trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2019-04-30:
For å kunne forvalte framtiden godt må vi lære av fortiden. Kristelig Folkeparti har en stolt partihistorie på likestillingsfeltet, med Valgerd Svarstad Haugland som likestillingsminister. Hun ble ansett som en radikal, og det var nok mest fordi hun viste vilje til å bruke politiske virkemidler på feltet. Hun sørget for at utdanningsinstitusjoner fikk bedre vilkår for å praktisere radikal kjønnskvotering, og hun fikk gjennomført lovfestet vern mot seksuell trakassering. Sammen med Laila Dåvøy startet hun prosessen som sikret flere kvinner i norske styrerom. I tillegg kom hun med forslaget som utvidet prinsippet om lik lønn for likt arbeid, og at retten til lik lønn for likt arbeid skal praktiseres på tvers av faggrenser og tariffavtaler, noe som har betydd mye i kampen for likelønn. Ja, Valgerd var radikal, modig og klok. Hun sørget for at like muligheter ikke bare fantes på papiret. Hun tok grep for å gjøre like muligheter til en realitet også for kvinner. Vi har kommet langt siden den gang. Vi har lært av fortiden, og det må vi fortsette med. Men vi må ikke tro at vi er i mål. Fortsatt er likestillingsutfordringene store både i Norge og internasjonalt. Vi har som enkeltpersoner og ikke minst som folkevalgte politikere et ansvar for å være oss dette bevisst. Vi kan ikke lukke øynene for de likestillingsutfordringene vi står overfor, og som redegjørelsen til kultur- og likestillingsministeren viser til. Vi vet at kvinner utsettes for vold og overgrep. Vi vet at kvinner og menn diskrimineres i arbeidslivet, at kvinner tjener mindre enn menn og mye sjeldnere har lederstillinger. Vi vet at jenter og gutter behandles forskjellig og får ulike muligheter ut fra hvilket kjønn de har. Vi vet at det i mange land er mye mindre sannsynlig at du i det hele tatt blir født og får utdanning, arbeid eller et godt liv dersom du er jente, enn om du er gutt. For min del handler derfor likestilling mest av alt om synet på mennesket – menneskeverdet. Menneskeverdet er som kjent viktig for oss i Kristelig Folkeparti. Vi er familiepolitikkpartiet. La meg likevel få presisere hvor viktig god likestillingspolitikk er for god familiepolitikk. Som kvinne og mor vil jeg påstå at disse to ikke står i kontrast til hverandre, men derimot er knyttet sammen som en symbiose som minner oss om de enorme verdiene som påvirkes av forvaltningen av disse to. En av de viktigste oppgavene vi har som politikere, er å gjøre det mulig for foreldre å kombinere familieliv og arbeidsliv. Retten til å gå ut i arbeid og slippe å velge mellom familie- og arbeidsliv har vært sentral i kvinnekampen. Kristelig Folkeparti mener at arbeidslivet skal tilpasse seg familielivet og ikke omvendt. Likeverd og like muligheter kan ikke settes opp mot vårt behov for et godt familieliv. Et godt samfunn bygger på familiens og barnas premisser. Mange antar at det betyr mindre likestilling, men det stemmer ikke. Også familielivet er best når det preges av likestilling og likeverd.
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2019-04-30:
Arbeiderpartiets angrep på Kristelig Folkeparti kan ikke stå uimotsagt. Når representanten Trettebergstuen fyrer løs på barne- og familieministeren på den måten hun gjorde, viser det så til de grader hvor Arbeiderpartiet befinner seg i spørsmål om trosfrihet, frivillighet og frihet fra statlig overstyring. Ja, det er nesten så jeg vil takke Trettebergstuen for å få fram et så tydelig skille. At Arbeiderpartiet ønsker å gå inn og styre hva som kan sies i søndagsskoler og ikke, det er spesielt, men dessverre ikke så overraskende. Dessuten mener jeg Trettebergstuens frykt for hva det undervises i i søndagsskolen, er grunnløs. Det er en konstruert problemstilling. I motsetning til representanten har denne regjeringen et positivt syn på livssynssamfunns og trossamfunns positive samfunnsskapende kraft. Jeg merker meg også at Arbeiderpartiet nok en gang foreslår å bruke statsstøtte som pressmiddel for å overstyre tros- og livssynssamfunn. Det ser vi av forslag nr. 7, som Arbeiderpartiet har fremmet når det gjelder bruk av statsstøtte som pressmiddel. Dette er i grunnen et gjentakende fenomen fra Arbeiderpartiet. Selv om formålene kan være gode, enten det er likestilling, inkludering eller noe annet, kommer en ikke bort fra at måten Arbeiderpartiet legger opp til å forvalte statlige støttemidler på, er en bruk av statsmakt som begrenser organisasjonsfriheten generelt, og frivilligheten og tros- og livssynsfriheten rammes spesielt hardt. Jeg er glad for at vi er en del av en regjering som lar frivilligheten være fri, og som lar tros- og livssynsfeltet få ha sin autonomi og egenart. Kristelig Folkeparti vil at vi skal kunne delta i foreningsliv uten at staten blander seg inn i alt. Vi mener sivilsamfunnet har en egenverdi, og vi vil at den kristne kulturarven skal stå sterkt. Men vi kan altså ikke ta dette for gitt. Verdiene er tydeligvis under press. Så til vår stemmegivning i dag: I tillegg til det som kommer fram av innstillingen, stemmer vi for forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, om kjønnsnøytrale titler i staten. Vi stemmer mot de øvrige forslagene.
