Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2012-04-24:
Interpellanten tar opp situasjonen for norske bedrifter som investerer i framvoksende økonomier i land der det ofte vil være manglende forutsigbarhet ved det juridiske rammeverket, og/eller en betydelig politisk risiko forbundet med investeringen. Regjeringen er opptatt av å fremme norske investeringer i utlandet. Dette er sentralt for norske bedrifters konkurranseevne, og vi vet at norske bedrifter i utlandet bidrar positivt til sosial og økonomisk utvikling i den type land som er tema for interpellasjonen. Det er derfor viktig for regjeringen å bidra til at norske bedrifter møter åpne og forutsigbare rammevilkår. Det gjør vi i Verdens handelsorganisasjon, WTO, og gjennom frihandelsavtaler som inngås med enkeltland eller tollunioner i samarbeid med EFTA, eller av Norge alene. Vi gjennomfører også politiske besøk og er døråpner i markeder hvor styresettet gjør myndighetskontakt nødvendig for å sikre bedriftene innpass. Kommisjonsordninger og samarbeidsgrupper er andre eksempler på viktige bidrag til kontakt om generelle rammevilkår og enkeltsaker for norske bedrifter. De norske ambassadene og stedlig representasjon er viktige. Innovasjon Norge har i dag kontorer i over 30 land. Disse har i oppdrag å bistå norske bedrifter internasjonalt. Når det gjelder bilaterale avtaler om investeringsbeskyttelse, også kalt BITs, som er interpellantens hovedtema, har det vært en vanskelig sak siden midten av 1990-tallet, og flere regjeringer av ulike valører har forsøkt å komme fram til en løsning. Årsaken til at dette har vært vanskelig, er at det i bunn og grunn må foretas en avveining mellom investors rett til, og behov for, vern og statenes rett til å regulere på eget territorium. En investeringsbeskyttelsesavtale er ment å skulle beskytte utenlandske investeringer mot urimelige inngrep fra vertslandet. Det er spesielt aktuelt i land der den politiske risikoen er høy. Tradisjonelt har disse avtalene blitt inngått mellom kapitaleksporterende og kapitalimporterende land, eller om du vil, avtaler mellom industriland og utviklingsland. For kapitaleksporterende land har hensikten vært å beskytte sine investorer, mens kapitalimporterende land har ønsket å tiltrekke seg investeringer. Nå er bildet litt mer nyansert – de fleste land er både kapitaleksporterende og -importerende, og avtalene har blitt mer reelt gjensidige. Dette er bilaterale avtaler, og de varierer noe i form og innhold, men de fleste er bygget på modeller utviklet i OECD på 1960-tallet, og det er en del fellestrekk som går igjen. Avtalene inngås mellom stater, men de gir direkte rettigheter til enkeltindivider og foretak. De inneholder typisk bestemmelser som gir en utenlandsk investor rett til erstatning ved ekspropriasjon og nasjonalisering, rett til rimelig, rettferdig og ikke-diskriminerende behandling og ikke minst rett til å fremme sin sak for et internasjonalt voldgiftstribunal dersom investoren mener investeringsbeskyttelsesavtalen er brutt. Det er dette siste som først og fremst har vært vanskelig i norsk sammenheng. Er det riktig at et internasjonalt voldgiftstribunal, bestående av jurister som velges ad hoc, skal kunne dømme norske lover og regler som traktatstridige og tilkjenne utenlandske investorer erstatningsbeløp på grunnlag av dette, med bindende virkning og uten mulighet for å anke? Dette ble ansett som såpass problematisk at det på midten av 1990-tallet ble besluttet å avvente videre forhandlinger om investeringsbeskyttelsesavtaler inntil man hadde funnet en løsning. Det ble reist spørsmål ved om det i det hele tatt var anledning til å inngå avtaler med slikt innhold uten å komme i konflikt med Grunnloven § 88 om at Høyesterett dømmer i siste instans. Dette var mens forhandlingene om en multilateral