Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Det historiske utspring for alt som heter helsetjenester, er den antikke filosofi rundt legekunst. Den klassiske definisjonen tilbake til Hippokrates definerer legens rolle i tre ledd: helbrede, lindre, trøste. Det kan være verdt å minne om at den samme Hippokrates, som var en meget klok mann, la til: Helbrede kan vi i noen tilfeller, lindre kan vi i de fleste tilfeller, trøste kan vi i alle tilfellene. Når det er grunn til å minne om det, er det fordi vår moderne holdning mer og mer har gått i retning av å insistere på at helsetjenestene er til for ett eneste formål, nemlig å helbrede, kurere, enhver tenkelig sykdom. Hvis man har en slik oppfatning, skapes det for det første helt urimelige forventninger, som gjør at svært mange med nødvendighet blir skuffet. Da vil gjerne forventningene finne andre veier, hva enten det er i retning av Snåsa eller andre steder på kloden – hvis den grunnleggende forventning er at enhver tilstand må kunne helbredes. Derfor ser vi en viltvoksende etterspørsel etter såkalte alternative helsetjenester i det moderne overflodssamfunnet. Den andre grunnen til at det er viktig å minne om dette, er at denne forventningen om at alt skal kunne helbredes av vitenskapen, også har en bakside, nemlig at når man tvinges til å konstatere at det ikke er noe mer man kan tilby gjennom vitenskapelig begrunnet behandling, oppstår det et eiendommelig overslag som går i retning av at da må man i hvert fall kunne komme med sprøyten som avslutter livet, fordi det på en måte er den endelige, siste form for helsetjeneste. Jeg synes det er ganske tankevekkende at en slik idé kan slå igjennom på grunnlag av et benkeforslag på et politisk landsmøte. Det forteller ganske mye om mentaliteten i det moderne overflodssamfunnet. Jeg tror Hippokrates hadde rett. Kanskje er det enda lettere å se det i dag enn det var på hans tid, at uansett hvor flinke vi blir til å håndtere sykdomstilstander, vil ethvert individuelt livsløp ha en avslutning. Det kan ingen gjøre noe med. Det man kan gjøre noe med, er å sørge for at mennesker får lov å leve helt til de dør, dvs. at også den siste delen av livsløpet blir definert som en del av det totale livsløpet, og ikke som en meningsløs blindtarm som det gjelder å forkorte. Hippokrates hadde rett. I dag er det vel kanskje riktig til og med å si at man kan utvide ledd 2: Vi kan i realiteten lindre alle tilfeller med de hjelpemidler vi har til rådighet i dag. Det finnes ikke former for fysisk smerte som det ikke er mulig å lindre, vel å merke dersom kunnskapen blir tatt i bruk på adekvat måte. Det er der skoen trykker i dagens helsevesen. Jeg ble litt forvirret da Sonja Mandt-Bartholsen trakk inn skillet mellom det offentlige og det private i denne sammenheng. Jeg kan ikke skjønne at den debatten egentlig har noe i denne sammenheng å bestille, for den pionerinnsats som er gjort i Norge hittil når det gjelder å ivareta dette med å lindre og trøste, er jo alt sammen gjort av pionerer, enkeltpersoner, innenfor private organisasjoner. Derfor har vi et Hospice Lovisenberg. Derfor har vi et hospice ved Haraldsplass i Bergen. Derfor er det ildsjeler som ønsker å etablere hospicetilbud andre steder i Norge. Jeg kan ikke fatte og begripe at svaret på det kan være at fordi det ikke skjer i offentlig regi, så bør det heller ikke oppmuntres og støttes. Jeg er ikke i stand til å skjønne Legeforeningens motstand. Jeg er heller ikke i stand til å skjønne regjeringspartienes tilslutning til Legeforeningens motstand, for dette dreier seg vitterlig ikke om et enten–eller, men om et både–og. Hadde vi ikke hatt de hospiceinstitusjonene vi har i Norge i dag, hadde tilbudet i det offentlige helsevesenet og bevisstheten om dette i det offentlige helsevesenet vært langt mindre utviklet enn det faktisk er. Dette er ikke et enten–eller. Det er et både–og.