Svein Flåtten (Høyre), 2004-06-11:
Da meldingen om den forrige skattereformen ble behandlet i Stortinget, mente mange at man hadde en plan nærmest for evigheten. Men økninger i marginalbeskatningen og press mot delingsmodellen gav ny debatt. Denne debatten fikk en dramatisk vending da Stoltenberg-regjeringen i 2000 foreslo utbytteskatt som det første skritt i en omlegging av skattesystemet. Denne omleggingen ble senere varslet i budsjettet, og det er historisk nokså kuriøst i forhold til dagens debatt å kunne lese at man den gang mente at det var nødvendig å redusere skattesatsene på lønnsinntekter betydelig. Senere videreførte man ønsket om skattereform i budsjettavtalen med sentrumspartiene, riktignok med skatteøkninger, og Samarbeidsregjeringen overtok så stafettpinnen for å få en skattereform. Det er således et bredt ønske om at man skal få en skattereform, men fra Høyre og denne regjering i kombinasjon med skattelettelser, ikke økninger, slik det for øvrig var også i 1992. I vårt arbeid med denne innstillingen har den overordnede målsetting vært å ta vare på den gode utviklingen vi nå har i norsk økonomi. Dette kan vi gjøre ved å få til et enda bedre og mer rettferdig skattesystem. Forbedringene må kombineres med et redusert skattenivå, som vil fremme norsk verdiskaping, motivere til økt privat norsk eierskap og stimulere til arbeid. Forbedringer av skattesystemet kombinert med skattelettelser er helt sentrale virkemidler i den økonomiske politikken. Derfor foreslår også Regjeringen at reformen kombineres med ytterligere 12 milliarder kr i skattelettelser, i tillegg til de 20 milliarder kr som Regjeringen allerede har gjennomført. Dette retningsskiftet i skattenivået, fra de stadige økninger under arbeiderpartiregjeringene, har utvilsomt vært noe av årsaken til at norsk økonomi nå har en større vekst og norsk næringsliv en større optimisme enn på lenge. Reformforslaget har fem hovedelementer: Det ene elementet er økt likebehandling av arbeidsinntekter og kapitalinntekter ved at marginalskatten reduseres betydelig, og ved at delingsmodellen avvikles og erstattes med skatt på høy eieravkastning for personlige aksjonærer gjennom aksjonærmodellen og gjennom skjermingsmodellen for personlige selskaper. Den risikofrie avkastning vil bli skjermet mot beskatning i begge modeller. Regjeringspartiene har under behandlingen av innstillingen gått inn for at den risikofrie rente i aksjonærmodellen skal settes lik renten på femårs statsobligasjoner, mens man for skjermingsmodellen ytterligere foreslår et risikotillegg Det andre hovedelementet i innstillingen er å bygge videre på prinsippene i skattereformen fra 1992, med likebehandling, brede skattegrunnlag, lave satser og nøytralitet. Det bør nevnes at det er flertall for å videreføre 28 pst. skatt på selskapsoverskudd, slik skattereformen i 1992 la opp til. Dette er et meget viktig stabiliserende element. Et tredje hovedelement er forholdet til økt internasjonalisering av norsk næringsliv. Videreføring av 28 pst. selskapsskatt er her viktig, sammen med den fritaksmodell det legges opp til for aksjeselskaper, som gjør at aksjeutbytter og aksjegevinster mellom selskaper ikke beskattes. På denne måten unngås kjedebeskatning, og man får en større kapitalmobilitet. Ved gjennomføring av aksjonærmodell, skjermingsmodell og fritaksmodell kan også delingsmodellen avvikles, sammen med RISK og godtgjørelsessystemet. Dette vil bringe det norske skattesystemet og det norske utbyttesystemet i tråd med EØS-avtalens regler på dette området. For det fjerde må man bedre vilkårene for norsk eierskap ved en reduksjon og etter hvert avvikling av den særnorske formuesskatten, som hemmer privat norsk eierskap, privat norsk sparing og norske eiere, og som kan forårsake skattemotivert norsk utflytting. Det er derfor svært gode nyheter for både små og store norske kapitalister at formuesskatten reduseres med sikte på avvikling. Det er da også en forutsetning for de øvrige reformendringer og modellvalg at dette gjøres. Som et siste element er opprydning og forenkling en viktig del av reformen. For næringslivet vil avvikling av delingsmodellen og RISK- og godtgjørelsessystemet være en svært viktig forenkling. Dette gjøres mulig ved en helhetlig reform som innfører de modellvalg som jeg tidligere har nevnt, sammen med en reduksjon av toppskattsatsene. Det er vesentlig at alle hovedelementer gjennomføres, for å få uttelling for forenklingen. Innenfor fradragsordningene i personbeskatningen tar også Regjeringen sikte på en betydelig opprydning som vil gi store forenklinger. Det er gledelig at det i komiteen har vært bred enighet om de utfordringer og prinsipper som ligger til grunn for reformforslaget. Et flertall tiltrer aksjonærmodellen, som er et av de viktigste elementer i forslaget. Et flertall har også gitt klarsignal for et videre arbeid med skjermingsmodellen, selv om man ønsker at Regjeringen skal vurdere muligheten for en uttaksbasert ordning for personlige næringsdrivende. Det er også