Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2011-03-15:
Alvdal-saken som det her blir referert til, er ikke så aktuell i media nå. Nå er det helt andre ting som media er opptatt av, men dog, utfordringen rundt det som jeg tar opp i interpellasjonen, er like aktuell nå som den var da. Som jeg sier i interpellasjonen, så har vi pressefrihet i Norge. Vi har en fri og uavhengig presse. Det skal vi sette pris på, og det skal vi være glad for. Vi har også en presse som i stor grad er gode til å vurdere hva som bør skrives, hvilke bilder som bør tas og trykkes, og hva som bør ut i offentligheten. Men det viser seg enkelte ganger, bl.a. i den saken jeg refererer til, at pressen kanskje går litt langt. For meg ville det vært interessant å lese om den saken i Alvdal uansett hvor detaljert den var. Det er en stygg sak; det er en grov sak. Det er alvorlige forbrytelser som vi helst ikke vil ha noe av. Jeg har ikke behov for – i hvert fall ikke personlig – å lese om alle detaljene. Jeg har ikke behov for å lese om pårørende eller offer som brast i gråt i rettssalen. Det er mye jeg ikke har behov for – i hvert fall ikke personlig – å vite. Barneombudet, Reidar Hjermann, kom også med en uttalelse da denne saken gikk. Han mener at domstolene bør begrense journalisters mulighet til å referere fra rettssaken i Elverum. Han sier også at denne saken er et godt eksempel på at det trengs klarere retningslinjer. Han mener at det ikke er noen grunn til at pressen skal være til stede når det f.eks. i rettssalen vises videofilmer fra overgrep. Han mener også at i denne saken har ikke pressen/media vist seg tilliten verdig. Det dette omhandler, er ofte unger. Det er unger som er i en veldig sårbar situasjon. Det er unger som er blitt utsatt for groteske overgrep, og som da igjen skal oppleve disse overgrepene på nytt. En del fagfolk uttaler at unger har godt av å få lov til å komme med sin versjon, få lov til å tømme seg, få lov til å bli trodd. Det er også viktig for ungene. Det er viktig at de blir trodd i slike saker, at det er et rettssystem, at det er folk rundt dem som tror at dette har skjedd, og at de får lov til å fortelle sine versjoner. Men det betyr ikke at jeg og en hel haug med andre i dette landet trenger å vite detaljer rundt det, trenger å vite hvem disse personene er, og trenger å vite hva slags sinnsstemning disse personene er i når de er i rettssalen. Det er betegnende at det i domstolloven står følgende i § 131a: «Under forhandlingene i straffesaker er fotografering, filmopptak og opptak for radio eller fjernsyn forbudt. Det er også forbudt å fotografere eller gjøre opptak av den siktede eller domfelte på veg til eller fra rettsmøtet eller under opphold i den bygning hvor rettsmøtet holdes, om han ikke samtykker.» Det er jeg enig i. Det skal være slik at når du er siktet i en sak, så er du ikke dømt, men er du også dømt i en sak, så har du fortsatt et visst krav på ikke å bli framstilt i offentlighetens lys. Det kan vi være enige om eller ikke, men sånn er det. Men det som forundrer meg når jeg leser domstolloven, er at det ikke står et eneste ord om offer eller pårørende, i så måte. Det betyr faktisk, uten at jeg vet om det har vært et stort problem, at fotografer og journalister kan filme og ta bilder av pårørende i rettsbygningen eller på tur til og fra rettsbygningen. Som sagt vet jeg ikke om dette er noe stort problem, men skulle det bli et problem, har vi i hvert fall ingen lov som forhindrer journalister i å gjøre så. Det står også i domstolloven § 125: «Retten kan ved kjennelse beslutte at et rettsmøte helt eller delvis skal holdes for lukkede dører(...) b. når hensynet til privatlivets fred eller til ærbarhet krever det,(...) d. når en siktet er under 18 år, fornærmedes ettermæle krever det eller en siktet eller et vitne ber om det av grunner som retten finner fyllestgjørende.» (...) (...) Det vil si at det er på det grunnlag retten kan si at møtet skal holdes for lukkede dører. I bl.a. Alvdal-saken så vi at retten stengte dørene, men at journalister likevel fikk være der og overvære film som viste overgrepene mot disse ungene. Den problemstillingen jeg tar opp i interpellasjonen, har vært påpekt av flere, bl.a., som jeg nevnte, av barneombudet. Det utvikler seg til å bli et større og større problem jo mer tabloid pressen blir. Jeg sier ikke at vi skal ha et forbud mot pressen i rettssaler – for all del. Pressen har i de fleste tilfeller vært flink til å vurdere situasjonen og vært flink til å ta hensyn til de forskjellige partene i rettssalen, men det hadde vært greit, som jeg også skriver i interpellasjonen, å høre om statsråden har gjort seg opp noen mening rundt denne problemstillingen, og om statsråden mener at domstolloven i tilstrekkelig grad hensyntar de berørte parter – og da spesielt dem jeg nevnte – opp mot § 131, som sier noe om bl.a. fotografering i rettssalen. Jeg håper at jeg kan få et fyllestgjørende og godt svar fra statsråden, og jeg håper at vi kan få en debatt rundt dette, slik at vi kan få satt på dagsordenen noe som har med sårbare personer å gjøre.