Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
For å følge opp representanten Giske: Som alle andre goder bør også utdanning tilbys og fordeles så jevnt som mulig. En av de sikreste spådommene er at den innstillingen som vi i dag behandler, bare er et første skritt i en prosess som skal forvandle Norge til et kunnskapssamfunn der utdanning og kompetanse for alle står sentralt. Vi vet at det å lære hele livet vil bli en nødvendighet enten en ser dette fra bedriftenes side, eller fra den enkeltes side – ellers vil en bli akterutseilt. I samsvar med dette tvinger det seg frem flere og bedre måter å imøtekomme etterspørselen etter utdanning på. Det vil kreve større fleksibilitet i utdanningssystemet og i bedriftene. Vi må bokstavelig talt rive ned de barrierene som eksisterer både mellom utdanningsveiene og ulike skoleslag og utdanningsinstitusjoner. Det må selvsagt tas rimelig grad av hensyn til arbeidslivets egne behov, men fortsatt er det en god hovedregel å imøtekomme den enkeltes behov for utdanning. Flertallet – SV, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet – tar konsekvensen av det som så vakkert er sagt om at utdanningsinstitusjonene skal ta utgangspunkt i den enkelte og sidestille den arbeids- og realkompetansen folk besitter, med den formelle kompetansen. Som følge av dette, og når forsøkene nå – som vi regner med – bare vil øke på, vil det tvinge seg frem en debatt om de kompetansereglene som etter hvert er bygd opp innenfor utdannings- og arbeidslivet. Det er hevet over tvil at mange mennesker opplever kompetansekravene i dag som en urimelig tvangstrøye i forhold til å utvikle seg selv. De formelle kravene spør ikke etter motivasjon, og de er antakelig heller ikke særlig effektive hvis vi ser på behovet for utnyttelse av menneskelige ressurser og krav om rett kvinne på rett plass. Ofte har kompetansereglene også vært hårreisende ulogiske. Det vil antakelig fortsatt være et alvorlig handikap om en som f.eks. har tenkt seg inn på høyere utdanning innenfor hotellfagbransjen, har brukt alle muligheter opp gjennom videregående skole til både å være utplassert og å ta ulike valgfag i retning kjøkkentjeneste. Det vil antakelig ikke hjelpe vedkommende til å komme inn på høyere utdanning i det hele tatt. Det viktigste er ikke de formelle bevisene en har med seg når en kommer inn i en etter- og videreutdanningssituasjon, langt viktigere er hva en har med seg når en går ut, jf. det som Trond Giske sa om prosessindustrien ved NTNU – man har faktisk ikke, når man først har kommet inn, hatt anledning til å få et bevis når man går ut, sånn som situasjonen er i dag. Det endres nå. Resultatene fra The Open University i Storbritannia sier også noe om den faktiske etterspørselen når de formelle gjerdene rives. LO og Arbeiderpartiet har arbeidet for at alle yrkesgrupper og folk fra alle samfunnslag skal vite at utdanningssystemet har noe å gi dem. Da vil retten til utdanning, fleksibiliteten i utdanningssystemet og i bedriftene, realkompetanse og vurderingsformer måtte stå sentralt. Vi tar til etterretning at regjeringspartiene her i Stortinget har gått lenger enn Regjeringen gjorde, ved å gi rett til alle på grunnskolenivå, men man tar altså ikke konsekvensen når det gjelder videregående opplæring, som er selve broen inn i arbeidslivet for alle. Og vi kommer jo ikke forbi at dette dreier seg om grunnleggende holdninger som ikke skulle være mer skakende i dette huset enn at de nå skulle være allemannseie, nemlig at det fremdeles er en viktig oppgave å arbeide for likhet. Om kunnskapssamfunnet skal bli reelt for alle, også for dem utenfor arbeidslivet, må samfunnet i en eller annen form sikre dem det. Det har noe med likestillingen i vårt velferdssamfunn å gjøre, og her er ikke Regjeringen, så langt, villig til å ta stegene.