Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Framveksten av organisert kriminalitet stiller samfunnet overfor særlige utfordringer. Organisert kriminalitet utgjør generelt sett en større trussel mot samfunnet og den enkelte enn annen kriminalitet. Samtidig kan den være vanskeligere å bekjempe. Etterforskningen forvanskes ytterligere ved at organiserte kriminelle grupper ofte opptrer på tvers av landegrensene. Internasjonalt politisamarbeid er derfor svært viktig i disse sakene. Jeg er på denne bakgrunnen glad for at en samlet justiskomite i det vesentlige slutter opp om Regjeringens forslag til nye straffebestemmelser om organisert kriminalitet. Dette vil gjøre det norske strafferettsapparatet bedre rustet i kampen mot den organiserte kriminaliteten, og sette norsk politi og påtalemyndighet bedre i stand til å samarbeide med sine kolleger i andre land. Jeg legger også stor vekt på at lovendringene vil gjøre oss i stand til å ratifisere FN-konvensjonen om organisert kriminalitet. Under arbeidet med lovforslaget har det vært viktig for meg å finne den rette balansen mellom å gi strafferettsapparatet effektive hjelpemidler for å motvirke organisert kriminalitet på den ene siden og å sikre rettssikkerhet og hindre urettferdighet for de mistenkte på den andre. Et straffebud som rammer den som inngår avtaler om å begå alvorlige forbrytelser som ledd i virksomheten til en organisert kriminell gruppe, vil gjøre det lettere å avdekke alvorlig organisert kriminalitet i emning. En egen straffeskjerpelsesregel for organisert kriminalitet vil sette domstolene bedre i stand til å idømme en straff som står i forhold til handlingens grovhet. Straffenivået kan dessuten skjerpes uten at domstolene må gå skrittvis fram. Både i utkastet til nytt straffebud og til ny straffeskjerpelsesregel er det tatt inn strafferammebegrensninger på fire år, i samsvar med FN-konvensjonen og systemet i EU. Jeg registrerer og tar til etterretning at flertallet i justiskomiteen vil sette skjæringspunktet noe lavere, slik at anvendelsesområdet for lovendringene utvides noe i forhold til Regjeringens forslag, slik som dette er presentert tidligere i dag – både for å ramme organisert kriminalitet hvor det spekuleres i at strafferammen er for lav, og også for å ramme organiserte pedofile nettverk for distribusjon av framstilling av seksuelle overgrep mot barn. Handel med mennesker er vår tids slavehandel. Også denne kriminaliteten er i høy grad grenseoverskridende. Et viktig virkemiddel i kampen mot slik alvorlig kriminalitet er derfor internasjonalt samarbeid om regelutvikling, etterforskning og straffeforfølgning. Jeg er derfor svært glad for at en samlet justiskomite også stiller seg bak forslaget til et nytt straffebud mot menneskehandel. Dermed er de nødvendige lovendringer på plass for at Stortinget kan samtykke til ratifikasjon av protokollen om menneskehandel til FNs konvensjon om grenseoverskridende organisert kriminalitet. Protokollen er også en viktig referanseramme for Regjeringens handlingsplan mot handel med kvinner og barn, som ble lagt fram i februar i år. Like viktig er det selvfølgelig at straffebudet vil gi politi og påtalemyndighet et bedre verktøy for å etterforske og straffeforfølge menneskehandel nasjonalt. Selv om slik kriminalitet tidligere også kunne straffeforfølges etter bestemmelser om f.eks. hallikvirksomhet, tvang og vold, vil en nå ha ett straffebud å holde seg til. Når det gjelder forholdet mellom straffeloven § 202 om hallikvirksomhet og utkastet til § 224 om menneskehandel, understreker jeg nå – som i proposisjonen – at det ikke har vært meningen å avkriminalisere handlinger som hittil har vært rammet av § 202. Endringen skal kun ha betydning for hvilke straffebud bakmennene i prostitusjonsvirksomheten rammes av. Der tvangsmidler er brukt for å forlede eller utnytte noen til prostitusjon, skal § 224 anvendes. Den som fremmer andres frivillige prostitusjon, rammes derimot av § 202. Domstolene har i den senere tiden på noen områder skjerpet straffen mot gjengangerkriminalitet. Men etter Regjeringens syn bør straffen for slik kriminalitet skjerpes ytterligere. Især gjelder dette overfor dem som til stadighet begår vinnings-, volds- og seksualforbrytelser – til stor skade og ulempe for andre. Overfor denne gruppen må samfunnet kunne reagere strengt. Både individualpreventive og allmennpreventive hensyn taler med styrke for det. Høyesterett har som nevnt uttalt at straffeskjerpelse gjennom rettspraksis bør skje gradvis. Domstolene vil ved en lovendring derimot kunne fastsette den ønskede straff, uten å gå skrittvis fram. Jeg vil understreke at lovforslaget ikke innebærer at straffen skal skjerpes i alle saker. Det vil være opp til domstolene – og især Høyesterett – å finne det riktige straffenivået, sett i lys av de signaler som er gitt i lovens forarbeider. Straffen må i ethvert tilfelle være rimelig og rettferdig. Og så kan sikkert jeg, som mange andre, i ettertenksomhet grunne over følgende standpunkt, og det er – for å gå tilbake til en referanseramme vi hadde tidligere i dag – at engasjementet for amstaff i den brede offentlighet er sterkere enn engasjementet for denne verdens Lilja-er. Det må være slik, for det som er synlig for oss, er lettere å gripe, mens det som er