trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-06-14:
Statsministeren fikk tidligere i dag spørsmål om hvorfor Arbeiderpartiet og Regjeringen kort tid etter at de tiltrådte, sendte beskjed til landets kommuner om at det skulle legges begrensninger på eldreomsorgsutbyggingen ved å regulere den med kvoteordninger på fylkesnivå. Ikke minst etter initiativ fra Senterpartiet sier nå stortingsflertallet nei til en slik kvoteordning. Men da statsministeren unnlot å svare på spørsmålet om hvorfor kvotene skulle innføres, ber jeg kommunalministeren besvare hvorfor arbeiderpartiregjeringen ønsker en slik kvotebegrensning av eldreomsorgsutbyggingen. Ser ikke kommunalministeren at en slik kvotepolitikk skaper store problemer, ikke minst for kommunene, som nå har utbyggingsplaner og ambisjoner om en bedre eldrepolitikk? Så litt til boligpolitikken. Statsråden sa at det stort sett var en oppgave for kommunene å ta tak i boligpolitikken. Jeg er til en viss grad enig i det, men det viser seg at bl.a. Arbeiderpartiets stortingsgruppe har diskutert dette med Marka og Marka-grensa, og jeg har lyst til å høre hva statsråden mener om å utvide Marka-grensa eventuelt for boligformål. Parallelt med boligreising for boligløse, både familier og enslige, og ikke minst kanskje ungdomsboligreising, bør det gjøres et annet arbeid for å minske presset når det gjelder boligsøkning, ved at det utbygges og etableres relevante studieplasser og arbeidsplasser i flere deler av landet, slik at ikke sentraliseringspresset blir for sterkt på Oslo og andre store byer. Og er kommunalministeren enig i at boligpresset i sentrale strøk er en av sentraliseringens kostnader?
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-06-14:
Jeg mener å huske at en tidligere helseminister i en av sine helsepolitiske redegjørelser her i salen framholdt at fattigdom er all sykdoms mor, og det tror jeg han har ganske rett i. Fattigdom og ulikhet er utgangspunktet for utjamningsmeldingen. Jeg har lyst til å ta med én ting i det offentlige tilbudet som det har vært lite fokusert på i dag, nemlig det med et godt helsetilbud, med særlig vekt på helsefremmende og forebyggende tiltak. Det er en viktig utjamningsfaktor. Dette kommer ikke av seg selv, men krever initiativ fra det offentlige. Når det gjelder primærhelsetjenesten, vil jeg spesielt fokusere på den fordi den, særlig helsestasjonene og helsesøstrene, har nærkontakt med innbyggerne og kan følge barna fra fødselen og gjennom oppveksten. Jeg tror det kunne være fornuftig at vi så på et lignende opplegg for oppfølging av de eldste i befolkningen vår. Så en kommentar til kommunalministeren, som sier at hun vil reservere seg mot uttrykket «kvoteordning». Jeg står her med et brev fra fylkesmannen og fylkeslegen i Hedmark, der det sies at Helse- og sosialdepartementet i samarbeid med Kommunal- og regionaldepartementet har «utarbeidet fylkesvise investeringsrammer», og at Hedmark fra 1. mai 2000 er tildelt 450 enheter. Det betyr etter min mening at det her dreier seg om kvoter. Så en merknad til representanten som sa at Arbeiderpartiet har vært arkitekt og byggeleder for velferdspolitikken i Norge. Slik prat skal en lytte til, for det kommer fra hjertet. Men jeg må minne om at det har vært andre sosiale reformer som har framkommet i dette landet, som faktisk har vært innført under andre regimer enn Arbeiderpartiet. Regjeringen Borten innførte folketrygden for vel 30 år siden, og det er en av de største sosiale reformene som vi har hatt i landet – men det er altså ikke mer enn ca. 30 år siden. Det som utjamningsmeldingen nå kan være, hvis vi vil, er starten på en politikk og en reform som gjør forskjellene mindre for dem som føler forskjellene som så håpløse at de er et hinder for å eksistere på akseptabel måte. Jeg syns at det i denne debatten har vært en del nedlatende kommentarer opp gjennom årene, slik som representanten Halvorsen bl.a. var inne på. Vi har fått høre, når vi har tatt opp at det var forskjeller i Norge, at vi har drevet krisemaksimering og svartmaling. Men jeg tror at utjamningsmeldingen i dag viser at det er behov for å sette søkelyset på en del ting og igangsette tiltak, som bl.a. utjamningsmeldingen beskriver, og at det er behov for å følge opp dette videre i den handlingsplan som flertallet i dag ber om. Den skal komme i kjølvannet av den utjamningsmeldingen vi i dag behandler, og kan være innledningen til en sosial reformpolitikk.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
Jeg går ut fra at Regjeringa er enig med SV i at det vi foreslår av tiltak, faktisk skal virke, gjøre noen forskjell fra eller til, og da må jeg spørre om den veiledende sosialhjelpa man nå innfører. Der sier Regjeringa sjøl at staten ikke skal være med på å betale mer penger til dette. Kommunene skal ikke være bundet av det, de skal fremdeles sjøl få lov til å bestemme hvor høyt dette beløpet skal være. Når vi vet at det er 11 milliarder kr i underskudd på kommunebudsjettene nå, hvordan mener sosialministeren da at dette skal sikre et løft for de fattigste? Og hvordan kan sosialministeren begrunne at den rike staten ikke skal være med på å bidra når de fattigste i landet skal få lite grann mer? Så har jeg et spørsmål til, og det dreier seg om engangsstønaden ved fødsel. Det får alle, uansett hvor rik en er. De eneste som risikerer å miste denne stønaden, er folk som går på sosialhjelp, folk som mangler det meste til hverdagen sin. Dette er unge folk. De har kanskje nettopp etablert seg, hvis de har vært så heldige å ha fått et hus. Hva i all verden har de av ting der de skal ta imot et lite barn og sørge for at det får trygghet og de mest elementære ting? Hvorfor i all verden mener Regjeringa at akkurat denne gruppa skal vurderes i forhold til om de faktisk trenger noen av disse kronene, om det ikke går an å få trukket noen av disse kronene fra dem igjen? Hvis sosialministeren og alle vi andre i dette landet får barn – nå er noen av oss kanskje litt i eldste laget, men hvis vi skulle få det – får vi disse pengene uansett hvor rike vi er. Hva i all verden er grunnen til at man mener at de aller fattigste ikke skal få beholde disse pengene som vi har sagt at alle trenger for å kunne sikre de mest elementære tingene som skal til når man skal ta imot et nyfødt barn?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
