trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
Jeg vurderer det slik at man i denne debatten har vektlagt spesielt to ting, som det, så langt jeg har forstått, er rimelig bred enighet om i Stortinget. Det ene er at vi er nødt til å gjøre noe i forhold til det økende antall utskrivingsklare pasienter, fortrinnsvis eldre, som vi vil se i fremtiden. Det andre som denne debatten har klargjort, avdekket, er det som helseministeren selv anførte i sitt innlegg, nemlig at noe må sentraliseres. Jeg viser da til den utdøende spesialistrase som generelle kirurger, og at man ikke kan bygge en akuttberedskapsdrift på legestafetter av ulik kvalitet og ulikt slag. Det kan rett og slett også være problemer med å få disse stafettene til å gå sammen. Da er det særdeles viktig, som helseministeren også understreket, at det i tillegg til en viss sentralisering som vil skje av faglige grunner og i henhold til den medisinsk-teknologiske utviklingen, også vil bli en økende desentralisering av spesialisthelsetjenesten, slik at formålet og målsettingen med reformen fullt ut blir oppfylt, nemlig at alle i dette land skal få en bedre helsetjeneste uavhengig av bosted. Når det gjelder navnevalget, er jeg fremdeles svært opptatt av at man ikke velger benevnelsen distriktsmedisinsk senter, men at man i hvert fall overveier om man skal beholde det navnet man har. Man kan heller trekke inn dette med det psykologiske, og kalle det for et nærsykehus, eller – en tredje mulighet – man kan opprettholde benevnelsen lokalsykehus.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-05-08:
La meg i forlengelsen av representantens innlegg bemerke at i gjennomføringen av de strukturprosesser som nå pågår, er befolkningens trygghet usedvanlig viktig. Tilgang på gode sykehustjenester er fundamentalt for folks opplevelse av et trygt og godt samfunn. Jeg har derfor lagt klare føringer for hvordan slike prosesser skal gjennomføres i helseforetakene. Koblingen opp mot politiske og nasjonale mål og rammevedtak skal være tydelig, gjennom prosesser og dokumentasjon skal det legges vekt på tiltakenes faglige forankring, de ulike interessenter skal trekkes inn i prosesser før beslutningene fattes, og gjennom aktiv informasjon skal det skapes åpenhet om grunnlaget for beslutninger og gjennomføringen av tiltak. Sist, men ikke minst, er det viktig at befolkningen har en trygghet for at saksgangen og de endelige beslutningene i disse viktige spørsmålene behandles på en god og korrekt måte innenfor det systemet som er fastlagt her i denne sal. – La meg kort minne om det. De overordnede føringene i helsepolitikken er lagt opp gjennom Stortingets behandling av sentrale helsepolitiske dokumenter og statsbudsjettet. Føringene er dernest formidlet til de regionale helseforetakene gjennom det årlige styringsdokumentet. Så er det de regionale helseforetakenes oppgave å sørge for at de styringspålegg som er formidlet, blir effektuert innenfor den rammen av frihetsgrader systemet gir. De skal rapportere hvert år om driften og om sine planer. På grunnlag av denne rapporteringen har jeg varslet Stortinget om at jeg vil lage en plan- og meldingsdel i forbindelse med St.prp. nr. 1, der aktuelle problemstillinger blir presentert, slik at vurderingen av disse kan inngå i Stortingets samlede behandling av forslaget til statsbudsjett. Det er også slik at foretakssystemet sikrer at de regionale helseforetakene skal legge fram saker av vesentlig betydning for departementet. Disse skal behandles av helseministeren, som er foretaksmøtet i disse sakene. Jeg har hatt en noe bred innfallsvinkel i besvarelsen av spørsmålet, som interpellanten var inne på. Det er fordi disse sakene er av en slik karakter at de ikke egner seg for besvarelser i enstavelsesord. Jeg mener likevel at det er viktig å gi god informasjon om bredden av og grunnlaget for disse prosessene, for det er ikke slik at det å konservere en struktur og en oppgavefordeling akkurat slik den er i dag, for all framtid representerer trygghet. Det sikreste man kan si om en slik strategi, er at den er meget utrygg.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-05-08:
Et viktig moment i debatten har vært forholdet mellom innhold og symboler i helsepolitikken. La meg si med en gang at jeg er enig med både representanten Olav Gunnar Ballo og representanten Ola D. Gløtvold i at det er innholdet som teller. Trygghet for gode og riktige helsetjenester når man trenger det, ligger ikke i navnet på den bygningen man blir sendt til. Tryggheten ligger heller ikke i bygningen i seg selv, og den ligger heller ikke i at bygningen ligger akkurat der den ligger. Men tryggheten ligger i hva slags tjenester man får i den bygningen, hva slags kvalitet det er på tjenestene, og hva slags fagfolk som man er i stand til å rekruttere dit. Det er et viktig utgangspunkt når man diskuterer struktur og oppgavefordeling i sykehusene. Når det er sagt, vil jeg si at jeg deler de vurderinger som interpellanten hadde når det gjaldt spørsmålet om hva barnet bør hete. La meg i tillegg trekke opp ett perspektiv til som jeg synes er veldig vesentlig i denne debatten, og som bl.a. representanten Høie var inne på. Det er sterke, sentraliserende krefter i medisinen, fordi spesialiseringen er en nødvendig følge av at vi kan stadig mer, men også av at de som kan mer, kan det på et stadig smalere felt. Men det er også sterke, desentraliserende krefter i den medisinske utvikling som kan hjelpe folk til å få tjenester nærmere der de bor. Dialysepasienter er et godt eksempel. Det er svært belastende å ha nyresvikttilstander som krever dialyse, og som gjør at man må reise lange veier til sykehuset, ofte tre ganger i uken. Det å få en slik tjeneste nærmere der man bor, slik at man ikke må reise milevis til sykehuset, er et eksempel på at den medisinske utvikling gjør det mulig med mer desentraliserte spesialisttjenester. Da skal vi ha et system som fanger opp det, som spiller på lag med disse kreftene i medisinen. Det var et hovedbudskap i mitt innlegg. La meg avslutningsvis si at jeg tror vi nå er inne i en fase hvor samspillet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten settes på en viktig prøve. Vi er slik sett inne i en samspillfase. Vi har gjennomført en stor reform i primærhelsetjenesten og for så vidt også når det gjelder eldreomsorgen, vi er i ferd med å gjennomføre en stor reform i spesialisthelsetjenesten, og jeg tror en bedre integrasjon av førstelinjetjenesten og andrelinjetjenesten er neste generasjons helsereform.