Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Vi har bak oss et stortingsvalg som innebar store endringer i Stortingets sammensetning. Likevel var det en viss spenning knyttet til hvorvidt denne endrede sammensetningen skulle gi en kraftig kursendring i norsk politikk. Spenningen var først og fremst knyttet til hvilket valg Kristelig Folkeparti ville gjøre. Nå har Kristelig Folkeparti valgt, og det må vi selvsagt ta til etterretning. Jeg har likevel lyst til å stoppe litt opp ved argumentasjonen ved linjeskiftet. For når enkelte fra Kristelig Folkeparti blir spurt om hvorfor det var riktig å gå inn i et nytt samarbeid, svarer man: fordi man hadde gått til valg på regjeringsskifte, og da måtte man også følge opp det. Det er riktig det. Man gikk til valg for å få et regjeringsskifte med et sentrumsalternativ. Det lyktes ikke. Dermed måtte det være mulig å diskutere andre løsninger, hvis det da virkelig var politikken som var viktigst. Et regjeringsskifte, et kursskifte, må forsvares og begrunnes i politikkens innhold, ikke i at man har gått til valg på at man ville ha et regjeringsskifte. Det er faktisk slik at det Kristelig Folkeparti nå gjør, at de går inn i et samarbeid med Høyre og i neste omgang med Fremskrittspartiet, er et kraftig linjeskifte i norsk politikk. 12 av de 15 siste statsbudsjettene i Norge, og dermed hovedretningen i politikken i Norge, er vedtatt i et samarbeid mellom Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og sentrum. Det er her tyngdepunktet i norsk politikk har ligget de siste 15 årene. Det er faktisk slik at på en god del områder har vi stått hverandre så nær at da sentrum overtok etter oss i 1997, og da vi overtok etter sentrum i 2000, var det på en god del områder den samme politikken vi kunne videreføre, selv om det var enkelte saker som skapte debatt oss imellom. Det er et kraftig skifte vi nå ser, når Kristelig Folkeparti går inn i en regjering med Høyre som skal basere seg på Fremskrittspartiet. Særlig er det et brudd med det statsminister Bondevik sa tidligere. Før valget i 1997, da han ble spurt nettopp om en slik Kristelig Folkeparti-Venstre-Høyre-regjering ville være styringsdyktig, sa han på landsmøtet i Kristelig Folkeparti i 1997 følgende: «En slik regjering vil ikke være styringsdyktig. Det eneste som kan hindre dette, er å gjøre seg avhengig av Fremskrittspartiet. Da må vi basere oss på det liberalistiske ytterste høyre i norsk politikk. Dette er umulig for Kristelig Folkeparti. Da svikter vi vårt ansvar i arbeidet for de svakstilte i u hjelpen, i alkoholpolitikken og i kampen for en bedre økonomisk utjamning.» Det er nettopp det Kristelig Folkeparti og statsministeren har gjort. Min undring er: Hva er det som er så fundamentalt annerledes med å gå inn i et samarbeid med Høyre og Venstre og basere seg på Fremskrittspartiet i 2001 i forhold til i 1997? Er det mindre behov for å ta stilling i kampen for de svakstilte, i u hjelpen, i alkoholpolitikken eller i kampen for en bedre økonomisk utjamning? For det er vel fortsatt slik at det er politikken som er viktigst? Hvis vi ser på politikken, vil man på område etter område se at et annet politisk tyngdepunkt i Stortinget kunne gitt en politikk nærmere de linjene Kristelig Folkeparti og Arbeiderpartiet har samarbeidet om til nå. Når det gjelder skattelette, ville Høyre ha 40 milliarder kr. Kristelig Folkeparti kunne strekke seg til 12 milliarder kr. Arbeiderpartiet foreslo i budsjettet 3 milliarder kr. Det skal ikke så veldig mye matematikkkunnskap til for å se hva som ligger nærmest, og ennå har ikke Fremskrittspartiet fått sitt i Stortinget. Vi foreslår 1 milliard kr til barnehager. Her kunne vi funnet felles grunn. Ennå har ikke Fremskrittspartiet kommet nær det budsjettet. Vi foreslår 15 milliarder kr til skolebyggoppussing. Den pakken var riktignok ikke bra nok for Kristelig Folkeparti i valgkampen, men nå ser det ut til at den får livets rett. Når det gjelder landbrukspolitikken, sier landbruksministeren at vi skal ha et fremskrittspartifritt landbruk. Glemmer da landbruksministeren at også den politikken faktisk bestemmes i budsjettene? I bistandspolitikken har man presset Høyre til å være med på et løfte om opptrapping til 1 pst. av BNP i løpet av perioden, men fortsatt skal Fremskrittspartiet være med i de budsjettene hvor man skal bevilge de faktiske pengene. Kristelig Folkeparti kunne valgt annerledes. Vi kunne bygd politikken på et annet flertall i Stortinget. De har gjort sitt valg. Det skal vi om ikke respektere, så iallfall akseptere. Respekt er noe man får ut fra den politikken man faktisk fører. Vi skal fra Arbeiderpartiets side føre en konstruktiv opposisjonspolitikk. Vi skal stemme for det vi er for, og mot det vi er mot. Men jeg frykter at vi har fått et linjeskifte som vil ha varig virkning for norsk samfunn.