trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Kristin Halvorsen hadde mange interessante tanker om styring og samarbeid. Den regjering som sitter nå, har det bredeste grunnlag det er politisk mulig å ha i det stortinget som eksisterer nå, både i antall representanter bak seg og i mulige samarbeidskonstellasjoner på linjer og på enkeltsaker. Det er ikke mulig å forestille seg at det skulle være dannet et alternativt flertallsmønster, slik den politiske situasjon er nå, verken ved koalisjoner på regjeringshold eller ved samarbeidsavtaler i Stortinget. Ergo må det bli et saklig samarbeid mellom regjering og stortingsflertall fra sak til sak. Jeg registrerer at SV ser relativt positivt på den regjeringsdannelsen som eksisterer, og jeg håper at SV ønsker et så intimt samarbeid med denne regjering som mulig, men selvsagt ikke ved at SV skal oppgi sin egen identitet. Det kommer heller ikke Regjeringen eller Arbeiderpartiet til å gjøre. Derfor kan det være klok strategi i denne sammenheng å konsentrere seg om der hvor samarbeidspotensialet er størst. For to sosialdemokratiske partier tror jeg at samarbeidspotensialet og utfordringen er størst i offentlig sektor, fordi den er viktig for oss begge, fordi den må fungere bedre, og fordi vi der må finne fram til alternative og bedre løsninger, ikke for SV, ikke for Arbeiderpartiet, men for det folket som er avhengig av den.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-03-23:
Representanten Hagen brukte store deler av sitt innlegg på å angripe Høyre, men avsluttet med en bønn. Da skal jeg følge det gode, kristne prinsipp å vende det andre kinn til og svare på bønnen bare med følgende: Jeg tror i ettertankens lys representanter for aller partier vil finne ut at vennskap, også i politikken, krever en viss grad av tosidighet, gjensidighet også sagt. Jeg velger også – ut fra samme prinsipp – å ta den avgåtte regjering på alvor når den understreket at den gikk på en viktig miljøsak. Jeg har aldri oppfattet at sentrumspartienes viktigste miljøsak dreide seg om en allianse med Fremskrittspartiet om miljøspørsmål. Jeg har oppfattet at de for tiden har et annet syn enn mitt parti på gasskraft og utslippstillatelser. Det respekterer jeg. Det var en viktig miljøsak, det var en saklig uenighet som man burde kunne respektere hverandre for. Hagen har altså ved flere anledninger understreket at det nå var på tide å se fremover. Jeg er enig i det. Det er viktig også å se på det som forener fremfor det som skiller. Jeg er enig med Hagen i at det ligger mye i den nye regjerings tiltredelseserklæring som er positivt hva gjelder offentlig sektor. Vi er enige, Høyre og Fremskrittspartiet, om at det er behov for mer konkurranse og for å slippe private til. Men jeg har problemer med ett resonnement, og jeg håper representanten Hagen kan dele den bekymringen med meg, nemlig at den nye regjering jo setter den betingelse at private som skal slippe til, ikke må tjene penger på det. Det er et prinsipp jeg ikke skjønner, særlig når statsministeren bruker private legetjenester som et eksempel. Jeg tror private leger tjener penger, også på at vi er syke, og betaler for det. Private laboratorier tjener penger på det. Men hvorfor dette prinsipp ikke skal videreføres til andre deler av helsesektoren, har jeg problemer med. Jeg håper det er mulig å bygge en felles plattform med Fremskrittspartiet nettopp på dette resonnement, rettet både mot Regjeringen og mot sentrum.
Anne Enger (Senterpartiet), 2000-03-23:
La meg først si at jeg tror dette er en stor dag for Carl I. Hagen, fordi han nå opptrer som leder for det største opposisjonspartiet i Stortinget. Det var en rolle jeg må minne forsamlingen om at Senterpartiet hadde i forrige periode, og det er vanskelig å akseptere at folk i valg faktisk tar konsekvensen av at vi har et politisk landskap, og det er det jeg vil utfordre Carl I. Hagen på. Torsdag den 9. mars gikk Høyre og Arbeiderpartiet sammen om å felle sentrumsregjeringen på et forslag om at «forurensningsloven ikke svekkes som miljøpolitisk virkemiddel». Flertall for dette forslaget ville forhindret regjeringsskifte. Både Arbeiderpartiet og Høyre gav uttrykk for at de var for forslaget, heller ikke de ville svekke loven, men de stemte altså imot det de var for. Arbeiderpartiet var på regjeringsjakt – ikke overraskende, og man må jo forutsette at også Høyre forstod hva de gjorde da de stemte imot noe de var for. Det var altså flertall, av Arbeiderpartiet og Høyre, for å få en ny regjering, en regjering utgått av Arbeiderpartiet. Det er jeg helt enig i Carl I. Hagens beskrivelse av. Det skjedde på en miljøsak, og det er politisk begrunnet etter min mening. Også kommentarene til regjeringserklæringen og Carl I. Hagens innlegg her bekrefter at høyresiden i Norge nok har forventninger til den nye regjeringen. Jeg vil utfordre Carl I. Hagen på det politiske landskapet. Mange ganger har jeg opplevd at Carl I. Hagen har vært enig med meg når jeg sier at man ikke kan dele norsk politikk inn i to blokker, en såkalt «borgerlig» og en sosialistisk, og at Senterpartiet og Fremskrittspartiet skulle stå sammen på en slik blokk. Jeg vil gjerne ha bekreftet det, som for så vidt også Carl I. Hagen gjorde i sitt innlegg, ved ikke å definere Senterpartiet inn i det som kunne bli en flertallskonstellasjon etter valget. Saken er at det er sentrum i norsk politikk som er alternativet til arbeiderpartiregjeringen, og jeg tror at alle partier på Stortinget er tjent med konstruktivt samarbeid om sakenes innhold.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