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Lanseringen av betegnelsen «distriktsmedisinsk senter» har skapt mye uro både på politisk nivå og i deler av befolkningen, spesielt hos dem som har tilknytning til mindre sykehus, fordi mange knytter dette til en mulig nedbygging av eksisterende sykehus. Det noe uheldige så langt i saken har vært at innholdet i betegnelsen «distriktsmedisinske senter» har vært delvis udefinert – i alle fall ukjent – og har heller ikke versert i dokumenter som Stortinget har forholdt seg aktivt til. Nå har helseministeren på en bred og meget ryddig måte gjort greie for og klargjort hva som etter hans og også Sosial- og helsedirektoratets mening ligger i den ideen som her er utviklet, i tillegg til de praktiske eksemplene på desentraliserte tjenester – eksisterende og mulig kommende – som det ble vist til. Jeg hilser veldig sterkt velkommen et initiativ til et bedre samspill mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Her gjenstår det ennå mye som både kan gi bedre kvalitet på helsetjenesten og bedre ressursutnyttelse. Dette samspillet må utvikles uavhengig av benevnelsen på den typen spesialisthelsetjeneste som var utgangspunktet for denne interpellasjonen. Det å legge opp til desentraliserte tjenester tror jeg er en helt nødvendig forutsetning for at helsereformen som vi nå har innført og er i gang med å gjennomføre, skal bli vellykket. I så måte er jeg meget godt tilfreds med de resonnementer og de planer som helseministeren åpenbart har for videreutvikling av helsetjenesten. Det grunnleggende i helsereformen var det ansvar som gjennom lovgivning og dermed helseministerens styring ble lagt på foretakene, både når det gjaldt organisering, og når det gjaldt drift. Det gjelder også den myndighet som de har fått, og som de fortløpende – eller i alle fall fra tid til annen – vil få gjennom Stortingets drøftinger, og også slik som helseministeren redegjorde for at det er lagt opp til. Spørsmålet om navn er vel ikke avgjørende, men jeg synes også at en skal ha et åpent forhold til det, for det betyr noe rent psykologisk og kanskje også praktisk. Så også i det henseendet synes jeg helseministeren hadde gode resonnementer.
Bent Høie (Høyre), 2003-05-08:
Jeg vil først starte med å takke interpellanten for å ha tatt opp et veldig aktuelt tema. Som både han og helseministeren redegjorde for, foregår det nå et betydelig arbeid i de regionale helseforetakene med å se på funksjonsfordeling og oppgavefordeling internt. Det har naturlig nok ført til en betydelig debatt og et betydelig engasjement i de ulike lokalsamfunnene som blir berørt. Det er også viktig at den debatten og det engasjementet får gå sin gang, og at en får en diskusjon om de løsningene som nå vurderes i helseforetakene. Det er et uttrykk for at folk har et sterkt engasjement og mange synspunkter på det helsetilbudet som gis lokalt. Det er på en måte to ulike utviklingstrekk som er førende i diskusjonen og i utviklingen av medisinen. Det er en kombinasjon av en sentralisering og en spesialisering som på mange måter ofte trekkes fram i debatten, at fagområdene blir smalere, at medisinen blir mer og mer avansert, og at en dermed trenger en sentralisering. Men det som en kanskje ikke legger så mye merke til, er den betydelige desentraliseringen som også foregår, på den måten at hvis en ser tilbake i tid, er f.eks. mange av de oppgavene som fastlegen i dag tar, mange av de oppholdene som i dag er på sykehjemmene, og ikke minst mye av det som foregår i poliklinikkene, oppgaver som tidligere naturlig hørte til på sykehusene. På den måten er det en dobbelthet her som jeg absolutt tror er til pasientens beste. I så måte tror jeg at i en diskusjon om lokalsykehus, om nærsykehus, som er det begrepet interpellanten har mest sans for – og det er jeg helt enig med ham i – er det et begrep som mye bedre stemmer overens med den oppfatning som både folk og de som jobber innenfor området har om den aktiviteten som der skal foregå. Dette er også en debatt som vil komme i forbindelse med diskusjonen om oppfølgingen av Hagen-utvalget, der ikke minst finansieringsform og finansieringsmuligheter vil være vesentlig i forhold til å lykkes med en slik strategi. Jeg vil avslutningsvis trekke fram helseministerens svar på interpellasjonen og slutte meg til det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-08:
Jeg oppfatter at det er to vesentlige elementer som berøres i den interpellasjonen som er reist. Det ene er symbolkraften i bruk av begreper. Vi ser hvordan begrepet «lokalsykehus» har en plass i befolkningen som gjør at hvis det skal erstattes, skaper det utrygghet, og man blir usikker på hva som vil komme i stedet. Så vil jeg komme inn på det andre elementet som jeg mener er vel så vesentlig som symbolkraften i begrepene, nemlig det reelle innhold som tjenestene skal gis. Hvis det er slik at man ønsker å utvikle lokalsykehus i retning av et nytt innhold der man f.eks. tar i bruk nye metoder – gir dialysebehandling ved lokalsykehus som ikke har gitt det før, gir cellegiftbehandling ved lokalsykehus som ikke har gitt det før, tar i bruk moderne telematikktjenester slik at man gjør spesialister tilgjengelig ved lokalsykehus, mens de ikke var tilgjengelig før, utvikler tjenester med besøk av spesialister fra andre sykehusenheter, har nye polikliniske tilbud ved et lokalsykehus som man ikke hadde hatt før – ville befolkningen være tjent med en slik utvikling. Det er ingen grunn til å advare mot en slik utvikling, men tvert imot grunn til å stimulere til den. For mitt vedkommende vil jeg si at dersom man har et annet begrep enn «lokalsykehus», og gir det et innhold det ikke har hatt før, som gir befolkningen et bedre tilbud, så er det jo ikke begrepet som er det sentrale, men innholdet. Når man ser på den totale bruken av helseressurser, er det interessant å registrere at de utviklingstrekk vi har sett gjennom de senere år, ikke har gått i en slik retning. Aftenposten har en artikkel i dag der man ser på ressursbruken ut fra en samdatarapport, fordelingen mellom psykiatri og somatisk sykdom, og når det gjelder lokalsykehusenes andel av den samlede ressursbruken. Ut fra den rapporten ser man at det er de mer spesialiserte, sentraliserte tjenestene ved større sykehusenheter som har fått en større andel av ressursene. Det er ingenting som tyder på at lokalsykehusene har fått en større andel av de ressursene. En slik utvikling er det jo grunn til å advare mot, for det betyr at istedenfor å styrke basisen for den pyramide som helsevesenet var ment å være, har man styrket toppen av denne pyramiden. På den måten er det en berettiget frykt i befolkningen for at man tar grep som bygger ned de nære, lokale tjenestene i stedet for å styrke dem. Helseministeren har en oppgave å gjøre i å overbevise befolkningen om at de grepene man her tenker seg å gjøre, virkelig er ment å skape større nærhet, skape større tilbud til befolkningen på en slik måte at man kommer styrket ut. Derfor er det at man tar opp og pusser på symboler, som begrepet «lokalsykehus», fordi man ser at her risikerer man å tape noe i stedet for å vinne noe. Derfor blir det viktig at både regjering og storting på en troverdig måte klarer å overbevise befolkningen om at det er økt satsing lokalt man ønsker, og ikke nedbygging av en type tjenester man har i dag.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-05-08:
Nesten daglig får jeg henvendelser fra enkeltpersoner som er bekymret for at lokalsykehuset deres skal forsvinne. Mange føler at de mister noe verdifullt, og er usikre på hva som blir igjen etter en sentralisering av viktige funksjoner. Kristelig Folkeparti tar dette engasjementet på alvor. Tilgang på gode sykehustjenester er fundamentalt for folks opplevelse av et trygt og godt samfunn. For Kristelig Folkeparti er det viktig å sikre at pasientene får en behandling som er kunnskapsbasert, og som bygger på klare kvalitetskriterier. Det kan bety at noen funksjoner bør sentraliseres for å få et bedre pasientgrunnlag. De fleste av oss vil vel helst bli operert av en erfaren kirurg og ikke av en som kun har noen få inngrep i året. Kristelig Folkeparti aksepterer en viss sentralisering, men vi ønsker å gå langt i å desentralisere så mange spesialisthelsetjenester som mulig, slik denne interpellasjonen er inne på. Jeg er glad for at helseministeren så sterkt presiserte at samhandling og desentralisering skal være et nasjonalt strategisk satsingsområde for de regionale helseforetakene. Pasientene vil ha nytte av et godt samarbeid mellom primær- og spesialisthelsetjenesten. De ønsker hjelp ut fra det behovet de har, og er lite opptatt av hvem som gir tjenestene. Denne sammenhengen mellom tjenestene har til hensikt å gi pasientene gode og verdige tilbud på et medisinsk forsvarlig nivå. Det gir også uttrykk for en større fleksibilitet enn vi kanskje er vant til å tenke på når det gjelder tradisjonell sykehusdrift. Det finnes mange gode eksempler på at dette samspillet fungerer bra. I forrige periode besøkte sosialkomiteen bl.a. Alta sykestue. Vi ble spesielt imponert over hvor godt fødestuen fungerte. Jeg er overbevist om at flere spesialiserte helsetjenester kan desentraliseres. Distriktspoliklinikker kan avlaste helseforetakene både i forkant og i etterkant av en sykehusinnleggelse. For eldre pasienter vil det bety at en får en god oppfølging i nærmiljøet slik at en slipper lange reiser og lange sykehusopphold. Kristelig Folkeparti er opptatt av omsorg ved livets slutt. Vi har tro på at hospiceenheter kan desentraliseres. I livets sluttfase er det, i tillegg til god smertebehandling, ekstra viktig med nærhet til sine nærmeste. Det sies at kjært barn har mange navn. Jeg kan være enig i at dette med distriktsmedisinske sentre virker tungvint, og at f.eks. nærsykehus mer utrykker den nærhet til sykehus og spesialiserte tjenester som Kristelig Folkeparti ønsker.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2003-05-08:
Dette er minst en todelt debatt. Det er både en begrepsdebatt, og det er en debatt om det reelle innholdet i spesialisthelsetjenestene og om samspillet mellom spesialisthelsetjenestene og primærhelsetjenestene. Jeg vil i utgangspunktet ta for meg den situasjonen vi har nå, med en stadig tøffere utskrivningspraksis – jeg vil gjerne si en mer hardhendt utskrivningspraksis. Ikke alle har vært med på den døgnmulktordningen som ligger i dette, men det er en realitet at pasienter blir utskrevet stadig tidligere, og at man har skiftet begrep på dette fenomenet ved å snakke om utskrivningsklare pasienter i stedet for ferdigbehandlede pasienter. Mange av disse pasientene er eldre, og mange har behov for, som interpellanten også sa, intensiv behandling og rehabilitering, i tillegg til omsorg og pleie etter et sykehusopphold. Det er derfor viktig at vi har et tilbud til disse, et tilbud som mange kommuner, spesielt små kommuner, ikke klarer å takle alene. Det er snakket mye om sykestuemodellen og halvannenlinjetjenesten, som er bra i mange tilfeller. Det er gode eksempler på det flere steder i landet, bl.a. i Gudbrandsdalen, i Valdres og i Alta. Men det er òg en annen mulighet, og det er at man etablerer en høyere medisinsk-faglig kompetanse og beredskap ved våre sykehjem, med sykestuesenger, som da er både teknologisk og bemanningsmessig opprustet og tilrettelagt for denne mer intensive behandlingen og rehabiliteringsvirksomheten som skal til. Den diskusjonen synes jeg vi skal ta grundig før vi bestemmer oss for modeller, og det er godt mulig at vi skal praktisere begge modeller. Fra flere partier er det fra denne talerstolen sagt at den medisinsk-faglige biten i våre alders- og sykehjem må rustes opp, og da kan man kanskje se dette i sammenheng og ha to tanker i hodet samtidig. Så er det dette med navnet eller gagnet. Jeg synes at navnet for så vidt er underordnet, men at det er gagnet med et medisinsk-faglig tilbud nær pasientene, også de i distriktene, og ikke minst et akuttmedisinsk beredskapstilbud, som er viktig. Men navnet er ikke helt uvesentlig, fordi navnet kan bedra. Jeg synes at betegnelsen «distriktsmedisinsk senter» er noe som man må venne seg til, og kanskje smake litt mer på. Sykestuebetegnelsen er kjent. Betegnelsen «nærsykehus» er jeg redd på en måte mer kan bedra, i hvert fall hvis ikke gagnet blir fulgt opp skikkelig. Det blir da et spill med ord, men også om hvordan innholdet i realiteten skal være. Den akuttmedisinske beredskapen må ikke svekkes gjennom at man etablerer distriktsmedisinske sentre eller sykestuemodeller i stedet for lokalsykehus. Jeg er også litt skremt over hva interpellanten sa i den sammenheng, at en slik omlegging og forandring av en benevnelse gjør det unødvendig å forelegge en sak om lokalsykehusenes framtid til behandling i Stortinget. Det er jeg sterkt uenig i.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-08:
Eg hadde lyst til å delta i debatten fordi ein i heimkommunen min, Flora, nettopp har søkt om å få delta i eit prosjekt i regi av Helse Vest om å få til eit nærsjukehus. Dei vel òg å kalle det eit nærsjukehus heller enn å bruke distriktsmedisinsk senter som omgrep. Ei målsetjing med prosjektet er å behandle pasientane på rett nivå. I tråd med aldersutviklinga i samfunnet og den medisinske utviklinga får vi ei veksande gruppe kronikarar som eldre, hjarte- og lungesjuke, kreftpasientar og rehabiliteringspasientar – ofte med mange, men kanskje kvar for seg banale sjukdommar. Desse er storforbrukarar av sjukehustenester og ligg lenge på sjukehus. For desse pasientane er det viktig at tilbodet er fagleg tilpassa og nært. For sjukehuset er det viktig at tilbodet denne gruppa får, er tilpassa deira sjukdommar. I spesialiserte sentral- og regionalsjukehus kan pasientane lett kome på eit «for høgt» omsorgsnivå, og dei er dessutan ofte svingdørspasientar mellom sjukehus og dei kommunale omsorgstenestene. Avgjerande for å prøve ei løysing med nærsjukehus er å sjå på finansieringsmodellar, både i forhold til vekting i DRG-systemet og òg i forhold til kor det kommunale ansvaret for overtaking bør liggje. I ein prosjektfase bør alle sengene i eit nærsjukehus kunne DRG-finansierast. Ei anna målsetjing med eit slikt prosjekt er å betre samhandlinga på eit område der sjukehuset og kommunen i mange høve har ulike interesser i forhold til kven som skal ta det arbeidsmessige og det økonomiske ansvaret for pasienten. Difor må dette tungt forankrast både mellom leiarar og beslutningstakarar og det personellet som jamleg skal vere i kontakt med pasienten. Eit nærsjukehus der helsearbeidarar frå spesialisthelsetenesta og frå kommunehelsetenesta i det daglege samarbeider, vil vere ein god arena for positiv, fagleg og kostnadseffektiv behandling av pasienten sine behov. Skal ein kunne oppnå føremålet med modellen, må difor fleire spesialistar ha arbeidsdagar på nærsjukehuset i lag med allmennlegar. Samtidig må kommunen bringe inn pleiepersonell og rehabiliteringspersonell for å sikre den pleiemessige kontakten og kompetanseoverføringa. Modellen med nærsjukehus må òg kunne godkjennast som utdanningsinstitusjon for turnuslegar i minst seks månader. Å fokusere på samhandling mellom fyrste- og andrelinjetenesta og kronikaromsorg bør vere sentrale innhaldsfaktorar i utdanninga av framtidige doktorar. Ein siste nasjonal faktor eg vil nemne, som ein bør vurdere opp mot eit nærsjukehusprosjekt, er forholdet mellom behandlingssystemet og folketrygda. Effekten av den utviklinga vi ser, med kjøp av helsetenester utanfor behandlingskøen, fører til at det veks opp private spesialist- og sjukehustilbod sentralt, som tappar distrikta for spesialistar, og at det vert for lite pasientar til den sjukehusstrukturen som vi er avhengige av å oppretthalde. Effektive nærsjukehus, med nisjefunksjonar, vil kunne hjelpe Rikstrygdeverket med kjøp av helsetenester, og kanskje utvikle andre tenester som trygda òg har bruk for.