Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2020-12-03:
Arbeiderpartiets talere før meg har på en god måte presentert vårt budsjettalternativ, som forholder seg til de viktigste utfordringene landet står i: å få de 200 000 ledige tilbake i jobb, bekjempe de voksende forskjellene, styrke velferden og kutte klimautslippene på en sosialt rettferdig måte. Jeg vil derfor si litt om det politiske bildet vi har etter at de fire høyrepartiene fant sammen – eller ble tvunget sammen av koronapandemien, skal vi tro Fremskrittspartiets leder, Siv Jensen – om et åttende statsbudsjett. Presentasjonen av budsjettendringene vi ble vitne til på tirsdag kveld, minnet mer om en skilsmisse enn en gjenforening. Og som ved noen skilsmisser synes det like viktig å plage den andre parten som å finne fram til løsninger de kunne stått sammen om. Det har vi også sett og hørt i denne debatten. Det var ikke mange smil å se under presentasjonen, ingen stemning à la den Kristelig Folkepartis Jon Lilletun ga uttrykk for i 2003, om at et godt budsjett var blitt bedre. Men i 2003 var det altså Arbeiderpartiet de laget budsjettavtale med. Det var åpenbart lettere for sentrumspartiene. Det bildet ble jo også bekreftet i Politisk kvarter dagen etter, da Siv Jensen sa at Fremskrittspartiet var grundig ferdig med å samarbeide med Kristelig Folkeparti, noe som også er gjentatt i debatten i dag. Statsministerens politiske prosjekt, å samle de fire partiene på høyre side til en styringsdyktig regjering, ble ganske grundig smadret tirsdag kveld. Det måtte altså en pandemi til for at ikke også denne borgerlige regjeringsperioden skulle ende med regjeringens fall, slik vi så på 1960-, 1980- og 1990-tallet. Men regjeringsgrunnlaget løste seg opp denne tirsdagskvelden. Hvis noen lenger husker tilbake til høsten 2013 – da ble de fire partiene enige om en målsetting om å gjøre norsk økonomi mindre oljeavhengig. Resultatet er blitt det motsatte. År for år er norsk økonomi blir mer og mer avhengig av oljeinntektene. Mer penger fra oljefondet er brukt til å smøre ethvert forlik med partiene som har stått utenfor regjeringen. Storesøster Høyre har vært helt uten evne til å holde igjen. Også denne gang ble oljefondet løsningen, ikke bare til nødvendige tiltak for å hjelpe norske bedrifter og næringer gjennom koronapandemien, men også for å fylle inntektshullene som skattekuttene og nå avgiftskuttene danner på statsbudsjettets inntektsside. Det kanskje alvorligste som står igjen etter denne regjeringen, er at den år for år har redusert statens inntekter – uten å greie å få folk i jobb eller å kunne redusere dens utgifter på en god måte gjennom omstilling og fornyelse. For de målrettede skattekuttene for landets rikeste har ikke blitt en investering for flere arbeidsplasser i privat sektor. Sammen med en ganske heftig økning av de mange avgiftene fram til nå har det vært en målrettet politikk for økende forskjeller i samfunnet. Det er nesten noe bibelsk over dette. Det er beskrevet i Matteusevangeliet: «For den som har, skal få, og det i overflod. Men den som ikke har, skal bli fratatt selv det han har.» Svake grupper har opplevd å bli fratatt støtten de har behov for. Det vil være en annen arv etter denne regjeringen, nemlig økende forskjeller, som er en trussel mot noe av det viktigste vi burde ta vare på i dette samfunnet: den tilliten som er mellom oss, i arbeidsliv og samfunnsliv. Økende forskjeller gir strekk i laget. Mens erkjennelsen av hvor skadelig økende forskjeller er, vokser i flere og flere land, har den altså fått fotfeste i våre høyrepartier. Det triste er at Høyre har fått sentrumspartiene med på denne tenkningen, partier som i sin tenkning egentlig står for noe annet. Det slående med budsjettenigheten er at den overhodet ikke retter seg mot de sentrale utfordringene vi står foran – de 200 000 ledige som vi må få tilbake i jobb, utviklingen av velferdstjenestene, med mer til kommuner og fylker. Og det er lite som vil kunne bidra til kutt i klimautslippene, for det er jo ikke Fremskrittspartiet særlig opptatt av. Det som vil stå igjen som arven etter denne regjeringen etter disse årene, er økende forskjeller mellom folk, tapte muligheter for å ta tak i de store utfordringene vi har i vente, en politisk branntomt – og en regionreform ingen forstår meningen med.