Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2011-04-11:
Norge har gjennom mange år spilt en viktig rolle i Sudan. På sett og vis har Norge en spesiell posisjon i Sudan. Den 9. juli 2011 blir en viktig og svært spesiell dag. Det opprettes en ny stat på det afrikanske kontinentet. Statsinndelingen i Afrika har en spesiell historie. I bunn og grunn kan vi si at grensene stort sett er trukket av de gamle kolonimaktene, og at mange av grensene derfor også er skjøre og til tider problematiske. Derfor har en vist varsomhet med å trekke nye grenser, en har vist varsomhet med å opprette nye stater. Nå skjer det, med Sør-Sudans selvstendighet om tre måneder, og det er helt riktig. Som sagt, Norge har en spesiell posisjon i Sør-Sudan. På begynnelsen av 1970-tallet sendte NRK et tv-team til Sør-Sudan. Deres reportasje vakte betydelig oppmerksomhet og bidro ganske klart til å sette fokus på regimet i Khartoum. Det var da fortsatt krig i Sudan. Utenriksminister Knut Frydenlund og den norske regjeringen mente det var riktig å bidra til utvikling i Sudan og i særdeleshet i Sør-Sudan. Dette er altså nærmere 40 år siden, og vi har en stolt og lang historie å vise til. Kirkens Nødhjelp ble i første omgang satt på jobben og gjorde et solid arbeid i Sør-Sudan over en tiårsperiode. Seinere ble Norsk Folkehjelp den dominerende norske aktøren i Sør-Sudan. Jeg nøler ikke med å si at Norsk Folkehjelp har spilt og spiller en svært sentral rolle i Sør-Sudan. Norsk Folkehjelp hadde et svært nært forhold til den sørsudanske lederen John Garang, og de tok klart stilling i konflikten. Enkelte har kritisert Norsk Folkehjelp for dette i ettertid, men det har vist seg at det var helt riktig og avgjørende å gjøre det Norsk Folkehjelp gjorde. Norsk Folkehjelp jobbet tett opp til John Garang og Juba, mens Norge og UD hadde kontakter både med Juba og Khartoum. Norsk Folkehjelp gjorde og gjør en solid innsats i Sør-Sudan og har bl.a. fått betydelig finansiering fra USAID og fra andre land, i tillegg sjølsagt fra Norge. Sør-Sudans sjølstendighet 9. juli må ikke bli slutten på Norges engasjement. Det er nå det hele starter. Så litt om situasjonen i Sør-Sudan i dag. Vi må aldri glemme utgangspunktet, nemlig at det aller meste av Sør-Sudan var rasert da den siste krigen sluttet i 2004. Mer enn 2 millioner mennesker var drept eller hadde dødd som følge av krigen. Kanskje så mange som 4 millioner mennesker – dvs. omtrent halvparten av Sør-Sudans befolkning – var fordrevet fra sine hjem og var flyktninger enten i eget land, i naboland eller andre steder i verden. Det var antakeligvis ikke en eneste familie i Sør-Sudan som ikke hadde betalt dyrt med tanke på de lidelser en krig påfører folk. Med dette dramatiske bakteppe er det ikke bare bare å starte forberedelsene til å kunne etablere og styre et land. De eneste kreftene som var og er i nærheten av elementer av slik nødvendig kompetanse og posisjon, er SPLM, Sudan People’s Liberation Movement. Jeg tror vi bare må slå fast at situasjonen er slik. SPLM har gjort en stor innsats siden freden i 2004–2005, og SPLM må støttes videre. Det er i realiteten ingen andre som kan være den ledende kraften i oppbyggingen av den nye staten. Jeg ser at dette kan by på visse prinsipielle utfordringer siden SPLM nå utvikler seg til å bli et politisk parti, men da må vi forstå det politiske bildet i Sør-Sudan og tenke på landets historie. Det er ingen andre enn SPLM som kan gå i bresjen i arbeidet med den nye statsdannelsen. Så vil det ganske sikkert etter hvert bli etablert flere partier i Sør-Sudan, og da mener jeg partier som ikke er kontrollert fra Khartoum. Så til slutt: La oss fortsette det viktige arbeidet Norge har hatt i Sør-Sudan. Norge må holde det politiske momentum oppe etter så mange år i Sør-Sudan. Norges(presidenten klubber) engasjement må ikke slutte ved sjølstendigheten 9. juli. Det er(presidenten klubber) nå det virkelig begynner. (presidenten klubber) (presidenten klubber)