trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
La meg først få benytte anledningen til å gratulere representanten Serigstad Valen med nestledervervet i SV. Så til svaret: Klimautfordringen er global og må løses globalt. Norge er med på å forhandle en ny klimaavtale i Paris. Vi arbeider for at den skal ha et langsiktig globalt mål og bidra til økende innsats over tid. Som andre land har vi på forhånd meldt inn en indikativ utslippsforpliktelse som er i tråd med FNs togradersmål. Regjeringen fører en offensiv klimapolitikk og forsterker klimaforliket. Klimapolitikken styrkes også i 2016-budsjettet. Blant annet er Fondet for klima, fornybar energi og energiomlegging økt vesentlig mer enn det som er lagt til grunn i klimaforliket. Innsatsen for det grønne skiftet er trappet opp gjennom økt støtte til klima- og miljøteknologi. I tillegg vil redusert sats i elavgiften for skipsfart stimulere til overgang til elektrisitet. Klimaforliket ble inngått i 2008 og fornyet i 2012. Forliket fra 2008 sier at det er realistisk å ha et mål om å redusere de innenlandske utslippene med 15–17 millioner tonn CO2-ekvivalenter i 2020, medregnet et bidrag fra opptak i skog. Reduksjonen ble sett i forhold til utslippsfremskrivningene i budsjettet for 2007. Etatsgruppen Klimakur har senere tolket dette til et utslippsnivå på 47 millioner tonn i 2020. Grunnlaget for klimaforlikets vurdering av muligheten for innenlandske utslippsreduksjoner var SFTs tiltaksanalyser, eksisterende virkemiddelbruk og sektorvise klimahandlingsplaner. De sektorvise målene var bygget på anslag som det kunne bli nødvendig å revurdere dersom endringer i fremtidige prognoser, kostnader, teknologiutvikling eller andre endrede forutsetninger skulle tilsi det. I klimaforliket fra 2012 merket flertallet seg at langsommere fremgang enn forventet i utvikling av klimavennlig teknologi, høyere kostnader ved klimatiltak innenlands, høyere innvandring, sterkere økonomisk vekst og større utslipp fra oljesektoren ville ha betydning for når klimamålene ble nådd. Flertallet sa også at disse forholdene ikke endrer ambisjonen om å redusere de nasjonale utslippene. Så viste forliket videre til at kostnadene ved å gjennomføre tiltak i Norge var justert vesentlig opp. Ved siden av deltakelsen i EUs kvotesystem er klima- og miljøavgifter viktige virkemiddel i klimapolitikken. Regjeringen satte i fjor ned Grønn skattekommisjon. Utvalget skal bl.a. vurdere om og hvordan endringer i klima- og miljøbegrunnede avgifter kan bidra til lavere utslipp av klimagasser, et bedre miljø og en god økonomisk utvikling. Utvalget legger frem sin rapport neste uke. Jeg vil på ingen måte forskuttere innholdet i den, men jeg har lyst til å minne om at regjeringspartiene og samarbeidspartiene i avtalen om budsjettet for 2016 er enige om et samarbeid om oppfølging av Grønn skattekommisjon.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
Norge fører en ambisiøs klimapolitikk, og de sektorovergripende økonomiske virkemidlene i form av avgifter og deltakelse i det europeiske kvotesystemet er hovedvirkemidlene i norsk klimapolitikk. Over 80 pst. av klimagassutslippene i Norge er dekket av kvoteplikt og/eller CO2-avgift – en CO2-avgift som ble foreslått av Syse-regjeringen i 1990, og innført året etter. Ifølge OECD har Norge noen av de høyeste avgiftene i verden på fossil energi. Det er også variasjon i avgifter på klimagasser i Norge, og det er nettopp for å få en helhetlig tilnærming til disse spørsmålene at vi har funnet det riktig å sette ned Grønn skattekommisjon. Når det er sagt, mener jeg at det er mange ulike virkemidler for å nå klimamålene, gjennom skatter og avgifter, men også gjennom en lang rekke av de andre virkemidlene vi har, gjennom klimateknologi, forskning og andre tiltak som vi har iverksatt i løpet av denne regjeringens virketid.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
Representanten må stille finansministeren spørsmål akkurat når han ønsker det. Og så vil han antakelig få et sammensatt svar, rett og slett fordi jeg mener det er nødvendig å ta i bruk en lang rekke virkemidler for å nå de ambisiøse klimamålsettingene som Norge har satt seg. Det er altså ikke slik at vi løser alle utfordringer knyttet til CO2-avgift alene, vi løser det ikke minst gjennom å stimulere til ny teknologi, gjennom forskning og gjennom måten transport fungerer på i landet vårt. Derfor mener jeg at vi skal holde kraften oppe ved å ta i bruk flere virkemidler, og jo flere positive virkemidler vi tar i bruk, jo bedre, etter min oppfatning.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
«Oljeindustrien er den sektoren som slipper ut mest klimagasser her i landet, og har nesten doblet sine utslipp siden 1990. Uten skjerpede virkemidler for å kutte utslipp i oljesektoren er det liten realisme i å nå Stortingets nasjonale klimamål for 2020. Statsråden har blant annet ansvar for utslippstillatelser til industrien, der det kan stilles miljøkrav. Kan statsråden nevne ett forslag som regjeringen har fremmet som i vesentlig grad kutter utslippene i oljeindustrien fram mot 2020?»
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
I statsbudsjettet informerer regjeringen om at med dagens virkemiddelbruk ligger utslippene an til å øke fram mot 2020. Det er stikk i strid med Stortingets klimamål, som sier at utslippene skal reduseres ned til 47 millioner tonn. Det har vært litt usikkerhet de siste dagene, men jeg tolker regjeringen sånn at den fremdeles har tenkt å prøve å nå Stortingets klimamål for 2020. Det er vanskelig å hevde at man styrer ned mot 47 millioner tonn uten å skjerpe virkemiddelbruken mot den næringen i Norge som både slipper ut mest, nesten har doblet utslippene siden 1990, og som ligger an til økte utslipp også fram mot 2020. Derfor lurer jeg på: Hva har statsråden tenkt å gjøre i regjeringens siste to år for å kutte utslippene i oljenæringen og faktisk prøve å nå Stortingets klimamål?
