Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2004-11-30:
St.meld. nr. 39 for 2003-2004 er en oppfølger av St.meld. nr. 17 for 2001-2002. Man kan vel kanskje på mange områder spørre seg om det virkelig har skjedd så mye i riktig retning i løpet av denne tiden. At det er et stort behov for mer samhandling mellom de ulike aktører, både på statlig nivå, fylkesnivå og mellom kommunale og private organer, er det ingen tvil om. Vi har fortsatt dem som sitter på hver sin tue og er småkonger på sitt område, selv om naboen gjør det samme, og et samarbeid ville gitt positive resultater. Det er også fortsatt en del usikkerhet om hvem som har hovedansvaret, og hvem som skal bidra med hva i de enkelte krisesituasjoner. Gode eksempler på at ting ikke fungerte enkelte steder og fungerer bra andre steder, så vi under den store flommen på Østlandet i 1995. Enkelte steder var kommandostrukturen, hvem som skulle gjøre de forskjellige ting for at det skulle fungere, i orden, mens det i andre kommuner nærmest var tilløp til kaos og ingen visste hvem som var sjef. Det er slike episoder samfunnet må ta lærdom av og innordne seg etter. Her er realistiske øvelser viktig, hvor de enkelte lærer å samarbeide og dra veksler på hverandre til fellesskapets beste. Slik sett er naturkatastrofer som flom et eksempel, mens f.eks. skogbrann og skredulykker er rimelig greie å håndtere sett i forhold til de ressurser vi besitter, av både folk, materiell, planer og kompetanse. Verre er det med de nye typer katastrofer som terrorhandlinger, angrep, spionasje, internasjonal kriminalitet m.m., dvs. handlinger som rammer samfunnet, og som er enda mer uforutsigbare og rammer oss på en helt annen måte enn naturkatastrofer og ulykker. Derfor må de samlede ressurser som Forsvaret, politiet og sivil beredskap mfl. samarbeide og trenes på en enda bedre måte og kanskje i en noe annen retning enn før, da dette er forholdsvis nye trusler mot vårt samfunn. Når man vet at f.eks. Forsvaret ikke har utarbeidet en oversikt over materiell og mengde som kan stilles til disposisjon for politiet, synes jeg dette er skremmende. Det er ikke nok å si at alt materiell kan stilles til disposisjon under bestemte rammebetingelser. Det er, slik Fremskrittspartiet ser det, også en svekkelse for totalforsvaret at Heimevernet nå er redusert med 33 000 menn og kvinner, og at antallet heimevernsdistrikter er blitt sterkt redusert. Slik blir mye lokalkunnskap og tilhørighet borte, og dette vil kunne redusere den raske hjelpen som vi ellers kunne hatt. Jeg har også noen problemer med å se Heimevernets innsatsstyrke stå og stable sandsekker når dette skulle være påkrevd, istedenfor at de gjør det deres spesialundervisning tilsier. Ellers er det positivt med et fortsatt samarbeid med NATO med tanke på kampen mot internasjonal terrorvirksomhet. Her tror jeg at Norge vil kunne spille en stor rolle og viktig rolle også i framtiden. Når det gjelder Forsvaret, har dette spesialkompetanse og materiell som vil være svært relevant i bekjempelsen og forebyggingen av terror. Forsvaret har gjennom sine utenlandsoppdrag vært aktivt med i krigen mot terror og har derfor førstehånds erfaring og kompetanse på dette feltet. Antiterror har i mange år vært et hovedtema for Forsvarets spesialkommando og andre spesialister. Dette er folk som er i daglig tjeneste, og som er trent til slike oppdrag, i motsetning til politiets folk, som ikke har dette som sitt spesialområde hele tiden. Kanskje er det da mer riktig at Forsvaret tar dette oppdraget og får tilført ressurser i forhold til oppdragsmengde, men med politiet som ledende instans. Ellers er det å bemerke at på grunn av terrorfrykt har tilfluktsrom blitt et tema igjen. I en by som f.eks. Hamar er det ca. 200 slike, men det er bare plass til halvparten av byens innbyggere. I tillegg er mange av landets tilfluktsrom ofte blitt brukt til lager etc. Hvor sårbare vi er for ulykker og skader, fikk for øvrig Stortinget merke forrige mandag, da man etter sigende var uheldig og gravde over en kabel med det resultat at Stortingets datautstyr m.m. ikke kunne brukes. Dette er kanskje noe til ettertanke? Hvor enkelt er det da for dem som virkelig ønsker å ramme deler av eller hele organisasjoner?