Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-30:
Jeg syns saksordførerens innlegg i denne saken sier alt om hvor lite stortingsflertallet egentlig forstår om hvor vanskelig boligmarkedet er for unge mennesker og for dem som ikke har så god råd. Dette er en ren budsjettsak, sier Giske. Ja, pengebevilgningene i den er nok det. Men dette dreier seg om en stor strukturdebatt, om hvordan vi skal organisere det norske samfunnet, hvordan vi skal organisere og finansiere kanskje det som er viktigst i hverdagslivet for de fleste av oss, nemlig det at vi har tak over hodet og hvor mye det skal koste. Bolig er en nødvendighet, og det er ikke noe marginalt problem, slik som det ser ut til at Regjeringa og også flertallet mener. Jeg har lyst til å vise til et brev som kommunalkomiteen fikk i vår da vi behandlet stortingsmeldinga om boliger for unge og vanskeligstilte, der Regjeringa skriver at foreløpige rapporter fra de store byene viser at behovet for tilskudd er mye høyere enn bevilgningene. De viser også til at et nedre golv for behov basert på disse nøkterne kommunale anslagene er 2 000 boliger ekstra i året. Etter departementets vurdering, før de lokale planene foreligger, kan det dreie seg om et behov varierende frå 2 000 til 5 000 ekstra boliger i året i en femårsperiode hvis behovet framover er konstant. Og det vet vi at det ikke er, for bl.a. fra 1. januar 2000 fjernes de siste husleiereguleringene, riktignok slik at prisen ikke øker så fort, men over noen år fases svært mange andre billige utleieboliger ut av markedet. Så dette er ikke noe marginalt problem. Prisen går opp på både leie og eie. Og vi snakker om det som betyr aller mest for folks private økonomi. Det er disse prisene som tar størst andel av lønningene til folk, det gjelder både husleie og renter og avdrag. At man prøver å marginalisere at leieprisene går opp fordi rentene nå har gått ned, syns jeg er en ganske risikabel argumentasjon. Nå vet vi at renten både i Husbanken og Lånekassen er markedsstyrt. Når prisene er så høye og hvis rentene plutselig skulle sprette opp igjen, vet vi at folk får helt uoverstigelige problemer i privatøkonomien sin. De som befinner seg i leiemarkedet, er ofte ungdom og ubemidlede, og mange av dem betaler allerede i dag en helt urimelig høy leie i markedet. Det som kan løse opp i dette, er et økt tilbud av allmennyttige utleieboliger basert på selvkost, og det er det dette forslaget dreier seg om. Situasjonen for de fleste unge i dag er at de har et stort studielån etter å ha studert, og når de i tillegg til det skal finansiere en bolig, er det svært mange banker som velger å si nei til lån. Resultatet er at de må ut på et allerede presset leiemarked, og at de aldri greier å bygge seg opp egenkapital som gjør at de kan komme inn på eiemarkedet. Jeg ser at Regjeringa i et svarbrev til komiteen henviser til etableringslånordningen. Det hadde vært noe hvis den ordningen var stor nok, og hvis det ikke var slik at det nesten er som å få kamelen gjennom nåløyet å få et slikt lån. Det er en svært liten gruppe som kan få del i etableringslånordningen, for enten tjener man for lite eller så tjener man for mye. Man skal være god om man treffer akkurat det inntektsnivået og det utgiftsnivået som gjør at man har mulighet til å få et slikt lån. Og så til kanskje det viktigste: Det er en stor mangel på utleieboliger i Norge generelt, og det har det vært i mange år. Det tror jeg faktisk er en virkelighet som må beskrives mange ganger før vi egentlig skjønner hvordan det er. I Norge er vi et annerledesland på vondt når det gjelder utleieboliger. Vi har altfor få, og det bidrar til at prisen blir svært høy når det er mange som etterspør en utleiebolig, og det er det i dag. Det er mange som etterspør en utleiebolig fordi de ikke får tilgang på lån, det er mange som etterspør det fordi de har svært lav inntekt, og det er mange som