunkt i denne saken, nemlig at dagens regelverk i utgangspunktet er fleksibelt nok, men at det kanskje er behov for en gjennomgang av praktiseringen for å se om den er god nok, selv om det nå gjennom den redegjørelsen som helseministeren hadde, viser seg at flertallet av de søknadene som fremmes, blir innvilget. Men det er viktig å understreke i denne saken at det vesentligste momentet må være sikkerheten og tryggheten for at pasientene får et godt tilbud, og at det er en faglig forsvarlighet i det som gjøres. Dette at en har et alderskrav, er som flere har vært inne på, ikke noe unikt for denne yrkesgruppen. For andre yrkesgrupper er jo disse alderskravene ofte lavere. For eksempel vil en makrellfisker automatisk miste kvoten sin ved en alder av 70 år, og en yrkessjåfør vil også miste sitt sertifikat i relativt ung alder ut fra et sikkerhetssynspunkt. Da må det også være slik spesielt i forhold til denne yrkesgruppen, der ens vurderinger og handlinger har stor konsekvens for andres helse, liv og sikkerhet, at en har et krav om forsvarlighet. Derfor er det veldig bra at en i regelverket har en mulighet for en individuell vurdering og en åpning i forhold til det, for det er helt åpenbart at det i en situasjon der vi blir eldre og eldre, og der vi er friskere og friskere også når vi blir eldre, vil være stor individuell forskjell i forhold til de muligheter en har til å følge opp sitt fag på tross av en høy alder. Derfor er jeg veldig glad for den tilbakemelding som helseministeren i debatten har gitt, om at han vil gå gjennom regelverket for å se om dette blir praktisert på en hensiktsmessig måte.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Det var representanten Marthinsen som fikk meg til å ta ordet. Jeg er enig med komiteens leder med hensyn til vår rolle her på Stortinget. Jeg må si jeg reagerer rimelig sterkt på at man velger nærmest å sensurere TV 2s virksomhet fra Stortingets talerstol på denne måten – først og fremst fordi vi ikke bare tråkker ytringsfriheten farlig nær, men vi tråkker også redaktøransvaret farlig nær, etter min mening. Vi gjør noe politisk dumt ved nettopp å fokusere på én enkelt medieinstitusjon. Det som er problemet i forhold til sexpress, kritikkverdig pornografi osv., er først og fremst at det store presset fins helt andre steder enn akkurat der. En av hovedgrunnene til at i hvert fall undertegnede har bidratt til at dette forslaget må vedlegges protokollen, er først og fremst at hvis vi virkelig skal ta denne utfordringen på alvor, må vi begynne å se andre steder enn på den nevnte TV-kanal, steder hvor det reflekteres en helt annen type både pornografi og kritikkverdig seksualisert vold og en del andre forhold rundt seksuallivet som vi nødig vil se verken på trykk eller i bilde. Her syns jeg Stortinget nettopp har en veldig viktig oppgave ved å være prinsipiell i forhold til hvordan man tilnærmer seg dette problemet, og da må det være i forhold til de generelle virkemidlene vi har i straffelovgivningen, som saksordfører Rui nettopp nevnte i sitt innlegg. Dette oppfatter jeg å være bakgrunnen for at vi viker tilbake for nærmest å sitte som delredaktør for noen Tekst-TV-sider. Det syns jeg virkelig vi skal passe oss for, for det vil på sikt bidra til å gjøre politikken særdeles ineffektiv. Derfor er det ikke på bakgrunn av at forslaget kommer fra Kystpartiet, at det vedlegges protokollen, men først og fremst fordi justiskomiteen ønsker å gjøre noe effektivt i forhold til det vi ser som kritikkverdig seksuell framstilling. Det er jo absolutt en debatt om hva det er også. Vi ønsker å gjøre det på en slik måte at det til slutt også får effekt og ikke bare blir en ren demonstrasjon overfor utvalgte redaktører i det ganske land.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-16:
Eg finn grunn til å gratulera justiskomiteen med eit svært godt arbeid i ei vanskeleg, men viktig sak. Det vil bety mykje for dei det gjeld, at komiteen la som premiss at ein ville koma med ei samrøystes tilråding, og at komiteen i si samrøystes tilråding er så klar i sine konklusjonar. Det er gitt eit klart oppdrag til Regjeringa. Det er sett ein tidsfrist, for å understreka kor utolmodig komiteen er i forhold til ei avklaring. Det er òg sagt frå komiteen si side at uansett korleis Regjeringa no vel å organisera arbeidet sitt, skal krigsbarna sine organisasjonar involverast i arbeidet. Komiteen har òg avklart at forskingsoppdraget som er gitt, skal halda fram. Med det vedtaket som blir gjort i dag, er det teke eit langt og viktig steg vidare mot ei verdig avslutning på noko som har vore eit mørkt kapittel i