Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-10:
Tibet-spørsmålet og tibetanernes livsvilkår i Kina har stått på den politiske dagsordenen siden 1950. Tibet ble drøftet av generalforsamlingen i FN i 1959, i 1961 og i 1965. Det avstedkom resolusjoner som bl.a. tok til orde for selvbestemmelse for tibetanerne. Tibets eksilregjering med eksilstatsminister Lobsang Sangay og Tibets åndelige leder, Dalai Lama, som begge har besøkt Norge i vår, krever ikke en tibetansk stat og løsrivelse. De ønsker mer selvbestemmelse i Tibet og en dialog med Kina om dette. Neste år er det 50 år siden FNs generalforsamling sist mente noe om Tibet-spørsmålet. Den 23. mai i år 2000 tok stortingsrepresentant Børge Brende opp Tibet-saken i et skriftlig spørsmål til daværende utenriksminister Thorbjørn Jagland – altså for 15 år siden. Spørsmålet lød som følger: «Det er 50 år siden kinesiske styrker rullet inn i Tibet. Tiden er nå i ferd med å renne ut for tibetanerne og deres kultur. Likevel sviktet Norge så sent som i vår under FNs menneskerettighetskommisjons møte. Da ville man ikke være medforslagsstiller til USAs forslag om resolusjon mot Kinas brudd på menneskerettighetene i Kina og Tibet. Kan man vente en mer aktiv Tibet-politikk fra Regjeringen fremover, og hvorfor var ikke Norge medforslag-stiller til USAs forslag om resolusjon mot Kinas fortsatte brudd på menneskerettighetene i Kina og Tibet?» Det er omtrent som jeg skulle skrevet det selv i går – eller i forrige uke for den del. Det kunne vært et veldig tidsaktuelt spørsmål all den tid statsråd Børge Brende i går, eller siste døgn, holdt et innlegg i FN om menneskerettigheter. La meg berolige statsråden med at jeg ikke stilte spørsmålet, og jeg er glad for at en norsk statsråd og en norsk prinsesse blir invitert til å snakke om menneskerettigheter i FN. Jeg er også glad for at regjeringa har varslet en egen stortingsmelding om menneskerettigheter. Når det gjelder situasjonen i Tibet og forholdene for den tibetanske minoriteten i Kina, har det gått snart 15 nye år siden daværende stortingsrepresentant Brende mente tida var i ferd med å renne ut for tibetanerne og deres kultur. Situasjonen i Tibet er dessverre ytterligere forverret. Etter opptøyene i 2007 og 2008 fikk vi i 2009 høre om de første selvpåtenningene blant tibetanere. Fram til i dag oppgis det at 130 tibetanere har antent seg selv i protest mot Kinas overgrep i Tibet. Flertallet er døde. Rettsoppgjøret etter opptøyene i 2007 og 2008 var brutalt. Flere internasjonale menneskerettsorganisasjoner har beskrevet rettssaker som fiktive og mangelfulle – noen uten beviser, noen uten forsvarer og noen med voldelige innslag. Dødsdommer er fullbyrdet. I andre tilfeller er personer bare forsvunnet uten rettsoppgjør. Noen er sågar dømt for å ha deltatt i forsamling på offentlig sted. Situasjonen i Lhasa, hovedstaden i Tibet, beskrives av dem som har vært der de siste årene, som en krigssone. Det er intens kameraovervåking og avlytting. Politi og militære, godt bevæpnet, er synlig i gatebildet. Mediebildet er innskrenket og sensurert. Tibetanerne beskriver diskriminering innen arbeidsliv, utdanning og helse. Fortsatt rapporteres det om tvangsarbeid. Statsråd Brende har selv, som stortingsrepresentant, omtalt folkeforflytning og masseinnvandring av kinesere som en av de største truslene mot tibetansk innflytelse og kultur. Tibetanerne er i ferd med å bli en minoritet i eget land. Respekt og tillit til domstolene samt organisasjons-, presse- og ytringsfrihet