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2019-04-30:
Først til SVs representant: Jeg kan forsikre om at Kristelig Folkeparti tar avstand fra såkalt reorienteringsterapi for barn, men hva slags type hjelp og terapi frie, voksne mennesker selv velger å oppsøke, må være helt og holdent opp til dem. Jeg kan også forsikre representanten fra Senterpartiet om at det er fullt mulig både å stå opp for religionsfrihet og å arbeide for likestilling samtidig, og jeg refererer også til mitt første innlegg, om Kristelig Folkepartis stolte og gode partihistorie på likestillingsfeltet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg skal være helt ærlig med representanten om at jeg ikke har lest alt det statsråden sa, men vi har jo et klart reglement for hva f.eks. menigheter har lov til å drive med av påvirkningsarbeid for å endre f.eks. folks seksuelle orientering. Jeg mener at vi egentlig har et ganske godt lovverk for dette, men at vi på mange områder ikke har vært gode nok til å håndheve dette lovverket. Nå skal det komme en ny lov for tros- og livssynssamfunn til Stortinget – jeg har i hvert fall vært med på å lage et utkast til den – og det blir også en viktig debatt i Stortinget, tror jeg, om den saken.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg forutsetter at statsrådene, når de uttaler seg på vegne av regjeringa, faktisk uttaler seg om regjeringas politikk. Og regjeringas politikk er ganske klar her: Vi ønsker å bekjempe all den diskriminering, all den vold og alle de trusler som vår skeive del av befolkningen faktisk opplever. Det er en kamp vi må ta hver eneste dag. Det er derfor vi nå prøver å styrke arbeidet knyttet til hatkriminalitet. Vi har tiltaksplaner på dette området, og jeg forutsetter at også barne- og familieministeren deler målsettingen som regjeringa har i de handlingsplanene vi har for å bekjempe dette.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg mener at familier bør rigge seg slik at det er flest mulig gode voksne som tar vare på ethvert barn, og det er fantastisk, samme hvem det er som tar det ansvaret rundt et barn. Jeg syns det er veldig dumt hvis barn bare skal ha en mamma og en pappa. Jeg syns det er mange – tanter, onkler, besteforeldre, venninner av mamma, osv. – som kan være med på å lage et godt nettverk rundt dem. Forutsetningen for å ha en god oppvekst er å ha mange voksne rundt seg. Vi vet også at det er en trygghet barn føler ved å ha mange voksne rundt seg – at en ikke alltid behøver å være redd for at det skjer noe med mamma i bilen på vei hjem fra jobb, for da har en ingen rundt seg. Det er viktig at alle barn har mange voksne rundt seg som kan være en trygghet for dem. Vi må ha mulighet til å ha en debatt der også partier kan ha primærstandpunkt, og likevel noen standpunkt som en har i regjering. Jeg vet f.eks. at en tredeling er det ikke alle regjeringspartiene som er enig i, men Venstre fikk gjennomslag for det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg må begynne med at representanten Sem-Jacobsen har et veldig godt poeng i at disse gjør en fantastisk jobb, og de gjør en fantastisk jobb overfor enkeltindivider som har tøffe tak. Det er et stort behov for skolering på veldig mange områder – det er veldig mange som har lyst til å bli bedre på dette feltet, og som søker kunnskap gjennom disse organisasjonene. Jeg har hatt møte med alle sammen nå, tror jeg, og jeg er enig i representantens analyse om at de gjør en flott jobb. Om det kommer noe mer i budsjettet, må vi vente med til budsjettet kommer. Men jeg vil være med på å anerkjenne den jobben de gjør for å hjelpe mange personer som har tøffe tak.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Representanten Øvstegård har helt rett i at det er helt avgjørende å ha et stort Venstre for å få til god likestillingspolitikk. Vi har nå fått det til bedre enn da SV satt i regjering. Vi er nå i front i verden på likestilling innen foreldrepermisjon og bedre enn hva SV fikk til sammen med Arbeiderpartiet. Det er en veldig omvendt situasjon, når man både skal ha kjeft for at man sitter i regjering med noen som mener noe, og så skal ha kjeft fordi man vant saken. Man må bestemme seg for hva man skal angripe oss for. Vi har gjennomført en likestillingsreform som er ganske historisk, med en tredeling av foreldrepermisjonen. Vi er kjempeglad for det, men det er helt klart at det var en forutsetning at Venstre var der for å få gjort det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg skal ikke uttale meg på alle andre statsråders område, men det er helt soleklart at der kvinner er dominerende i antallet yrkesdeltakende, ser vi at det er liten grad av entreprenørskap i innovasjonsarbeidet som skjer. Vi har mange eksempler på det – vi bruker ofte de to damene som jobbet som sykepleiere på fødeavdelingen. De fant på et nytt laken til bruk på fødeavdelingen, som ville gjøre fødslene mye rensligere å gjennomføre. De fant på det, men hadde ikke noe pass inn til helsevesenet og måtte ut og selge produktet sitt til rørleggere i stedet. De var i stand til å skjønne gleden ved produktet før de fikk muligheten til å komme inn i helsevesenet. Den formen for innovasjon har vi veldig dårlig for. Så er jeg helt sikker på at de rød-grønne alltid dilter etter når vi får gjennomført de store reformene. Det gjorde de når det gjaldt aksjeselskap og kjønnsfordeling under Bondevik II, og det kommer de til å gjøre når det gjelder foreldrepermisjon.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg syns det er riktig å kunne påpeke noen feil, i hvert fall når det er direkte feil, det som blir framsatt her, og jeg må få lov til å svare på det. Det første kom fra representanten Sivertsen, som enten må ha litt dårlig hørsel eller en rådgiver som ikke har fulgt med, når han påstår at jeg ikke nevnte deltidsproblematikk i min innledning. Jeg tror faktisk at den lengste delen av min redegjørelse i går handlet om deltid. Det er trist at man gjentar sånne ting. For å gjenta litt av det jeg sa i går: Den største delen av utfordringen med deltid er knyttet til kommunene. Det er ikke knyttet til livsfase; det er ikke sånn at småbarnsforeldre jobber mer deltid enn andre, det er først og fremst knyttet til hvilket yrke og hvilken arbeidsgiver man har. Hvis man har en offentlig arbeidsgiver som heter «kommune», er sjansen for at en jobber deltid, mye større enn ellers. Helseforetakene har gjort en stor innsats for å få ned bruken av deltid. Nå burde partiene her i Stortinget fått ordførerne sine til å gjøre det samme, for det er der den store utfordringen ligger med deltid. Så stusset jeg også litt over Gahr Støres innlegg. Han sier at alt peker i riktig retning nå, men det er ikke like bra som da det var under oss. Jeg vet ikke hva han da viser til. Det er i hvert fall sånn at kjønnsgapet har blitt mindre, og det går riktig vei. Hvis det gjaldt plasseringen i World Economic Forums rangering, falt vi under de rød-grønne, fra å ha vært på førsteplass i 2008 til å ha vært på tredjeplass i 2012, altså i deres regjeringstid. Nå har vi beveget oss opp fra en tredjeplass til en andreplass. Mitt mål er sjølsagt at vi skal være øverst, men vi har i hvert fall ikke falt nedover på rankingen, som vi gjorde under de rød-grønne. Det blir fra representanten Karin Andersen sagt at man «tukler» med pappapermen. Ja, det har vi sannelig gjort – vi har økt den, og jeg er kjempestolt over det! Representanten Karin Andersen sier at hun ikke har noen tålmodighet med folk som tukler med pappapermen. Nei, da er det Venstre hun ikke skal ha tålmodighet med, for vi har økt den, og vi har økt den mer enn da SV satt i regjering. Jeg skjønner at det for mange er frustrerende at man ser en borgerlig regjering som kommer lenger enn hva SV gjorde, men det er et faktum at nå er pappapermen økt. Vi ser også de store utfordringene med å løfte funksjonshemmede inn i arbeidsmarkedet. Det var derfor hovedprosjektet som denne regjeringen gikk ut med først, var en inkluderingsdugnad, en svær dugnad for å få spesielt offentlig sektor, som har vært verst på det, med på å få med flere både med hull i cv-en og med funksjonsnedsettelser inn i arbeidslivet. Det kommer vi til å jobbe med å få til også videre.
