Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-08:
SV støtter forslaget som ligger i innstillingen i dag, og vi gjør det fordi det trengs en nasjonal politikk på området jordvern. Det er fordi både vi og regjeringen har sagt at vi skal øke sjølforsyningsgraden av mat av beredskapshensyn. Alle mener det. Men det er også sett i lys av den nye klimarapporten, som legger enda mer vekt på hvordan endringer i klimaet kan ramme jordbruket og matproduksjonen i hele verden. De har lagt større vekt på dette nå enn i tidligere IPCC-rapporter, og forskjellen er, sier de, at nå vet vi mer – vi har mer informasjon, og bevisene er sterkere og klarere. Og det som skjer med landbruket i resten av verden og i Norge, gjør oss veldig sårbare. Det er plantearter som kan dø, og det kanskje fort, slik at de ikke kan tilpasse seg nytt. Det kan være områder der det i dag bor mange folk og det dyrkes mat, der det ikke er mulig å være mer fordi det er oversvømt, eller det kan være landbruksarealer som i dag har vann, som ikke har det i framtida. Dette gjør at vi må se på vår egen sjølforsyningsgrad også i lys av at det kan bli knapphet på mat i verden. Da har vi en egeninteresse, selvfølgelig, i å sikre det, men vi har også et ansvar for å ta i bruk de områdene vi sjøl har, der det kan dyrkes mat. Da kan ikke økt sjølforsyningsgrad av mat handle om å basere det på økt import av fôr. Da er det ikke sjølforsyning; da tar vi av arealet andre steder. Matjordarealet i Norge er lite. Mye av kornarealet ligger tett inntil byene. Der har folk bosatt seg fordi det var kornarealer der. Der er det nå også en økt sentralisering, som gjør at presset på matjorda har økt. Derfor er det ikke nok med en kommunesammenslåing eller et kommunesamarbeid for å sikre at denne matjorda får et bedre vern. Man må ha noen nasjonale mål, noen nasjonale tall, som sier at så og så mye matjord må vi ha, og vi må faktisk dyrke opp mer av det vi har, enn det vi har gjort i dag. Det er altså et nasjonalt, knapt gode, og sjøl om det skulle bli litt større kommuner, vil det være en bit-for-bit-nedbygging som mister av syne det nasjonale viktige målet. Jeg er en ihuga tilhenger av tog. Jeg vil gjerne ha dobbeltspor, og jeg vil ha lyntog, og jeg vet at noe av det kommer til å måtte gå over der det er dyrket mark. Jeg vil også at folk skal kunne bo i nærheten av kollektivknutepunktet, og jeg vet at det kan bli en konflikt, men da er vi nødt til å få opp det nasjonale bildet på dette, slik at vi kan se hva det er som skjer, ikke en bit-for-bit-strategi. Nå har det kommet kart som er oppdatert, over alle mulige dyrkbare områder i landet. Det er Skog og landskap som har gitt ut disse nye kartene. Der kan vi se hvor dette ligger. Mye av det ligger i områder der det ikke er mulig å dyrke korn i dag. Det ligger i grasarealene. Da er det nødvendig at vi også har en landbrukspolitikk som gjør at det er mulig å holde de arealene i landbruksproduksjon og dyrke opp mer av de arealene som gjør at vi kan øke matproduksjonen i Norge. Da er det ikke bare tapet av matjord som må stanses, og ikke bare de mest kostnadseffektive brukene som må holdes i hevd, jorda må tas i bruk. Så diskuteres det i innstillingen om man skal gå inn for erstatningsareal – hvis man har tatt f.eks. ett dekar matjord, må man dyrke opp ett dekar matjord. Jeg mener man i så fall må se på om man skal dyrke opp to. For hvis vi skal øke matproduksjonen, må vi ha en vekslingsordning i forbindelse med tap av matjord som gjør at vi faktisk øker matproduksjonen, og at vi i hvert fall tar i bruk de arealene som de nye kartene nå viser oss er mulig. Problemet her vil jo være at man kan trenge å ta matjord ett sted og dyrke opp et helt annet sted. Det kan være noen problemer knyttet til det, men det må gjøres skal vi øke sjølforsyningsgraden av mat.