Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-12-02:
Først til representanten Marianne Marthinsen, som sa mye fornuftig i sitt innlegg. La meg bare si at det har skjedd veldig mye siden 2004. Det var svenskene som da bad om mer tid. Vi er nå fem år fremover i tid, og både kart og terreng har på mange måter endret seg ganske kraftig siden den tid. Faktum er at Sverige innførte et nasjonalt støtteregime for fornybar energi 1. mai 2003. I Norge har dagens regjering innført en slags vente-og-se-holdning. Svaret som kom for et halvt år siden fra statsråden, var Enova. For øvrig står det at Olje- og energidepartementet ikke ser behov for å utrede saken, og det er ikke spesielt overraskende. Men utgangspunktet var det samme i Sverige som dagens norske ståsted, altså å erstatte et eksisterende subsidiesystem som ikke fungerer etter hensikten, med et mer kostnadseffektivt markedsbasert system som gir incentiver for etablering av ny fornybar energi. Den svenske ordningen ble vedtatt i Riksdagen i 2003 og satt i drift samme år. En av hovedutfordringene for det da etablerte svenske regimet var å få sikret en tilstrekkelig likviditet i markedet, slik at prisbildet kunne sikres fra dag én, slik vi ser muligheten for i Norge i år 2008 og 2009. Dette ble ivaretatt ved å inkludere en mindre del av eksisterende fornybar energi-produksjon fra starten av. Det svenske elsertifikatmarkedet var fra starten dominert av biokraftprodusenter, typisk skogindustri og kommunale varmekraftprodusenter. Dette er relativt store produsenter med det vi kan kalle for en mer eller mindre betydelig markedsmakt innenfor det svenske elsertifikatmarkedet. Dette har bedret seg noe etter hvert, med innslag av noe vindkraft samt noe produksjon av vannkraft. Med andre ord var og er det svenske elsertifikatmarkedet konsentrert om en mindre antall produsenter, og derfor har det vært av interesse også fra svensk side å knytte til seg norske produsenter og norske kjøpere. I Sverige er antallet kjøpere, dvs. forhandlere av kraft og industrikunder, betraktelig lavere enn i Norge. Om man ser for seg en ren norsk sertifikatløsning, vil den sammenlignet med den nasjonale svenske ordningen ha et bedre utgangspunkt. Antallet aktører, dvs. produsenter og kjøpere, vil være høyere i Norge først og fremst fordi det på produsentsiden er små aktører på norsk side. Dette er gunstig og betyr at et rent norsk marked lettere vil kunne stille en riktig markedspris sammenlignet med det svenske markedet. Dette forutsetter i prinsippet kun en prinsipielt viktig beslutning, som jeg på mange måter anser ligger klar for storting og regjering, nemlig den vedtatte målsettingen om at småskala vannkraft og vindkraft som hadde byggestart senere enn januar 2004, skulle inkluderes i ordningen, altså at den vedtatte anmodningen måtte selvfølgelig ligge til grunn. Dette var en del av forslaget til regelverk som departementet la frem i forrige stortingsperiode, som så vidt ble berørt fra Marthinsens side, i forbindelse med en norsk-svensk sertifikatordning, som selvfølgelig også er Høyres primære ønske, gjerne også etter hvert en nordisk og kanskje en nordeuropeisk løsning. En slik regel vil medføre at et rent norsk sertifikat-marked vil ha en startlikviditet som sikrer at markedet fungerer fra dag én. Med andre ord: Et norsk grønt sertifikat-marked vil være mer likvid enn det svenskenes system var når vi går tilbake til 2003, altså for fem–seks år siden. Høyre ønsker ikke lenger en vente-og-se-holdning. Klimaforliket innebar at hvis ikke en norsk-svensk løsning var på plass 1. juli 2008, skulle Regjeringen komme med løsning som skulle medføre støtteordninger for omlegging til fornybar energi-produksjon som var meget god. Dette er ikke kommet. Nå sies det fra saksordføreren at det kanskje kommer en løsning med Sverige i oktober 2009. Dette er for lang tid å vente. I en situasjon hvor Norge kanskje skal implementere EUs fornybardirektiv, går vi altså med åpne øyne inn i tapte år. Det er en situasjon Høyre ikke ønsker å være med på.