Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-03-26:
Det er nå snart tre år siden den brutale konflikten på Sri Lanka opphørte. Mens det er all grunn til å glede seg over at krigen er avsluttet, er måten det skjedde på, moralsk forkastelig og i strid med et utall av internasjonale lover og flere av Sri Lankas egne lover. Sri Lanka er nå et land som kan betegnes som post-krig, men ikke post-konflikt. Det ansvaret påhviler regjeringen i Colombo nesten utelukkende. La meg kort synliggjøre hvor nådeløs krigføringen var. Ifølge FNs Panel of Experts ble 40 000 mennesker drept i krigens sluttfase og 300 000 tamiler internert bak piggtråd etter krigens slutt. Stortinget debatterte Sri Lanka for i underkant av ett år siden. Det var også en interpellasjonsdebatt initiert av meg, men den gangen var tema norsk oppfølging av FN rapporten Accountability in Sri Lanka. En viktig del av oppfølgingen var møtet som fant sted i FNs menneskerettighetsråd i Genève for bare noen dager siden. Her ble det vedtatt en resolusjon som bl.a. krever økt innstats for forsoning på øya mellom majoriteten, lankeserne, og øyas minoritet, tamilene. I tillegg krever resolusjonen at anklagene om menneskerettighetsbrudd blir etterforsket på en troverdig måte. Først noen ord om resolusjonen. Den er viktig. La meg bruke ordene til en indisk avis: «The UNHRC resolution is proof that the international community disapproves «the manner in which the Rajapaksa government is addressing the fallout of its Armageddon moment of mid-May 2009.»» Og videre: «The resolution is the first sign that «the world will no more let itself be guided soley by Sri Lankan claims that it has the will to carry out its own probe. It also means that gentle prodding and quiet diplomacy will not be the main means the world will adopt towards the island nation.»» Resolusjonen slår fast at det også er et internasjonalt anliggende at Sri Lanka forholder seg til internasjonale lover og forpliktelser og rettsforfølger dem, på begge sider, som har begått krigsforbrytelser og menneskerettighetsbrudd. Men som vi diskuterte for ett år siden, er forskjellen mellom de to sidene slående. På tamilsk side er så godt som alle lederne døde, mange av dem trolig likvidert, men på regjeringssiden sitter de som styrte krigen, fremdeles i sine framtredende posisjoner som president, forsvarsminister osv. Det viser hvor vanskelig det er å få regjeringen i Colombo til å gjennomføre en nøytral gransking av hva som faktisk fant sted av krigsforbrytelser og brudd på menneskerettighetene under borgerkrigen og etter den militære seieren. Sri Lanka har en historie som demokrati, men måten landet hisset opp stemningen på i egen opinion under resolusjonsbehandlingen, minner lite om det. I den sterke kampanjen iscenesatt av Sri Lanka for å hindre et vedtak gikk man heller ikke av veien for å angripe både menneskerettighetsaktivister og journalister for deres arbeid. Dette er ikke et demokrati verdig, så det er all grunn til å stille seg spørsmålet om landet lenger er et fungerende demokrati. Også her har regjeringen til Rajapaksa hovedansvaret. Stemmegivningen i FNs menneskerettighetsråd må tolkes som at flere nå har gått lei av president Rajapaksas endeløse løfter og handling for det motsatte. Mest gledelig var Indias bidrag til at resolusjonen ble vedtatt. La meg også si at jeg er glad for at Norge hadde en klar stemme under selve avstemningen, men enda viktigere i arbeidet forut. Det skal utenriksministeren ha ros for. Jeg mener det er en selvfølge, men det gjør ikke rosen mindre. En viktig del av min interpellasjon er regjeringen i Colombos egne dokumenter, både Lessons Learnt and Reconciliation Commission, LLRC, og National Action Plan for the Protection and Promotion of Human Rights 