investeringsavtale pågikk i OECD, den såkalte MAI-avtalen, og man antok at man måtte finne en god løsning i den sammenheng. Men MAI-forhandlingene gikk som kjent ikke helt på skinner og ble avsluttet uten at man oppnådde enighet. Siden den gang er det flere sider ved de tradisjonelle investeringsbeskyttelsesavtalene som har blitt framhevet som uheldige, f.eks. ekspropriasjonsbestemmelsen. Flere forsøk har blitt gjort opp gjennom årene for å finne en løsning, og det største arbeidet ble gjort da Stoltenberg II-regjeringen satte ned et statssekretærutvalg som skulle komme fram til en ny modellavtale for framtidige bilaterale investeringsavtaler. Utvalget, bistått av en embetsgruppe, arbeidet med utkastet i bortimot to år, og det ble sendt på høring i 2008. Hovedformålet med arbeidet var å finne en riktig balanse mellom investors rettigheter og statenes handlingsrom. Resultatet var en modellavtale som avvek fra den tradisjonelle BIT ved at den gir vertsstaten noe større handlingsrom. Høringen avdekket imidlertid at ingen var fornøyd. Næringslivssiden mente generelt at man i arbeidet med modellavtalen hadde gått for langt i å ivareta vertslandets adgang til å regulere på bekostning av investors behov for beskyttelse. Andre organisasjoner som generelt er mer skeptiske til handel og investeringer, var sterkt negative til utkastet til modellavtale og til at det overhodet inngås investeringsavtaler. I 2009 ble det besluttet ikke å gå videre med arbeidet med en generell mal for investeringsbeskyttelsesavtaler, men vurdere behovet for, og utformingen av, bestemmelser om beskyttelse i forbindelse med handelsavtaler med India, Ukraina, Russland og Kina. Interpellanten legger til grunn at BITs utgjør et viktig verktøy for å sikre at norske bedrifter investerer i land med høy politisk risiko. I arbeidet med forslaget til en ny modellavtale gjennomgikk vi en rekke studier som er gjort for å finne ut hvilken effekt disse har. Disse studiene er ikke entydige, men det er grunn til å hevde at avtalene ikke har så stor betydning som tilhengerne hentyder når det gjelder fremme av investeringer. Det var også et syn som framkom under høringsrunden. Flere bedrifter understreket at eksistensen av en bilateral investeringsbeskyttelsesavtale ikke hadde så stor betydning når de vurderte mulige land å investere i. Det er likevel lett å forstå at norske selskaper som har investert i utlandet, og spesielt i land der den politiske risikoen er høy, ønsker å sikre sine investeringer best mulig. I så måte kan BITs være et velegnet instrument. Men som ansvarlige politikere må vi også se den andre siden av saken, nemlig hvilke konsekvenser det kan få for Norge at utenlandske investorer benytter slike avtaler mot oss, og hvilke konsekvenser det kan få for det politiske handlingsrommet i utviklingsland og i vekstøkonomiene. Norge var svært tidlig ute med å se faresignalene ved denne type avtaler og hvilke negative effekter de kunne ha for vertslandet. Senere har også en rekke andre land fått et mer nyansert syn på disse avtalene. Land som Sør-Afrika og Australia har besluttet ikke å inkludere investor-stat-tvisteløsninger i sine avtaler, og en rekke andre land foretar lignende vurderinger. I EU har kommisjonen nå, etter at Lisboa-traktaten trådte i kraft, fått mandat til å forhandle investeringsbeskyttelsesavtaler. Det er for tidlig å si hvordan EUs nye avtaler vil se ut, men det pågår også der en diskusjon om hvor det riktige balansepunktet mellom investorvern og staters rett til å regulere skal finnes. Regjeringen vil ikke utelukke at Norge i framtiden vil inngå investeringsbeskyttelsesavtaler, men det bør være avtaler som tar høyde for staters rett til å handle på eget territorium og muligheter for utvikling av gode standarder for miljø, arbeidstakerrettigheter og sosiale rettigheter.