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Ifølge FNs klimapanel inneholder de påviste reservene av olje, kull og gass mellom fem og ni ganger så mye CO2 som karbonbudsjettet tillater oss å slippe ut hvis vi vil hindre oppvarming over 2 grader. Verden har allerede funnet mer fossil energi enn det klimaet kan tåle. Norge har som kjent drevet med petroleumsproduksjon lenge. Vi har tatt opp mye, og vi har blitt rike. Når klimaprognosene tilsier at så store deler av den fossile energien må bli liggende i bakken, er jo det også et spørsmål om hvor mye ansvar Norge skal ta. Jeg lurer på: Er det nå fattige land sin tur til å utvinne fossil energi, eller mener statsråden at Norge har rett til å utvinne så mye fossil energi som vi klarer? Hvem skal i så fall la sin fossile energi ligge?
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Norge har en lang historie med strenge klimavirkemidler i petroleumssektoren. For eksempel ble CO2-avgift foreslått av regjeringen Syse allerede i 1990 og innført året etter. Fra 2008 ble sektoren kvotepliktig og betaler samtidig CO2-avgift. Fra 1997 har det vært krav om at alle nye utbygginger må legge fram oversikt over energimengde og kostnader ved å benytte kraft fra land framfor gassturbiner. Disse virkemidlene har betydd at utslippene fra sektoren er lavere enn de ellers ville ha vært. I 2008 satte petroleumsbransjen et samlet mål for energieffektivisering tilsvarende 1 million tonn CO2 mellom 2008 og 2020. Statoils andel av dette var 800 000 tonn. Dette er allerede oppnådd, og Statoil har satt seg et enda mer ambisiøst mål: ytterliggere 400 000 tonn innen 2020. Regjeringen følger også opp med tiltak. Det statlige Enova har etablert et program for å støtte energiledelse og teknologiutvikling som kan redusere energibehovet og klimagassutslippene både for industrien og for petroleumsvirksomheten. Den første kontrakten innenfor petroleum ble inngått i 2014 og handler om Oseberg. I tillegg har denne regjeringen kraftig økt bevilgningene til Klima- og energifondet og miljøteknologiordningen. Det er bred politisk enighet om at vi skal fortsette med lønnsom olje- og gassvirksomhet i Norge. Jeg er opptatt av at selskapene velger energieffektive løsninger med lave utslipp. Da gjør regjeringen rett i å holde fast ved de strenge klimakravene og ordningene som ligger i Enova. Det gir incentiver for utslippsreduksjoner.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Den siste framskrivingen av hvor vi ender med antall tonn i 2020, er basert på politikk til og med revidert nasjonalbudsjett for 2014. Hva regjeringen sammen med samarbeidspartiene Venstre og Kristelig Folkeparti har gjort for budsjettet i 2015, og hva vi også gjør for 2016, er ikke tatt med i framskrivingene. Som også statsministeren gjentatte ganger sa under spontanspørretimen, arbeider vi for å nå det målet som klimaforliket satte fram til 2020. Men vi har også satt oss mål fram mot 2030 som er enda mer ambisiøse. Norsk olje- og gassektor har den høyeste CO2-avgiften av alle. Så følger vi også opp med å gi Enova mer penger, slik at også oljebransjen selv kan samarbeide om å redusere utslippene – i tillegg til CO2-avgift og kvotesystemet.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Vi vet at verden kommer til å trenge olje og gass i noen tiår framover. Den største utfordringen for klimaet nå er jo å erstatte kull med gass. Så har vi i Norge den høyeste CO2-avgiften, hvor også sektoren er med i kvotesystemet, og vi har blant verdens strengeste miljøkrav. Vi sitter nå i disse dager og arbeider for å få en ambisiøs klimaavtale på plass i Paris som skal omfatte alle verdens land, vel vitende om at hvis vi lykkes med det, vil det på sikt settes en pris på utslipp som gjør at noe av det vi har av fossil energi i Norge, ikke vil være lønnsomt å utvinne. Vi er det landet i verden som klarer å være en olje- og gassprodusent samtidig som vi virkelig arbeider for en god klimaavtale i Paris.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Økt klimafinansiering til fattige land er nødvendig for effektiv gjennomføring av den nye klimaavtalen. Norge er i verdenstoppen på dette feltet. Skogsatsingen er vårt viktigste bidrag. På grunn av den ekstraordinære situasjonen med økte asylankomster har vi måttet gjøre omprioriteringer i budsjettet. Det er selvfølgelig ikke enkelt. Men jeg kan forsikre om at dette er gjort på en klok måte. De norske løftene som er gitt til skogland om betaling for reduserte klimagassutslipp fra skog, vil innfris også i 2016 dersom skoglandene leverer. Vi har allerede varslet bidrag på 1,6 mrd. kr til Det grønne klimafondet i perioden 2015–2018. Det er et av de høyeste bidragene i verden målt per innbygger. I Paris på mandag annonserte statsministeren at vi vil øke vårt bidrag til Det grønne klimafondet betydelig. Dersom fondet sikrer verifiserte utslippsreduksjoner fra avskoging og skogforringelse i utviklingsland, vil økningen til sammen tilsvare en dobling av vårt bidrag innen 2020. Det innebærer at vi vil doble bidraget fra 400 mill. kr per år til 800 mill. kr per år. Regjeringen har også lansert andre nye initiativ i Paris. Vi deltar i et nytt fond for klimatiltak i utviklingsland, i samarbeid med Verdensbanken. Der skal vi bruke opp mot 25 mill. dollar de kommende årene. Vi har signert en ny skogavtale med Colombia, som vil legge til rette for at regnskogen i dette fantastiske landet kan bevares for kommende generasjoner. Vi skal forlenge samarbeidet vårt med Brasil fram til 2020. Og vi annonserte at Peru får sin første utbetaling i skogsamarbeidet, 5 mill. dollar. Så derfor – om representanten Solhjell lurer på hvilke reaksjoner regjeringen utløste i Paris – kan jeg svare: Vi utløste glede, optimisme og økt tro på at vi gjennom samarbeid mellom u-land og i-land kan få i stand en klimaavtale.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Som jeg refererte til i mitt første svar, var de reaksjonene vi fikk gjennom de lanseringene vi gjorde, glede og optimisme, og en var glad for at Norge er et land til å stole på. Det har vi vært lenge, ved å love en langsiktig klimafinansiering. Ikke minst i klima- og skogprosjektet, som representanten Solhjell kjenner godt til, er langsiktighet viktig. Det har tatt tid for en del land å arbeide i eget land for å få på plass det at vi nå kan betale for resultater. Det at vi kan si at vi ikke går fra noen av de inngåtte avtalene i 2016, er viktig. Det at vi attpåtil nå, sammen med Tyskland og Storbritannia, kunne annonsere en ny satsing på Colombia, var et veldig viktig signal, og også det at vi nå kunne gjøre de første utbetalingene til Peru. Det andre land ser, er at Norge er til å stole på innenfor dette. Det er kanskje det viktigste signalet vi kan gi.