En av de ting jeg er glad for, er den sterke fokuseringen på boligpolitikk som har vært i debatten, og hvis en leser innstillinga, er det nå en stor og brei enighet når det gjelder å beskrive virkeligheten. Arbeiderpartiet og SV er også enige om det faktum at bevilgningene til den sosiale boligpolitikken er redusert med 70 pst. fra 1994 til 1999. Det er dramatisk, og her må det altså gjøres noe annet. Foreløpig har det vært slik at SVs og Arbeiderpartiets veger har skiltes når det gjelder å ha en målsetting for dette arbeidet, der SV sier at vi må opp på 10 pst. av boligmassen til sosiale boliger. Gjennomsnittet i EU er 18 pst., Sverige har 23 pst. og Nederland har 37 pst. Vi er altså aldeles på jumboplass når det gjelder dette. Det andre skillet er når det gjelder penger. I revidert nasjonalbudsjett foreslo SV at vi skulle styrke posten Boligtilskudd til etablering, utbedring og utleieboliger med 150 mill. kr. Kan statsråden på bakgrunn av det vi er enige om, og sitt engasjement nå, gi en fornuftig forklaring på at Arbeiderpartiet ikke mener at det hadde vært riktig å få satt i gang denne utbyggingen nå? Vi vet at tomtene er i ferd med å renne ut, de blir solgt til høystbydende, og det blir bygd helt andre ting enn boliger til dem som trenger det mest. Så til det andre spørsmålet. Stoltenberg sa i sitt innlegg at en sterk offentlig sektor er viktig, at fellesskapet skal styrkes, og at løsningen på dette finnes mellom Arbeiderpartiet, sentrum og SV. Hva i all verden er da grunnen til at Arbeiderpartiet velger et opplegg for de viktigste velferdsgodene gjennom offentlig sektor i kommunesektoren sammen med Høyre, og ikke sikrer at det blir noe mer penger til det som både statsministeren og kommunalministeren nå sier er det aller viktigste? Hva er grunnen til at man velger et samarbeid med dem som vil satse mindre på dette enn det Arbeiderpartiet nå prøver å gi et inntrykk av at de ønsker?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
Når det gjelder det siste representanten Sjøli sa, må det være en forglemmelse fra representanten når hun sier at venstresida ikke vil satse på skole. Tvert imot står SV og Høyre sammen om merknadene om skole i innstillinga, og SV har en skolesatsing som langt overstiger den Høyre har. Så der tror jeg Høyre er nødt til å finne noen andre å bruke seg på hvis de har behov for det. Da sosialministeren svarte på spørsmålet mitt i stad om hvorfor den rike staten ikke kunne være med og løfte de som er aller fattigst, fikk vi det gamle svaret: konkurranseevne, balanse, orden i økonomien og at noe er viktigere enn annet. Det har vi hørt før. Da var det altså ikke viktigst å gi de som faktisk bare har noen skarve tusenlapper å greie seg med i måneden, såpass at de kanskje kan kjøpe julepresang til bestemor. For det er det dette dreier seg om. Er ikke det såpass viktig at det må kunne gå an å få skaffet noen få kroner fra den rike staten for å sikre at dette blir gjort? Jeg må si at jeg ikke skjønner sosialministerens engasjement i dette. Er det slik at hvis sosialhjelpsmottakere i dette landet får en økonomi som det går an å leve av, vil det være fullstendig ødeleggende for statens finanser? Det er ikke mulig for meg å skjønne at det skal være slik. For det går an å omfordele. Og det har jo bl.a. statsministeren vært på talerstolen her i dag og sagt. Dette er et spørsmål om omfordeling, og da er vi altså nødt til å ville gjøre det. Så til arbeidsledighet, som flere har snakket om. Statsministeren sa at brua tilbake til arbeidslivet er tiltak og opplæring. Helt enig, SV er helt enig i dette. Men da er vi nødt til å satse mer enn i dag, og noe av problemet i dag er at folk er langtidsledige. Det betyr at de faktisk går ledige svært lang tid, og de fleste av dem er unge. Alle vet hva det gjør med folk. Man mister kompetanse, man mister sjøltillit, man mister evnen til å tro at man duger til noe, og man mister også rett og slett lysten til å møte folk. Veldig mange gjemmer seg hjemme og tør ikke gjøre noe som helst. Derfor fremmer SV et radikalt forslag, ja vel, men sett en mye kortere tidsfrist som gjør at når man oversitter den fristen, skal man ha rett til kompetanseheving eller tiltak. Det er det mest aktive vi kan sette inn. Alle sier jo at de tror det virker, og hvorfor skal vi først vente så lenge at mange har fått ødelagt sjøltilliten sin og den kompetansen de hadde, før vi skal begynne å bygge dem opp igjen? Hadde det ikke vært mye lurere å begynne på et langt tidligere tidspunkt, slik at vi var sikre på at de som nå er ledige, kunne gå inn på noen av de arbeidsplassene der det trengs folk?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-14:
Først til det siste: Det er i hvert fall en kjensgjerning at en nesten enstemmig sosialkomite, bortsett fra Arbeiderpartiet, har gitt Regjeringa beskjed om å trekke dette brevet tilbake og følge planene. Så den saken skulle i hvert fall være i orden. Når det dreier seg om å sette kommunene i stand til å gi et skikkelig nivå på sosialhjelpa, er ikke sosialministeren og jeg uenige om det, men da er vi nødt til å gjøre det. Det er 11 milliarder kr i underskudd i kommunesektoren. Arbeiderpartiet kunne ha fått et bedre opplegg for kommunesektoren til neste år hvis de hadde valgt å samarbeide med SV og sentrumspartiene om kommuneøkonomien. Isteden valgte de å samarbeide med Høyre. Situasjonen er den at det er blitt et lite løft i kommuneøkonomien, men på langt nær nok til at dette vil gjøre noe fra eller til for sosialhjelpssatsene. Det er det som er problemet. Her blir det en kamp mellom dem som er fattige og har for lite penger i stedet for å gjøre dette til en omfordeling mellom dem som har mye og dem som har lite.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Jeg har merket meg det samme TV-innslaget som representanten Nesvik har gjort, og var meget overrasket over at det fungerte sånn. Vi var allerede før dette innslaget kom, blitt enige om at samferdselsministeren, arbeids- og administrasjonsministeren og jeg skal sette oss ned og se på transportsystemene for de funksjonshemmede, og det vil da naturlig også inkludere saker av den typen som er beskrevet i media. Jeg kan derfor love representanten Nesvik at jeg skal kikke på den problemstillingen.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Når det gjelder alkoholavgiften, har ikke den vært tatt opp i denne meldingen, ei heller i innstillingen. At vi nok kan bli nødt til å tilpasse oss den verden vi lever i, ser jeg ikke bort fra, men foreløpig har jeg ikke lagt fram noe i forbindelse med det. Når det gjelder medikamentassistert rehabilitering til opiatmisbrukere – og jeg understreker at når det gjelder opiatmisbrukere, finnes det en ganske betydelig gruppe rusmiddelmisbrukere der metadon eller andre medikamenter kan brukes istedenfor opiater – så har jeg sagt at jeg ønsker å se på både kriteriene for og ikke minst organiseringen av det behandlingstilbudet de får. Det jeg ikke vil endre på, er kravet til at det også skal følges av sosiale tiltak som bolig og aktivitet.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Som jeg sa i mitt innlegg, vil vi komme tilbake til skatteforslagene i budsjettet. Jeg vil ikke komme nærmere inn på dem her, ei heller på konsekvensene av dem. Det jeg har lyst til å understreke, er det jeg sa i mitt innlegg om at trygge mennesker er skapende mennesker. Klarer vi å skape et trygt og godt samfunn, får vi også en økt verdiskaping og dermed mer å lage et sosialt sikkerhetsnett for, som så igjen kan øke tryggheten og gi oss en god og positiv spiral.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Representanten Gløtvold spør om hvordan vi skal gå videre når det gjelder medikamentell assistert rehabilitering av rusmiddelmisbrukerne. Det har i relativt kort tid vært lov å bruke den type behandling til narkomane, fordi vi her i landet har hatt en svært moralistisk tanke om at enten skulle det være medikamentfrihet eller så skulle det ikke. Klarte man ikke det, var det ingen behandling å få. Jeg er veldig glad for at vi nå i hvert fall har den muligheten til å gi behandling. Jeg er allerede i gang med å se på organiseringen av den måten vi tildeler behandlingsplasser på, for det viser seg at kommunene klarer å stille opp med bolig og med tiltak, men prosjektet klarer ikke å behandle søknadene, og da har vi laget et byråkrati i byråkratiet som vi slett ikke trenger, og det må vi omorganisere. Jeg vil i budsjettet til høsten komme tilbake til noe om hvordan vi skal gjøre dette. Så var det hovedproblemene for barn og unge. Barne- og familieministeren har begynt å arbeide med en stortingsmelding om barn og unges forhold i Norge. Jeg vil tro at når det gjelder de som har de vanskeligste levekårene blant barn og unge, er det viktigste vi kan gjøre, å hjelpe foreldrene i gang, slik at familien har en inntekt å leve av og en bolig å bo i.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Den rike staten har et ansvar for å se til at det er orden på økonomien. Den rike staten har også et ansvar for å se til at konkurranseforholdene for industrien er så gode at vi fortsatt kan ha arbeidsplasser i dette landet. Det er ganske viktig når det gjelder utjamning, at vi har arbeidsplasser spredt over hele landet og ikke bare tilknyttet oljen. Og det er en av grunnene til at den rike staten ikke kan bruke så mange penger som representanten Andersen skulle ha ønsket, og som av og til sosialministeren skulle ha ønsket, men jeg ser faktisk at noe er viktigere enn annet. Veiledende sosialhjelp mener jeg er et godt tiltak for å få gått gjennom hva som vil være en rimelig størrelse, og vi vet at denne typen anbefalinger gjør at man kommer nærmere likhet blant brukerne av sosialhjelp. Jeg er også opptatt av at det skal være mulig for kommunene å vurdere de ulike behov. Jeg har faktisk tro på at kommunene løser oppgavene sine godt. Når det gjelder engangsstønaden ved fødsel, er det en trygdeytelse som er ment å dekke utgiftene til livsopphold i en bestemt livssituasjon. Sosialtjenesteloven gir kommunene rett og plikt til å anvende skjønn og vurdere alle saker om stønad individuelt. Det forholdet gjelder generelt også i forhold til engangsstønaden ved fødsel.