trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Jeg må ærlig innrømme at min kunnskap om skredderfaget kanskje ikke er den aller beste – og i tillegg til krave hadde jeg nok foretrukket at de også kunne sy et erme. Men det er ganske illustrerende det som her tas opp i forhold til de små fag, at det er viktig å ha en dialog mellom skolemyndighetene og bransjene for å få utviklet både fagplaner og læreplaner som er gode nok, og som dekker de behov en har og de krav som en skal stille til arbeidsstokken i disse bransjene. Samtidig er det viktig også å huske at skoleverket antakeligvis ikke kan oppfylle alle de krav som arbeidslivet har. Derfor må også arbeidslivet selv ta en del av utfordringene. Det er viktig at videregående skole er med på å gi et grunnlag for utdanningen, men feinschmeckeriet må bedriftene og bransjene selv ta i opplæringen. Så har jeg også lyst til å si i forhold til det med prosjektarbeid at jeg synes representanten Evjes innlegg viser at det er behov for etterutdanning og skolering også innenfor disse områdene. Det blir gjort, og jeg opplever også at mange lærere i videregående skole behersker disse arbeidsmetodene. Men at det fortsatt er behov for etterutdanningsinnsats i videregående skole, tror jeg både representanten Evje og jeg er enige om.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Jeg legger merke til at Høyre i debatten så langt har vært veldig opptatt av å fokusere allmennfaglig studieretning i forhold til Reform 94. Jeg må nok si at jeg opplever at hovedutfordringene i forhold til videregående opplæring i årene bak oss først og fremst har vært i forhold til yrkesfaglig opplæring og i forhold til fagopplæring, og få det systemet på plass. Jeg regner med at også Høyre er enig i det, men Høyre har kanskje ikke funnet så mye å kritisere ved det og vender derfor oppmerksomheten over på allmennfagsituasjonen. Hvorvidt kvaliteten og nivået er senket på allmennfaglig studieretning, er det vel delte meninger om. Det jeg registrerer, er at vi har et problem spesielt på realfagene. Det har kanskje ikke så mye å gjøre med dem som velger realfag, men at svært få elever velger realfagene. Nå har vi også der fått en endring gjennom at vi har gitt tilleggspoeng til høyere utdanning ved å ta realfag. Jeg tror at det er en riktig måte å stimulere flere elever til å velge realfag på, og jeg tror også at det dermed skulle ligge til rette for en større oppmerksomhet om de utfordringene en har i realfagene. Det siste spørsmålet, i forhold til eksamen, om ikke å ta opp enkeltfag når en har avlagt eksamen senere, syns jeg det er en viss logikk i, for det er jo eksamen på høyere grad som gjenspeiler det kunnskapsnivået en har. Behovene for å gjenoppta eksamener kan det jo også settes spørsmålstegn ved, og da det er kombinert med økt vekt av realkompetanse, er det muligheter for å komme inn også her, så jeg vil nok holde fast på at det systemet vi har i dag, virker rimelig logisk.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Debatten i dag har vist at det er bred enighet om erfaringene og utfordringene i videregående skole. Høyre har i debatten markert stor interesse for allmennfagene. De strukturelle sidene tones ned av Høyre, mens innholdsreformen stort sett omtales som «nivåsenking». Men bildet er jo mer nyansert enn det Høyre forsøker å framstille det. Vi har utfordringer, og den pedagogiske utfordring er faktisk å gjøre undervisningen relevant og motivere elevene til aktiv deltakelse i læringsprosessene. På en slik måte kan også kvaliteten bedres. Så har jeg lyst til å si litt om forslagene og stemmegivningen for Kristelig Folkepartis vedkommende. Kristelig Folkeparti vil stemme for innstillingen, men ikke for VII, da vi ønsker å se spørsmålet om flere timer i kroppsøvingsfaget i sammenheng med en gjennomgang av læreplanene. Skal vi øke timetallet i kroppsøving, må vi også være villig til å kutte i undervisningstimer i andre fag, og jeg etterlyser egentlig en klargjøring fra flertallets side om det i denne sammenhengen. Videre vil Kristelig Folkeparti stemme for forslag nr. 25, fra SV, om særløp for små fag m.m. Jeg er også fornøyd med at Arbeiderpartiet og SV har omgjort forslag nr. 2 til et oversendelsesforslag. De øvrige mindretallsforslag vil Kristelig Folkeparti stemme imot.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Jeg vil tilrå Kristelig Folkepartis medlemmer og også Senterpartiets medlemmer – det nikkes her – å stemme for innstillingen, med unntak av VII. Videre vil vi støtte forslag nr. 25, fra Sosialistisk Venstreparti. De øvrige mindretallsforslag vil vi stemme imot.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Det mest påfallende ved stortingsmeldingen om videregående opplæring er at den praktisk talt ikke omtaler halvdelen av det som er dagens norske videregående opplæring, nemlig allmennfaglig studieretning. Fra Høyres og Fremskrittspartiets side har vi påpekt dette og pekt på en del av de problemene som er til stede i allmennfaglig studieretning. Komiteen for øvrig har ikke kommentert dette i det hele tatt. Derfor mitt spørsmål til sakens ordfører: Betyr dette at man fra Arbeiderpartiets side anser situasjonen i denne delen av videregående opplæring som problemfri, og anser man at det ikke er noen grunn til å ta opp de åpenbare problemer som eksisterer bl.a. når det gjelder lærerrekruttering til den allmennfaglige studieretning innenfor videregående opplæring? Mitt andre spørsmål gjelder en fellesmerknad fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti på sidene 20 og 21 i innstillingen, hvor man uttaler seg meget sterkt om bruken av karakterer i videregående opplæring, og hvor det bl.a. heter: «Disse medlemmer mener bruk av karakterer er uheldig fordi det kan føre til en for stor fokusering på deler av læreplanene som igjen kan styre valg av opplæringsmetode.» Det er en relativt lang fellesmerknad, som utelukkende fremstiller de uheldige sidene ved karakterbruk. Og så kommer den forbløffende konklusjonen, som lyder slik: «Komiteens medlem fra Sosialistisk Venstreparti fremmer derfor» – altså på bakgrunn av denne fellesmerknaden mellom Arbeiderpartiet og SV – «følgende forslag» – som Arbeiderpartiet altså ikke er med på. Det fortoner seg jo – om man kan tillate seg å bruke en idrettsmetafor – som om man har et felles, ganske dristig og langt tilløp, men Arbeiderpartiet stanser før man kommer til planken, og hopper ikke. Hvorfor hopper man ikke?