Carl I. Hagen uttalte til Aftenposten den 20. februar i år at CO2-utslipp er ikke forurensning i normal forstand. Forurensning er når utslipp renner ut i elver og vann slik at fisken dør, og når folk blir syke av luften. CO2 forurenser ikke. Hagen sa videre: «… plantene lever av CO2, og produserer over 95 prosent av CO2-nivået på jorda. – Menneskeprodusert CO2 står for mindre enn 5 prosent. … CO2 forurenser ikke, slipper man det ut i skauen så vokser det jo bedre.» Carl I. Hagen har også tidligere i ulike sammenhenger uttalt til pressen at han er lite bekymret for den forurensningen som skjer. Blant annet sa han til Dagens Næringsliv den 23. april 1998: «Vi må se på hva det for eksempel vil koste å bygge diker og demninger hvis vannet stiger. En tilpasning kan bli langt billigere enn å hindre at klimaendringen skjer.» Nå registrerer jeg, bl.a. i debatten som Carl I. Hagen hadde med Inge Lønning på TV 2 i går, at Carl I. Hagen også snakker om miljøvennlige gasskraftverk. Jeg vil spørre Carl I. Hagen helt konkret, for han mener jo at CO2 ikke forurenser og ikke representerer noe problem rent miljømessig: Hva er det Carl I. Hagen rent konkret tenker på når han mener at nye gasskraftverk vil være mer miljøvennlig enn gamle, eller at produksjon i Norge vil være mer miljøvennlig enn import, hvis han ikke tenker på CO2? Jeg ønsker helt konkrete svar fra Carl I. Hagen på hva slags forurensning han da snakker om.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-03-23:
Carl I. Hagen brukte deler av sitt innlegg til å omtale regjeringsskiftet og omstendighetene rundt det. Det er naturlig, for det var historisk da Høyre bestemte at de ville skifte ut sentrumsregjeringen med en arbeiderpartiregjering. Det blir enda mer spesielt når det nå framstår at dette ikke var en impulshandling, men en del av en større strategi. Allerede da sentrumsregjeringen tiltrådte, sa Høyres leder, Jan Petersen, at han ønsket å felle regjeringen på tiltredelseserklæringen. Nå sier partiets nestleder Inge Lønning at dette var en utgift til inntekts ervervelse. Jeg antar at utgiften var konflikt med egne velgere og konflikt med andre partier som en burde samarbeide med. Inntekten antar jeg må være at en får sosialdemokratisk politikk i regi av Jens Stoltenberg. Fremskrittspartiet ønsker ikke regjeringsskifte. Like fullt registrerer jeg at Carl I. Hagen er positiv til den erklæringen som den nye regjeringen har lagt fram, ikke minst er det rettet inn mot formuleringene om modernisering av offentlig sektor. Venstre ønsker også fornyelse av offentlig sektor. Det er bakgrunnen for at sentrumsregjeringen satser på et enklere Norge, større åpenhet, personvern, service-erklæringer og servicekontor – en politikk som var mye mer konkret på dette området enn den politikken som den nye regjeringen legger fram. Så mitt spørsmål er: Hva er det i denne erklæringen som Carl I. Hagen er så begeistret for? Jeg registrer at både Kommuneforbundets leder, Jan Davidsen, og Carl I. Hagen er like begeistret for den samme erklæringen. Så langt framstår det som det største mesterstykket til den nye statsministeren, å formulere seg slik på dette området at det begeistrer både Carl I. Hagen og Jan Davidsen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Nå er ikke regjeringserklæringen noe særlig konkret og forpliktende i sin utforming, så vi må vel vente på at Regjeringen kommer skikkelig i gang med sitt arbeid før vi kan bedømme den politiske kursen som nå stikkes ut. Men i Kristelig Folkeparti er vi godt fornøyd med de signalene som kom i regjeringserklæringen om at den nye regjeringen vil følge opp mange av de initiativ som regjeringen Bondevik hadde på viktige områder: omlegging av momssystemet, effektivisering og modernisering av offentlig forvaltning, delprivatisering av Telenor, arbeidet med en europamelding – alt dette var kommet langt i utformingen i den forrige regjeringen. Jeg synes likevel at Regjeringen er ganske freidig når den varsler innsats for et rent miljø, når vi vet at regjeringen Bondevik gikk av og regjeringen Stoltenberg kom til makten på en viktig miljøsak som handlet om forurensningsloven som et miljøpolitisk virkemiddel, altså det motsatte av det å arbeide for et rent miljø. Jeg har et konkret spørsmål til Arbeiderpartiets nye parlamentariske leder. Jeg merket meg at Arbeiderpartiets leder Thorbjørn Jagland så sent som for bare to-tre uker siden gikk hardt ut mot regjeringen Bondevik og lovte betydelig mer penger til kommunene, og det allerede i revidert nasjonalbudsjett. Jeg går uten videre ut fra at dette nå vil bli fulgt opp av regjeringen Stoltenberg, og at kommunene kan stole på de løfter som kom fra Arbeiderpartiets leder. Jeg vil be om at Arbeiderpartiets parlamentariske leder nå kan bekrefte dette.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Først vil jeg få lov til å gratulere den nye utenriksministeren med en stor og viktig oppgave og håpe på at vi kan få et godt samarbeid her i Stortinget. Nå var utenriksministeren innledningsvis inne på gasskraftverksaken igjen, og hevdet at regjeringen Bondevik gikk av fordi den ikke maktet å se miljøproblemene i en global sammenheng. Dette er ikke riktig. Det regjeringen Bondevik hevdet, var at for å sikre miljøet globalt måtte man ha et kvotesystem, slik Kyoto-avtalen åpner for, slik at man skulle kunne sikre at bygging av gasskraftverk, uansett teknologi, ikke skulle føre til at man øker det globale miljøproblemet, men reduserer det. Utenriksministerens resonnement hadde hatt noe for seg hvis et slikt kvotesystem var etablert, men det er det ikke i dag. Så brukte utenriksministeren veldig mye av sin tid på Europa-politikken. Det var interessante synspunkter, men det førte også til at han så vidt rakk å nevne bistand og det globale fattigdomsproblemet som var tatt inn i statsministerens redegjørelse, riktignok summarisk, knapt i formen, men dog likevel. Jeg vil derfor få utfordre utenriksministeren på to punkter, nemlig to viktige initiativ som regjeringen Bondevik la etter seg. Det ene er opptrappingsplanen for bistand, og det andre er handlingsplanen for menneskerettigheter. På hvilken måte vil utenriksministeren og regjeringen Stoltenberg følge opp disse to viktige initiativ som har med solidaritet å gjøre, hvor Arbeiderpartiet og sentrumspartiene tradisjonelt har stått sammen, men som nå altså presenterer seg som forpliktende, klare og konkrete utfordringer?
