Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-06-17:
Finansmarkedsmeldinga for 2009 omhandler forutsetninger for og utsiktene for finansiell stabilitet i Norge. Som flere har vært inne på, står komiteen samlet på en rekke områder. Det første jeg vil anføre, er at en samlet komité ønsker å holde fast ved den norske innskuddsgarantiordningen på 2 mill. kr per bank per skattyter, noe som er langt bedre enn i EU-landene. Det er nå et press fra EU-systemet om at vi skal svekke vår garantiordning. Der har man en høy risiko og svake garantiordninger. Norge har tross alt lavere risiko og bedre garantiordninger. Det er beklagelig at finansnæringa i Norge ikke framhever dette soliditetspreget ved det norske systemet. Det er svært sentralt å opprettholde det. Det er trist at vi nå skal bli utsatt for en kritikk og et engasjement fra EU-land som legger opp til at vi skal gå i en retning som er det motsatte av hva som trengs, også i det europeiske området. Videre påpeker en samlet komité at både Finanstilsynet og Norges Bank ved en rekke anledninger har advart mot for høy gjeldsbelastning i husholdningene. En samlet komité understreker hvor viktig det er for balansen i markedene at det må koste å låne, og at det må lønne seg å spare, noe direktøren for Finanstilsynet har påpekt en rekke ganger. Finanskriseutvalget skal se på norsk finansmarkedsregulering. Det er uhyre viktig og interessant å følge den debatt som skjer i den forbindelse om nødvendigheten av å endre regelverket i forhold til den situasjonen vi er i, som vi ser utvikler seg. Derfor er det litt trist å oppleve i forbindelse med regjeringas forslag om midlertidig forbud mot shortsalg – noe som vil kunne gi større stabilitet – at det blir motarbeidet av Høyre og Fremskrittspartiet med argumenter om at det vil føre til innlåsning og unormal markedsopptreden. Det er trist å følge med på det. Og det er trist å erfare at de partiene ser ut til å fortsette sin politikk som går ut på at Norge ikke skal gjøre noe annet enn det som andre land gjør, de land som kanskje har systemer som har medvirket sterkest til å føre oss ut i krisen. På dette området bør Norge være et lite annerledesland, som kan vise en større evne til stabilitet, noe som kunne være et lite forbilde. På det internasjonale finansmarkedet er fellesvalutaen euro, med felles rente for land med svært ulike økonomiske situasjoner, i krise. Det er manglende tiltro blant økonomer til at euroen vil bestå. Det er dramatisk. Det er vanskelig å forutsi konsekvensene for Norge, men det er helt opplagt at vår konkurranseevne er vi nødt til å påakte mer ved å forsøke å styrke den, ikke svekke den. Vi er nødt til å se på arbeidsmoral og arbeidsincentiver i forhold til ungdom, som er oppdratt i en tid hvor man ikke trengte å spare så mye. Vi er nødt til å se på det forhold at det ikke er snakk om å beholde inntekter samtidig som arbeidsinnsats og arbeidstid går ned. Det er opplagt at en rekke næringer som er mindre viktige dersom man får mindre penger, vil komme i en vanskeligere situasjon i tida framover, hvor det private konsumet raskt kan gå ned ute i Europa. Situasjonen i nasjonalstatene i eurosystemet, og for så vidt også i Storbritannia, er slik at det trengs ingen stor spåmann for å si at man vil heller øke skattene enn å redusere skattene – man vil heller redusere statens utgifter enn øke statens utgifter. Derfor blir det noe spesielt når høyrepartiene her i dag fortsatt snakker om å redusere skattene i Norge, i en situasjon hvor de internasjonale skattene går opp. Vi står altså overfor en situasjon hvor redusert privat konsum i eurolandene fører til sosial uro. Det fører til at vi kommer i en situasjon hvor kravet enten blir større grad av politisk union eller at hele eurosystemet går i oppløsning. Det er svært krevende. Det er svært usikkert hva som vil skje. Når det gjelder Det internasjonale pengefondet, skulle det påvirke internasjonal stabilitet. De siste årene har det imidlertid medvirket til at vi har kommet i en situasjon som har vist at det systemet som der var anlagt, ikke fungerte til å sikre stabiliteten. Derfor står vi overfor en stor endring i IMFs rolle framover, hvor sikring av stabilitet, slik som det var i de første tiårene, vil måtte komme i høysetet dersom det skal fylle sin rolle. Det blir viktig å medvirke fra Norges side til at det skjer.