Trine Skei Grande (Venstre), 2003-02-20:
Det er vanskelig for oss alle, både politikere og borgere, å forholde seg til den spente sikkerhetspolitiske situasjonen verden nå er i. Det er viktig å være klar på hvor vanskelig situasjonen er, spesielt for et lite land som er avhengig av at det internasjonale rammeverket fungerer. Det er et betydelig folkelig engasjement knyttet til situasjonen i Irak. Sist lørdag viste millioner av mennesker over hele verden hva de mente om krig mot Irak. Et slikt engasjement og en slik folkelig samling bør påvirke statsledere og politikere over hele verden. Demonstrasjonene viser at demokratiet er levende, og at folk mener at det nytter å engasjere seg. På alle plan handler denne saken om kampen for demokratiske prinsipper. Både nasjonalt, regionalt og globalt er det viktigere enn noen gang at det er demokratiets røst og samarbeidets natur som får råde grunnen. Behovet for samling og enighet er altoverskyggende. Det er ingen tvil om at Saddam Hussein er en tyrann som er til ulykke for sitt folk, og som må ses som en trussel mot sine naboer og kanskje mot vår egen sikkerhet. Nettopp derfor har FN vedtatt en rekke resolusjoner for å avvæpne det irakiske regimet. Det er et faktum at det måtte trusler om militær inngripen til for å registrere vilje til samarbeid. Hans Blix" siste redegjørelse i FN viser dette. I denne kritiske fasen er det overmåte viktig at verdenssamfunnet samler seg om de institusjonene og det rammeverket som vi sammen har bygd opp de siste 50 årene. Ett land kan ikke ta patent på demokrati på vegne av resten av oss. Utenriksministeren klargjorde i sin redegjørelse på en meget god måte hva som er Regjeringas linje i dette spørsmålet. Vårt mål er å finne fram til en fredelig løsning på konflikten. Vårt mål er å avvæpne Irak gjennom det internasjonale presset som er iverksatt og ivaretatt av FNs sikkerhetsråd. Det er Sikkerhetsrådet som har ansvaret for håndteringen av Irak-spørsmålet og for opprettholdelse av internasjonal fred og sikkerhet. Dersom vi i denne situasjonen ikke står samlet bak FN som institusjon, kan vi i framtida risikere å stå overfor en verden uten global, folkerettslig styring og felles møteplasser for konfliktløsning. Venstre mener det er viktig at inspektørene nå får den tida de trenger, og at de samtidig får gode arbeidsforhold. Det er vesentlig at FNs våpeninspektører også får tilgjengelig all den informasjon andre lands etterretningsorganisasjoner eventuelt måtte ha om situasjonen i Irak. Denne informasjonen bør gis til inspektørene direkte og ikke via redegjørelser i Sikkerhetsrådet. Venstre er glad for at EU denne uken klarte å samle seg bak en felles balansert linje i Irak-spørsmålet. Det gir oss et håp om at det er mulig å få til en global samling og enighet i Sikkerhetsrådet. Venstre er også lettet over at det ble enighet om defensive beredskapstiltak for Tyrkia i NATO. Skulle det bli krig, er det en selvfølge at alliansen stiller opp, men det er også en selvfølge at Tyrkia følger konvensjoner og åpner grensen for flyktninger som måtte komme fra Irak. Debatten om hvordan verdenssamfunnet skal forholde seg til situasjonen i Irak, har tydeliggjort USAs rolle som verdens eneste supermakt. Venstre er bekymret for at denne rollen forvaltes på en måte som kan føre til ytterligere mistenksomhet og ustabilitet i forholdet mellom ulike deler av verden. Europa deler grunnleggende verdier som demokrati, frihet for den enkelte og respekt for menneskerettigheter med USA. Derimot er det stor skepsis i Norge og i resten av Europa til president Bush" måte å forvalte disse verdiene på. Mange er redde for at krisen eskalerer motsetningene mellom «vår» verden og «de andre». Venstre deler denne bekymringa, og vi er også bekymret for at USA skal opptre som verdenspoliti uten forankring i FN. USA og president Bush må også respektere FN-pakten og gjeldende folkerett. Derfor er det gledelig at EU nå har