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Først en liten bemerkning om pasientrettigheter. Stortinget har jo nettopp behandlet det spørsmålet, og selv om Høyre ønsket at pasientene skulle få sterkere rettigheter enn det som ble vedtatt, oppfatter vi likevel lovvedtaket slik at pasientene skulle få rettigheter. Når jeg nå hørte det svaret som Hill-Marta Solberg gav, må jeg si at jeg begynner å bli i tvil om hun fortsatt står bak det vedtaket som Stortinget fattet på det tidspunktet. Så til erklæringen. Det var flere interessante, gode innspill i den erklæringen som ble gitt, ikke minst når det gjelder modernisering av offentlig sektor. Høyre ser med stor forventning frem til de forslag som måtte komme, for når så klare analyser gis og så klare forventninger skapes, nytter det ikke å komme tilbake med noe puslete, da må det være skikkelige reformer. Og er det skikkelige reformer som går i riktig retning, vil Høyre selvsagt være med. Men det er på ett område hvor Regjeringen åpenbart ikke ser noe reformbehov, og hvor Høyre mener det er behov for betydelige reformer, og det gjelder utdannelse, det gjelder den norske skolen, hvor det er mye som må gjøres når det gjelder kvalitet, når det gjelder å få rekruttert unge mennesker inn i læreryrket, når det gjelder å få gjort noe skikkelig for dem som faller gjennom, når det gjelder å få gjort noe skikkelig for at man skal ta elevenes individuelle forutsetninger på alvor, og når det gjelder å skaffe en bedre yrkesutdanning. Det sies praktisk talt ikke noe om dette i erklæringen. Da blir mitt spørsmål til Hill-Marta Solberg: Hvilke reformer vil hun nå ønske for den norske skolen?
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Hvis Willoch kan ta seg av bensinavgiften, skal jeg ta meg av skolespørsmålene. Jeg tror imidlertid det ligger en betydelig lærdom også for regjeringen Bondevik i mye, nemlig at hvor lenge man utkjemper gamle slag, må man faktisk veie på. Jeg tror at den argumentasjonslinjen som de tidligere regjeringspartier og Carl I. Hagen har lagt opp i denne diskusjonen, på mange måter er å utkjempe gamle slag. Jeg er enig med Dag Terje Andersen i at den beste miljøpolitikken også fra Bondeviks side selvsagt hadde vært å si: Ja, vi aksepterer flertallsvedtaket. For de europeiske utslippene ville jo gått ned – det ville altså blitt mindre utslipp hvis man hadde akseptert det vedtaket som ble gjort. Men det som skjedde, var altså at vi fikk et forslag som førte nye uklarheter inn, og som dermed ville ført til nye utsettelser. Når vi nå hører stikk motsatte fortolkninger av hva dette egentlig dreier seg om, stikk motsatt holdning til hvorvidt CO2 er forurensning eller ikke, er det klart at det er ikke premie for å gjette at det ville blitt nye uklarheter. Dette er det noen som har behov for av hensyn til den etterfølgende posisjonering og debatt. Men jeg har lyst til å si at jeg føler meg helt trygg på at det miljøstandpunktet Høyre inntok i gasskraftsaken, var et riktig standpunkt, og jeg synes vi må ha så mye ryddighet at vi lar denne debatten være det den er, nemlig en debatt om de politiske veivalgene, hvor vi må respektere hverandre. Jeg la merke til at Bondevik sa at han ville ikke være med på denne gasskraftpolitikken. Det er et fair og greit standpunkt, men det er det som er saken, og ikke prøv å lage det til noe annet. Dette er ikke til Dag Terje Andersen, men det ligger meg litt på hjertet å si det, slik situasjonen nå er. Dag Terje Andersen spurte om fjorårets budsjett – det går en stund tilbake. Bare la meg minne om at Høyre for inneværende års budsjett hadde en utdanningsmilliard i vårt budsjettopplegg, i tillegg til en rekke reformforslag som ikke koster penger. Begge deler styrker skolen.
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Jeg synes det er en viktig ting ved denne replikken, og det er at Carl I. Hagen åpenbart ikke gjør noe forsøk på å oppklare hva han og Bondevik egentlig er enig i, og hva de ikke er enig i. Jeg skjønner det er «i hovedsak» – hva nå det måtte være. Det illustrerer vel litt av poenget, at her har man to helt forskjellige premisser når det gjelder gasskraftsaken, man har helt forskjellige holdninger til om CO2 er forurensning eller ikke, og begge to er ærlige, skikkelige, respektable standpunkter. Problemet blir når man begynner å manøvrere med forslag i Stortinget. Det er derfor jeg har talt for at vi skal respektere hverandre for at vi har standpunkter som er veldig forskjellige, med forskjellige konsekvenser, og ikke forsøke på disse uklarhetene, som ikke minst Hagen er så begeistret for nå. Jeg respekterer Bondevik for at han valgte å gå fordi han ikke ville akseptere det han selv kalte «forurensende gasskraftpolitikk». Men det er altså det som er hovedsaken, og ikke alle disse andre forsøkene på å manøvrere. Jeg er litt ulykkelig for at dette blir hovedsaken i debatten også, for jeg synes poenget nå måtte være å se fremover og forsøke å bygge noen broer. Jeg skal prøve å la være å bruke så mye som 2 1/2 minutt på Fremskrittspartiet ved andre anledninger, for jeg synes ikke vi skal legge vekten på det nå i første omgang. Når det så gjelder spørsmålet om angrende syndere, tror jeg nok at Hagen ble litt vel begeistret for artikkelen, for jeg tror nok Syse har flere angrende syndere på dagsordenen enn akkurat Høyre. Jeg tror han taler til fordel for at det er mange som bør snakke sammen, og jeg har sagt at jeg synes at alle som tilhører ikke-sosialistiske partier, bør begynne med det, og så får man rett og slett se hvor det leder oss hen. Jeg tror vi kan lære av mye av den debatten som hittil har vært, hvor mange reagerer på en del av de fremstøtene som er kommet. Og greit: Da tror jeg vi rett og slett skal begynne med samtaler og se hvor det fører oss hen.
