Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-08:
Jeg vil også få takke interpellanten for det viktige temaet han tar opp. Jeg vil også si meg enig med statsråden når han sier at nettopp nå har vi en situasjon på arbeidsmarkedet der det er viktig å bruke den muligheten som er der nå, både med nye tiltak, som statsråden har gjort rede for, og ikke minst også med de endrede holdninger som må til. Jeg skal først si litt om en del av tiltakene. Arbeids- og sosialkomiteen har nettopp vært på en komitereise i USA for å studere lovverket der, som er sterkt på antidiskriminering og tilgjengelighet. Det har virket slik i opptil 15 år. Det er synlige resultater i samfunnet, med fysisk tilgjengelighet mange flere steder enn i Norge. Problemet der er at de, akkurat som her, sliter med negative holdninger i arbeidsmarkedet til mennesker med funksjonsnedsettelser, i tillegg til at de mangler mange av de sosiale ytelsene og støttesystemene som er her. I Norge har vi vesentlig bedre grad av sosiale ytelser og støttesystemer, men mangler mye mer tilgjengelighet. En kombinasjon av disse to bitene er antakeligvis det som må til for at vi skal lykkes. Dette handler om likestilling og antidiskriminering, og ikke i hovedsak om sosialpolitikk. Derfor er bl.a. det traineeprogrammet som Regjeringen nå har satt i gang, svært viktig. Det er en oppfordring til alle, også offentlige arbeidsgivere, om å gjøre tilsvarende fordi det er svært mye god kompetanse som ikke minst offentlige arbeidsgivere trenger for å kunne yte service til hele sin befolkning. Det er kompetanse og erfaring offentlig sektor trenger, i større grad enn mange andre arbeidsgivere. Derfor håper jeg dette er starten på en langt mer offensiv politikk, der arbeidsgiverpolitikken har mangfold som overskrift, der man går aktivt ut og rekrutterer, ber folk om å søke, og aktivt legger til rette for det i egen virksomhet. Det vil være en vinn-vinn-situasjon – som Telenors strategi har vist lykkes – og jeg er helt overbevist om at offentlig sektor vil få minst like god nytte av det. Derfor er det også viktig med regler for offentlige anskaffelser, slik at man ikke i offentlig sektor fortsetter å kjøpe ting som gjør at det blir umulig å ansette funksjonshemmede, fordi det praktisk ikke ligger til rette for det. Så vil jeg si litt om det som heter holdninger, som kanskje også var noe av det som utløste representanten Sundsbøs interpellasjon. Vi har i det siste hørt alle disse historiene om hvordan enkeltpersoner blir møtt på NAV. Jeg har jobbet med dette temaet i Stortinget i ti år, og det er jo ikke slik at dette er en holdning som har oppstått nå. Denne holdningen har for så vidt vært til stede, om ikke dominerende, både i gamle Aetat og i det gamle trygdekontoret. Spørsmålet er: Hva gjør vi for å endre det? Selvfølgelig trenger NAV nye virkemidler for å kunne være mer aktive når det gjelder å formidle arbeid til folk med funksjonsnedsettelser, og det jobber vi godt med. Men det er også et spørsmål om en holdningsendring. Jeg tror at noe av det viktigste som kan skje ved at staten sjøl går aktivt ut og rekrutterer funksjonshemmede til egen virksomhet, er et bidrag til holdningsendringen både i NAV selvfølgelig, og også hos andre arbeidsgivere. Men hva gjør vi når NAV-systemet råder folk med en funksjonsnedsettelse til heller å søke om trygd enn å forsøke å få jobb? Da har jeg lyst til å fokusere på en del av regelverket som jeg mener det er rom for å praktisere på en langt annen måte enn i dag. Det er det regelverket som dreier seg om utdanning som attføring. I det regelverket ligger det en åpning for at man også kan få et lengre utdanningsløp hvis man er funksjonshemmet, for det vi vet om arbeidsmarkedet, er at man trenger utdanning for å kunne kvalifisere til arbeidsmarkedet, og funksjonshemmede trenger i større grad utdanning enn andre for å gjøre det. Derfor blir det uhyre viktig at vi og statsråden sørger for at det regelverket utnyttes slik at de som kan ha nytte av utdanning, faktisk får det, og ikke blir demotivert og bedt om å jekke ned sine ambisjoner i forhold til arbeidslivet, fordi man har en holdning om at funksjonshemmede på en måte ikke skal ha slike tanker og ønsker om en yrkeskarriere som andre har.