Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-06-13:
NATO endres, og det er nødvendig. Men la oss for vår sikkerhets skyld håpe og tro at alliansens troverdighet og styrke vil bestå. Det er riktig med en ny organisering og en ny kommandostruktur, som ble velsignet på NATO-møtet i går. At den nye strukturen også nå gir et fotavtrykk i Norge, er selvsagt gledelig. NATO utvides, i utgangspunktet ingen enkel operasjon. Det er mange utfordringer, særlig militært og i forholdet til vår store nabo i øst, Russland. Men etter Berlinmurens fall, Sovjetunionens oppløsning og demokratiets inntogsmarsj i Øst- og Sentral-Europa er NATO-utvidelsen politisk en viktig begivenhet for Europas befolkning. NATO har i hele sin eksistens vært garantist for fred, frihet og demokrati og en avskrekkende faktor mot tyranni og diktatur. Hva er da mer naturlig enn at folk som har fått sin nyvunne frihet, ønsker å sikre denne friheten i en allianse som har lyktes? NATO behøvde heldigvis aldri å føre noen stor krig i Europa, og det sier også noe om alliansens styrke. En NATO-debatt nå er viktig. Det er umulig å delta i en sånn debatt uten å ta i betraktning de hendelser vi opplevde i vår da NATO som organisasjon ble utfordret, der organisasjonen står tilbake med den klare utfordring å prøve å samle kreftene og gjenreise lojaliteten fra alle medlemsland. At enkelte medlemsland valgte å benytte NATO til å markere nasjonale særinteresser, var svært uheldig og bidrog til at mange nå setter spørsmålstegn ved alliansens fremtid. For Norge er det av vital interesse at NATO er robust og effektiv og ikke på noen måte undergraves, verken politisk eller militært. Selv ikke NATOs tilstedeværelse på Jåttå er tilstrekkelig hvis NATO nedprioriteres som arena. Derfor er det i vår interesse å sørge for å hjelpe eller dytte våre allierte inn til NATO-bordet og la dem forbli der. Andre arenaer for å ivareta Europas sikkerhet bør bli underordnet og snarere støtte opp om NATOs ledende rolle enn å konkurrere med den. Forsøk på å løfte EU som en sikkerhetspolitisk aktør er stadig til stede. Noen land viser store ambisjoner og stor appetitt på en slik rolle for EU. Ikke det at det nødvendigvis er gleden over EU som organisasjon som kanskje er det viktigste, men snarere muligheten for enkelte EU-land til å spille stormakt uten USA. Og her er vi ved noe av kjernen: Skal vi akseptere at EU forsøkes brukt som konkurrent eller motpol til USA, eller skal vi forsikre oss om at USA og Europa trekker i samme retning, deltar i de samme møter og fortrinnsvis snakker med én stemme? Man kan saktens stille spørsmål ved om enkelte europeiske NATO-land ser seg tjent med å undergrave alliansens betydning for å kunne øke egen innflytelse. Men hva er EU på den sikkerhetspolitiske og forsvarspolitiske arena? Kun en dverg – mange store ord, fine ambisjoner, men knapt nok kapasitet til å påta seg de minste og mest fredfulle oppdrag. Denne mangel på selvinnsikt og evne til å se egne begrensninger gjør oss bekymret for at målet ikke f.eks. er et større ansvar for Europas sikkerhet, men snarere en løsrivelse fra den transatlantiske akse. For Norges del er det viktig at denne strategien ikke lykkes, at vi ikke havner i en skvis mellom EU og USA. NATO har vært vellykket som sikkerhetspolitisk instrument. Hvorfor ikke akseptere det og la EU konsentrere seg om andre oppgaver? Som NATO-medlem har vi styring på NATOs ressurser, i hvert fall til en viss grad. La oss derfor arbeide for at disse ressurser forblir i NATO og ikke utvannes i f.eks. EU. Fremskrittspartiet er glad for at flertallet i komiteen ser at vi har utfordringer i forhold til utviklingen i EU. Det er viktig at vi lar vår stemme bli hørt, særlig nå når også EUs fremtidige struktur skal utformes. Fra innstillingen vil jeg vise til flertallsmerknaden der alle partier, unntatt SV, retter oppmerksomheten mot det militærfaglige gapet over Atlanteren, og der flertallet mener at Norge kan være en pådriver for å få bedre militær kapasitet, en ny kommandostruktur og en ny alliert reaksjonsstyrke. Fremskrittspartiet vil her understreke at skal vi få gjort noe med kapasitetsgapet mellom Europa og USA, hviler det et stort ansvar også på en nasjon som Norge. Da må vi vise det, og da trenger vi en styrking snarere enn en reduksjon i vårt eget forsvarsbudsjett. Så vil jeg gi noen kommentarer til representanten Blankenborg, som viser til et til enn viss grad sammenfallende syn mellom Senterpartiet og Fremskrittspartiet i innstillingen på forholdet til EU som sikkerhets- og forsvarspolitisk aktør, som jeg har redegjort for Fremskrittspartiets begrunnelse for. Fra vårt synspunkt er ikke dette noen mistillit til EU som system og organisasjon, men det er et forsøk på å gi et klart signal om hvordan vi mener at EU bør organiseres, hva EU bør prioritere, og hva som bør være de viktigste oppgavene. Jeg nevnte også i mitt innlegg EUs utfordringer nå i å se fremover og organisere seg for en ny europeisk fremtid. I det europeiske landskapet og det kartet som man nå forsøker å tegne, mener vi at den sikkerhetspolitiske rollen godt kan overlates til andre. Det er nok en noe annen innfallsvinkel til EU enn det Senterpartiet har, og således et forsøk fra vår side på å si noe om de prosesser som pågår i EU og i Europa, og å prøve å være konstruktiv i forhold til å ta ansvar for de utfordringer som vi står overfor.