Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Bistandsministerens redegjørelse 9. mai ble holdt i tradisjonell stil. Den tok utgangspunkt i krig, sykdom og fattigdom i u-land, for så å gå over til hvordan man ved hjelp av bevilgninger via norsk u-hjelp har optimistiske forestillinger om å kunne bedre situasjonen. Det naturlige hadde vært å ta utgangspunkt i de enorme beløp Norge gjennom årene allerede har bevilget til u-hjelpen, og vurdere i hvilken utstrekning det kan sannsynliggjøres at disse pengene har bidratt til den utvikling vi ønsket. Det fikk vi imidlertid ikke høre noe om. Vi forstår godt hvorfor. Det kunne ha provosert en bred debatt om nytten av norsk u-hjelp. Det ønsker man ikke. U-hjelp skal fortsatt være et slags moralsk imperativ som løsrevet fra nytteverdi og reell evaluering skal appellere til det norske folks medlidenhet og naturlige trang til å hjelpe. Målestokken for innsatsen er fremdeles prosenter av BNP. Et positivt trekk ved redegjørelsen er at den fastslår at det primære ansvar for å bedre tilstanden hviler på u-landene selv, og at utviklingspolitikkens rolle er å støtte opp om utviklingslandenes egne bestrebelser. Men vi fikk ikke noen nærmere vurdering av hvordan u-landene har fulgt opp våre ideelle målsettinger. For å gi dagens debatt en fornuftig mening utover tradisjonell ønsketenkning på norske skatteborgeres bekostning skal jeg forsøke å bidra litt i dette innlegget. La oss ta Etiopia, som typisk nok ikke ble nevnt i redegjørelsen. Opplysningene i det følgende er hentet fra NTBs korrespondent i Addis Abeba, offentliggjort i Aftenposten 2. mai i år. Etiopia og Eritrea, som ligger i krig, er blant de fattigste land i verden. Bare i Etiopia dør det årlig en halv million småbarn av matmangel og sykdommer som lett kunne ha vært forebygget. Krigen koster Etiopia nærmere 9 mill. kr pr. dag, men regimet i Addis Abeba avviser enhver kritikk av den kostbare krigføringen. Nylig ble ambassadøren i Berlin hjemkalt fordi Tyskland spurte hvorfor landet kjøper våpen og ikke mat. Myndighetene gjennomfører store byggeprosjekter i landsbyer der folket er uten mat og vann. Det kystløse Etiopia nekter å ta imot nødhjelp som kommer via eritreiske havner. Det etiopiske forsvarsbudsjettet er mer enn tredoblet de to siste årene, og en stor del av budsjettet går med til å kjøpe militært materiell fra tidligere østblokkland. I 1998 mottok Etiopia totalt 201 mill. kr fra den norske stat. I 1999 ble beløpet redusert med 5 pst. De etiopiske myndigheter insisterer på selv å styre distribusjonen av hjelpen, så det er vanskelig å forhindre at noe kommer på avveie. Meget finner veien til fronten. La oss se nærmere på Sri Lanka, hvor borgerkrigen har rast så lenge vi kan huske. Samtidig som Norge har bidratt med ca. 100 mill. kr årlig i u-hjelp, har utgiftene til partenes krigføring bare økt. Jeg finner det sannsynlig at det ikke ville ha vært mulig å føre en slik langvarig og omfattende krig i Sri Lanka uten generøse bidrag fra den norske regjering og mer eller mindre frivillige bidrag fra tamiler som av en eller annen grunn har invadert akkurat Norge. Vi yter stadig u-hjelp til Zimbabwe, der statssjefen av hensyn til sine private økonomiske interesser lenge har ført krig i Kongo som i henhold til The Times 13. april koster Zimbabwe ca. 9 mill. kr pr. dag. To årtier med Mugabes ettpartistat har forandret Zimbabwe fra det sydlige Afrikas landbruksparadis til et konkursbo, hele tiden med sterk økonomisk bistand fra Norge. Vi kunne forlenge den bedrøvelige listen med f.eks Angola, som fortsetter sin 25 år lange borgerkrig som legger landet i ruiner. Vi kan nevne krig i Rwanda, i Kongos såkalt demokratiske republikk, i Sudan, i Sierra Leone, konflikten i Togo og de stadige krigene i Nigeria. Bistandsministeren har rett når hun uttaler at dårlig styresett er en av de viktigste årsakene til at fattigdommen varer, at hovedansvaret ligger på utviklingslandene selv, og at krigene brutaliserer samfunnene. Problemet, som statsråden dessverre ikke går nærmere inn på, er hvem vi sikter til når vi taler om utviklingslandene. Er det folkene selv, eller er det landenes krigerske og ofte korrupte ledere? Hvem er det vi driver såkalt «u-hjelpssamarbeid» med – er det folkene eller er det deres herskende klasse? På denne bakgrunn fortoner det seg som fromme ønsker når Regjeringen vil legge stor vekt på kampen mot den enorme korrupsjonen. I Uganda må en tredjedel av dem som søker helsetjenester, betale bestikkelser, og to tredjedeler av dem som trenger politihjelp, må betale under bordet. Politikere og byråkrater får gaver fra selskaper som konkurrerer om kontrakter. Bistandsmidlene havner i stor grad hos de velstående. Opplysningene kommer fra Aftenposten 7. desember 1999. Hvordan i all verden skal den norske regjering forhindre slik korrupsjon, uansett hvor stor vekt den legger på det? Problemet er jo at u-hjelp i seg selv bidrar til å øke mulighetene for korrupsjon fordi det dreier seg om penger som kommer inn i u-landene som gaver utenfra. Pengene som kommer som betaling for u-landenes varer og tjenester på markedet, kommer ikke så lett på avveie. Jeg må nesten le når statsråden vil gi bidrag til journalistutdannnelsen i land som ikke har noen uavhengig presse. Enda morsommere er det at våre norske politiske partier skulle kunne bidra til å styrke de politiske strukturer i våre samarbeidsland. Den tidligere arbeiderpartiregjeringens behandling av Gardermo-utbyggingen kan kanskje gi u-landenes regimer nye ideer. Så vidt jeg kan se, er det først og fremst en del nordmenn som har en klar og synbar nytte av norsk u-hjelp. Det gjelder vår stadig økende utenlandsrepresentasjon, som føler seg smigret over å representere et rundhåndet giverland. Det gjelder den omfattende u-hjelpsadministrasjon hjemme og i utlandet, og det gjelder frivillige organisasjoner som har u-hjelp som levebrød. I tillegg kommer norske bedrifter som kan inngå subsidierte kontrakter i u-land, og som derfor tjener penger på u-hjelpen. Endelig er det politiske partier som fremstår som moralsk høyverdige overfor det norske folk, som er totalt uvitende om i hvilke lommer deres skattepenger virkelig havner. I realiteten står det norske folk overfor et meget sterkt interessefellesskap som fortjener betegnelsen u-hjelpslobbyen. Statsråden er kanskje ubevisst den fremste talsmann for denne lobbyen.