usynlig, er vanskelig å forholde seg til. Og det må jo være slik at en rettsstat ikke er en rettsstat hvis man ikke med rettsmidler kan gå inn i de lukkede bakrom og få tak i dem som der driver sin virksomhet og herjer med mennesker. Men framgangsmåten må være den som er framlagt i proposisjonen, og som komiteen slutter seg til, nemlig at man ved lovregulering, ved prosessuell regulering og på riktig vis kan etterkontrollere den virksomhet som skjer. Det er på den måten rettsstaten også beveger seg i møte med dem som driver den organiserte kriminaliteten. På samme måte: Den spesielle del av den kriminaliteten som handler om menneskehandel, er jo nettopp den kriminaliteten som kanskje på mange måter arter seg som kynisk. Som det framkommer i proposisjonen og i flertallsmerknader i innstillingen, henger den også sammen med brudd på menneskerettigheter, det er seksuelle overgrep, brudd på likestilling og en grov utnyttelse når det gjelder fattige menneskers livsvilkår. Alt dette er en del av bakteppet for Regjeringens handlingsplan mot trafficking og den moderne tids slavehandel. Så har det blitt betydelig oppmerksomhet med hensyn til skjerping når det gjelder gjengangerkriminalitet. Det enkleste svaret på hvorfor forslaget ble fremmet, er at forslaget er inntatt i Sem-erklæringen som ett av flere tiltak som skal fremmes. I tillegg er det inntatt som en del av en praktisk, politisk avtale inngått i Stortinget mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Når en slik avtale er inngått, må Regjeringen fremme det den selv synes er riktig som svar på en slik utfordring, slik at det er en konkret og direkte begrunnelse for gjengangerbestemmelsen. Det knytter seg til denne bestemmelsen et syn om fortsatt å tenke ut fra det enkelte individ, og det er domstolene som har et skjønn på det. I den saken framgår det klart og tydelig at det er tre posisjoner i justiskomiteen. Det er den posisjonen som er inntatt av Arbeiderpartiet og SV, det er regjeringspartienes standpunkt, og det er Fremskrittspartiets posisjon. Det er ulike resonnement som ligger til grunn for disse posisjonene. Men Fremskrittspartiet har ut fra sitt resonnement kommet fram til at de subsidiært kan stemme for Regjeringens framlegg. Det legges ikke engang skjul på at det her er ulike tenkemåter, men man velger altså samlet å kunne stemme subsidiært. Så er det også holdt fram at dette kan man ikke gjøre, fordi man samtidig må tenke på alt mulig annet. Hvis enhver debatt i Stortinget alltid skal handle om alt det andre man burde ha tenkt på framfor de forslag som er fremmet, ville jo ingen forslag noen gang bli fremmet. Vi ville gått i en evig runddans, for når vi diskuterte kriminalomsorgen, kunne noen med stor glød si: Nei, det kan vi ikke diskutere, for vi må snakke om straffskjerpelse. Og når vi så snakker om straffskjerpelse, vil noen si: Det kan vi ikke diskutere, fordi vi burde diskutere noe annet. Svaret må jo være den berømte setning som etter hvert har blitt en gjenganger i klippspalten i norske aviser. Den lyder slik: Det er lov å ha to tanker i hodet samtidig. Det er nettopp det som er poenget her. Det er fullt mulig å tenke at man skal reagere individualpreventivt overfor dem som begår kriminelle handlinger, samtidig som man gjør noe praktisk i forhold til å sørge for at soningens innhold blir annerledes. Og hvis man nå ser på budsjettet for inneværende år, er det tatt skritt for å gjøre det bedre, med ulike tiltak både når det gjelder promilleprogram, når det gjelder program i forbindelse med dem som ikke mestrer sinne, og tiltak når det gjelder § 12-soning. Det er også foretatt skritt for å gå inn i det forvaltningssamarbeid som er livsviktig, spesielt for ungdom, før de ender i kriminell virksomhet. Det kommer ofte inn under lokale SLT-samarbeidsordninger – i noen tilfeller går man også inn i situasjoner hvor man tar sikte på nettopp å fange opp unge når de kommer ut av soning, slik at de ikke skal bli gjengangere. Det samme skjer når f.eks. organisasjonen «Livet etter soning» arbeider for å sørge for at det forvaltningssamarbeid som er fullt mulig etter norsk lov, mellom Aetat, sosialkontor, de ulike offentlige myndigheter og kriminalomsorgen, skal skje for at et menneske har en sjanse. I en rekke situasjoner skjer dette, og det er i de situasjonene at menneskene har en sjanse. Når dette forvaltningssamarbeidet ikke skjer, mister man sjansen. Og man er faktisk ikke avhengig av stadige debatter om hvor mye penger man har, for å gjøre de riktige handlingene. De riktige handlingene styres av hvilken mentalitet man har i hodet, hvilken erfaring man har, og hvilket mot man har til å krysse byråkratiske sperregrenser. Jeg vil våge å påstå at det er gjennom politikkens seige arbeid, som ikke alltid kan refereres i denne sal, f.eks. gjennom å stimulere og heie på de menneskene som inngår i et slikt forvaltningssamarbeid, at man får praktiske resultater. Jeg jobber på den måten, jeg har tenkt å fortsette å jobbe på den måten, og jeg har også tenkt å jobbe ut fra den forslitte klisjé som inngår i alle klippspalter, i hvert fall i avisen Vårt Land, nemlig at man alltid skal ha to tanker i hodet samtidig. Det er en god leveregel, og den er definitivt helt nødvendig når det er strafferettspleien som er hovedtema.