Trine Skei Grande (Venstre), 2019-04-30:
Jeg er glad for at det er en kjempelang debatt – det betyr at dette er et viktig tema. Som statsråd med ansvar for temaet syns jeg det er bra at det er det i Stortinget, men det bærer nok litt preg av at det ikke er så veldig mange gode ideer om nye grep. Det er stadig vekk ting som blir gjentatt, f.eks. at det å øke kontantstøtten fører til dårligere likestilling. Det er færre som bruker kontantstøtten – det må være den interessante delen å måle. Ja – vi har økt barnehageprisene for dem med god råd, men det har gitt 50 000 unger muligheten til gratis barnehage, noe som fører til at flere barn faktisk går i barnehage. Ja – arbeidsmiljøloven ble endret. Det manglet ikke på negative perspektiv i denne salen på hva det kom til å føre til da vi gjorde de endringene, men det har jo ikke blitt sånn. Det er ikke sånn at det er en dramatisk økning i bruken av midlertidighet på grunn av det, eller at det har hatt noen spesielle kjønnsperspektiv. Som likestillingsminister forholder jeg meg til regjeringsplattformen. Det er helt i orden at partiene i denne salen har primærstandpunkt som ikke er i tråd med den, men jeg skal forholde meg til regjeringsplattformen. Det påstås at ombudet blir vingeklippet når vi i våre forslag faktisk tillegger det flere oppgaver og flere ressurser, og det påstås at man ikke har noen plan for kvinnehelse når det man vitterlig gjorde for kort tid siden, var å legge fram en strategi for kvinnehelse. Bioteknologi skal jeg gjerne innrømme er vanskelig for alle partiene. Nå er det sånn at de mest liberale partiene på dette området, nemlig Venstre og Fremskrittspartiet, blir begrenset av å sitte i regjering sammen med Kristelig Folkeparti – på akkurat samme måte som SV og Arbeiderpartiet ble det av å sitte i regjering sammen med Senterpartiet. Så det er helt likt. Jeg syns at hvis man ser gjennom de forslagene som ligger her i dag, er vel det eneste som er nytt og annerledes, ønsket om et mannsrolleutvalg. Jeg syns det er spennende tanker, men jeg mener at vi må se på hva UngIdag-rapporten, som kommer nå til høsten, faktisk sier oss før vi setter i gang noe sånt. Alle de andre ideene er enten satt i gang eller blitt jobbet med. Jeg tror egentlig at vi ved neste års redegjørelse kanskje skal prøve å strekke oss etter å komme på noen nye ideer i stedet for bare å gjenta de gamle.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
Likestillingsministeren innledet sin redegjørelse i går med at Norge er blant verdens mest likestilte land. Det har hun rett i, i og for seg – også i sin nøkterne beskrivelse av likestillingsutfordringene vi fortsatt har. Men det var likevel underlig å høre likestillingsministeren i går, for vi vet jo hva partiene i denne regjeringen egentlig mener om likestilling. Fremskrittspartiet har nedfelt i sitt program at forholdet mellom kjønn skal tilpasse seg naturlig uten innblanding av offentlige organer, og vil her, som ellers, la markedet ordne opp. Høyre er skeptisk til ethvert tiltak som kan føre til økt likestilling. De kaller det for statlig inngripen i private liv. Kristelig Folkeparti vil ha ordninger som legger mest mulig til rette for at mødre kan være hjemmeværende. Igjen har vi sett at foreldrepermisjonen hos Kristelig Folkeparti går opp og ned – nå er det ti uker man skal tilbake til. Venstre – vel, la meg slå fast at det er ganske stor avstand mellom Venstre i opposisjon og Venstre i posisjon. La meg også minne om det som gjorde det mulig å danne den regjeringen som sitter nå, nemlig at statsministeren la kvinners rettigheter på forhandlingsbordet. Resultatet ble en regjering som fjerner retten til selvbestemt fosterreduksjon, og en vetorett til Kristelig Folkeparti i saker som angår bioteknologi – i praksis full stans for medisinske framskritt som kunne gitt kvinner mer frihet. Vårt frihetsbegrep har alltid vært annerledes enn høyresidens. Når høyresiden snakker om likestilling og frihet, snakker de om det enkelte menneskets valgfrihet og ser helt bort fra strukturene vi tar valgene våre innenfor. De spør sjelden: Har alle kvinner og menn virkelig frihet til å velge? Når så mange kvinner jobber deltid, tjener mindre enn menn i samme arbeid eller blir utsatt for seksuell trakassering, er det ikke fordi de tar feil valg – heller ikke når de tar andre valg i livet, der forutsetningene og kortene er delt ut på en måte som legger sterke føringer på det de kan gjøre. Det er fordi strukturer står i veien for like muligheter. De må være reelle, og de må gjelde for alle. Derfor trenger vi billigere barnehageplasser, et sterkere likestillingsombud, en bedre arbeidsmiljølov og pensjon fra første krone, som gir lavtlønte kvinner en mer rettferdig pensjon. Derfor må vi tørre å kvotere, fjerne kontantstøtten og ha et kontinuerlig trykk for å fjerne ufrivillig deltid. Vi må beholde en lang fedrekvote, der regjeringspartiene går fram og tilbake i sitt syn på det. Siden likestillingsministeren først nevnte statistikken: Ja, Norge har steget i grad fra 2017 til 2018, men vi er fortsatt under det nivået vi lå på da høyreregjeringen overtok. Historien om Norge er at vi valgte politiske tiltak for å sikre likestilling. Skal vi komme videre, må likestillingspolitikken igjen bli langt mer aktiv enn den er under denne høyreregjeringen.