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
I den utstrekning regjeringspartiene har markert noen egen utdanningspolitisk profil i debattene her i Stortinget det siste året, har det dreid seg om vektlegging av større fleksibilitet, større rom for lokal tilpasning og individuell tilpasning. Derfor har jeg to spørsmål til Marit Tingelstad. Det ene er hvorledes hun ser på det forslaget som Høyre og Fremskrittspartiet har fremmet, nr. 13, som gir en beskjeden rettighet for elever til å ta opp igjen eksamen i fag der karakteren blir stående på det endelige vitnemålet. I dagens system er det utelukket. Det er jo en relativt begrenset form for individuell frihet man her åpner for, men den er ikke desto mindre viktig for de elevene det gjelder. Det andre spørsmålet gjelder bemerkningen som Marit Tingelstad kom med, om at det er feil å redusere allmennteori i yrkesfaglige studieretninger. Nå er det faktisk ikke det som er hovedpoenget i det forslaget Høyre og Fremskrittspartiet har fremmet. Hovedpoenget er å markere en sterkere yrkesinnretning av teoridelen i opplæringen. Og grunnen til at vi har gjort det, er at det er påpekt i evalueringen at det er et grunnleggende problem at 15-20 pst. av elevene på yrkesfaglig studieretning for det første sliter med et motivasjonsproblem når det gjelder å fortsette med allmennteoretisk læring etter ti år i grunnskolen, og for det annet at elevene har så svake forutsetninger fra grunnskolen at de også av den grunn faller igjennom. Hva er egentlig Marit Tingelstads løsning på det problemet? Det hjelper jo lite å insistere på at kartet har rett hvis terrenget ikke er i stand til å innpasse seg etter kartet.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Jeg har stor sans for det ideologiske premissgrunnlaget som representanten Fladmark la til grunn for sitt innlegg, nemlig at skolen og utdanningssystemet er til for brukernes skyld og ikke omvendt, og at det derfor er viktig å tilstrebe den størst mulige valgfrihet for det enkelte individ. Jeg lyttet med interesse til hennes stemmeforklaring og setter stor pris på at Venstre vil stemme for forslag nr. 9, prinsippet om fritt skolevalg. Derimot savner jeg en kommentar til en del av de andre forslagene, som jo egentlig gjelder nøyaktig det samme, nemlig den enkelte elevs rett til å ferdes fritt i systemet. Derfor vil jeg gjerne spørre representanten Fladmark om hun på Venstres vegne også kan kommentere forslag nr. 13, om elevenes anledning til å ta opp igjen eksamen når det har utslagsgivende betydning for deres fremtidige utdanningsløp. Og tilsvarende, ut fra det hun sa om at teoridelen i yrkesfagene bør kobles sterkere opp mot yrkesdelen, om hun også vil kommentere Venstres stilling til forslag nr. 14. Til sist skulle det også glede meg om frihetsprinsippet i Venstre ville føre til at man kunne tenke seg å stemme for forslag nr. 11, om å gjøre den skriftlige sidemålsopplæringen i skolen valgfri.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Jeg registrerte at statsråden kommenterte spørsmålet om tausheten eller den nesten-tausheten som finnes i meldingen når det gjelder allmennfaglig studieretning, ved å si at det ikke skal tolkes dit hen at han er mindre interessert i den delen av videregående opplæring, og så føyet han til: tvert imot. Det må jo bety at han er mer interessert i den, og derfor kunne jeg tenke meg å spørre hvorledes denne interessen fra statsrådens side kommer til å bli fulgt opp i fortsettelsen. Det nettopp fremlagte statsbudsjettet viser jo at videregående opplæring faktisk er den del av utdanningssystemet som overhodet ikke er tiltenkt noen form for spesifikke styrkingstiltak fra Regjeringens side. Det er ikke, så langt jeg har kunnet lese meg til, noe spor av noe grep når det gjelder å møte utfordringene nettopp på dette trinnet i utdanningssystemet. Representanten Løvik nevnte i sitt hovedinnlegg tidligere i dag noen tall fra en ganske fersk undersøkelse av hvorledes de som arbeider i videregående skole, vurderer kvalitetsproblematikken. Tre fjerdedeler av lærerne sier der at de erfarer i sitt daglige virke at det er blitt vesentlig vanskeligere å opprettholde kravene til faglig standard. Jeg oppfattet statsrådens svar dit hen at han er bekymret over dette. Jeg vil også tro at statsråden er bekymret over den tilbakemelding som begynner å bli tydeligere og tydeligere, nemlig at videregående skole er blitt en mindre og mindre tiltrekkende arbeidsplass. Det er jo en ganske entydig form for evaluering. Derfor er mitt spørsmål: Hvorledes vil statsråden følge opp sin bekymring for dette?
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Jeg vil gjerne videreføre samtalen med statsråden – jeg var ikke helt tilfreds med det svaret han gav i sted. Da han skulle følge opp sin erklærte interesse for utviklingen på allmennfaglig studieretning, gikk han med en gang isteden over til å snakke om forhold som gjelder yrkesfaglig studieretning. Jeg vil gjerne nok en gang be statsråden om å forholde seg til de tallene som var nevnt, når det gjelder lærernes vurdering. Man må jo anta at lærerne tross alt fremdeles er de som kjenner terrenget i skolen best. Og dette gjelder jo faktisk spørsmål som statsråden selv har stilt lærerne og fått svar på, men som det virker som om han ikke er særlig interessert i å ta på alvor. Når det er tre fjerdedeler av lærerne som sier at nivåproblemet er et reelt problem, virker det litt lettvint å si at ja vel, men kvalitet kan man definere på mange måter, slik statsråden sier. Det er jo et grunnleggende problem vi står overfor hvis tilbakemeldingen fra dem som skal drive med videregående opplæring, nemlig lærere og elever, er at det er store problemer, samtidig som statsråden og flertallet i denne sal erklærer at det egentlig ikke er store problemer i det hele tatt, for det har jo på mange måter i denne debatten vært en forbausende konkurranse om å heve tilfredshetsnivået så høyt som mulig. Men det hadde vel tross alt vært bedre om tilfredshetsnivået i denne sal hadde vært moderat, og tilfredshetsnivået ute i skolen hadde vært høyere. Det må da være et problem for statsråden hvis han selv er tilfreds med at stortingsflertallet er tilfreds, samtidig som de som jobber i skolen, er meget utilfreds?