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Jeg føler meg trygg på en ting, og det er at statsministeren er en populær mann. Ellers hadde ikke angrepene på ham i hans fravær vært så sterke. Det er jeg godt fornøyd med, og jeg skal ikke forsvare ham. Jeg skal derimot si i forhold til hva man dekker inn budsjettet med, at det er klart at hvis man skal ha inn 10 milliarder kr fra UMTS-konsesjonene, blir det ikke bygd mye utover hele landet. Det synes jeg ikke er noen god måte å saldere budsjett på. Så ble det spurt om dette med kvoter på eldreboliger. Kommunalministeren har allerede sagt noe om det. Vi har satt en ramme for hvor mange omsorgsboliger og sykehjemsplasser som skal bygges ut. Det har Stortinget vært med på. Hvis vi skal være sikker på at hver kommune får bygd ut tilstrekkelig, at det ikke blir de kommunene som kommer først til mølla, som får mest, må vi lage en fordeling, uansett hvor stor rammen er. Det er det vi er i ferd med å gjøre. For øvrig skal jeg komme tilbake til akkurat det spørsmålet i debatten om kommuneøkonomiproposisjonen i morgen. Når det gjelder egenandeler på syketransport, er selvfølgelig det en måte å finne inndekning innenfor eget budsjett på. Så vidt jeg vet, er også transportkostnader inne i det taket som gjelder for alle, slik at de som er mest belastet, ikke får økte utgifter til det. Det gjelder også medisiner på blå resept til kronisk syke. Der er det et tak når man kommer til en viss utnyttelsesgrad. Så er det spørsmål om kommuneøkonomien og sosialsatsene. Jeg synes det ville være bedre å sette kommunene i stand til å løse problemene sine enn å lage faste statlige satser for sosialstøtten.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
I forbindelse med St.meld. nr. 50 for 1996-1997 Handlingsplan for eldreomsorgen, ble det satt en ramme for utbyggingen. Det ble gjort av Stortinget etter forslag fra Arbeiderpartiet. Den rammen må fordeles på et eller annet vis. Den kan fordeles ved at man behandler søknader fortløpende til man når et tak. Den kan også fordeles på annet vis. Vi har valgt å sende et brev til fylkesmennene som forvalter dette arbeidet sammen med oss, slik at vi skal sikre oss en rettferdig fordeling mellom kommunene, en fornuftig fordeling mellom sykehjemsplasser og omsorgsboliger og at det fortsatt er en omsorgsreform og ikke bare en boligreform. Det er bakgrunnen for brevet av 19. mai. Vi har i den samme meldingen, som skal diskuteres til høsten, sagt at det er mulig at vi må øke anslaget noe. Det vil vi få langt klarere når vi nå vet hvordan fordelingen fungerer. Jeg skal komme tilbake til tallene og det øvrige rundt eldresatsingen som tas opp i kommuneøkonomiproposisjonen, i debatten i morgen.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-06-14:
Når vi i dag opplever saksordfører som en hønemor som favner om det meste av gode ønsker under sine vinger i en omfattende melding og innstilling, kan en fristes til å stille spørsmålet om hvorfor Arbeiderpartiet i utgangspunktet var så sterkt imot en slik melding, men det skal jeg la ligge. Rusmiddelmisbrukere er en gruppe som ofte har svært dårlige levekår, og det er en klar sammenheng mellom tilgjengelighet, bruk, misbruk og skader av rusmidler. Jeg håper statsråden ikke vil bidra til økt tilgjengelighet og dermed misbruk og skader ved f.eks. å være med og redusere alkoholavgiftene. Kristelig Folkeparti, sammen med Senterpartiet og SV, ser behovet for å trappe opp innsatsen for å redusere bruken av og dermed skadene ved rusmidler og fremmer også forslag om en stortingsmelding om et mer helhetlig behandlingstilbud for rusmiddelmisbrukere. Arbeiderpartiet støtter ikke dette forslaget. Er statsråden fornøyd med dagens tilstand, eller hvordan vil hun angripe denne situasjonen? Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre gir i innstillingen uttrykk for et ønske om en mer omfattende bruk av metadon og buprenorfin. De kaller dette behandling istedenfor substitusjon, som det jo egentlig er, og de ønsker å se på kriteriene for tildeling av metadon. Kristelig Folkeparti legger vekt på at substitusjon med metadon bare er effektivt når det skjer under tett oppfølging og kontroll, og håper at statsråden vil bygge på dette, samt at substitusjon ikke må bli et alternativ til rusfrihet for dem som kan oppnå det.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-06-14:
Meldingen og innstillingen inneholder en rekke forslag med sikte på å hjelpe de vanskeligst stilte gruppene i samfunnet. Desto mer oppsiktsvekkende er det at Fremskrittspartiet og Høyre benytter anledningen til å mistenkeliggjøre en av disse gruppene, nemlig pasienter med fibromyalgi. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre sier at økningen av antall uførepensjonister bl.a. kan skyldes «en mer liberal holdning fra Trygderettens side når det gjelder en utvidet, udokumentert medisinsk diagnose som eksempelvis å tilstå uføretrygd på den generelle lite spesifikke diagnosen fibromyalgi. Det synes for disse medlemmer som Trygderetten ikke i tilstrekkelig grad tar hensyn til Stortingets uttrykte ønske i 1991 om i større grad å binde tilståelse av uføretrygd opp til en dokumentert medisinsk diagnose med langtidsvirkning.» Hva en «diagnose med langtidsvirkning» er, vet jeg ikke. Det har jeg aldri hørt om før. Men det Fremskrittspartiet og Høyre her sier, er at fibromyalgi er en «utvidet» – hva nå det enn måtte være – «udokumentert» og generell, lite spesifikk diagnose. Dette er en utidig, urimelig og uriktig mistenkeliggjøring av syke mennesker, og i motsetning til diagnosen er påstanden udokumentert, ja, den er rett og slett feil! Fibromyalgi er en kronisk sykdom som kan være invalidiserende, og fibromyalgi er selvsagt en diagnose på linje med andre diagnoser. Sykdommen har sine diagnostiske kriterier, og det er ikke pasientenes feil at Fremskrittspartiet og Høyre ikke synes å være klar over dette. Disse partiene burde oppdatere sine kunnskaper fremfor å insinuere at enkelte pasientgrupper er trygdemisbrukere.