norsk etterkrigshistorie så langt. I juni 1998 tok høgrerepresentanten Bjørn Hernæs opp spørsmålet om ein granskingskommisjon i ein interpellasjon i Stortinget. Eg hadde ansvaret for å svara på den interpellasjonen då, og kjende både mitt eige og Stortinget sitt utolmod i forhold til å få fram det historia gøymde på dette området. Difor fekk Forskingsrådet eit oppdrag med svært kort tidsfrist, og difor kom òg rapporten «Fiendens barn?» allereie i juni året etter. Når det viste seg at det oppdraget som då vidare vart avklart, ikkje kunne sluttførast så raskt som intensjonen frå sentrumsregjeringa var, og når det òg i mellomtida vart avklart frå rettsvesenet si side at det var føremålstenleg med ei historisk og politisk oppfølging, fann eg det nødvendig å fremja eit Dokument nr. 8-forslag. Så må eg berre seia at eg i dag er nøgd med at komiteen finn grunn til å gå lenger enn det mitt forslag tilrår. Eg trur nok at det kan ha sine praktiske vanskar at Regjeringa no sjølv får dette oppdraget. Eg er einig med justiskomiteen i at sjølve oppgåva kan bli løyst raskare. Men her skal det gjerast viktige vurderingar, og ein skal gå gjennom mykje materiale. Eg er likevel sjølvsagt einig i den løysinga som no er vald. Krigsbarna er ei mangfaldig gruppe. Lat meg difor òg understreka at det er somme som ikkje ynskjer ei oppripping i ein barndom som dei har lagt bak seg. Men så er det heilt klart andre som har eit behov for både ei moralsk oppreising og eit økonomisk oppgjer. Eg ser no fram til statsråd Dørum si orientering om korleis han har tenkt å leggja opp arbeidet, og kva slags tidsaspekt han ser for seg.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-12-16:
Vi skal nå behandle Bastesens forslag om å forby krenkende og skadelige sex- og kontaktannonser via Tekst-TV. Jeg kan langt på vei være enig med Bastesen i at det er viktig å skjerme spesielt mindreårige barn fra slik eksponering på Tekst-TV. Men vi har lovverk i Norge, f.eks. straffeloven § 204 første ledd, som hjemler bl.a. den som «utgir eller på annen måte søker å utbre pornografi». Denne paragrafen vil sette visse rammer for sex- og kontaktannonsering via Tekst-TV. Vi har også straffeloven § 202 annet ledd, som lyder: «Den som i offentlig kunngjøring utvetydig tilbyr, formidler eller etterspør prostitusjon, straffes med bøter eller fengsel inntil 6 måneder.» Vi har også markedsloven § 1 som setter grenser for slik sexannonsering. På den annen side har vi Grunnloven § 100 og artikkel 10 i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, som begge omhandler menneskenes ytringsfrihet. Regjeringa er også i arbeid med en stortingsmelding som oppfølgning av Ytringsfrihetskommisjonens utredning. Under dette arbeidet kan også denne problemstillinga vurderes av Regjeringa. På bakgrunn av det jeg nå har sagt, foreslår komiteen enstemmig at Bastesens forslag vedlegges protokollen.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-12-16:
Da jeg fremmet dette forslaget, var det åpenbart for meg – i likhet med forrige taler – at dette var i strid med hallikparagrafen. Det går ikke an å annonsere på Tekst-TV på den måten det gjøres, uten at det er i strid med de lovene som eksisterer. Regjeringen har i dag ikke lovhjemmel til å påse at det i Tekst-TV ikke tas med slike annonser. Departementet har for så vidt skrevet i brev som de har oversendt til justiskomiteen, at dette er et problem de må se på. At justiskomiteen velger en formulering som går ut på at forslaget «vedlegges protokollen», må man bare bøye seg for. Også justiskomiteen, som representanten Marthinsen sa, har sett at dette er et problem. Men fordi forslaget kommer fra meg, og at det kommer fra det minste partiet, må det stemmes ned – det må vedlegges protokollen. Jeg innrømmer at jeg må bøye meg for flertallet. Men det går ikke an å sitte i komiteen og vise en slik dobbeltmoral som i dette tilfellet. Det er helt åpenbart at vi for Tekst-TV generelt ikke har regelverk som forbyr den sexannonsering som pågår i TV 2. Når våre barn kan sitte og bla fra side til side på TV og komme til denne siden i TV 2s Tekst-TV, er det for mye. Vi har lest om at Dagbladet skal slutte med den annonseringen de har holdt på med. Når vi i tillegg skal se det samme på Tekst-TV – det er et tidsspørsmål før vi får det på andre Tekst-TV-er, både i NRK og i TV3, når vi allerede har det i TV 2 – så er det for mye! Komiteen burde ha gått inn på at dette er et problem som det bør ses nærmere på, og på den måten kunnet imøtekomme forslaget. Men jeg må bøye meg for at det vedlegges protokollen. Jeg vet i hvert fall at saken kan tas opp igjen.