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Den undersøkelsen jeg nevnte fra Norsk matematikkråd, gjelder oppgaver som ligger sentralt innenfor fagplanene for faget matematikk og har gjort det hele tiden. Derfor er det en undersøkelse som helt klart forteller noe om utviklingen når det gjelder elevenes evne til å mestre de oppgavene som fagplanene forutsetter at de skal mestre når de kommer ut av videregående skole. Både komiteens leder og representanten Reikvam var opptatt av å diskutere lærerlønn og hevdet at det hadde jeg ansvaret for. Jeg nevnte det faktisk ikke med ett ord i mitt innlegg i denne debatten, men jeg registrerer jo med interesse at det har gjort et visst inntrykk både på komiteens leder og på representanten Reikvam at Høyre har satt søkelyset så vidt sterkt bl.a. på det. Nå fikk jeg ikke noe inntrykk av hva komiteens leder egentlig mener om temaet, til tross for at hun på eget initiativ fant det for godt å introdusere det selv i denne debatten, men jeg registrerer jo at Arbeiderpartiets hovedslagord i den valgkampen vi nettopp har bak oss – som det ser ut til at partiet selv har glemt – lød: «Arbeid og utdanning skal lønne seg.» Jeg imøteser med interesse hvilke konsekvenser partiet selv vil trekke av prinsippet om at utdanning skal lønne seg, særlig når det gjelder de langtidsutdannede lærerne i videregående opplæring. Statsråden sa i sitt siste innlegg at han «tek på alvor» også nivåproblemet. Det er jo greit å høre at han sier det uttrykkelig, men jeg skulle gjerne ha sett noen mer energiske drøftinger av det i meldingen, og jeg skulle også svært gjerne ha hørt fra statsråden en mer konkret beskrivelse av hva han akter å gjøre med det. For hvis man har registrert at det er et reelt problem ikke minst innenfor realfagene, som på mange måter er nøkkelen til fremtidens arbeids- og næringsliv i dette land, hvis det innenfor de sentrale naturfag og teknologiske fag er et reelt nivåproblem, må man jo også kunne forvente konkrete svar fra statsrådens side på hva han akter å gjøre med nivåproblemet. Til sist en liten merknad til representanten Aarrestad, som holdt et varmt innlegg til forsvar for den obligatoriske opplæringen i skriftlig sidemål. Hun gjorde den feilen som de fleste gjør i den debatten, å sette likhetstegn mellom opplæring i skriftlig bruk av begge målformer og det at norskfaget selvfølgelig skal omfatte begge utgavene av norsk språk. Selvsagt skal det det. Det som er det kritiske spørsmål, er om det er bryet verdt å opprettholde denne fiksjonen når det faktisk er 80-90 pst. av elevene som etter at de har forlatt skolen aldri praktiserer sidemålet skriftlig. Når det gjelder å sette søkelyset på norsk språk, behøver man ellers ikke å gå til lærerutdanningen, man kan nøye seg med komiteinnstillingen. Den forteller alt om språksituasjonen.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Grunnen til at jeg fant det nødvendig å be om ordet, var at representanten Oppebøen Hansen fremsatte en påstand som åpenbart er feilaktig. Han hevdet at jeg hadde tatt opp problemstillingen om nivået i den norske skole i relasjon til nivået i skolen i andre land. Det har jeg ikke berørt med et eneste ord. Alt det jeg har sagt om denne problemstillingen, dreier seg om den norske skoles forhold til den norske skole over tid. Det er det som er den virkelige utfordring, at en hel rekke med undersøkelser, både blant lærerne som har skoen på i den daglige undervisningssituasjon, og når det gjelder det kunnskaps- og ferdighetsnivå som elevene har med seg ut, viser en ganske entydig tendens, særlig innenfor de fagene som alle er enige om at dette landets fremtid avhenger av.
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-06:
Det ideologiske spørsmål – som for øvrig har stor rekkevidde – som ligger under denne debatt, er spørsmålet om foreldrenes autoritet og samfunnets autoritet. Jeg synes svakheten ved interpellantens begrunnelse for den interpellasjon han har reist, er at han i det hele tatt ikke går inn på dette fundamentale ideologiske spørsmål. Nærmere bestemt var det vel i interpellantens innlegg ingenting som viste at han eller SV i det hele tatt er interessert i foreldrenes stilling i dette bildet. Foreldreretten er i det tankeunivers som interpellanten rullet opp, praktisk talt ikke-eksisterende. I så fall er det klart at ethvert avveiningsproblem faller bort, for da er det jo til enhver tid et spørsmål om hva flertallet gjennom demokratiske beslutninger mener at foreldrene skal gjøre. Etter mitt skjønn er det et kjennetegn ved et kvalitativt demokrati at det ikke bare legger til grunn flertallsprinsippet, men at flertallet er innstilt på å respektere mindretallets eller mindretallenes rettigheter. I denne sammenheng vil jeg for min del mene at den privatskoleloven vi har, representerer en prinsipielt sett riktig balansering av hensynet til minoritetenes rettigheter på den ene siden – hva enten de ønsker en annen pedagogikk, eller de ønsker et annet livssyn lagt til grunn for barnas oppdragelse – og flertallets rett til å fastsette det som skal være målet og planen for den offentlige skolen. Jeg er enig med Arbeiderpartiet og SV i at det er ønskelig at vi i Norge har en offentlig skole som er god nok, og som er romslig nok, til at de fleste vil finne det naturlig, og foretrekke, å sende barna sine dit. Men jeg er grunnleggende uenig i det neste skritt, som jeg har følelsen av hele tiden ligger på lur, nemlig at hvis det er noen som ikke vil det, så skal de det, enten ved at man strammer inn lovgivningen og gjør det til en tvang, eller ved at man bruker økonomiske tvangsmidler – og det vil jo langt på vei ha det samme resultat, nemlig ved at man sier at de som tilhører minoriteten, skal vær så god være med på å finansiere den offentlige skolen i likhet med alle andre skattebetalere, men i tillegg skal de betale 100 pst. dersom de ønsker et alternativt opplegg for sine barn. Jeg skulle ønske at interpellanten i sitt sluttinnlegg ville gjøre rede for hvilket syn på foreldreretten som ligger til grunn, for det enkle, ideologiske spørsmålet er jo: Er det foreldrene som har ansvaret for barnas oppvekst og som legger det oppdraget til den offentlige skolen eller til en privatskole? Eller er det samfunnet som pålegger foreldrene plikt til å sende barna sine hit eller dit?