Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-09:
Dette er en svært viktig debatt selv om den av mange nok kan oppleves som litt teknisk og litt detaljert, for det handler etter Fremskrittspartiets skjønn om premissene og prinsippene som man skal legge til grunn for måten vi tenker industri- og energisatsing på i Norge. Vannkraft er viktig for norsk industri, den er viktig for verdiskapningen i vår nasjon, og den er viktig for vår velferd. Den har vært med og bygd opp landet til det det er blitt i dag. De industriklyngene som vi har fått som følge av at man har hatt vannkraft, og dermed har hatt tilgang til rimelig og god energi, vil være med og forme samfunnet vårt i lang tid framover. Derfor er det viktig å ivareta både den industriklyngen som bruker vannkraften, og energibedriftene som produserer vannkraften. Fremskrittspartiet mener at man skal utnytte vannkraftressursene til det beste for nasjonen. Vi ønsker altså ikke det som mange ofte tillegger oss av motiver, at vi skal selge ut til utlendinger for en slikk og ingenting, og ikke bryr oss med hva som skjer med vannkraften. Poenget til Fremskrittspartiet er også å sørge for at nasjonen som sådan får verdiskapningen, får fordelen av at det er norske naturressurser. Men vi har tro på at en kombinasjon av offentlig og privat eierskap faktisk gir en bedre verdiskapning totalt sett enn om man samler alt eierskap innenfor en smal gruppe kapitalister på statlige hender. Dette er viktig for industriutvikling i Norge. Vi har altså hundre års tradisjon med at industrien har fått lov til å eie sin egen vannkraft. Det har ikke vært noe problem inntil nylig at industrien eier denne vannkraften og bruker den til å utvikle industrien. Alle de som skryter av hvor flott Industri-Norge er blitt – ikke minst en del av de rød-grønne partiene som har et stort antall fagforeningsmedlemmer – vet hvor viktig industrien er. At det plutselig er blitt nærmest «kriminelt» at industrien får lov til å eie noe av denne vannkraften, sier litt om hvor fjerne mange av de politiske debattene er blitt i forhold hvordan samfunnet faktisk er bygd opp, og hvor viktig industri- og verdiskapning er for at vi senere skal kunne fordele verdier over statsbudsjettet. Mangfold i vannkraftstrukturen er viktig i seg selv, på samme måte som alle vi her mener – ja, jeg vil til og med tro at SV vil gå god for det – at det er viktig å ha et mangfold på norsk sokkel: store og små selskaper, utenlandske og nasjonale. Det er ingen der som sier at her kommer det noen og stjeler arvesølvet vårt, bare fordi BP får lov til å være operatør på et felt. Men med én gang noen snakker om det samme innenfor vannkraften, er det fæle greier. Det er intet logisk resonnement som tilsier at når det gjelder petroleumsressurser på norsk sokkel er det greit å la utlendinger få lov til å være operatør, men det er grusomt når det skjer innen vannkraften. Det gjør at vi bevisst gjennom de vedtakene som Regjeringen har gjort, smaler inn på hvor mange operatører og hvor mange gode hoder vi kan ta inn i norsk vannkraftnæring, og det gjør at verdiskapingen med all sannsynlighet vil bli mindre enn det den kunne ha vært. Det reduserer fleksibiliteten som eierne har når det gjelder å forvalte dette på en best mulig måte, og industrien står som en taper. Og som jeg nevnte, det hjemfallsvedtaket som ble gjort i fjor, gjør at man nå for første gang kutter båndene mellom industriproduksjon og kraftproduksjon. Så egentlig er dette framstilt som positivt fra Regjeringen. Regjeringen og statsminister Stoltenberg sa i sin tale til LO-kongressen at hjemfallssaken er et av de seks punktene i industrikraftregimet deres – et av de seks punktene. Hva er det vi ser at hjemfallssaken har gjort? Jo, den har kuttet båndet mellom industri og energi, og de industribedriftene som eide vannkraft før, begynner nå å legge det ut for salg. Hva gjør de med den kapitalen som de får frigjort? Det er ingen garanti for at Elkem, når de selger sine vannkraftverk, reinvesterer i industriproduksjon