Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-02-12:
Det er en veldig vanskelig situasjon for mange pårørende, som sliter tungt og får for lite støtte og hjelp til sine omsorgsoppgaver når de har et funksjonshemmet barn. Mange klarer dette fint, og mange får god støtte, men for noen er det ikke mulig å få tid og krefter til å strekke til. For mange er det også slik at økonomien ikke strekker til. Derfor har Kaasa-utvalget utredet ulike ordninger som skal kunne bøte på dette. I tillegg til det vil jeg nevne at Kaasa-utvalget også sier at de har fått innblikk i alvorlig svikt på grunn av mangelfull oppfølging og kontroll, der bruker er blitt rammet av omsorgssvikt eller direkte overgrep. Det er en viktig side av disse sakene som vi kanskje litt sjelden diskuterer. Jeg tror det også er denne vonde følelsen som sitter i magen til en del av disse foreldrene når de ikke sjøl har omsorgen for ungene sine: at de er i et omsorgstilbud, men at de ikke føler seg trygge på det. Det tror jeg er noe av det som berører meg mest når jeg går igjennom dette og andre henvendelser fra brukerne. Det er også veldig mange foreldre som ender opp som ensomme, og som betaler med sin egen helse når de ikke får god nok hjelp, enten det gjelder økonomi eller tjenester fra kommunen. Det er riktig at denne saken må ses i en større sammenheng. Men jeg må også si at når utvalget nevner at de ordningene vi nå har, skal være bærekraftige i et samfunnsperspektiv, tenker jeg at det er veldig mange av disse omsorgsoppgavene som nok er bærekraftige i et samfunnsperspektiv, særlig når kvinnfolk gjør jobben gratis. Sånn har det vært støtt, men sånn kan det ikke fortsette å være, for dette er folk som ikke har noe valg. Derfor mener jeg at vi er nødt til å ha gode ordninger for disse familiene. Jeg mener det er grunn til å se på alle de forslagene som Kaasa-utvalget kommer med, og særlig noen av endringene i ordningen, som også handler om det med diagnose og medisinsk vurdering. For det er jo vanskelig å vurdere hva som er alvorlig nok, og det er begreper som «varig» og «ustabil» osv. Det som er stabilt i disse familiene, er jo ofte at det er ustabilt. Situasjonen er varig, og det er vel også sånn at mer stabile og gode ordninger rundt disse familiene ville sørget for det nettopp mange av oss er enig i, nemlig at det er viktig at mor og far har kontakt med arbeidslivet. Jeg tror at den roen og stabiliteten som litt bedre ordninger ville bidratt til, ville økt muligheten for flere til å ha kontakt med arbeidslivet, og det tror jeg er bra. Jeg tror også at de fleste av disse barna og familiene trenger å være i andre miljøer enn bare hjemme. Det kan være at det for noen er den riktige løsningen, men jeg tror at det gjelder et veldig lite mindretall. Jeg tror de aller fleste har behov for andre tiltak, der man kan møte andre mennesker og andre barn og oppleve andre ting. Så jeg tror på disse kombinasjonene, men jeg tror at den utløsende faktor for at foreldrene skal ha best mulig arbeidstilknytning og ungene skal få et best mulig liv, handler om at vi totalt sett får en bedre pakke til disse familiene, og at finjusteringen når det gjelder diagnoser og vurdering – om det er en veldig ustabil fase, og hvor alvorlig dette er – kanskje ikke må være det vi legger aller mest vekt på når det gjelder denne saken. For jeg tror at det er vanskelig, også rent medisinsk, å sette disse grensene, sjøl om jeg ser at de må være der. Så er nok jeg litt mer tvilende til at ordningen med omsorgslønn i kommunal sektor nødvendigvis er en veldig god ordning. Det skal vi diskutere nærmere når vi går gjennom dette, men jeg tenker at det må være ordninger som i hvert fall er like for alle i hele landet. Det er en del ting som bør være forskjellig, og som godt kan være forskjellig i ulike kommuner, men rettigheten til å få ytelser fordi man har store og påtrengende omsorgsoppgaver for unger med alvorlige sykdommer og funksjonsnedsettelser, mener jeg bør være lik, uavhengig av hvilken kommune foreldrene bor i.