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Det Norge også var med på å lansere i Paris utover de nevnte klima- og skogprosjektene, var det nye internasjonale klimainitiativet som heter «Oppdrag Innovasjon», hvor vi nettopp skal jobbe sammen med andre land om mer satsing på ren energi. Det at vi der har lovet å doble vår innsats for å få til mer av det, er viktig. I alle de møtene jeg har deltatt på i 2015, har India gang på gang sagt at det de trenger for å få det til, er teknologioverføring. Det at India også var med på dette internasjonale klimainitiativet, «Oppdrag Innovasjon», gjør at jeg tror den type arbeid kommer til å bety mer framover. Jeg synes også det var hyggelig at Bill Gates, som var med på lanseringen, i den forbindelse sa at Norge alltid er generøs og hjelper de fattigste landene. Det er det vi ønsker å gjøre framover også.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Jeg mener representanten Holmås bør merke seg to interessante forhold ved rapporten. Først og fremst gir Miljødirektoratets rapport ikke en anbefaling om hvordan man bør gå fram for å oppfylle 2020-målet. Rapporten vurderer avstanden til målet og ser på mulige tiltak som kan iverksettes raskt for å nå målet. For det andre er avstanden interessant. Rapporten viser status for da denne regjeringen tok over styringen av klimapolitikken fra forrige regjering. Den viste et gap opp til klimamålene på 8 millioner tonn. Derfor var det bra at det i 2013 kom et nytt flertall og en ny regjering. Det betyr at vi kunne gjennomføre sterkere klimatiltak enn hva representanten Holmås’ egen regjering gjennomførte. Vi har gjennomført mange nye tiltak som vil gi effekt fram til 2020 og følger opp rapporten i arbeidet vi gjør. Vi har satt av mer penger til Klimateknologifondet langt utover enigheten i klimaforliket. Rapporten peker bl.a. på målet om at utslipp fra nye personbiler skal holdes under 85 gram CO2 per km i 2020. Dette målet ser nå ut til å være innenfor rekkevidde. Miljødirektoratet peker på oppfølging av målet om at persontransportveksten i de store byene skal tas med kollektiv, gange og sykkel. Sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti fyller vi på belønningsordningen for kollektivtransport i større byområder. Regjeringen er også i gang med forhandlinger om bymiljøavtaler som vil bidra til langsiktige utslippsreduksjoner. Ifølge Miljødirektoratet kan økt omsetning av biodrivstoff redusere utslipp. Omsetningskravet for biodrivstoff i veitrafikken er økt fra 3,5 til 5,5 pst. Videre peker rapporten på utfasing av oljekjeler og på økt produksjon og bruk av biogass. Vi faser ut oljefyr som forutsatt, og vi la fram en nasjonal biogasstrategi for ett år siden som er fulgt opp med nye virkemidler og penger i budsjettet. Regjeringen satser også på utvikling av et fullskala anlegg for karbonfangst og -lagring. Ambisjonen er at et anlegg skal være på plass innen 2020. I lys av dette er det underlig å få kritikk for ikke å følge opp rapporten. Det er klart vi er ikke ferdige med klimajobben. Men vi er i gang, og utslippene i Norge har stabilisert seg.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
For det første: De siste framskrivningene som er gjort, er basert på politikk til og med revidert nasjonalbudsjett for 2014. Vi har ikke gjort framskrivninger som inneholder det som regjeringen, sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti, har fått på plass i 2015. Heller ikke i revidert for 2015, eller hva vi nå får på plass i budsjettet for 2016. Det var et gap på 8 millioner tonn da vi overtok. Derfor har regjeringen, sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti, sagt at det er et behov for å forsterke klimaforliket. Og det er det vi har gjort. Det er derfor vi har satset mer på kollektivtrafikk, mer på jernbane, mer på miljøteknologiordningen og mer på klima- og energifondet. Vi går inn på område etter område og gjør mer, fordi vi jobber for å nå klimaforliket i 2020, og vi har også satt oss ambisiøse mål for 2030.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Som jeg også fortalte representanten Eidsvoll Holmås i forrige uke, er det denne regjeringen som sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti ble enig om prinsippene for omlegging av bilavgiftene. Det gjorde vi gjennom revidert nasjonalbudsjett for 2015. Noen av endringene tas nå i 2016. Vi har også informert om at vi skal gjøre mer når Grønn skattekommisjon kommer. Det å endre bilavgiftene slik at det skal lønne seg å kjøpe biler som slipper ut mindre, en omlegging med mer vekt på utslipp og mindre på vekt og effekt, er en omlegging som denne regjeringen tok initiativ til, og som vi har fått støtte fra Venstre og Kristelig Folkeparti til å gjennomføre.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Å bekjempe klimaendringer er en av de viktigste utfordringene i vår tid. Derfor sitter nå 190 land og forhandler om en ny klimaavtale. På fredag reiser jeg tilbake til Paris for å følge slutten av forhandlingene. Målet for Norge er å få en sterkest mulig avtale som er juridisk bindende. Jeg har sagt det lenge, jeg er en optimistisk realist. Stemningen på åpningen i forgårs var positiv, selv om mange hindre gjenstår før vi kan få enighet om en ny avtale. I FN-prosessen vi er en del av, er 2-gradersmålet et viktig konsept. Men verken 2 grader eller 1,5 grader er et magisk tall. Det som er viktig, er å redusere de globale utslippene av klimagasser mest mulig og raskest mulig. I Paris nå er vi en pådriver for å inkludere et maksimumstemperaturmål. Det er absolutt ikke alle land som er enig i å nedfelle et slikt mål. FNs klimapanels siste hovedrapport inneholder en rekke scenarioer for hvordan man best kan redusere klimagassutslippene. Ingen av disse scenarioene er i tråd med en økning på 1,5 grader. Dette illustrerer at 2-gradersmålet blir sett på som ambisiøst. Norge er imidlertid åpen for å referere til 1,5 grader som en viktig temperaturgrense og å formulere 2-gradersmålet som et minimumsmål. Norge mener at den nye klimaavtalen bør fastslå at temperaturstigningen skal begrenses til «well below 2 degrees». Vi skal med andre ord gjøre alt det vi kan, og ikke stoppe selv om 2-gradersmålet skulle være innen rekkevidde. Men igjen, det er absolutt ikke alle land som er enig i å nedfelle et slikt mål. I tillegg arbeider Norge for – det har vi jobbet lenge med – å inkludere et langsiktig utslippsmål på klimanøytralitet i 2050 i avtalen. Et slikt mål er offensivt, men vil være det målet som vil gjøre oss best i stand til kanskje også å nå 1,5 grader.