Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2016-03-14:
Jeg vil også takke for det samarbeidet som har vært i komiteen i denne saken. Når Stortinget nå behandler Meld. St. 13 for 2015–2016, så er det med bakgrunn i Prop. 61 LS for 2014–2015, som vi behandlet i forbindelse med nærpolitireformen, jf. Innst. 306 S for 2014–2015, der det på initiativ fra Arbeiderpartiet ble fattet et enstemmig vedtak om at regjeringen i løpet av 2015 skulle legge fram en sak med forslag om nasjonal kriseledelse der roller og ansvar skulle klargjøres. Meldingen vi har til behandling i dag, beskriver politiets rolle og ansvar som den sentrale beredskapsaktøren og legger vekt på Politidirektoratets samordnings- og koordineringsansvar ved kriser og alvorlige hendelser. 22. juli-kommisjonens rapport peker på at politiets operasjonssentraler den fatale dagen i juli 2011 ikke var utrustet og bemannet for å kunne fylle sin rolle ved store hendelser. På det tidspunktet hadde vi 27 politidistrikter og 27 operasjonssentraler, og i dag er det antallet redusert til 12. Arbeiderpartiet er enig i at de nye operasjonssentralene som etableres i forbindelse med politireformen, vil ha større kapasitet og bredere kompetanse til å håndtere alvorlige hendelser og kriser enn hva som var tilfellet med 27 politidistrikter tidligere. Gjørv-kommisjonen foreslo at det ble opprettet en nasjonal skalerbar operasjonssentral i Oslo. Jeg ser at det i stedet foreslås at to operasjonssentraler, henholdsvis Oslo og Sør-Vest, skal ha etablert rutiner for «nabohjelp» og også kunne tre inn og gi bistand i spesielt krevende situasjoner. Jeg mener det er grunnlag for å påpeke at det ikke er sannsynliggjort i meldingen at en vil ha gode nok rutiner og være godt nok trent innenfor en slik organisering som foreslås. Jeg har lest hva som skrives om standardisering av operasjonssentraler og opplæring av dem som skal tjenestegjøre på disse sentralene. En skalerbar operasjonssentral, slik Gjørv kommisjonen foreslo, skal kunne ta ledelse ved en nasjonal krise og skal kunne lede den operative innsatsen i flere politidistrikt. Dette må øves, det må øves ofte, og vi er tvilende til den løsningen som foreslås i meldingen som vi nå behandler, og mener derfor at det ville være en bedre løsning å etablere en skalerbar operasjonssentral i Oslo. I forbindelse med etableringen av Politidirektoratet behandlet Stortinget Ot.prp. nr.7 for 1999–2000, Den sentrale politiledelsen. I proposisjonen er det viet et eget kapittel til å drøfte temaet «Den sentrale politiledelsen og operativ virksomhet». Dette var et viktig prinsipielt tema som ble drøftet bredt, og som hadde vært gjenstand for en bred høring, der flere høringsinstanser på et prinsipielt grunnlag var kritiske til at direktoratet skulle ha operative funksjoner eller en operativ rolle. I proposisjonen konkluderte departementet, en konklusjon Stortinget støttet under behandlingen. Jeg siterer: «Bare i helt spesielle situasjoner bør direktøren for Politidirektoratet ha mulighet til å gripe inn i operativ virksomhet. Dette kan f.eks. gjelde saker av vesentlig, nasjonal betydning, eller hvor det kan være uomgjengelig nødvendig av hensyn til gjennomføring av politioperasjon. Slik inngripen kan skje ved at direktøren for Politidirektoratet enten bruker sin instruksjonsmyndighet, selv overtar ansvaret for politioperasjonen, eller overlater ansvaret for denne til en annen politimester eller sjefen for et særorgan. Utgangspunktet bør være at det utpekes en ansvarlig operativ leder.» Jeg er av den oppfatning at etablering av et døgnbemannet situasjonssenter i Politidirektoratet, slik det er beskrevet i denne meldingen til Stortinget med situasjonssenterets funksjon og politidirektørens operative rolle, utfordrer den forståelsen som ble lagt til grunn ved drøftelsen i Ot.prp. nr.7 den gangen. Det er også vår oppfatning at meldingen hadde stått sterkere om dette prinsipielt viktige temaet hadde vært nærmere drøftet i meldingen som ligger til behandling i Stortinget i dag.