Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Det har den siste tiden vært fokusert svært mye på den økende gjelden hos norske husholdninger, og det med god grunn, og mange uttrykker bekymring for denne utviklingen. Dagens oppslag i VG bekrefter denne bekymringen. Til tross for det låner vi penger som aldri før. Tall fra november i fjor viser at norske familier skylder vel 2,1 mrd. kr. Mye av denne gjelden er forankret i boliger, men en stor del er forbrukergjeld – en altfor stor del, vil mange si. Lav rente og høy sysselsetting gjør at de fleste i Norge klarer å styre sin personlige økonomi etter det gode gamle prinsippet om tæring etter næring. Selv om de fleste takler sin personlige økonomi bra, registrerer vi dessverre en utvikling hvor stadig flere får problemer, og en god indikator på det er å se på antall inkassosaker og antall søknader om gjeldsordning. Ifølge tall fra Finanstilsynet behandlet inkassoselskapene i første halvår i 2010 vel 3,4 millioner saker, som er en økning på over 200 000 saker sammenlignet med første halvår i 2009. Samtidig kom det inn ikke mindre enn 2,8 millioner nye saker til inkassoselskapene, eller 15 485 saker hver eneste dag. Jeg gjentar tallet: 15 485 nye saker hver dag, et tall som bare styrker den bekymringen mange gir uttrykk for. Men det er viktig å få fram at selv om antallet inkassosaker er svært høyt, så gjør de fleste opp for seg. Ser vi på antall søknader om gjeldsordning hos namsmyndighetene, har det økt med 24 pst. fra første halvår 2009 til 2010. Her er den største økningen i storbyene, hvor det i Oslo var en økning på 56 pst. i samme periode. Av den grunn er det forståelig at stadig flere ikke klarer å gjøre opp for seg. Det som gir en ekstra bekymring, er at gjeld og inkasso øker sterkt blant de unge. Tall fra SSB bekrefter denne utviklingen. Tallene viser at vi har hatt en økning på over 50 pst. de siste årene, samt at det i tillegg er registrert negative anmerkninger på til sammen vel 1 mrd. kr i aldersgruppene inntil 34 år. Det er alvorlig. Dagens unge blir utsatt for et mye større kjøpepress enn da vi vokste opp. Vi hadde riktignok våre kataloger som vi bestilte varer fra, men dagens unge utsettes for kjøpepress på mange andre og annerledes arenaer enn det vi gjorde. Reklamens påvirkning kjenner vi til, enten vi møter den i kjøpesentrene, på tv eller i tidsskrifter. Men det nye er at Internett bringer «digitale kjøpesentre» med et uendelig vareutvalg rett inn i ditt hjem. Sosiale medier har produktreklame som er tilpasset din brukerprofil. Facebook er et slikt eksempel, og på såkalte rosa blogger blir du også utsatt for produktreklame. Og når du logger deg ut av disse tjenestene, møter du flere annonser som tilbyr deg å låne billige penger slik at du kan få finansiert produktene du fikk tilbud om på din pc. Og tar vi oss en tur i butikker på kjøpesentrene, møter vi plakater med budskapet «Kjøp nå – betal om 3, 6 eller 12 måneder». Vi har akkurat vært gjennom en tid hvor pengene virkelig satt løst mellom hendene våre, og hadde vi ikke penger, ble det løst ved svært så lokkende tilbud om billige penger: «Lån opptil 300 000 kroner uten krav om sikkerhet og kausjonister.» Det siste budskapet er den delen av annonsen som skal fange din og min oppmerksomhet for å ta kontakt med låneinstitusjonen. Denne type annonser er, etter det jeg kjenner til, ikke ulovlig, men det går an å stille spørsmål om det etiske ved og moralen i denne formen for markedsføring. Og vi vet at mange som er i en vanskelig gjeldssituasjon, ofte benytter seg av slike «drømmetilbud» med målsetting om at gammel gjeld da kan betales med ny kredittkortgjeld. Jeg ble kontaktet av en gjeldsrådgiver i mitt hjemfylke som stiller seg spørsmålet om hvordan det er mulig at en person skal kunne få ti–tolv kreditter fra ulike selskaper – derav to–tre kreditter fra samme selskap – på nærmere 1 mill. kr uten å «eie noe». Jeg stiller det samme spørsmålet: Hvordan går det an? Jeg har ikke svaret, men jeg skulle ønske at vi kunne si at slikt ikke skal være mulig. Og vi har vel alle fått tilbud om økte rammer og nye kredittkort hver dag gjennom året. Det skjer til stadighet. Jeg tror en slik sammenkobling av reklame og lånefinansiering bidrar til å danne kjøpepress allerede i en tidlig alder, og skaper et inntrykk av at penger er en tilbudsvare på lik linje med klær, foto osv. Det må være lov å rette en pekefinger mot både kredittkortselskaper og kredittinstitusjoner som kjører en slik aggressiv markedsføring som vi registrerer skjer. Av den grunn er jeg veldig fornøyd med at forbrukerombudet varsler en gjennomgang av om dagens markedsføring er i tråd med markedsføringsloven. For å få bukt med dette store problemet må det samarbeid