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Hvis det hadde medført riktighet det som har stått i avisene de siste dagene, at vi har bedt om det, skjønner jeg veldig godt at Brasil reagerte. Men det er ikke riktig. Det statsministeren har sagt, er at vi ønsker å doble støtten til det grønne fondet, under forutsetning av at en får verifisering av utslipp inn i det grønne fondet. Så har vi også vært med på å lansere et nytt fond. Vi har sagt at det er viktig med markedsmekanismer inn i den nye avtalen. Det er viktig hvis vi skal øke våre ambisjoner utover 40 pst., eller om vi ikke får en avtale med EU. Dette er dessverre rotet sammen på en sånn måte at det framstår som ganske egoistisk – jeg vil nesten bruke det ordet – fra Norges side, men det er altså ikke riktig.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Når Norge i lang tid har snakket om viktigheten av et globalt klimamål og om klimanøytralitet, er det fordi det er viktig for Norge å bidra til at vi tar vare på regnskogene. Det er viktig at vi på den måten klarer å binde karbon. Den støtten vi har gitt, bl.a. til Brasil, er viktig. Det blir anerkjent som et av de viktigste klimatiltakene verden har sett, og som Brasil selv sier er årsaken til at de kunne presentere et ambisiøst klimamål for Brasils egen del. Så vi gjør ikke vår skogsatsing for å dra det inn i kvotene. Det vi har gjort, er at vi har sagt at vi også ønsker en markedsmekanisme som gjør at vi kan øke våre ambisjoner utover 40 pst. Prinsippet om at vi kan samarbeide for å gjøre mer, er viktig for Norge å ha med inn i avtalen, fordi klimautfordringen er global.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Kommunene har en viktig rolle både når det gjelder å bidra til utslippskutt og for å tilpasse seg klimaendringene. Derfor ønsker denne regjeringen å samarbeide med kommunene om nettopp dette. Den ene delen av samarbeidet handler om økonomiske tiltak. Det finnes flere ordninger som kommunene kan benytte seg av for å realisere klimatiltak i dag, f.eks. gjennom Enova. Kommunene har pekt på at de ikke har statistikk som viser klimagassutslippene i kommunene. Derfor har denne regjeringen i 2016-budsjettet foreslått å etablere ny kommunestatistikk. I budsjettforliket er det også blitt enighet om å etablere en belønningsordning for klimatiltak i kommunene. Det er altså på denne siden av den politiske midtstreken at det kommer konkrete tiltak for kommunal klimainnsats. Den andre delen av samarbeidet med kommunene handler om bruk av andre virkemidler enn penger. For første gang på mange år oppdaterte regjeringen de statlige planretningslinjene for areal- og transportplanlegging i kommunene. Her ble klima vektlagt, bl.a. ble målet om at trafikkveksten skal tas med sykkel, kollektiv og gange, tatt inn i retningslinjene. Nå arbeides det med å utvikle en statlig planretningslinje for klimatilpasning, der intensjonen er at det legges større vekt på klimatilpasning i areal- og samfunnsplanleggingen. I 2014 oppretter vi et lovutvalg som skal gå gjennom regelverket knyttet til overvann. Utvalget leverer sin innstilling senere i dag. Vi har også styrket tilskuddsordningen for klimatilpasning i kommunene. Vi har en god dialog med KS om arbeidet med både utslippskutt i kommunene og arbeidet med klimatilpasning. I tillegg har lokalpolitiske prioriteringer mye å si for klimaarbeidet. Det forrige byrådet i Oslo har f.eks. lagt ned en enorm innsats for å gjøre kollektivtrafikken bedre. Det er mye positivt som skjer i landets kommuner, og jeg gleder meg til å følge med på fortsettelsen.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Nå sitter det 190 land og forhandler i Paris. Hva vi blir enige om i Paris, er avgjørende. Regjeringen foreslo og har fått Stortinget med på våre egne 2030-mål, mye av det vi må redusere innenfor transport. Vi vet at kommunene har en veldig viktig rolle for at vi skal klare å nå både våre 2020-, 2030- og 2050-mål. Derfor er vi opptatt av et nært samarbeid med KS. KS har sagt at det var viktig å få på plass statistikk, slik at kommunene selv kan følge med på hvordan de reduserer klimagassene. Det har vi nå foreslått i 2016-budsjettet, og også gjort rede for den nye belønningsordningen. Men det aller viktigste er jo hvordan kommunene planlegger for den omstillingen vi skal igjennom. Her har denne regjeringen kommet med nye statlige planretningslinjer.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-12-02:
Representanten Andersen og jeg er i hvert fall helt enige om at kommunene har en veldig viktig rolle å spille i arbeidet med å redusere utslippene, samt å tilpasse oss det vi allerede ser av klimaendringer. Denne regjeringen ønsker ikke øremerking til kommunene i dette arbeidet. Jeg stoler på at kommunene selv nå jobber både med å kutte utslipp og med å tilpasse seg klimaendringer. Nå får de – som de har bedt om – en bedre statistikk, slik at de kan følge med på og se resultatene av det arbeidet som gjøres, og også en ny belønningsordning. Så er det viktig at det tenkes inn i all politikkutvikling, også lokalt, at klima må inn i planleggingen. Vi må planlegge våre kommuner og byer på en slik måte at vi reduserer transportbehovene. Det er vi er nødt til hvis vi skal klare å nå våre ambisiøse mål for 2030.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Lat meg få ønskje klima- og miljøministeren vel tilbake til Noreg til ein liten pause frå forhandlingane i Paris! «Rike land har lovet minst 100 mrd. dollar årlig i klimafinansiering til fattige land innen 2020. Løftet har vært svært viktig for tilliten mellom rike og fattige land. Norge har vært en pådriver for at løftene skal innfris. Nå kuttes den norske miljøstøtten til fattige land med 1 mrd. kr for 2016. Kuttet omfatter regnskogsbevaring, fornybar energi og bærekraftig utvikling. Hvilken reaksjon er det regjeringen vil utløse i klimaforhandlingene ved å kutte miljøstøtten til fattige land med 1 mrd. kr?»
