Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-03:
Den debatten som vi har her i dag, hadde Regjeringen ikke tenkt at vi skulle ha. Regjeringen hadde tenkt at dette spørsmålet var av så liten prinsipiell interesse at det holdt å konsultere Stortingets utvidede utenrikskomite et par dager før dette møtet skulle finne sted. Det var flertallet i Stortinget som til slutt sa at slik kan en ikke behandle denne saken, det var en enstemmig utvidet utenrikskomite som mente at dette skulle inn i åpen sal. Etter SVs oppfatning er det viktig at Regjeringen merker seg det. Vi har behov for en mye større åpenhet når det gjelder viktige og vesentlige utenrikspolitiske spørsmål. Jeg vil be Regjeringen ved senere anledninger der liknende typer saker kan komme opp, om i utgangspunktet å legge opp til at slike spørsmål behandles av Stortinget i en åpen sal. Denne saken viser at det er mange viktige både konstitusjonelle og politiske spørsmål som bør belyses, og der både presse og opinionen ellers bør ha innblikk i hvor diskusjonene faktisk går. Etter SVs oppfatning er det vi diskuterer i dag, en konsekvens av det faktum at Norge ikke er medlem av EU. Vårt standpunkt til saken fra SVs side er dels politisk og dels konstitusjonelt. Det er vel her Stortinget også skiller litt lag i vurderingene. Slik jeg oppfatter debatten til nå, er det en stor majoritet i Stortinget som politisk sett ønsker et tettere forsvarssamarbeid med EU. Det gir komiteens leder, Jagland, uttrykk for. Det gir Fremskrittspartiet uttrykk for. Skepsisen fra Senterpartiet og SVs side går på det politiske. Men selv de som politisk sett ønsker et tettere samarbeid med EU på forsvarsspørsmål, ønsker at de konstitusjonelle spørsmålene belyses nøye. Jeg vil takke utenrikskomiteens leder for et nyansert, drøftende og svært godt innlegg på dette punktet, som viser at det Regjeringen framforhandler, og kommer tilbake til Stortinget med, blir ekstremt viktig for den videre behandling av denne saken. Jeg er fullt klar over at utenrikskomiteens leder vil bruke dette som et intenst argument for at Norge bør bli medlem av EU, hvis de konstitusjonelle forholdene ikke er på plass, men jeg synes likevel at det er en meget ryddig måte å tilnærme seg dette på. Hva slags konsekvenser har det at Norge skal melde styrker som i utgangspunktet disponeres av en politisk union der Norge ikke er fullverdig medlem? Det er spørsmålet. Etter SVs oppfatning er det ikke galt at Norge deltar i militære fredsoperasjoner. Vi mener at vi kan ha en plikt til å delta i visse sammenhenger, og når situasjonen tilsier det. Vi er heller ikke prinsipielt sett uenig i å stille personell til enkeltoperasjoner i samarbeid med EU. Men det er en viktig forskjell mellom dette og en forespørsel om et permanent bidrag til en kampstyrke, altså ikke en sak som skal avgjøres fra gang til gang. Det som er realiteten, er at Regjeringen ønsker å stille 150 personell som skal trene, tett integrert, sammen med en kampgruppe i EU, som i utgangspunktet disponeres av EUs råd, og det er vanskelig å se for seg at Norge skal kunne trekke seg ut av en sånn gruppe. EU har planlagt dette sånn at det til enhver tid skal være to kampgrupper som kan kalles inn på kort varsel. Hvis Norge deltar tett integrert i den ene av dem, vil det bety at en hel kampgruppe ikke kan settes inn i en eventuell operasjon dersom Norge sier nei, slik vi forstår det. Og det er i denne situasjonen at det er problematisk. Derfor er det ikke sikkert at formaliteter og realiteter nødvendigvis blir det samme i denne saken. Jeg synes det er vanskelig, slik saken ligger, å se for seg at Norge faktisk vil ha en reell vetorett i en tilspisset situasjon og i en situasjon der det er snakk om korte tidsfrister. Vi