Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
Jeg vet ikke om jeg skal gratulere interpellanten, eller om jeg bare skal konstatere at det er en veldig spesiell «timing» på denne interpellasjonen. Vi vet at i dag tidlig gikk det ut på nyhetene – noe som også har vært nevnt både av interpellanten og av statsråden – at en halv million tv-abonnenter nå har mistet tilgangen til TV 2 Nyhetskanalen og TV 2 Filmkanalen. Det illustrerer hvor sårbare tv-seerne er i et distribusjonsmarked, og det er nettopp det som er kjernen også i interpellasjonen. Sjøl om valgmulighetene har blitt betydelig større, er det mange forbrukere som fremdeles ikke har muligheten til å manøvrere seg ut av en slik situasjon, og ikke minst den akutte situasjonen som har oppstått i disse dager. Spesielt hvis man bor i et borettslag, tar det litt tid før man kan komme seg ut av det. Høyres Olemic Thommessen reiser i interpellasjonen spørsmål om hvordan vi kan sikre forbrukernes rettigheter på en god måte i et sånt tv-marked. Jeg mener at vi i det tilfellet som har oppstått i dag ikke minst med tanke på TV 2, har vært framsynt i Stortinget, og statsråden har vært framsynt og foretatt de nødvendige reguleringene. Da staten inngikk ny avtale med TV 2 i 2009, ble det også foretatt en regulering av distribusjonen i kabelnettet. Vi vet at i desember 2010 kom det en kongelig resolusjon hvor man vedtok en forskriftsendring til kringkastingsloven § 4-2, som sa: «Kabeleier plikter også på markedsmessige vilkår å formidle fjernsynssendingene til den kringkaster som myndighetene har utpekt til å ivareta særskilte allmenne hensyn.» For å være sikker på at forskriften ble fulgt opp, har staten etablert en egen institusjon som skal håndtere tvister knyttet til vederlaget for distribusjon i kabelnettet, nemlig Kabeltvistnemnda. Mekanismen for å løse nettopp en konflikt som dette har altså myndighetene laget spilleregler for. Men jeg konstaterer at disse spillereglene ikke blir respektert, og det hadde vi faktisk forventet da disse reglene kom på plass. I Norge har vi faktisk tradisjon for at vi følger lover og forskrifter uansett hvor uenige vi er i dem. Sjølsagt er det et problem at disse reglene og forskriftene ikke blir fulgt, men det største problemet er jo kundene, og vi er nødt til å sikre at kundene får det tv-tilbudet de ønsker. Men det er også her viktig at partene nå viser et samfunnsansvar, og jeg håper inderlig at partene i denne konflikten nå setter seg ved forhandlingsbordet igjen – det har også blitt signalisert fra statsrådens side at det vil hun ta et initiativ til – og at man finner gode løsninger for norske tv-seere. Denne interpellasjonen illustrerer også at mediebransjen er preget av raske og omfattende endringer, de fleste av dem med utgangspunkt i den teknologiske utviklingen. Digital teknologi har gjort det både billigere og lettere å produsere og distribuere medieinnholdet over flere medieplattformer, og vi vet at utbredelsen av bredbåndstilkoblingen har gitt oss en fantastisk kvalitet og kapasitet, som gjør at Internett i større grad blir en plattform både for tv-titting og for andre avanserte medietjenester. Jeg bare tenker: Hvem ville for fem år siden trodd at smarttelefonen skulle bli en så viktig medieleverandør for oss at vi nå bruker den til både å lese nettaviser og se filmer og nyhetssendinger? Det forteller egentlig at hver gang vi har denne debatten i Stortinget, blir vi hengende litt etter, for vi har på en måte ikke fantasi til å forestille oss hvordan mediehverdagen vår faktisk kommer til å se ut om bare kort tid. Derfor er jeg veldig enig i de vurderingene statsråden har gjort, både når det gjelder Sønneland-utvalget, og når det gjelder det å sette ned et partssammensatt utvalg, for her har faktisk forbrukerne allerede et godt tilbud. Markedet regulerer det godt, men det er også fastsatt noen stolper for hvordan vi skal regulere markedet gjennom både kringkastingsloven, Medietilsynet og Post- og teletilsynet, slik at vi også i framtida gir kundene et godt tv- og medietilbud.