Jon Øyvind Odland (Senterpartiet), 2012-03-29:
Det er veldig merkelig at de kanskje viktigste debattene i denne salen foregår med nesten tom sal. Jeg håper virkelig at folk ser på dette fra kontorene sine. Som vanlig reiser representanten Sjøli en veldig viktig problemstilling. Jeg vil gripe fatt i dette litt historisk først og deretter veldig konkret. Jeg var en av dem som kjempet for smertepasienter på 1980-tallet, da dette ble fullstendig sett ned på og feiet bort fra våre fagmiljøer. Vi kjempet en kamp. Jeg hadde en veldig god kollega i Bergen som var sammen med meg på disse barrikadene, og vi etablerte de første smerteklinikkene. Og det var det som var starten på noe som sprang ut fra anestesi- og intensivspesialiteten, til vi i dag kan snakke om smertepasienter som en fullverdig gruppe pasienter. Jeg var veldig glad for at representanten Mandt sa at dette fortsatt er en kvinnesak. Når det gjelder de som har eksakte diagnoser, kreftpasienter, tverrsnittslesjoner og ettervirkninger etter kompliserte operasjoner, er det mye greiere. Men de som havner i denne diffuse sekken, der vi aldri klarer å stille en diagnose, stiller svakt, og det er for en stor del kvinner. Dette må vi ha med, og vi må reise det som en fanesak også for rettigheter. Det jeg vil peke mest på, er utdanning – utdanning av fagfolk fra basis, knyttet til primærhelsetjenesten. Dette må vi få fokus på i utdanningen av både medisinerstudenter, sykepleiere, psykologer, fysioterapeuter og gjerne også andre spesialiteter. Den siste pasienten jeg henviste fra min spesialistpraksis til en smerteklinikk, fikk beskjed om at det var tolv måneders ventetid. Det er helt uakseptabelt. Dette må vi bare ta inn over oss, og så skal vi forbedre det. Måten å forbedre det på bør knyttes opp til Samhandlingsreformen. Vi bør få tverrfaglige miljøer utenom disse klinikkene, som gjør at vi kan få en form for utredning som går foran, slik at vi kan avlaste spesialistklinikkene. De bør ta seg av de store, vanskelige, kompliserte tilfellene. Men vi må styrke utdanningen på basisnivå. Vi må også styrke utdanningen av fastlegene, som i øyeblikket har altfor liten kompetanse på smertebehandling. Det vil si at vi bør få en form for prosedyrebøker som de bør kunne oppfylle hvis de blir ansatt som fastleger, og hvis de får det, vil det også gå veldig klart fram hva slags kompetanse de mangler. Vi må bruke våre spesialistklinikker til å utdanne fagfolk som jobber direkte mot pasientene knyttet til Samhandlingsreformen. Dermed vil vi få et krav til henvisninger som gjør at vi slipper å la pasientene seile fram og tilbake på grunn av mangelfull kompetanse i det første leddet som pasienten møter. Det flerfaglige og tverrfaglige elementet i dette er at vi for all del må ha utelukket de somatiske og psykiske lidelser, der det er en klar diagnose, for de kan vi kanskje ta hånd om på annet vis. Slik får vi differensiert systemet, så vi kan bruke en kompetanse knyttet til det virkelig kompliserte. Så jeg vil slå et slag for at vi lager curriculum i utdanningen, som er veldig spesifisert når det gjelder hva vi ønsker, etter at vi nå faktisk har 25 års erfaring med smerteklinikker og smertebehandling. Så må vi utvikle tverrfaglige prosedyrebøker og sjekklister. Det siste jeg ønsker å ta opp i denne sammenheng, er at våre smertepasienter ofte faller mellom mange stoler når det gjelder arbeidslivet. Vi taper ressurser i form av den kompetansen de har, og vi taper også masse økonomisk på grunn av at vi ikke klarer å få dem inn i et differensiert arbeidsliv. Det har jeg nevnt før, at vi må få til en veldig klar tilnærming til og samarbeid med Nav-systemet. For det verste som skjer disse pasientene, er at de faller helt ut av arbeidslivet. Vi må få tilpasset det de klarer med sin kompetanse og sin kapasitet. Helt til slutt vil jeg nevne våre refusjonsordninger for medikamenter. Der er jeg veldig enig med representanten Høie: Dette må vi få forenklet.