Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
La meg aller først uttrykke min respekt og sorg for de fem ISAF-soldatene som i dag ble drept i Zabul-provinsen, muligens ved «friendly fire». Uansett er det ytterligere tap av unge soldaters liv. NATO har nå mistet 36 soldater siden nyttår. Det er et stort offer. Jeg vil takke utenriksministeren og forsvarsministeren for gode redegjørelser om status for utvikling i Afghanistan og Norges engasjement i landet. Jeg ønsker å gå tilbake i nær fortid og se litt på bakgrunnen for hvorfor norske militære styrker i det hele tatt ble sendt til fjellandet mellom Sentral- og Sør-Asia. Norge har ingen egeninteresser i Afghanistan. Norge har vært, og er, engasjert i Afghanistan på grunn av landets regjerings, ledet av den ekstreme islamske bevegelsen Taliban, grusomme og bestialske selvmordsangrep på USA 11. september 2001. Angrepet på USA var et angrep på NATO, og derfor et angrep på alliansens den gang 15 medlemsland. Angrepet var samtidig et angrep på de frihetsverdiene som vestlige demokratier er bygd på, og et angrep på FNs menneskerettigheter – i realiteten et angrep på opplysningstiden og sivilisasjonen. Med dette som bakteppe valgte NATO å følge sin vedtatte doktrine om at et angrep på et av medlemslandene er et angrep på alle. NATO, ledet av USA, gjengjeldte derfor angrepet med mål om å drepe den ledende ideologiske og åndelige terroristen Osama bin Laden, og for å frigjøre Afghanistan fra Taliban. Krigen mot terror ble innledet. NATO-landene fikk etter hvert støtte fra en rekke land også utenfor alliansen. Taliban er i dag fjernet fra makten, og Afghanistan skal i nær fremtid avholde sitt andre demokratiske valg. Taliban er imidlertid fremdeles en maktfaktor i sørlige deler av landet. Jeg dveler ved historien fordi det i enkelte sammenhenger har blitt skapt et bilde av at Norge og andre land befinner seg i Afghanistan av egeninteresse. Nei, NATO-landene har ofret menneskeliv og enorme ressurser for at Afghanistans innbyggere skal få tilbake friheten fra islamsk sharia og religiøst tyranni. Det vi nå forventer og bør forlange, er at afghanerne selv nå etter hvert tar over kontrollen av eget land, og at de av egeninteresse forvalter den friheten NATO og andre har lagt grunnlaget for på best mulig vis. Jeg ønsker å legge til at verken NATO eller andre frivillige deltakerland i krigen mot terror skylder Afghanistan noe som helst. I sin redegjørelse sa utenriksministeren at valget var et oppgjør med Taliban-bevegelsen. Det er nok mye sannhet i det. Taliban har uttalt at de vil gjøre alt de kan for å hindre et vellykket valg. Utenriksministeren sa videre at dette må Taliban ta hensyn til – det er jeg litt mindre sikker på. I et regulært demokrati vil det være naturlig å trekke en slik konklusjon, men erfaringen viser at sterke krefter i Taliban neppe betrakter demokrati som inngangsport til makt og innflytelse. Når det er sagt, er det selvsagt positivt at det afghanske folket får uttrykt sin vilje gjennom valg. Det finnes ikke noe akseptabelt alternativ. Alle gode krefter i Afghanistan bør derfor nå bli værende i sitt hjemland og bygge demokratiske institusjoner. Demokratiske krefter må planlegge for hvordan landet i fremtiden gradvis skal klare seg uten internasjonal militær tilstedeværelse. Med dette som bakteppe er det bekymringsfullt at mange afghanere, som har jobbet for ISAF-styrkene, velger å forlate sitt hjemland og bosette seg i Vesten. Det er etter min mening helt uakseptabelt og kan skape en meningsløs presedens. Lokalt ansatte afghanere har naturligvis ikke kjempet for Norge, slik enkelte hevder. Lokalt ansatte har kjempet for å befri sitt eget land for islamister, og de har fått godt betalt for jobben. Dette er mennesker som vil være av stor verdi og nytte i gjenoppbyggingen, og jeg vil derfor oppfordre de mange som i dag med stor entusiasme argumenterer for at ISAF-styrkenes dyktige samarbeidspartnere skal forlate sitt hjemland og bosette seg i Vesten, i større grad tenker på hva som vil være best for utviklingen i Afghanistan. Igjen må vi ikke glemme at ISAF-styrkene ikke har vært i Afghanistan for egen vinning, men for å hjelpe afghanerne til å styre sitt eget land. Som utenriksministeren korrekt påpekte, vi må være forberedt på tilbakeslag. For å unngå dette må gode, velutdannede demokrater bli værende og bygge opp sitt eget land. Norge har brukt store ressurser både militært, sivilt og økonomisk for å gjøre Afghanistan i stand til å styre seg selv. Utenriksministeren varslet i sin redegjørelse at Norge planlegger å bidra med 750 mill. kr i bistand hvert år i Afghanistan. Dette er enorme beløp. Slike enorme overføringer kan dessverre bidra til korrupsjon og kanskje vel så viktig, gjøre Afghanistan bistandsavhengig. Dette har vi sett eksempler på i flere land, nemlig at gode intensjoner får utilsiktede konsekvenser. Det er uansett få eller ingen eksempler på at gratis penger har ført til godt styresett, demokrati, beskyttelse av menneskerettigheter og eksportrettet industri. Økonomiske bidrag knyttet til humanitær virksomhet og utvikling må heller ikke utvikle seg til permanente arbeidsplasser. Det er ingen tjent med – aller minst afghanerne selv. Hvorvidt Afghanistan lykkes i fremtiden, vil i stor grad avhenge av hvordan landets kvinner blir behandlet. Land styrt av menn alene har uten unntak vesentlige mangler. Jenter må få utdanning, og de må få anledning til å fullføre sin utdannelse. Kvinner må få anledning til å konkurrere med menn på like vilkår. Det betyr at menn må finne seg i å avgi makt og beslutningsmyndighet til kvinner. Aksepterer man diskriminering av 50 pst. av befolkningen, finnes intet demokrati. Veien er da også kort for at man også innfører restriksjoner på andre grupper i samfunnet. Jeg vil oppfordre utenriksministeren til å knytte størrelsen på Norges bistand opp mot kvinners deltakelse i styre og stell. Dette er lett målbart og enkelt for mottakerlandene å rydde opp i. På dette området bør vi være helt konsekvente: Ingen norsk bistand til Afghanistan dersom landet gjeninnfører institusjonalisert diskriminering av kvinner. Jeg ønsker å avslutte med en liten påminnelse. NATOs medlemsland skylder ikke Afghanistan noen ting. NATO-landenes innsats i Afghanistan har hatt en enorm kostnad for alliansen og for medlemslandene. Som forsvarsministeren klokelig minnet oss om: Det står i dag 51 000 internasjonale styrker i Afghanistan. Afghanistan er imidlertid ikke det eneste stedet i verden hvor demokrati og menneskerettigheter utfordres. Soldater har mistet sitt liv, de økonomiske kostnadene har vært formidable og tid og oppmerksomhet har tatt fokuset bort fra andre områder. Denne innsatsen står det enorm respekt av. Man må heller ikke glemme at NATO-landenes store engasjement i Afghanistan naturligvis har fått konsekvenser for beredskapen og den militære strukturen i medlemslandenes hjemmeforsvar. Konflikten i Ukraina viser med tydelighet at fred og fordragelighet i våre nærområder ikke er skrevet i stein for all fremtid. Det norske forsvaret bør derfor ikke miste fokuseringen på sine primæroppgaver.