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Eg erkjenner fullt ut at det var nødvendig å tilføre ressursar frå andre felt i budsjettet til å handtere den særleg store tilstrøyminga av flyktningar og asylsøkjarar. Men på mange felt i budsjettet vaks jo budsjettet trass i det, mens det på enkelte felt vart kutta, og ein kutta ganske store beløp på miljø og energi. Difor vert det nok lagt spesielt merke til. Så er eg ikkje i tvil om at det var glede i Paris då ein la fram auka løyvingar i åra framover, men desto meir urovekkjande er det at ein skal kutte i 2016. Det er bra at mange land no gjev løfte mot 2020. Men eg kan tenkje meg at det ikkje berre er Noreg, det er ein heil del europeiske land som står i den same situasjonen og kuttar i utviklingshjelpa si, spesielt mot klima og miljø. Kan eg spørje statsråden: Trur ho isolert sett – eg forstår at det ikkje raserer alt – at dei kutta gjer det meir sannsynleg med ein god klimaavtale eller mindre sannsynleg?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Det internasjonale forhandlingsmøtet der ein ikkje vert møtt med glede og optimisme når nokon lover pengar fem år fram i tid, kjenner ikkje eg til. Men eg trur isolert sett at det hadde styrkt Noregs sjansar til å bidra positivt til ein avtale om vi auka løyvingane våre i 2016 enn om vi reduserte dei betydeleg, og det same for ein del andre europeiske land, sjølv om det sjølvsagt ikkje er det det totalt sett står om. Men lat meg så stille eit spørsmål til, om energi meir spesifikt. Det er om lag 2,7 milliardar menneske i verda som lagar mat over røykfylte omnar eller bål. Det gjev store helseskadar, så vel som at det er eit vesentleg bidrag, ikkje minst i Afrika, til avskoging. 1,3 milliardar menneske har ikkje tilgang til straum. No kuttar altså regjeringa over 600 mill. kr til fornybar energi. Korleis vil regjeringa sørgje for at ein styrkjer innsatsen og ikkje svekkjer den frå norsk side i åra som kjem?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Mitt spørsmål er følgende: «Hvordan tenker regjeringen å styrke kommunenes evne til å realisere klimakutt og til å tilpasse seg klimaendringene?»
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
I forbindelse med de tre siste budsjettene har jeg spurt regjeringen ved kommunalministeren om de i det hele tatt har lagt inn noen ressurser til kommunesektoren for å håndtere behovet for klimagassreduksjon, som KS sjøl i egne rapporter har estimert til å være 1,3 millioner tonn. Det er ganske mye. Svaret fra regjeringen har vært nei, det er ikke lagt inn noen penger til dette eller til klimatilpasninger, som kommunesektoren har skrikende behov for. I budsjettforlik med Venstre og Kristelig Folkeparti er det riktig at det har kommet inn noen tiltak også nå, som er gledelig, for de er helt i tråd med det SV har foreslått de to siste årene, nemlig å få en egen tilskudds- eller belønningsordning for kommunale klimatiltak. Da er spørsmålet slik: Vil regjeringen følge dette opp og lage en målsetting for klimagassreduksjon knyttet til disse tilskuddsmidlene, slik at man når målet som er realiserbart i kommunene?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-12-02:
Hva som skjer i Paris, vil også kunne påvirkes ganske kraftig av at rike land som Norge gjør sin del av oppgaven hjemme, og viser at det er mulig. Det er bra med statistikk og fakta – det må til hvis kommunene skal kunne gjøre denne jobben. Men de må også, slik som det står i NOU-en fra 2010 om klimatilpassing, ha nødvendig plankapasitet og kompetanse for å kunne gjennomføre dette, både når det gjelder klimatilpassinger, og når det gjelder klimagassreduksjoner. Derfor foreslo det utvalget en øremerket ordning til slik plankapasitet. Det er også nødvendig å få på plass krav om kompetanse i hver kommune hvis de skal kunne gjennomføre de nødvendige klimagassreduksjonene og klimatilpassingene. Vil regjeringen støtte et krav om at kommunesektoren må ha kompetanse som kan nyttiggjøre seg disse tilskuddsordningene på en riktig og planmessig god måte?
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til næringsministeren: «I Dagsavisen 26. november 2015 kan vi lese om intern alarm i Innovasjon Norge på grunn av høye lederlønninger. Ifølge avisen tjener 136 ansatte mer enn 800 000 kr, og denne utviklingen har eskalert det siste året. 38 ansatte tjener nå mer enn 1 mill. kr. Dette skjer samtidig med at regjeringen har kuttet i bevilgningen til selskapet for å spare kostnader. Kan statsråden forsvare det som ser ut til å være en lønnsgalopp i ledelsen i Innovasjon Norge, samtidig som selskapet nedbemanner kraftig?»
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Jeg takker for svaret. Jeg forstår det slik at dialogen mellom selskapet og statsråden må gå på det med nivå, men i fjorårets budsjett var det likevel slik at Stortinget kuttet 35 mill. kr i basisbevilgninger til Innovasjon Norge. Utviklingen viser, med referanse til Dagsavisen og Innovasjon Norge selv, en økning i antall topplederstillinger. Når det blir flere og flere toppledere, hvordan kan statsråden forsvare det, ut fra at det kuttes i Innovasjon Norges basisbevilgninger?
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Takk igjen for svaret. I Arbeiderpartiet er vi opptatt av at Innovasjon Norge har lokal tilstedeværelse rundt om i hele landet, og mye penger vil gå med når det nå utvides med antall toppledere. Nå sier statsråden at antallet mellomledere vil gå ned over tid, men så er det jo slik at disse mellomlederne i hovedsak sitter ute i distriktene, og toppledergruppen sitter sentralt i Oslo. Sett i lys av det: Hvordan vil nedskjæringene slå ut i distriktene, og hvordan blir distriktene ivaretatt?
