Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-11-26:
Det var nok på en måte godt for alle at det gikk som det gikk i høstens budsjett. Så slipper Arbeiderpartiet å forholde seg til en krisestemning, så får Kristelig Folkeparti mer til saker partiet er svært opptatt av, og så slipper Høyre å forholde seg til dette forferdelige Fremskrittspartiet. Men når Kristelig Folkeparti er så fornøyd med å knytte seg til Arbeiderpartiet, og når Høyre er så åpenbart glad for å finne en anledning til å kunne terge Fremskrittspartiet, åpner det for noen interessante spørsmål framover om hvor Regjeringen i framtiden har tenkt å hente støtte. Senterpartiet forholder seg på en saklig måte til forliket. Vi synes det er en bedring av det opprinnelige budsjettforslaget som lå der, men vi anser det ikke for godt nok på en del av de viktige områdene som vi er opptatt av. Senterpartiet har tre viktige satsingsområder i sitt alternative budsjett. Det ene er en målrettet næringspolitikk som tar næringslivet i hele landet i bruk, og som satser på de områdene der Norge har en mulighet til å gjøre det godt. Det andre er å øke bevilgningene for å bidra til bedre lokal velferd, skole og omsorg. Og det tredje er å skape en mer rettferdig skatte- og fordelingspolitikk der vi erkjenner at vi beskatter en del grupper i det norske samfunnet hardere enn i dag, men der vi også gir mer skattelette til dem som har de laveste lønningene. Diskusjonen om et stramt budsjett og budsjettbalanse er en gjentakende øvelse år for år. Og det er en litt merkverdig diskusjon, i den forstand at de partiene som holder veldig hardt fast på at man skal ha en stram budsjettbalanse, bruker mange velkjente triks for å omgå den såkalte balansen. Å bevilge bare for et halvår er ofte brukt, men også nye omveier når det gjelder statlige og konsesjonsmessige salg, og ikke minst å kreve utbytte av statseide selskap. I år henter vel staten inn godt og vel 95 pst. av utbyttet i Statkraft. Det er egentlig det samme som å bruke mer oljepenger, men ingen er villig til å innrømme det. Men det gir i alle fall ikke noe mindre press i økonomien, og det gir heller ikke noe mer til avsetning til pensjoner for framtiden. I Hamlet av Shakespeare er en av de mest kjente replikkene: «There is something rotten in the Kingdom of Denmark». Den replikken kan kanskje bli overført til dagens forhold mellom stat og kommune. Det er et eller annet råttent i forholdet mellom stat og kommune, i forholdet mellom forventninger og oppgaver som blir løst, i forholdet mellom det ansvaret som tas de ulike plassene. For hva er det vi ser i norsk kommunesektor i dag? Jo, gjelden vokser, underskuddene øker, skjønnsmidlene som skal brukes til utjamning, reduseres, og distriktskommunene kommer pr. i dag meget dårlig ut strukturelt sett. Svaret fra Regjeringen har så langt vært: Dere må omstille dere, eller dere må slå dere sammen. Men Regjeringen beskriver en virkelighet som jeg tror veldig mange ute i kommunene ikke kjenner seg igjen i, heller ikke i sine egne kommuner. Fordi de som prøver å få den lokale velferden til å gi i hop – det siste eksemplet er de 124 ordførerne som skrev under et opprop og leverte det til statsministeren i går – har en annen virkelighet å forholde seg til enn den virkeligheten som skisseres fra denne talerstolen. Jeg tror det hadde vært klokt av oss om vi ikke angrep den debatten ved enten å skylde på kommunene når våre egne løfter ikke innfris, eller ved å anklage kommunene for å være irrasjonelle eller for små. Det hadde også vært klokt om vi hadde fortalt sannheten om tallene knyttet til kommunesektoren, og ikke hadde gjort som Regjeringen gjør i budsjettet, teller sysselsettingen i kommunene gjennom antall stillinger, ikke antall årsverk, når vi faktisk vet at over 40 pst. av stillingene i kommunesektoren er deltidsstillinger, og at det oppblåste bildet en gjerne gir av kommunesektoren, dermed er ganske feil. De lokalpolitikerne som nå er gått inn i nye verv lokalt, er opptatt av at tjenestene til folk skal bli best mulig. De vil at den lokale velferden skal være best mulig, og det plager dem når de må redusere tilbud, eller når de ikke innfrir de forventningene Stortinget har skapt til dem. Det burde vi ta mer alvorlig enn det vi gjør i dagens finansdebatt. Vi burde også ta et mer langsiktig grep i forhold til de problemstillingene. Det er åpenbart at vi ikke bevilger de pengene innenfor neste års budsjett. Vi må tenke på mer langsiktige tiltak for å bedre den lokale velferden. Og etter Senterpartiets mening bør vi fortelle sannheten om hva en fullfinansiering av de reformene vi går inn for, egentlig innebærer. Vi bør bevilge de midlene som faktisk skal til for fullfinansiering, gjennom en langsiktig opptrappingsplan. Vi må være påholdne med sjøl å gi nye løfter, og vi må få en ordning med å kunne restrukturere en del av gjelden i kommunesektoren. Så må vi også ha tillit til de løsningene som velges lokalt. Det er Senterpartiets utfordring i forlengelsen av denne finansdebatten og i forlengelsen av neste års budsjett.