Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-01-20:
La meg innleiingsvis få streka under at eg deler representanten Skogholt si uro for ungdom sin omgang med narkotika. Eg er glad for høvet til å setja dette på dagsordenen. Statens institutt for alkohol- og narkotikaforskning, SIFA, har sidan 1968 kartlagt ungdom sitt forbruk av rusmiddel. Undersøkingane «tek temperaturen» på utviklinga, som på fleire måtar er urovekkjande. Det gjennomsnittlege forbruket av alkohol har auka dramatisk dei siste åra. Når det gjeld narkotiske stoff, er den mest markante endringa at talet på dei som seier dei nokon gong har brukt cannabis, hasj eller marihuana, har auka frå 8 pst. i 1990 til 18 pst. i 1999. I Oslo er det 27 pst. av 15–20-åringane som seier at dei har brukt desse stoffa. Nye utrekningar som SIFA har gjort, viser at tilsiget i dei yngste aldersgruppene er stabilt, og at auken først og fremst gjeld dei som er noko eldre. Stadig fleire ungdomar seier òg at cannabis bør seljast fritt. Vi kan tala om ein rusmiddelliberal trend blant dei unge i dag. Det gjev grunn for stor uro. Samstundes er det viktig å merka seg at denne utviklinga går i bølgjer og difor kan endra seg – eller verta endra. Vi må ikkje lura oss sjølve til å tru at rusmiddelbruken blant ungdom utviklar seg uavhengig av bruken hos vaksne. Det er samanheng mellom vaksne sine rusvanar og det som skjer i ungdomsmiljøa. Vi veit at bruken av rusmiddel òg aukar blant vaksne. Difor er det viktig å understreka at førebygging har med haldningar å gjera, og at kvar einskild har eit ansvar for å stansa utviklinga. Foreldra er viktige rollemodellar for dei unge. Å gjera foreldra medvitne om samanhengen mellom eigne rusvanar og ungdomane sine, er difor viktig. Førebygging handlar i stor grad om å gje gode oppvekstvilkår i heimen, på skulen og i fritida. Eg har brukt mykje av tida mi i Sosial- og helsedepartementet til å arbeida mot rusmiddelmisbruk. I mai 1998 la eg fram for Stortinget ein handlingsplan for redusert bruk av rusmiddel. Planen har lagt grunnlaget for det førebyggjande arbeidet så langt. Her er strategiar og satsingsområde for å styrkja innsatsen i det haldningsskapande og førebyggjande arbeidet mot rusmiddelmisbruk. I tillegg til m.a. kampanjar, oppretting av Rusmiddelpolitisk råd og nytt informasjonsmateriell har vi satsa på å byggja ut tiltaksapparatet i kommunane overfor dei mest belasta rusmiddelmisbrukarane. Skulen har vore eit viktig satsingsområde. Eg har vore oppteken av å leggja til rette for å styrkja lærarane sin kompetanse når det gjeld førebygging og rusproblematikk. Temaet rus er teke inn på læreplanen i heimkunnskap, Rusmiddeldirektoratet har utarbeidd læremateriell i samarbeid med lærarhøgskulane, og det er utarbeidd elevretta materiell. Dei sju regionale kompetansesentra for rusmiddelspørsmål har fått ei stilling kvar for å styrkja innsatsen i skulane. Eit særleg viktig føremål med denne satsinga er å setja elevane i stand til å gjera seg opp eigne meiningar og kunna ta standpunkt til bruk av rusmiddel. Dei skal få trening i å kunna stå imot, til å kunna seia nei. Handlingsplanen har gjeve viktig satsing, og eg vil overfor Stortinget på høveleg vis gjera greie for kva vi har gjort, når handlingsplanperioden er over i 2001. Likevel har eg erfart at vi kanskje ikkje brukar dei ressursane vi har til rådvelde på førebyggingsområdet fullt ut og på best mogleg måte. Utviklinga syner, slik representanten Skogholt er inne på, at det er behov for ei sterkare satsing. Eg har hatt ynskje om å sjå nærare på korleis vi meir offensivt kan handtera denne utviklinga. Difor har eg teke initiativ til ein kritisk gjennomgang av førebyggingsapparatet. Eitt element i gjennomgangen har vore Statskonsult sin analyse av Rusmiddeldirektoratet si organisering og sin funksjon, som eg tinga i 1998. Min konklusjon av gjennomgangen er at det er behov for å blåsa nytt liv i det førebyggjande arbeidet, og at dette best kan gjerast ved å føra innsatsen nærare lokalsamfunna, der det viktigaste arbeidet skjer. No set eg i gang eit arbeid for å reorganisera delar av statens forvaltingsansvar og innsats, med bakgrunn i denne rapporten og ytterlegare vurderingar. Gjennom ei omorganisering av Rusmiddeldirektoratet vil eg syta for meir målretta tiltak gjennom fire strategiar: ei styrking av det lokale og regionale arbeidet med førebyggjande tiltak ei styrking av det