Kristin Clemet (Høyre), 2004-10-21:
I denne debatten, som i andre, tilsvarende debatter, har det vært sagt at nå blir det fritt frem for å etablere friskoler eller private skoler. I den forbindelse kan det kanskje være grunn til å minne om at det vi behandler i dag, er en tilskuddslov. Det er fritt frem for å etablere private skoler i Norge. Det skal svært lite til for å få godkjent etablering av privatskole. Men det er skoler som da må finansieres privat, hvor man følgelig må ta meget høye skolepenger. Det vi nå behandler, er spørsmålet om noen flere av disse skolene skal få anledning til å få støtte på visse vilkår fra staten, slik at de kan ta lave skolepenger, og slik at disse skolene kan bli tilgjengelige for alle. Jeg legger også merke til at det tross alt var en mer opphetet debatt da vi diskuterte den første revisjonen av friskoleloven. Da ble det fremsatt en rekke skremmebilder om frislipp, om store klasseskiller i norsk skole, om at det ville svekke den offentlige skolen. Den gangen mente jeg det var grunnlag for et visst forsøk på realitetsorientering, og jeg sa da at jeg mente at «det er en prinsipielt viktig reform, men en reform som neppe vil føre til at et stort antall foreldre vil velge en friskole for sine barn.»Det mener jeg at jeg har fått rett i. Det er prinsipielt viktig, ikke fordi vi begrunner det slik Rolf Reikvam påstår, med økt konkurranse, men vi begrunner det med tre–fire viktige ting: For det første styrker dette de grunnleggende rettighetene til å velge en alternativ skole for sine barn eller til å velge det selv når man selv er blitt et eldre barn, og at det å styrke denne respekten for mindretallet og ikke bare den delen av mindretallet som har en velfylt lommebok, er å demokratisere. For det andre ønsker vi å styrke valgfriheten. Jeg er enig med Ine Marie Eriksen i at det først og fremst dreier seg om valgfriheten til å velge seg til noe, men jeg mener at det er avgjørende viktig at det også er mulig i visse tilfeller å velge seg fra noe. Det kan være veldig viktig for enkelte barn og for enkelte elever. For det tredje ønsker vi et større mangfold av tilbudet, og jeg må legge til at valgfrihet og mangfold tror jeg leder til økt kvalitet samlet sett for norsk skole. Den fjerde begrunnelsen, som er mindre prinsipiell, men veldig praktisk, er at vi forenkler praktiseringen av loven, skaper større forutsigbarhet og rettssikkerhet, og det har jo også et prinsipielt tilsnitt. De viktigste grunnene til at vi ikke har fått – eller ikke får – noe frislipp, slik sosialistene fremstiller det, er jo at langt de fleste er fornøyd med den offentlige skolen i Norge. Det håper jeg at stadig flere skal bli etter som vi gjennomfører våre reformer i den offentlige skolen. For det andre er det svært krevende å etablere friskoler – strenge krav og hardt arbeid, og det ligger ikke noen økonomiske incentiver i vår lov i motsetning til f.eks. den svenske. Derfor er det slik at det fortsatt bare er 1,9 pst. av elevene som går i friskoler på grunnskolenivå og 4,7 pst. av elevene på videregående nivå. Hittil er det ti nye skoler som er godkjent som ikke kunne ha vært godkjent etter den gamle privatskoleloven. Det ble også sett spøkelser ved høylys dag når det gjelder segregeringen som skulle komme som en følge av friskoleloven. Det preger også innstillingen denne gangen fra mindretallet, og jeg må si at det er et argument, hvis mindretallet hadde hatt rett, som jeg hadde vært veldig opptatt av og bekymret for. Men det viser seg heller ikke er tilfellet. Det har ikke skjedd. Det kan ikke påvises, slik mindretallet påstår. For det første må det jo sies at de store prestasjonsmessige forskjellene i norsk skole eksisterer ikke mellom skoler, men innad i skolene og innad i den enkelte klasse. Dessuten er det slik at den sosiale og etniske segregeringen i norsk skole allerede er sterk som følge av bostedssegregeringen, og da blir spørsmålet om et antall friskoler eller fritt skolevalg øker eller reduserer denne segregeringen. Det er ingen tegn til at det øker segregeringen. Snarere kan det være slik at den bidrar til å redusere den. Motivene hos foreldre som velger friskolen for sine barn, er at de ønsker et mer heterogent elevmiljø enn de ville få ved å gå på den ordinære nærskolen. Det er heller ingen økonomisk segregering i dette friskolesystemet. Det er 2–3 pst. flere med høyere inntekter i friskolen enn det er i den offentlige skolen, og det er 2–3 pst. med lavere inntekter enn det er i den offentlige skolen. Så hvis formålet for Fremskrittspartiet skulle være å imøtekomme egne velgere her, gjør man faktisk det, hvis det er sant det Rolf Reikvam sa, om at de har lavere inntekter enn andre og også lavere utdanningsnivå enn andre. Det tredje argumentet om at man stjeler midler fra den offentlige skolen, er heller ikke riktig. Elevene tar med seg en del av de midlene man bruker i den offentlige skolen, og når midlene til friskolen øker, er jo det en konsekvens av at utgiftene til den offentlige skolen har økt. Det må jo også bety at private barnehager stjeler midler fra de offentlige barnehagene. Man kunne spørre SV: Har dere tenkt å overta eller kjøpe opp de private barnehagene under det perspektivet at det er å stjele midler fra de offentlige barnehagene? Slik er det selvfølgelig ikke. Alle snakker i dag om at vi trenger økt mangfold i den norske skolen. Noen vil ha et statlig definert mangfold, et mangfold som skal defineres ovenfra, der privat sektor og det sivile samfunn nærmest betraktes som en avdeling i staten. Vi ser det annerledes. Vi mener at de er likeverdig aktører i det norske samfunn.