Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2013-03-05:
Jeg har tenkt å begynne med å være litt personlig. 22. juli vil for alltid være brent inn i mitt minne. Det var da terroren viste sitt stygge vesen i Norge, og det ble mye nærmere og mer personlig enn den terroren vi til daglig ser gjennom tv-ruta. Av bekjente og kolleger i drammenspolitikken og i lokale medier var det fire som hadde sine barn på Utøya. To av barna kom ikke tilbake. Jeg er selv far og kan knapt fatte hva disse foreldrene har vært igjennom. To unge kolleger fra drammenspolitikken var også på Utøya. En av dem var samboeren til en svært nær venn av meg. Heldigvis overlevde begge. En annen venn av meg, som også er partikollega, var blant de frivillige som hentet overlevende fra Utøya, og som fikk en velfortjent medalje for dette. På kvelden den 22. juli hadde jeg en lengre telefonsamtale med ham, og det var vel først ved denne samtalen at jeg forsto noe av rekkevidden av og alvorligheten i terrorhandlingen. Det er sagt før i denne debatten, men disse menneskene – hytteboere, campingturister, AUF-ere og fastboende ved Utøya, og forbipasserende og ansatte i regjeringskvartalet, som bisto i rednings- og hjelpearbeidet – gjorde en fantastisk innsats som det står en utrolig respekt av. Da min svoger, som er politimann, kom hjem fra Utøya på lørdagskvelden den helgen, skjønte jeg også hvilken innsats som ble gjort av helsepersonellet og politiet på stedet. I ettertid har det vært det kommunale hjelpeapparatet som skulle følge opp overlevende og pårørende. Jeg har sett at mange har vært godt fornøyd med oppfølgingen, samtidig som en del har vært mindre fornøyd. Det ligger i sakens natur at tragedien er så stor at intet kan være nok, fordi man har mistet noe umistelig. Vi får håpe at helsevesenet og kommuner lærer både av sine feil og av det som ble gjort bra. Da vi tok fatt på saken i kontrollkomiteen, hadde vi – som nevnt i debatten – et besøk på Utøya og i regjeringskvartalet. Det ga oss et godt bilde av hva som hadde skjedd, men personlig må jeg si at det var en meget sterk opplevelse. Høringene vi hadde, var også viktige – og riktige. Sammen med kommisjonens rapport ga de oss imidlertid en innsikt som avdekket feil, mangler og unnlatelsessynder. Bildet i mitt hode som beskriver forholdene, er den lille, overfylte gummibåten som stopper og nærmest synker. Et bilde sier mer enn tusen ord, sies det, og bildene av dette båthavariet er et slikt bilde. 22. juli var dagen for to grusomme terrorhandlinger, men det var også dagen da store feil og mangler ble avslørt. En del av de feil og mangler som fremkom, kunne ha vært unngått. La meg ta noen eksempler: Nødnettets utfordringer var kjent. Dette hadde vært debattert i Stortinget i over ti år. Jeg kan bl.a. nevne at det er over ti år siden at jeg tok opp forholdene rundt Nødnett i et spørsmål til daværende justisminister, og det er tatt opp av en rekke andre representanter i etterkant av det. Manglene ved helikopterberedskapen er påpekt en rekke ganger – bl.a. så tidlig som tidlig i 2002 – av Fremskrittspartiet. Likeså har vi påpekt ressursbehov og utstyrsbehov i politiet. Jeg tror det var representanten Solberg som tidligere i debatten sa at all den svikten som fremkom etter 22.juli, er ting som er påpekt i debatter og forslag her på Stortinget. Terrorhandlingen er en grusom måte å lære på, men forhåpentligvis har vi lært. Representanten Siv Jensen krevet i sitt innlegg konkret handling, ikke bare vurderinger, talemåter og ord, men konkrete tiltak, og det er jeg selvfølgelig enig i. Vi trenger nå handling når det gjelder budsjetter, når det gjelder klarering av hvem som har ansvar, når det gjelder ledelse, når det gjelder samhandling mellom forsvar og politi, vi trenger bedre utstyr, slik som helikopter, våpen og en vurdering av ammunisjon, vi trenger å få teknologien på plass, osv. Det er mer enn nok å ta tak i. Vi kan ikke gjøre Norge hundre prosent sikkert mot terror, men vi må gjøre vesentlig mer for å begrense trusselen.