Anders C. Sjaastad (Høyre), 1999-01-28:
På overflaten har dette vært en fredelig debatt, og det skyldes som mange har vært inne på tidligere, at utenriksministeren i sin redegjørelse kvittet seg med alle romantiske forestillinger om annerledesland og utenforland og egentlig la listen rimelig høyt når det gjaldt fromme ønsker om å ha Norge innenfor det gode selskap. I et replikkordskifte med meg innrømmet da også Kristelig Folkepartis parlamentariske leder, Einar Steensnæs, at bare man ikke direkte gikk inn i overnasjonale løsninger, var det i grunnen ingen grenser for hva denne regjeringen kunne akseptere av samarbeid med EU. Jeg sa det var rolig på overflaten, men etter hvert har det kommet frem en del frustrasjon. Saneringen av nei-regjeringens ha-stemte retorikk har ikke alle helt klart å akseptere. Og vi har gjennom debatten hørt, ikke minst fra enkelte i Senterpartiet –jeg merket meg også Johan J. Jakobsen – snakk om at denne nei-regjeringen fører en markant annen politikk i EU-spørsmål enn en ja-regjering ville ha gjort. Etter å ha sittet her hele dagen og lyttet, er det etter hvert blitt bortimot et eksistensielt problem for meg å klare å definere forskjellen mellom en nei-regjering og en ja-regjering. Hvis vi forholder oss til folkeavstemningen, er det klart det er enkelt, fordi en nei-regjering består av flere nei-medlemmer som stemte nei, enn en ja-regjering gjør – skjønt også denne regjeringen har overløpere, og det hadde også den forrige ja-regjeringen. Hvis vi ser på dagens situasjon, hvor hele spørsmålet om EU-medlemskap ikke er aktuelt, hva er så forskjellen på en nei-regjering og en ja-regjering? Jeg har klart å finne frem til fire kategorier. Den første dreier seg om at den nåværende nei-regjering tar færre egne initiativ overfor EU enn en ja-regjering antakelig ville gjøre. Man venter altså på at EU utformer sin politikk – og jeg siterer fra Johan J. Jakobsens innlegg: «Vi må forvente at EU erkjenner Norges interesser på dette området» – altså det forsvars- og sikkerhetspolitiske området – «og at EU er innstilt på å drøfte disse spørsmålene med Norge.» EU må altså først erkjenne noe, og så kan de være villig til å diskutere noe med oss. Der ville vel en ja-regjering måtte mene at også Norge erkjenner hva som er våre interesser, og at vi kanskje tar initiativ overfor EU for å prøve å få noe til å skje. For det andre følger en nei-regjering lojalt stortingsflertallets initiativ og påbud. Man kan si at det er en politisk livsnødvendighet. Men konstitusjonelt er det faktisk litt betenkelig, idet vi ønsker en regjering som tar initiativ i utenrikspolitikken, slik vi egentlig i vår konstitusjon forutsetter. For det tredje har altså en nei-regjering få egne visjoner for samarbeidet mellom Norge og EU. Den har enda færre visjoner om hva Norge skal bruke ikke-medlemskapet til. Der er det mulig at en ja-regjering ville ha vært litt mer preget av visjoner. For det fjerde truer altså en nei-regjering fra tid til annen med å bruke veto i EØS-saker. Men som utenriksministeren så korrekt sa: Til nå har man ikke gjort det. Det er bare et «formidabelt» ris bak speilet. Jeg skjønner i grunnen veldig godt den frustrasjonen som har preget en del av SVs innlegg, særlig et par av de siste. Dette hadde man ikke forventet av en nei-regjering. Sett fra Høyres side må jeg jo innrømme at jeg gleder meg over at denne nei-regjeringen har klart å påføre landet så liten skade, spesielt på grunn av at det har vært et flertall i Stortinget som har holdt den i ørene. Men på tross av at det kanskje ikke har den retoriske kraft over seg når nei-folkene står opp her, må jeg si at det for landet er en betryggelse at nei-regjeringen til nå ikke har påført oss varig skade.