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Det var eit faretrugande samanfall mellom det som interpellanten sa, og det utanriksministeren sa, særleg med omsyn til at det er opposisjon og posisjon som uttaler seg. På den andre sida er det også ein styrke at ikkje berre målsetjingane er identiske, men at også midla, slik som dei er uttrykte frå Regjeringa og frå opposisjonen i Stortinget si side, stort sett er dei same. Det gir ei ekstra tyngd på eit område som først og fremst må karakteriserast som eit puslespel, der dei små trekka og det litt kjedelege handverket er viktigare enn dei store deklarasjonane, fordi atomvåpna er så viktige for dei som allereie har eller har tenkt å skaffe seg slike våpen, at eventuelle moralske fordømmingar eller sterke resolusjonar ikkje gjer noko inntrykk på dei det gjeld. Då står att makta og bruken av makta og bruken av puslespelet, og puslespelet blir til sjuande og sist det viktigaste. Det er for tidleg å gi nokon konkret kommentar til det som har skjedd i Genève, men inntrykket er jo at svært lite skjer i år også, som tidlegare, og dermed at fokus meir og meir blir mot 2005. Men heile denne lina strekar under behovet for å fokusere på bruken av avtaler og å sikre respekt for internasjonale avtaler på dette området som på andre område. Eg er ikkje i ein posisjon der eg konkret kan seie at Regjeringa burde opptre på ein annan måte i ein konkret møtesituasjon. Det må vurderast konkret der og då i lys av den situasjonen som er i konferansen. Og med det som utgangspunkt vil eg seie meg tilfreds med den vurderinga og den lina som Regjeringa her har lagt til grunn. Eg håpar at desse spørsmåla også blir fokuserte på av Regjeringa i den offentlege debatten i tida som kjem. Dette er viktig ikkje berre for å oppnå konkrete resultat, men òg for å vise at det er konkret handling på eit område som i periodar iallfall er rot til alvorleg bekymring for svært mange. For i situasjonar som den som var i Irak, der vi får terrorisme og masseøydeleggingsvåpen i fokus, så er det behov for å vise at det også konkret blir handla for å forsøkje å få bukt med dette i praksis. Det er praksisen som til sjuande og sist blir viktigare enn deklarasjonane.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Når representanten Lilletun vekslar mellom å hylle Regjeringa og å understreke Kristeleg Folkepartis syn, lyttar eg naturlegvis med særleg stor interesse, men i dette tilfellet var det samsvar! Problemet i denne samanhengen er ikkje dei landa som ikkje har og ikkje har tenkt å skaffe seg atomvåpen. Problemet er dei som har atomvåpen eller atomvåpenmateriale, men som ikkje har kontroll med desse. Det er mange andre problem, men dette er eit hovudproblem. Som utanriksministeren understreka, er arbeid med tillitskapande tiltak viktig for å kunne få praktiske resultat. Men det er eit dilemma også her: Ein kan oppnå konkrete resultat når det gjeld rustingskontroll og nedrusting i forhold til ein god del av desse regima, men det vil også bety at ein må arbeide for tillitskapande forhold til regime som ein vanlegvis ikkje ville dele ut heidersprisar til på grunn av demokrati og menneskerettar. Dette er ein balansegang som er delikat, men som eg trur det er nødvendig å innsjå er nødvendig, at det beste ikkje må bli det godes fiende i ein slik samanheng. I andre samanhengar kan vi kome tilbake til konkrete eksempel på kva land dette kan dreie seg om. Eg skal ikkje gå vidare inn på det her og no. Når det gjeld kva Norge kan gjere, er det klart at dei landa som ikkje har atomvåpen – og det er ikkje stormaktene stort sett – må bruke den makt som ligg der politisk og økonomisk. Det er også gjerne slik at land med ein dårleg økonomi, men med eit relativt stort bistandsbudsjett t.d., kan vere imponerande for oss sjølve, men for dei som tek imot, vil ofte eit stort kontantbeløp frå eit land med ein god økonomi og ein liten relativ bistand vere meir imponerande. Dette skal vi også ha med oss, for her dreiar det seg også om pengar og økonomisk makt. Når vi skal søke våre allierte, er det fort gjort å overvurdere vår makt. Eg seier ikkje at vi ikkje har noka makt, men det er fort gjort å overvurdere ho. I forhold til denne debatten har eg berre to kommentarar utover dette. Den eine er til Jon Lilletun, som minner om idealistane. Dei har også si rolle oppi dette. Men så har vi fått utdelt forskjellige arbeidsreiskapar avhengig av kvar vi er. Her og i regjeringskontora er det dei praktiske, keisame tiltaka som er dei viktigaste. Vi har fått utdelt andre arbeidsreiskapar og andre krav enn dei som ikkje har fått dette, men som kan vere pådrivarar for at vi held denne saka varm. Heilt til slutt ein kommentar til Framstegspartiets hyllest til dei multilaterale avtaler osb. Eg vil berre håpe at denne trua på multilaterale avtaler vil gjelde uansett, og at ein ikkje i andre samanhenger vil hylle einsidige tiltak eller unilateralisme utan kritikk frå enkelte stormakter.
Jan Petersen (Høyre), 2003-05-08:
La meg bare si meg enig med Haakon Blankenborg i at det selvfølgelig er for tidlig å evaluere den andre forberedelseskonferansen som nå finner sted, før den er avsluttet. I alle slike prosesser som denne er jo en forberedelseskonferanse etter sin ordlyd en forberedelse, dvs. at de virkelige gjennombruddene når man jo når man nærmer seg selve konferansene. Derfor er det så viktig at evalueringen etter denne forberedelseskonferansen og frem til den siste av forberedelseskonferansene foregår ut fra at vi vet hvor vi vil hen, og at vi arbeider basert på det vi nå har lært. Den innfallsvinkelen interpellanten valgte, nemlig at resultater nok er viktigere enn deklarasjoner og resolusjoner, tror jeg er en ganske viktig innfallsvinkel. Og som jeg redegjorde for i mitt innlegg, og som også interpellanten nevnte, så gjør vi fra norsk side en del praktisk arbeid som jeg tror er av største viktighet. Vi har en del aktiviteter utover dette også, som jeg også nevnte. Ikke minst tror jeg at det arbeid vi nå gjør i Nordvest-Russland, er meget betydningsfullt på det praktiske plan for å hindre at materiale faller terrorister i hendene. Også det faktum at Norge har lagt vekt på å ha gode relasjoner som gjør at vi når frem i kontakt med andre, er helt avgjørende for at man skal kunne komme utover resolusjonsstadiet. Resolusjoner er jo det greieste og det enkleste. Det er det å få til resultater som virkelig er komplisert.