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Jeg synes det var veldig hyggelig det Lilletun sa om vårt prinsipprogram. Jeg tror også han har rett i at han vil finne en god del i det prinsipprogrammet som han vil føle nærhet til. Jeg deler hans oppfatning om at det er punkter i regjeringen Stoltenbergs erklæring som burde vært skrevet annerledes. Jeg tror jeg sa det bl.a. i den debatten som gikk på NRK2 i går, hvor Bondevik fremhevet de samme poengene. Ikke minst når vi vet at familiepolitikk er midt i den politiske skuddlinjen, synes jeg det er viktig å si at jeg der tror Kristelig Folkeparti og Høyre kan bygge bro mellom hverandre. Jeg er ikke helt sikker på hvordan jeg skal oppfatte invitasjonen fra Lilletun. Den kunne selvfølgelig oppfattes som en slags invitasjon til å være stemmekveg. Jeg regner med at det ikke var det han var ute etter, men at det var uttrykk for en reell vilje til å snakke sammen om politikk og se hva vi kunne komme frem til. Det er i all beskjedenhet også det jeg har sagt i løpet av de siste fjorten dagene og fått grundig kjeft for å si, så jeg er litt forsiktig med det akkurat nå. Men hvis det er en slik invitasjon, er jeg glad for det, fordi jeg synes det er viktig at vi får et samarbeid som nettopp bygger på det ikke-sosialistiske flertallet som finnes i Stortinget. Så har jeg bare lyst til å legge til at jeg mener at regjeringen Bondevik, hvis den nå først mente at den kunne akseptere gasskraftverk – som mange tydeligvis mener at den kunne – selvfølgelig heller ikke hadde behøvd å gå, men jeg respekterer det valget som ble gjort. Jeg har også lyst til å forklare meg lite grann om det lille samarbeidsfremstøtet jeg kom med, siden en god del har reagert på det. Det var faktisk inspirert av Carl I. Hagen, som da Willoch-regjeringen gikk fra borde i 1986 sa akkurat det samme, men fra Stortingets talerstol. Men «det var da det og itte nå».
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Jeg skal overhøre den delen av Jakobsens innlegg som åpenbart går på at han ønsker å ha Høyre som stemmekveg, og heller si at jeg tror vi i norsk politikk nå er nødt til å vise litt evne til å strekke hender utover grenser. Jeg vil minne om at da Høyre ble utropt som valgets vinner i fjor høst – og det gjorde vi – antydet jeg i ganske forsiktige, åpne ordelag at jeg syntes vi burde sette oss ned med politiske samtaler for å se hvilken vei det førte oss. Og jeg mente endog at regjeringspartiene burde kunne velge tid og sted for slike ting – for jeg forstod deres situasjon. Det ble avslått. Det synes jeg er leit, men hvis Jakobsen har tenkt igjen å følge en form for stemmekvegstrategi overfor oss, må jeg si jeg tror han er på feil spor. Nå tror jeg vi som sagt må kunne strekke hender ut og se om vi kan finne frem til bredere løsninger, for uansett hvor fornøyd Bondevik-regjeringen var med sin innsats, er det klart at det ikke er heldig med så smale regjeringer. Da er mitt standpunkt rett og slett at jeg har ikke ønsket meg noen arbeiderpartiregjering, jeg ønsker meg ikke noen arbeiderpartiregjering. Jeg pekte heller ikke den veien, det var Bondevik som pekte ut Stoltenberg. Og det er greit, men det var altså han som gjorde det. Så sier jeg at vi bør sette oss sammen og se om det er mulig å finne frem til noe. Nå har ikke det vært spesielt populært i de siste 14 dagene. Jeg tror ikke det er mer uriktig av den grunn, faktisk fordi vi har et ikke-sosialistisk flertall. Jeg aksepterer det, men vi må la det gå litt tid. Nå har Stoltenberg-regjeringen kommet. Vi skal skape politiske resultater, og så får jeg håpe at vi kan greie å bygge broer frem til 2001. Men det virket ikke som det var noen bro Jakobsen var ute etter. Jeg forstår det for så vidt rent psykologisk sett, men kanskje det allikevel er et håp om å kunne sprenge grenser.
Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Nå var mitt økonomiske argument ikke bare et spørsmål om privatisering og tjenesteutsetting. Det var ikke minst et spørsmål om hvor mange forvaltningsnivåer vi skal ha i dette landet, altså hvor mye penger vi skal bruke på å ha et fylkeskommunalt nivå hvis vi kunne gjøre det enklere. Hvor mye penger skal vi bruke på å planlegge opp og ned og in mente hvis vi kunne la mye at dette planleggingsarbeidet være? Hvor mye penger skal vi bruke på å administrere lovgivning som går ganske detaljert til verks når det gjelder å administrere både bedrifters og enkeltpersoners hverdag? Her ligger det ganske betydelige midler, så mitt spørsmål dreier seg ikke minst om denne type ting. Det er her jeg tror de tunge, vanskelige avgjørelsene kommer til å bli tatt. Jeg tror ikke man kommer noen vei hvis man ikke er villig til å gå inn og slanke langs disse linjer. Så gjelder det spørsmålet om tjenesteutsetting. Der virker det som om Karin Andersen er av den oppfatning at det må bli dyrere med private løsninger. Mitt spørsmål er: Hvorfor det? – Simpelthen fordi noe av det viktigste som skjer, er nettopp å få frem en dynamikk som gjør at man gjør tingene enklere, bedre enn det man har gjort tidligere, og det vil i seg selv få utgiftene nedover. Det er derfor det privatkapitalistiske system har vært helt uovertruffent i verden når det gjelder å fremskaffe velferd for dem som bor innenfor slike politiske systemer. Det har vist seg å være det mest effektive systemet som finnes. For å illustrere det: Når mange sykehus f.eks. nå bruker private vaskerier, er det fordi det blir mye mer effektive tjenester av det, men det er selvfølgelig et profittmotiv innenfor vaskeribransjen. Men allikevel blir den totalsummen som det offentlige betaler, lavere enn før. Når den totalsummen blir lavere, viser det seg at vi greier å utnytte den private økonomis dynamikk på en fornuftig måte, men sånt er ikke lett for sosialister å akseptere. Det skjønner jeg.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-03-23:
Regjeringserklæringen er generell i sin form. Det synes det å være bred enighet om. Og da får vi vel også bruke en del av denne debatten til å klargjøre hvordan enkelte punkter i denne erklæringen skal tolkes. Jeg har i den forbindelse to spørsmål. Når det i forbindelse med utviklingen av bioteknologi sies i erklæringen at Norge ikke skal stille seg utenfor den nye teknologiske revolusjonen på bioteknologiområdet, kunne det være interessant å spørre Arbeiderpartiets nye parlamentariske leder om det betyr at Arbeiderpartiet nå er innstilt på å akseptere EUs patentdirektiv, også kalt patent på liv. Hvis svaret er nei, er spørsmålet: Hva skal vi da legge i den nevnte formuleringen? Den andre saken går på forholdet til EU, hvor det er behov for klargjøring, også fordi både statsministeren og utenriksministeren har uttalt seg så sprikende. Når det i erklæringen står at Regjeringen tar utgangspunkt i folkeavstemningen om medlemskap i 1994, er mitt spørsmål: Omfatter denne formuleringen også Jaglands uttalelse fra januar i år om at Arbeiderpartiets nye program bør gi handlingsrom slik at det kan bli mulig for Arbeiderpartiet å gå inn for medlemskap i neste periode? Uansett – er Hill-Marta Solberg enig med meg i at det vil være Arbeiderpartiets eventuelle justering av sitt program som vil kunne gi det endelige svar på hva som ligger i regjeringserklæringen på dette punktet?
