trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg vil henvise til at denne planleggingen – med sentrumsutviklingen – har pågått siden midten av 1960-årene. Jeg vil vise til diverse dokumenter, bl.a. «Problemsoner» av Vegdirektoratet – og en blå bok, også utarbeidet av Vegdirektoratet – hvor nettopp miljøforutsetningene ved utvikling av slike veier blir tillagt enormt stor vekt, og jeg vil i den sammenheng spørre statsministeren hvordan han finner begrepet «MPG-vei» forenlig med det som skjer når det gjelder riksveirundkjøringer i en bykjerne i en planleggingssituasjon.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg beklager, men jeg får kanskje lov til å promotere …
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Til samferdselsministeren: Jeg er glad for at det stadig pågår noe med tanke på kultur. I 1993 ble det utgitt et hefte fra Statens vegvesen om «Problemsoner», og der står det: «Bygging av nye veger må ikke bidra til at det skapes nye problemsoner.» Og det er nettopp det som har skjedd i denne sammenhengen. Jeg må igjen henstille til samferdselsministeren å være snill og se på denne planleggingsprosessen. Jeg kjenner den meget vel. Jeg forventer ikke at han skal kjenne den like godt, men jeg vil be ham være snill og titte på den.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Ny Rv 159 ble åpnet i 1998 og er omkjøringsveg forbi Strømmen og Lillestrøm. Planlegging av trafikk- og gatebruksplan for Lillestrøm sentrum har pågått over en tiårsperiode i et samarbeid mellom Skedsmo kommune og Statens vegvesen Akershus. Reguleringsplaner er vedtatt av Skedsmo kommune, den siste i 1999. Rv 120 er en del av sentrumsringen rundt bykjernen og inngår i ovennevnte plan. Rv 120 har også funksjon som atkomstveg til ny Lillestrøm terminal. Det er derfor ikke helt korrekt slik stortingsrepresentant Ursula Evje hevder i sitt spørsmål, at Rv 120 fortsatt skal føres tvers gjennom Lillestrøm sentrum. De nye trafikkløsningene med Rv 159 og Rv 120 fjerner i stor grad gjennomgangstrafikken i Lillestrøm sentrum. Planlegging og bygging av riksvegnettet forbi og i Lillestrøm gjennomføres på vanlig måte etter reglene i plan- og bygningsloven. Jeg kan ikke se at det er grunn til å hevde at Lillestrøm blir behandlet annerledes enn andre byer med hensyn til framtidig byutvikling.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg skjønner at det i spørsmålet ligger to elementer. Jeg finner det derfor viktig å understreke at planleggingen har fulgt regelverket i plan- og bygningsloven. Skedsmo kommune og Statens vegvesen Akershus har i samarbeid stått for planlegging av fremtidig gatebruk og trafikkmønster i Lillestrøm sentrum. Målet har vært å utnytte miljøeffekten som trafikkavlastningene vil gi ved å legge forholdene best mulig til rette for gående og syklende og for aktiviteten i sentrum. Videre har det vært et mål å styrke Lillestrøm som regionalt handelssenter. Når det gjelder hva som gjøres på MPG-siden i planleggingssammenheng, vil jeg si følgende: Miljøspørsmål, herunder kulturvern, får stadig større betydning ved behandling av plansaker. Det pågår en kompetanseheving på miljøområdet i Statens vegvesen. Det kan i denne forbindelse nevnes ulike kurs og etterutdanning. Det pågår i tillegg et kontinuerlig arbeid med forbedring av konsekvensanalysemetodikken for bedre å kunne belyse konflikter med miljø, herunder kulturminner og kulturmiljø.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Det er nok riktig at samferdselsministeren ikke kjenner alle detaljene i selve prosessen helt tilbake til 1960-årene. Jeg tar med meg det ønsket som representanten nå har fremsatt, og vil gjerne gå ytterligere inn i selve prosessen, men det virker for meg i dag som om alle aktuelle deltakere har vært inne i prosessen. Om den kan gjøres bedre i fremtiden, og at det kan være noe å lære av den, vil jeg selvfølgelig ikke bortforklare.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Ved behandlingen av St.prp. nr. 90 for 1991-92 og Innst. S. nr. 1 for 1992-93 har Stortinget lagt til grunn at utbyggingen av Gardermobanen skal brukerfinansieres. Investeringene i NSB Gardermobanen AS, inkludert bygging av kjørevegen, er lånefinansiert og skal dekkes gjennom billettinntekter og trafikkeringsavgift. Som en konsekvens av dette må NSB BA betale for bruken av Gardermobanen. NSB og Stor-Oslo Lokaltrafikk, forkortet SL, har et takstsamarbeid for Akershus. Hovedprinsippet i avtalen mellom NSB og SL er at kundene i Akershus skal ha takster som SL fastsetter. I den grad det er avvik mellom takstene til SL og NSB, fastsettes økonomisk kompensasjon fra fylkeskommunen til NSB for avviket gjennom årlige forhandlinger mellom NSB og SL. Ungdomskortet som Akershus fylkeskommune har innført, inngår som en del av denne avtalen. Romeriksporten ligger innenfor SLs takstområde, og NSB og SL har drøftet hvordan avgiften skal kreves inn for SL-kunder. Partene har blitt enige om at kunder i SLs takstområde skal betale et tillegg på 7 kr pr. reise gjennom Romeriksporten, mens tillegget for månedskort og ungdomskort er 250 kr. Avgiften blir innkrevd som et tillegg til alle priser. Eventuelle endringer i takstbetingelsene i tilknytning til bruken av Gardermobanen, med tilhørende spørsmål om økonomisk kompensasjon til NSB, bør derfor tas opp gjennom det takstsamarbeidet som er etablert mellom NSB og SL. I tilfelle Akershus fylkeskommune ønsker å opprettholde prisen på ungdomskortet uendret også for de togene som bruker Romeriksporten, må fylkeskommunen dekke takstpåslaget. Det er i så tilfelle naturlig at Akershus fylkeskommune tar et initiativ overfor NSB BA.