Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2011-04-11:
Sudans historie er en historie preget av krig og konflikt. Konflikten mellom nord og sør har røtter flere hundre år tilbake. Sudan fikk sin uavhengighet i 1956, men har i tiden etter det vært rammet av borgerkrig. Konflikten har stort sett handlet om sentralregjeringens økonomiske, politiske, sosiale og kulturelle dominans over sør, og skillelinjene går langs etniske, kulturelle, religiøse og økonomiske linjer. Den første borgerkrigen varte fra 1955 til 1973, og den andre, som vi kanskje kjenner best, fra 1983 til 2004–2005. Krigene har rammet hardt. Den siste krigen drev så mange som fire millioner mennesker på flukt, og det anslås at rundt to millioner døde som en konsekvens av konflikten – ikke bare på grunn av selve krigen, men også på grunn av sult og sykdom i kjølvannet av den. Darfur-konflikten, som brøt ut i 2003, drev bortimot to millioner mennesker på flukt. Folket har måttet betale en høy pris for alle konfliktene og krigene. Etter den siste borgerkrigen mellom nord og sør var Sør-Sudan så godt som rasert. Det meste av samferdselsårene, som veier og jernbane, var nedslitt og ødelagt. Matproduksjonen var sterkt svekket. I tillegg var det heller ikke noen offentlig administrasjon som fungerte skikkelig da freden kom. Folkeavstemningen om et selvstendig Sør-Sudan i januar var historisk. 98,8 pst. av folket stemte for selvstendighet. Det var store bekymringer i forkant av folkeavtemningen om det ble uroligheter. Jeg tror man kan si den gikk overraskende bra. Sør-Sudan vil bli anerkjent som en suveren, uavhengig stat i juli. Til tross for det er det en lang vei igjen for å få landet på fote. Norge har i mange år hatt et stort engasjement i Sudan både politisk og økonomisk, hvor fred og forsoning har vært viktig. Helt siden 1970-tallet har Norge spilt en aktiv rolle i Sør-Sudan og særlig gjennom de frivillige organisasjonene, som Kirkens Nødhjelp, Røde Kors og Norsk Folkehjelp. Jeg har lyst til å berømme disse organisasjonene for den viktige innsatsen de har gjort, og det arbeidet de gjør. Det betyr enormt mye. Tenk på f.eks. det arbeidet som Norsk Folkehjelp har gjort med å rydde veier og landbruksområder i Sør-Sudan for miner. Det har betydd enormt mye for enkeltmennesker. Norge var sentral i fredsprosessen som førte fram i 2005. Vi var bl.a. også vert for et internasjonalt giverlandsmøte for å forberede gjenreisningsarbeidet i Sør-Sudan i 2004, og Norge har også vært veldig aktiv når det gjelder Darfur. I 2007 tilbød Norge seg å stille en avdeling til FN-styrken, men ble avvist av Sudans regjering. Norge har deltatt i FN-styrken i Sør-Sudan, og vi har brukt betydelige bistandsmidler. Det er mange mennesker som har jobbet mye med denne konflikten for å løse den. Jeg har lyst til å nevne en dame og gi honnør til henne, og det er tidligere utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson, som har gjort en veldig viktig innsats – jeg har lyst til å nevne det. Vi har gjort mye på bistandsområdet. Vi har støttet et bredt spekter av prosjekter. Det har handlet om alt fra å støtte SPLM, Sudan People's Liberation Movement, vi har bidratt i arbeidet mot korrupsjon, vi har jobbet aktivt med fredsbygging og fredsforhandlinger, og vi har hatt prosjekt om kontroll med håndvåpen og også hatt en stor innsats på den humanitære siden, med fokus på bl.a. utdanning, vann, sanitære forhold og helse. I fjor brukte vi 700 mill. kr på bistand til Sudan, hvor mye gikk gjennom FN-systemet. Det er vel kjent det fokuset Norge har hatt på forvaltning av petroleumsressursene, hvor både Statistisk sentralbyrå og Olje for utvikling har vært viktige i den sammenhengen. Det er store naturressurser i Sør-Sudan. Det er viktig at de blir forvaltet på en fornuftig måte. Det handler bl.a. om olje og gass, om gull og mineraler. I tillegg har landet et stort potensial innenfor landbruk og matproduksjon. Det siste er viktig, selv om det stort sett er olje og gass vi snakker om når det gjelder naturressurser. Når det gjelder landbruks- og matproduksjon, er det viktig at landet får på plass en god lovgivning og en forvaltning som ikke gjør at landet selges ut. Norsk Folkehjelp har laget en rapport som viser at mer enn 80 pst. av Sør-Sudans landområder er blitt privatisert. Det er en trend vi ser internasjonalt, at internasjonale, vestlige selskaper kjøper opp land for å bruke det til kommersielle formål. Jeg tror dette er en viktig ting vi bør fokusere på. Jeg er for at selskaper investerer i land, men det er viktig at det ikke skjer på en måte som bidrar til landtyveri, hvor folket ikke får tilgang på viktige naturressurser og blir fratatt livsgrunnlaget sitt, og det kan true matvaresikkerheten. Det er derfor viktig at Sør-Sudan får på plass en god regulering av landinvesteringer. Når jeg ønsket å ta opp en interpellasjon om Sør-Sudan, var det fordi jeg ønsket å fokusere på og diskutere hva som bør skje framover. Når Sør-Sudan endelig får sin selvstendighet, er det et land med svake institusjoner som må bygges opp. Det blir avgjørende at det internasjonale samfunnet bidrar i oppbyggingen av dem. Arbeidet med å bygge opp myndighetsstrukturer er så vidt kommet i gang, hvor bl.a. Norge bidrar. Vi bidrar også i arbeidet med å få på plass en treårig utviklingsplan for Sør-Sudan, og det er også viktig. Men det er én ting som jeg har lyst til å nevne, som også er viktig, og det er at SPLM får drahjelp fra utsiden. Det er SPLM som vil bli sentrale i oppbyggingen av landet og for å ivareta den skjøre freden mellom nord og sør. Jeg har også lyst til å si til slutt at det er viktig at vi ikke glemmer nord. Jeg mener det er viktig at Norge fortsatt bidrar der, slik at vi får en positiv utvikling også i Nord-Sudan, for det tror jeg er viktig hvis vi skal få en fred som varer. Jeg ser fram til utenriksministerens betraktninger om hva Norge kan bidra med for å få til fred og god utvikling både i nord og sør og i regionen som helhet.