Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-03-09:
Stortinget skal i dag ta stilling til en av vårens viktigste og mest omtalte saker, nemlig energimeldingen. Saken har fått betydelig oppmerksomhet, ikke minst grunnet i at den er tett koplet opp mot Regjeringens være eller ikke være. Årsaken til det er selvsagt flertallets omstridte forslag om å tilrettelegge for bygging av gasskraftverk i Norge. Jeg vil imidlertid innledningsvis si meg svært tilfreds med at stortingsflertallet gir sin fulle tilslutning til alle forslag i meldingen som ikke – vel å merke – omhandler gasskraft. Det innebærer muligheter for en betydelig og nødvendig omlegging av vår fremtidige energipolitikk. Den største utfordringen vi står overfor, er etter Kristelig Folkepartis og de øvrige sentrumspartienes syn den sterke forbruksveksten vi har av energi generelt og elektrisitet spesielt. Prognosene for de nærmeste årene viser en sterkt oppadgående kurve som krever nødvendige mottiltak som kan bidra til å bremse veksten. Den utfordringen tar Regjeringen på alvor. Energimeldingen bærer bud om vilje til å ta i bruk en rekke virkemidler som positivt kan påvirke en uhemmet forbruksøkning av energi, og samtidig knytter denne opp mot våre miljøpolitiske utfordringer. Det er viktig, ikke minst i forhold til de forpliktelser Norge gjennom Kyoto-avtalen har påtatt seg. Det er liten uenighet om at veksten i forbruket ikke kan fortsette slik prognosene viser. Det er derfor viktig at disse ikke bare etterleves, men at prognosene faktisk formes gjennom politisk vilje til å legge premissene for utviklingen. Den viljen har Regjeringen gjennom energimeldingen synliggjort ved å trekke opp linjene for en annerledes, ambisiøs og fremtidsrettet energipolitikk. Det er gledelig at det nå er etablert et flertall for Regjeringens omfattende pakke for en nødvendig nyorientering på energisektoren. Over en periode på ti år legges det til grunn at hele 5 milliarder kr skal nyttes til dette formålet. En betydelig mersatsing som dette er det ingen andre regjeringer som kan vise til. I Norge ligger det godt til rette for større utnyttelse av alternative, nye fornybare energikilder. De fleste synes å være enige om at vi ved det har muligheter for å hente ut betydelige ressurser som kan bidra til å dekke vesentlige deler av fremtidig forbruksvekst. Regjeringen satser derfor på å legge forholdene til rette på en slik måte at disse energibærerne får rammevilkår som gjør dem attraktive som reelle alternativer til eksisterende, ikke-fornybare energikilder. I dette kan vi se investeringstilskudd og fritak for investeringsavgift. Satsingen på alternative energikilder er en del av en tiltakspakke som også innebærer en økning av elavgiften med påfølgende ordninger som skal motvirke eventuelle uheldige fordelingsvirkninger, og endelig en rekke enøktiltak som skal bidra både til energisparing og en bedre ressursutnyttelse. Uansett virkemidler som nå settes inn, må vi ta innover oss det faktum, som mange allerede har vært inne på, at vi i årene som kommer, vil ha et misforhold mellom forbruk og inndekningsmuligheter gjennom egenproduksjon av elektrisk kraft. Utfordringen blir da hvordan vi best kan håndtere dette på en mest mulig miljømessig forsvarlig måte. I den sammenheng peker også sentrumspartiene i innstillingen på behovet for å vurdere hva som videre skal skje i forhold til allerede etablerte vannkraftverk når det gjelder behovet for nødvendig ombygging, modernisering og vedlikehold, og ved det utløse et betydelig potensial for elektrisk kraft som vi ikke har tilgang til i dag. Regjeringen tar sikte på at en større del av forventet vekst i energiforbruket skal dekkes ved hjelp av nye fornybare energibærere, dels ut fra erkjennelsen av at den store utbyggingsperioden for vannkraft er over, og dels for å redusere vårt behov for kraftimport basert på forurensende kilder, herunder kullkraft. Når enkelte til stadighet gjentar at Regjeringen aktivt legger opp til fortsatt avhengighet av import av kraft basert på sterkt forurensende produksjonskilder, er det galt. Det er jo det motsatte som er tilfellet. Regjeringen tar betydelige grep for å redusere denne avhengigheten, men da ved hjelp av mest mulig rene produksjonsformer hjemme. Jeg vil også nevne våre muligheter når det gjelder utvikling og bruk av vindkraft, som bør ha spesielt gode naturgitte forutsetninger for å kunne gi et betydelig bidrag til vårt elforsyningssystem. Jeg henviser i den sammenheng til Kompetansesenteret med teststasjon på Valsneset, som både kan bidra til at vi lykkes i utbyggingen av norsk vindkraft, utvikling av nye industriarbeidsplasser og til etablering av et faglig miljø som er nødvendig for at vi skal nå vårt mål om 3 TWh vindkraftproduksjon over de neste ti årene. Dette sammen med satsingen på vannbårne varmesystemer viser tydelig vilje til å tenke alternativt i forhold til fremtidig energiforsyning, og jeg er selvsagt glad for at flertallet deler Regjeringens