Tage Pettersen (Høyre), 2019-04-30:
La meg få starte med å takke for en god likestillingspolitisk redegjørelse i går, med et bredt og inkluderende ståsted. Statsråden viser oss at likestillingspilene peker i riktig retning, og samtidig at likestillingsutfordringene stadig favner bredere. Opposisjonen forsøker til stadighet å gjenta budskapet om at likestillingen i Norge er i satt revers med Solberg-regjeringen. Feilaktige påstander blir ikke mer korrekte selv om de gjentas til det kjedsommelige. Norge er et av verdens mest likestilte land. Av 149 land er vi rangert som nr. 2 på likestilling. Det kan ikke være slik at debatten om likestilling i Norge skal føres på premissene til opposisjonen. Jeg skjønner at de selv er tjent med å eie definisjonsmakten, men det blir ikke noe riktigere av den grunn. I anstendighetens navn bør vi kunne være enige om objektive kriterier som sier noe om hvor langt vi er kommet som nasjon på dette området. Sist uke kom en Ipsos-undersøkelse som viste at de kvinnelige respondentene svarte at likelønn er den viktigste likestillingsutfordringen i Norge i dag, men også 25 pst. av mennene oppga dette som en viktig problemstilling. Dette må vi ta på det største alvor, men vi må også være villig til å se den positive utviklingen som har vært de senere årene. 61 000 flere kvinner jobber heltid i dag sammenlignet med i 2013. Lønnsgapet mellom kvinner og menn er de to siste årene redusert med ett prosentpoeng. Det betyr at kvinner i dag tjener bedre sett i forhold til menn enn de gjorde tidligere. Norge har i tillegg fått 27 000 flere kvinnelige ledere siden 2013. Vi har fortsatt en stor jobb å gjøre, men de rød-grønnes skremselspropaganda mangler argumenter fra virkeligheten. I Prop. 63 L for 2018–2019 kommer regjeringen med forslag om lønnskartlegging. Dette pålegger arbeidsgiverne i det offentlige og i private bedrifter med flere enn 20 ansatte en plikt til å gjennomføre kjønnsfordelt lønnskartlegging. Dette vil innebære en styrking av det forebyggende arbeidet med kjønnsdiskriminering ved avlønning. En dansk studie viser oss at dette bidrar til å redusere lønnsgapet. Regjeringen har et bredt og pågående arbeid for å forebygge lønnsforskjeller. At begge kjønn er representert i hele spekteret av yrker, er viktig for å skape gode rollemodeller, for å sikre rekrutteringen, for å bidra med ulike perspektiv på arbeidsplassene, for å sikre representasjon og ikke minst for å redusere lønnsforskjellene. I de åtte forslagene fra Arbeiderpartiet i dag slår de inn veldig mange åpne dører. Vi setter ned UngIDag-utvalget. Vi har bevilget penger til tiltak som bidrar til kjønnsbalanse i utdanningsløpene. Vi har etablert gode tiltak for kvinnehelse, en handlingsplan mot negativ sosial kontroll og – som debatten i dag opplyser om – en rekke tiltak for å iverksette økt likestilling.
Tage Pettersen (Høyre), 2019-04-30:
Norge har en utfordring med et kjønnsdelt arbeidsmarked, som vi tar på alvor. At vi fortsatt i 2019 snakker om mannsyrker og kvinneyrker, er uheldig. Å påvirke menneskers frie valg er også utfordrende. Vi ser fra forskningen at menn og kvinner tar ulike valg basert på ulike preferanser, som igjen påvirker inntekt. Selv om mye av lønnsforskjellene kan forklares med at kvinner og menn velger ulike utdanninger og yrker og jobber i forskjellige næringer og sektorer, er rundt 6–7 pst. av de samlede lønnsforskjellene uforklart. Det er bekymringsfullt. Selv om flere kvinner enn før jobber heltid, kan vi ikke være fornøyd. Vi er ikke selvtilfredse, som flere fra opposisjonen har beskyldt oss for å være i dag. I mitt forrige innlegg og i dette innlegget sier jeg tvert imot at vi ikke kan være fornøyd. Mange kvinner jobber frivillig deltid, men mange vil gjerne jobbe mer. Noen opplever at stillingene som lyses ut, er for små, mens andre ikke får kabalen til å gå opp med familielivet. Enkelte føler seg fanget av tidsklemma. Det tar vi på alvor ved å tilrettelegge best mulig for at kvinner flest kan delta med full styrke i arbeidslivet, bl.a. gjennom bedre og mer fleksible arbeidstidsordninger, inkludert muligheten for flere alternative turnuser. Høyre ønsker at ansatte i samarbeid med tillitsvalgte og arbeidsgiver skal ha større mulighet til selv å bestemme over egen arbeidstid. Regjeringen har satt av penger på årets budsjett til tiltak som bidrar til jevnere kjønnsbalanse i utdanningsløpene. Kulturministeren har også satt ned UngIDag-utvalget, som skal foreslå tiltak for å få unge til å bryte med tradisjonelle kjønnsrollemønstre ved valg av utdanning og yrke. Utredningen vil gi oss et godt kunnskapsgrunnlag i arbeidet med å utvikle en strategi for et mer likestilt utdannings- og arbeidsmarked. I 2019 styrker regjeringen fortrinnsretten til del av en stilling når det lyses ut nye stillinger, slik at kvinner, f.eks. i helsesektoren, der deltidsarbeid er utbredt, kan fylle opp til en full stilling. Vi har også stilt krav til de regionale helseforetakene om at flest mulig av medarbeiderne må tilsettes i hele, faste stillinger. Rapportering fra helseforetakene viser oss nå heldigvis en reduksjon i bruken av deltid. Dette forteller meg at mye godt gjøres for å redusere lønnsforskjellene. Samtidig må vi erkjenne at en del av tiltakene ikke virker over natten, men må ha et generasjonsperspektiv. Derfor er det viktig å tørre å holde på iverksatte tiltak over tid, og ikke la utålmodigheten ta overhånd og la kortsiktig iver stikke kjepper i hjulene for gode tiltak.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