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Samferdselsministeren er helt enig med spørreren i at det er et mål å stimulere ungdom til å reise kollektivt. Det er viktig å stimulere til det tidlig i livet, også fordi det har konsekvenser og gir erfaring for senere år. Derfor skjønner jeg godt det engasjementet som spørreren har i denne sammenheng. Jeg deler egentlig dette engasjementet. Derfor åpnet jeg så klart for at det kanskje bør være en dialog mellom Stor-Oslo Lokaltrafikk og NSB for å se på fordelingen på nytt. Det er nemlig ingen automatikk som sier at påslaget på ungdomskortet nødvendigvis skal være 250 kr, det kan fordeles på en annen måte dersom Akershus fylkeskommune og NSB skulle bli enige om dette. Men da bør noen ta et initiativ med hensyn til en annen fordeling. Samtidig er samferdselsministeren nødt til å legge til grunn Stortingets forutsetning om brukerfinansiering av selve Gardermobanen og Romeriksporten.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
La meg bare her og nå, som jeg har gjort før, innrømme at med de lånebelastningene som er knyttet til Romeriksporten og Gardermobanen, ser det ut til å bli vanskelig å få Stortingets forutsetning om lønnsom drift og brukerfinansiering til noen gang å komme i mål helt og fullt. Dette skal Stortinget få seg forelagt til behandling i vår etter at vi har et helt års drift bak oss. Da skal vi foreslå en åpningsbalanse i denne sammenheng. Staten må etter mitt syn inn på en eller annen måte. Hvordan, kan jeg ikke skissere i dag, fordi jeg gjerne vil fremme det som en total sak for Stortinget. Jeg er også enig med spørreren i at vi ikke skal undergrave miljøsatsinger. Vi skal ikke undergrave ungdommens vilje til å bruke kollektivmidler, men jeg ber om forståelse for at det er rimelig at de parter som forhandler fram avtalene om hvor belastningen skal være, på hvilke kort, hvilke billetter osb., får anledning til å gjøre dette først, før jeg har en bastant mening om hvordan løsningen bør være.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
På vegne av representanten Rolf Terje Klungland vil jeg få stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Deltidsarbeidende kvinner som blir uføre, kommer inn under «husmorregelen» i trygdelovgivningen ved vurdering av uføregrad. Det betyr at de får sin uføregrad fastsatt ut fra om de kan utføre husarbeid som for eksempel husvask og matlaging, eller ikke. For menn i tilsvarende situasjon gjelder ikke denne regelen. Hva vil statsråden gjøre for å endre denne klart diskriminerende ordningen?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det kan ikke være noen tvil om at det ikke er kjønnsnøytralt når kvinner som er deltidsarbeidende, alltid får spørsmål om hvor mye hjemmearbeid de kan klare å gjøre. Menn får aldri denne type spørsmål. Når en manns uføregrad skal bli fastsatt, blir den vurdert ut fra arbeidssituasjonen hans, og han blir ikke stilt spørsmål om hvorvidt han er i stand til å slå i en spiker i veggen hjemme, eller om han klarer å skifte dekk på bilen. Jeg mener at det er diskriminerende så lenge mannen slipper å gi noen som helst vurdering av sin hjemmearbeidssituasjon. Som tidligere trygdesjef i Kvinesdal uttalte: «En mann som blir ufør, vil stort sett ende opp med 100 prosent uførepensjon, en kvinne i vårt eksempel vil ende opp med 50 til 70 prosent. De kan altså være nøyaktig like syke, men få helt ulike uførepensjoner». Så helt til slutt: Jeg tolker statsrådens svar som positivt og håper at hun kommer tilbake til Stortinget med den nødvendige lovendringen.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg vil gjenta at statsrådens svar var veldig positivt, men jeg har lyst til å stille statsråden et tilleggsspørsmål: Er hun ikke enig med meg i at om en kvinne er gift, samboende eller enslig, bør ikke dette ha noen som helst betydning når uføregraden skal fastsettes, slik at dette også går inn i lovendringa?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Gifte eller sambuande kvinner som har hatt deltidsarbeid, skal etter noverande ordning vurderast både i forhold til yrkeslivet og mot arbeidet i heimen når dei søkjer om uførepensjon. Til grunn for ei slik kombinert vurdering ligg ein føresetnad om at desse kvinnene er delvis privat forsørgde. Det fører til at dei oftare får avslag og lågare uføregrad enn om dei hadde vorte vurderte som yrkesaktive. Einslege kvinner blir alltid vurderte i forhold til yrkeslivet, uavhengig av om dei har vore i lønna arbeid eller ikkje. Tilsvarande blir gifte kvinner med ektefelle med inntekt under to gonger grunnbeløpet alltid vurderte mot yrkeslivet, uavhengig av om dei har vore i lønna arbeid eller ikkje. Dersom denne kombinerte vurderinga fører til gradert pensjon og deltidsarbeidet er av eit visst omfang, blir likevel uføregraden auka med 20 pst. Regelverket er i prinsippet kjønnsnøytralt, men kan tolkast som kvinnediskriminerande fordi det stort sett berre gjeld kvinner som har deltidsarbeid. Når ein mann som av ein eller annan grunn har hatt deltidsarbeid, søkjer om uførepensjon, blir det sjeldan tatt med i vurderinga om han kan gjera vanleg husarbeid. Regjeringa varslar derfor i St.meld. nr. 50 for 1998-99, Utjamningsmeldinga, at vi vil vurdera å oppheva noverande ordning der arbeidsevna i heimen blir trekt inn i uførevurderinga. For at den deltidsarbeidande berre skal vurderast i forhold til yrkeslivet, må då deltidsarbeidet ha eit slikt omfang at det gjev rett til sjukepengar. Denne endringa vil gje gifte eller sambuande kvinner som arbeider deltid, betre tryggleik mot inntektstap ved varig sjukdom.