Børge Brende (Høyre), 2000-06-14:
Det er en meget omfattende melding som ligger på bordet her i dag, hele 275 sider, men likevel syns jeg det forløsende ord og resonnement mangler. Over halvparten av de verdiene som skapes i Norge i dag, går gjennom det offentlige. Vi ser at land med en lavere offentlig andel faktisk har vel så bra sikkerhetsnett som oss. Poenget er jo at halvparten av en middelsstor kake er mindre interessant enn 30 pst. av en langt større kake. Vi får ikke noe bedre sosialt sikkerhetsnett her til lands enn i forhold til hva vi greier å skape av verdier, greier å tiltrekke oss av arbeidsplasser, greier å skape av dynamikk i økonomien, mindre finmaskede forhandlingsmønster og færre byråkratiske prinsipper. Men på ett punkt er komiteen faktisk helt enig, man fastslår at det er en nær sammenheng mellom arbeidsinntekt og levestandard. Men skal man ha arbeidsplasser, må man også ha arbeidsgivere. Sosialministeren sa i sitt innlegg at nå ønsker Arbeiderpartiet å skjerpe skattene for å øke utjevningen, og det skal man komme tilbake til i forbindelse med statsbudsjettet. Da må jeg bare si rett ut at ytterligere skatteøkninger for dem med de såkalte høye inntektene og store formuene nå vil få betydelige negative konsekvenser, bl.a. ved at flere bedrifter og privatpersoner vil velge å flytte ut av landet, og dermed flyttes også investeringene og arbeidsplassene. Regjeringens forsøk på ytterligere inntektsutjevning kan dermed føre til at de rikeste ikke rammes, fordi de forsvinner ut av landet, mens flere mister jobben og får økonomiske problemer som følge av dette. En slik utvikling ønsker vi selvsagt ikke, og den bidrar heller ikke til økt rettferdighet på noen som helst måte. Mitt spørsmål til sosialministeren er: Kan hun garantere at de skatteøkningene som Arbeiderpartiet vil fremme forslag om, ikke vil få den negative siden at det skapes færre arbeidsplasser, og at bedrifter forsvinner ut av landet?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
Til representanten Gløtvold vil jeg gjerne få sagt at denne meldingen understreker ettertrykkelig at Norge ikke er blitt noe tredjedelssamfunn, som både Senterpartiets representanter og SVs representanter har mast om i årevis. Og vi skal være glad for at situasjonen ikke er slik. Det har vært få kommentarer til min påstand i mitt innlegg tidligere om at det meste av de offentlige velferdsoverføringene går til friske og yrkesaktive mennesker i dette land. Vi er faktisk i den situasjonen i denne sammenheng at nær sagt hele den norske befolkning er rubrisert i svake grupperinger som trenger samfunnets støtte. Og det er klart at jo flere som kommer inn i disse grupperingene, jo mindre blir det igjen til dem som virkelig er svake, og som trenger støtte. Det må være nokså innlysende. I likhet med representanten fra Høyre, Erna Solberg var det vel, mener jeg at våre velferdsordninger er for lite individrettet, de er mer gruppepraktisert. Så skal jeg ta opp en ting som ingen har nevnt så langt, og jeg tror heller ikke det står noe om det i meldingen. Det er hvordan de svakstilte, de hjelpetrengende, blir møtt i vårt hjelpeapparat. Av oss som er i sosialkomiteen, vil jeg tro at det ikke bare er jeg som får jevnlige innmeldinger om grov uforstand, ja faktisk mangel på folkeskikk som hjelptrengende møter i hjelpeapparatet ute – det være seg sosialkontor, trygdekontor og arbeidsmarkedskontor. Jeg synes det er viktig at både sosialministeren og de øvrige ministrene med ansvar for disse områdene ser på dette, sørger for at de som er svake, hjelpeløse, med luen i hånden, blir møtt på en menneskelig, god måte og ikke blir mistenkeliggjort i den grad som mange blir i vårt offentlige hjelpeapparat. Dette er et problem som det må gjøres noe med. Jeg har ikke oppskrift på hvordan man skal gjøre noe med det, men vanligvis er det slik at har man normal, skikkelig folkeskikk, er man også i stand til å møte mennesker på en ordentlig måte, og ikke mistenkeliggjøre, som svært mange gjør, og særlig dem som ligger nederst på rangstigen, eksempelvis våre rusmiddelmisbrukere.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Representanten Carl I. Hagen og jeg har truffet hverandre i skoledebatter en lang rekke ganger. Jeg syns vi har en litt annen form her i Stortinget, både Hagen og jeg, og det tror jeg tjener oss begge. Fremskrittspartiet ble stiftet som et parti for sterk nedsettelse av offentlige utgifter og skatter. At Fremskrittspartiets leder i dag sier at Fremskrittspartiet er for en sterk offentlig sektor, syns jeg i og for seg vitner om at det har skjedd en utvikling også i det partiet. Problemet er at partiet nå er tilhenger av «en sterk offentlig sektor», for å sitere representanten Hagen, og samtidig har partiet holdt ved den andre delen av partiets grunnsyn, nemlig sterk nedsettelse av inntektene til det offentlige. Den selvmotsigelsen har jeg pekt på en lang rekke ganger. Det var logikk i det da Fremskrittspartiet både var for en kraftig nedbygging av det offentliges utgifter og en kraftig nedbygging av det offentliges inntekter. Nå er Fremskrittspartiet for en kraftig oppbygging av det offentliges utgifter, men samtidig for en kraftig nedbygging av det offentliges inntekter. Den selvmotsigelsen forholder ikke Fremskrittspartiet seg til. Det partiet lover de aller største skattelettelsene, tar penger ut av statskassen og reduserer inntektene, og samtidig ønsker de stadig større bevilgninger. Vi har vært gjennom listene før, men i Fremskrittspartiets partiprogram har man gått inn for forslag som vil redusere inntektene med om lag 100 milliarder kr – opp mot en fjerdedel av alle statens inntekter. Da blir det en svakere offentlig sektor, det blir mindre penger til eldreomsorg, mindre penger til helse og mindre penger til veldig mange andre gode formål vi er enige om bør styrkes. Regjeringen sitter ikke passiv, Regjeringen sørget for at det etter at vi hadde sittet i regjeringskontorene få uker, ble bevilget 1,2 milliarder kr ekstra til helse utover det som var bevilget i statsbudsjettet fra Bondevik-regjeringen rett før jul.