Trond Helleland (Høyre), 2002-12-16:
Jeg har bare lyst til å si til det representanten Bastesen sa, at komiteen viser ingen dobbeltmoral ved denne behandlingen. Tvert imot viser komiteen stor respekt for det arbeidet som nå pågår med oppfølging av Ytringsfrihetskommisjonen. Komiteen har også vist til ulike lovbestemmelser som kan tas i bruk, og det påhviler naturligvis også TV 2 et ansvar i denne saken. Jeg regner derfor med at den behandlingen som representanten Bastesen har foranlediget, bidrar til at vi vil få et resultat som Bastesen etter hvert vil like, hvis TV 2 tar sitt ansvar. Jeg er enig med representanten Marthinsen i at den måten dette presenteres på – på førstesidene på TV 2 – er betenkelig. Men samtidig skal vi ikke være overdommere i Stortinget. Vi er lovgivende myndighet, men vi er ikke overdommere i forhold til hvordan de ulike mediene og de ulike rettsinstansene behandler disse spørsmålene. Det komiteen gjør, er å vise til den prosessen som pågår. Ytringsfrihetskommisjonens utredning skal følges opp med en stortingsmelding, og jeg regner med at denne type spørsmål vil bli belyst grundig når den kommer.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-16:
Jeg deler statsråd Normans betraktninger om at vi har andre og viktigere virkemidler for å sikre ytringsfriheten enn akkurat konkurranseloven, som vi snakker om her. Det er allikevel naivt å ikke ville se i øynene at i et marked der vi har fire store kjeder, må man som liten produsent levere alt for at man skal få komme inn. Blir man en for liten produsent, får man ikke levert. Man har da én kunde. Og det sier seg selv at det da oppstår et bindingsforhold, en type lojalitet som gjør det vanskelig å ta opp saker ut fra egeninteresse og egne krav. At det i hvert fall har noe med ytringsfriheten å gjøre, synes jeg er en selvfølge. Sjøli sier at markedet «fungerer aldeles utmerket». Det er klart at hvis man mener at markedsliberalisme er den store, sanne virkeligheten som skal løse alle problemer, kan man dra en slik konklusjon. Det er derfor hyggelig å høre at statsråd Norman mener at det ikke er så enkelt. Han ser at det er problemer for små butikker og små produsenter. Konkurransetilsynet uttrykker stor skepsis med hensyn til utviklingen i det samme markedet. Så det er ikke slik at markedet «fungerer aldeles utmerket». Det Norman ikke la vekt på, var forbrukernes interesser, som jeg er opptatt av. Sjøli sier videre at hun er fornøyd fordi «alle får mat» til jul. Da sier jeg – selv om det går utover denne debatten – det er kanskje nok mat til alle, men det er faktisk ikke alle som får det heller med den utviklingen vi har i Norge i dag. Og en annen ting som kanskje er viktigere etter den siste tidens avsløringer, er: Hva slags mat er det vi får til jul? Det burde vi kanskje være opptatt av. Jeg er også enig med statsråd Norman i at Næringsmiddeltilsynet har gjort og gjør en fin jobb, noe som er veldig viktig. Men for min del er forbrukerinteressene veldig viktige. Knudsen fra Fremskrittspartiet viste også til Forbrukerrådet som her har en viktig rolle. Vi hadde den saken oppe for noen dager siden, og i den sammenheng er det riktig å reise spørsmålet om hva som er hensikten med å forandre strukturen på Forbrukerrådet, der vi går ned fra 19 kontorer til 10 kontorer. Vil det styrke forbrukernes interesser?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2002-12-16:
Jeg tror det i beste fall kan kalles naivt å tro at vi kan utrede oss frem til en annen struktur i dagligvarebransjen. Det er også et spørsmål om forbrukeren er tjent med en annen struktur, og det må være forbrukeren som står i fokus for Stortingets arbeid med forbrukerpolitikk. Faktisk er det slik at samarbeid mellom de store kjedene kan gi makt til å presse prisene ned til fordel for forbrukeren. Om det skulle vise seg at det er uheldige utviklingstrekk, har vi institusjoner som kan håndtere dette, både Forbrukerrådet, Forbrukerombudet, Næringsmiddeltilsynet og ikke minst Konkurransetilsynet. Fremskrittspartiet har stor tillit til Konkurransetilsynet. Vi forutsetter at tilsynet gjør sin jobb og påser at det slås ned på uønskede utviklingstrekk i dagligvarebransjen. Det er Konkurransetilsynet, sammen med Forbrukerrådet, Næringsmiddeltilsynet og Forbrukerombudet, som har den faglige kompetansen på dette feltet. Vi kommer aldri tilbake til de søte, små, lokale handelsmennene som vi hadde på hvert gatehjørne. Uansett hvor mye vi utreder eller diskuterer i denne sal, er nok denne tid forbi. De store kjedene er kommet for å bli, likeså konsentrasjonene rundt sentrene. Et sentralt spørsmål man imidlertid kan diskutere, er hvordan vi skal sikre mulighetene for lokale, små produsenter til å komme inn på markedet og innenfor kjedene, enten det handler om syltetøy, fisk, smør eller melk. Vi i Fremskrittspartiet tror at dette kan gjøres med mindre byråkratiske regler, med mindre rigide regler. Vi tror også at vi må ta tak i enkelte av monopolkonstellasjonene i det norske landbruket, slik at vi her finner frem til praktiske og fornuftige løsninger.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-16:
Dokument nr. 8:148, som foreslår en utredning av markedsmakt knyttet til matvarekjedene, er et viktig forslag, og jeg er glad for å kunne argumentere for en slik utredning fra Stortingets talerstol. På 1990-tallet har det skjedd en voldsom monopolisering og internasjonalisering i dagligvaremarkedet. De fire store dagligvarekjedene har i dag om lag 99 pst. av butikkomsetningen og har de senere år økt sin markedsmakt ved å knytte seg sterkere til grossister, utvikle egne grossistfunksjoner og egne firma for produksjon og distribusjon av næringsmidler. Det er verdt å merke seg for alle den skepsis til denne maktkonsentrasjonen som er uttrykt fra Forbrukerrådet, fra fagbevegelsen, fra bøndenes organisasjoner og fra lokale politiske myndigheter. Kjedenes markedsmakt kan være problematisk i forhold til flere sentrale samfunnsmål, som f.eks.: ytringsfrihetenfri etableringsrettbosettingsmønstretgrunnlaget for verdiskaping og bosetting i hele landetde ansattes ønske om trygge ansettelsesvilkårvedtatte mål for landbrukspolitikken Matvarekjedene har en enorm innkjøpsmakt, og det handler etter hvert om hvem som skal bestemme hva vi spiser, og kvaliteten på det vi får i oss. Forslaget om en egen kartlegging av dagligvarebransjens voksende makt er lansert i Danmark og bør gjennomføres også i Norge. Fra å være styrt av en håndfull norske eiere, kontrolleres kjedene i stadig større grad av multinasjonale konsern. En egen maktutredning vil gi en bevisstgjøring rundt kjedemakten og gi større handlingsrom for både forbrukere, politikere og aktører. Derfor fremmes følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen ta initiativ til en utredning av markedsmakt knyttet til matvarekjedene.» Senterpartiet er glad for støtte fra Arbeiderpartiet og SV til dette forslaget, men registrerer at flertallet ikke ønsker en slik utredning, og mener at større makt til dagligvarekjedene isolert sett har en positiv virkning. Flertallet mener at en slik utredning ikke er et egnet tiltak for å skape mer konkurranse og derigjennom bedre forhold for forbrukerne, og kan heller ikke se at en slik utredning bør prioriteres framfor andre tiltak for å styrke konkurransen og forbrukernes kår generelt. Dette standpunktet kan oppfattes noe merkelig i en tid med mange og uheldige episoder innenfor matvarehandelen. At Senterpartiet knapt blir trodd på at vårt engasjement i denne saken først og fremst er på bakgrunn av forbrukernes interesser, føyer seg inn i rekken av forsøk på mistenkeliggjøring av vårt partis politiske arbeid. Det faktum får vi nok en gang notere oss.