i Norge. Nå står de plutselig fritt til å investere overalt, for de har ingen binding til norsk kraftproduksjon lenger. Og da kan det like godt være at de gjør som Hydro: Neste gang de skal investere i metallproduksjon, investerer de et annet sted, for de trenger ikke å være i fysisk nærhet til der kraften blir produsert. Det er et faktum. Det eneste resultatet vi ser så langt, er at Elkem selger seg ut. Elkem går ikke inn som en deleier i de kraftselskapene og lager langsiktighet ut av dette, men de fjerner seg fra Norge som sitt industristed. Det er uheldig. Når dette allikevel skjedde med hjemfallssaken, så Fremskrittspartiet det som positivt at man kunne få en utleieordning i stedet, for det ville ivareta en del av de interessene som Fremskrittspartiet mener det er viktig å ivareta, nemlig mangfoldet i krafteierskapet og på produksjonssiden. Det ivaretar mulighetene for fleksibilitet for eier, som gjør at norske kommuner og norske fylkeskommuner vet at de sitter på verdier, men de kan disponere dem på ulike måter for å få maksimal verdiskaping ut av det, ut fra deres syn på hvordan framtiden ser ut. Men det som er så trist i denne saken, og som har vært så trist i mange andre energisaker, er at det som i utgangspunktet ser ut som gode ting når vi står og selger det i festtaler, ender opp med at etter at man har kommet gjennom kompromisskverna, blir det dratt og slitt, slik at det blir en ubrukelig løsning. 15 års utleieordning – ja, det var selvsagt tema i energi- og miljøkomiteens høring, 15 år. Og det er riktig at stort sett alt som er fremlagt fra Regjeringen når det gjelder utleieordningen, er det enighet om – unntatt tidsperioden. Grunnen til at det ble debatt om tidsperioden, er at den er vesentlig for om en tror at ordningen vil fungere eller ikke. LO-forbundet Industri Energi, det fagbevegelsesorganet som har mest tilknytning til dem det gjelder, sier at 15 år har ingen verdi. Det er ingen industriselskaper som vil investere med en 15 års horisont. Det samme bekrefter Norsk Industri. 15 års utleieordning vil sannsynligvis være uinteressant for alle norske industribedrifter. Da har det jo ingen betydning, i hvert fall når Regjeringen later som om utleieordningen også er en del av den gode industrikraftmodellen, som ingen egentlig forstår hvordan virker. Det er som Norsk Industri sa samtidig: Hvis det er noen i Norge som har interesse av en 15 års utleieperiode, er det de som har utenlandske pass. Det er de utenlandske kapitalistene og finansinvestorene som vil synes det er interessant nok med 15 år. Når du kan gå inn i en slik ordning uten konkurranse med norske industribedrifter, vil du sannsynligvis få en lavere leiepris enn det du ellers ville fått. Det betyr at utlendingene nå vil få det billigere enn det de ellers ville fått i forhold til å ha en ordning med 30 års eller ubegrenset leieperiode, mens norske kommuner og fylkeskommuner vil få en lavere inntekt fra en utleieordning enn det de kunne fått. Ergo: Å sette en 15 års begrensing redder ikke norsk kontroll over vannkraften. Den ville vi uansett ha, for det er vi som fremstår som eier. Men å sette 15 års begrensning gjør bare at utlendingene kan leie dette billigere fra norske kommuner. Da er det norske kommuner som taper penger på det. Det er altså ikke en seier for kontroll over vannkraftressursene, men et tap i verdiskapingen for norske eiere. Det synes jeg Regjeringen burde tatt inn over seg. Dette er det ikke Fremskrittspartiet som påstår. Det er det de som driver i bransjen, med analyser og vurderinger av situasjonen, som påstår. Energibedriftenes landsforening sa at de hadde ingen problemer med å ha en utleieordning som gikk utover 15 år. Det er ingen praktiske utfordringer på dette området. Eierskapet ligger fortsatt hos kommunene og fylkeskommunene. Det er litt interessant å se at til og med Arbeiderpartiets landsmøte mener at 15 år ikke duger. Det betyr altså at i denne sal er det reelt sett et flertall for å ha mer enn 15 års utleieordning. Kanskje er 30 år det som