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Eg er glad for representanten Bekkemellem Orheims støtte i denne saka. Eg vil visa til side 267 i utjamningsmeldinga, der det bl.a. står som konklusjon under punkt 9.5.1.2: «Regjeringa tek sikte på å oppheve noverande ordning der arbeidsevna i heimen blir trekt inn i uførevurderinga» Og konklusjonen vidare er i samsvar med det som eg her varsla. Dette spørsmålet tok Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristeleg Folkeparti opp i samband med behandlinga av ny folketrygdlov. Då ynskte Arbeidarpartiet, Høgre og Framstegspartiet ei nærmare vurdering. No er altså situasjonen den at saka ligg til handsaming i Stortinget i samband med utjamningsmeldinga. Så snart vi får formelt signal, skal eg lova at eg skal fylgja opp med forslag til lovendring.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Lat meg til det siste spørsmålet berre streka under at det er nettopp likebehandling eg ynskjer. Det er derfor eg har fremja dette i utjamningsmeldinga. Eg er opptatt av at ved vurderinga av ein uførepensjon skal det både vera lik behandling av ein søknad kvinner imellom og i forholdet mellom kvinner og menn. No er det det siste som her har initiert ein viss praksis, og som det er viktig å få endra. Arbeidarpartiet og senterumspartia har jo no skriftleg nedfelt at her skal ein samarbeida om oppfylginga av utjamningsmeldinga. Slik signala er på dette punktet, skulle iallfall konklusjonen her vera klar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Stortinget endra alkohollova i 1997. Når det gjeld løyvegebyret, er reglane endra slik at gebyret utgjer eit fast kronebeløp pr. omsett liter alkohol. Dette har til fylgje at gebyrbeløpet veks i takt med omsetninga. Dei av løyvehavarane som har størst omsetning, vil betala det høgste gebyret. Reglar om storleiken på gebyra er gitt i forskrift. Gebyret skal dekkja kostnader i samband med kommunens handsaming av søknader om løyve til sal eller skjenking av alkoholhaldig drikk og dessutan kontrollutgifter. Minstegebyret på 1 000 kr for sal og 3 000 kr for skjenking som skal betalast uavhengig av omsetninga, er fastsett for å dekkja desse utgiftene. Minstegebyret blei først foreslått til 500 kr for sal og 1 000 kr for skjenking. Under forskriftshøyringa meinte mange kommunar at minstegebyret var for lågt til å dekkja utgiftene til løyvehandsaming og kontroll. Difor blei minstegebyret fastsett til 1 000 kr for sal og 3 000 kr for skjenking. Eg ser på evaluering av dei lovendringane som blei gjorde, som viktige, og har difor gitt Statens institutt for alkohol- og narkotikaforskning, SIFA, denne oppgåva med frist til utløpet av neste år. Då vil SIFA bl.a. sjå nærare på minstegebyra. Dersom det viser seg at omlegginga fører til konsekvensar som ikkje er ynskjelege for særskilde grupper, vil eg vurdera å endra regelverket.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Når det gjeld den prøva som blir kravd for dei som skjenkjer alkohol, er det ei prøve som faktisk er gjennomført etter initiativ frå bransjen sjølv. Dei ynskte sjølve å rydda opp i forhold til visse sider av bransjen. Det er elles kanskje eit spørsmål som kunne ha vore gjenstand for eit eige hovudspørsmål i spørjetimen, og som også har vore tatt opp tidlegare av stortingsrepresentantar. Eg har for min del ikkje planar om å endra det. Det er ei prøve som nyleg er innført. Når det gjeld løyvegebyr elles, vil eg altså koma tilbake med ei evaluering.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Lat meg gå tilbake til påstandane her både om tvang til å seia opp bevillingar og om eit dårlegare tilbod på grunn av kostnader, og praktiske problem i samanheng med det. Vi hadde altså ein høyringsrunde før denne forskrifta blei sett i verk, og det var kommunane sjølve som gav råd i forhold til korleis gebyra skulle fastsetjast. Eg har forstått det slik at Arbeidarpartiet og sentrumspartia er einige om at vi i sum skal ha ein restriktiv alkoholpolitikk, og at vi i sum også skal ha reglar som er rimeleg like frå kommune til kommune. Men når det gjeld dei satsane som spørjaren her tok opp, kjem eg til å koma tilbake med ei evaluering av dei, for eg har fått dei same signala frå fleire små bedrifter.