Monica Mæland (Høyre), 2015-12-02:
Innovasjon Norge er et særlovselskap hvor staten eier 51 pst. Selskaper hvor staten har en eierandel, er veldig ulike når det gjelder både størrelse, bransje og virksomhetsområde, og hva som er konkurransedyktig godtgjørelsesnivå, vil variere mellom selskapene. Innovasjon Norge har redegjort overfor departementet at selskapet forholder seg til statens forventninger til lederlønn. Selskapet rapporterte i fjor om tilnærmet nullvekst i lønn, og at lønnsforskjellene i selskapet er blitt mindre. De opplysningene selskapet har gitt om årets lønnsoppgjør, tyder heller ikke på en lønnsgalopp, slik representanten Botten beskriver det i sitt spørsmål. Innovasjon Norge redegjør for lønnsforholdene i selskapets årsrapportering. Vi vil kunne gå grundig inn i dette og gjøre en vurdering av dette når vi mottar rapporten for året som snart er omme. Som eier er jeg opptatt av at det legges vekt på moderasjon. Det følges opp i dialogen med selskapet, og jeg har tillit til at styret i Innovasjon Norge følger dette opp. Omstillinger og omorganiseringer er utfordrende både for de ansatte og for ledelsen i selskapet. Og blant dem som er blitt berørt av nedbemanninger, vil det for mange være en tid med stor usikkerhet og uro. Samtidig er det slik at det offentlige virkemiddelapparatet må fornye seg. For Innovasjon Norge er dette viktig for å kunne møte krav og forventninger fra kundene og fylle den rollen de er blitt gitt av Stortinget. Jeg tror ikke det vil være en god oppfølging av selskapet dersom jeg konkluderer på bakgrunn av oppslagene i Dagsavisen. Under behandlingen av 20l5-budsjettet merket et flertall i næringskomiteen seg at det ville bli behov for organisasjonsmessige tilpasninger. Jeg mener det er viktig at vi er ryddige og holder på arbeidsdelingen mellom eier og styre. Organisering og lønnsfastsettelse er styrets ansvar. Jeg vil gjøre nærmere vurderinger av dette når Innovasjon Norge leverer sin rapport for 2015. Her vil vi også se på omorganiseringen av selskapet.
Monica Mæland (Høyre), 2015-12-02:
Det er slik at omorganiseringen og lønnsfastsettelsen vil framkomme av årsrapporten for inneværende år. Den skal vi gå grundig inn i. Innovasjon Norge var i fjor ti år. Det er et selskap med over 20 eiere, som mottar over 40 tildelingsbrev, som har 22 hjemmekontorer, 35 utekontorer og til sammen 16 styrer. Det var grunnlag for en grundig gjennomgang av organisasjonen, og vi har vært opptatt av at Innovasjon Norge, på samme måte som næringslivet for øvrig, hele tiden må effektivisere og forbedre seg. De opplyser for øvrig at de har gått fra seks til elleve toppledere, men at de neste år vil ha en reduksjon: fra 69 ledere i organisasjonen til 43.
Monica Mæland (Høyre), 2015-12-02:
Innovasjon Norge skal være der kundene er, og det er i hele Norge. Det er også lovfestet gjennom særloven som Innovasjon Norge opererer under. Innovasjon Norge skal være til stede i hele landet, og jeg er opptatt av at de organiserer seg på en slik måte at de tilbyr kundene de beste tjenestene. Da er det viktigere med en effektiv organisasjon enn et system som sitter fast år etter år. De redegjør altså for at de skal gå fra 69 til 43 ledere neste år. Jeg synes det høres ut som et fornuftig antall. Men dette kommer styret til å kunne redegjøre mer for når året er omme.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til barne-, likestillings- og inkluderingsministeren: «På et møte 25. november med 15 norske byer om flyktningsituasjonen ga regjeringen beskjed om at den vil at det raskt skal etableres brakkebyer med rundt 3 000 akuttplasser. Byene er positive til å ta sin del av ansvaret, men mener det vil få negative konsekvenser for integreringen i byene dersom man bygger opp så store konsentrasjoner. Er statsråden enig i at selv om det haster med å skaffe plasser, må man ta hensyn til integreringsutfordringene i nærmiljøene i Oslo og andre byer, og ikke gjøre ting som kan forsterke disse?»
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Jeg takker statsråden for svaret og mener det er prisverdig at regjeringen vil vise handlekraft for å få skaffet nok plasser, og at man tar initiativ til samarbeid med de store byene. Men da er det også viktig å høre på de store byene og det de sa på dette møtet etter at dette med brakkeleirer med opptil 3 000 plasser i og rundt de store byene kom opp. Det var helt klar beskjed fra alle at de mente det ville bli for stort. Jeg synes det er viktig å tenke på det de sier, de som er spesialistene og de som er nære på, om at det kan bli for stort. Byene har større og mer uoversiktlige miljøer hvor det f. eks. er aktive grupper som jobber med radikalisering, aktive grupper som jobber med narkotikalanging, aktive grupper som jobber med menneskehandel, og det er gjengmiljøer. Det er vanskeligere å skjerme disse miljøene og få oversikt hvis det er for store enheter. Så mitt spørsmål til statsråden er: Når man vil samarbeide med byene, og de sier så klart ifra at 3 000 blir for mange i en brakkeleir, hvorfor kan ikke regjeringen svare på det istedenfor å gjenta dette med 3 000, som man har gjort de siste dagene?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
Jeg er i hvert fall glad for at statsråden sier at de har merket seg hva kommunene har ment om det. Det er viktig å få til løsninger som gjør at man blir omforente, og kan jobbe godt med det. Da er det ikke noe godt bidrag å fortsette å gjenta dette med 3 000, som både statssekretær Kallmyr og justisminister Anundsen gjorde senest på fredag. Når det gjelder det andre hensynet jeg mener er avgjørende, som statsråden var inne på om integrering: For eksempel i Groruddalen i Oslo bruker staten sammen med kommunen 1 mrd. kr nå over ti år for å løse integreringsutfordringer. Da mener jeg at man også burde kunne gi et signal om at store enheter, store nye mottak nå, ikke bør plasseres midt i de områdene hvor vi jobber med veldig store integreringsutfordringer fra før. Det er klart at de oppgavene vil bli enda mer krevende med en enda større andel som skal integreres, og at man burde finne andre områder i byene og landet enn de byene hvor vi har størst konsentrasjon.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