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Man kan si mye rart om Fremskrittspartiets skolepolitikk. Det beste med den er at den ikke kommer til å bli vedtatt her i dag, og det tror jeg vi skal prise oss lykkelige over alle sammen. Representanten Knudsen nevnte at han ville gjøre sidemålet valgfritt, og det betyr jo for de aller fleste å gjøre nynorsken valgfri. Jeg tviler faktisk på om Fremskrittspartiet har tenkt så fryktelig nøye gjennom dette – om de virkelig er klar over at det vil føre til at man da mer eller mindre fjerner en av skriftformene fra den norske skole og dermed faser den ut fra det norske samfunnet. Jeg håper dette er noe som ikke flere har tenkt å hive seg på. Representanten Knudsen begynte sitt innlegg med å snakke om at de ville ha en skole som var mer preget av valgfrihet og fleksibilitet. De ville ha stykkprisfinansiering, de ville ha fritt skolevalg, de ville ha økt selvstyre og de ville ha økt valgfrihet innenfor den enkelte skole. Og det er naturligvis honnørord i Fremskrittspartiets ører. Men dette henger ikke på greip, for i tillegg vil de innføre eksamener i alle fag. Jeg møtte nestlederen i Fremskrittspartiet, Terje Søviknes, til debatt i valgkampen, og da sa han at de ville innføre standardiserte prøver i alle fag på alle skoler. Dette gjaldt også de private skolene – noe som ville føre til at man f. eks. like gjerne kunne legge ned Steinerskolen. Den er jo basert nettopp på at man ikke skal ha den typen prøver, og at man ikke skal ha karakterer. Fremskrittspartiet legger opp til et voldsomt kjør på folkeskikk, disiplin, straffelekse og «sitte pent på stubben din til skoleklokka slår». Dette er ikke verktøy for fleksibilitet. Dette er verktøy for ensretting av skolen. Jeg må få lov til å spørre representanten Knudsen om de virkelig har tenkt gjennom dette – om dette virkelig er den skolen Fremskrittspartiet ønsker. Og det blir ganske malplassert når de lar kritikken gå mot Arbeiderpartiet og SV for at vi vil ensrette, når det egentlig er de som ønsker å innføre de verktøyene som trengs for at alle norske skoler skal bli mest mulig like.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Jeg må bare finne meg i at jeg ikke får noe ordentlig svar fra representanten Ulf Erik Knudsen om Fremskrittspartiets skolepolitikk, så jeg gir det opp. Vi får ta det senere. Jeg tror nok årsaken er at han ikke greier å levere noe troverdig forsvar for det, men vi får sikkert andre muligheter til å ta den diskusjonen på nytt. Representanten Lønning prøvde nå å komme med en unnvikende manøver i forhold til Sigvald Oppebøen Hansen, om at det var den norske skolen mot den norske skolen han drev og vurderte. Det som i alle fall er tilfellet, er at representanten Lønning har brukt hele denne debatten til å svartmale situasjonen i den norske skolen. Det synes jeg er uheldig. Han karakteriserer denne debatten som vi andre har hatt, for bare å være en konkurranse om å være mest mulig fornøyd. Det vil jeg ta sterk avstand fra. Denne debatten har vært god, den har vært konstruktiv, og vi har pekt på hva vi skal gjøre framover for å gjøre den norske skolen enda bedre. Da er det skuffende at partiet Høyre med Lønning i spissen – det er jo oppegående mennesker – nå har meldt seg inn i avdelingen for tryllerier og enkle løsninger og bare står her og kommer med den ene enkle påstanden, den ene enkle løsningen etter den andre, at det er lønn, det å fjerne arbeidsgiveravgiften, det er alt mulig slags småtteri som skal til for å få den norske skole opp og stå, samtidig som han beskriver dette som en helt forferdelig situasjon. Jeg synes dette er ganske skuffende, og jeg skulle virkelig ønske at Høyre kunne vurdere å melde seg inn i den samme virkeligheten som vi andre er i, og vurdere å være med og diskutere den norske skolen og utviklingen i den norske skolen ut fra de faktiske forhold og ikke ut fra løsrevne påstander om at situasjonen skulle være helt katastrofal.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Representanten Reikvam har tatt opp en veldig spennende og veldig god interpellasjon. Interpellasjonsteksten var spennende og god, og innlegget var kreativt og godt og veldig konstruktivt, og jeg vil faktisk tro imøtekommende i forhold til den borgerlige siden, hvis en kan kalle den det. Men Rolf Reikvam må være usedvanlig skuffet etter denne debatten. For her kan vi se at den borgerlige siden samlet er tverr og ikke vil diskutere de tingene som ligger i interpellasjonen. I stedet for å diskutere innholdet og godkjenningen av denne typen pedagogikk og skole, snakker de utelukkende om foreldreretten og om retten til å opprette private skoler. Den debatten har vi hatt hundre ganger før, og der er vi uenige. Vi mener at det skal kunne utvises skjønn, og at det ikke skal være en automatikk i at fordi en skole blir godkjent, så skal den ha penger. De borgerlige mener det motsatte. Men det var jo ikke det interpellanten Reikvam tok opp her i dag. Han ønsket å diskutere innholdet i et nytt skoleslag i Norge, og å få vite statsrådens syn på det. For å gjøre dette