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Jeg går ut fra at saken som representanten Bredvold sikter til, dreier seg om et tilfelle der en person ble ilagt et forelegg på grunn av at vedkommende holdt to rådyrkillinger i fangenskap. Forelegget ble ikke vedtatt, og saken gikk til herredsretten, der vedkommende ble frikjent den 21. oktober i år. Dommen er ennå ikke rettskraftig. Miljøverndepartementet har også under behandling en klage fra samme person som gjelder avslag på søknad om å ha de to rådyrene i fangenskap. Jeg ønsker derfor ikke å kommentere den konkrete saken, men kan generelt redegjøre for hvilke regler som gjelder i forhold til det å ta seg av skadet eller forkomment vilt. Ivaretakelse av sykt eller skadd vilt reguleres gjennom to lovverk – viltloven og dyrevernloven. Dyrevernloven regulerer plikter og rettigheter enkeltpersoner som kommer over skadde eller hjelpeløse dyr har. Viltloven inneholder en bestemmelse om at ingen skal holde vilt i fangenskap. Bestemmelsen er ikke til hinder for at en med hjemmel i dyrevernloven, og uten særskilt tillatelse, kan ta seg av vilt for å hjelpe dyr i en akutt fase. Det er gitt nærmere regler om kortvarig hold av vilt for rehabilitering i en egen forskrift. Her heter det at kortvarig ivaretakelse av sykt eller skadd vilt for rehabilitering er tillatt «dersom viltet kan tilbakeføres til sitt naturlige miljø, og at ivaretakelsen skjer i samråd med veterinær. Melding om slik ivaretakelse skal straks gis Statens dyrehelsetilsyn ved distriktsveterinæren og kommunen.» Jeg mener at dagens regelverk gir et godt grunnlag for å kunne hjelpe syke eller skadde dyr, samtidig som det tas hensyn til at vilt har sitt naturlige tilhold i vill tilstand og lett kan komme til å lide i fangenskap.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Eg meiner at eg i mitt førre svar òg gjorde greie for dei avvegingar som i dag er i lovverket, det gode grunnlaget som er lagt for å kunna hjelpa sjuke eller skadde dyr, til og med dei plikter som enkeltpersonar som kjem over skadde eller hjelpelause dyr, har etter dyrevernlova, samtidig som det gjennom viltlova blir teke omsyn til at vilt har sitt naturlege tilhald i naturen og lett kan koma til å lida i fangenskap. Eg forstår at representanten Bredvold ynskjer ei oppmjuking i forhold til det som eg her gjorde greie for, og eg kan ta med meg hans synspunkt tilbake til miljøvernministeren.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Det fell meir naturleg for meg i kraft av det ansvaret eg har, å uttala meg om pleie av og omsorg for menneske som treng oppfylging. Når det gjeld dette uttrykket «å lide i fangenskap», vil eg òg ta med meg det for ei eventuell oppfylging frå miljøvernministeren si side. La det vera heilt klart at i dag har vi både i forhold til dyrevernlova og i forhold til viltlova vedtekter som skal ivareta òg skadde dyr. Og så er det då spørsmål om kva tid ein slik situasjon skal opphøyra, og på kva grunnlag. Det er ivaretatt i den forskrifta som eg allereie har referert frå.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Innledningsvis vil jeg presisere at den saksbehandling som er iverksatt av miljøvernmyndighetene siden 1993, da meldingen om ny landsplan for nasjonalparker og andre større verneområder ble behandlet av Stortinget, har fulgt de retningslinjer som er fastlagt gjennom naturvernloven § 18 med tilhørende rundskriv. Som en del av saksbehandlingen bad departementet i brev av 22. desember 1992 fylkesmennene om å lage forslag til framdriftsplaner for behandlingen av den enkelte vernesak. På denne bakgrunn sendte Direktoratet for naturforvaltning i 1993 ut et brev til samtlige fylkesmenn med anmodning om at det ble utarbeidet foreløpige arbeidsgrenser for de verneforslag landsplanen omfatter. Ved en inkurie ble dette brevet unntatt offentlighet, noe Miljøverndepartementet i brev til Norske Fiskeoppdretteres Forening i mai i år har gjort oppmerksom på. Miljøvernministeren har redegjort for saken i brev av 3. mai, 20. mai og 15. juni i år til Stortingets presidentskap på bakgrunn av spørsmål 260, 279 og 325, fra representanten Bastesen. Derimot er det ikke riktig som representanten Bastesen hevder, at de foreløpige ytre plangrensene som oftest ikke offentliggjøres. Hensikten med grensene er jo nettopp at de skal være kjent for alle parter, slik at andre sektorinteresser ikke iverksetter tiltak i områdene til skade for verneinteressene i planleggingsperioden. La meg understreke at Regjeringen er svært opptatt av at verneplanarbeidet skal omfattes av åpne, demokratiske prosesser som sikrer bredest mulig lokal medvirkning, også når det gjelder fastsettelse av foreløpige arbeidsgrenser. Dette skal synliggjøres enda bedre i det nye rundskrivet om saksbehandlingsregler etter naturvernloven.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
I mitt førre svar nemnde eg eit rundskriv som Miljøverndepartementet no arbeider med, som gjeld sakshandsamingsreglar etter naturvernlova, og som er meint å ivareta endå betre enn i dag opne og demokratiske prosessar som sikrar breiast mogleg lokal medverknad. Dette rundskrivet vil bli ferdig i god tid før jul. Då vil kommunar og fylkeskommunar si deltaking i planprosessen styrkjast, og òg grunneigarar og andre rettshavarar sin rett til deltaking i planprosessen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-11-03:
Eg forstår det slik at representanten Bastesen òg er oppteken av omfanget av vern, og ikkje berre, som han har tatt opp i spørsmålet sitt, måten sakshandsaminga er driven på, altså om førebels ytre plangrenser er offentleg kjende. Eg har svara på spørsmålet, eg har gjort greie for miljøvernministeren sitt engasjement for å sikra ytterlegare openskap og demokratiske prosessar i samband med planarbeidet. Eg set pris på at representanten Bastesen, liksom Regjeringa, er opptatt av openskap og demokrati. Eg skal ta med meg hans synspunkt tilbake.
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «Før ny alkohollov ble innført, fastsatte kommunene avgift for salg og skjenking av alkoholholdige drikker uten å forholde seg til sentralt pålagt minstesats. I distriktene er det mange små kafeer og butikker som har marginale fortjenester. Disse føler seg ofte tvunget til å si opp sine bevillinger etter at avgiften ble høynet, og får slik dårligere tilbud enn foretak som ligger mer sentralt. Vil statsråden gjøre noe for at slike uheldige virkninger av loven kan unngås?»
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg takker for svaret. Jeg har fått motsatt signal når det gjelder den minstesatsen som man nå mener er for høy. Som alkoholpolitisk virkemiddel har ikke dette etter min mening noen betydning, men for små foretak har det stor betydning at de kan ha et så bredt tilbud som mulig. Ved stadig å forringe tilbudene i distriktene får vi en nedgang i kundegrunnlag og påfølgende nedleggelse. I forbindelse med nevnte lov ble det også pålagt noen flere kurs og påfølgende eksamen for å selge og skjenke alkohol. Dette medfører også nye kostnader som virker mest tyngende der fortjenestene er små fra før. Kunne det ikke ha vært mulig å vurdere endringer her også, slik at små foretak som selger noen flasker øl, kan følge andre opplegg når det gjelder kurs og eksamen enn store foretak som skjenker sterkere alkoholholdige drikker?
Inga Balstad (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg takker for svaret. Det er beklagelig at dette ikke kan vurderes på nytt, for stadig nye pålegg med påfølgende økte kostnader vil bidra til at flere og flere foretak i grisgrendte strøk må legges ned, noe som i neste omgang fører til fraflytting. Som vi vet, er bemanningssituasjonen heller ikke god i slike små foretak, og når alle må gå gjennom dette kurset, vil det påføre urimelig høye kostnader. Mener ikke statsråden da at det er viktig at kommunen, som ser de umiddelbare virkningene av slike pålegg som kommer, her kunne ha fått mer selvråderett?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-11-03:
Jeg vil på vegne av Annelise Høegh stille følgende spørsmål til helseministeren: «Pengemangel ved sykehusene hindrer at alvorlig kreftsyke får behandling med nye medisiner som er bedre, men også dyrere. Sosialkomiteen bad allerede i 1995 Regjeringen finne en akseptabel refusjonsordning for de meget kostbare cellegiftpreparatene, og Høyre, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti foreslo våren 1998 å gi sykehusene rett til å forskrive medikamentell kreftbehandling på blå resept. Når vil statsråden presentere et forslag til løsning?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-11-03:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg er glad for at han i sitt svar til representanten Alvheim presiserte at kreftpasientene skal få den beste behandlingen. Jeg er også glad for at departementet arbeider grundig med disse spørsmålene, og at det vil bli en løsning neste år. Men jeg må si at jeg syns dette tar lang tid. Det bekymrer meg. Det hindrer at alvorlig kreftsyke får helbredende og livsforlengende behandling med nye virksomme medikamenter. Derfor slår jo også kreftekspertene alarm. Det er heller ingen nyhet. Helt siden 1995 har Stortinget etterlyst en akseptabel refusjonsordning for de kostbare cellegiftmedisinene. Jeg tror ikke dette er så vanskelig hvis man vil,og innser at det koster penger. Det er uverdig og uakseptabelt at kreftpasienter ikke får den beste behandlingen. Jeg vil spørre helseministeren om han vil vurdere å la denne blåreseptordningen virke til man finner en løsning når det gjelder refusjonsordningen.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
: «Det har kommet fram opplysninger om at Institutt for energiteknikk på Kjeller i en årrekke har sluppet ut radioaktivt avfall til Sogna og Nitelva. Befolkningen i området er engstelige for skader de kan ha blitt påført. Vil statsråden ta initiativ til en gransking av forholdene for å medvirke til at befolkningen i området for framtiden kan føle seg trygge?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg takker statsråden for et positivt svar og for at han nå har satt i gang en prosess for å få klarhet i hva som har skjedd, og hvordan situasjonen er. Tidligere har det vært slik, og det er vel slik i dag også, at IFE selv har gjennomført de kontroller som konsesjonen krever, og rapportert til Statens strålevern. Når vi nå ser på situasjonen i dag, at f.eks. Strålevernet har gitt uttrykk for at forurensningsnivåene som er rapportert, er av en størrelsesorden som tilsier at de forurensede sedimentene ikke bør bli liggende der de nå ligger, er det kanskje ikke så rart at befolkningen ikke har full tillit til virksomheten og kontrollen av virksomheten slik den er i dag. Vil statsråden ta initiativ til at en i den kontrollen som nå gjennomføres, også vil kunne ta med folk fra lokalmiljøet og fra de kritiske organisasjonene?
