Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2013-06-14:
La meg aller først takke utenriksministeren og de to statsrådene for redegjørelsene. Jeg synes det er naturlig og viktig at man spiller på lag i Stortinget i såpass alvorlige og viktige saker. La meg også være helt tydelig på at Fremskrittspartiet støtter det vi nå har tenkt å gjøre, ikke minst fordi det har basis i et FN-mandat, men også fordi den delen av verden som har det bra, har en plikt til å stille opp og bidra når andre deler har det vanskelig, av hensyn til hele sivilbefolkningen – barn og voksne av begge kjønn. Det er viktig for Fremskrittspartiets del å være tydelig på at vi skal hjelpe når vi kan, og når det er naturlig at vi gjør det. I så måte er det ikke tvil om at et bidrag fra Norge er naturlig, og det er noe vi skal og må gjøre. Samtidig er det viktig å understreke – i hvert fall for vår del – at sikkerheten til personellet vi skal sende ned, er avgjørende. Jeg forutsetter at de respektive departementene og statsrådene har et gjennomgående fokus på det. Hvis vi skal beholde legitimiteten til å bidra ute, er det også viktig at vi tar vare på dem vi sender ut, på en god og forsvarlig måte. Erfaringene fra Afghanistan, hvor vi har vært lenge, viser at det finnes noen utfordringer. Vi gjør veldig mye som er bra, samtidig er det ikke tvil om at de som kommer hjem, ikke bestandig oppfatter det å komme hjem som like enkelt. Nå skal vi ut i et nytt scenario – hvis man kan si det slik – som kommer til å bli tøft. Selv om vi i utgangspunktet ikke skal sende spesialstyrker eller noen andre, skal vi sende personell nedover. Det som i alle fall er sikkert med denne typen situasjoner, er at du aldri vet hva du ender opp i. Da tenker jeg at nøkkelforutsetningene for vår del er at personellet er forberedt, at de har riktig utstyr, riktig trening, riktig brifing og gode forutsetninger for å dra ned. Jo bedre forberedt man er, desto bedre er man i stand til å gjøre jobben sin. Jeg håper og forutsetter at erfaringene fra Afghanistan i så måte vil bidra til å gjøre dette forsvarlig og godt. Jeg er også glad for at man har tidsavgrensning på bidraget. For Fremskrittspartiets del er vi i alle fall ikke innstilt på å havne i en situasjon tilsvarende den i Afghanistan, som er et referansepunkt her, og ende opp med å bli værende der i ti år. Det er ikke målet vårt per i dag. Derfor er jeg veldig fornøyd med at man har en tidsavgrensning på ett år i første omgang. Vi er selvfølgelig åpne for å ta denne debatten på nytt igjen, hvis regjeringen kommer tilbake og sier: Forutsetningene har endret seg. Vi har behov for å være der lenger. Vi ønsker å drøye bidraget. Da skal vi selvfølgelig stille opp og lytte til innspillene som kommer, men per i dag er det avgjørende for vår del at man har en tidsavgrensning på det. La meg også si at det er ett punkt i forutsetningene vi er uenig i. Jeg ser på Forsvarsdepartementets hjemmeside at man skal finansiere den delen av bidraget innenfor den rammen som ligger. Det er vi prinsipielt uenig i. Vi mener at alle oppdrag av denne karakter bør tilleggsfinansieres. Jeg regner med at forsvarsministeren kommer opp hit senere i dag og sier noe om hvordan det skal finansieres. Hvis jeg ikke husker feil, deler jeg vel tankerekken til komiteens leder, om at hvis det er sparte midler – for å bruke et slikt begrep – fra Afghanistan, er de tiltenkt andre formål. Jeg ønsker å høre hvordan dette skal finansieres, og hva det eventuelt i verste fall vil gå ut over. Jeg har et annet moment, som jeg også synes er viktig: Når mannskapene våre som har vært ute, kommer hjem, forventer vi faktisk at de tas vare på og gis samme honnør som de som har tjenestegjort f.eks. i Afghanistan. Det har vært situasjoner, der folk har vært andre steder og følt seg som en andreklasses tjenesteyter, på vegne av den norske stat. Det synes jeg i utgangspunktet er en dårlig måte å behandle folk som tar stor risiko, på. For Fremskrittspartiets del tenker vi at alle som reiser ut og tar risiko, skal behandles likeverdig når de kommer tilbake. De som gjør jobben, med flagget på skulderen, eller folk i sivil, som gjør en jobb for oss, skal tas vare på og gis samme honnør når de kommer tilbake, uavhengig av hva slags land de har vært i. Jeg har ikke tenkt å bruke så mye tid på bakgrunnen, for det har flere gjort før meg, men det overordnede for vår del er å ha fokus på at Norge har økonomiske muskler til å gjøre dette. Andre har vært inne på dette, bl.a. bistandsministeren. Det er helt naturlig. Vi har blitt bedt om å bidra med de styrkekapasitetene vi har. Vi mener det er mulig å gjøre dette. Jeg hørte også at forsvarsministeren påpekte kvaliteten på dem vi har. Jeg har et tilleggsspørsmål – i tillegg til finansieringen – til forsvarsministeren: Ville man kunne gjennomført denne operasjonen uten et norsk bidrag? Hvis det er sånn at vårt personell er nøkkelpersonell for å kunne gjøre dette, tenker jeg at det setter saken i et spesielt lys. Hvis vi gjør dette fordi vi blir spurt i en mer generell henvendelse, ligger det litt andre vurderinger bak. Jeg synes i hvert fall det er viktig å få avklart det. Men Fremskrittspartiet kommer til å støtte dette. Vi kommer til å være tydelige, og vi kommer til å forvente at personellet blir tatt vare på – før, under og etter – for jeg tror det har noe å gjøre for motivasjonen til dem som gjør en jobb, og til dem som reiser ut og gjør en innsats ute, enten de er i frivillige organisasjoner, ansatte i sivil sektor i Norge, eller de er i Forsvaret. Jeg tror motivasjonen deres i stor grad styres av om man lykkes i å gjøre ting. La meg på nytt bruke Afghanistan som eksempel: Enkelte har uttrykt til dels stor frustrasjon over at det blir vanskelig å se sammenhengen mellom det man ønsket, og det som var et norsk politisk mål her, og situasjonen man havnet i, og det man var satt til å gjøre langt borte. Så jeg håper man har et godt og bredt fokus på å brife dem som skal gjøre jobben for oss. Da satser vi på at dette går bra.