Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-06:
Dette er den andre forvaltningsrapporten i dag som har vakt interesse og glede i komiteen. I så henseende får man si at komiteen er lett å glede. Men dette er meget viktige rapporter, for samhandlingsreformen var en kjempesatsing. Her er det snakk om hvordan man utnytter den komponenten som er den sterkeste innsatsfaktoren i det å yte gode helsetjenester. Vi kan også i denne saken glede oss over stort sammenfall i synspunkter. Mens den forrige saken vi behandlet hadde et usedvanlig bredt siktemål, får man si at akkurat styringen av bemanningsressursene er én av flere faktorer. Selv om den er en viktig faktor, er det også andre faktorer, som ligger utenfor denne rapporten, som virker inn på sluttresultatet. Det kan være alt fra bygningenes fysiske utseende, alder, tilgangen på kapitalutstyr – også kalt instrumenter – som skal til for å yte disse etter hvert veldig spesialiserte tjenestene, men her er det altså menneskene det er snakk om: pleieressursene. Vi synes som sagt at det er gjort en del interessante påpekninger. Det er forskjellig vektlegging og forskjellige flertall i komiteen, men på dette punktet har vi ikke vært uenige: Vi vil minne om at ledelse ikke bare er en teknokratisk øvelse. Det har også med allmennmenneskelige egenskaper å gjøre, hvordan man leder, hvordan man organiserer. Det er i det hele tatt en del innsatsfaktorer som er knyttet til ledelse, som ikke er så lett å måle – bare så det også er sagt, og slik at vi er klar over at det er flere dimensjoner enn det som umiddelbart lar seg lese ut av rapporten. Når det gjelder de tingene som forvaltningsrapporten omtaler, har man operert med begreper som «lav produktivitet» og «lav arbeidsproduktivitet». Det har medlemmene i komiteen hatt litt forskjellig holdning til. Jeg regner med at mindretallet vil presisere sitt syn. Men riktig forstått betyr det selvfølgelig at vi er interessert i å vite hvor mye man får igjen i forhold til ressursinnsatsen, for ressurser kan alltid brukes alternativt, og derfor har vi også en stor forpliktelse til å passe på at de blir brukt, selv om vi må bruke en del teknokratiske begreper som «arbeidsproduktivitet». Blant de funnene som rapporten omtaler, er at sengeposter har lav produktivitet fordi de har lang liggetid eller lav kapasitetsutnyttelse. Det påpekes også at kortere liggetid vil gi flere pasienter behandling og dermed økt arbeidsproduktivitet. Samlet sett har sengeposter med høy arbeidsproduktivitet, sammenlignet med likeartede sengeposter som har lav arbeidsproduktivitet, oftere færre pleiere per seng, høyere kapasitetsutnyttelse og kortere liggetid. Det høres jo vel og bra ut hvis man ikke taper av syne at fra pasientens synspunkt må det også være grenser for hvor kort liggetid det skal være, for hvor få pleiere det skal være, og for hvor høy kapasitetsutnyttelse det skal være. Når det gjelder kapasitetsutnyttelse, vil de som har vært borti praktisk sykehusdrift vite at på grunn av ferieavvikling, sommerferie og slikt nedlegger man sengeposter og får flere korridorpasienter. Igjen: Dette kan se bra ut på papiret, men det er ikke sikkert at de som rammes av slike organisatoriske tilpasninger, opplever det som et løft i kvaliteten, for å si det veldig forsiktig. Derfor må disse begrepene hele tiden leses med et kritisk bakteppe om at det ytes faglig forsvarlige tjenester, og at det ikke på noe tidspunkt kompromisses med pasientsikkerheten. Komiteen har også reflektert rundt dette. Vi er enig med Riksrevisjonen i at de aller fleste sengeposter har et effektiviseringspotensial, uavhengig av om de sammenlignes med seg selv over tid, som er den metoden man har valgt å bruke i denne rapporten. Man kan jo spørre om ikke også «benchmarking», nasjonalt og ikke minst i Norden, mot land med like systemer som oss selv, også ville gitt en del interessant læring. Antydningen om at man hadde kunnet realisert en produktivitetsgevinst som innebærer 5 pst. frigjøring av alle vakttimene på postene hvis man eliminerte perioder hvor man ligger under gjennomsnittet, kan være riktig, men vi synes samtidig at det virker som en veldig teoretisk tilnærming, og at man kanskje heller ikke helt ut har erkjent at Helse-Norge spenner over veldig mange forskjellige institusjoner, og at det ofte kan være stedegne forhold, som gjør at resultatene kan leses så forskjellig. Det er i hvert fall ikke politisk omstridt at vi ønsker at helseforetakene bruker pleieressursene effektivt, at ledelsens styringsinformasjon er best mulig og skal gi et best mulig grunnlag for effektiv styring, og at det er en viktig oppgave å bevisstgjøre ledelsens muligheter til å dimensjonere bemanningen ut fra pasientbelegget, hvis man samtidig ivaretar de forholdene som jeg var inne på i sted. Det er en ting som dessverre faller utenfor denne rapporten, og det er at man ikke har gått inn på de mulighetene man har ved å forandre noen av rammene, f.eks. gjennom avtalte turnusordninger, ved å få økt fleksibilitet, selvfølgelig i samarbeid med de ansattes organisasjoner. Man har tatt en del av det rammeverket som ligger, for gitt. Det har kanskje også vært med på at man oppfatter valgmulighetene som noe mer begrenset enn de faktisk ville vært hvis også ledelsen hadde sett det som sin oppgave – sammen med de ansatte – å avtale litt videre rammer for hvordan man kan få en god faglig og effektiv drift, som er til beste både for pasientene og for de pasientene som senere skal inn og eventuelt står i kø, og som på den måten får gleden av å bli tatt unna den køen tidligere fordi vi har oppegående og effektive institusjoner. Til slutt vil jeg også si at siden dette grunnleggende sett er et utsnitt av en produktivitetsvurdering av sykehusene, vil komiteen også reklamere litt for de meget viktige utredningene som nå har kommet på bordet. Det gjelder Produktivitetskommisjonens to innstillinger: NOU 2015: 1, som heter Produktivitet – grunnlag for vekst og velferd. Det er Produktivitetskommisjonens første rapport. Den ble fulgt opp av NOU 2016: 3 Ved et vendepunkt: Fra ressursøkonomi til kunnskapsøkonomi. Der er det også særdeles interessante ting som også gjelder innenfor vårt felt, det som man har fått seg forelagt her og som gjelder spesialisthelsetjenesten.