til – fra det offentlige via våre forbrukerorganisasjoner til banker og kredittkortselskaper. Så er det viktig å få med den viktigste aktøren, nemlig låntakeren selv. Et hovedbudskap må være at de har et selvstendig ansvar for å forstå sine handlinger. Men mange trenger nok hjelp på veien, og da vil kunnskap være et sentralt tema. Å bidra til bevisste og kompetente forbrukere er derfor et viktig mål i regjeringens forbrukerpolitikk. Det er fint å registrere at noen banker også bidrar til et kunnskapsløft overfor de unge. Jeg er kjent med at Nordea bank tilbyr reklamefritt undervisningsmateriell til skolene, noe som jeg synes er veldig bra. Det er ikke vanskelig å forstå at det å være gjeldsslave er problematisk. Tvangssalg av boliger, skilsmisser og psykiske lidelser er ofte noe som følger i kjølvannet. Gjeldsproblemer er en av hovedårsakene til at folk kommer inn under fattigdomsbegrepet. Og som oftest blir barna de største taperne når slikt skjer. Da er det ikke lenger noe som «bare» angår den enkelte – det blir etter hvert også et samfunnsansvar å hjelpe de involverte ut av en slik vanskelig situasjon. Å få folk ut av en belastende gjeldssituasjon er en viktig del i arbeidet med å bekjempe fattigdom. Et av mange tiltak for bekjemping av fattigdom er bl.a. å minske de økonomiske belastningene i forbindelse med tvangsinndrivelse av misligholdt gjeld. Dette har regjeringen tatt på alvor. Gebyret for utleggsbegjæringer er blitt kraftig redusert i forhold til det nivået som den Høyre-dominerte regjeringen Bondevik innførte og sto for. Det samme har skjedd når det gjelder reduksjon i de kostnadene som skyldneren kan bli ansvarlig for i tilknytning til inkassosaker. Begge disse tiltakene er viktige bidrag for å gjøre hverdagen lettere for dem som er i en vanskelig gjeldssituasjon. Vi vet at kommunene etter sosialloven og gjeldsordningsloven har plikt til å bistå personer som har gjeldsproblemer. Dessverre viser undersøkelser som Forbrukerrådet har gjort, at dette tilbudet ikke fungerer i store deler av Kommune-Norge. Slik bør og skal det ikke være. Regjeringen har også skjerpet kravet i finansavtaleloven som bl.a. omhandler frarådningsplikt som kredittgivere har overfor låntakere. Jeg understreker at denne plikten ikke bare gjelder å fraråde kreditt, men det er også en opplysningsplikt om kredittavtalens innhold og konsekvenser. I 2010 ble denne plikten ytterligere skjerpet ved at det skal kunne dokumenteres skriftlig. Dette tiltaket er kanskje spesielt viktig overfor unge låntakere. Alt dette er gode, forebyggende tiltak – spørsmålet er om det praktiseres godt nok. Man kan jo spørre seg hvordan et kredittselskap skal kunne foreta en kredittvurdering på «5 minutter» eller innvilge lån via sms. Det bør her sies at våre banker har en generelt god kredittvurdering, men man kan nok stille spørsmål ved det vi ser enkelte kredittinstitusjoner og kortselskaper praktiserer i markedet. Problemstillingen som denne interpellasjonen omhandler, er ikke et ansvar som den enkelte låntaker eller det offentlige bør bære alene. Som nevnt skal vi ikke frata den enkelte låntaker ansvaret, men jeg vil være tydelig på at kredittinstitusjonene generelt i mye større grad enn i dag bør bære en mye større andel av ansvaret for misligholdte lån, som en konsekvens av deres til dels aggressive salgs- og markedsføringsmetoder. Det er mange tiltak en kan gjøre for å forsøke å dempe denne utviklingen, og noe må gjøres. Jeg mener man bør se på ytterligere tiltak til inkasso- eller gjeldsordningen for å begrense sosiale og økonomiske konsekvenser for samfunnet og den enkelte forbruker. Videre bør en se på hvordan en kan bedre skyldnernes og kreditors muligheter for å komme til en utenrettslig gjeldsavtale. Man bør i større grad ansvarliggjøre finansbransjen i form av valg av salgsmetoder og produktinformasjon fra tilbyder – og ikke minst en bevisstgjøring av «god forretningsskikk» hos tilbyder. Fra det offentlige bør en legge bedre til rette for å kunne tilby korrekt og lik informasjon overfor kredittinstitusjoner. I denne forbindelse bør Stortinget se på innføring av et felles gjeldsregister. Mange frykter at denne negative økonomiske utviklingen som vi ser blant unge, kan skape langtidsvirkninger for en hel generasjonsgruppe. Det er alvorlig. Vi har alle et ansvar. Og det ansvaret er etter hvert ikke bare blitt en tung bør å bære for dem det gjelder, men det er også etter hvert blitt en tung bør å bære for samfunnet på mange områder. Noe må gjøres for å stoppe den galopperende gjeldsutviklingen vi registrerer skjer blant unge voksne – det kan ikke få lov til å fortsette. Jeg har nevnt noen få tiltak – det finnes sikkert mange andre gode forslag. Jeg ser fram til debatten.