Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-09-25:
Jeg vil framsette det forslaget som er omdelt, og beklager sen innlevering. Jeg satt på hjemmekontoret i går og tenkte at dette kunne jeg ordne i dag, og så tenkte jeg ikke frist. Jeg beklager at forslaget har kommet litt sent, men jeg håper det kan tas opp til votering allikevel. Det vedtaket som ligger her fra Odelstinget, er etter min mening prinsipielt svært galt. Dette er en sak jeg har hatt stort engasjement i lenge. Derfor vil jeg ikke slippe den igjennom uten å markere min prinsipielle holdning til spørsmålet. Det er bakgrunnen for det forslaget som ligger her. Vann og fosser er det umulig å flytte ut av landet fysisk. Jeg må si det er med en viss undring at jeg derfor har sett at debattfokuset har blitt rundt nasjonal kontroll og fellesskapets eie. Den nasjonale kontrollen bør sikres gjennom skattesystem, generelle lover og reguleringer og - som framsatt forslag av mindretallet - gjennom statlig forkjøpsrett. Da har man nasjonal kontroll over ressursen. Det prinsipielt interessante etter det er hvordan man sikrer optimal ressursutnyttelse. For å sikre en optimal ressursutnyttelse har man et stort behov for mangfold, etter min mening. Det gjelder mangfold på eierskapssiden, det gjelder mangfold i forretningsstrategier, og det gjelder mangfold i miljøer som forvalter dette. Det er en ressurs hvor vi allerede har 88 pst. offentlig eierskap. Etter min mening er man allerede langt over det punktet hvor offentlig eierskap er for stort og dominerende. Odelstingets vedtak går i stikk motsatt retning av det å skape mangfold. Private aktører skal forvises fra kraftbransjen. Det vil skade Norge på sikt. Heldigvis kan man ikke få ut alle, så vi diskuterer egentlig halvparten av det private eierskapet vi i dag har i kraftbransjen, altså ca. 6 pst. av bransjen. Selv om man har et så lavt privat innslag, er fokuset på en dogmatisk, ideologisk kamp mot en liten del av eierskapet og forvaltningen av norsk vannkraft. Man har ikke fokus på effektiv ressursutnyttelse og heller ikke på dynamikken i og utviklingen av kraftbransjen. Det synes jeg er beklagelig. Det er ingen tvil om at vi diskuterer en svært viktig nasjonal ressurs i dag. Vi snakker om totalt kanskje 120 TWh og en verdi på rundt 300 milliarder kr. For å illustrere det: Med et effektivitetstap på 0,1 pst., som jeg tror fort kan komme til å skje når man begrenser mulig eierskap til bransjen, betyr det altså 300 mill. kr i året for det norske samfunn. Derfor er dette en svært viktig bransje å sikre både mangfoldet i og optimal utnyttelse av. Norsk industri har allerede varslet at dette får konsekvenser for investeringsvilje og satsing. Det er sterkt beklagelig. Men hjemfall skaper også mange andre incentiver som gir seg utslag i mindre effektiv ressursutnyttelse. Slike vedtak som det Odelstinget har gjort, påfører det norske samfunnet kostnader. Innenfor de fleste områder er vi opptatt av konkurranse som drivkraft for effektivitet. Hvis man fjerner private fra det å forvalte vann, fjerner man miljøer som kan bidra til økt konkurranse om forvaltningen og til effektiv ressursutnyttelse. Da fjerner man også det som er den største drivkraften for å få en effektiv ressursutnyttelse og en optimal ressursutnyttelse, slik jeg ser det. Innenfor en bransje som vannkraft, hvor man forvalter så store verdier, og hvor man nesten er «dømt» til å tjene penger når anleggene begynner å bli nedskrevet, er det ekstra viktig at vi har konkurransen som en kontroll på at bransjen faktisk drives effektivt og optimalt. Som et eksempel på hva mangfold og forskjellige forvaltningsmiljøer betyr, vil jeg dra fram småkraftutviklingen som har skjedd. Det er en utvikling som ikke hadde vært mulig uten private aktører. Nå omhandles ikke småkraft av den beslutningen som ligger her i dag, men det er et godt eksempel på hva mangfold av eierskap og mangfold av forvaltningsstrategier betyr. Jeg tror ikke det hadde vært mulig å få Statkraft interessert i å utvikle det potensialet som Distrikts-Norge har, uten alle de småkrafteierne rundt omkring i landet som har tatt tak i dette. Da har man også samtidig utviklet en leverandørindustri i Norge, og man har skapt betydelige verdier. Den andre ineffektiviteten som hjemfall skaper, er at når hjemfallstidspunktet nærmer seg, kommer eiers og drivers fokus til å bli noe helt annet enn både optimal utvikling og optimalt vedlikehold av anlegget. Altså får vi en kraftig ineffektivitet jo mer vi nærmer oss hjemfallstidspunktet. Til sist vil jeg minne om hva som stod i Dagens Næringsliv den 15. august i år. Der stod det at Statkraft har «store ambisjoner for vannkraft i Øst-Europa, men også i Sør-Amerika og Sørøst-Asia gjennom SN Power, som har en meget spennende forretningsplan». Norge fører altså nå en politikk i Norge som Norge ikke ønsker å møte ute. Jeg synes det er et prinsipielt paradoks at vi har miljøer som satser sterkt på vannkraftutvikling ute, mens vi i Norge ikke åpner opp for at andre kan komme hit. Arvesølv og nasjonal kontroll har overskygget det vesentlige. Norge har nemlig miljøer, forutsetninger og kompetanse for å kunne være offensive innenfor dette feltet. Det viser Statkrafts strategi. Men offensivitet ute styrkes ikke ved å være defensiv og beskyttende hjemme. Da vil jeg spørre: Hvorfor skal vi ikke heller sikre at norske eiermiljøer er så sterke at flere kan gå ut og gjøre som Statkraft? Vi burde stole på det og satse på det, istedenfor å basere dagens politikk på gammeldagse skremsler fra 100 år tilbake, når vi i dag har et skattesystem, lover og regler til å sikre at fellesskapets interesser ivaretas. Vi burde bygge privat eierskap og private forvaltningsmiljøer, ikke sende dem ut i det store intet. Over tid vil det gi mindre effektivitet, innovasjonsevne og utviklingskraft for Norge. Derfor bør det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.