Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-04-03:
Jeg var nesten fristet til å svare ja og være ferdig med det, men jeg gjør ikke det, for det er en veldig viktig og alvorlig sak som representanten Ropstad tar opp i interpellasjonen. Forebygging og bekjempelse av vold og seksuelle overgrep mot barn er et område som regjeringen prioriterer høyt. Jeg setter veldig pris på representantens engasjement, og at dette nå skal diskuteres ganske bredt i denne interpellasjonsdebatten. Vold og seksuelle overgrep er grov kriminalitet som kan ha alvorlige og langvarige konsekvenser for utsatte barn. Det er derfor viktig at både politi og hjelpeapparat bistår utsatte barn og deres omsorgspersoner på en god måte så raskt som mulig. Mange avhør av barn blir i dag gjennomført ved et av landets ti barnehus. Statens barnehus er etablert for å bedre ivaretakelsen av barn og unge under 16 år samt voksne med utviklingshemming som er mistenkt utsatt for vold og seksuelle overgrep. Saken må være anmeldt til politiet. Hovedmålsettingen med etableringen av barnehus er å styrke barnets rettssikkerhet. En evaluering av barnehusene i 2012 viser at modellen med barnehus fører til at barna blir bedre ivaretatt og opplever større grad av trygghet i en veldig vanskelig situasjon. Barna har dermed bedre forutsetninger for å fortelle om sine opplevelser under dommeravhøret. Trass i gode erfaringer med barnehus er ventetiden for å få gjennomført dommeravhør i mange tilfeller altfor lang. Etter straffeprosessloven § 239 og dommeravhørsforskriften § 4 skal barn avhøres senest to uker etter at forholdet er anmeldt. I praksis brytes denne fristen ofte. For alle barnehusene sett under ett var gjennomsnittlig ventetid fra anmeldelse til avhør 51 dager i 2013, ventetiden for seksuelle overgrepssaker var 42 dager og for voldssaker 60 dager. Barnas mulighet og evne til å huske samt behovet for å bli ferdig med saken taler for at avhørene bør gjennomføres raskt. Jeg har lyst til å legge til at for voksne folk i et hektisk arbeidsliv er det ikke sikkert at 40–50 dager er så lang tid, men for et lite barn er 40–50 dager utrolig lenge. Det kan være flere årsaker til at ventetiden for dommeravhør er lang. Kapasiteten i politiet er en sentral faktor. Antall anmeldte familievoldssaker har også økt ganske kraftig de siste årene. Samtidig er antallet avhørere muligens for lavt, og de som kan gjennomføre avhør, blir ofte også brukt til andre oppgaver. Det er videre en utfordring å beramme avhør som involverer mange aktører. Det at saker om overgrep mot barn oppleves som å være veldig krevende for etterforskerne, bidrar også til at veldig få arbeider med slike saker over tid. Manglende kontinuitet og stor gjennomtrekk preger dessverre situasjonen i mange politidistrikt. Kompleksiteten i saker om overgrep bidrar også til at saksbehandlingstiden blir for lang. Forskrift om dommeravhør og observasjon regulerer hvordan barn, psykisk utviklingshemmede og andre særlig sårbare personer som er fornærmet eller vitne i en straffesak, skal avhøres. Dommeravhør er en form for bevisopptak til bruk i hovedforhandlingene, slik at barn slipper å vitne direkte i retten. Avhørene er samtidig en del av etterforskningen. Avhørene utføres av en politietterforsker under ledelse av en dommer. Det ble i sin tid i 2010 oppnevnt en arbeidsgruppe av Justis- og beredskapsdepartementet som fikk som mandat å utrede og foreslå endringer i regelverket for avhør av barn, psykisk utviklingshemmede og andre særlig sårbare personer, det såkalte Sæverud-utvalget. Arbeidsgruppen skulle bl.a. se på dommerens medvirkning og rolle i avhørene, siktedes rettigheter og forholdet til EMK, og legge grunnleggende vekt på hva som ville være til barnets beste i sine vurderinger. Formålet var å få til et klart nasjonalt regelverk som legger til rette for gode avhør og en praktisk og tidlig gjennomføring av avhørene. Rapporten ble overlevert departementet 16. oktober 2012. Utvalget foreslo endringer i straffeprosessloven, vergemålsloven og påtaleinstruksen og en helt ny forskrift om avhør. Det ble bl.a. foreslått at politiet skulle gis ansvar for avhørene, slik at det ble færre aktører og enklere å beramme avhør raskt. Utvalget foreslo videre at bruken av barnehusene som hovedsak gjøres obligatorisk, og at aldersgrensen for å omfattes av ordningen reduseres fra 16 år til 15 år. Utvalget vil sidestille familievoldssaker og sedelighetssaker i ny avhørsmodell og foreslår at retten til å få oppnevnt bistandsadvokat utvides. I rapporten foreslås også flere endringer for å tydeliggjøre regelverket og forenkle gjennomføringen av avhørene. Sæverud-rapporten ble sendt på høring med høringsfrist 16. april 2013. Departementet mottok 46 høringsuttalelser med merknader, flere av disse var kritiske til forslagene i rapporten. Det ble særlig pekt på at arbeidsgruppen ikke hadde drøftet en del grunnleggende juridiske problemstillinger