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Bondevik-regjeringens mest aktive periode har vi egentlig opplevd etter at regjeringen gikk av, for nå kommer de med penger og tiltak som skulle ha vært presentert dersom de hadde blitt sittende. Jeg er glad for at sentrumspartiene i likhet med et bredt flertall her i Stortinget erkjenner at det som ble bevilget til helse i fjor høst – som faktisk var litt mer enn det regjeringen den gang foreslo – var for lite. Det vi nå diskuterer, er hvor mye mer vi skal bevilge for inneværende år, og der har man samlet seg om en ytterligere påplussing. Det er bra, bl.a. fordi man har funnet en mulighet for det innenfor ansvarlige økonomiske rammer. Når det gjelder utjamningsmeldingen, mener jeg at den illustrerer at utjamningspolitikk i og for seg handler om alle politikkens områder – det handler om bolig, det handler om budsjettpolitikk, det handler om skattepolitikk, det handler om velferdspolitikk, om helsepolitikk osv. Det betyr at det er et spørsmål om hensiktsmessighet hvordan man best uttrykker og forvalter dette, om man gjør det i én stor melding, eller om man gjør det på alle enkeltområdene. Vi har et åpent forhold til det. Vi syns det er helt utmerket at vi nå behandler en felles utjamningsmelding, men mener at verdien av det får vi først målt dersom vi er i stand til å følge opp de ulike intensjonene og målsettingene på de ulike sektorene, enten det er boligpolitikk, skattepolitikk eller andre områder. Når det gjelder velferdsstatens fremtid, mener jeg at de andre sentrumspartiene og Kristelig Folkeparti – Kjell Magne Bondevik spesielt – har tatt initiativet til en svært verdifull og viktig debatt som det er vanskelig å gå inn i, nemlig den veldig sterke veksten i folketrygdens utgifter som gjør det krevende å finne rom for bevilgninger til å produsere velferdstjenester. Det er først og fremst tjenester vi vil trenge i årene som kommer, og vi må se på hvordan vi kan håndtere det på en sosialt forsvarlig måte. Det er en viktig debatt som sentrumspartiene har tatt initiativet til, og som vi gjerne deltar i. Når det gjelder kapitalskatt, vil vi komme med gode forslag etter hvert.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Svaret er ja. Jeg mener at et av hovedproblemene, og det er vel dokumentert i velferdsmeldingen, er knyttet til om man har arbeid eller ikke. Det skaper også forskjeller på mange andre områder. Derfor er det overordnede målet i fordelingspolitikken å sikre arbeid til alle. Det handler om mange ting, bl.a. om arbeidsmarkedstiltak. Det store paradokset i dag er at det er mangel på arbeidskraft innenfor mange sektorer i mange deler av landet, samtidig som vi har noen titalls tusen mennesker som går arbeidsledige. Broen tilbake til arbeidsmarkedet for de menneskene er arbeidsmarkedstiltak, som skal gi dem kompetanse, hjelpe dem inn i det ordinære arbeidsmarkedet. Derfor har vi advart veldig sterkt mot å kutte i arbeidsmarkedstiltakene. Vi ser at Høyre ikke tar de advarslene alvorlig. Det mener vi er en alvorlig svikt i forhold til de kanskje aller svakeste, de som går arbeidsledige i et arbeidsmarked der det faktisk er mangel på arbeidskraft. Når det gjelder formuesbeskatningen, vil jeg si at den har åpenbare svakheter. Den forskjellsbehandler og virker vilkårlig. Vi ser f.eks. at noen av de med de største aksjeformuene gjennom ulike grep kan komme ut med lite eller null i formuesskatt, mens minstepensjonister som har 20 000-30 000 kr i banken og en nedbetalt bolig, kan betale formuesskatt. Formuesskatten virker derfor vilkårlig og urettferdig. Arbeiderpartiregjeringen startet et arbeid for å gjøre noe med det. Vi senket satsen for formuesskatten fra 1,5 pst. til 1,1 pst., noe som ikke minst var til fordel for de hundretusener av pensjonister som har litt sparepenger i banken. De fikk en vesentlig lavere formuesskatt med Arbeiderpartiets forslag. Vi foreslo også å heve bunnfradraget, det fribeløpet man har i bunnen. Det ble nedstemt av Høyre, Kristelig Folkeparti og sentrumspartiene høsten 1997. Hvis de borgerlige partiene hadde stemt for Arbeiderpartiets skatteopplegg, hadde vanlige småsparere hatt lavere formuesskatt enn de har i dag. Men de borgerlige partiene insisterte på at vanlige småsparere skulle ha høyere formuesskatt enn det Arbeiderpartiet foreslo. Der har vi en jobb å gjøre, og vi er i gang også med å se på det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Representanten Meltveit Kleppa nevnte en lang rekke forslag som ble tatt opp i forbindelse med behandlingen av velferdsmeldingen. Hun spurte også generelt om Regjeringen vil følge opp de forslagene i meldingen som det er flertall for, raskt. Svaret på det er selvsagt ja. Vi vil følge opp de forslagene så raskt som overhodet mulig, uten at jeg kan ta stilling til akkurat når hvert enkelt forslag vil bli fulgt opp. For øvrig er det et paradoks at den tidligere sosialministeren, i en regjering som satt til inntil tre måneder siden, nevner en lang rekke forslag som man åpenbart mener at det haster med å gjennomføre. Det hadde vært fullt mulig for den forrige regjeringen å fremme disse forslagene, enten det gjelder minstestandarder, retningslinjer for sosialhjelp eller økte tillegg for ulike grupper. Det er igjen et eksempel på at det er en voldsom aktivitet, og at det haster med tiltak fra en som satt i regjeringskontorene, og som var ansvarlig for dette feltet inntil for tre måneder siden. Forslagene kunne godt vært fremmet av den forrige regjeringen hvis de hastet så mye. Ellers vil jeg minne om følgende: Det som er tyngst dokumentert i utjamningsmeldinga, og som er nøkkelen til spørsmålet om forskjeller mellom folk, er om man er i fast jobb eller ikke. Har man egen inntekt fra arbeid, er sannsynligheten for at man også skårer mye høyere på alle andre velferdsområder – har mindre problemer med rus, har en fast bopel osv. – mye høyere. Derfor er nøkkelen arbeid. Problemet er at vi har 60 000-70 000 mennesker som er uten jobb, i et arbeidsmarked som har et stort behov for arbeidskraft. Det handler om at de 60 000-70 000 menneskene ikke har kompetanse, kvalifikasjoner, kanskje de ikke kan norsk språk, til å kunne ta de ledige stillingene. Derfor er det et paradoks at Senterpartiet og Magnhild Meltveit Kleppa, som er så opptatt av å hjelpe de svakeste, nå kutter dramatisk i arbeidsmarkedstiltakene akkurat for de aller svakeste på arbeidsmarkedet – flere tusen plasser. Det blir bråstopp i(presidenten klubber) arbeidsmarkedstiltakene, ikke minst for innvandrere, til høsten dersom forslaget fra sentrumspartiene blir vedtatt(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-14:
Først en liten betraktning om dette med forskjeller – om de har økt eller ikke økt. Jeg mener at det er dokumentert i forskjellsmeldingen at de har økt. Men jeg mener på en måte at det ikke er det avgjørende, det avgjørende er at enhver som ser seg rundt i det norske samfunnet, uavhengig av hvordan statistikerne måler ulikhet og problematiserer hvor vanskelig det er å måle det, ser at forskjellene er for store. Så selv om de ikke hadde økt på 1990-tallet, mener jeg at vi måtte ha gjort noe med dem fordi de åpenbart er for store. Det er fortsatt altfor store forskjeller mellom de som har store muligheter, og de som har små muligheter, i det norske samfunnet. Og det ønsker vi å gjøre noe med på et langt spekter av politikkområder. Når det så gjelder bolig, er vi enige. Det er ett av de områdene hvor vi nå ser de største forskjellene, spesielt i Oslo. Det handler om et kommunalt ansvar, men det handler også om et statlig ansvar for å søke å legge til rette for å bygge utleieboliger spesielt myntet på dem som har det vanskeligst i boligmarkedet. Når det gjelder formuesskatten, tror jeg at jeg skal nøye meg med å si at vi nå jobber med hele skatteopplegget for 2001, og jeg synes det er vanskelig å gå inn på enkeltelementer der. Men jeg har tidligere i debatten pekt på at formuesskatten har åpenbare svakheter, at vi har prøvd å gjøre noe med det i de budsjettforslagene Arbeiderpartiet har hatt tidligere, spesielt det forslaget vi hadde da vi satt i regjering forrige gang, og det er tanker vi fortsatt ønsker å følge opp. Problemet med enhver skattedebatt er at det er alltid lettere å argumentere mot en skatt enn for en alternativ skatt eller kutt i en alternativ offentlig utgift, slik at skal man redusere formuesskatten med noen milliarder kroner, vet jeg mange som kan argumentere godt for det, men det er mye vanskeligere å finne en annen skatt som bør økes med noen milliarder kroner, eller en offentlig utgift som bør kuttes med noen milliarder kroner. Da blir innleggene spakere, mindre presise og mindre entusiastiske. Og det er den helheten vi skal få på plass i budsjettopplegget vi legger fram til høsten.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
Jeg er forbauset over at statsministeren fortsetter vulgærpropagandaen som han lærte i skoledebatter, hvor han må fremstille andre partier på en fullstendig feilaktig måte, for så å ta avstand fra sin egen feilaktige fremstilling. Fremskrittspartiet ønsker en sterk offentlig sektor. Jeg vil be statsministeren slutte med å si at vi er imot en sterk offentlig sektor. Vi vil ha en sterk offentlig sektor, men det betyr ikke at all offentlig betalt tjenesteproduksjon nødvendigvis må utføres av offentlig ansatte mennesker. Jeg vil gjerne spørre statsministeren om, når han hevder at han vil gå inn for en del ting, hvorfor Regjeringen og Arbeiderpartiet er imot lovfestet rett til folketrygdbetalte eldreomsorgstjenester og sykehustjenester. Hvorfor vil ikke regjeringssjefen garantere at det ikke blir oppsigelser i norske sykehus som følge av mangel på penger? Hvorfor sitter statsministeren passiv og er vitne til planer om å nedlegge rehabiliteringsavdelingen ved Regionsykehuset i Tromsø? Det er mange forskjellige fylkeskommuner som nå sliter. Hvorfor går Regjeringen og statsministeren inn for å kutte 760 mill. kr i utstyrsanskaffelser for våre sykehus, som han har klare planer for å gjøre? Og hvorfor gikk statsministeren og Regjeringen inn for kvoter på gjennomføringen av eldreomsorgsplanen og bad fylkesmennene stoppe kommunenes planer for 10 000 sykehjems- og omsorgsplasser? Hvordan kan statsministeren allikevel stå her og hevde at han er garantisten når det gjelder omsorgen for de svakeste?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
Jeg har bedt om ordet for å kommentere lite grann replikkordskiftet med statsministeren for en stund tilbake. Jeg tillot meg å spørre statsministeren, når han snakker om å bedre situasjonen for de svakest stilte, som jo er å løfte de svakest stilte oppover og derved bedre utjevningen, om hvorfor Regjeringen akkurat på det området foretar kutt. Jeg spurte om hvorfor man ikke kan garantere at det ikke skal være mangel på penger til sykehusene i Norge når det gjelder å utnytte de arbeidskraftressurser som vi dog rår over. Jeg spurte om hvorfor Regjeringen hadde gått inn for å gi instruks til fylkesmennene om å lage et kvotesystem for gjennomføring av eldreomsorgsplanen, hvor 12 000 plasser som kommunene ønsker å bygge ut, skal fjernes. Jeg opplevde det som relativt pinlig at en statsminister som istedenfor å svare på spørsmål, igjen gikk til motangrep på Fremskrittspartiet og igjen kom med eventyrfortellinger om vårt partiprogram, noe jeg har korrigert mange ganger. Jeg er bedre skikket til å vite hva vårt partiprogram går ut på enn det statsministeren er. På tross av at vi nå tre ganger har lagt frem alternative statsbudsjetter, forsøker han seg med eventyrfortellinger om hva vår politikk er. Jeg synes det var useriøst. Jeg synes ikke at det sømmer seg en statsminister som vil bli tatt for å være ansvarlig, å behandle konkrete spørsmål som opptar store deler av det norske folk, på en slik måte. Jeg ville sette pris på om sosialministeren kunne svare på hvorfor man har gått inn for å kutte 12 000 plasser i eldreomsorgen, og hvorfor man nå, i revidert budsjett, har gått inn for å øke egenandelene for spesialisthelsetjeneste og syketransport, hvis det er slik at man vil hjelpe de svakest stilte. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på en artikkel i Dagsavisen i dag, side 2, hvor lederen i Bestum Arbeiderparti når det gjelder vårt forslag om tildeling av UMTS-lisenser, bl.a. skriver: «Når et samfunn deler ut en slik lisens uten å ta betalt for det, deler vi ut en ressurs det er knapphet på, til kapitalsterke aktører som har god betalingsvillighet. Det er god sosialistisk politikk å sørge for at de kapitalsterke aktørene betaler for goder de får av fellesskapet. Det er derfor ikke overraskende at sosialistiske og sosialdemokratiske regjeringer i Europa nå lar de kapitalsterke telekom-aktørene betale skikkelig for seg når de får nye lisenser.» Han kritiserer den norske regjering for ikke å gjøre tilsvarende. Fremskrittspartiet foreslår altså dette. Vi vil hente inn midler gjennom auksjon her i stedet for å kutte i godene til pleietrengende eldre og syke mennesker, slik Regjeringen gjør. Og hva er da reaksjonen fra vår statsminister? Han kaller det som andre lands regjeringer gjør, for monopolpenger. Jeg synes statsministeren snart burde skjerpe seg når det gjelder hva han får seg til å si.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-06-14:
Jeg har merket meg det sosialministeren sier om disse kvotene. Det er en kvote i det øyeblikket en rekke fylkesmenn får beskjed om at det skal tildeles færre tilskudd til færre plasser enn det som kommunene har bedt om. Jeg har et spørsmål til sosialministeren som dreier seg om forholdet mellom regjering og storting, for det synes jeg også er et vesentlig innslag i akkurat denne debatten. Hvordan kan det ha seg at Regjeringen fremmer en stortingsmelding om oppfølging av eldreplanen, uten å varsle at man vil innføre et kvotesystem, uten å varsle at man vil instruere fylkesmennene om innen 15. juni å fastslå hvilket antall plasser den enkelte navngitte kommune kan forvente å få, og allikevel sende et brev til fylkesmennene om det? Hvorfor kom ikke Regjeringen til Stortinget først og meddelte at man hadde dette til hensikt med mindre Stortinget hadde en annen mening? Det er jo det vanlige når det gjelder så pass store ting som oppfølging av eldreomsorgsplanen, som Arbeiderpartiet av stortingsflertallet ble tvunget til å legge frem for en del år siden, når man vil gjøre endringer i kommunenes forutsetninger, der kommunene er i gang med å planlegge, anskaffe tomter og se hvordan de kan få det til i praksis. Og så skal man plutselig med tre ukers varsel for fylkesmennene gi stoppordre, uten at dette meddeles Stortinget til godkjenning før man gjør det. Kunne sosialministeren være så vennlig å gi en kort redegjørelse nå for hva som er holdningen i departementet overfor Stortinget, når man som her på en måte ser ut til å gå bak ryggen på Stortinget, sende stoppordre til og med uten at man lager et stort poeng av det i den meldingen som fremmes til Stortinget? Er det slik at vi må forvente at vi nå må følge nøye med i journalene om brev sosialministeren og departementet sender ut, for å være sikre på at man ikke går bak ryggen på Stortinget i viktige sosialpolitiske spørsmål og eldreomsorgsspørsmål?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-06-14:
Til det siste er det å bemerke at det allerede ved budsjettbehandlingen i fjor høst ble varslet at en måtte gjennomgå sykehusenes økonomi og komme tilbake med nye bevilgninger nå i vår, så det var ikke noe nytt initiativ fra arbeiderpartiregjeringen. Men den bevilgningen arbeiderpartiregjeringen kom med, har jo vist seg å være utilstrekkelig, så stortingsflertallet har vedtatt en påplussing på ca. en halv milliard kroner. Ellers er det positivt at Arbeiderpartiet engasjerer seg så vidt sterkt i debatten om utjamningsmeldingen ved at statsministeren og andre fremtredende fra partiet deltar. Og det er uhyre interessant med tanke på bakgrunnen for den meldingen som sentrumsregjeringen her la fram, nemlig at Arbeiderpartiet i trontaledebatten i 1996, da denne saken først ble tatt opp, stemte mot et forslag om at det skulle legges fram en utjamningsmelding. Det er også interessant med tanke på at Arbeiderpartiets leder – og den gang også statsministerkandidat – karakteriserte sentrumspartienes forslag om et utjamningstiltak, nemlig økt minstepensjon med 12 000 kr i året, som «kvalmende», mens Arbeiderpartiet senere som kjent stemte for det samme forslaget. Det er enighet mellom Arbeiderpartiet og sentrum om behovet for en sterk offentlig sektor. Men det betyr at vi seriøst må drøfte hvordan vi skal unngå at den offentlige sektor blir overbelastet med oppgaver, slik at den reelt sett faktisk blir svekket. Det samme gjelder vår folketrygd, hvor utgiftsveksten nå er i ferd med å kvele muligheten for andre prioriteringer. Statsministeren var inne på forholdet mellom skatt på kapitalinntekter og på lønnsinntekter. Der har Arbeiderpartiet og sentrumspartiene hatt ulike forslag til løsninger, og dermed har ingen av dem blitt vedtatt. Debatten om hvorfor kjenner vi godt, den tar vi ikke opp igjen nå, men da bør vi sette oss ned og se om det er mulig å finne andre grep som en kan enes om, slik at noe på dette punkt blir vedtatt. Og derfor spør jeg: Hvorfor har da Arbeiderpartiet – jeg regner med i forståelse med Regjeringen – motsatt seg dette, hvorfor vil de stemme mot et forslag i dagens innstilling hvor en ber Regjeringen komme tilbake med slike grep?
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-14:
La meg først si at jeg syns en av de underligste debatter vi opplever nå om dagen, er debatten mellom Kjell Magne Bondevik og statsminister Stoltenberg når de braker sammen om å beskrive hvor utilstrekkelig 2000-budsjettet er, særlig på helseområdet. Jeg vil minne om at det var jo nettopp Bondevik og Stoltenberg som lagde budsjettet for år 2000, men nå slåss de og må distansere seg fra sitt felles produkt. Det er vel ikke tvil om at en av de viktigste og alvorligste forskjellene som utvikler seg, er forskjellen mellom dem som har arbeid, og dem som ikke har arbeid. Derfor er det å skape arbeid og legge på plass forutsetningene for å skape arbeidsplasser, noe av det viktigste vi må snakke om når det dreier seg om forskjeller, særlig fordi en del av de forslagene som ofte fremmes i utjevningens navn, f.eks. på skatteområdet, direkte motvirker forutsetningene for å opprettholde eller skape nye arbeidsplasser i Norge. To viktige eksempler på dette er formuesbeskatningen og opsjonsbeskatningen. Børge Brende utfordret sosialministeren på dette området, men det virket som om det var en problemstilling som var helt uinteressant for Regjeringen i denne sammenhengen. Og da er mitt spørsmål: Er statsministeren for det første enig meg i at en av de viktigste forskjellene vi må angripe, er forskjellen mellom dem som har arbeid, og dem som ikke har arbeid? Og hvis han først er det, kan han da virkelig være enig med sosialministeren når hun åpenbart mener at det ikke er nødvendig å engasjere seg i en slik debatt nettopp her i dag?