Jan Petersen (Høyre), 2003-05-08:
Det er vel ikke så meget å legge til etter interpellantens oppsummering. Jeg har bare lyst til å kommentere to ting nærmere. Det ene, som flere av talerne har vært inne på, er det arbeidet vi nå er i ferd med å gjøre i Nordvest-Russland. Jeg har lyst til å understreke det, fordi dette er et praktisk viktig arbeid som vil bringe kontroll over materiale som kan brukes til såkalte skitne bomber, og som er et betydelig problem, en betydelig sikkerhetsrisiko. I den sammenheng har vi innledet et samarbeid mange steder, og det ble nettopp holdt et meget vellykket seminar i Washington hvor vi uttrykte allianser til den amerikanske Kongressen, som er meget opptatt av dette spørsmålet. Det tror jeg er en viktig prioritering. Jeg vil håpe og tro at de bevilgningene vi har til Russland, kan ha et tyngdepunkt på denne typen problemstillinger, fordi det er mange viktige formål vi oppnår ved den samme innsatsen. Det andre jeg bare vil ha kommentert, er at jeg synes den er viktig den beskjeden som denne interpellasjonen har sendt, nemlig at det er en resultatorientert politikk som er forventet fra norske side, ikke en deklarasjonsorientert, men en praktisk orientert/resultatorientert politikk som er forventet. Det har alle partier sagt, også SV – til min store glede, selv om da jeg hørte innlegget, virket det som representanten Bjørklund glemte det i det øyeblikket han hadde sagt det. En del av den norske stemmegivningen rundt omkring er nettopp diktert ut fra det synspunktet at det er jo ikke resolusjonene som er det avgjørende, men det er det å greie å holde kontaktene, skyve på prosessene, vite hvilken vei man vil gå, som til syvende og sist er det avgjørende. Det er altså ikke alle deklarasjoner som er like nyttige. Jeg vil bare minne om det.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
Fremskrittspartiet ser at informasjonsrevolusjonen er i ferd med å forandre rammebetingelsene for krig og konflikt. I framtidige konflikter må man anta at angrep på sivile og militære informasjonssystemer vil utgjøre et sentralt element. Den teknologiske utviklingen har gjort avansert teknologi mer tilgjengelig for politisk ustabile stater og for nasjonale og internasjonale grupperinger som kan ønske å anvende vold eller trusler om dette for å oppnå sine hensikter. Kostnadene ved å anvende moderne teknologi i offensivt øyemed er ofte relativt sett lave i forhold til hva det koster å forsvare seg effektivt mot eller avskrekke slik bruk. Samtidig som faren for elektronisk terror er økende, må vi også fokusere på den fare utvikling og spredning av kjernefysiske, biologiske og kjemiske våpen – de såkalte masseødeleggelsesvåpen – og deres leveringsmidler utgjør. Den nødvendige kunnskap for å framstille biologiske og kjemiske våpen er forholdsvis lett tilgjengelig, og flere land har som mål å anskaffe slike våpen med tilhørende leveringsmidler. Fremskrittspartiet er glad for at det er etablert en rekke multilaterale rustningskontrollregimer for å hindre bruk, spredning og produksjon av masseødeleggelsesvåpen. Dessverre har det vist seg vanskelig å få etablert effektive kontroll- og overvåkningsordninger som kan bidra til å sikre at avtalene etterleves. Beklageligvis har flere land unnlatt å slutte seg til eksisterende avtaleverk. Norge er nå medlem i alle de fem multilaterale eksportkontrollregimene, og implementerer i tillegg alle relevante vedtak fattet i FN og OSSE. Når det gjelder FN-vedtak, etterlever Norge alle vedtak om våpenembargo uavhengig av om de har bindende eller ikke-bindende karakter. Fremskrittspartiet forventer og antar at dette er en politikk som Regjeringen tar sikte på å videreføre. Fremskrittspartiet ser det som positivt at det fra norsk side arbeides aktivt for å fremme større åpenhet og innsyn i internasjonal våpenhandel og en skjerpet holdning til eksport av håndvåpen. Multilateral eksportkontroll er i løpet av de siste årene blitt et viktig virkemiddel i arbeidet for å hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen og oppbygging av konvensjonell militær kapasitet som kan true stabiliteten og sikkerheten i et område. Etter 11. september har det internasjonale samarbeidet om eksportkontroll og ikke-spredning tatt en ny vending. Det er tatt en rekke initiativer for å styrke samarbeidet i de multilaterale regimene. Dette er Fremskrittspartiet tilfreds med, og vi forventer at Regjeringen følger opp dette.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2003-05-08:
Det er nokre idealistiske bestemødrer utanfor Stortinget som jamleg deler ut materiale til oss, og som er opptekne av nedrusting. I går var dei der, og då hadde dei teke med eit ord for dagen frå diktaren Karen Blixen som lyder slik: «En sivilisasjon som ikke tillater menneskene å leve uten frykt er ingen virkelig sivilisasjon.» Det er litt av eit ambisiøst mål, men samtidig beskriv det noko fenomenalt flott. Og eg synest det er bra – i likskap med dei andre – at interpellanten minner oss om at dette er noko som vi ikkje må gløyme midt oppe i dei andre internasjonale sakene som har vore i det siste. Svaret frå utanriksministeren viser at det er brei semje her. Kampen mot terrorisme og spreiing av masseøydeleggingsvåpen har vorte ei skremmande sentral oppgåve for alle medlemer i det internasjonale samfunnet. Meir enn nokon gong treng vi å styrkje dei globale normene for ikkje-spreiing av kjernevåpen og for nedrusting. 11. september og dei seinare endringane i det internasjonale tryggingsmiljøet viser kor viktig dette arbeidet er. Ikkjespreiingsavtalen er framleis hjørnesteinen og det folkerettslege grunnlaget i arbeidet med ikkje-spreiing og nedrusting av eksisterande kjernevåpen. Dei fleste statar i verda i dag støttar avtalen. Berre India, Pakistan og Israel står utanfor. På tilsynskonferansen i 2000 vart ein einig om ein konkret handlingsplan for ikkje-spreiing og nedrusting. Det var eit viktig og positivt framsteg, fordi det no vart lettare å måle statars innsats og deira resultat i ikkjespreiingsarbeidet. Sidan då har det vore nokre positive utviklingstrekk. Det er gledeleg at Cuba har bestemt seg for å slutte seg til avtalen. Men samstundes er det mange andre negative ting som skjer der. USA og Russland sin avtale om rustingskontroll i 2002 var eit steg i riktig retning. G8-landa vart òg i fjor einige om eit krafttak for å sikre masseøydeleggingsvåpen og -materiale, ei satsing vesentleg retta mot atomavfall og atominstallasjonar i Russland. Handlingsplanen krev at prøvestansavtalen snarleg skal ta til å gjelde, men Kina og USA har ikkje ratifisert han. Kristeleg Folkeparti meiner det er heilt uakseptabelt. Her har Noreg vore klar i sin kritikk. Noreg må halde fram med kritikken og vere ein pådrivar for å få statar til å signere og ratifisere avtalen. At prøvestansavtalen tek til å gjelde og blir etterlevd, er eit heilt sentralt bidrag i arbeidet med å stanse spreiing av kjernevåpen. Som interpellanten sa, det er ingen andre farbare vegar enn avtalevegen. Med små steg må vi prøve å gå den vegen!
