Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-04-13:
I 1989 oppnemnde regjeringa Harlem Brundtland eit utval for å få vurdert inkorporering av menneskerettskonvensjonane i norsk lov. Utvalet la fram si innstilling i NOU 1993:18. Utvalet tilrådde endring i Grunnlova som gjev styresmaktene pålegg om å respektere og sikre menneskerettane. Forslaget vart handsama i Innst. S. nr. 172 for 1993-94 og regelen teken inn i Grunnlova §110 c. Regjeringa Bondevik har no lagt fram forslag, i tråd med utvalets tilråding, om å lovfeste og styrke enkeltmenneska sin rett gjennom norsk lov. Det er difor ein historisk dag når Stortinget i dag styrker enkeltmenneska sine rettar i norsk lov. Den nye lova fastset at Den europeiske menneskerettskonvensjon og dei to FN-konvensjonane, om høvesvis økonomiske, sosiale og kulturelle rettar og sivile og politiske rettar, skal gjelde som lov i den grad dei er bindande for Noreg. Dette står ein samla justiskomite bak; alle er samde om å inkorporere desse konvensjonane i norsk lov. Det inneber ein ny rettsleg situasjon ut frå det overordna målet å styrke enkeltmenneska si rettsstilling. Dette er også formålet: å innføre den same praksisen som ved Strasbourg-domstolen og andre internasjonale handhevingsorgan. Justiskomiteen understrekar i denne samanhengen domstolane sin fridom til sjølve å gjere uavhengig tolking av den internasjonale praksisen, og at denne fridomen naturlegvis vil få konsekvensar når det gjeld den vekta ein for framtida må legge på norske rettsavgjerder frå perioden før denne inkorporeringa. Denne fridomen for norske domstolar til sjølve å tolke og legge vekt på internasjonal praksis må i prinsippet også omfatte avgjerder som er trefte i andre land enn Noreg. Dette blir i realiteten den same praksisen som domstolane har i dag i forhold til å tolke og gjere bruk av norske lover. Tillegget vert å tolke den internasjonale statusen på området menneskerett. Komiteen forventar at vi med denne inkorporasjonen reduserer risikoen for at norske dommar vil verte underkjende av Strasbourg-domstolen eller andre internasjonale handhevingsorgan fordi dei må sjåast på som å stride mot menneskerettane. Komiteen understrekar at desse tre konvensjonane vi inkorporerer i norsk lov i dag, er ei demokratisk, moralsk og etisk rettesnor for eit meir rettferdig samfunn, for utviklinga i verda og for eit globalt ansvar for utsette menneske. Målsettinga med lova er å styrke enkeltmennesket si stilling i norsk rett, men eg vil understreke at eg forventar at dette også vil synast att i våre handlingar mot enkeltmenneske i vårt eige land. Å verdsette det enkelte mennesket og sette dette i sentrum for all vår handling vil gi grobotn for forståing og respekt for andre folks kulturuttrykk, få kunnskap om folks veremåte, tradisjonar, måte å tenke på og verdigrunnlag, og det vil styrke kommunikasjonen mellom folk og land. Alt snakket i dag om globalisering handlar nettopp om dette. Verdiar, etikk og respekt for enkeltmenneska er ein del av dette. Det er difor innafor den enkelte staten at individa eller minoritetane får sine rettar anten respekterte eller krenkte. Dagens handling under strekar at norske styresmakter tek rettane til enkeltmenneska på alvor. Det vil, som sagt, styrke rettstryggleiken til våre borgarar, men ikkje minst gi oss truverde i vårt internasjonale arbeid. Sjølv om vi som land har ratifisert desse konvensjonane for ei god tid attende, kan vi no med rette heve fana for demokrati og menneskerettar internasjonalt. Det er difor ein gledens dag for norske myndigheiter, men mest for alle dei som i alle desse åra har kjempa for at Noreg skulle gå til dette skrittet. Mellom desse er det både enkeltmenneske og organisasjonar som har arbeidd for dette målet utan å gje opp. Det er godt for eit demokrati at det alltid er nokon som er utolmodige etter å gå vidare i arbeidet for den enkelte sin rett. Ein samla komite har slutta seg til at det berre er desse tre nemnde konvensjonane som vert inkorporerte i norsk lov ved denne handsaminga, men komiteen deler seg i eit fleirtal og eit mindretal når det gjeld framdrifta av nye konvensjonar. Fleirtalet, frå Arbeidarpartiet og Høgre, meiner at det er nokre konvensjonar som skil seg spesielt ut, t.d. FNs barnekonvensjon og FNs kvinnediskrimineringskonvensjon. FNs barnekonvensjon, som vart underskriven for ca. ti år sidan, er ein av dei viktigaste reiskapane for å hevde barn og ungdoms rettar i heile verda og for det internasjonale samarbeidet på dette området inn i år 2000. Å forsterke barns rettar og levevilkår er blant dei største oppgåvene vi som land i lag med andre land står overfor. Det er viktig å slå fast at det er barnas rettar, ikkje foreldras eller andres, som er avgjerande i forhold til denne retten. Ved inngangen til eit nytt årtusen krevst det initiativ for at barn og unge ikkje skal utnyttast på ulike måtar, bli utsette for seksuelle overgrep eller ta del i krig f.eks. for den del, som vi ser i mange av dei krigane som utspelar seg rundt om i verda. Når det gjeld krenkingar av menneskerettane i dag, er det i store delar av verda i særleg