litt enkelt: Når representanten Reikvam beskriver og kommer med påstander om hva slags straffemetoder som brukes i disse skolene – straffemetoder som jeg tror vi alle er enige om ikke er noe særlig, og som ikke bør finnes i norsk skole – kan ikke statsråden bare svare at dette ikke er hans ansvar, dette er ikke hans sak. Enten må han svare at han har sjekket dette og det er ikke sånn, slik at han kan berolige representanten med at det ikke er sånn, og derfor er det greit. Eller han må svare at han har sjekket dette og det er sånn, men at han synes det er greit og likevel har godkjent det. Eller han kan svare at han vet ikke, men siden det blir påstått, skal han sjekke det og melde tilbake. De tre utveiene har vært der. Han kan ikke bare svare at dette bryr han seg ikke om, dette er ikke hans sak. Jeg er redd for at denne debatten i likhet med debatter vi har hatt tidligere, viser at det er bortimot umulig å ha en skikkelig diskusjon, en skikkelig debatt rundt dette med private skoler og utviklingen og tendensen der i Norge. Vi ser at statsråden med sine følgesvenner stuper på hodet i skyttergravene og ikke er interessert i å ha en kreativ dialog, men bare gjemmer seg bak begrepet foreldreretten.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Sett utenfra kan det virke litt rart at et stort flertall i Stortinget i dag stemmer mot et forslag om god folkeskikk. Men uttrykkene som Fremskrittspartiet bruker i forslagene nr. 20 og 21, om konkrete tiltak fra Regjeringens side om obligatorisk innføring, blir noe underlige. At situasjonen er slik at det i mange klasser er uro og undervisningstimene kan være både vanskelige og urolige, trenger vi ikke diskutere. Kristelig Folkeparti er av den oppfatning at barn og unge best kan møtes med åpenhet og forståelse, at samtale og veiledning, god metodikk, alternative arbeidsformer, f.eks. prosjektarbeid, og ikke minst tilpasset undervisning er bedre virkemidler for å nå inn til vanskelige elever, få engasjert dem og få dem på lag, bedre enn konfrontasjoner og straff. Er Fremskrittspartiet enig i at det er bedre? Skolene lager selv sine ordensregler. Både elever og foreldre er med på prosessen og på de vedtak som blir fattet. Skal dette overstyres av flere regler og tiltak utgått fra Regjeringens side? Ønsker ikke Fremskrittspartiet lenger at dette skal være foreldrenes og elevenes rett?
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-10-06:
Representanten Reikvam starter sitt innlegg positivt, og sier at han tror Regjeringen behandler alle likt. Men senere sier han at etter hans vurdering burde ikke ACE-skoler godkjennes – dette er skoler godkjent på et religiøst grunnlag. Men selv om dette ikke er en generell debatt om private skoler, ligger det prinsipielle og ideologiske syn på privatskoler i bunnen også for denne debatten. Foreldrenes rett til å velge undervisningsform for egne barn er viktig for Kristelig Folkeparti. Det er toleranse og solidaritet i praksis. Privatskoleloven har klare kriterier for godkjenning av og tilskudd til private skoler. Statsrådens svar i dag viser at også skoler som bygger på ACE-pedagogikk, må innrette seg etter en rekke krav som stilles fra departementets side, for å bli godkjent. Vi kan like det eller ikke like det – det vil gjerne være sterkere følelser og meninger i forhold til skoler som er godkjent på religiøst grunnlag, enn til skoler med alternativ pedagogikk. Godkjenningsreglene i privatskoleloven er derfor svært viktige, slik at dette ikke skal handle om synsing eller om antipati og sympati. Opplegget skal være vesensforskjellig fra den offentlige skolen. Vi skal ivareta de barn og foreldre som har et sterkt og engasjert forhold til sin tro og religion, og som ikke bare ønsker, men som det virkelig betyr noe for at det kan prege skolehverdagen og undervisningen på en helt annen måte enn i den offentlige skole. Det er viktig å ha respekt for en slik holdning. Og om vi ikke helt forstår eller har samme syn som de som ønsker dette, skal de kunne ha en alternativ skole. ACE-skoler godkjennes etter samme regler som andre private skoler. Hvis det skal være konsekvens og likhet, må disse skolene kunne godkjennes på lik linje med andre skoler med alternativt livssynsgrunnlag når kravene er oppfylt. Det er viktig at Statens utdanningskontor fører godt tilsyn med alle de private skolene, også disse. Det skulle gjøre at vi ikke behøvde å ha en slik debatt som vi har i dag.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Eg trur ikkje det er nokon tvil om at dei største problema vi vil stå overfor i framtida i vidaregåande opplæring, vil vi finne på allmennfag. Det fagområdet er lite omhandla i meldinga, og vi står overfor nokså store problem med å få ein kvalitet som vi er tente med i framtida. Likevel er det klart at det også er store uløyste problem når det gjeld yrkesutdanning, og eit av områda som vi enno ikkje har fått til å fungere 100 pst., er ordningane med læreplassar. Frå Høgre si side har vi lagt veldig stor vekt på å få til ein fleksibilitet, ei frivilligheit, ein motivasjon og ikkje tvang når det gjeld læreplassar, og vi har valt å føreslå, og vil føreslå igjen, stimuleringstiltak for at bedriftene skal finne det tenleg å ta inn lærlingar. Vi har føreslått, m.a. seinast ved revidert nasjonalbudsjett i vår, å fjerne arbeidsgjevaravgifta for lærlingar med den grunngjevinga at vi synest det er lite logisk at staten skal straffe med ei avgift dei bedrifter som vel å ta inn lærlingar, fordi det trass i alt ikkje er berre fordelar for bedrifta. Det ligg veldig store plikter på dei når det gjeld læredelen. Eg merka meg at Framstegspartiet i denne innstillinga tar avstand frå Høgre sitt forslag om ei slik stimuleringsordning, og eg vil gjerne be representanten Knudsen om å utdjupe litt den motstanden mot Høgre sitt ypparlege forslag.