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-27:
Jeg vil på vegne av Øystein Djupedal, Ingvild Vaggen Malvik, Heidi Sørensen og meg sjøl framsette forslag om opprettelse av et fond for nyetableringer og innovasjon basert på miljøteknologi.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Det mest oppsiktsvekkende i denne replikken og i denne saken er ikke Arbeiderpartiets holdning, men det er kanskje Høyres holdning. Jeg tror kanskje det angrep som nå kommer fra Høyres representanter, kommer fordi Høyre innerst inne egentlig er ganske enig med Arbeiderpartiet, men er blitt overkjørt av andre i egen regjering, for å inngå i et annet forlik. Jeg ser i Fædrelandsvennen fra 25. mars at Vest- Agder Høyres fylkesleder, Kirsten Huser Leschbrandt – hun viser da til den utredning som regjeringspartiene er gått sammen med SV og Senterpartiet om – sier følgende: «Utsettelsen som nå kommer, virker som et vikarierende argument. Egentlig ønsker man å si nei, og det er ille.» Poenget i denne saken er at her har det vært utredninger i en årrekke. Her står det miljøer klar over hele landet til å ta gassen i bruk. Vi vet mer enn nok til å starte. Vi vet at 99 pst. av denne gassen går rett ut av landet uten at vi greier å bruke noe av den til å skape arbeidsplasser i Norge. Og så blir svaret fra regjeringspartiene, sammen med SV, at nei, nå skal vi utrede enda mer. Det skjer i en tid da arbeidsledigheten stiger hver eneste dag. Jeg vil minne om at med Bondevik-regjeringa har vi fått 75 nye ledige hver eneste dag. Det betyr at vi har ingen dager å miste i forhold til å skape nye arbeidsplasser. Det som også gjør meg mistenksom, er at regjeringspartiene velger å gå sammen med SV i denne saken. Jeg har svært mye godt å si også om SV, men i denne saken er det vel ingen tvil om at SV kanskje er det partiet i Norge som er interessert i å bruke minst gass. Derfor er det grunn til å være bekymret for det utredningsforslag de nå er blitt enige om. Jeg tror at Høyre nå forsøker å angripe Arbeiderpartiet fordi de ikke befinner seg veldig godt i dette selskapet og med det forliket de nå har inngått. Jeg mener vi med rak rygg kan si at dette er framtidsrettet og helt nødvendig for landet vårt.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Det er ikke festtaler vi driver med, ei heller når det gjelder gasskraftverk, og det tror jeg mange har fått med seg. Vi har sagt klart fra at all bruk av gass i Norge, både når det gjelder industrien og når det gjelder energiformål, skal skje innenfor våre klimaforpliktelser og våre internasjonale forpliktelser generelt i forhold til miljøet – og det skulle bare mangle. Der skiller Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet veldig lag, for det er jo ikke noe som Fremskrittspartiet er opptatt av i det hele tatt. Vi mener at når vi er så klare på det ikke minst denne vinteren har vist oss, at det er et utrolig stort gap mellom det vi bruker, og det vi produserer, er det helt nødvendig å få gasskraftverk på plass. Vi er veldig for å få fram gasskraftverk med CO2-håndtering så fort som overhodet mulig, men det vil ta noe tid. Derfor har vi også gitt et veldig klart signal om at vi skal gå inn med 250 mill. kr over en tiårsperiode for å forske og utvikle den type teknologi, så vi får dette raskere fram. Vi har også sagt at vi skal gi støtte til slike kraftverk, men mens vi venter på det, må vi sørge for at folk slipper å betale så høye strømregninger som de har gjort denne vinteren, og som de kan risikere å betale også neste vinter og vinteren etter der, hvis man ikke gjør noe. Så skal vi ha en storstilt satsing på fornybar energi, men vi må også bygge gasskraftverk. Det er derfor vi har sagt at hvis de som har fått konsesjon, ikke vil bygge, så må det gis konsesjon til andre som er interessert i å bygge. Og jeg tror det kan finnes energiselskaper i Norge som vil det. Så oppfordringen må være: søk! Da håper jeg også at Regjeringa er innstilt på å innvilge det, og at den ikke sitter fast i en juridisk forestilling om at det ikke er mulig å flytte konsesjoner hvis det skulle bli nødvendig. Jeg mener det er ganske pinlig at energinasjonen Norge har stilt seg i en situasjon der vi ikke greier å sikre nok kraft til industrien og befolkningen uten at de må oppleve så høye priser som nå, og dette skal vi også gjøre innenfor de forpliktelser vi har lovt vi skal holde.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Det er interessant å bli beskyldt av partiet SV for å være populistisk i en sak der Arbeiderpartiet foreslår penger til dette infrastrukturselskapet for å bygge rør og LNG-mottak som ikke belaster statsbudsjettets utgiftsside, og som ikke konkurrerer med barnehager og sjukehjem – og det bør representanten Djupedal, som sitter i finanskomiteen vite. Og det går helt klart fram av innstillinga, hvis representanten Djupedal hadde lest den nøye. Jeg synes nå vi har fått katten ut av sekken – eller hva det nå heter. Nå sa nettopp representanten Djupedal at det ikke vil være økonomi i å bygge et rør, hvis det ikke kommer et gasskraftverk i den andre enden. Og gasskraftverk vil ikke SV ha. Med andre ord kan ikke dette tolkes på noen annen måte enn at SV også er imot å bygge rør f.eks. til Grenland. Det er et helt redelig standpunkt. Men det SV har forsøkt i denne saken, er å ri to hester. På den ene sida tør de ikke si klart fra om at det vil de ikke ha, for de er ikke for å bruke gass i Norge, og på den andre sida tør de heller ikke si det motsatte. Men SV har jo sagt klart fra om hva de mener i flere sammenhenger, og det synes jeg SV bør være ærlige å si. Senest i budsjettinnstillinga for i år sier SV: «Dette er bakgrunnen for at disse medlemmer går inn for en kraftig økning i bevilgningene til energiforskning, og imot fortsatt satsing på introduksjon av naturgass.» Bevilgningen ble satt til null, fra 30 mill. kr til null. Er det virkelig slik at regjeringspartiene og Senterpartiet tror at SV vil være med på å bygge infrastruktur for gass i Norge? Jeg tror det ikke. Og det forslaget som Regjeringa opprinnelig hadde på bordet til det, var å bruke Enova i konkurranse med vind, vann og andre ting, og noen få millioner. Alle vi som er i denne salen og har vedtatt statsbudsjett år etter år, vet at det blir ikke noe gass av det. Det blir ingen infrastruktur for gass, hvor det primære er å skape arbeidsplasser. Da synes jeg SV bør være så redelig å si at det er viktigere nå å heise fane med miljøet, noe som jeg mener vi ivaretar meget godt med vårt opplegg, og det er viktigere enn å skape sårt tiltrengte industriarbeidsplasser. Jeg mener det går an å gjøre begge deler.