Victor Norman (Høyre), 2002-12-16:
Jeg har bedt om ordet bare for å presisere at i utgangspunktet er vi like opptatt av markedsmakt i matkjeden som forslagsstillerne er det. Jeg vil ikke si at det forslaget som er fremmet, er uinteressant i seg selv. Men jeg har lyst til å presisere at problemstillingene knyttet til eventuell markedsmakt i kjedene er problemstillinger som Konkurransetilsynet er den enheten som har best forutsetning for å vurdere, og problemstillinger som de løpende vurderer. Hovedproblemstillingene er, så vidt vi bedømmer det, ikke mangel på konkurranse kjedene imellom i seg selv, men tilgangen som små butikker har til grossistfunksjonen hvis de ikke er del av en kjede, og tilgangen som små produsenter har til hyllene i butikkene. Dette er problemstillinger som Konkurransetilsynet løpende ser på og prøver å legge til rette for skal bli løst. Jeg vil minne om at det er et prinsipp som et stort flertall i Stortinget, herunder Arbeiderpartiet, slutter seg til, at den beste måten staten kan ivareta sine funksjoner på viktige områder på, er gjennom systematisk delegering og desentralisering av ansvar og myndighet, herunder å gi tilsynene den rollen de naturlig kan ha. Jeg er enig i representanten Pedersens synspunkt på behovet for et sterkt statlig engasjement både for å sikre konkurranse og for å sikre matkvalitet. Og det er veldig gledelig å konstatere at det nettopp er takket være et sterkt næringsmiddeltilsyn at man har fått avdekket de kritikkverdige forhold som har vært når det gjelder matvarekvalitet i norske butikker. På samme måte er jeg overbevist om at et sterkt konkurransetilsyn som løpende følger utviklingen i dagligvarebransjen, er den beste garantien både for små butikker og for små leverandører. Derimot kunne det vært interessant med en større utredning av hele matkjeden, myndighetenes regulering av hele matkjeden og hvordan det påvirker konkurransen i alle ledd. Men det er ikke det som ligger i det foreliggende forslag. En liten ting til: Forslagsstillerne nevner i begrunnelsen bekymring for at ytringsfriheten brytes ned ved at viktige aktører forsøkes kneblet med trusler om at deres varer kan bli kastet ut av butikkhyllene. Hvis det er riktig, er det selvfølgelig svært betenkelig. Samtidig bruker imidlertid forslagsstillerne som eksempel på problemer med kjedene at det er fare for at vedtatte mål for landbrukspolitikken ikke kan nås på grunn av kjedenes kritikk og press mot grensevernet, råvareprisene og samvirkeorganisasjonene. De av oss som er bekymret for ytringsfriheten, burde være like bekymret for ytringsfriheten fra kjedenes side. Det er også en del av bildet vi må ta med oss her.
Victor Norman (Høyre), 2002-12-16:
Det er en selvsagt ting i alle deler av samfunnet at misbruk av makt må forhindres, og det må være selvsagt at store aktører avstår fra å misbruke makt og fra å kneble mindre aktører. Det tror jeg vi kan være helt enige om. Det jeg uttalte meg om til komiteen, var spørsmålet om det var konkurranselovens sak å verne om ytringsfriheten, og jeg tror nok at de fleste i salen vil være enig i at vi har andre og viktigere virkemidler for å sikre ytringsfriheten i Norge. Når det gjelder spørsmålet om i hvilken grad vi trenger en utredning for å kartlegge misbruk av markedsmakt i dagligvarekjeden, vil jeg minne om at konkurransemyndighetene allerede har hjemmel til å gripe inn mot misbruk av markedsmakt, og at det kommer en ny konkurranselov som kommer til å styrke konkurransemyndighetenes og Konkurransetilsynets posisjon i så henseende. Da virker det fortsatt som anstaltmakeri at man skal ha en særskilt utredning av markedsmakt i akkurat ett ledd av matkjeden, og da i det leddet hvor det faktisk er minst hindre i utgangspunktet for reell konkurranse.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-12-16:
For et og et halvt år siden hadde Stortinget til behandling en sak etter forslag fra bl.a. Erna Solberg, Anita Apelthun Sæle, Terje Johansen og noen representanter fra Senterpartiet, der det ble gjort vedtak om at vi må få en lovendring som hindrer misbruk av dominerende makt. Det ble nevnt noen eksempler både i debatten og i media på slikt misbruk. Anita Apelthun Sæle sier til Aftenposten: «Småprodusenter blir kuttet ut selv om de er konkurransedyktige. Jeg har bedt dem stå frem, men det tør de faktisk ikke. Ingen tjener på at det skal være slik.» Dette handler altså om ytringsfrihet. Hun sier videre: «I dag har vi kjedepoliti utsendt av kjedene som besøker butikker for å hindre at fremmede produkter kommer inn. Dette tjener ingen.» Det er slike meldinger vi får alle sammen, men å få det dokumentert er vanskelig. Senterpartiet ønsker å få fram dokumentasjon. Statsråden skriver i brev til komiteen følgende: «Spørsmål om ytringsfrihet og sikring av arbeidsplasser … er ikke relevant i denne sammenheng.» For en tid tilbake tillot Norges Bondelag seg å stille spørsmål ved om Rimi gjør Norge billigere. Jeg mener det var en selvfølge at de skulle få lov å stille det spørsmålet. De ble da møtt med trussel om at landbrukssamvirkets varer ville bli kastet ut av denne kjedens hyller. Det ble selvfølgelig et stort press fra de ansatte i disse bedriftene om at nå må Norges Bondelag tie stille: Dere har ikke lov til å si slikt til Rimi, for da kan vi miste arbeidsplassene våre. Det er klart det er et problem for ytringsfriheten i landet at noen har så stor makt. Senterpartiet ønsker å finne ut på hvilken måte matvarekjedene bruker makten sin, også utenfor det som Konkurransetilsynet skal se etter.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-12-16:
Senterpartiet ønsker en debatt om maktforholdene i matvareomsetningen, og vi synes det er grunn til å se spesielt på matvarekjedene. Det er fire matvarekjeder, de har gjort seg kjemperike, og de kjenner hverandre veldig godt. Og det er grunn til å stille spørsmål ved måten makten utøves på. Vi har ønsket en debatt i Stortinget – det er lite tid til det. Det er synd. De senere årene er det blitt tatt mange initiativ i Stortinget for bedre å ivareta forbrukernes interesser i forhold til de mektige matvarekjedene, fordi forbrukerne har bedt om det. Konklusjonen har hver gang blitt den samme: Så lenge Konkurransetilsynet er fornøyd, er forbrukernes interesser godt nok ivaretatt. Det er ulike regjeringer som har anbefalt den konklusjonen. For et og et halvt år siden ble det endelig flertall for å skjerpe konkurranselovverket, mot Arbeiderpartiets og SVs stemmer. Kjedene mente at vedtaket som skulle hindre misbruk av dominerende makt var «hårreisende». Stortinget sa tydelig hva Stortinget ville, men det trengs altså et lovforslag, og det venter vi på. Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet var ikke i tvil om at lovendringer trengtes fort. Vi kan ikke vente på en full lovgjennomgang, ble det den gang sagt fra disse partiene. Jeg har bl.a. sitert begrunnelsen fra Anita Apelthun Sæle, som den framgår av et intervju i Aftenposten. Nå er Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti fornøyd med departementets oppfølging av saken, selv om framdriften er forsinket med seks måneder i forhold til den tid som man den gangen sa at en full lovgjennomgang ville ta, og der man ikke bad om å få en full lovgjennomgang. Kjedene har meget stor makt, også utenfor det området Konkurransetilsynet skal passe på. Det er i forslaget denne gangen vist til at Forbrukerrådet, fagbevegelsen, landbruksorganisasjoner og lokale politiske organisasjoner uttrykker skepsis til den makten som kjedene har fått. Men regjeringspartiene og Fremskrittspartiet sier i denne innstillingen at den utviklingen vi har hatt, har vært til fordel for forbrukerne. Det sies endog at den styrker mulighetene for at alternative norske produsenter kommer inn på dagligvaremarkedet. Det er litt merkelig i forhold til de sitatene fra Apelthun Sæle som jeg kom med i stad. Det stilles spørsmål fra forbrukerne når det gjelder kvaliteten, når det gjelder utvalget, og når det gjelder prisene. Det er ikke noe land som har så få småbutikker og spesialbutikker som Norge. Rapporter viser at marginene er romsligere i Norge enn i nabolandene våre. Det viser at det er i Norge det har forsvunnet flest småbutikker og småprodusenter, og det viser at småprodusentene er presset ut. Det er et sterkt ønske om å få sett på disse sakene, og det er det ønsket Senterpartiet målbærer.