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-03-23:
Jeg skal berolige Jan Petersen med at jeg ikke har til hensikt igjen å reise spørsmålet om Høyres stemmegiving, men heller snakke om en annen sak som det har gått en del runder på allerede, nemlig om det politiske landskapet og om samarbeidssituasjonen i Stortinget. La meg da først understreke at vi i Senterpartiet er særdeles tilfreds med at sentrum og sentrumsalternativet nå framstår som alternativet til den sittende regjering. Så langt i debatten har vi registrert at Carl I. Hagen i svar på en replikk fra Anne Enger Lahnstein gjorde det klart – ingen stor sensasjon kanskje – at den politiske avstanden mellom Senterpartiet og Fremskrittspartiet er for stor til å tenke på noe regjeringssamarbeid den veien, og jeg oppfattet også Kjell Magne Bondevik slik i replikkvekslingen etter hans innlegg at heller ikke de øvrige sentrumspartiene ser på det som aktuelt. Så ser vi at forholdet mellom Høyre og Fremskrittspartiet virker noe anstrengt, for å si det forsiktig, og dette betyr jo i sum en ytterligere klargjøring av at det i dag er det sentrumsalternativet som er alternativet til Arbeiderpartiet. Det har jo også blitt understreket av sentrumspartiene i debatten. Mye tyder på at dette med stor sannsynlighet også vil kunne være situasjonen etter valget i 2001. Og da vil det være interessant å høre hvordan Høyre og Jan Petersen vil opptre i en slik situasjon. Vil Høyre da gjøre som de gjorde den 9. mars, nemlig foretrekke en arbeiderpartiregjering, eller vil Høyre i denne situasjonen kunne velge sentrum framfor Arbeiderpartiet? Jeg er klar over at dette ikke er noe valg på øverste hylle for Høyre, men fordi Høyre så sterkt har understreket at den ikke ønsket å felle Bondevik-regjeringen, er det likevel interessant å høre hva Jan Petersen svarer på dette spørsmålet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
Hill-Marta Solberg brukte ganske mye tid på å understreke at de politiske løsningene ligger hos Arbeiderpartiet og mellompartiene. Hvis vi ser på utdannings- og forskningssektoren, som er et viktig område som også var nevnt i erklæringen, har de politiske svarene på mange måter ligget i krysningspunktet mellom SV og Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet og SV har stort sett hatt en felles oppfatning av de viktige utdanningspolitiske sakene i siste perioden. Vi er enige om at det er en ressurskrise i norsk skole. Vi ser at det har vært et forfall på mange områder, og vi har også stort sett vært enige om den medisinen som må skrives ut for å gjøre noe med dette forholdet. Arbeiderpartiet har nå sluttet seg til SVs forslag om at vi må inn med minstestandarder i utdanningssektoren for å sikre et mest mulig likt utdanningstilbud. Vi er enige om at det må gjøres noe med innholdet, at læreplanene må bli realisert på en bedre måte enn i dag, og at det må gjennomføres en innholdsreform i vår skole. På forskningssiden har vi vært enige om at forskningsinnsatsen må økes dramatisk. Mitt spørsmål til Hill-Marta Solberg blir: Vil ikke de politiske løsningene innenfor utdanning og forskning ligge i skjæringspunktet mellom SV og kanskje deler av sentrum, og vil det ikke være viktig for Arbeiderpartiet å understreke at hvis vi skal få gjennomført disse viktige utdannings- og forskningspolitiske områdene, så må de søke inn mot SV og kanskje deler av sentrum? Og så har jeg et tilleggsspørsmål: I forbindelse med rekrutteringsmeldingen snakket Arbeiderpartiet om 1,5 milliarder kr inn i skolen allerede ved revidert nasjonalbudsjett. Kan vi regne med at Arbeiderpartiet vil legge inn en god del penger for å gjøre noe med rekrutteringssituasjonen allerede i revidert nasjonalbudsjett?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Arbeiderpartiets nye parlamentariske leder mente at jeg oppholdt meg i forrige ukes debatt. Hva var forrige ukes eller uken før ders debatt? Jo, en regjering som gikk av fordi vi ikke ville svikte i miljøpolitikken, fordi vi ikke ville være med på å svekke forurensningsloven, som har vært et viktig miljøpolitisk virkemiddel helt siden den ble innført under Gro Harlem Brundtlands regjeringstid i 1981. Det er ikke fortidens debatt, det er i stor grad framtidens debatt. For det dreier seg om livsmiljøet for kommende generasjoner, og den kampen er jo ikke over. Det er heldigvis ennå ikke bygd et eneste forurensende gasskraftverk i Norge. Det vil slaget stå om også i framtiden. Så dette er ikke forrige ukes debatt, dette er i høyeste grad framtidens debatt. Er det noe som er framtidens debatt, så er det kampen for et rent miljø – og den kampen vil sentrumspartiene føre. Når det så gjelder budsjettet, kan jeg forsikre Arbeiderpartiets gruppeleder om at de avtaler sentrumspartiene har inngått, står vi ved enten de er inngått med Arbeiderpartiet eller, som på en del andre områder, med andre partier her i Stortinget. Og det som står i budsjettavtalen mellom sentrum og Arbeiderpartiet fra i fjor høst, står vi selvsagt ved også gjennom behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Men det ligger jo i sakens natur at et revidert nasjonalbudsjett betyr å endre en del på budsjettet. Og vi kan selvsagt ikke nå forhåndsgarantere at vi støtter ethvert endringsforslag til det vedtatte budsjett som arbeiderpartiregjeringen måtte legge fram. Det vil være helt avhengig av endringsforslagenes innhold. Vi skal være konstruktive og stemme for det vi synes det er riktig å stemme for fordi vi er enig i det, men vi kan ikke gi en blankofullmakt til en ny regjering til å fremme et hvilket som helst endringsforslag som vi ikke har sett, og love en støtte på forhånd. Det kan vi selvsagt ikke.