Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-05-31:
Aldri har verden bekjempet fattigdom så effektivt som i de siste tre tiårene. Mellom 1982 og 2012 ble 600 millioner mennesker løftet ut av fattigdom bare i Kina. Globaliseringen har gjort store deler av verden mye rikere, og mange av målene vi satte oss i 2000, som å halvere ekstrem fattigdom, ble nådd. Politikk nytter, innsats nytter. Samtidig er det et slående trekk i vår tid at mens forskjellene mellom land er redusert, har forskjellene innad i nesten alle land økt. I flere land har forskjellene i inntekt og formue økt dramatisk de siste 30 årene. De aller rikeste er blitt voldsomt mye rikere, oftest med en villet politikk med store skattekutt til de aller rikeste. Samtidig har ledigheten bitt seg fast på et høyt nivå i mange land. En stor del av jobbene som har kommet til, har ikke gitt fast arbeid eller sikker inntekt. Siden midten av 1990-tallet er bare halvparten av alle nye jobber i OECD-området vanlige, faste jobber – en utvikling som i seg selv bidrar til voksende ulikhet. Norge har lenge vært et unntak. Vi startet vår moderne historie med et samfunn av ganske likestilte og selvstendige bønder og arbeidsfolk. Vår velferdsstat er bygget på en idé om å utjevne forskjeller. Arbeiderbevegelsen er den samme. Gjennom hele vår historie har arbeid til alle vært jobb nr. én. Arbeid sikrer frihet for den enkelte, det sikrer likhet mellom grupper i samfunnet, og det sikrer sterke bånd mellom det fellesskapet som Norge utgjør. Slikt ordner seg ikke selv. Det er en historisk lærdom at det trengs en aktiv, utholdende og viljesterk politikk for å sikre at ulikheten i et så globalisert samfunn som vårt, ikke skal vokse. Det virker sterke krefter på vårt samfunn som må møtes med motkrefter, med politikk. I Norge kan vi ha en sterk arbeidsinnvandring fordi vi har sterke fagforeninger og et godt organisert arbeidsliv, som kjemper for anstendighet og mot sosial dumping – men bare da. Vi kan ha et arbeidsliv hvor mange bytter jobb, fordi vi har en velferdsstat som kan hjelpe folk til å få nye sjanser dersom de sies opp – men bare da. Og vi kan ha et samfunn hvor det er bra for alle at noen lykkes og tjener gode penger, fordi vi har et skattesystem hvor de med sterkest skuldre også bærer den tyngste børa – men bare da. Likhet krever aktiv politikk. Norge har lenge vært et unntak i en verden av økt ulikhet og høy ledighet, men det vil være historieløst å tro at den særstillingen kan tas for gitt. I land etter land ser vi at økende forskjeller er gift for samfunnet. Sosialdemokrater er mot ulikhet på et politisk og moralsk grunnlag, men advarsler mot ulikhet og urettferdighet kommer nå fra tunge faginstanser uten politisk forankring. I sin siste rapport om ulikhet konkluderer OECD uten forbehold med at økende ulikhet skader langsiktig økonomisk vekst. OECD anslår at økende ulikhet alene reduserte den økonomiske veksten i et gjennomsnittlig OECD-land mellom 1990 og 2010 med nesten 5 pst. De peker spesielt på at den kraftige økningen i antall ansatte på deltid eller midlertidige kontrakter har bidratt sterkt til økende ulikhet og lavere vekst. OECD er ikke alene om å advare mot økende ulikhet som en del av vår tids største utfordring. Verdensbanken gjør det, World Economic Forum gjør det, og Det internasjonale pengefondet og det britiske magasinet The Economist gjør det. De er ikke sosialdemokratiske tenketanker. Dette er faginstanser som Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens statsråder kan lytte til uten å få rødskjær i kinnene. Samstemte analyser og advarsler hjelper likevel ikke stort. De sier de er for små forskjeller, men de fører en politikk som øker den. Og de fjerner motkrefter som var ment å bremse trykket i retning av mer ulikhet, mer sentralisering og mindre anstendighet. Den viktigste endringen, satsingen i budsjett etter budsjett, er såkalt vekstfremmende skattelettelser. Det er et ordspill som villeder. Skattekuttene fremmer ifølge SSB ikke vekst. De virker ifølge SSB ikke effektivt for å bekjempe ledighet. De har minimalt å si for det viktigste for å beholde forskjellene små – arbeid til alle. Derimot er disse lettelsene et kirurgisk presist virkemiddel for å øke forskjellene i inntekt og formue mellom de aller rikeste i Norge og resten. Det er fakta. Det kan leses rett ut av en tabell i statsbudsjettet hvert eneste år. Problemet med regjeringens politikk er derfor ikke først og fremst at den er passiv for å bekjempe forskjeller. Problemet er at den aktivt forsterker den. Arbeids- og skattepolitikken som øker forskjellene, føyer seg inn i et større bilde der små og store beslutninger fra denne regjeringen trekker i samme retning. Fra ett år til det neste gjør ikke det Norge til et land med store forskjeller mellom folk. Vi blir ikke USA, eller Sverige for den saks skyld, på ett år. Men over flere år med regjeringens politikk setter det likhetslandet Norge på en ny og farlig kurs. Noe viktig ved oss som folk, ett av våre fineste og mest vellykkede trekk som samfunn, svekkes dermed. Og det er det verdt å arbeide mot.