Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Nå var det tydeligvis godt det kom et anstendig og realt arbeidsmenneske på denne talerstolen. Jeg har i hvert fall 34 år bak meg i forskjellige arbeidssammenhenger, i både gårdsdrift, som assistent og leder. Så jeg får være representanten for dem som har kjennskap til arbeidslivet fra talerstolen, skal vi tro forrige taler. For å komme til saken: Vi har et godt og seriøst arbeidsliv i Norge. I det store bildet er næringslivet sunt og ansvarlig, og verdiskapingen er stor, med lav ledighet, høy sysselsetting – effektivt og produktivt. Trenger vi flere virkemidler? Nei, sier Høyre. Nei, sier Fremskrittspartiet. Det er ikke så rart, for de vil ha et annet samfunn. Vi sier ja fordi vi vil utvikle det vi har, og vi vil gjøre det bedre. Vi vil ikke reversere. Deler av arbeidslivet trues av useriøsitet og sosial dumping. Uoversiktlige organisasjonsmodeller og skattebasert kriminalitet truer seriøsiteten. I den mest useriøse delen av arbeidslivet ser vi konturen av at arbeidere lever som slaver – menneskehandel og illegal virksomhet. Jeg er glad for at vi har en regjering som evner å ta pulsen på vår egen tid, som våger å bruke tøffe virkemidler, og som bygger opp og ikke ned trepartssamarbeidet. Høyre og Fremskrittspartiet vil ha et annet samfunn. Derfor vil de ikke ha disse virkemidlene. Jeg får litt assosiasjoner til en gammel sang, som jeg tror heter noe slikt som: Din munn sier ja, ja, men ditt hjerte sier nei. Slik opplever jeg Høyres og Fremskrittspartiets retorikk i denne saken. Fremskrittspartiet sier sågar at de har vilje, men da lurer jeg på hva det er de ikke har, siden de ikke vil foreta seg noe i forhold til deltid. Høyre snakker om samarbeid. Samarbeid er ikke særlig nytt. Samarbeid uten virkemidler er definitivt ikke nytt – det er tvert imot svært gammelt. Det var en tid som jeg ikke vil tilbake til. Jeg vil ha en verdiskapende og omfordelende stat, et robust trepartssamarbeid, der velferd og skole er tilgjengelig for alle – ikke skattekutt og kommersialisering av de viktigste velferdsgodene, slik som høyresiden vil ha. I vår tid er dette de viktigste valgene vi har stått overfor på mange, mange år. I dag behandler vi for tredje gang nye bestemmelser i arbeidsmiljøloven som adresserer noen av disse utfordringene. Høyre og Fremskrittspartiet stemmer igjen mot de bestemmelsene som er mest virksomme. For mange kvinner er forslaget om å endre arbeidsmiljøloven når det gjelder ufrivillig deltidsarbeid, det aller viktigste – kvinner som ikke har forutsigbar inntekt, som må ta ekstravakter og være ringevakt, en slags moderne leilending som ringer arbeidsgiver dersom man ikke hører noe: Er det noe jobb til meg i dag? Blir det noe ledig i morgen? Det store flertallet av kvinner vil ikke ha det sånn – og det vil ikke Arbeiderpartiet heller. Jeg tror ikke elevene i skolen vil ha det sånn, heller ikke de pleietrengende – i hjemmetjenesten, på sykehjem eller på sykehus. Både Høyre og Fremskrittspartiet kommer til å stemme mot bestemmelsen om beregningstid på tolv måneder når det gjelder å få rett til faktisk størrelse. Fremskrittspartiet har sågar gjort det klart de er imot lovfesting av retten til heltid. Jeg forutsetter da at det gjelder hele arbeidslivsområdet, og det føyer seg inn i forslagene om at lønns- og arbeidsforhold skal være en del av lønnsdannelsen og være virkemidler i et fritt og ukontrollert arbeidsmarked. Sånn som jeg ser det, og sånn som jeg hører debatten, føyer Høyres og Fremskrittspartiets retorikk seg inn en gammeldags og reverserende politikk. Vi ser det også i likestillingspolitikken. De vil ikke ha virkemidler som fører samfunnet framover, de sitter og holder fast på de virkemidlene som var moderne for hundre år siden. De vil ikke ha fedrekvote, de vil ikke ha kvotering – verden skal suse av gårde sånn som den gjør, og politikken skal være en sysselsetting.