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Jeg takker statsråden for svaret. IFE vil sannsynligvis søke om ny utslippstillatelse, og mitt neste spørsmål til statsråden går på om han vil gå inn for at det settes krav om nullutslipp hvis de skal få en slik utslippstillatelse. Det håper jeg at statsråden kan svare bekreftende på. Så gjelder det de menneskene som har vært i området under oppveksten. Helsesjefen i Skedsmo kommune vurderer å gjennomføre en kartlegging av personer som var barn på Kjeller på 1950-tallet, og finne mulige skader etter radioaktive utslipp fra IFE. Men det kreves et forskningsprosjekt for å kunne gjennomføre dette, og det vil ikke en kommune makte alene. Vil statsråden medvirke til at det vil bli satt i gang et forskningsprosjekt som kan vurdere eventuelle skader hos disse menneskene?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Fra mange fylker strømmer det inn meldinger som tyder på krise i offentlig tannhelsetjeneste. I Sogn og Fjordane er eksempelvis 20 pst. av tannlegestillingene vakante. Pensjonsalderen nærmer seg for dem som fremdeles holder ut i stillingene. Har statsråden tanker om og tiltak for å beholde en kvalitetstjeneste i offentlig tannhelsesektor?»
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-03:
Jeg takker statsråden for svaret, som på mange måter var rikholdig på tiltak. Vi er enige om at kvalitet er avhengig av god søkning til og gjennomføring av studiet. Riktig kapasitet på universitetene blir berørt i svaret. Balansen mellom privat og offentlig tannhelse, som også var nevnt, er også svært viktig. Lønn er her en viktig faktor. Attraktivitet er naturligvis et sammensatt bilde, men lønn er veldig viktig. Inntektsnivået i privat tannlegepraksis, som denne tjenesten skal konkurrere med, er nylig belyst i en fellesanalyse basert på både odontologisk kompetanse og handelshøgskolekompetanse. Konklusjonen viser behovet for bedre lønnsforhold for offentlig ansatte tannleger. Dette kan suppleres med utvidede muligheter til innsatsbasert avlønning og gode muligheter for å leie kontor til privat praksis. Har statsråden full forståelse for disse forholdene?
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-11-03:
Jeg takker også for dette svaret. Jeg hadde ikke forventet å få et endelig svar på spørsmålet, men utfordringene må vi få lov til å slippe igjennom. Jeg har lyst til å berøre et lite tilleggstema som kanskje ikke passer med vikarbegrepet som var nevnt. Det er et faktum at man i Distrikts-Norge har dårlig honorerte vaktordninger, man har moralske vakter som griper inn i fritiden til de respektive arbeidstakerne, uten at det er satt særlig pris på. Har helseministeren også synspunkter på at dette kan være et element som betyr noe for rekrutteringen til stillingene i Distrikts-Norge, også i konkurranse med privatpraksis, da gjerne i sentrale strøk?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg ønsker å stille sosialministeren, på vegne av miljøvernministeren, følgende spørsmål: «En person i Hedmark ble i høst bøtelagt for å ha tatt inn to morløse rådyrkalver slik at de skulle slippe å dø, med den hensikt å slippe dem tilbake ut i naturen når de var i stand til å klare seg selv. Deler statsråden mannens syn, eller vil hun fortsatt ha en streng lov som kanskje ikke ivaretar slike hendelser til dyrets beste?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg takker statsråden for svaret, hvor statsråden ikke ønsker å kommentere en konkret sak. Dette er heller ikke mitt ønske med spørsmålet, men jeg ville høre hvordan statsråden generelt vil behandle slike saker i framtiden. Kan statsråden tenke seg å jobbe for en gradvis oppmykning av regelverket, eller i det minste jobbe for en mer liberal tolkning av eksisterende regelverk, slik at ville dyr som ikke har en annen utvei enn døden, i en periode kan bli tatt vare på av mennesker med gode hensikter og mål, uten at disse blir anmeldt for slike forhold? Det viser seg jo nettopp i den konkrete saken at regelverket kan virke for firkantet og lite smidig når det gjelder å bruke sunn fornuft.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-11-03:
Jeg er ikke uenig i at ville dyr som er friske, har det best ute i naturen. Her handler det om syke dyr som uten hjelp av mennesker kanskje ikke har noe annet enn døden å vente på. I sitt første svar sa statsråden at slike dyr som blir tatt vare på, lett kan komme til å lide i fangenskap. Jeg ønsker gjerne at statsråden utdyper det «å lide i fangenskap».