etterspør det rett og slett fordi de velger denne boformen. Det er det mange som gjør, og jeg tror den andelen vil øke. Det dette forslaget dreier seg om, er i utgangspunktet å få etablert boliger for dem som har små inntekter, eller som er unge og trenger en valgfrihet i den fasen – en valgfrihet som ikke setter dem i en gjeldsslavesituasjon for resten av livet. Det er gjort mange undersøkelser på andelen av leiemarkedet i Norge i forhold til landene rundt oss. Det skal jeg ikke ta opp igjen, for det står i forslaget. Men det foreligger også ganske mange rapporter, bl.a. levekårsundersøkelsen fra 1997, som dokumenterer at antall leieboliger i Norge faktisk går ned. Og de går veldig ned med konjunkturer, økte lønninger og inntekter ellers, for det er slik at en svært stor del av leieboligene i Norge er utleieareal som er inne i folks privathus. Dette leier man altså ut for å kunne finansiere sine egne lån, og når man får god råd og har nedbetalte lån, slutter man med det. Det betyr at vi ikke har noe kontroll med hvor mange leiligheter vi har på utleiemarkedet, og svært få av dem er subsidiert. I tillegg viser også mange undersøkelser at ungdoms inntekter har gått ned de siste årene i forhold til resten av befolkningen, og at de ikke på samme måte som andre har fått del i inntektsveksten. Undersøkelser som ble lagt fram sist uke, viser også at ungdom i mindre grad i dag enn for ti år siden er i stand til å kjøpe seg bolig og komme inn i boligmarkedet. Det er ganske spesielt, fordi ellers øker jo velstanden ganske formidabelt i dette samfunnet. Og vi vet altså hva som trengs. Det er to ting: Det er billige tomter, og det er økte tilskudd. Billige tomter er både staten og kommunene nødt til å ta ansvar for. Man kan ikke fortsette å selge alt man har av tomter som er egnet for boligbygging, til høystbydende. Både kommuner og stat må ta ansvar for at disse tomtene blir øremerket til rimelig boligbygging, og at man regulerer dem på en slik måte at det ikke blir segregerte områder, men blir en blandet boligmasse der som retter seg mot flere grupper. Det er fullt mulig. Når det gjelder penger, er det det dette forslaget dreier seg om. Det dreier seg om å bevilge nok penger, slik at det blir mulig for kommunene enten å bygge eller å kjøpe utleieboliger og tilby dem til en pris som gjør at ungdom og folk med dårlig råd ikke behøver å ende som gjeldsslaver for evig tid. Frykten for at vi skal få en altfor stor utleieboligsektor, som departementet har skrevet i brevet til komiteen, og som det ser ut som komiteen er enig i, må jeg si jeg syns er vesentlig overdrevet, når man vet hvor lite dette utleieboligmarkedet i Norge er. Vi skal bygge fryktelig mye i veldig mange år før det begynner å bli for mange, så jeg syns at man kanskje kunne ha spart seg å være så bekymret for det. Hvis man viser til naboland og ser hvor mye de har bygd, og at f.eks. noen svenske kommuner nå har problemer med for stor boligmasse i det de kaller «allmännyttan», så har jeg ikke regnet ut hvor mange ekstra boliger vi måtte bygge hvert eneste år og i hvor mange år vi skulle drive på for å komme i en tilsvarende situasjon, men det er altså fullstendig skivebom i forhold til volumet på det forslaget som er fremmet her. Jeg fremmer forslaget som vi har i innstillingen, og jeg appellerer til stortingsflertallet om å ta dette temaet med noe større alvor enn det jeg syns de har gjort hittil. Dette dreier seg altså om det viktigste for folk, nemlig muligheten til å skaffe seg et hjem. Det er utgangspunktet for å kunne beholde og ha en jobb, det er utgangspunktet for å kunne ta utdanning, det er utgangspunktet for å kunne motta helsetjenester og at det skal være noe nytte i det, det er utgangspunktet for ethvert menneskes privatliv – og ikke minst må det være i Stortingets interesse at vi gir folk et annet valg enn det å ende opp som gjeldsslaver for resten av livet.