At Norge er blant de beste når det gjelder likestillingspolitikk, er ikke godt nok. Vi bør ha ambisjoner om å være det beste landet i verden, og den ambisjonen er totalt fraværende hos regjeringa. Dette er det store bildet: Vi ser tilbakeslag for likestillingen i mange land. Det er en framvekst av ytterliggående politikk og politiske partier med klare politiske mål som setter alt likestillingsarbeid mange tiår tilbake. Likestilling, hva handler det om? Det er strukturer som hindrer mennesker i å være den de er. Det er grunnleggende for all politikk. Vi ser de samme tendensene i Norge: Likestillingsarbeidet blir et tilleggsområde i politikken. Statsråden og flere kvinnelige statsråder i høyreregjeringa framholder at vi har kvinnelige toppledere i politikken og i viktige statlige institusjoner. Det er bra, men de har kommet dit på et bakteppe av politisk kamp. Det er ikke slik at kvinner alltid kjemper for likestilling, noe statsministerens salg av kvinners selvråderett er et glimrende eksempel på. Vi ser eksempler på at retorikk og politikk i større grad beveger seg bort fra en moderne og framtidsrettet politikk. Jeg var på en debatt i regi av Røde Kors om negativ sosial kontroll, som de kaller et fengsel uten gitter. Tvangsekteskap og klestvang er deler av det, men også holdninger og strukturer i mange tros- og livssynsmiljøer – holdninger og strukturer som reduserer barn og unges rett til å utvikle seg som de er, eller som de vil være. Et eksempel er en ung homofil som ikke våger å fortelle det til noen, for han eller hun har lært at det er synd. Det er noen av de reelle eksemplene som representanten Pettersen etterlyser i vår debatt. Dette er reelle mennesker med reelle utfordringer. En Jehovas vitner-kvinne ringte meg og fortalte om overgrep i sitt eget trosmiljø. Hun fikk beskjed om at dette skulle ties i hjel, og at dette skulle de ordne innenfor menighetens fire vegger. Dette er realiteten i undertrykking som vi har i dag, og regjeringa har stemt ned flere forslag fra Arbeiderpartiet om å ta tak i negativ sosial kontroll. Til slutt må jeg si at jeg ble veldig skuffet da jeg hørte replikkordvekslingen mellom likestillingsministeren og representanten Trettebergstuen. Vi ser tydelig en regjering som er splittet i likestillingspolitikken når det kommer til den mest grunnleggende verdien av alle, nemlig at alle mennesker har lik verdi, og at alle mennesker har lik rett til å utvikle seg til den de ønsker å være, eller til den de er. Nå ser vi at høyresidas internasjonale retorikk også har nådd regjeringa med full tyngde, og det er beklagelig at likestillingsministeren ikke klarer å stå opp mot det.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
Arbeiderpartiet vil fremdeles være best i verden på å bygge sterke fellesskap og fordele rettferdig. Derfor har vi fremmet og kommer til å fremme flere forslag om mer likestilling: større krav til oppfølging og realisering av tiltak som virker, som å fjerne kontantstøtten, senke barnehageprisene, innføre kjønnsnøytrale stillingsbetegnelser, kreve reduksjon i ufrivillig deltid – og vel å merke med konkrete mål, ikke gode ønsker i tildelingsbrevene. Vi ønsker økt satsing på regionale likestillingssentre, selvlråderett for kvinner i abortspørsmål, å stille krav til tros- og livssynsorganisasjoner om regulering og mindre sosial kontroll og økt likestilling, og en framtidsrettet kvinnehelsepolitikk, der vi ønsker å styre og regulere den teknologiske utviklingen med bakgrunn i kvinners behov og kvinners situasjon – for å nevne noen dype og avgjørende skillelinjer mellom høyreregjeringas politikk og Arbeiderpartiets. Så har jeg lyst til å kommentere noen av de innleggene som har vært her i dag. Først til representanten Almeland, var det vel, som snakket om dette med inkludering. Det er viktig, og mye av det han sa, er bra. Men jeg vil bare vise til en del ting som faktisk også Venstre har vært ansvarlig for i denne regjeringsperioden, bl.a. å fjerne noe så lite som 600 000 kr til en telefonavis for blinde. Det er å sette inkluderingen på spill, for noen få mennesker, men likevel viktig. Det å fjerne 3 mill. kr over natta til kristent arbeid blant blinde og svaksynte er å sette inkluderingsarbeidet til side for viktige, men små grupper i samfunnet. Så vil jeg ta opp noe som representanten Grimstad var inne på. Jeg er veldig glad for at representanten tok opp det internasjonale perspektivet, for det er et viktig perspektiv. Jeg stiller meg i stor grad bak hovedinnholdet i det han sa, for vi ser en tendens og en politisk retning internasjonalt, som også flere har vært inne på, der konservative krefter samkjører seg for å få strengere regulering av bl.a. kvinner og LHBTIQs rettigheter. Men det som forundrer meg, er at ikke regjeringa selv ser at de er en del av den høyredreiningen og konservativismen som vi ser i dag. Ved å sette abortspørsmålet på dagsordenen for å opprettholde makt sender Norges regjering et signal til de land der ute som er på frammarsj i den retningen: Vi går med dem, vi kommer litt sent, men vi er enig.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
Jeg har lyst til å knytte noen refleksjoner til det kraftige angrepet om at vi for det første angriper Kristelig Folkeparti, og at vi angriper trosfriheten. Da vil jeg spørre representantene fra Kristelig Folkeparti: Trumfer trosfrihet overgrep? Trumfer trosfrihet undertrykkelse? Er det en motsetning mellom trosfrihet og det å sette folk fri? Jeg tror ikke det. Og blant folk som tror, er det ulike meninger om hvor den grensa skal gå, og det må en respektere. Det er et helt legalt standpunkt å ha. Men det Arbeiderpartiet har kritisert, er at regjeringa og Høyre har tillatt en tolkning av trosgrense som er annerledes enn den Arbeiderpartiet har. Det er også fullt legalt. Arbeiderpartiet mener at det er grenser for hvor trosfrihet skal gå, og det har vi god tradisjon for å innføre lover for i Norge.
Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
I forrige uke var jeg så heldig å møte to klasser og deres lærere fra Kongsberg videregående skole. Det var helse- og oppvekstklasser. Elevene hadde forberedt mange spørsmål de ville stille til en stortingsrepresentant, og de aller fleste spørsmålene handlet om kvinners rettigheter og likestilling. Hvorfor vil Stortinget endre abortloven? Vil du endre abortloven, slik regjeringen foreslår? Arbeiderpartiets politikk er jo et tydelig nei, men jeg fortalte elevene om Ingrid Ross Solberg, en pensjonert lærer som alltid har kjempet for likestilling. Jeg møtte Ingrid i begge demonstrasjonstogene mot høyreregjeringens politikk. Ingrid var ikke alene denne gangen. Nå hadde hun med seg barnebarnet Helene, tydelig stolt over barnebarnet som ville delta. Ingrid var like engasjert som alltid, men også med en spesiell følelse: Hvem skulle tro at de kampene vi tok på 1970-tallet, skulle gjenta seg i 2019, i Norge? Tenk at vi tok de kampene for gitt, i vårt lille land, Norge. Norge er et fantastisk land, nettopp på grunn av kampen for kvinners rettigheter og likestilling. Den friheten vi har i Norge, har, som mange har påpekt, ikke kommet av seg selv. Frihetskampen har alltid vært ført i denne salen – kampen for arbeidernes rettigheter, kampen for likestilling. Det er trist å si det, men kampen for rettigheter og likestilling har også ofte handlet om kampen mot konservativ høyrepolitikk. Kampen mot sosial kontroll, negativ sosial kontroll, gikk de rød-grønne i bresjen for, og vi har også gått i bresjen for det her i Stortinget. Frihet, demokrati og likestilling er norske verdier. Alle skal leve et fritt og selvstendig liv. Ja, vi snakker om norske jenter som opplever at noen bestemmer hvem de skal omgås, hvordan de skal kle seg, og hvem de skal gifte seg med. Vi har mange modige stemmer som tør å ta et oppgjør. Derfor har også Stortinget et ansvar for å følge opp med politikk. Derfor har Arbeiderpartiet hatt en rekke politiske forslag. At trossamfunn skal forplikte seg til å bidra aktivt i integrerings- og likestillingsarbeidet, har høyrepartiene stemt ned, 40 pst. kvinner i styret i trossamfunnene har høyrepartiene stemt ned, og at skolen skal være en fellesarena uavhengig av hva slags kultur og religion elevene har. Ja, vi har gått lenger enn regjeringen når det kommer til heldekkende ansiktsplagg i det offentlige rom. I Norge, om man er homo eller hetero, skal man ha de samme mulighetene og frihetene. Ingen skal bli utsatt for hets og diskriminering. Også der har vi gått i bresjen ved å levere politiske forslag. Kampen for likestilling, frihet og demokrati fortsetter.
Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
Jeg tror representanten Hagen har glemt at det er hans parti som faktisk har ansvaret for hvordan bosettingspolitikken i denne byen har vært – det tror jeg han har glemt. Det sier også noe om hvordan denne fordelingen blir i byen. Jeg tror også at representanten Hagen har glemt følgende: Det er hans regjering som har foreslått og styrket kontantstøtten – som både er integreringsfiendtlig og likestillingsfiendtlig – og som sier til innvandrerkvinner at man skal gi dem av skattebetalernes penger for å være hjemme og ikke delta i arbeidslivet, og for ikke å sende ungene i barnehagen slik at de kan lære seg norsk til skolestart. Så det er resultatet av deres politikk vi ser. Hva er egentlig områdesatsing? Områdesatsing handler om to ting. Det ene er at vi må gjøre noe med de store levekårsforskjellene, slik at fattigdom ikke går i arv. Det betyr igjen at vi små satse på ungene, sørge for at ungene får den beste starten gjennom en god skole som gjør at de har mulighet til å gjennomføre utdanningen og komme seg inn i arbeidsliv – altså at fattigdommen ikke går i arv. Det andre er å sørge for at arbeidslinjen komme på plass, for den største fattigdomsfellen er nettopp at folk blir vedvarende utenfor arbeidslivet. Da må vi fjerne kontantstøtten, noe Arbeiderpartiet her foreslår at Oslo skal ha muligheten til, og som Fremskrittspartiet ikke støtter opp om. Så snakker man om å bekjempe kriminalitet. Min byrådsleder i denne byen sa at vi må knuse disse gjengene. Hva gjorde justisministere fra Fremskrittspartiet? De sendte en gjeng på busstur for å se på hvordan det var, i stedet for å stille opp med penger. Det er realiteten. Og hva gjør Fremskrittspartiet? Jo, før påske stemte de ned forslag som ville bidratt til å bekjempe kriminalitet og disse gjengene – og så foreslår de det samme etter påske. Dette er useriøst. Integreringspolitikken og det å bekjempe kriminalitet handler om å følge opp med handling. Det gjør Arbeiderpartiet. Fremskrittspartiet og dagens regjering handler om tom retorikk.
