Erna Solberg (Høyre), 2012-08-28:
Også jeg vil takke for redegjørelsene. De var omfangsrike. På mange punkter ga de gode beskrivelser og gode handlingspunkter for arbeidet fremover. Gjørv-kommisjonen har også på en god og grundig måte analysert viktige deler av beredskapen i Norge og myndighetenes håndtering av den terrorhandlingen som rammet oss 22. juli 2011. Konklusjonene er forstemmende – særlig to av dem: «– Angrepet på regjeringskvartalet 22/7 kunne ha vært forhindret gjennom effektiv iverksettelse av allerede vedtatte sikringstiltak. – Myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet». Det ble gjennom kommisjonen avdekket betydelig svikt i samfunnets beredskap mot alvorlig terror. Man avdekket systemfeil og svikt i ledelse. Man avdekket at planlagte tiltak ikke ble gjennomført. Som utøvende myndighet har regjeringen til syvende og sist ansvar for det som sviktet. Jeg vil likevel understreke at det er bare én person, én mann, som har ansvaret for at 77 mennesker mistet livet, for at enda flere er blitt skadd, og for at vitale samfunnsinstitusjoner ble lagt i ruin. Angrepet var et politisk attentat mot Arbeiderpartiet og AUF, og det rammet dem på det mest brutale av alle vis når det rammet barn og unge. Den sorgen dere har, vil vi alltid bære sammen med dere. Vi skal også sørge for at vårt samfunn står sammen om å forsvare de verdiene som gjerningsmannen angrep: demokratiet, åpen ytringsfrihet og verdien av et mangfoldig samfunn. Når det nå sannsynligvis foreligger en rettskraftig dom mot gjerningsmannen, og domstolene har satt et verdig punktum for det strafferettslige oppgjøret etter 22. juli, skal vi behandle statsministerens og justisministerens redegjørelser med samme saklighet, den samme grundighet og etterrettelighet som domstolen og Gjørv-kommisjonen har vist i sitt arbeid. Det var prisverdig at regjeringen ba om en ærlig og usminket rapport, men vi må også gå steget videre og si at nå må vi tåle de ærlige og usminkede spørsmålene. Det løftet vi ga hverandre om mer åpenhet, innebærer også mer åpenhet om de vanskelige spørsmålene Stortinget skal ta stilling til i løpet av det nærmeste året. Stortinget må stille spørsmål om hva som ble gjort og ikke gjort, men selvfølgelig først og fremst om hva som skal gjøres. Hva gjøres for å avverge at terrorhandlinger på en bedre måte kan bekjempes i fremtiden? Hva skal gjøres for at mennesker blir beskyttet bedre mot terror? Men ansvar blir altså ikke bare tatt ved å si at man tar det. Ansvar handler ikke om å jakte på syndebukker, flytte på roller eller endre organisasjonsmodeller. Ansvar er tatt når løsningene er iverksatt og gjennomført. Ansvar er først tatt når Norge er tryggere. I kommisjonsrapporten er det én opplysning som er særlig viktig i det videre arbeidet. I 2007, i august, ble regjeringens kriseråd informert av PST om at det var mer enn 50 pst. sannsynlighet for at Norge ville oppleve forsøk på terroranslag i løpet av tre til fem år – altså ikke et teoretisk anslag, et ganske tidsmessig begrenset anslag, at dette ville kunne komme. Spørsmålet det leder til, som er ubehagelig, er: Hva gjorde regjeringen med den opplysningen? Jeg synes at det er riktig og viktig at statsministeren beklager det som gikk galt den 22. juli. Det er en beklagelse jeg tror vi alle som har samfunnsansvarlige jobber, skal være med på å gi. Men en beklagelse må være mer enn ord. Å beklage betyr også å erkjenne hva som gikk galt, og hvordan det kunne gå galt. Statsministeren har beklaget hva som gikk galt, men jeg tror vi i Stortinget fortsatt venter på svaret fra statsministeren på hvordan det kunne skje. Et ansvar starter på toppen. Et ansvar handler om resultater, og et ansvar for en kultur dreier seg også om å spørre seg om hvordan den politiske kulturen og regjeringens måte å drive landet på ledet til den situasjonen vi