er grunnleggende rettigheter for mennesker. Verdenssamfunnet har en rolle her. Institusjoner som FN og Verdensbanken er sentrale aktører. Statsråden har selv ved flere anledninger bl.a. etterlyst at FN skal få adgang til å komme inn i Tibet og rapportere nøytralt om situasjonen for at man skal få informasjon fra en uhildet aktør. Er dette noe statsråden anser som aktuelt å ta opp med FN? I tillegg kan Norge jobbe direkte med andre land, gjerne de nordiske og baltiske landene som har en relativt lik demokratisk kultur, for å påvirke Kina og for å hjelpe direkte i Tibet. På samme vis kan vi jobbe direkte med andre land i Asia, som Nepal, India og Mongolia, hvor tibetanske flyktninger oppholder seg. Bistandsarbeid, folk-til-folk-samarbeid, akademisk samarbeid, utdanning og helse er også saksrelatert samarbeid som kan være aktuelt. Jeg vil sette pris på om statsråden kan gi noen betraktninger rundt hvordan regjeringa tenker om hvilke aktører som er aktuelle å samarbeide med, konkret knyttet til menneskerettighetssituasjonen og utviklinga generelt i Tibet. Det er en interessant utenrikspolitisk debatt som også har reist seg i Norge i vår, i kjølvannet av Tibet-saken og Dalai Lamas besøk i Norge. Norges forhold til Kina har gått inn i en ny fase etter at Nobels fredspris for 2010 ble gitt til Liu Xiaobo. I de 15 årene som har gått siden stortingsrepresentant Brende ledet Tibet-komiteen, har den økonomiske veksten både i Norge og i Kina vært eventyrlig. Produksjon og etterspørsel etter olje og gass har stått sentralt i denne veksten. Generelt har også handelen mellom Norge og Kina vokst veldig, og Kina er i ferd med å bli verdens største økonomi. Kinas posisjon som verdens ledende økonomi aktualiserer Norges forhold til Kina, ikke minst når det gjelder handelsinteresser, men også når det gjelder menneskerettigheter, demokrati, miljø og klima. Himalaya blir gjerne omtalt som den tredje pol. Tibetplatået har store vannressurser, og tilgang til naturressurser var og er en sentral kilde til konflikten i Tibet. Våre egne nordområder og Arktis står også overfor utfordringer med nedsmelting og nye isfrie passasjer for båttrafikk som noen eksempler på både trusler og muligheter. Kina er invitert med som observatør i Arktisk råd. Hvordan de agerer i eget land, og hvordan de forvalter naturressurser i eget land, kan ikke ses isolert fra forvaltning i vårt eget nærområde. Når en ser hvordan Kina har – ikke masseinnvandret eller folkeforflyttet, men jeg vil hevde – kolonisert Tibet og bruker generasjoner på å endre befolkningsmønsteret til sin egen fordel, er det et både innenriks- og utenrikspolitisk anliggende å forholde seg til en slik aktør på et nøkternt vis, holde en konsekvent linje og tenke svært langsiktig. Jeg håper statsråden vil bidra også til å plassere regjeringas politikk og Norges totale interesser inn i en slik kontekst. Når det gjelder utviklinga i Asia generelt, er det drøyt 1,3 milliarder innbyggere i Kina. De er i en voldsom økonomisk utvikling – også velstandsutvikling, for den del. Men for øvrig i Asia er det en befolkning på nærmere 2,7 milliarder og også en rivende økonomisk utvikling. Det er derfor viktig for Norge å forholde seg til også andre økonomier enn Kinas. Det ligger store muligheter i Asia i denne framvoksende økonomien. Det er en utfordring for oss ikke å gjøre oss for sårbare for for store aktører når vi er et lite land. Jeg håper at statsråden også kan si noe om utviklinga i Asia for øvrig i den påfølgende debatten.