2011–2016. Jeg velger å starte med de positive sidene. Begge dokumentene har med viktige poeng om lokalt og regionalt selvstyre, men det må ikke tolkes som selvstendighet for enkeltregioner eller tilsvarende. De har med landrettigheter, kompensasjon for ofre/overlevende og avmilitarisering. Dette er alle viktige bidrag som må implementeres. Og vårt svar i denne debatten må være at Norge følger med på hva som gjøres, og vil holde Sri Lanka ansvarlig for å følge opp egne løfter og internasjonale forpliktelser. Listen over feil, mangler og problemer de to rapportene har, er dessverre langt lengre. Jeg velger derfor å konsentrere meg om noen få områder. Jeg oppfatter begge rapportene som å være skrevet først og fremst for et internasjonalt publikum og med det ønske om å vise at Sri Lanka verken trenger hjelp eller innblanding i det de ser som rent innenrikspolitiske hensyn. Det fastholdes at Sri Lanka ikke tolererer tortur. Det står i sterk kontrast til et hav av ulike bevis for det motsatte, inklusive bevismaterialet til FNs Committee Against Torture, CAT. Sammensetningen av National Action Plan var et rent skalkeskjul. Flere framtredende medlemmer fra akademia, uavhengige og sivilsamfunnet var med i den åtte manns store komiteen for utarbeidelsen. De la fram et utkast, og etter dette hadde de ingen innvirkning på resten av dokumentet, inklusive det endelige dokumentet. I LLRC blir det militære fullstendig renvasket for å ha gjort noe galt under krigshandlingene og i tiden etter den militære seieren. Det står igjen i sterk kontrast til bevisene som foreligger. Nå, som i debatten for ett år siden, er det to ulike spor som må forfølges. Det kortsiktige er at Sri Lanka må slutte å bryte menneskerettighetene. Både Amnesty og Human Rights Watch sier at situasjonen blir verre og ikke bedre, og bare for noen dager siden ble mennesker beordret til gatene for å protestere mot resolusjonsbehandlingen i FNs menneskerettighetsråd. Rapporten til FNs ekspertpanel må følges konkret opp og ikke bare med løfter og ord. Det må være full åpenhet rundt straffeforfølgelsen for krigsforbrytelser og brudd på menneskerettighetene og av støttespillere og soldater av LTTE. Det inkluderer en umiddelbar offentliggjøring av navnene på dem som er fengslet. Her er også det store spørsmålet om straffeforfølgelse på regjeringssiden. Jeg har ingen tro, overhodet, på at Rajapaksa og hans regjering vil gjøre noe som helst for reelt å undersøke seg selv eller sine nærmeste, for deretter å straffe dem for grove brudd både i forhold til krigsforbrytelser og menneskerettigheter. Av den grunn mener jeg Norge og det internasjonale samfunnet bør søke bred støtte for at det oppnevnes en internasjonal straffedomstol for Sri Lanka. Det aller viktigste er den politiske prosessen for fred og forsoning. Jeg begynte med å si at Sri Lanka er post-krig, men ikke post-konflikt. Uten politiske forhandlinger, kompromiss og avtaler vil konflikten vedvare. Det ansvaret er presidentens og hans regjerings. Her trengs det et internasjonalt press, og forrige ukes resolusjon var et viktig signal. Det er også en erkjennelse av at Norge kan bidra i de fora vi er til stede. La meg også legge til at press ville hatt langt større gjennomslagskraft dersom det også hadde inkludert Kina. Men nok en gang ser vi en unnlatende kinesisk holdning hva gjelder synet på menneskerettigheter, og også det kinesiske ønsket om aldri å blande seg inn i staters indre anliggende av frykt for hva det vil bety på en innenrikspolitisk arena i Kina. Jeg håper det som blir husket fra denne debatten, er at det bare er forsoning og politiske løsninger som kan lede til varig fred. Det er derfor forhandlinger må være øverst på agendaen, også den norske agendaen, for og mot Sri Lanka.