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Først litt om fortiden, som Carl I. Hagen spurte om. Den er selvsagt ikke uinteressant, for det har tross alt med hvorfor vi fikk en ny regjering å gjøre. Jeg kan i hovedsak si meg enig i den framstilling Carl I. Hagen har gitt på dette punkt. Det forslaget som Einar Steensnæs fremmet på vegne av de tre sentrumspartiene, hadde vi selvsagt et håp om kunne bli vedtatt, fordi vi håpte at det var et flertall i Stortinget som ikke ville svekke forurensningsloven. Arbeiderpartiets daværende parlamentariske leder sa til og med at han kunne tenke seg å styrke den, men likevel kunne ikke han stemme for et forslag om ikke å svekke den. Det viste oss tydelig at det ikke var forurensningsloven eller miljøet som var saken for Arbeiderpartiet, men at det var interessen av å komme tilbake i regjering. Det er «fair enough», selv om jeg kanskje synes en kunne sagt det rett ut. Dette var ment som en utstrakt hånd, og vi hadde i hvert fall håp om at de ikke-sosialistiske partier ville ta imot den hånda og ikke være med Arbeiderpartiet i deres kjør mot regjeringsmakt. Det valgte Fremskrittspartiet å gjøre, men ikke Høyre, og det må vi bare konstatere. Når det så gjelder regjeringsalternativer framover, er det selvsagt slik at velgernes dom ved valget i 2001 vil kunne være avgjørende for hvilken regjering vi får deretter. Vi ser det slik i sentrumspartiene at vi i dag framtrer som det reelle alternativet til arbeiderpartiregjeringen. Sentrum er faktisk også den største opposisjonsgrupperingen – vi er større enn Fremskrittspartiet, vi er større enn Høyre – og også på den måten det naturlige alternativ. For meg er det ikke slik at en uten videre skal søke en flertallsregjering for flertallsregjeringens egen skyld, selv om det skulle være ikke-sosialistiske partier som til sammen etter valget i 2001 får et flertall. Flertallsregjeringen har den fordel at når den kommer ned i Stortinget med sine forslag, er den ganske trygg på å få dem vedtatt. Men den har den ulempen – og særlig med den konstellasjon Carl I. Hagen har nevnt – at spredningen innad i Regjeringen blir så stor at arbeidet kan lide og bli ineffektivt av det. Derfor kan mindretallsregjeringer i mange situasjoner være å foretrekke(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Representanten Lønning var opptatt av klimaet mellom forskjellige partier. De som hørte ham og Carl I. Hagen i «Sentrum» på TV2 i går, har registrert at klimaet på høyresiden i norsk politikk er slik at hadde noen en gang drømt om at de skulle utgjøre et felles alternativ, er de i hvert fall lengre fra det enn noen gang før, og det har vel representanten Lønning selv bidratt sterkt til. Når det gjelder forholdet mellom Fremskrittspartiet og sentrum, må det være mulig for representanten Lønning og andre å skille mellom sak og hvordan partier opptrer i forhold til hverandre og i forbindelse med et regjeringsskifte. Fremskrittspartiet har opptrådt eksemplarisk ryddig i mange tilfeller, også i forbindelse med det regjeringsskiftet vi nå har vært igjennom, og de sa klart fra – i motsetning til hva Høyre gjorde – at de foretrakk en sentrumsregjering framfor en arbeiderpartiregjering. Men den politiske avstanden i sak mellom Fremskrittspartiet og sentrum er fortsatt svært stor og i hovedsak som før. Ja, som jeg klargjorde i den replikken som var før den Inge Lønning tok, er det den som gjør at jeg ikke ser det som realistisk at sentrum og Fremskrittspartiet skal sitte i samme regjering. Den politiske avstanden blir for stor, og regjeringsarbeidet blir derfor ineffektivt. Så i politikk er det ingen tilnærming, men vi setter pris på at Fremskrittspartiet prioriterer en ikke-sosialistisk regjering framfor Arbeiderpartiet, og i så måte har opptrådt ryddig. Når det så gjelder hvem som ligger til høyre og til venstre for hverandre, har Senterpartiets leder uttrykt en frykt for at arbeiderpartiregjeringen på noen områder kan innebære en høyredreining. Det har ikke vært et generelt utsagn, og det er jo slik at den gamle blokktenkningen og høyre-/venstreskalaen på mange måter i dag ikke er den mest sakssvarende. Men jeg registrerer at Inge Lønning fortsatt henger igjen i den, og at han tror at man ensidig kan plassere partiene langs en skala fra høyre til venstre, mens all samfunnsforskning og politisk praksis her i salen viser at vi har flere konfliktlinjer enn denne ene.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Først om klimapolitikken, som Karin Andersen tok opp. Der er sentrumspartiene og SV i stor grad enige, og vi har en samlet miljøbevegelse bak oss. Det sier jo også litt om den politikk som Arbeiderpartiet sammen med Høyre slo inn på når det gjaldt gasskraftverksaken, men enda mer, og det som for oss var uakseptabelt, en åpning for at en kan svekke forurensningsloven for å få til disse forurensende gasskraftverkene. Vi får respektere den uenigheten, men når en samlet miljøbevegelse går imot Arbeiderpartiet og Høyres politikk, burde det være en tankevekker for de miljøbevisste om at et flertall er i ferd med å slå inn på en feil kurs. Kunne vi få til grønne flertallsallianser, ville intet glede Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene mer. I en rekke både miljøpolitiske og energipolitiske spørsmål ser vi av innstillingen til energimeldingen at slike kan bygges. Sentrumsregjeringen varslet jo en kraftig opptrapping av bevilgningene til alternative energikilder og til energiøkonomisering, bl.a. finansiert ved en økning av elavgiften. Dette ble det bred tilslutning til. Og det er positivt. Men det problematiske med behandlingen av energimeldingen var at det oppstod en annen flertallsallianse som var alt annet enn grønn, nemlig mellom Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, om å åpne for sterkt forurensende gasskraftverk, og at en ikke kunne vente verken på et kvotesystem som kunne hindre at dette betød en nettoøkning av forurensningen, eller på ny, moderne teknologi. Når det gjelder regjering generelt: Ja, gjerne flertallsregjering, la meg litt spøkefullt få si at intet hadde vært bedre enn om sentrum oppnådde flertall, så de kunne komme tilbake med en flertallsregjering. Men jeg innrømmer gjerne at det kanskje er litt langt fram. Og en flertallsregjering kan ikke være målet i seg selv, hvis spenningen innad blir for stor.