Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2019-05-28:
Øker forskjellene i Norge? Gjennom hele forrige stortingsperiode forsøkte SV å få et svar fra regjeringen på det. Men finansminister Siv Jensen ville ikke svare, og hun ville i alle fall ikke innrømme at forskjellene øker, selv om tallene i mange år har vist akkurat det. Derfor foreslo SV at regjeringen skulle legge fram en stortingsmelding om ulikhet, fordi vi trenger en faktabasert debatt, som anerkjenner at forskjellene finnes i Norge, de øker, og det er særlig de på toppen som drar ifra. Mon det – for da finansministeren la fram stortingsmeldingen, var det med stor grad av tåkelegging. Hovedårsaken til økte forskjeller er innvandring til Norge, sa Jensen samme dag som meldingen ble lagt fram. Meldingen slår imidlertid fast at det ikke er innvandring, men det at de rikeste drar ifra, som er hovedårsaken til økt ulikhet. De rikeste drar ifra, mens resten blir hengende etter. Meldingen viser at siden 2013 har de 10 pst. rikeste husholdningene fått høyere inntekter. Resten av oss har blitt stående omtrent stille. De 20 pst. med minst har fått mindre i samme periode. I 2018 fikk 130 yrker, som renholdere, resepsjonister, grunnskolelærere og elektrikere, lavere reallønn enn året før, mens direktører og toppledere igjen fikk en økning. I 2018 satte vi rekord i antall unger som vokser opp i familier med vedvarende lav inntekt, og rekord i antall milliardærer i Norge. Ser vi på formue, er Norge et eksepsjonelt rikt land, men ikke et eksepsjonelt likt land. I dag eier den rikeste prosenten en femtedel, sannsynligvis enda mer, av all formue i Norge. Det er på høyde med Storbritannia og mer enn i land som Frankrike, Canada og Spania. Da blir det vanskeligere å tegne et bilde av et Norge med unikt små forskjeller. Konsentrasjon av formue innebærer også en konsentrasjon i makt, ikke bare i næringslivet, men også i form av politisk makt. Gjennom finansiering av tenketanker og partier på høyresiden har noen av landets rikeste investert tungt i å styrke de politiske stemmene som ivaretar deres interesser. Konsentrasjon av formue og makt på få hender er en utfordring for demokratiet. Vi kommer til å høre fra alle partier i dag at de ønsker små forskjeller. Men den politiske viljen til å ta grep som faktisk reduserer forskjellene, er liten. Regjeringen har i denne meldingen ikke kommet med noen politiske tiltak som vil redusere ulikhetene, men har nøyd seg med å liste opp allerede iverksatt politikk – det til tross for at den politikken ikke gjør noe med de stadig økende forskjellene, og til tross for at vedtaket fra 2018 var klinkende klart: Regjeringen skulle legge fram en melding med tiltak. Der regjeringen fører en politikk som øker forskjellene i Norge, fremmer SV forslag som vil redusere dem. I vårt alternative budsjett for 2019 foreslår vi helhetlige grep i skattesystemet, hvor skatten på formue, arv og eiendom økes, mens skatt på arbeid reduseres. Det vil være et skattesystem som faktisk omfordeler og gir mindre forskjeller. Men det er ikke det skattesystemet regjeringen vil ha. De har kuttet skatter med 25 mrd. kr. Tidelen med størst formue i Norge har fått en tredel av alle skattekuttene. De 0,1 pst. rikeste i Norge har samlet fått 1,4 mrd. kr i skattekutt. Regjeringen er selv opptatt av hvor viktig velferdsstaten er for å sikre små forskjeller. Men det bør være et tankekors at ulikhetene øker i Norge til tross for velferden vår. For å bygge et samfunn med små forskjeller trengs det modige velferdsreformer som bygger velferden videre ut. Å sikre at alle unger får delta på lik linje er kanskje den viktigste investeringen vi kan gjøre for framtiden – som i Oslo, hvor SV har fått gjennomslag for og gjennomført gratis kjernetid i aktivitetsskolen. På Furuset skole i Groruddalen økte deltakelsen fra 30 pst. av ungene til 90 pst. Det betyr noe at alle ungene får være med i leken og læringen. Det vi har gjort i Oslo, kan vi gjøre i resten av landet. Vi må ha en skole der alle barn kan lære, mestre og trives. Mange med dårlig råd har fått mindre under Solberg-regjeringen – som de uføre, eller de som har mistet arbeidsavklaringspengene. SV har flere ganger bedt regjeringen vise konsekvensene av kuttene i ytelser og velferdsordninger, men det har de ikke villet. Derfor fremmer vi igjen forslag i dag. Hva er konsekvensene for dem som har fått kutt i bostøtten? Og hva med enslige forsørgere som har fått kutt i overgangsstønaden? Mindre forskjeller gir det i alle fall ikke, og det blir stadig flere fattige i Norge. I velferdsstaten ser vi at det knaker i sammenføyingene. Det er sykepleiermangel, det er lærermangel på vei, det er opprør blant ansatte i barnevernet og i barnehagene. I flere deler av velferden vår er det ikke nok folk på jobb, og det svekker vår felles velferd. Full sysselsetting, små lønnsforskjeller og et velorganisert arbeidsliv er helt nødvendig for å få et samfunn med små forskjeller. Vi trenger sterke fagforeninger som kjemper for å flytte penger og makt, fra kapital til arbeid og fra sjefer til ansatte. Organisasjonsgraden i arbeidslivet må opp. Men regjeringen tar ikke det ansvaret. Vi er nødt til å øke fagforeningsfradraget, vi må styrke retten til hele og faste stillinger, og bemanningsbransjen må ut av arbeidslivet. Den norske boligmodellen har vært sentral i etterkrigstidens velstandsvekst i Norge, men nå er boligmarkedet blitt en driver for økt ulikhet. Likevel omtales temaet knapt i stortingsmeldingen. Unge førstegangsetablerere må ha mer hjelp fra foreldrene sine. Unge fra lavinntektsfamilier og fra distriktene har dårligere mulighet til å få slik hjelp og komme seg inn i boligmarkedet i byene. Under halvparten av lavinntektshusholdningene eier nå sin egen bolig. Vi har et skattesystem som favoriserer dem med mange og dyre boliger. De som er utenfor boligmarkedet, får ikke ta del i disse skattefordelene, men er prisgitt et deregulert leiemarked. Det er nødvendig med et skatteskift med lavere skatt på arbeid og høyere skatt på eiendom. Kommunene og staten må ha en mer aktiv boligpolitikk, og handlingsrommet til Husbanken må økes. Når man hører høyresiden snakke om ulikhet, kan det høres ut som om dette bare handler om fattige innvandrere. Men det handler om noe mer. Det handler om forutsetningene for et levende demokrati, det handler om hvem som har makt over økonomien og politikken. Konsentrasjonen av formue, globalisering og teknologisk utvikling påvirker maktforholdene i Norge. De økonomiske forskjellene har økt – og det fortsetter. Sentraliseringen har tiltatt, arbeidsmarkedet har gjennomgått store endringer, og vi merker konsekvensene av klimaendringene – for å nevne noen av de store endringene som samfunnet vårt står i nå. Da må vi møte disse endringene med en kraftfull politikk for omfordeling, en politikk for mindre forskjeller enn i dag, en politikk som sprer makt. Denne stortingsmeldingen gjør dessverre ikke det. I stedet har vi en regjering som fører en politikk som øker forskjellene i Norge. Desto større blir oppgaven for et nytt flertall i 2021. Med det tar jeg opp de forslagene SV, Miljøpartiet De Grønne og Rødt står sammen om.