Jeg vil takke representanten for spørsmålet. I den krevende situasjonen vi står i nå, er det nødvendig med nye løsninger. Det viktigste nå er å få på plass innstramminger og raskere retur, og det er viktig at vi jobber med å integrere dem som har fått lovlig opphold. Mange oppgaver må løses på nye måter. Vi står nå i en situasjon der vi i første omgang må sørge for tak over hodet og få flyttet asylsøkerne ut av dyre hoteller og idrettsanlegg. Mange av de løsningene vi har i dag, er dyre. Tilbudet skal være nøkternt, men forsvarlig. Men det er viktig at vi også ser på nye løsninger. Det har den siste tida vært flere møter mellom statlige myndigheter og KS, både på politisk og administrativt nivå. Regjeringen vil i denne anledning samarbeide med kommunesektoren for å finne gode løsninger på de utfordringene vi står overfor, både på kort sikt og lang sikt. Det var nettopp derfor statsministeren, justisministeren, kommunalministeren og undertegnede i samarbeid med KS tok initiativ til det første storbymøtet om flyktningsituasjonen onsdag for en uke siden. Regjeringen er opptatt av et godt samarbeid både med KS og ikke minst den enkelte kommune for å finne gode løsninger. Jeg er opptatt av at integreringsperspektivet bringes inn på tvers av sektoransvaret i arbeidet med valg av både kort- og langsiktige løsninger for organisering og plassering av større mottak. Jeg er også opptatt av at lokalbefolkningen må holdes løpende orientert. Mange kommuner har svært gode erfaringer med å avholde folkemøter. Folkets bekymring for hva det betyr med asylmottak i nabolaget, må tas på alvor. Her gjør mange kommuner en god jobb med både å formidle informasjon og å bidra til åpenhet. Vi trenger et debattklima der alle kan delta uten å være redd for å bli trakassert. Dagens integreringsutfordringer blir ikke mindre av den store økningen i flyktninginnvandring som vi nå har. Det er også bakgrunnen for regjeringens tiltak. Regjeringen har allerede varslet at vi vil legge fram en egen stortingsmelding om integreringspolitikken i 2016, og en eventuell proposisjon sammen med RNB i 2016. Vi har også varslet at vi vil sette ned et ekspertutvalg som skal se på langsiktige konsekvenser av økt asylankomst og høy innvandring. Det er nødvendig med en fornyelse av integreringsfeltet for å sikre en effektiv integrering av dem som skal bli i Norge, og en bred forankring av integreringspolitikken. Vi må ha klare forventninger og stille krav til alle borgere, også dem som er nye i landet, om å forsørge seg og bidra i samfunnet. Det blir enda viktigere i tida framover. Når det gjelder å løse spørsmålet om tak over hodet til dem som kommer, er jeg overbevist om at dette blir løst på en god måte, etter møtet sist uke. Jeg mener at det integreringsmessige også må sees i sammenheng med at vi nå må ha asylplasser til dem som trenger tak over hodet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
Det er justisministeren som har ansvar for opprettelse av asylmottak, men jeg har lyst til å understreke at hele regjeringen med flere ministere er i god dialog med KS. Vi har også merket oss de signalene som kom fra kommunene vi hadde møte med forrige uke, der de ønsket heller å ha mottak på maksimalt rundt 1 000 plasser. Det som er utfordringen vår, og som er viktig å få fram, er at det er en krise. Vi trenger altså å finne tak over hodet til rundt 300 stykker hver eneste dag. Når vi ser den mottaksstrukturen som vi nå har fått på plass raskt – med dyre ordninger på hotell, og det er snakk om å bruke idrettsanlegg – er det viktig for å unngå de dyre løsningene at vi åpner opp for å se på nye muligheter for å få på plass større mottak. Det er viktig i dette arbeidet. Jeg mener at både justisministeren og kommunalministeren er i god dialog med de berørte kommuner for å se på de utfordringene vi er veldig godt kjent med at det kommer til å bli med store mottak.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2015-12-02:
Jeg kan understreke for representanten at regjeringen jobber på høygir for å få på plass asylmottak og plasser til dem som kommer og skal ha tak over hodet. Som jeg nevnte i mine innlegg før, er det de dyre løsningene vi ser nå, vi prøver å unngå. Derfor er det viktig at vi er nødt til å ta inn over oss at med det store ankomsttallet nå må vi altså tenke nytt. Men vi er i dialog med kommunene. Vi har merket oss hva kommunene har sagt, og det blir det som blir viktig å få fram i dette spørsmålet. Så peker representanten på flere integreringsutfordringer. Det er veldig tydelig og klart at det kommer det til å bli. Med de store ankomstene her nå blir integreringspolitikken og det arbeidet som skal skje ikke bare i Oslo, men også i de andre kommunene for å få dem raskt ut i både utdanning og arbeid, sånn at de kan være med og bidra, noe av det som blir hovedansvaret mitt som integreringsminister å ha fokus på de neste månedene.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-12-02:
«Helse- og omsorgsminister Bent Høie skriv følgjande i ein kronikk i Bergens Tidende den 20. november, same dag som Nasjonal helse- og sykehusplan(2016–2019) blei fremma: «I dag spesialiserer kirurgene seg på ulike deler av kroppen. En kirurg som er spesialist på mage og tarm, opererer ikke hjerter. En kirurg som er spesialist på hjerner, opererer ikke knær.» (2016–2019) Kan statsråden gjera greie for kva tid kirurgane gjorde dette, det vil seie at same kirurg opererte hjerne og kne, og meiner statsråden slik argumentasjon er rett folkeopplysning?»