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Hill-Marta Solberg sier at det virker som om sentrum og høyrepartiene ikke vil leke med hverandre. For det første dreier dette seg tross alt om en debatt om hvorfor vi fikk en ny regjering, så den er ikke helt uinteressant. Det er faktisk en ny regjerings erklæring vi drøfter i dag, og da å se litt på bakgrunnen for hvordan den kom til, nemlig at Arbeiderpartiet og Høyre opptrådte sammen og stemte ned forslag som jeg stilte kabinettsspørsmål på, er selvsagt ikke helt uinteressant. Jeg synes kanskje heller ikke sammenligningen med Tuppen og Lillemor er helt god, fordi for meg er ikke politikk en lek. Det er litt mer alvorlig enn som så. Men for å gå til alvoret: Sentrumspartiene vil konstruktivt samarbeide både med Regjeringen og regjeringspartiet her i Stortinget og med andre partier i Stortinget der dette er naturlig ut fra sak. Det har vi understreket, og slik vil vi opptre. Men vi vil altså ikke samarbeide om en forurensende gasskraftpolitikk – for å gjøre det helt klart. Når det gjelder forslaget fra representanten Sponheim på vegne av de tre sentrumspartiene i dag, er det ingen arbeidsulykke. Det er helt i tråd med hva den tidligere finansminister Gudmund Restad varslet. Ja, ikke bare det, jeg har jo sett at den nye finansministeren fra Arbeiderpartiet, Karl Eirik Schjøtt-Pedersen, har varslet i pressen at den nye regjeringen vil komme med et slikt forslag når det gjelder opsjonsbeskatningen. Dette trodde jeg var helt i tråd med Arbeiderpartiets nåværende politikk, skjønt ikke helt i tråd med dets tidligere, og at forslaget derfor kanskje kan bli vedtatt med et stort flertall her i stortingssalen i kveld.
Inge Lønning (Høyre), 2000-03-23:
Denne debatten viser at det har skjedd noe gledelig med klimaet i norsk politikk, for nå er forholdet mellom sentrumspartiene og Fremskrittspartiet blitt så hjertelig fra begge sider at det ikke later til å være tilbake noen samarbeidsproblemer på den siden av det politiske landskap. Jeg antar at representanten Bondevik er enig med meg i at hvis man kan ha et så hjertelig samarbeidsforhold til Fremskrittspartiet, hvor det jo undertiden tidligere har vært noen ideologiske forskjeller, må det være desto lettere å samarbeide med dem som ligger nærmere i det politiske landskap. Det synes jeg lover svært godt for fremtiden. Nå har jeg imidlertid registrert at en annen av partilederne for sentrumspartiene, nemlig hr. Enoksen, kommenterte regjeringsskiftet umiddelbart etter at det hadde funnet sted, med å si at hans store frykt var at en arbeiderpartiregjering ville innebære en høyredreining i norsk politikk. Det var sagt til og med før regjeringserklæringen var fremlagt. Og det må vel bety at Senterpartiets leder vurderer det slik at sentrums regjeringsprosjekt bestod i å legge seg til venstre for Arbeiderpartiet. Mitt spørsmål er: Deler representanten Bondevik den oppfatning? I så tilfelle er jo det en ytterligere understrekning av at dette regjeringsskiftet er ett av de fredeligste regjeringsskifter vi har hatt i Norge, fordi den nye regjering kan tiltre på grunnlag av en 100 pst. enighet med den avgåtte regjering om budsjettet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
SV er opptatt av klima, og det oppfatter jeg at både sentrumsregjeringen og Kristelig Folkeparti også var. Det var så viktig at regjeringen Bondevik valgte å sette stillingen sin inn når Arbeiderpartiet i samarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet ville tvinge gjennom gammeldags og forurensende gasskraft og hindre løsninger på miljøproblemene, som jo er veldig vanskelige å løse, fordi de i sin natur er lite populistiske. Det er altså ikke så lett å få det til, for det krever noen offer. Det andre prosjektet som Bondevik har markert seg sterkt på, er sentrumsprosjektet, og der blir det et større problem for SV å følge med. Sentrumsprosjektet er i sin natur et mindretallsprosjekt. De gjør det på en måte nesten til en dyd av nødvendighet å være i mindretall. Vekslende flertall som styringsmetode er i realiteten en politikk for å la diverse miljøuvennlige flertall få lov til å styre vekslende regjeringer, og det er alvorlig. Det er ikke styringsevne, som Bondevik var opptatt av. Er Bondevik enig med SV i behovet for å bygge forpliktende, grønne flertallsallianser, slik at det blir mulig å styre miljøpolitikken, for den krever faktisk styring? Kunne det ikke være slik at Bondevik var med på å søke et flertall, ikke for flertallets skyld, men for miljøets skyld? For det er nemlig nødvendig skal vi få gjort noe med de store og tunge miljøproblemene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
SV og Høyre er uenige på en del hovedpunkter i norsk politikk. Blant annet ønsker SV å styrke offentlig sektor og bedre fordelinga i samfunnet. Så der er vi uenige. Men SV ønsker også å se på organiseringa av offentlig sektor, for det er på det rene at de som sterkest forsvarer en stor offentlig sektor, også må være kritisk innstilt når pengene ikke blir brukt riktig eller det er mangler eller stivnete organisasjonsformer. Vi er opptatt av bedre tjenester, mindre egenbetaling og ikke minst en bedre satsing i skolen. Men i sitt innlegg sier Jan Petersen fra Høyre som begrunnelse for å gå inn i en omorganisering med privatisering som metode at de ønsker å styrke f.eks. skolesektoren. Men det er litt vanskelig å forstå at dette med privatisering og konkurranseutsetting ikke er et ideologisk utgangspunkt i Høyre, sjøl om Jan Petersen nå prøver å si det. Han sier bl.a. at det er bedre med penger til skole, barnehage og helse enn til administrasjon. Ja, det tror jeg alle er enig i. Det er bedre å bruke pengene til tjenestene. Men hvorfor er det bedre hvis flere av de pengene som vi putter inn i offentlig sektor, går til privat fortjeneste, enn at vi bruker dem til skole, barnehage og helsetjenester? For det vil vel nødvendigvis bli resultatet hvis man skal konkurranseutsette store deler av offentlig virksomhet. Jeg går ut fra at når Høyre snakker om dette, snakker man ikke bare om frivillige organisasjoner som har bidratt sterkt og godt til helsetjenester og omsorgstjenester i Norge, uten å ha et profittmotiv. Det Høyre tenker på, er vel at det er private bedrifter som skal gå inn og tjene penger, og da betyr det at vi bruker noen av de sårt tiltrengte kronene, som kunne gått til tjenester, til noe annet. Så hvis ikke privatisering er målet, hvorfor ikke gå inn i en debatt om reformer uten å ha konkurranseutsetting som hovedsak?