Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-05-27:
Jeg vil takke interpellanten for å reise en viktig debatt. Jeg er helt enig med dem som mener at her er det mange ting som må veies opp mot hverandre, men jeg håper at vi klarer å finne gode løsninger. Barns beste skal alltid veie tungt, og barnevernloven er veldig tydelig på at barn har rett til hjelp til rett tid. Det er derfor et interessant forslag som regjeringen har i sin plattform, og som interpellanten tar opp i dag. Fram til nå har hjelpetiltak med noen unntak vært frivillige og noe foreldrene må samtykke til. I mange tilfeller vet vi at foreldrene sier nei, og at barnevernet sitter mer eller mindre hjelpeløse tilbake, fordi problemene i familien ikke er store nok til at de kan gripe inn. Barnevernet har da ikke noe annet valg enn å vente på en forverring i familien eller håpe at tålmodig arbeid med foreldrene fører til samtykke. På den andre siden sitter foreldre og familie med rett på beskyttelse mot offentlig inngripen når det ikke er nødvendig. Derfor har vi i dag en barnevernslov som kun tillater tvang som siste utvei etter at hjelpetiltak er forsøkt. Det bør fortsatt være en høy terskel for å gjøre stor inngripen i familiers liv uten deres samtykke. Vi vet at det beste for barnet er at alle parter samarbeider godt for å finne løsninger. Tvang tilspisser som oftest konflikten og kan gjøre samarbeidet enda vanskeligere. Derfor bør samarbeid og frivillighet fortsatt være viktig i barnevernets arbeid med familier. Dette er også til barns beste. Statsråden var i sitt innlegg inne på viktigheten av å ha tillit mellom barnevern og hjem og familie, og det er jeg helt enig i. Det er viktig at befolkningen har tillit til barnevernet, tillit til at de tar gode og velbegrunnede avgjørelser. Derfor har vi også en lov som sier at man skal forsøke hjelpetiltak før man tar i bruk siste utvei, som er omsorgsovertakelse. Dette gir foreldre en sjanse til å forbedre seg, noe mange gjør. Men mange gjør dessverre ikke det, og da er det for mange barn altfor lang tid å vente på at foreldrene skal samarbeide og hjelpetiltak forsøkes. Barnevernet skal handle til barnets beste, og da må vi også legge til rette for at barnevernet kan gripe inn når de ser at dette ikke er til barnets beste og foreldrene ikke viser tegn til å forbedre seg. Jeg har også lyst til bare å ta med et lite tilleggsmoment. Statsråden var i sitt svar også inne på viktigheten av forebygging, og det er jeg helt enig med statsråden i, men vi må heller ikke glemme ettervernet. Rapporten fra NOVA som interpellanten viser til, kom med dystre tall for barnevernsbarna, og jeg er enig i at tidlig innsats er viktig for å sikre en god utvikling og forhindre at barn følger f.eks. foreldrenes mønster. Samtidig vil jeg trekke fram at i de tilfellene hvor barnevernet har vært inne med tiltak store deler av barnets oppvekst, peker også forskningen på at oppfølging etter fylte 18 år kan være avgjørende. Altså vil en styrking av ettervernet være viktig for å hjelpe ungdommer som har fått en dårlig start på livet, inn i voksenlivet på en god måte. I de tilfellene hvor dette skjer, ser vi at flere tar høyere utdanning, som gir grunnlag for å skape et godt voksenliv. Det er de færreste av oss som er helt klare til å stå på egne ben når vi har fylt 18. Det gjelder selvsagt også for barnevernsbarna. Så inn i denne debatten ønsker jeg også å bringe dette: Ja, vi skal være opptatt av forebygging – det er viktig – men ettervern er også viktig når vi diskuterer en sak som denne. Jeg vil takke interpellanten for å ha reist en viktig diskusjon. Den skal vi selvsagt fortsette.