et flertall for fritaksmetoden for beskatning av aksjeinntekter mellom selskaper, et flertall som - på samme måte som Regjeringen selv - ønsker vurdert begrensninger i tilpasningsmuligheter i fritaksmetoden. Det er derfor en stor grad av tilslutning til de viktigste systemvalgene. Det kanskje aller viktigste er at det i løpet av behandlingen i komiteen ikke er lansert noen konkurrerende alternativer til de modeller og den samlede plan Regjeringen har lagt frem, og som det nå vil bli arbeidet videre etter. Det eneste som er lansert, er en kraftig retorikk om enkeltdetaljer i enkeltgruppers beskatning og fradragsposter. Selv ikke det offensive skattepartiet Fremskrittspartiet har kommet frem med noen alternative helhetlige løsninger. Partiet forespeilet lenge sin egen alternative skattemodell. Den kom aldri, og man nøyer seg i meldingen som alternativt system å peke på at flat skatt er en bra tilnærming til utfordringen med integrasjon av person- og selskapsbeskatningen. Men det sies lite om det virkelige problemet med flat skatt, nemlig et så betydelig provenytap for staten at selv Fremskrittspartiet muligens ikke tør foreslå det. Mangelen på alternativer er ikke så mye å bygge på som fundament for nasjonens verdiskaping og næringslivets forutsigbarhet. Arbeiderpartiet har gitt tilslutning til deler av reformens systemendringer, men deres retorikk har hatt fokus på hvilken sterk motstand de har til en mer rettferdig beskatning av folks lønnsinntekter i forhold til beskatningen på kapitalinntekter, ved at de ikke vil redusere toppskatten, ved å fortelle hvilke sterke motstandere de er av at kapitaltilgangen til norsk eierskap kan bedres gjennom å redusere formuesskatten, eller på hvilke sterke motstandere de er av at det skal bli rimeligere for folk flest å bo, og at de derfor er imot å fjerne fordelsskatt på vanlige boliger. I arbeidet med denne innstillingen har det vært vårt siktemål å ta vare på den gode utviklingen vi ser i økonomien. Verdiskapingen i norsk næringsliv og arbeidsliv har vært vårt fokus. Reformen skal bringe norsk næringsliv videre internasjonalt når det gjelder konkurranseevne på skattenivå og på skattestruktur. Man må være politisk modig i skattespørsmål og i systemendringer, fordi det alltid vil kunne være eksempler på at noen kommer bedre eller dårligere ut enn andre. Denne reformen gir en total lettelse på 12 milliarder kr når den er gjennomført. Skattelettelsene vil komme alle inntektsgrupper til gode, gjennom reduksjoner i toppskatt og økninger i bunnfradrag. Det ville i utgangspunktet være en illusjon å tro at alle partier skulle tilslutte seg alt i meldingen. Slik ble det da også langt fra i 1990, men det ble lenge en godt fungerende reform. Regjeringspartiene har fått nødvendig tilslutning til sine systemendringer, og de skisserte reformer vil etter hvert kunne synliggjøres som proposisjoner til Stortinget. Det som imidlertid må være et tankekors for norsk næringsliv og for norske arbeidstakere og skattytere, er med hvilken angstbitersk impotens enkelte partier har tilnærmet seg denne oppgaven, eller rettere sagt fjernet seg fra den, enkelte ved rett og slett å forsinke en sårt tiltrengt reform ved å ønske å sende den tilbake. Den forrige skattereformen, for 14 år siden, ble sydd sammen ved vekslende enighet om prinsipper og senere ved en tilsvarende vekslende enighet om detaljer og skattenivåer når de forskjellige proposisjoner kom til Stortinget. Denne reformen synes å følge de samme spor. Det er gitt tilslutning til hovedveivalgene, og systemet vil bli utmeislet etter hvert. Trass i retorikken bør vi kunne få en skattereform lik den i 1992, som kan bli til beste for norsk nærings- og arbeidsliv og stå over tid. I 1990 ble innstillingen av Sosialistisk Venstrepartis talsmann i debatten karakterisert som århundrets mest forvirrede skattereform. Så vidt jeg husker, var deres eget bidrag også for så vidt betydelig. Det ble likevel en bra reform for norsk verdiskaping, selv om senere regjeringer etter hvert økte marginalskatten og trykket mot delingsmodellen økte. Skal man ta historien til lærdom, og det bør man jo av og til gjøre, viser den at det kreves et betydelig mot for å foreslå og gjennomføre systemendringer, særlig i skattepolitikken, og at støynivået i den offentlige debatt rundt denne typen viktige saker ikke alltid er representativt for realitetene. Det kreves også mot for å stille opp og støtte forslagene. Det som manglet av mot hos enkelte denne gang, vil kunne tas igjen ved neste korsvei, når detaljer og skattenivåer skal fastlegges på bakgrunn av denne meldingens behandling, og ikke minst på bakgrunn av den enighet som er etter komiteens innstilling. Nå skal Regjeringen virkeliggjøre reformplanen. De systemendringer og ikke minst de betydelige skattelettelser som planen innvarsler, vil bidra til at også denne reformen kan bli et godt steg fremover for rammevilkårene i norsk næringsliv og verdiskaping og dermed trygge fundamentet for vårt fremtidige velferdssamfunn.