Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2008-05-29:
Jeg vil først takke saksordføreren for et utmerket arbeid med denne stortingsmeldingen. Jeg er veldig stolt over en regjering som har lagt fram en melding for Stortinget der det understrekes at vi må bidra til at kvinner gis mulighet til å innta sin rettmessige plass i utviklingsprosessene, og som tar på alvor at tusenårsmålene aldri kan nås uten at jenters og kvinners hverdag og livssituasjon endres. To tredjedeler av verdens fattige er kvinner, som også Anette Trettebergstuen og Ågot Valle understreket. Jeg vil legge til det som også Valle og Trettebergstuen har sagt, at regjeringspartiene vil legge inn igjen de 16 mill. kr til kvinnebevilgningen som er kuttet i framlegget til revidert nasjonalbudsjett. Så er jeg veldig glad for at det var regjeringspartienes representanter i utenrikskomiteen som insisterte på at handlingsplanen om kvinnerettet bistand, som ble lagt fram den 8. mars i fjor, tror jeg det var, skulle gjøres om til en stortingsmelding - først og fremst Ågot Valle, Anette Trettebergstuen og jeg selv. Jeg kan forsikre presidenten om at det er mye stahet i en slik kvinnetrio, særlig når det dreier seg om å sette kvinner i sentrum nettopp i utviklingspolitikken. Jeg vil også gi ros til de andre partiene som har vært med på dette. Norge har påtatt seg et særskilt ansvar for tusenårsmålene 4 og 5 - om å redusere spedbarnsdødeligheten og i tillegg redusere risikoen for å dø i barselseng. Det finnes områder i verden der de farligste dagene i livet er den dagen du blir født, og den dagen du, hvis du er kvinne, skaper liv ved å sette barn til verden. Mens Angola er en nasjon med oljepenger som flommer inn til noen få, er fødestuene i Luanda, hovedstaden, blant verdens verste. Dette er et utviklingsparadoks, men vi vil ikke ha det slik. Det er derfor det er nødvendig å fokusere på kvinner i utviklingspolitikken. Og som komiteen understreker: Det har vært altfor dårlig oppfølging av kvinne- og likestillingsspørsmål i både norsk og internasjonal utviklingspolitikk. Komiteen peker på at det trengs omfattende kompetanseheving for alle parter i utviklingssamarbeidet og innen humanitær bistand, nasjonalt og globalt, hos myndigheter og i det sivile samfunn. Derfor trengs det både integrerte tiltak og målrettede aktiviteter for kvinner. I 1983 var jeg informasjonsmedarbeider i Norsk Folkehjelps tv-innsamling «Aksjon Menneskeverd». I et hefte jeg redigerte om kvinner, skrev jeg bl.a.: «I alle samfunn, uavhengig av det økonomiske eller politiske systemet, er kvinnene dårligere stillet enn menn. Uansett hvilket utgangspunkt vi tar eller hvilken levekårsvariabel vi velger: Kvinnene ligger nederst på alle statistikkene. Jo lavere den sosiale statusen er, dess hardere er kvinnenes liv. De representerer de fattigste blant de fattige. Kvinner utgjør i dag de store, fattige masser i utviklingsland, dem utviklingshjelpen ikke har nådd, de masser som aldri har hørt om nord-sørforhandlinger eller internasjonale kvinnekonferanser.» Dette er altså 25 år siden. Det kunne, i hvert fall nesten, vært skrevet akkurat på samme måten i dag. Uansett hvilken økonomisk og sosial utvikling vi har i et samfunn, befinner kvinnene seg faktisk nederst på samfunnsstigen, utsatt for sosial, økonomisk, politisk og kulturell undertrykking, men det betyr ikke at det ikke går framover. Jeg vil vise til det statsråden sa om det daglige, nitide arbeidet, og at stort sett går det ikke fra vondt til verre. Dagens stortingsmelding er den første i sitt slag i Norge, men det er faktisk også slik at ingen land det er såkalt vanlig å sammenligne oss med, heller har lagt fram et tilsvarende dokument. Det kan kanskje sies at Norge har et særskilt ansvar - kvinners status og rolle i det norske samfunnet er på mange måter i en særstilling internasjonalt. Det er igjen resultatet av tiårs kamp for likestilling i regi av kvinnebevegelsene og de politiske partiene. Dette er et område der Norge har høy kredibilitet. Derfor blir også vår røst hørt når vi tar opp kvinners situasjon i en utviklingssammenheng. La meg til slutt nevne to områder i meldingen som jeg synes er særskilt viktige. Andre har vært inne på disse feltene tidligere, så jeg skal ikke gjøre dette langt. Først kvinners seksuelle og reproduktive helse: Dette dreier seg om alt fra det å kunne sette barn til verden uten å risikere livet, til retten til trygge aborter, altså nei til strikkepinneaborter. Det dreier seg om retten til ikke å bli kjønnslemlestet, og om retten til å bestemme over egen seksualitet og egen kropp. Alt dette er viktig også sett i sammenheng med tusenårsmålene. Jeg må gi ros til representanten Høglund, som tok opp abortlovgivningen i Nicaragua. Det er en veldig skremmende utvikling vi ser i enkelte land hvis vi også ser dette i sammenheng med mangel på seksualopplysning og en veldig stor andel tenåringsfødsler og tenåringsgraviditet. Det andre jeg synes er veldig viktig, er oppfølgingen av FNs resolusjon 1325, som dreier seg om mindre vold mot kvinner i krig sikre kvinners deltakelse når freden skal bygges kvinners deltakelse i fredsbevarende operasjoner kvinner i de besluttende organer som avgjør sikkerhetspolitiske spørsmål Som medlem av NATOs parlamentarikerforsamling, hvor vi nå endelig har fått dette på dagsordenen, kan jeg si at særlig det siste punktet faktisk også er veldig viktig. Det må være jenter også der hvor man fatter sikkerhetspolitiske avgjørelser. Helt til slutt: Tidligere stortingsrepresentant og statsråd Sissel Rønbeck kalte i sin tid kvinneundertrykkingen og mangel på likestilling her hjemme for «den lange ørefiken». I dag er det vel relevant å si at jenter som er kjønnslemlestetjenter som blir tvangsgiftet kvinner som risikerer livet når de setter barn til verden kvinner som utsettes for prostitusjon og menneskehandel jenter som nektes utdanning kvinner som kontinuerlig utsettes for vold kvinner med de lange, tunge arbeidsdagene er de som i dag merker denne lange ørefiken. Det er vår utfordring.