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-10-12:
Deltakerloven setter klare begrensninger med hensyn til hvem som skal få lov til å eie fiskefartøy og ikke. Det er veldig viktig at vi har en lov som regulerer hvorvidt flåten skal være fiskereid eller kontrollert av utenlandske selskaper over børsen. Det viktigste med deltakerloven er nettopp at den sier at flåten skal være i lokalt eierskap. Jeg har en god kompis som sa at det gikk oppover bakke i tresko og busserull og nedover bakke i blådress og lakksko. Det skal illustrere dette med egeninnsats, at man går i tresko og busserull når man har dårlige tider. Det frykter jeg at børsen ikke er like opptatt av. En kan ta både nedturer og oppturer når en driver i privat regi. Så til hvordan man skal sikre råstoff og videreforedling. For det første må man vite hva man holder på med. Man må ha oversikt over ressursene, man må vite hva som er den naturlige dødelighet, som jeg sa i innlegget mitt, sjøpattedyrenes beskatning av ressursene. For det andre må man regulere fiskeriene til maksimalt utbytte av det som man kan ta ut – mest mulig sikkert bestandsestimat. For det tredje må man ha en flåte som er i stand til å bringe fangst på land til dem som skal foredle den i størst mulig grad. Når det gjelder videreforedling og høyforedling, har det av flere årsaker vært visse vanskeligheter. Tollbarrierene er én ting, det andre er at hvis vi skal konkurrere på ferdigvaremarkedet i Europa med bedrifter som allerede er etablert i markedet, møter vi konkurranse fra de bedriftene som allerede er der, og vi har dyre lån som skal nedbetale våre nye fiskebruk. Dette er et tveegget sverd.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-10-12:
Jeg har ingen problemer med å støtte Rita Roaldsens resonnement. Derfor tok jeg også opp i mitt hovedinnlegg viktigheten av at ungene får opplæring i hva som rører seg i den bygda og i det området de bor. Som jeg sa innledningsvis, lærte vi dette av våre foreldre. I dag går ungene på skole til de er rundt 20 år, og da må de lære det på skolen. Men når lærerne ikke kan noe om dette, kan de heller ikke lære ungene våre noe om det. Da blir det IT, og da blir det å reise til byen for å gå på skole. Det starter allerede i skolen, derfor må lærerutdanningen legges om. Det tar tid hvis man skal begynne å lære dem som går i 7. klasse eller 8. klasse positivitet og tro på bygda, men en plass må man starte. Jeg har registrert at Senterpartiet har utplassert positivitetsagenter, og det er vel og bra. Jeg går rundt som en levende positivitetsagent, for jeg klager aldri over at det er trasig å bo på bygda. Jeg tar gjerne på meg den oppgaven, jeg skal gjøre det gratis. Jeg har full forståelse for og støtter det som Regjeringen har gjort i så måte. Jeg er mindre glad for serviceerklæringene som man skal få når man sender inn en offentlig søknad. Om man skal ha tomt, byggetillatelse eller man skal ha en sak avgjort i det offentlige, så får man en erklæring som sier at dette skal gjøres, og det skal bli kvalitet over det. Men man får ikke løst saken med en slik erklæring.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Representanten Steinar Bastesen skal ha ros for at han ofte taler fiskernes og kystens sak fra denne talerstolen. Det er jo slik som han selv understreker, at fiskeri- og havbruksnæringen danner hovedgrunnlaget for sysselsetting og bosetting langs store deler av kysten. Næringen har utviklet seg til å bli en av de største eksportnæringene i landet – 28 milliarder kr i eksportverdi i 1998, og den er stigende for 1999. FNs matvareorganisasjon uttrykte at Norge var verdens største eksportør av sjømat i 1997. Lønnsomheten i fiskeri- og havbruksnæringen er en viktig forutsetning både som bidrag til å sikre arbeidsplasser og bosetting langs kysten og også for landets totale økonomi. Da er selvfølgelig fiskeren på havet viktig. Men også industrien på land må vies oppmerksomhet. I dag er industrien allerede avhengig av å importere råstoff, og det er grunn til å forvente at tilgangen på leveranser, spesielt fra den russiske flåten, vil bli redusert i årene framover. Det har lenge vært et uttrykt ønske fra fiskeindustrien om å kunne få større kontroll over leveransene. Men her vet vi at deltagerloven setter klare og også, etter mitt skjønn, fornuftige begrensninger. Man må være fisker selv for å kunne eie mer enn 50 pst. i en fiskebåt. Det er for så vidt rett og fornuftig, sett fra et kystperspektiv. Men jeg ønsker å stille følgende spørsmål til representanten Steinar Bastesen: Hvordan skal vi i framtiden, med knappe ressurser, sikre at fiskeindustrien får forutsigbare leveranser, slik at vi kan trygge arbeidsplassene på land, fortsatt realisere målsettingen om høyere foredlingsgrad og fortsatt ha stor eksportverdi på norsk fisk?