var oppe i. Derfor er spørsmålet igjen: Hva gjorde regjeringen med opplysningen om at vi kunne bli truffet av et anslag av terror innen tre til fem år? Gjørv-kommisjonens funn er at Norge fire år etter at regjeringen hadde fått dette varselet, ikke var tilstrekkelig forberedt på å håndtere terroranslag fordi operasjonssentralen ble fullstendig overbelastet, politiet hadde for lite mannskap, systemet med riksalarm fungerte ikke i det hele tatt, og sambandsløsningene var for dårlige, noe som gjorde at vesentlig informasjon ikke kom frem til alle som trengte det. Denne sårbarheten er blitt påpekt av Riksrevisjonen, av politiet selv og av opposisjonspartier, som har stilt kritiske spørsmål til dette. Selv om Stortinget hadde bevilget midler til et politihelikopter for å styrke beredskapen, sto det altså på bakken 22. juli. Grensepasseringer og sentrale samfunnsinstitusjoner ble ikke sikret. Flere av disse opplysningene står i sentral og sterk kontrast til det som også Stortinget sa hadde skjedd – og skjedde – i redegjørelsen her i Stortinget i november. Så var det mange lyspunkt 22. juli. Helsevesenet virket. Planene som var øvd på, ble brukt og gjennomført. Frivillige viste en heltemodig innsats og bidro til at færre enn dem som kunne ha dødd, døde. Regjeringen må fremover legge frem konkrete forslag til hvordan vi skal ruste opp de systemene vi har, slik at de kan fungere godt nok. Men det er også viktig å ta med seg at politiet ikke har brukt ressursene sine godt nok, at beredskapen og kriminalitetsbekjempelsen er best i de periodene det skjer minst, at vi trenger flere som trener for skarpe oppdrag, slik at vi har en større robusthet i systemet. Så peker Gjørv-kommisjonen på svikt i ledelsen på flere nivåer, helt fra regjeringen og nedover. Regjeringens kriseråd hadde ikke oppmerksomheten rettet mot de viktigste spørsmålene. Stab ble ikke satt i Justisdepartementet. Kommandolinjene var uklare, og planene ble ikke fulgt. Det som også er oppsiktsvekkende, er å lese hvor mange av de svakhetene som ble avdekket allerede under Øvelse Oslo 2006, som siden ikke ble rettet opp, IKT-systemene, operasjonssentralene. Mange av disse temaene har vært oppe, og det leder til spørsmålet: Hvor stoppet det opp? Evalueringsrapporten var fin. Den summerer alle læringspunktene. Men hvor endte læringen? Stoppet det i Politidirektoratet, i Justisdepartementet – eller stoppet det på regjeringens budsjettkonferanse? Hvorfor er det viktig å stille disse spørsmålene? Jo, for hvis man skal angripe og få bedre ledelse, må man vite hvorfor ledelsen har sviktet, hvorfor kulturen er blitt som den er blitt. Uten den kunnskapen kommer vi sannsynligvis ikke videre. Bedre kommunikasjonssystemer, større politikraft, bedre ledelse og større gjennomføringskraft er avgjørende for å gjøre Norge tryggere. Men viktigst av alt er at vi alle sammen tør å være åpne og ærlige med hensyn til å se hvordan vi har utviklet en kultur hvor så mye informasjon ikke synker inn og faktisk medfører en annen type handling. Derfor er det grunn for Stortinget til å gjøre to ting fremover. Det ene er å være med på den invitten som statsministeren har kommet med i dag, invitten om å sørge for at fremtiden sikres gjennom et betydelig bedre beredskap. Men vi er også nødt til, av hensyn til å kunne lære av dette for fremtiden, å stille spørsmålet: Hvorfor lærte de ikke av det vi visste på forhånd? Ja, det er andre land som også har hatt rapporter som har vist alvorlig svekkelse i deres terrorberedskap når terroranslagene har kommet. Men vårt terroranslag kom etter at vi skulle ha lært av deres erfaringer. Det kom ikke før, som 11. september kom på USA, eller som bombingen i London kom på britiske myndigheter. Derfor er det grunn for at vi skal bruke god tid på å behandle ikke bare hva som sviktet, men også spørsmålet hvorfor det sviktet.