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Representanten Lyngstad var innom det faglege nivået, og han var så vidt innom allmennfag, men konkluderte med at Lektorlaget sine innvendingar ikkje var dei som skulle løyse framtida. Eg har lyst til å utfordre representanten Lyngstad ved å stille spørsmålet: Deler Lyngstad den oppfatninga at kvaliteten og nivået i allmennfag i vidaregåande opplæring er blitt senka etter Reform 94, slik veldig mange kritikarer og veldig mange undersøkingar viser? I så fall – kva tiltak er det Kristeleg Folkeparti kan tenkje seg å sette inn for å motverke dette, som vil vise seg å bli eit alvorlegare og alvorlegare problem i åra framover? Det andre punktet eg har lyst til å utfordre representanten Lyngstad på, er ei sak som har vore oppe både i media og i debattane i komiteen, som gjeld at det no ikkje lenger er muleg å ta opp igjen eksamen i alle fag som skal på det endelege vitnemålet. Ein kan risikere at ein i ein del fag får ein dårleg eksamen. Ein får ikkje mulegheit til å ta opp igjen den eksamenen, fordi ein skal ha tilsvarande fag også i eit seinare år, men likevel vil den karakteren telje med ved opptak til høgare utdanning. Frå Høgre si side har vi sagt heilt klart frå – og vi har også fremma forslag om det i dag – at det urimelege i dette må vi bli kvitt. Kva meiner representanten Lyngstad om dette? Kan det tenkjast at Kristeleg Folkeparti vil støtte vårt forslag?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Først til påstanden om kopiering av Framstegspartiet sin politikk. Dei aller fleste av Høgre sine forslag, både i dag og elles i skulepolitikken, vart utforma ideologisk i ei tid då ikkje alle herverande parti eingong var stifta. Så den påstanden som representanten Ulf Erik Knudsen kjem med på dette området, vil eg ta avstand frå. Det er korrekt at vi på mange område i innstillinga står saman. Vi står saman om ein del forslag, men her er òg, som representanten Knudsen var inne på, ein del forslag som etter Høgre si meining går for langt til at vi kan støtte dei. To av desse er dei forslaga som går ut på at ein skal auke bruken av attsitting og straffelekse. Eg veit ikkje om representanten Knudsen meiner at dette òg skal gjelde myndige folk, som på den måten skal kunne få ein slags fridomstap av skulen si leiing. Eg har problem med å sjå heilt korleis dette kan gjennomførast i praksis ute i skulen. Dessutan er vi frå Høgre si side skeptiske til at det er skulen som skal ta det store og heile ansvaret for folkeskikken. Det er ein del som kviler på det enkelte menneske og på den enkelte familie når det gjeld folkeskikk og personleg ansvar for oppførsel. Det er mykje som ikkje er godt nok i norsk skule – òg i vidaregåande skule – på dette området. Vi må sette i verk tiltak, men vi må ikkje lage ein parodi på dette. Det trur eg ikkje gagnar korkje skulen eller samfunnet.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Som eg allereie har sagt, var Høgre skeptisk til delar av Reform 94 då den vart gjennomført, og evalueringane og erfaringane viser vel at vi på veldig mange område fekk rett i den kritikken vi hadde. Det er vel ikkje heilt sant når representanten Tingelstad seier at Høgre ikkje har lagt vekt på noko av det positive. Vi har sagt at her har vore forbetringar, og vi har sagt at mange av forbetringane kom bl.a. når det gjeld yrkesfag og ein del av dei områda som representanten Tingelstad nemnde. Men meldinga har jo vore veldig raus når det gjeld å peike på dei positive sidene, så vi finn ingen spesiell grunn frå Høgre si side til å utvide og utdjupe den bortimot reservasjonslause rosen til reforma som stortingsmeldinga legg opp til. Derimot synest vi det er fornuftig å bruke eit slikt høve til å peike på ting som ikkje fungerer – ikkje først og fremst for å vise at dei ikkje har fungert, det er ikkje Høgre sin politikk, men vi vil prøve å lære av dei feila som er gjorde, for å få ei betre vidaregåande opplæring i framtida. Vi har peika på dei tre hovudpunkta som eg var inne på i mitt innlegg: kvalitet, behovet for større ulikskap og behovet for større fleksibilitet. På ein del område har komiteen kommentert og nemnt litt om alle desse tre punkta, men eg føler at komitefleirtalet ikkje har vilja gå så langt som Høgre i å ta konsekvensane av dei feila og manglane som vi kjenner til. Dei andre tinga er litt for omfattande til at eg vil ta det i eit replikksvar, og eg skal komme tilbake til dei.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Representanten Reikvam kom i utgangspunktet med ein påstand om at der ikkje låg noko frå Høgre si side i denne innstillinga som peika i retning av meir fleksibilitet. Eg veit ikkje kva medisin ein skal foreskrive overfor den slags, men ut frå min kunnskap burde det kanskje vere ein idé å lese innstillinga litt grundigare. Der vil representanten Reikvam og andre finne bl.a. følgjande som går på meir fleksibilitet: større fridom når det gjeld val av skule og mulegheiter til å ta opp igjen eksamen. Vi vil ha større mulegheiter til avvik frå hovudmodellen, bl.a. ved at også personar under 21 år skal kunne teikne lærlingkontrakt. Vi vil ha fleksibilitet i den framtidige utviklinga når det gjeld både talet på og samansettinga av grunnkurs og vidaregåande kurs. Vi vil også ha større fleksibilitet når det gjeld mulegheit til å fråvike hovudmodellen for yrkesfagleg studieretning, der rekkjefølgja på opplæring i skule og bedrift vil komme inn. Dette er ting vi har lagt inn, anten i forslags form eller i merknads form, i denne innstillinga. Det er også ein del påstandar frå Reikvam om andre sider ved Høgre sin politikk som tyder på at han ikkje har lese innstillinga skikkeleg. Når det gjeld det forslaget som representanten Reikvam nemnde, frå SV, som går på meir fleksible løp, vil Høgre støtte det. Vi står ikkje som forslagsstillarar her, men forslaget er jo på grensa til å vere god Høgre-politikk, og då vil vi sjølvsagt støtte det.