Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-05-14:
I mitt tidligere liv, før jeg kom innenfor disse beskyttende murene, jobbet jeg i en årrekke, helt fra 1992, som offentlig ansatt gjeldsrådgiver. Det vil si at jeg hadde min arbeidsplass på sosialkontoret. Jeg hadde gjennomsnittlig 100 gjeldsofre i løpet av et år, noen selvforskyldte, men noen var helt uforskyldt kommet opp i en livssituasjon hvor de ikke greide å håndtere sine økonomiske forpliktelser. Og jeg blir mildt sagt provosert. Faktisk kjenner jeg langt inne i magen akkurat nå at det innlegget som kom fra representanten Afshan Rafiq, traff der jeg helst ikke ville det skulle treffe. Jeg blir provosert når jeg leser merknadene fra regjeringspartiene, og kanskje aller mest provosert når jeg leser brevet fra statsråden. Jeg tror det er på høy tid at noen hver tar seg en tur ut i det virkelige liv og ser hvordan det står til der ute. Jeg er ikke noe sannhetsvitne, men etter å ha jobbet med gjeldsofre i fem år tror jeg faktisk at jeg har en viss forståelse for hvordan de har det. Jeg hadde som et av mine pålagte oppdrag også det å gå på hjemmebesøk hos en del av gjeldsofrene, for å se at de ikke levde over evne, eller levde for flott. Jeg kan forsikre presidenten om at jeg har sett fattigdommen, armoden og håpløsheten i mer enn ett hjem – hjem møblert med trekasser til stoler og paller som bord. Kanskje er det mangel på kompetanse, og det er klart at ikke alle her har den erfaringen som jeg har på dette feltet. Eller er det kanskje heller mangel på empati hos enkelte partier, hva vet jeg? Men det er altså ikke slik at man først låner penger, så unnlater man å betale, og så får man gjeldsordning. Svært mange av gjeldsofrene har mistet jobb, blitt ufør, eller så har ekteskapet havarert, og heretter har man fått psykiske problemer. Ja, hvert eneste offer har sin egen historie. Men hvert eneste gjeldsoffer fortjener også respekt. De har strevd, de har kjempet og til slutt lyktes med å få en gjeldsordning. Jeg må tilføye at slett ikke alle får en gjeldsordning, og noen, faktisk ganske mange, gir opp underveis. I mine år som gjeldsrådgiver opplevde jeg tre voksne som tok livet av seg under prosessen, og fire ungdommer med foreldre som var under ordningen, orket ikke å leve lenger. Kanskje hadde dette skjedd likevel – det skal ikke jeg spekulere i – men likevel er det betegnende for hvor tøft det er å være gjeldsoffer. Og aller tøffest er det kanskje for barn og unge som vokser opp i hjem hvor man lever fra fem til sju år under en gjeldsordning, og hvor alle ekstra utgifter må søkes inn for namsmannen, og så får man håpe at kreditorene går med på å få litt mindre penger den måneden, enten det nå er konfirmasjon eller begravelse som skal dekkes. Vi vet alle hvor vanskelig det er å alltid si nei til barn og ungdom som skal et eller annet. For noen ble det faktisk ikke til å holde ut. Når så regjeringspartiene ser det som et problem at det gis anledning til et normalt forbruk, må jeg nok spørre hva de mener med det. Ryker vaskemaskinen til et gjeldsoffer, eller får gjeldsofrene store medisinregninger, kan de ikke ta opp lån, da har de brutt gjeldsordningen. De har ingen penger i reserve, som de fleste av oss andre har. De har heller ingen mulighet til å ta seg ekstrajobb, for pengene fra ekstrajobben skal kreditor ha. Det er lett å si at man skal leve enkelt og sparsommelig, men jeg vet at de aller fleste som kommer under gjeldsordning, har levd på denne måten i mange år før de får gjeldsordning. De har solgt unna alle verdigjenstander for å kunne betjene kreditorene sine. Så forplikter de seg til å fortsette å leve sånn i ytterligere fem år for at kreditor skal få noe av sine fordringer. Jeg tror ingen søker om gjeldsordning hvis de ikke er absolutt tvunget til det. Og at en økning på 650 kr for enslige og 1 700 kr for par skulle bidra til å skape motstand mot gjeldsordningsinstituttet, ser jeg ikke på som noen umiddelbar fare. Når det gjelder det regjeringspartiene skriver om at det kan bli en mer restriktiv linje fra kreditorene og domstolene, tror jeg også dette er rene spekulasjoner. Det har vært den offentlige gjelden de fleste gjeldsofre har hatt størst problemer med å forhandle fram en løsning for. Private kreditorer er ofte mye mer velvillig innstilt enn både kemner og lånekasse. Til slutt: Det bør ikke lenger være tvil hos statsråden om at det er et flertall på Stortinget som ønsker at gjeldsofrene skal ha 85 pst. av minstepensjonen å leve av. Det handler om verdighet, det handler om håp og det handler om livskvalitet. Det bør Stortinget og Regjeringen gjøre sitt for å gi gjeldsofrene i Norge, slik at de etter endt ordning faktisk kan starte et nytt liv.