Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2000-01-27:
Når det gjelder den siste debatten, er det mest oppsiktsvekkende den gleden Fremskrittspartiet synes å finne i dette sitatet av Hundseid. Men la nå det ligge. Jeg slutter meg til den ros som i debatten er gitt til utenriksministeren for den måten OSSE-formannskapet har vært håndtert på. Det er jo det viktigste Norge har bidratt med i utenrikspolitikken det siste året, og som sådant veldig sentralt. Når det gjelder selve redegjørelsen, vil jeg karakterisere den som absolutt ukontroversiell – jeg vet ikke om det skal regnes som ros eller ris, det får utenriksministeren gjøre seg opp sin egen mening om. Men jeg kunne nok tenkt meg litt klarere vyer og retninger, hvor vi vil hen. Det som er sagt i debatten så langt om EU, er etter min mening ting de fleste i all hovedsak enige om. Det er betydelig grad av enighet om på hvilken måte Norge skal håndtere både EUs utvikling av en sterkere sikkerhetspolitisk dimensjon, og hvordan man skal håndtere EØS-avtalen videre. Det er også relativt bred enighet om at man trenger tid for å diskutere et eventuelt EU-medlemskap, som jo vil ligge langt fram i tid, og at det bør skje på en mer nyansert, mer avslappet og mer analyserende måte enn vår forrige debatt. Jeg vil derfor konsentrere meg om to andre forhold som så langt ikke har vært framme. Det ene er hva vi forstår med utenrikspolitikk, og det andre er hva vi skal med sikkerhetsrådskandidaturet. La meg starte med det første: Jeg oppfatter utenriksministerens redegjørelse som altfor snever i selve forståelsen av hva utenrikspolitikk er. Da den nordkoreanske statsministeren var i Peking nylig, fortalte han at Nord-Korea hadde en veldig stor hær. Jiang Zemin – den kinesiske presidenten – sa da til ham at i vår moderne tid er det jo ikke hæren som betyr noe. Det som betyr noe, er om dere har en sterk økonomi og om dere ligger i spissen når det gjelder teknologi. Det er det som gjør et land mektig. Redegjørelsen er jo i all hovedsak en slags diplomatisk redegjørelse, ikke en redegjørelse om hvordan Norge skal forholde seg til denne globaliseringens epoke, hvor økonomi og teknologi er det viktigste, det som setter rammene for utenrikspolitikken. For å sette det på spissen, tror jeg de fusjonene man nå ser i internasjonal underholdnings- og IT-industri, og det som skjer med Microsoft, betyr mer for hva slags innretning verden vil få kulturelt, økonomisk og dermed til sjuende og sist politisk de neste årene, enn de snevre diplomatiske tingene i utenrikspolitikken. Norsk utenrikspolitikk består i dag ikke bare av utenrikstjenesten og Stortinget, men av et vell av frivillige organisasjoner som alle har sin utenrikspolitikk. Mange fylkeskommuner har opp til flere utenrikspolitisk ansatte, næringslivet driver utenrikspolitikk og fagbevegelsen gjør det. Utenrikstjenesten må i mye større grad se seg selv som motor for denne totale internasjonaliseringen og globaliseringen når det gjelder Norge. Jeg merket meg at da selv et land som Romania, som jo er langt fattigere enn Norge, skulle definere fem målsettinger for sin utenrikspolitikk, hadde de tatt inn som et helt sentralt punkt hvordan Romania skulle forholde seg til globaliseringen og internasjonaliseringen – det gjaldt hele vellet av saksområder. Men dette har også tilknytning til et annet vesentlig fenomen, nemlig at i dagens verden er USA den eneste dominerende makt – og det gjelder overalt på kloden. I Øst-Asia er det to makter: USA og Kina. I Sør-Asia er det to makter: USA og India. I Midtøsten er det én makt: USA. I hele Amerika er det én makt: USA. I Europa er det tre: Russland, EU og USA. Med andre ord: Uansett hvor man kommer på denne kloden, er USA og deres nærvær økonomisk og teknologisk, men også militært og politisk det altoverskyggende faktum. Man ser et vell av eksempler på dette: Krisen i Ecuador nå nettopp ble utløst da presidenten ville gjøre dollar til Ecuadors valuta. Når EUs troika med Likkanen, Patton og Prodi reiste til Peking og traff presidenten der, så snakket de ifølge referatet vi har fått, ikke om substans i det hele tatt, det var bare høflighetsfraser. Og grunnen er selvfølgelig at kineserne er så mye mer opptatt av forholdet til USA enn de er av forholdet til EU. Ser man på situasjonen i Russland, er det nå ifølge Herald Tribunes siste tall slik at det russiske forsvarsbudsjettet er en syttiendedel av det amerikanske. USA bruker altså 70 ganger så mye på militære utgifter som det Russland gjør. Det er klart at hvis USA utvikler et antirakettforsvar, så fortoner ikke det seg som en særlig positiv utvikling sett