Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2014-12-02:
Jeg vil starte interpellasjonen med å si at aupairordningen er flott for mange og har gjennom mange år vært en god ordning, både for våre egne unge til å reise ut og for familier i Norge til å bli kjent med andre kulturer. Aupairordningen ble regulert av Europarådet i 1969 og ratifisert i 1971. Norge var i begynnelsen et sendeland, mens vi nå er et mottakerland, spesielt for au pairer fra Asia og Øst-Europa. Det stiller andre krav til våre egne regler og til håndteringen av ordningen, en ordning som innebærer rundt 3 000 nye au pairer i året. Det er ikke ordningen i seg selv jeg mener er feil, men det vi ser, er at ordningen nå uthules til noe annet enn det den var ment å være, nemlig en kulturutveksling. Det å være på like fot, som det opprinnelig betyr, skal gi kunnskap om språk og kultur og gjelder for dem mellom 18 og 30 år, flest jenter, men ca. 5 pst. er menn. Det er definert i retningslinjene hvilke oppgaver som skal gjøres, og oppholdstillatelse gis for inntil to år. Det varierer imidlertid fra land til land om det gis oppholdstillatelse eller arbeidstillatelse, mens vi i Norge gir oppholdstillatelse. Spørsmålet er da om dette har blitt en ordning for dem som ønsker seg billig arbeidskraft til hjelp i hjemmet. I dag ser vi nettopp at ordningen kan utnyttes til det. Norsk Folkehjelps Au Pair Center, som driver rådgiving, informasjon og juridisk bistand, kan fortelle om mange sider ved ordningen som ikke bare er positive. Noen opplever misbruk og dårlige arbeidsforhold. De får ingen språkopplæring eller kulturutveksling og har lange arbeidsdager, med tungt husarbeid og mye ensomhet. Jeg tror vi er enige om at ordningen ikke var ment å skulle brukes til å legitimere slike forhold. I dag er det folk fra Peru og Filippinene som er den største gruppa utenfor Schengen som får status som au pair. De som er innenfor Schengen, kan jo inngå arbeidsavtaler. De faller derfor utenom. Mange av dem som kommer hit, kommer fra fattige kår, med familie og barn hjemme, selv om hovedregelen er at barn i hjemlandet ikke skal gi oppholdstillatelse. Men det vet vi skjer. Det unngås ved at de ikke forteller, ikke registrerer ungene på seg selv eller har falsk identitet. De vil jo ofte hjelpe dem som er igjen hjemme – og kan også gjøre det med det tilskuddet de kan sende hjem. Folkehjelpens Au Pair Center har avdekket flere tilfeller av menneskehandel. I 2013 hadde de 350 henvendelser. I tre av sakene er det avslørt at det jobbes for mye, slik at det tenderer til menneskehandel. Kontrakten sier maksimum 30 timer i uka. Det skal holdes, men det vet vi brytes. Har vi så noen regler for å hindre dette? Stortinget endret utlendingsloven. Det ble innført karantenetiltak mot vertsfamilier som misbruker ordningen. Karantenetiltak vil være forebyggende og vil kunne beskytte mot utilbørlig press fra vertsfamilien. Tiltaket rammer først og fremst vertsfamilien, ikke au pairen. Det tror jeg er viktig og riktig. Hvorfor lage en debatt om denne ordningen – er vi så uenige? Det er viktig fordi det skjer så mye negativt innenfor en ordning som skulle være positiv for alle. Vårt politiske ansvar er å lage ordninger som ikke tillater misbruk av andre mennesker, eller som ikke utnyttes. Som medlem i Nordisk råd har jeg også løftet saken inn i det nordiske samarbeidet, for dette er utfordringer som dreier seg om flere nordiske land – Danmark mest, Finland minst. Det dreier seg mindre om Finland fordi de har strenge regler om bl.a. å ha studert språket på forhånd, og det kan kanskje skremme. I Sverige er det vanskelig å få arbeidstillatelse dersom en har vært au pair i et annet land rett før. Der har søknadsmassen gått ned. Kanskje er det grunnen. Vi i Norden er et felles marked. En ser at mange først jobber i ett land, og så i et annet. De shopper vertsfamilier. Norge er på topp, mest attraktivt, fordi vi har ganske høy sats for