ville fått flertall. Fremskrittspartiet kunne sagt at vi har ingen tidsbegrensning, dette får utleier og leier bli enige om i hvert enkelt tilfelle. Nordlands fylkeskommune fikk muligheten til å gå inn som deleier med 30 pst. da de bygde ut Svartisen. Nordland fylkeskommune hadde ikke kapital. Hvordan ordnet de seg? Jo, 55 års utleie av prosjektet, og så overtar de det etterpå. Nordland fylkeskommune har altså eierskap i Svartisen på 30 pst. uten å ha brukt en krone selv. Men de går glipp av inntektene de første 55 årene, det gjør de. Men det er en måte for å sikre den lokale innflytelsen og den lokale medbestemmelsen i nye vannkraftprosjekt. Den ordningen går vi glipp av når Regjeringen sier nei, maks 15 år. Da ville ikke Nordland fylkeskommune vært med i Svartisen-prosjektet. Da ville det vært de store, statlige kraftselskapene som var inne der. Det er ikke med på å gjøre at vannkraften kommer hele folket til gode, sånn som så mange snakker om i festtaler. Å lage en kunstig grense på 15 år har ingen hensikt hvis målene er verdiskaping; hvis målet er lokal verdiskaping, hvis målet er å sikre verdiene til kommunene, eller hvis målet er å sikre at nyinvesteringer skjer med lokal deltakelse. På alle disse områdene blir Regjeringens politikk feil, og den blir avslørt som utilstrekkelig. Til og med Arbeiderpartiet har sagt det. Da er det litt spesielt når man i Rogalands avis den 22. april kan lese at stortingsrepresentant Tore Nordtun trekker fram utleieordningen for kraftverk, hvor landsmøtet ber Regjeringen sørge for at private krafteiere, som Hydro, kan leie tilbake rettighetene i 30 år etter at staten overtar rettighetene. «Vi sto sammen». Kjempebra. Problemet var at da Arbeiderpartiet kom tilbake til Stortinget, gjorde de ikke det de mente var riktig. Da står Tore Nordtun tvert imot og sier nei, på grunn av EØS-regler og sånne ting må vi nok være forsiktige, og 15 år er gjerne det vi må nøye oss med. Men da må vi jo spørre: Har Arbeiderpartiet vedtatt et program som de vet bevisst strider mot EØS-reglementet? Det EU-vennlige Arbeiderpartiet? Det tviler jeg på. Nei, det eneste vi kan konkludere med, er at man har inngått et kompromiss som i utgangspunktet er dårlig. Arbeiderpartiet vet det, men har ikke tatt kampen opp. Og hva blir konsekvensen av det? Konsekvensen er at Stortinget nå gjør et vedtak som ikke gagner kommunene på eierskapssiden, som ikke gagner norsk verdiskaping, og som ikke gagner industrien, men som gagner utenlandske finanskapitalister. Vi må sørge for at vi snart begynner å se energipolitikk og industripolitikk i en sammenheng. Vi vet at industrien trenger langsiktige vilkår for å ville investere. De aller fleste industrivirksomheter har et 30–40 års perspektiv og trenger avskrivningshorisonter som er tilsvarende. Det industrikraftregimet som gir den sikkerheten som industrien trenger for at kraftsituasjonen er håndterbar over tid, har ikke kommet på plass. CO2-kvoteregimet, som vi har diskutert tidligere, gir ikke den forutsigbarheten at man har konkurransedyktige vilkår i Norge i forhold til utlandet, snarere tvert imot. Nå ser vi at når det gjelder den utleieordningen som i hvert fall kunne gitt dem et snev av håp om at her er det forståelse for de dimensjonene som det er snakk om, med hensyn til både kostnader, tid og kraftvolum, stryker dessverre Stortinget med glans. Og det gjør de mens flertallet jubler og lurer på hva som har skjedd. Jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å våge å stemme for forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre om å tillate lengre leieperioder enn 15 år. Da kan Arbeiderpartiet gå inn i valgkampen med i hvert fall en viss følelse av at de har forsøkt å gjøre noe for industrien i Norge i denne perioden, og ikke bare bli møtt av demonstrasjoner fra fagbevegelsen Industri Energi for løftebrudd på løftebrudd. Jeg tar hermed opp forslaget som Fremskrittspartiet er med på, og oppfordrer innstendig Arbeiderpartiet til å gjøre et skikkelig løft for norsk industri i denne saken.