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Jeg skjønner at representanten Onarheim har et sterkt behov for å prøve å skape det inntrykk at alle i komiteen er enig på de fleste punkter i denne saken. Jeg må nok si at det er jeg overhodet ikke enig i, for på det vesentligste punktet, nemlig infrastruktur, er det en klar uenighet. Og nå sa jo representanten Onarheim selv at det partiet som kanskje hadde noen reservasjoner, for å si det mildt, er i så måte SV, og det er faktisk det partiet som Høyre nå har valgt å samarbeide med. Det har vært sterke reaksjoner på det kompromisset, også fra Høyre-folk. Jeg viste til én av dem i stad, og jeg har lyst til å nevne to til. Irene Haugaa sa til Fædrelandsvennen den 25. mars at «hun har mye til overs for den kritikken Aps Sylvia Brustad har kommet med etter at regjeringspartiene inngikk kompromiss med SV i spørsmålet om hvordan norsk gass skal brukes innenlands». Den samme kritikken blir også fulgt opp av Høyres ordfører i Farsund, Ove Rullestad. Representanten Onarheim var opptatt av at vi må skape optimisme i industrien, og det kunne faktisk Høyre ha vært med på i dag ved å fatte et forpliktende vedtak på det som dreier seg om infrastruktur. Det blir feil når det her blir framstilt som om det er en dårlig saksbehandling vi nå holder på med. Det er altså sånn at saken om bruk av gass i Norge har vært utredet gjennom mange år mange steder rundt omkring i landet, og jeg tror ikke det bør herske noen som helst tvil om at ved i første omgang å gå inn med 3 milliarder kr i et infrastrukturselskap som skal brukes i hele landet, ville en ha fått meget god avsetning med hensyn til å skape sårt tiltrengte arbeidsplasser. Representanten Onarheim hørte også nå representanten Djupedal og har selv sett innstillinga og merknadene fra SV, og mitt spørsmål til representanten er: Føler representanten Onarheim seg bekvem ved å ha inngått et forlik med et parti som så klart gir uttrykk for at det å bruke gass i Norge ikke er en særlig farbar vei?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Bruk av gass i Norge har vært diskutert i mange år. Meldingen vi fikk til behandling, gav også et godt grunnlag for å behandle denne saken, fordi det var mange visjoner der. Men meldingen var altfor lite konkret, f.eks. når det gjelder det som er nøkkelen til å skape nye arbeidsplasser basert på naturgass, nemlig infrastruktur. Der hadde Regjeringa et klart forslag, og det var å fortsette med Enova. I den forbindelse vet alle i denne salen at vi har brukt mellom 20 og 40 mill. kr i året – SV ville ha det i null for inneværende år. Vi vet alle sammen at av det er det ikke blitt noe særlig bruk av naturgass i Norge som har skapt arbeidsplasser, og det kommer heller ikke til å bli det i framtiden hvis man gjør det på den måten. Man vil alltid tape konkurransen i forhold til f.eks barnehager og sjukehjem. Dette, og også det å kunne gi klare signaler, var bakgrunnen for at vi har foreslått en annen modell. I en tid der arbeidsledigheten stiger hver eneste dag, vet vi at vi nå trenger å bygge arbeidsplasser, og at det trengs klare signaler. Regjeringspartiene valgte likevel å gå sammen med SV. Og jeg synes vi har fått befriende klare signaler fra SV her i dag. Partiets hovedtalskvinne, Ingvild Vaggen Malvik, har sagt noe sånt som at det ikke er noe mål i seg selv å bruke naturgass i Norge, og at det er naivt å tro at satsing på dette vil skape nye arbeidsplasser. Mitt spørsmål til statsråd Steensnæs blir: Deler han denne vurderingen? Det er jo dette partiet denne Regjeringa og regjeringspartiene nå har valgt å satse på. Jeg hører statsråden si at Regjeringa vil ha en storstilt satsing på gasskraftverk med CO2-håndtering. Vi er også for det. Men hvorfor i all verden inngikk da Regjeringa et forlik med Fremskrittspartiet før jul, der man over halverte forskningen på denne typen gasskraftverk? Og hvorfor er det nå slik at regjeringspartiene i dag sier nei til å støtte Arbeiderpartiets forslag om at vi skal bruke 250 mill. kr over ti år, bl.a. til forskning og utvikling av gasskraftverk med CO2-håndtering? Og hvorfor er det slik at regjeringspartiene senere i dag også kommer til å si nei til å støtte slike gasskraftverk tilsvarende refusjon av hel elavgift? Er det å forsere en slik utvikling, eller er også det mange fine ord, men lite handling?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2003-03-27:
Først til representanten Arnstad: Jeg har ikke sagt at alle andre partier i denne salen er imot bruk av gass. Både jeg og andre talere fra Arbeiderpartiet har forsøkt å si det vi mener, nemlig at vi synes det som ligger her fra flertallet, er for lite forpliktende i forhold til den situasjonen vi står oppe i. Så til det som representanten Lilletun tok opp i forhold til statsministeren. Det jeg sa, var et sitat fra Varden, og jeg må selvfølgelig ta forbehold om at det er riktig. Det som står skrevet der den 15. februar, er: «Statsminister Kjell Magne Bondevik åpner for et tre milliarder kroners spleiselag for gass til Grenland.» Det var det jeg viste til. Så kan jeg også berolige Lilletun med at vi har sagt at vi er for gass, og det kommer vi også til å være framover. Ut fra det som nå er sagt på sluttet av debatten, der jeg føler at enkelte partier har forsterket sitt budskap, må jeg si at jeg ser med forventning fram til den utredningen som kommer, for der skjønner jeg at det kommer til å komme mye som er bra når det gjelder gass rundt omkring i landet. Det ser jeg da med forventning fram til.