Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-04-27:
Norsk og Senterpartiets eiendomsrettstradisjon for landbruksarealer bygger på eiendomsrett og eiendomsplikt. Eier har et forvalteransvar, og, som flere har vært inne på, det er en felles holdning hos de rød-grønne som blir stadig mer internasjonalt moderne. Det er den som må legges til grunn. Det er et forvalteransvar som er lovfestet. Det gjelder for landbruket, og saken i dag gjelder eiendomsretten og eiendomspliktene for jordbruk, altså bruk av jord. Driveplikten, i § 8 i jordloven, tydeliggjør eierens forvalteransvar og erstatter konsesjons- og odelslovens tidligere drivepliktbestemmelser. I Landbruksdepartementets rundskriv, M-3/2009, Driveplikten etter jordloven, av 26. juni 2009 heter det, under punkt 2, formålet med driveplikten – behovet for endringer: «De nye bestemmelsene innebærer at driveplikten er en personlig og varig plikt som ikke er knyttet opp mot ervervet av en eiendom.» I jordlovens § 8, driveplikt, heter det: «Jordbruksareal skal drivast. Ny eigar må innan eitt år ta stilling til om han eller ho vil drive eigedomen sjølv eller leige bort jordbruksarealet etter føresegnene i andre ledd.» Videre i § 8 følger ledd med krav om at driveplikt ved bortleie krever ti års skriftlig leieavtale. Jordloven og jordleie er svært omfattende. Jordleien omfatter flere millioner dekar. I dag eksisterer det mange titusen privatrettslige avtaler mellom den som leier jord og den som eier jord. Avtalen er muntlig eller skriftlig. Det er viktig å få større forutsigbarhet, ikke minst for den som leier, altså den som er gårdbruker. Utfordringen er da å kombinere større forutsigbarhet med det som er administrativt mulig å gjennomføre – og da er vi ved dagens interpellasjon. Jeg vil be statsråden vurdere på nytt om kravet til ti års skriftlig leieavtale skal gjelde nye eiere etter 1. juli 2009, eller alle eiere. Jeg vil tilrå at kravet til ti års skriftlig avtale skal gjelde nye eiere, altså gradvis bedre forholdene. I tillegg til dette bør myndighetene bruke drivepliktskravet overfor de eiere som ikke sjøl eller ved jordleie sikrer at jorda blir brukt, altså jordeiernes jord blir vanhevda. I de tilfeller bør krav til ti års skriftlig jordleieavtale mellom jordeier og jordbruker vurderes som et naturlig krav. Dette er spesielt viktig i Nord-Norge. Det er der utfordringene er størst. Det er der de største arealene ikke blir brukt. Vi skal være klar over at uansett lovregulering er det økonomien i næringa, som flere har vært inne på, som avgjør om arealene blir brukt. Siden de arealene som er ute av bruk, først og fremst er grasarealer, er det dermed økonomien i bruk av gras i husdyrproduksjonen som må forbedres, der man altså kombinerer økonomi og lovverk. Ved en revurdering av rundskrivet, basert på de to endringene som jeg nå har skissert, vil en bedre kunne kombinere forutsigbarheten for dem som bruker jorda, og det som administrativt er mulig å gjennomføre. Det viktigste ved en slik vurdering og endring er at det har brei støtte i næringa. Det er i tråd med det som oppfattes som en rimelig endring av regelverket, slik at vi kommer i en ny og bedre posisjon. Altså: Det som har skapt grunnlaget for denne interpellasjonen, er at endringa i jordloven har blitt forstått og tolket slik at den ikke bare skal gjelde nye eiere, men også eksisterende eiere. Dermed vil forskriften omfatte titusenvis av kontrakter, muntlige og skriftlige, og det innebærer en situasjon som flere synes er urimelig. En må starte et sted – og starte med det viktigste først. Det er en tilråding fra min side.