politisk/strategiske arbeidet på førebyggingsområdet ei styrking av kunnskapen om rusmiddel og formidlinga av slik kunnskap ei effektivisering av handteringa av einskilde forvaltingsoppgåver som i dag ligg i direktoratet Eg orienterte i går dei tilsette i direktoratet om at vi no set i gang ein slik prosess, og eg vil leggja fram for Stortinget eit framlegg til ny organisering og bruk av ressursane i løpet av våren. Representanten Skogholt stilte spørsmålet om kva tiltak som allereie er sette i verk, med bakgrunn i dei 13 oversendingsforslaga. Lat meg visa til brevet av 25. mars 1999, som er teke inn som vedlegg til Innst. S. nr. 215 for 1998-99. Der er det gjort greie for utviklinga fram til mars i fjor. Lat meg vidare visa til Dokument nr. 7A, Svar på forslag sendt over frå Stortinget utan realitetsvotering til Regjeringa 1. halvår 1999. I dette dokumentet ligg det føre svarbrev, datert midt i juli, til kvart einskilt spørsmål. Det er likevel nyttig å få høve til å gå gjennom det som har skjedd på desse områda etter den tida. To av spørsmåla galdt førebygging. Innsatsen her får vi godt høve til å drøfta i tida framover. Eg vil likevel peika på at den nye organiseringa av førebyggingsfeltet vil kunna leggja betre til rette for at arbeidet lokalt vert organisert meir tverretatleg, slik Stortinget framhevar. Departementet har elles i 1999 utarbeidd ein rettleiande mal for kommunale rusmiddelpolitiske handlingsplanar, der nettopp samarbeid og heilskap er sentrale element. Elleve av oversendingsforslaga tok føre seg tiltak mot dei tyngre rusmiddelmisbrukarane. Eg vil no kommentera nokre av dei viktigaste tiltaka som vart sette i verk i 1999. Tilbodet om metadonassistert rehabilitering er gjort landsomfattande gjennom etablering av sentrer med regionansvar. Ved utgangen av 1999 var det 600 misbrukarar som fekk behandling assistert med metadon. Utviklinga av dette tilbodet har faktisk gått fort når ein samstundes legg til grunn at det skal gjerast forsvarleg. Den einskilde misbrukaren skal ha eit tilfredsstillande tiltaks- og kontrollapparat rundt seg, og det vil måtta ta tid å byggja opp det apparatet og den kompetansen som skal til for ei vellukka oppfølging. Det er no òg opna for forsøk med lækjemiddelassistert behandling av narkomane, slik som behandling med Subutex. Det er på budsjettet for 2000 vedteke ei styrking på 33 mill. kr på rusfeltet, og i dette inngår òg lækjemiddelassistert rehabilitering. Midlane vert fordelte til sentra denne veka. På mitt initiativ vart det for budsjettåret 1999 sett av og fordelt 3,9 mill. kr til lågterskelhelsetilbod i dei 13 kommunane med høgast tal på overdosedødsfall. Desse prosjekta er no i drift. Tiltaka ser ut til å fungera særs godt og etter målsetjinga om å nå dei som treng det mest. Det er grunn til å tru at dei faktisk kan ha hatt mykje å seia for utviklinga i overdosedødsfalla. Det er lagt inn midlar til vidareføring og utviding av slike tiltak i år. Når det gjeld fyrstehjelpskurs for hospitstilsette, er eg samd i at dette er eit viktig tiltak for å førebyggja overdosedødsfall. Oslo kommune sin kompetanse vil difor verta gjord tilgjengeleg for kommunar elles i landet gjennom dei regionale kompetansesentra for rusmiddelspørsmål. Eit av oversendingsforslaga omhandlar etablering av sprøyterom. Eg svara i brevet mitt at eg var innstilt på å sjå nærare på dei rettslege sidene ved ei slik ordning. I etterhand har narkotikakontrollrådet til FN gjort greie for overfor den danske helseministeren at å etablera sprøyterom er brot på den internasjonale narkotikakonvensjonen, som òg Noreg har ratifisert. Eg har difor ikkje funne det aktuelt å gå vidare med det spørsmålet. Eg trur at den styrkinga vi no får av lågterskelhelsetilbod, truleg vil vera langt viktigare. I nokre land sikrar ein kontakt mellom helsepersonell og misbrukarar i slike sprøyterom. Her ser vi ut til å ha fått til dette i lågterskelhelsetilbodet. Butiltak for utsette grupper er føreslått i utjamningsmeldinga og prioritert i budsjettet for 2000. I løpet av 1999 har ei arbeidsgruppe hatt som oppgåve å gjennomgå kapasitet, kvalitet og organisering av tiltaksapparatet for rusmiddelmisbrukarar. Rapportane til Nesvåg-utvalet har vore ute på brei høyring. Departementet arbeider no med ei oppfølging av arbeidsgruppa og høyringsinstansane sine forslag, og eg vil koma tilbake til Stortinget med den saka på høveleg vis.