Guri Melby (Venstre), 2019-04-30:
Jeg vil gjerne starte med å adressere påstandene om at Venstre ikke mener det samme i posisjon som når vi sitter i opposisjon. Jeg mener at debatten om tredeling av foreldrepermisjonen er beviset på det motsatte. På tross av sterke motkrefter i samfunnet, på tross av at mange av de partiene som vi samarbeider med, er imot tredeling – 15 uker til mor og 15 uker til far – har Venstre kjempet det gjennom, sørget for at det er vedtatt, og sørget for at vi har en historisk lang fedrekvote i Norge, den har aldri vært lengre, noe som er et viktig bidrag til likestilling på lang sikt. Det viser at Venstre i regjering gir en radikal likestillingspolitikk. Jeg mener det også viser at en borgerlig regjering gir en god balanse mellom valgfrihet, individuelle rettigheter og likestilling. Så har jeg lyst til å si at det er viktig å minne om at en lang fedrekvote handler om mer enn likestilling. Den viktigste begrunnelsen er barnets behov for fars omsorg og ikke minst fars behov for kontakt med barnet. Vi vet at vi har oppnådd begge deler gjennom at vi stadig har utvidet fedrekvoten. Det finnes mange undersøkelser som bekrefter dette. I en undersøkelse var det bl.a. en mannlig leder og far som uttalte etter sine tolv uker med pappaperm: Mot slutten, kanskje den siste uken, var jeg ganske følelsesmessig beveget og rørt over at nå nærmer det seg slutten på permisjonen – kan kanskje kalle det angst for at man skulle tilbake til jobb. Jeg tenker at når menn sitter og føler på det som kvinner jo har følt på i mange år, har vi kommet et langt skritt. Det er en viktig jobb med at enda flere menn får nettopp de erfaringene, for at vi skal komme lenger i likestillingsarbeidet. Det er ikke sånn at en utvidelse med fem uker pappakvote automatisk gir oss mer lønn og flere kvinnelige ledere. Dette er noe som bidrar til holdningsendringer, men det tar lang tid. Mitt mål er at en arbeidsgiver skal oppleve at det er akkurat like risikofylt å ansette en mann i 30-årene som en kvinne, at det er like stor fare for at han skal være borte i forbindelse med omsorg for barn, og at menn – på samme måte som kvinner alltid har gjort – skal tenke når de velger seg karriere: Hvordan kan dette kombineres med et godt familieliv? Dette er endringer som det vil ta tid å oppnå. Arbeidsgiverne må erfare at menn er like mye borte, og menn må også erfare hvor givende det faktisk er å være hjemme og ta seg av sine barn, og dermed ta større hensyn til det når de velger karriere. Likestilling er ikke noe som vi greier å sikre i en fei, og det er ingen politiske vedtak som i seg selv sikrer god likestilling. Likevel er det å sikre delt omsorgsarbeid og delt ansvar for barn kanskje noe av det viktigste vi kan gjøre, og det neste store skrittet for økt likestilling i Norge. Det er strukturelle hindre som gjør at de valgene vi skulle ønske hadde vært frie, i realiteten ikke er det.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
De siste tiårenes likestillingsarbeid har endret samfunnet. Det har på flere områder ført til større likestilling mellom menn og kvinner. Så er det noen som mener at fokuset på kvinners utfordringer og kvinnekampen kan ha medvirket til for lite oppmerksomhet om gutters, menns og fedres livs- og likestillingsutfordringer. Den hypotesen tar ikke jeg stilling til i dag. I stedet vil jeg løfte fram at gutter og unge menn dominerer statistikken når det gjelder både underprestasjoner og frafall i skolen, rusmisbruk, vold, lovbrudd, arbeidsledighet, uførhet og selvmord. Vi har et sterkt kjønnssegregert arbeidsmarked i Norge. Det gjelder også i kommunal sektor. Rundt 90 pst. av alle ansatte i barnehagene er kvinner, 80 pst i grunnskolen. Nye samlivsmønstre innebærer at en del gutter og unge menn får en kvinnedominert oppvekst. Konsekvensene vet vi ikke så mye om. Nevrobiologisk forskning viser at gutters hjerner utvikler seg i en annen sekvens enn jentenes. Gutter ligger etter jenter i språkmodenhet. Noen mener at dette kan påvirke guttenes skoleprestasjoner, og at noen av guttenes problemer i skolen kan tilskrives at de starter for tidlig, ut fra modenhetsnivået. Kanskje bør evaluering av seksårsreformen inkludere den typen problemstillinger. Gutter trenger mannlige rollemodeller. Det er ikke menn guttene kan snakke med om gutters problemer. Helsesøstrene har nå fått den kjønnsnøytrale tittelen helsesykepleiere. Det er bra, det er et skritt i riktig retning, men fortsatt er de i hovedsak kvinner. Få mannlige psykologer gjør det vanskelig å innfri kravet om at alle skal kunne velge den psykologen man ønsker å gå til. Arbeiderpartiet er opptatt av like muligheter, uansett kjønn. Likestillingen går ikke i rett linje framover. Det ligger fortsatt massive utfordringer foran oss. Jeg har pekt på bare noen få av dem. Det trengs, mener vi, et utvalg som tar opp mannsrollen og menns likestillingsutfordringer. Og vi mener at regjeringen bør utvikle en strategi for å motvirke kjønnsulikheter i utdanning og i arbeidsliv. Alt i alt trengs det en intensivert innsats fra regjeringens side.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2019-04-30:
Skikkelige lønns-, arbeids- og pensjonsvilkår har vært og er en kampsak for Arbeiderpartiet. Det å ha en lønn en kan leve av, trygghet for arbeid og trygghet i arbeidssituasjonen, og ikke minst en pensjon å leve av etter endt yrkeskarriere, gir frihet og økonomisk uavhengighet, og dermed også verdighet. Dessverre er vi ikke i mål med det for alle ennå. Hver femte arbeidstaker i landet jobber i kommunal sektor. I den sektoren jobber annenhver kvinne deltid. Hvis vi ser isolert på helse- og omsorgstjenestene, jobber så mye som 65 pst. deltid. Det er trygghet som gir frihet. Men når man ikke vet hvor mange vakter man får neste måned, vet man ikke om man kan betale regningene sine. Hele tiden å måtte være tilgjengelig for arbeidsgiveren i tilfelle det skulle dukke opp en mulighet til å ta en ekstravakt, er ikke forutsigbart, og det er ikke trygt. Man får ikke banklån til en bolig i en slik situasjon, man er ikke økonomisk uavhengig. Da er det ikke frihet, da er det utrygghet og uverdighet og ufrihet som preger hverdagen. Slik skal det ikke være, og den ufriheten nevnte ikke statsråden i sin redegjørelse. Vi kan være enige om at vi har kommet langt i likestillingsarbeidet her i Norge, men det betyr ikke at vi er i mål. Jeg skjønner at regjeringspartiene med statsråden i spissen har behov for å være tilfreds med resultatene, være fornøyd med hva man har oppnådd. Men det vi hører i dag, bikker nesten over i selvtilfredshet. Derfor var det en trist runde vi hørte fra likestillingsministeren i går. Hvor er ambisjonene for å gå videre? Hvor er drivkraften for å endre samfunnet til å bli enda bedre? Hvor er sporene etter de grepene og det drivet statsråden skal ha for likestilling? Hvordan vil statsråden forbedre situasjonen? I Arbeiderpartiet vil vi deltid til livs. Det er et substansielt bidrag til å bedre likestillingen, både for dem som jobber i kommunal sektor – og det er grunn nok i seg selv – og det er også bra for kvaliteten på tjenestene. Vi er opptatt av å ha kvalitet på velferden, og da er hele, faste stillinger med kvalifisert personale som får bruke kompetansen og ekspertisen sin, et viktig steg. Med vår politikk ville kommunene ha hatt råd til både å ansette flere og å ansette dem i hel stilling, og til å kunne finansiere de nødvendige kompetanseløftene og gjennomføre forskningsprosjekter om hvordan denne kunnskapen utvikler seg, og hvilken erfaring som må deles. På sikt må målet være å avskaffe deltiden. Selvfølgelig skal det være mulig å gå i reduserte stillinger i perioder i livet når livssituasjonen krever det, men målet må være at så mange som mulig jobber i hele, faste stillinger – fordi det gir trygghet og frihet for den enkelte, og fordi det gir sterkere fellesskap. Det gir også, som statsråden var opptatt av, bærekraftighet for velferdsstaten.