lommepenger – 5 400 kr i måneden. Derfor har vi også flest saker. Det vil være smart å lage et felles regelverk for Norden for å sikre at dette igjen blir et reelt kulturutvekslingstilbud. Valg av land bør gjøres på forhånd. Landene i Norden er ganske like når det gjelder kultur, og det må være unødvendig å ha opphold i flere av disse for å lære mer om vår kultur, dersom det er grunnen. Jeg tror vi også må bevisstgjøre politiet med hensyn til hvordan de skal jobbe med dette, og hvilke krav som skal stilles til vertsfamilien. Men vi må også være klar over at politiet ikke alltid blir sett på som medhjelpere av dem som kommer hit, men ofte blir sett på som en trussel. Derfor er det viktig at politiet har god kunnskap om forhold rundt dette med aupairordningen. Enkelte blir utsatt for ganske alvorlige handlinger. Vi kan finne flere dommer i rettssystemet vårt der offeret var au pair – flere var utnyttet seksuelt. Spørsmålet politiet bør stille seg, er om det er en au pair vi snakker om, eller om det er et offer for menneskehandel. Det er da viktig kanskje å være oppmerksom på det å kunne tilby en refleksjonsperiode dersom det er det siste vi snakker om, og at dette blir en sak for domstolen, slik at det følges opp. Alle regler må synliggjøres bedre. Det at ferieloven gjelder for au pairer, er kanskje kjent for noen. Men regelverket er noe uklart, og det er lett å tøye – dette er liksom ikke arbeidstaker og arbeidsgiver. Dette er kanskje noe statsråden kan ta videre inn i regjeringa, selv om jeg vet at dette lovverket ikke er hans felt. Men regelen bør bli klarere. Det å komme som au pair til Norge eller Norden er for mange den eneste muligheten til å komme hit. Det er derfor viktig å finne ut måter der vi kan ivareta deres forhold best mulig. Språkkrav, studietillatelse og mer rendyrking av kulturutvekslingssida kan være noen tiltak som kan nytte. Andre tiltak kan være klarere regler om arbeidstid, bedre definisjon av hva lettere husarbeid er – se på hvorfor Sverige har færre søkere enn andre land! Er kravet om førsteland rett vei å gå? Skal vi sette en grense for hvor mange land en kan reise til, eller skal det være en begrensning når det gjelder tida, også totaltida? I Danmark er forsikring et krav. Der meldes au pairen inn til folkeregisteret og sykeforsikringen samt tre andre forsikringer, som dekker arbeidsskade, fritidsskade og ulykkesskade og hjemsendelse ved sykdom eller død. De må også dekke hjemreise til bopel utenfor Europa. Kan det være en vei å gå å finne regler i fellesskap? Vi vet at noen vertsfamilier regner forsikringspremien inn i totalen og motregner eller forventer ekstra service. Det er ikke lov. Bør vi ser mer på den regelen? Mye er regulert i forskrifter. Skal verdien av fri kost være en del av feriegrunnlaget? Hvem informerer om ferieloven? Bør det i standardkontrakten ligge en avtale om både lønn, ferie og rettigheter? En annen side ved ordningen som jeg har lyst til å nevne, er synet på likestilling. Siden majoriteten er kvinner, er dette også en likestillingsutfordring. Noen vertsfamilier velger au pair fordi de ikke ønsker å gjøre husarbeid eller å passe egne unger. Au pairen brukes da som 24-timers hjemmetjeneste. Vi har på den måten fått en ny type «herskap og tjenere», som jeg mener vi ikke skal godta skjer her i Norge. Er det en løsning å gjøre det lettere for folk å komme til Norge, jobbe som hushjelp og få arbeidstillatelse? Det er mange som ønsker seg hjelp i huset. Med au pair kan de få det til en lav pris, en pris som ikke rimer med lønningene ellers. Istedenfor å betale en hushjelp 20 000–25 000 kr i måneden, kan de betale 5 400 kr og få 24 timers service. Det er sosial dumping. Når dette skjer i arbeidslivet ellers, tar vi tak – da kan fagbevegelsen ta tak, da har vi et lovverk som slår inn. Her er det fritt fram. Derfor har jeg løftet denne debatten. Vi må se på hvordan vi kan løse dette. Her er det mange ting å gripe fatt i.