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Representanten Reikvam sa i sitt innlegg at Reform 94 har vore ei strukturreform og ei innhaldsreform: ei strukturreform framfor alt på yrkesfag, ei innhaldsreform både på yrkesfag og allmennfag. Og eitt av hovudankepunkta frå Høgre si side, som eg har vore inne på tidlegare, er at verken SV, Regjeringa eller dei fleste andre partia er villige til å ta konsekvensane av dei resultata vi ser av denne innhaldsreforma, eller mangelen på slik. Når 77 pst. av lærarane meiner det er vanskelegare å halde ved lag det same nivået – og dette er ei gransking blant 800 lærarar – som før reforma, når 63 pst. av lærarane har senka forventningane og nivået for dei svakaste elevane slik at dei svakaste karakterane er endå svakare enn før reforma, og når kvar fjerde lærar unngår å gi strykkarakterar for at elevane skal greie å få sitt fagbrev, er det grunn til å rope eit varsku. Eg har lyst til å stille spørsmålet om ikkje representanten Reikvam ser desse problema, eller om det er det at han ikkje vil innrømme dei. I tilfelle han meiner at dette er eit problem, kor langt vil då SV gå for å bøte på den faglege standardsenkinga? Det gler meg også at representanten er oppteken av dei små faga, og han har tidlegare sagt at dette med fleksibilitet er viktig. Då er det litt forunderleg at SV, blant fleire, har eit såpass negativt syn på dei viktige landslinjene som vi har i dette systemet. Representanten foreskriv dei landsdekkjande linjene i regi av fylkeskommunen, men eg trur at skal vi klare å berge ein del av dei små faga, må vi i endå sterkare grad enn i dag få landslinjer som er direkte underlagde statleg styring og finansiering. Deler representanten det synet?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Lat meg få understreke, som eg også gjorde i mitt første innlegg, at det er veldig mykje bra i norsk vidaregåande opplæring, og det er på mange område også forbetringar etter Reform 94, som sist Kjell Opseth var inne på. Men det som skuffar meg, er at det nærmast ikkje finst nokon vilje til å gå inn på at det framleis er store, uløyste oppgåver, og at det på ein del område er ei nivåsenking, som undersøkingane viser. Statsråd Lilletun trøysta seg med at det ikkje er større strykprosent. Men det har jo etter statsråden sine eigne undersøkingar, som er utførte av fagfolk, delvis sin grunn i at krava er blitt senka, som eg viste til i hovudinnlegget mitt. Eg har igjen lyst til å utfordre statsråden på om Lilletun årgang 1999 er einig med Lilletun årgang 1998 i at det faglege grunnlaget for vidaregåande opplæring generelt er svakt. Og kva vil han i så fall gjere med det? Statsråden svarte at kvalitet er så mangt, og at lærarane svarer negativt fordi dei har vore i for dårleg dialog med tidlegare statsrådar. Dette er i beste fall utanomsnakk. Vi må ta alvorleg både dei signala som kjem frå lærarar i vidaregåande skule, og dei signala som kjem frå universitet og høgskular, om dette nivået. Det har vore lagt stor vekt på at vi må få eit breitt kunnskapssyn, og det er sjølvsagt Høgre einig i. Men vi må ikkje utvatne kunnskapsomgrepet slik at vi gløymer hovudformålet med vidaregåande opplæring: å gi eit godt fagleg grunnlag. Då har eg lyst til å kome litt inn på ein debatt som vi har hatt både tidlegare og delvis i dag om karaktersystema. I innstillinga til meldinga «Mot rikare mål» sa Arbeidarpartiet m.a. at «individuell vurdering ved hjelp av karakterer på ungdomstrinnet på sikt bør utgå», og at en må «i vurderingsarbeidet vri fokus bort fra enkeltkarakterer og over til vurdering av læringsmiljø og læringsarbeid». Arbeidarpartiet brukte store delar av valkampen i sommar til å fossro vekk frå dette standpunktet. Då er det grunn til å stille spørsmål ved dei merknadene som Arbeidarpartiet er med på i dag, der ein seier: «Disse medlemmer mener bruk av karakterer er uheldig fordi det kan føre til en for stor fokusering på deler av læreplanene som igjen kan styre valg av opplæringsmetode.» Og vidare at individuelle karakterar må «tones kraftig ned og erstattes med vurderingssystem i forhold til den enkeltes mål». Står dette framleis ved lag? Eller er dette også forlate tankegods i Det norske Arbeiderparti?
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Dei to siste innlegga gjer at eg er nøydd til å kommentere ein del ting. Vi snakkar ikkje om situasjonen i dag samanlikna med ein eliteskule for 20 – 30 år sidan. Vi snakkar om det som har skjedd dei siste tre – fire åra. Vi tek sterk avstand frå argumentet om IQ, som representanten Tingelstad frå Senterpartiet no brukte. Det er ikkje der poenget ligg. Poenget ligg ikkje i om folk er meir eller mindre intelligente, men i å gi ulike personar ulikt tilbod tilpassa deira evner og dermed den auka fleksibiliteten som vi treng. Så snakka representanten Norvoll om trylleri og at Høgre må melde seg inn i røynda og diskutere realitetane. Det er det vi har prøvd å gjere. Det er klart at det er veldig mykje bra i norske skule. No er det tredje gongen eg seier det, fordi andre prøver å seie at vi berre svartmålar. Men då bør vi også innrømme og sjå – og statsråden nekta å svare på det han sjølv har sagt tidlegare – at det er ein del ting som krev vår fulle merksemd når det gjeld det faglege nivået – og då snakkar eg om fagleg nivå.