samlet seg. USA trenger sterke venner som av og til kan spille en korrigerende rolle i kampen for de verdiene vi deler. Gjensidig respekt er viktig for å opprettholde de sterke transatlantiske båndene. Det er mange nok diktatorer i denne verden til at demokratiene bør holde sammen. Venstre følger med spenning de debattene EU sjøl fører om sin framtidige rolle og organisering. Med enigheten i København om utviklingen av en felles sikkerhets- og forsvarspolitikk vil EU spille en viktigere rolle for europeisk sikkerhet i tida framover. I disse dager, da alles øyne er rettet mot Irak, er det lett å overse andre konflikter og andre viktige sikkerhetspolitiske og utenrikspolitiske utfordringer. Jeg er imponert over den jobben som er gjort som vertskap for det internasjonale giverlandsmøtet for bistand til det palestinske området denne uken. Samtalene som har foregått på dette møtet, vil forhåpentligvis kunne bringe oss i riktig retning. Det er viktig at vi nå gjør alt som står i vår makt for å bidra positivt til avspenning i Midtøsten. De viktige fredsbevegelsene som vokser fram både i Israel og blant palestinere, må støttes og bygges opp. Israel må umiddelbart stoppe sine militære aksjoner i Gaza. Det er riktig, som utenriksministeren poengterte, at en løsning på denne langvarige konflikten bare kan finnes ved at man snarest begynner realiseringen av visjonen om de to statene – Israel og Palestina. Også på den koreanske halvøya er situasjonen spent. Her sitter en tyrann med masseødeleggelsesvåpen, en tyrann som behandler sitt eget folk på den mest grusomme måte. Denne tyrannen er sannsynligvis også mer «trigger happy» enn andre tyranner verdenssamfunnet for tida er opptatt av. Venstre mener Regjeringa må bidra til å øke innsatsen for at denne sikkerhetspolitiske trusselen ikke eskaleres. På sikt må det være et mål å skape et klima som kan bidra til at samtalene mellom Nord-Korea og Sør-Korea gjenopptas, slik at disse landene til slutt kan finne sammen. Og her er det sjølsagt at det er fjorårets fredsprisvinner, FN, som har hovedansvaret, og som sitter ved roret når konflikter skal løses. De kommende forhandlingene i WTO vil stille norsk landbruk overfor store utfordringer. Sjøl om utkastet som Stuart Harbinson og WTO-administrasjonen la fram 12. februar, neppe vil bli det endelige resultatet av forhandlingene, viser det med all tydelighet hva slags utfordringer våre forhandlere står overfor, og i hvilken retning dette drar. Norge har lagt seg på en høyst realistisk linje og har lite å gå på. Det samme har EU understreket. I Sem-erklæringen har Samarbeidsregjeringa understreket «at importvernet fortsatt må sikre norsk landbruksproduksjon på viktige områder». Nettopp importvernet vil være viktig i de kommende forhandlingene. Norsk landbruk er dyrt å drive. Derfor trenger vi et robust importvern for å opprettholde en matproduksjon her i landet. For Venstre er det viktig å sikre at Norge fortsatt har handlingsrom i den nasjonale landbrukspolitikken innenfor rammen av WTO og andre internasjonale avtaleverk. Derfor er det viktig at Regjeringa i de kommende forhandlingene aktivt samarbeider med EU og andre land som står oss nær posisjonsmessig, slik landbruksminister Lars Sponheim sa senest i gårsdagens spontanspørretime. Helt til slutt vil jeg si at det er viktig å se på oss sjøl og våre egne debatter i litt perspektiv. Det sørlige Afrika trues nå av akutt matmangel. Regjeringa gjør bl.a. gjennom Verdens Matvareprogram, UNICEF og Kirkens Nødhjelp en viktig jobb, som vi dessverre leser lite om i avisene og ser lite til på TV. Folk i disse landene mangler mat og lider under vanstyre. Mens vi ser gledelig demokratisk framgang i Kenya, ser vi at situasjonen i Zimbabwe fortsatt er vanskelig. Dette burde, også for oss folkevalgte, være et viktig perspektiv i disse dager da vi bruker så mye tid til å diskutere størrelsen på kompensasjonen for nordmenns høye strømutgifter.