oppfatning av de muligheter vi har for nettopp å skaffe energi fra disse energikildene. Så noen ord om gass. Vi har bak oss noen hektiske uker med gasskraftdebatt. Debatten har oppstått som følge av en anke fra Naturkraft når det gjelder SFTs krav til utslippsreduksjoner, som senere er bekreftet av Miljøverndepartementet. Oppmerksomheten omkring gasskraftsaken har først og fremst sin årsak i at saken er knyttet til spørsmålet om hvorvidt Regjeringen kan fortsette med et stortingsflertall mot seg eller ikke i en så viktig sak. Det skal jeg ikke ta stilling til, men avgrense meg til å si noen ord om selve saken. Regjeringen sier nei til bygging av gasskraftverk i Norge basert på dagens teknologi, fordi disse etter vår oppfatning representerer så store utslipp av klimagasser at Regjeringen ikke finner det forsvarlig i forhold til behovet for å redusere utslippene og ikke minst i forhold til de sterke forpliktelsene vi har påtatt oss gjennom Kyoto-avtalen. Opposisjonen, ledet an av Arbeiderpartiet, ønsker derimot, ved instruksjon av Regjeringen, å legge til rette for at bygging av forurensende kraftverk kan igangsettes nå. Det forsøkes systematisk å skape inntrykk av at debatten dreier seg om for eller mot gasskraftverk. Det er ikke riktig. Også sentrumspartiene ser betydelige muligheter ved bygging av gasskraftverk, men da basert på løsninger som kan redusere utslippene til et minimum. Det er grunn til å tro at en slik teknologi er eller snart blir tilgjengelig, og at vi derfor bør vente med bygging. Det er betenkelig at vår måte for å ivareta våre Kyoto-forpliktelser om å redusere klimagassutslippene er å øke utslippene i størrelsesorden store deler av den norske bilparken. Det er liten grunn til å tvile på at flertallets innstilling i denne saken setter vår troverdighet som miljøpolitisk foregangsland på prøve. Det er også grunn til å sette et stort spørsmålstegn ved Arbeiderpartiets miljøprofil, som allerede er sterkt svekket. Det bør være et tankekors for partiet og dets miljøprofilerte statsministerkandidat at partiet hans i stadig større grad baserer sitt miljøengasjement på et samarbeid med Høyre og ikke minst Fremskrittspartiet. Stikkord her er utbyggingen av Øvre Otta og etableringen av et nytt skytefelt på Finnskogen – og nå altså gasskraftsaken. Flertallet hviler mye av sin argumentasjon for bygging av sterkt forurensende gasskraft nå på at disse vil erstatte importen av dansk kullkraft. Vi har imidlertid ingen sikker dokumentasjon på at så vil skje. Tvert imot signaliseres det fra dansk side at Danmark for å ivareta sine Kyoto-forpliktelser vil måtte bygge ned mye av sin kullkraftproduksjon og i stedet dekke sitt fremtidige energibehov ved hjelp av rene alternative energibærere. Samtidig henvises det til et internasjonalt kvotehandelssystem som betyr at vi kan investere i klimatiltak i utlandet, som så krediteres tiltak hjemme. Problemet er at et slikt system ikke er på plass. Vi vet ikke når det kommer, hvilken innretning det får, eller hvor mye Norge for den saks skyld får anledning til å handle. Dersom sterkt forurensende gasskraftverk bygges i Norge, skal de ifølge flertallet ikke underlegges noen krav til utslippsreduksjoner i perioden fram til et kvotesystem er på plass. Det betyr i realiteten fritt fram for ubegrenset adgang til utslipp av klimagasser. Kyoto-avtalen forutsetter at en vesentlig del av våre forpliktelser må tas i form av nasjonale tiltak, mens handel med kvoter og fleksible gjennomføringsmekanismer er å betrakte som supplementer. Det betyr at vi ikke ensidig kan basere oss på disse mekanismene, men også må være villige til å ta de nødvendige løft hjemme. Det blir derfor en stor utfordring å avklare på hvilken måte dette best kan gjøres. Når gasskraftverkene nå etter flertallets syn skal fristilles i forhold til forpliktelser, må andre sektorer være villige til å ta de merbelastninger dette medfører. Så langt jeg kan se, har ikke flertallet angitt noen vei i forhold til hvilke sektorer som skal berøres. Mange ville sikkert satt pris på å få vite det, både innenfor industrien, transportnæringen og også kanskje blant vanlige bilister. Det bør ikke minst Arbeiderpartiet kunne avklare i løpet av dagens debatt. Arbeiderpartiet har gjennom denne prosessen snudd på en rekke punkter. Det gjelder både i forhold til forutsetningene for bygging av gasskraftverk, synet på SFTs utslippskrav og forurensningslovens betydning for bygging av gasskraftverk. Det finnes rikelig med dokumentasjon som etter min oppfatning underbygger dette, selv om Arbeiderpartiet hevder det motsatte. Juss har blitt et sentralt tema i innspurten av behandlingen av denne saken. Jeg skal ikke gå dypt inn i det, men bare konkludere med at de juridiske betenkningene som er lagt fram fra sentrumspartienes og Regjeringens side, er fremlagt i full åpenhet slik at Stortinget kan forholde seg til dem, i motsetning til visse andre juridiske betraktninger som man ikke kan forholde seg til i saken.