Petter Løvik (Høyre), 1999-10-06:
Eg vil tilrå Høgres gruppe å stemme for alle dei forslaga der vi er medforslagsstillar, og i tillegg for forslag nr. 25, frå Sosialistisk Venstreparti, og for heile innstillinga med unntak av punkt IV, der vi går imot.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
Når Stortinget nå har behandlet stortingsmeldinga om evaluering av Reform 94, er det tydelig at hovedskillet i Stortinget når det gjelder videregående opplæring, går mellom Arbeiderpartiet, SV og sentrum på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre. Det ligger til grunn. Mens vi i komiteen holdt på med å behandle denne stortingsmeldinga, fikk vi flere signaler om at landslinja i idrettsfag, som gir et toppidrettstilbud, får et lavere tilskudd pr. elev enn de private toppidrettsgymnasene. Det var iallfall innspill vi fikk i debatten. Det vil i tilfelle være betenkelig. Derfor har Arbeiderpartiet og SV fremmet et forslag i denne innstillinga om at departementet foretar en sammenlikning og legger fram for Stortinget en vurdering med hensyn til hva landslinja får, og hva f.eks. det private toppidrettsgymnaset får. Jeg skulle tro at det måtte være ganske uproblematisk å få de tallene på bordet fra departementet, slik at Stortinget vet hva vi faktisk kan forholde oss til. Jeg må spørre: Er ikke representanten Lyngstad enig i at det er betenkelig dersom landslinja på f.eks. Meråker videregående skole i Nord-Trøndelag får et mindre tilskudd pr. elev enn det det private toppidrettsgymnaset får? Hvis han er enig i at det ville være betenkelig, blir spørsmål nr. 2: Hvorfor kan ikke da Kristelig Folkeparti stemme for forslaget til Arbeiderpartiet og SV? Det dreier seg tross alt ikke om mer enn at vi får tallene og en vurdering på bordet.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-10-06:
I likhet med hva representanten Tingelstad gjorde i en svarreplikk til SV i stad, vil jeg berømme representanten Reikvam for at han aktivt bidrar på en konstruktiv måte og dermed får gjennomslag for en del av SVs standpunkter. Men vi har nettopp bak oss en valgkamp der jeg deltok bl.a. på en del skolevalg og ble stadig vekk fra representanter for partiet SV møtt med at de tok avstand fra Arbeiderpartiets skolepolitikk og framstilte SVs som et alternativ. Derfor vil jeg benytte anledningen til å be representanten Reikvam her fra Stortingets talerstol å bekrefte at Arbeiderpartiet og SV står sammen om grunnleggende holdninger i skolepolitikken, og at SV faktisk har stått sammen med Arbeiderpartiet i utformingen av alle skolepolitiske reformer i de årene SV har vært representert på Stortinget.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Jeg skal knytte denne replikken til to ting. Det gjelder i hovedsak fleksibilitet og det å sikre kompetanse. Representanten Lyngstad snakket om at man måtte få i gang et samarbeid med bransjene for å sikre fleksibilitet og kompetanse, spesielt i de små fagene, slik jeg oppfattet det. Jeg ønsker da å henlede hans oppmerksomhet på at kravet til skredderfaget faktisk ble vesentlig redusert ved innføringen av dette i Reform 94. Før reformen måtte man produsere et helt klesplagg, i dag er det nok med en krave og et slag. Hvordan han får dette til å henge sammen, skulle jeg gjerne ønske at han sa noe om. I tillegg har vi et annet meget lite fag, et karosserifag, som overhodet ikke har lærebøker. Man har ikke hatt noe ønske, tydeligvis, om å skaffe det heller, så nå har den eneste bedriften i landet i samarbeid med en spesielt interessert rektor satt i gang et prosjekt for å utvikle disse lærebøkene på privat initiativ. Støtter representanten Lyngstad og Kristelig Folkeparti slike initiativ? I tillegg er jeg opptatt av faktisk det samme som lederen av Lærerforbundet, Folkestad, dette med prosjektarbeid i skolen. Prosjektarbeid kan nok være vel og bra, men det er ganske problematisk å få det til når de som skal lede arbeidet, ikke helt vet hva det dreier seg om. Jeg har selv vært inne i dette for bare noen få år siden, hvor prosjektarbeidet ble bare tøys, for det visste faktisk jeg, som hadde jobbet med dette i ganske mange år, mer om enn læreren. Jeg ønsker derfor at Lyngstad redegjør litt for denne prosjektledelsesbiten, som er så viktig.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Jeg føler i prinsippet ingen trang til å forsvare representanten Lønning. Det er han fullt ut i stand til å gjøre selv hvis han ønsker det. Men når det blir hevdet her at Lønning svartmaler debatten om den norske skole og ikke vil være med og diskutere skolens realiteter, føler jeg helt prinsipielt at det er riktig at også andre går opp og sier noe i den sammenhengen. Faktum er jo at de grunnleggende realitetene i skolen er man dyptgripende uenig om. Når man ikke er villig til å sette seg ned og finne et minste felles multiplum av enighet om det faglige innholdet, av status på kvalitet, sier det seg selv at man står og roper fra hver sin ende av skogen. De som taper på dette, er i realiteten alle de barna og ungdommene som befinner seg i vakuumet mellom disse to ropene. Derfor ville det antakeligvis vært mye mer fruktbart om vi satte oss ned og ble enige om et minste felles multiplum av kvalitetsmessig standard på den norske skolen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-10-06:
Jeg synes det er betimelig med den debatten representanten Reikvam har startet her i dag, men at han ikke engang har undersøkt hvor han får tak i metodeplanene, det er betenkelig. Hovedsenteret for ACE ligger i dag i Lewisville i Texas, og ikke i Sør-Afrika, og ved en henvendelse til Texas ville han fått det hele – antageligvis også på flere forskjellige språk. At han er bekymret, det kan jeg godt forstå, for denne formen for pedagogikk har jo ekspandert, ikke bare i den vestlige verden, men også i Øst-Europa og Russland, hvor det frem til 1992 var etablert så mye som 68 skoler, og den utviklingen fortsetter i rivende tempo. Når det gjelder dette med straff, som Reikvam snakket om, snakket han om det som om straff var noe som kun skjedde i denne type skole, og det er ikke det. Jeg er fullstendig innforstått med at straff også foregår i den normale skolen, hvor enkeltelever kan isoleres fra gruppen og klassen for øvrig i skolesituasjonen og kanskje har en mye større psykisk belastning ved den type straff enn man har ved igjensitting. Når det gjelder organiseringen, er den klart forskjellig, ja, men neppe skadelig for eleven som sådan. Jeg har tatt meg bryet med å innhente noen planer for å se på dette, og ut fra min forståelse bygger disse skolene på fire grunnleggende prinsipper: foreldrene, eleven, altså individet, det grunnleggende, med opplæring, og trosaspektet. Foreldrene er de ansvarlige for barna; skolen er servicetilbudet. Individet hvert barn er et unikt individ og dermed forskjellig og må behandles som sådan. Det grunnleggende bygger på at skolen, normalskolen, de siste 20-30 årene har overtatt ansvaret for mange områder som naturlig hører inn under andre sfærer, noe som ofte synes å gå på bekostning av grunnleggende kunnskaper og ferdigheter hos barna. Alt dette ligger til grunn for denne type skole – kanskje ikke så veldig ulikt mye av det mange har sagt i denne sal før. Fagkretsene er stort sett like. Når det gjelder trosaspektet, kan dette diskuteres, men det er uansett foreldrenes rett og plikt til å ta ansvaret for egne barns opplæring som må tilgodeses. Og vi må ikke glemme at vi i vår vedtok sosiale og økonomiske menneskerettigheter som overordnet norsk lov.