grundig nok. Innvendingene gjaldt i hovedsak at forslagene ikke i tilstrekkelig grad var vurdert opp mot barnets beste og internasjonal rett på området. Det ble også pekt på at situasjonen for psykisk utviklingshemmede heller ikke var grundig nok vurdert. Enkelte påpekte også at avhørsmodellen som arbeidsgruppen foreslo, kan være problematisk når det gjelder siktedes rettigheter etter EMK. Departementet følger nå opp – og har kanskje gjort det i for lang tid – innspillene fra høringen og vurderer om ytterligere informasjon må hentes inn. Det er et arbeid som er prioritert fremover. Jeg ser ikke bort fra at det arbeidet kan resultere i forslag som avviker såpass fra forslagene i rapporten at det bør gjennomføres ny høring. Jeg vil i så fall komme tilbake til Stortinget med dette i egnet form så raskt som mulig. Parallelt med oppfølgingen av Sæverud-rapporten er det nedsatt en arbeidsgruppe som har fått i oppdrag å utarbeide felles retningslinjer for den fremtidige driften av barnehusene og foreta en vurdering av tilsynsbehovet. Det skjer for å sikre en helhetlig og enhetlig praksis og behandling i barnehusene. Arbeidsgruppen skal ha ferdigstilt sitt arbeid i løpet av våren 2014. Jeg vil imidlertid understreke at en ny dommeravhørsforskrift og felles retningslinjer for Statens barnehus ikke alene vil løse problemene med lang ventetid. En av hovedutfordringene er, som nevnt, kapasitetsutfordringer i politiet. En rekke tiltak er allerede iverksatt, og vi vurderer fortløpende ytterligere tiltak. Jeg har bl.a. bedt om å få en total oversikt over hvor mange i politiet som har denne etterforskningskompetansen. Utdanningskapasiteten er jo økt vesentlig, fra 18 til 48, som betyr at det utdannes flere innenfor denne gruppen. Samtidig vet vi at vi har en slags reserve i en del polititjenestemenn og -kvinner som har kompetansen, men som utfører annen type arbeid. Jeg tror det er viktig at vi nå gjør et slags dugnadsarbeid for å klare å få ventetiden ned på et akseptabelt nivå, og så vil løsningene på noe lengre sikt være viktig for å holde fristene i større grad enn i dag. For å få en reell styrking av dommeravhørskapasiteten i politiet sørger vi for god kapasitet på utdanningen. Politimesterne må også sørge for at kursplassene ved Politihøgskolen fylles opp. Enhetene i politiet som har disse sakene, må styrkes og gjøres mer robuste, slik at anmeldelser kan tas så fort som mulig. Politidistriktene er på oppdrag fra Politidirektoratet i gang med å etablere flere overgrepsteam lokalt. Dette vil styrke prioriteringen av arbeidet i denne typen saker. Enkelte politidistrikt har allerede gjennomført tiltak som peker i riktig retning, f.eks. har Oslo politidistrikt i samarbeid med Oslo tingrett iverksatt nye rutiner for beramming av dommeravhør. De nye rutinene innebærer at det er de som er påtalemessig og etterforskningsmessig ansvarlig for en sak, som også forestår beramming, koordinering og kvalitetsmessig oppfølging av etterforskning i saken. Det er dessuten opprettet et eget berammingskontor for dommeravhør i familievoldssaker ved Stovner politistasjon. Oslo tingrett har også lagt om rutinene, ved at det er laget en ny plan for denne typen saker. Et mer fast opplegg ved utpeking av dommere kan redusere tidsbruken. Oslo politidistrikt har også tatt i bruk lønnsmidlene, B-tabell, for å motivere polititjenestemenn og -kvinner til å stå lenger i arbeidet med denne typen saker. Erfaringene med tiltakene hittil synes lovende. Ventetiden ved Oslo politidistrikt har gått betydelig ned. Det kan være grunn til å se på om både Oslo og andre steder, hvor det er gjort en rekke tiltak, kan danne mønster for resten av landet. Avslutningsvis vil jeg understreke at til tross for de vanskelighetene og utfordringene man støter på i arbeidet mot overgrep og vold mot barn, gjør barnehusene en betydelig, positiv innsats for nettopp disse sårbare barna. Dette gjelder ikke bare i forbindelse med dommeravhørene, men også med hensyn til oppfølging av barna og støtte og bistand til deres pårørende. Dette positive arbeidet skal vi fortsette med. Jeg har også lyst til å presisere at det har vært en viktig forutsetning for at barnehusene skal fungere optimalt, at det er tilstrekkelig legekompetanse med den nødvendige spesialiseringen tilgjengelig på barnehusene. Det er en utfordring ved flere av barnehusene. Det er også en utfordring fordi dette er belastende saker å arbeide med, også for legestanden. Men det er viktig at den kompetansen sikres. Jeg hadde senest i går et møte med helse- og omsorgsministeren om akkurat denne problemstillingen for å sikre at vi kan finne en modell som i fremtiden gjør at denne kompetansen er sikret til bruk ved barnehusene. Det handler om ressursbruk, men det handler også om kompetanseheving og kompetanseutvikling, for det er en helt spesiell form for legekompetanse du må ha når du skal gjennomføre de undersøkelsene som gjøres her.