fra Moskva. Russerne har da også laget en ny militærdoktrine, som ikke nødvendigvis er gunstig. Det jeg vil fram til, er at denne amerikanske makten i verden i liten grad er basert på diplomati. Den er ikke i så veldig stor grad basert på militærmakt heller, men i all hovedsak på økonomisk og teknologisk makt, og derfor må vi også forstå utenrikspolitikk mye, mye videre. Det andre er vårt sikkerhetsrådskandidatur. Utenriksministeren skal så vidt jeg vet, på en fem dagers rundreise til fem små land i Karibia. Han har vært i Nepal, han har vært i Bhutan og han skal til Dubai. Alt dette er vel og bra, men vi vet alle hva som er hensikten med dette, og det er i all hovedsak det norske sikkerhetsrådskandidaturet. Med andre ord: Det å komme inn i Sikkerhetsrådet er nå en helt sentral målsetting for norsk utenrikspolitikk dette året, og jeg er enig i det. Jeg mener vi skal og bør det, for hvis vi ønsker å spille noen rolle internasjonalt, må vi det. Men vi må også definere for oss selv hva vi vil med det å være i Sikkerhetsrådet. Det er alltid en fare for at det å komme inn i Sikkerhetsrådet blir så overordnet andre hensyn at man velger å tone ned politikken på alle områder for ikke å støte noen, og for dermed å være en mer spiselig kandidat til Sikkerhetsrådet. Jeg vil bidra med et forslag til hva Norge bør gjøre hvis vi skulle bli medlem av Sikkerhetsrådet, og det er å sikre at de konklusjonene som nå er lagt fram i to helt vesentlige analyser av hva FN gjorde feil på 1990-tallet, blir tatt hensyn til. Kofi Annan har selv lagt fram for generalforsamlingen en analyse av hva FN gjorde i forbindelse med krisen i Srebrenica i 1995. Han har bedt en kommisjon, ledet av Ingvar Carlsson, og med et par andre deltakere på høyt nivå, om å analysere hva FN gjorde galt i Rwanda, og konklusjonen på dette er et skrekkscenario: Det er en organisasjon helt uten evne til maktbruk i disse situasjonene, med meget begrenset kunnskap, hvor diplomatene koseprater med massemordere, hvor nesten alle politikerne bare er opptatt av innenrikspolitiske forhold i sine hjemland og hvordan de skal bli gjenvalgt, og hvor FNs apparat nærmest ikke fungerer. Nå kan vi ikke slå oss til ro med dette, men vi må begynne å diskutere hva vi kan gjøre med det. De konklusjonene som er trukket, peker på noen hovedtrekk som Norge må bidra til dersom vi skulle bli med i Sikkerhetsrådet: For det første må FN ha et apparat for å forstå. I Rwanda forstod og kunne man ingen ting. I Srebrenica kunne man en god del, men det var også der slik at vesentlige makter ikke delte den etterretningsinformasjonen de satt på, med FN og FNs ledelse. Det krever en politisk styrking, det krever analysekapasitet og det krever at fredsbevarende og fredsopprettende misjoner blir utstyrt med politiske rådgivere med kunnskap om de landene de er i. Alt dette koster penger. Det betyr at styrking av FNs budsjetter er helt sentralt, og at Norge må bidra til den konflikten det eventuelt måtte være overfor USA for å få drevet inn midlene. Videre gjorde man en moralsk feil i begge konfliktene ved at man likestilte partene. Man snakket om våpenhvile i Rwanda mellom massemorderne og de som prøvde å drive massemorderne på flukt. Man innførte i tidligere Jugoslavia en våpenboikott som i praksis rammet de bosniske muslimene, og som gjorde dem dårligere egnet til å forsvare seg mot de bosniske serbernes og andre serberes overgrep. Man må altså våge å velge side i en konflikt når det valget er så klart som i disse to konfliktene. Men det aller viktigste i de konklusjonene som er trukket, er at det må være en vilje til bruk av makt, inkludert bruk av militær makt, når man står overfor folkemord og regimer med massemordere. Man kan ikke appellere til å bevare en fred som ikke eksisterer. Man kan ikke føre endeløse debatter. Og når mennesker har søkt sin beskyttelse hos FN, må det eksistere en militær vilje til å sette dette ut i livet. Både når det gjelder Srebrenica og Rwanda er konklusjonen at flere menneskers liv ville vært spart hvis ikke FN hadde vært der. Da ville folk selv tatt militært til motmæle, eller man ville forsøkt å beskytte seg og gjemme seg. I stedet stolte man på FN, og ble overlevert til bødlene. I Srebrenica gav de sikre sonene ingen beskyttelse. I Rwanda forsvant FN fra et helt fotballstadion med flere tusen mennesker, og de forsøkte å late som om de ikke forsvant. Resultatet vet vi: Bare noen få av de som var på det fotballstadionet, overlevde. Det å gå inn i en grundig gjennomdrøfting av de råd disse rapportene gir FN, vil være en svært verdig begrunnelse for et norsk sikkerhetsrådskandidatur.