Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-01-21:
Dette er egentlig en sak som handler veldig mye om hvordan vi skal bli i stand til å ivareta det offentliges primære oppgaver i samfunnet. Vi har sett at overskriftene de siste månedene i altfor stor grad har vært preget av hvordan det offentlige har vært ute av stand til å løse sine oppgaver innenfor innkjøp, innenfor bygg og anlegg osv., hvor sprekk og nærmest skandaler har fått lov til å prege overskriftene. Og dette er på toppen. Når vi da ser på hvordan oppgavene kanskje utføres litt lenger ned i systemet, må det være grunn til å tro at det ikke behøver å være så stor forskjell når det gjelder innkjøp, ivaretakelse av oppgaver innenfor bygg og anlegg osv. og investeringer over en lav sko, og at det kanskje har et sterkt behov i seg for å bli innskjerpet og forbedret. Det offentlige er den største innkjøperen, det er den største kunden nærmest uansett hvor vi vandrer rundt i landet. Enten det gjelder stat, fylke eller primærkommune, vil det offentlige fremstå som den absolutt største kunden for de nære leverandører og også for de sentrale leverandører. Dette anskueliggjør behovet for å få et mer ensartet regelverk. I denne forbindelse blir det hevdet fra de fleste og mer sentrale leverandører at EØS-regelverket har vært en velsignelse for leverandørsiden, og i andre omgang også vært en mer eller mindre påtvunget løsning som har gitt besparelser også for offentlig sektor. Tidligere har det vært veldig vanskelig å klage for dem som følte seg urettmessig behandlet. Et mer ensartet og harmonisert regelverk vil kunne tilføre større rettferdighet og også gi bedre vilkår for leverandørsiden. Det vi nå snakker om, er i første omgang beløp under de såkalte terskelverdiene. Jeg tror dette er en positiv sak, som vil kunne forbedre mulighetene for begge parter i betydelig grad. Det som er litt skuffende i denne saken, er å se hvordan kommunesektoren har valgt å opptre. Det holder ikke å vise til at man har en kommunenes normalinstruks. Man velger å gå med bakbeina først inn i denne saken, slik bl.a. Kommunenes Sentralforbund har valgt å gjøre i dette spørsmålet. Det offentlige står i dag for innkjøp i Norge for mer enn 200 milliarder kr pr. år, og kommunesektoren står for ca. halvparten av dette beløpet. Når vi også kjenner til, som det også er henvist til i innstillingen, at her ligger et effektiviseringspotensial på opp mot 5 pst., er det ikke holdbart å si at kommunesektoren vil vente og se. Et enkelt regnestykke sier at 5 pst. av 200 milliarder er 10 milliarder. Hvis vi går ned på prosenttallet og sier at det er et effektiviseringspotensial på 2 pst., snakker vi altså om beløp på rundt 4 milliarder kr. Og jeg er sikker på at det er atskillig fantasi også i dette hus til å se hvordan man innenfor offentlig sektor kan bruke beløp på mellom 4 og 10 milliarder kr. Når det gjelder de spørsmål som har vært berørt om kontraktørklausul og lærlingklausul, har jeg bare lyst til å si følgende: Jeg tror man vil stå seg på å rendyrke det rent innkjøpspolitiske i denne saken og ikke blande inn alskens andre forhold, som bare vil komplisere potensialet for effektivisering, og som i andre omgang sannsynligvis vil medføre økt byråkrati. La det innkjøpspolitiske være det innkjøpspolitiske, og så kan man på andre områder følge det som går på problematikken rundt kontraktører. Det samme er utfordringen innenfor lærling behovsdekning. Det er en enstemmig komite som slår fast behovet for skatteattest og HMS-attest, og det har her vært en betydelig diskusjon i komiteen. Jeg vil anbefale SV, som har fremmet et forslag i dag, om kanskje heller å oversende forslaget til Regjeringen for videre bearbeidelse, for det har vært tatt hensyn til dette under komitebehandlingen. Det andre jeg vil si, er: La spørsmålet om lærlingbehovsdekning få lov til å bli omfattet i andre sammenhenger, la det lærlingpolitiske få lov til å være det lærlingpolitiske – dette ikke minst av hensyn til leverandører og av hensyn til et forbedret effektiviseringspotensial. Dette tror jeg alle parter vil stå seg på.