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-23:
Det er vanskelig å ikke tolke både utenriksministerens innlegg i dag og statsministerens erklæring i går som et ja til EUs patentdirektiv. Utenriksministeren sa at Norge ønsker å spille en betydelig rolle internasjonalt, og han la – om ikke i første omgang – i hvert fall i siste setning vekt på at også etikken skulle være med. Innenfor etiske retningslinjer, sa utenriksministeren, skulle dette skje. I tillegg til det fokuserte statsministeren i går en god del på u-landsproblematikk. I den sammenheng er det grunn til å se på hvordan et patentdirektiv vil virke. Patentdirektivet innebærer en mulighet til å begrense u-landenes muligheter og disposisjonsrett over egne biologiske ressurser. Det gir store muligheter for bedrifter til genrøveri, der bedrifter henter biologisk materiale i et u-land og tar patent på viktige medisinske oppdagelser knyttet til produktet. Ikke minst er det viktig når man vet at hovedmengden av det biologiske mangfoldet befinner seg i u-land. Da er det grunn til å spørre utenriksministeren om de etiske retningslinjene, som han refererte til i sitt innlegg, skal ha inni seg slike vurderinger eller om det er de nærpolitiske behovene, som han understreket veldig – altså den teknologiske utvikling – som er viktig? Vi må være med der alle andre er med. Når alle andre gjør det, må også vi gjøre det. Sånn hørtes argumentasjonen ut. Hvis det skal være en etikk i dette, så må det vel være noen faste retningslinjer som skal ligge til grunn uansett om Norge i en gitt situasjon i dag eller i framtiden vil tjene penger på å innføre dette direktivet eller ikke. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren til å gjøre litt rede for hvilke etiske retningslinjer og normer denne regjeringen vil legge til grunn for sitt arbeid med patentdirektivet.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Jeg må få lov til å begynne med å si at jeg har en viss forståelse for at representanten Petersen har behov for å si noen ord om fortolkningen av avstemningen i gasskraftverksaken. Realiteten er at det forslaget vi stemte for, mener vi raskere vil få CO2-utslippet ned. Vi stemte altså for å få ned CO2-utslippet nå. Regjeringen mente det var bedre å få det ned senere. Det får vi respektere dem for, men de må også respektere oss. Jeg syns det er tendenser til at Jan Petersen må leve med, på samme måten som når det gjaldt Willoch-regjeringens avgang i 1986, at tidligere statsminister Bondevik sannsynligvis kommer til å presentere sin fortolkning like lenge som Willoch har holdt på med bensinavgiften. Han holder jo på ennå. Mitt spørsmål går mer i retning av et av Petersens viktige områder i alle hans taler, også i talen her i dag. Det går på undervisning og skolesektoren. Vi er enige om at undervisning er et av de viktigste virkemidler for utvikling av landet. Vi har vært en del uenige om hvordan undervisningssektoren skal innredes. Jeg vil be Petersen forklare hvordan skolesektoren kan styrkes når Høyre f.eks. ved budsjettavtalen for i fjor reduserte kommuneøkonomien sammen med sentrumspartiene og stemte mot den styrkingen vi fikk presset på sentrumspartiene i år. Hvordan kan skolesektoren styrkes hvis pengene til kommunene skal reduseres? Det ber jeg Petersen om å svare på.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Det er eit faktum at Høgre si stemmegjeving har gjeve oss ei arbeidarpartiregjering. Etter tidlegare statsminister Bondevik sitt kabinettsspørsmål visste representanten Petersen at det ville bli konsekvensen. Partiet Høgre har kome med eit utkast til nytt prinsipprogram som på ein del område styrkjer verdiprofilen og det ideologiske fundamentet til Høgre. Dette er på mange område interessant, sett frå Kristeleg Folkeparti si side. Den regjeringserklæringa som vi diskuterer i dag, har fått positiv omtale av Høgre, sjølv om den manglar viktige ideologiske fundament. Den omtalar ikkje familiepolitikk, den omtalar ikkje kyrkja, den er svak i forhold til den tredje sektor, og dei områda som representanten Petersen har snakka så positivt om, fornying av Kommune-Noreg osv., låg òg i sentrumsregjeringa sitt program. Ut frå det undrar det meg at representanten Petersen ikkje på ideologisk grunnlag har funne større grunn til å omtale den regjeringserklæringa vi behandlar i dag. Og i og med at parlamentarisk leiar i Kristeleg Folkeparti og statsministerkandidat for sentrumspartia i dag har lagt fram eit punktvis program, eit framtidig program om korleis ei eventuell ny sentrumsregjering vil agere, vil eg no gje representanten Petersen høve til å snakke om framtida og ikkje snakke meir om fortida, sjølv om konsekvensen der er klar. Er Petersen meir samd i det programmet som representanten Bondevik har lagt fram her i dag, og vil han heller støtte ei sentrumsregjering utgått frå ikkje-sosialistisk side enn ei arbeidarpartiregjering, eller er det slik at det er greiare at ei arbeidarpartiregjering sit, slik at Høgre kan synast betre?