grad barn og kvinner som vert ramma. For oss i Arbeidarpartiet er det viktig at Noreg spesielt legg vekt på å motarbeide barne- og kvinnediskriminering på alle område, nasjonalt som internasjonalt. Difor er eg glad for at partiet Høgre også klårt tek stilling til at både barnekonvensjonen og kvinnekonvensjonen høyrer med i grunnstamma når det gjeld menneske rettskonvensjonane. FN vedtok også nett før påske å utvide kvinnekonvensjonen, slik at kvinnene får individuell rett til å fremme sine saker, noko som også norske myndigheiter bør ta med i det vidare arbeidet med snarast å få desse to konvensjonane inkorporerte i menneskerettslova, i tråd med fleirtalet sitt krav. At regjeringspartia ikkje kan vere med på dette kravet no, tykkest noko underleg, då Voksenåserklæringa, som er regjeringsdokumentet for regjeringa Bondevik, har med eit punkt om at Regjeringa snarast vil inkorporere FNs barnekonvensjon i norsk lov. Som saksordførar er det i tillegg to konvensjonar eg tillèt meg å nemne, som norske myndigheiter bør vurdere å gje same status. Det er tortur- og rasediskrimineringskonvensjonane. Med bakgrunn i vår kultur og tradisjon skulle det vere unødvendig å gje desse føremon i norsk lov, men symboleffekten er også viktig når det gjeld desse to konvensjonane. Sjølv om vi har oppretta Senter mot etnisk diskriminering, er det viktig å hevde desse viktige prinsippa i vår lovgjeving. Det syner hendingar rundt oss i desse dagar. Men komiteen understrekar, når vi no innarbeider menneskerettskonvensjonane i norsk lovgjeving, at det ikkje er nokon automatikk i at det vil føre til auka kunnskap om enkeltindividets rett. Difor har komiteen understreka at det trengst ei spesiell satsing for å kunne bygge opp den nasjonale kompetansen. Ein samla komite peikar på at informasjon, undervising og utdanning er mellom dei viktigaste verkemidla som ein kan ta i bruk for å verne og fremme menneskerettane til enkeltmenneska i landet vårt. Komiteen har understreka at all opplæring, frå barnehage til grunnskole og høgare utdanning, bør ha innføring i generelle kunnskapar om menneskerettane. I tillegg er det viktig å sikre grunnleggande kunnskap hos folk som arbeider med menneske innafor utdanningssektoren, sosial- og helsesektoren, i Politiet, i fengselsvesenet, blant dommarstanden og juristane. Det kan virke omfattande og unødvendig sett i forhold til at mange meiner at vi som nasjon er demokratisk bygd opp med eit godt rettssystem. Like fullt vil eg påstå at det er nødvendig å sette søkelyset på utdanninga vår innafor dei områda som eg nemnde, noko som igjen vil føre til større tryggleik for enkeltmenneska i landet vårt og gje enkeltmenneske som arbeider med eller for enkeltmennesket, ein tryggleik og kompetanse vi som myndigheit meiner skal vere til stades i samfunnet vårt. Også for myndigheitene er det naudsynt å ha ein ekstern kompetanse på dette feltet, i høve til både lovgjeving og andre prinsipielle spørsmål knytte til den enkelte borgars rett. Ein samla komite krev difor at det vert sett av midlar til Institutt for menneskerettigheter ved Universitet i Oslo. Komiteen ser for seg at dette instituttet både kan gje informasjon, sette i gang undervising for studentar og også starte opp etterutdanning for dagens advokatar. Dette er viktig for å fremme vår internasjonale posisjon på dette området, men òg for å sikre at vi nasjonalt lever opp til krava i desse konvensjonane. For å sikre at dette viktige arbeidet kjem i gang ber ein samla komite Regjeringa arbeide ut ein overordna handlingsplan for informasjon, undervising og utdanning for å verne om og fremme menneskerettane i Noreg. Eg går ut frå som sjølvsagt at regjeringa Bondevik snarast følgjer denne oppmodinga og legg ein slik plan fram for Stortinget på eit høveleg vis. Med ei regjering som elles legg vekt på verdispørsmål, går eg ut frå at det er ei glede å verte pålagd dette, samstundes med at ein kan la eigne departement og statsrådar ta seg av verdispørsmåla. Det er i realiteten stor politisk semje om å innføre denne lovendringa, som er av stor prinsipiell verdi. FN- konvensjonane om menneska sine rettar, som vart vedtekne for over 50 år sidan, representerer tidlause vurderingar. Dei er, som sagt tidlegare, ei demokratisk, moralsk og etisk rettesnor for alle rettferdige samfunn, for utviklinga i verda og for eit globalt ansvar for å verne utsette menneske. Når vi no går inn i år 2000, er det viktigare enn nokosinne å forsterke desse verdiane, og det ansvaret ligg opp til det enkelte land. Difor er det ein historisk dag at vi inkorporerer desse tre konvensjonane i norsk lov. Det skyldar vi den oppveksande slekta, det er dei som skal føre vidare våre demokratiske verdiar og ikkje minst bruke dei til gagn for sine medmenneske og utviklinga i samfunnet. Eg er difor glad for at vi har sytt for at dei kan føre denne arven vidare gjennom dagens vedtak. Ei styrking av menneskerettane er ikkje minst viktig i dagens situasjon i Europa, kor vi ser store overgrep mot enkeltmenneske – overgrep som igjen fører til store lidingar og går ut over uskuldige og ikkje minst born og kvinner.