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-12-02:
Det var et omfattende svar, og som statsråden vet, har også vi representanter kort tid, og derfor prøver vi å ha presise spørsmål. Det forventes at statsråden er av de fremste ledere innenfor helsevesenet vårt, og for å få respekt og ha en naturlig autoritet må en leder framstå med ærlig argumentasjon – ikke dikte opp en fortelling som lekfolk skal forledes til å tro på. Det som statsråden nå sier, at det som står om at en kirurg som er spesialist på hjerner, ikke opererer knær, er noe som gjaldt for flere hundre år siden. Det er ikke dagens situasjon. Mitt enkle spørsmål er da: Beklager statsråden sin uttalelse, bl.a. i Bergens Tidende, som forleder folk til å tro at det som var situasjonen for flere hundre år siden, også er situasjonen i Norge i dag?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-12-02:
Hvor enkelte andre er hen, vet jeg ikke, men det regner jeg med at statsråden kan verifisere. Det som er kjernen i dette, er at det skapes et inntrykk som er feilaktig. Hvis vi går til sakens kjerne, er det vel sånn at bare om lag én av ti som blir innlagt og vurdert av kirurger, blir operert. Det er mange forstuelser som en kirurg vurderer uten å operere, for det er ikke brudd. Det er mange vondt-i-magen-tilfeller som en kirurg vurderer, uten at det foretas en operasjon. Det er et faktum som fagfolk som står i tjeneste i dag, forteller oss når vi tar kontakt med virkeligheten. Og det er veldig spesielt at det faktumet – i folkeopplysningas navn – ikke meddeles av statsråden, i et tema som er så vesentlig. Mitt spørsmål er: Er statsråden av den mening at det er misvisende å telle operasjoner for å vise fram det en kirurg gjør på vakt?
Bent Høie (Høyre), 2015-12-02:
Jeg er glad for at representanten Toppe, som opprinnelig stilte dette spørsmålet, er opptatt av folkeopplysning. Det er jeg også. Derfor er det et mål for meg å formulere meg slik at også de uten legeutdanning og kjennskap til helsetjenesten forstår hva jeg mener. Jeg har omtalt spesialiseringen innen kirurgifaget i en kronikk i Bergens Tidende. Der slo jeg fast at kirurger som er spesialister på ett område, ikke utfører operasjoner på et annet. For å forklare dette skrev jeg at en kirurg som er spesialist på hjerner, ikke opererer knær. Representanten spør meg om noe slikt har funnet sted. Som det framgår av kronikken, finner det ikke sted i det hele tatt. Jeg har imidlertid latt meg fortelle at bartskjærere og feltskjærere kan ha utført både amputasjoner og enkelte tvilsomme inngrep i hodeskaller. Det skjedde i så fall for flere hundre år siden. Representanten og jeg er nok enige om at det har hevet kvaliteten på pasientbehandlingen at leger, og etter hvert kirurgene, erstattet både feltskjærerne og bartskjærerne. At kirurgien har blitt mer spesialisert, innebærer at vi kan behandle sykdommer og skader det tidligere ikke fantes behandling for. Det hever også kvaliteten på pasientbehandlingen. Men vi må bruke kirurgenes kompetanse på en klok måte. Ved 14 av våre små sykehus utføres det i gjennomsnitt ett akuttkirurgisk inngrep om dagen. Skal sykehusene i framtiden ha full beredskap for dette ene inngrepet, krever det minst en ortoped, en mage-tarm-kirurg, en urolog og en gynekolog på vakt døgnet rundt. Det er ikke klok bruk av høy kompetanse etter mitt syn. I kronikken i Bergens Tidende skrev jeg ikke bare om operasjoner av hjerner og knær. Jeg skrev at spesialiseringen innen kirurgifaget gjør det stadig mer krevende å opprettholde akuttkirurgi ved de minste sykehusene. Jeg skrev også at vi trenger både de små og de store sykehusene i framtiden, men at vi er nødt til å fordele oppgavene dem imellom på en klok måte. Det gleder meg at representanten ikke stiller spørsmål ved noe av dette. Jeg velger å tolke dette som en støtte for min analyse. Det er positivt at politikere er opptatt av folkeopplysning og retorikk. I debatten om sykehusenes framtid blir det etter mitt syn litt for ofte brukt retoriske virkemidler som skaper frykt framfor forståelse. Selv foretrekker jeg det siste.
Bent Høie (Høyre), 2015-12-02:
Nei, jeg har absolutt ingenting å beklage, for det som står i min kronikk, er helt korrekt. Kirurger som er spesialister på hjerner, opererer ikke knær. Dette er faktisk med på å bidra til å skape forståelse i befolkningen for den utfordringen vi står i, nemlig at spesialiseringen innenfor medisinen gir oss utfordringer når det gjelder hvordan vi skal sikre og opprettholde en desentralisert sykehusstruktur med god kvalitet i framtiden. Så dette er god folkeopplysning. Men jeg skriver det på en sånn måte at også de som ikke har dyp innsikt i helsetjenesten eller er leger selv, skal kunne forstå poenget. Det tror jeg absolutt er tilfellet. Nasjonal helse- og sykehusplan handler nettopp om å være ærlig og tydelig på de utfordringene vi står i, og jeg hadde håpet at det skulle være mer av det i denne diskusjonen. Jeg registrerer at enkelte andre i veldig stor grad ønsker å spille på frykt og redsel, i stedet for å føre en faktabasert diskusjon.
Bent Høie (Høyre), 2015-12-02:
Nei, det er ikke misvisende i det hele tatt, for som jeg sa i mitt opprinnelige svar: Det er å opprettholde en bred akuttkirurgisk beredskap – så lenge jeg oppfattet at representanten er helt enig med meg i beskrivelsen av at en kirurg ikke er én type kirurg lenger. Selv om representanten selv snakker om kirurgi som om det er en generell betegnelse, er det altså ikke det. Den virkeligheten oppfatter jeg at Senterpartiet ikke har noen særlig påtrengende interesse av å drive folkeopplysning om. Når man har behov for opptil tre til fire ulike spesialiteter i kirurgifaget for å opprettholde en vaktberedskap på et sykehus, er det ikke uinteressant hva de tre til fire spesialitetene gjør – med de ressursene og den kompetansen som det krever – i løpet av døgnet, med tanke på de langsiktige utfordringene helsetjenesten står overfor.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2015-12-02:
«Flere kyllingprodusenter går en usikker tid i møte. Mange risikerer å miste sitt levebrød. Det pekes på at manglende markedsregulering, økte konsesjonsgrenser, overproduksjon og ustabilt marked gjør situasjonen for mange svært usikker. Statsråden har argumentert for «å slippe bonden fri», som skal innebære størst mulig deregulering og økte konsesjonsgrenser generelt og spesielt for kyllingproduksjon. Er situasjonen for flere kyllingprodusenter «å slippe bonden fri» eller slippe «bonden i fritt fall»?»