Torill Eidsheim (Høyre), 2019-04-30:
Vi har ein stolt arv. Noreg er på rett stad i likestillingskampen. Fleire barn går i barnehage, og færre kvinner jobbar deltid. Tala viser òg at det er fleire kvinner blant professorar på både universitet og høgskular. Det har skjedd veldig mykje over fleire generasjonar. Sjølv om norske kvinner har kome langt på 100 år, har vi også mykje som står att. Befolkninga skal ha like gode helsetenester uavhengig av kjønn. Historisk sett har likevel sjukdomar som i størst grad rammar kvinner, fått mindre merksemd enn sjukdomar som oftast rammar menn. Slik skal det ikkje vere. Vi har gjort mykje for å rette opp i dette, og vi skal gjere enda meir. La oss først sjå litt på forsking. Nokre sjukdomar rammar fleire kvinner enn menn, og same sjukdom kan ramme kvinner og menn forskjellig. Dette treng vi meir kunnskap om. Regjeringa vil difor fortsetje satsinga på forsking på kvinners helse. Det er viktig for deltaking, og det er viktig for å kunne klare å leve eit godt liv. Så over til eit anna felt som opptek meg spesielt: gründerskap og helsenæring. Det er mange kvinner i helsesektoren. Gode idear oppstår ofte i det miljøet der ein jobbar. Ein ser løysingar for på kva måte jobben kan bli gjort endå betre. I forbindelse med det meiner eg at vi treng fleire kvinnelege velferdsinnovatørar. Då blir ein nøydd til å fjerne ord som «velferdsprofitør». La oss stryke det frå ordboka. Noreg skal vere eit attraktivt gründerland for gründerar både her heime og utanfrå. Regjeringa har difor forenkla gründeranes kontakt med offentleg sektor, og vi fjernar unødvendig byråkrati. Dårlege rammevilkår rammar særleg kvinner. Avslutningsvis.: Noreg er på rett stad i likestillingskampen og skal bli det også når det gjeld kvinnehelse.
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-30:
Fjorårets fredspris var på mange måter en likestillingspris. Seksualisert vold under konflikt og krig er det mest dramatiske og avskyelige utslaget av mangel på respekt for menneskelig verdighet. Prisvinnernes rystende historier fra Kongo og Syria burde være nok til å mobilisere til en felles handling innenfor rammene av FN for å ta et kvantesprang når det gjelder å bedre kvinners stilling, med særlig vekt på seksuell helse og utrygge aborter. Historiene burde være nok til å inspirere den nåværende amerikanske administrasjonen til å styrke sin internasjonale innsats på dette feltet, men det motsatte har dessverre skjedd. Det er intet nytt at USA med jevne mellomrom knytter betingelser om abort og prevensjon til sin støtte til den delen av bistandsbudsjettet som er forbundet med familieplanlegging. Det som er nytt i Trump-administrasjonens politikk, som ironisk nok går under navnet «Protecting Life in Global Health Assistance», er at betingelsene for støtte til NGO-er som jobber med slike spørsmål, er knyttet til hele det amerikanske bistandsbudsjettet. Mer enn 1 200 NGO-er rammes nå av denne politikken. Mange står i fare for å måtte legge ned sitt arbeid. Amerikansk abortpanikk kalte Aftenposten nylig denne politikken, og jeg sier meg enig i karakteristikken. Jeg håper den norske regjering benytter enhver anledning til å minne USA på landets moralske ansvar i så måte. Seksualisert vold, sviktende familieplanlegging og mangel på seksualopplysning henger sammen. Limet i dette tragiske syndromet er fravær av respekt for kvinners rettigheter, deres verdighet og deres anseelse. Resultatet av det er bl.a. at hver dag dør det rundt 830 kvinner under graviditet og fødsel. 99 pst. av dødsfallene finner sted i utviklingsland – 830 tilfeller som kunne vært unngått dersom det internasjonale samfunnet hadde vært seg sitt ansvar bevisst. Kvinner dør av blødninger, infeksjoner, høyt blodtrykk under svangerskapet, komplikasjoner under fødselen. Noen dør av tropesykdommer som malaria – andre av aids under svangerskapet. Likeledes dør mange av utrygge aborter utført under uhygieniske forhold og av mangel på medisinsk assistanse. Så kan vi være stolt av at Norge gjennom mange år har bidratt til å få ned de høye tallene, for det er et faktum at mellom 1990 og 2015 falt den svangerskapsrelaterte dødeligheten med 44 pst., men behovet for moderne prevensjonsmidler og helseopplysning er fortsatt skrikende. Innsatsen for å få jenter og kvinner gjennom skolegang, som vi vet har betydning for deres seksuelle helse, må fortsette og intensiveres. Dagens tall er altså 830 – dødstall som kunne vært unngått. Spørsmålet vi bør stille oss, er: Hvis vi hver dag hadde opplevd en flystyrt der 830 personer hadde omkommet, hva ville det internasjonale samfunnet da brukt av ressurser for å unngå at dette skulle fortsette?
Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-04-30:
Representanten Gahr Støre sa at Venstre mener noe annet i enn utenfor regjering. Det er trist at deler av denne debatten dreier seg om en uriktig påstand, nærmest en slags besvergelse, men det gir meg anledning til å si følgende: Det ligger altså en proposisjon til behandling i familie- og kulturkomiteen nå. Det dreier seg om endringer i diskrimineringsombudsloven og endringer i diskrimineringsloven, det dreier seg om etablering av et lavterskeltilbud for behandling av seksuell trakassering og en styrking av aktivitets- og redegjørelsesplikten. Venstre har ment – både før vi kom i regjering og i regjering – at helsesøstertittelen skulle forandres. Den ble forandret med Venstre i regjering. Venstre har også innført foreldrepermisjonen, og det ble besluttet i regjering bare måneder etter at Venstre gikk i regjering. Da likestillingsarbeidet ble overført til kulturministeren, var det ikke bare etter ønske fra statsråden selv, men også til inspirasjon for Venstres videre arbeid med dette spørsmålet, og jeg ønsker Arbeiderpartiet og andre som nå snakker om mangel på ambisjoner og om «revers», velkommen med på laget!