er ikke alene om det. Jeg kan f.eks. sitere Grethe Værnø, som tidligere var stortingsrepresentant for Høyre, og som nå er studieleder i Forsvarets høgskoleforening. Hun illustrerer det på denne måten i Aftenposten den 11. oktober i år: «I de tilfeller der styrken er multinasjonal,» – som denne vil være, med Norge, Sverige og Finland – «er den helt avhengig av at de deltakende land forplikter seg til å delta når EU med enstemmighet vedtar at den skal settes inn. Hvis ikke, blir hele kampgruppen lammet. Dilemmaet for Norge er dermed at Norge ville ha forhåndsforpliktet seg til å delta i en operasjon som blir besluttet og styrt av et EU vi ikke er medlem i og ikke har noen innflytelse over.» Denne vurderingen får ifølge samme avis den 20. november støtte av Pernille Rieker, som er seniorforsker ved NUPI, og en av Norges fremste eksperter på EUs forsvarspolitikk. Hun sier: «Hele poenget med en slik kampstyrke er at den skal være klar til innsats på ti dagers varsel. Norge kan ikke ha muligheten til å si nei, eller trekke ut egne soldater som vi selv vil. Resten av styrken vil jo ikke kunne fungere som man har trent på hvis deler av styrken trekkes ut. Og så lenge Norge ikke er medlem av EU kan vi ikke forvente å ha innflytelse over hvor styrken skal brukes.» Det er de vurderingene som det er nærliggende å gjøre uten å se en framforhandlet avtale. Og vi kan ikke forstå at man kan komme seg unna de konstitusjonelle problemene og utfordringene som denne saken reiser, med mindre det uttrykkelig står i en avtale at Norges mulighet til ikke å delta i en situasjon der EUs råd bestemmer seg for å sende en kampstyrke, er reell. Det er etter min oppfatning det eneste som kan klargjøre dette. Janne Haaland Matlary har også en interessant vurdering av EUs begrunnelse for å opprette en slik styrke. Hun mener at mye av begrunnelsen er et svar på og deler USAs måte å se kampen mot terror og sikkerhetsstrategien på. Hun sier det slik: «EU deler altså nå den globale amerikanske trusselvurderingen. Av enda større interesse er teksten om FN: selv om man skal bestrebe seg på å styrke internasjonal rett og ha et FN-mandat for bruk av militærmakt, er ikke dette en absolutt nødvendighet. Og militærmakt skal kunne brukes og trues med der det er nødvendig.» Det er jo et utgangspunkt som er fryktelig viktig i norsk politikk, og som et unisont storting har vært opptatt av tidligere, at i den grad Norge skal delta i militære operasjoner, må det være et meget klart FN-mandat. Så også på dette punktet er det viktig at Norge klargjør sin posisjon. Det er lett, når man diskuterer NATO Response Force og muligheten til å stille raskt med topptrente militære styrker til en konflikt, eller når man diskuterer en parallell i EU, å få fokus bort fra det som er det faktisk fredsbyggende arbeidet i verden. Det er ikke sånn at vi først og fremst bidrar til fred hvis vi stiller med skarpe militære aksjoner og styrker. Det viktigste arbeidet for fred er det forebyggende arbeidet. Den viktigste funksjonen som Norge kan ha i det internasjonale samfunnet, er å insistere på at vi må ha en internasjonalt ledet verdensorden, at vi må gjøre alt vi kan for å hindre og forebygge krig og konflikter, at nærmest enhver uendelig fredsforhandling er bedre enn enhver uendelig krig. Det perspektivet må vi ikke miste av syne – selv om vi har hatt veldig mange utenrikspolitiske debatter i Stortinget i det siste, naturlig nok, fordi mye av konfliktstoffet nettopp har dreid seg om Norges deltakelse i ulike konflikter – at dette er bare det vi diskuterer når alle andre muligheter er brukt, og at Norges hovedfokus må være på alle andre muligheter. Jeg vil gjerne ta opp de forslagene som er omdelt på representantenes plasser.