Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Isolert sett er det forslaget som Fremskrittspartiet har kommet med, positivt, i den forstand at det signaliserer en vilje til å styrke kvaliteten på omsorgen i livets sluttfase. Men når forslaget kobles opp mot det vedtaket som partiet har gjort på sitt landsmøte, blir et sånt forslag som dette også helt uhyrlig. Hvis man tenker seg at man skal utvikle tilbud i samfunnet som er slik at helsepersonell skal gjøre seg tilgjengelig for ethvert ønske, uansett hva det ønsket måtte være, og uten at man skal reise motforestillinger mot de ønskene, er det jo ikke trygghet som skapes, det er den komplette usikkerhet uten noe fundament i bunnen for de menneskene som står svakest og er mest utrygge. Det er etter mitt syn det som gjør det Fremskrittspartiet har vedtatt på sitt landsmøte, sjokkerende, rystende og forferdelig. Ikke bare skal man tilrettelegge for at folk skal kunne ta livet sitt i større grad enn det som skjer allerede i dag, med de konsekvensene det har for pårørende som sitter igjen med sorgen, med fortvilelsen, med savnet, og som stiller seg alle mulige spørsmål, men man skal tilrettelegge for at de i større grad skal kunne gjøre det med hjelp fra det offentlige – man skal tilrettelegge for at helsepersonell skal kunne begå drap. Man skal altså gi helsepersonell rett til å drepe. Og det klarer altså det partiet som er Norges nest største, å vedta på et landsmøte, fordi noen foreslår det fra benken. Jeg må si at det gir grunn til ettertanke hvis et sånt parti skal komme i posisjon til å styre dette landet, for det vi snakker om her, er noe av det mest alvorlige vi kan snakke om, nemlig hvordan vi formidler trygghet til dem som er helt avhengig av andres hjelp. Det var for få dager siden et oppslag i avisen om at en pleier i Finland med stor sannsynlighet hadde tatt livet av 14 personer. Arnfinn Nesset ble i Norge i 1983 tiltalt og dømt for 22 drap ved Orkdal Sanitetsforenings sykehjem. Arnfinn Nessets forståelse av det han gjorde, er jo den samme typen forståelse som Fremskrittspartiets flertall viste på sitt landsmøte, nemlig at man gjør disse personene en tjeneste fordi deres liv ikke lenger er verdig, det er ikke et meningsfylt liv de lever. Jeg var i debatt med lederen fra Fremskrittspartiets Ungdom, Ove Vanebo, i Dagsnytt Atten den 25. mai 2009. I den debatten uttalte Ove Vanebo at han ser en framtid i Norge der en gruppe pasienter aldri kommer til å få et godt nok tilbud. Derfor, sa han, burde de som ikke fikk god nok hjelp, få hjelp til å dø. La det synke ned! La oss tenke igjennom hva Fremskrittspartiet egentlig sier her, og hva som blir situasjonen for våre svakeste dersom det blir gjennomført! Dette sier altså Fremskrittspartiet i en situasjon der ressurssituasjonen i Norge overfor ulike grupper aldri har vært bedre. Isolert sett har behovet for et sånt forslag aldri vært mindre enn i dag. Hvis man i det hele tatt skulle gå inn på den typen uhyrlig tenkning, burde det jo vært for mange år siden, da folk plasserte barna sine ute i skogen i dyp fortvilelse fordi de manglet ressurser, og fordi barna var alvorlig syke. Vi har ikke det samfunnet lenger. Vi har et samfunn som er basert på humane prinsipper, og der ressursene nettopp muliggjør at vi skal kunne hindre dette. Jeg må også legge til at jeg synes livet nå på mange måter angripes i begge ender av skalaen – for man kan bruke de samme resonnementene knyttet til abortloven. Aldri før har muligheten vært mindre for at noen etter uke 12 skal være i en situasjon der man ikke vet at man er gravid, og så helt uforvarende skal måtte ta abort. Likevel er det noen som argumenterer med at grensen bør utvides til 16 uker. Det er det ingen rimelig grunn til at man skal gjøre. Jeg tror det er viktig at man både når det gjelder den typen spørsmål og spørsmål i forbindelse med livets sluttfase, nå begynner å stoppe opp og tenke: Hvordan ivaretar vi livet? Hvordan framstår vi på en slik måte at folk føler seg ivaretatt fra de fødes og til de dør? Den måten Fremskrittspartiet gjør det på, også i en kobling mot hospice, er jo en måte som ikke kan skape trygghet hos noen.