Rita H. Roaldsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Representanten Bastesen tok i sitt innlegg opp mange viktige områder, bl.a. fiskerinæringen, ressursforvaltningen og rovviltforvaltningen. Det er en del av de områdene som er viktige for å styrke bosettingen i hele landet. Da må Bastesen være glad for at vi har en regjering som også er opptatt av disse spørsmålene, og som ønsker å satse på Distrikts-Norge for å snu flyttestrømmen. Vi vet at den råvarebaserte verdiskapingen skjer ute i distriktene, og det er derfor viktig at det bor folk der som kan bidra til verdiskapingen. Regjeringen har også foreslått en rekke tiltak innenfor både regional-, distrikts- og fiskeripolitikken for å få til en positiv utvikling. En annen ting som er viktig i tillegg til alle de gode tiltakene, er holdningene, at vi har en positiv holdning til at det er bra å bo ute i distriktene, og at det er bra å bo i hele vårt langstrakte land. Jeg tror at en svartmaling av situasjonen ute i Distrikts-Norge bare vil gjøre det vanskeligere og mindre motiverende for ungdommen å komme tilbake. Jeg tror det er viktig med en positiv holdning hvis vi skal greie å snu flyttestrømmen. Det er viktig at vi satser innenfor fiskerisektoren, som fiskeriministeren har gått inn for, på bl.a. forskning og på et nytt forskningsfartøy som det er satt av midler til. Det kan bl.a. være med på å styrke fiskerinæringen. Som Bastesen også var inne på, er rekrutteringen til fiskeryrket viktig for å få ungdommer i dataalderen til å velge den næringen. Og da vil jeg spørre Bastesen om hva han mener er viktigst for at vi skal greie å snu flyttestrømmen og få til denne satsingen. Vil han støtte Regjeringen i at forskning og rekrutteringsarbeid er de viktigste prioriteringsområdene innenfor fiskerinæringen fremover?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Fremskrittspartiet har aldri inngått noe budsjettforlik med den sittende regjering – vi stemte subsidiært for det forslaget som i dag gjelder som statsbudsjettet. Men jeg vil da kanskje minne representanten Bendiks H. Arnesen om at det nå ligger an til et samarbeid mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, så jeg tror man skal være litt forsiktig med den kritikken som her kom. Det er klart at det var mye i inneværende års budsjett vi ble tvunget til å stemme for, men som vi ikke likte. Og det skulle ikke forundre meg særlig mye om den samme situasjonen også vil kunne oppleves av Arbeiderpartiet, hvis en nå skulle komme i havn med budsjettforhandlingene i høst. Ja, jeg mener at sykehusene skal få lov til å ansette de spesialistene de har behov for for å kunne behandle de menneskene som står på utsiden av sykehuset, og fjerne sykehuskøene. Alle partier har gitt inntrykk av at man ønsker å gi sykehusene større frihet, selv Arbeiderpartiet går for det i dag. Og hvis man mener noe med frihet, må også sykehusene ha frihet til å ansette det personell de har behov for for å drive produksjon av helsetjenester. Når det gjelder legedekningen generelt i dette landet, er det riktignok en skjev fordeling, men det er ikke så ille som mange vil ha det til. Når det gjelder allmennleger, er legedekningen i forhold til folketallet like stor eksempelvis i Nord-Norge som den er i Sør-Norge, til og med i Akershus og i Oslo kommune. Når det gjelder spesialister derimot, har vi en viss mangel, men her kan det gjøres svært mye ved å legge om arbeidsrutinene og få en bedre indre organisering og ledelse ved det enkelte sykehus, slik at enhver spesialist kan få utføre den jobben han egentlig er utdannet for.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Det er klart det er en åpenbar sammenheng mellom hvordan vi lever, vår livsstil, og sykdomsfremkallelse. Men når det er sagt, vil jeg være rask med å tilføye: Vi kan ikke – og det vil jeg heller ikke tro Kristelig Folkeparti noen gang vil gjøre – sette opp gjerde for dem som selvforskyldt pådrar seg sykdom, drive disse ut av vårt helsevesen og vår omsorgstjeneste. Jeg har hørt røster som har vært inne på tanken, særlig når det gjelder bruk av narkotika, bruk av alkohol og for så vidt også bruk av tobakk. Vi har alle og enhver et stort ansvar for egen helse. Det tror jeg vi fort kan enes om. Det forebyggende helsearbeidet ser jeg som del av helheten når jeg snakker om helse, slik at det skulle ikke være noen uenighet mellom Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti i forhold til forebyggende helsearbeid. Så har vi alkohol, som Kristelig Folkeparti alltid har vært veldig opptatt av. Det som forundrer meg mange ganger, er at hvis man nå mener alt man sier i forbindelse med alkohol og avgifter og det hele, hvorfor ikke da fremme et forslag i dette hus om å forby salg av alkohol til norske borgere? Det gjør man ikke, for det vet man blir mislykket. Men man legger på avgifter hvert eneste år – med et lite unntak i år for sterkvin – slik at handelen med smuglersprit blomstrer og egenproduksjon av sprit blomstrer. Og da har man oppnådd det motsatte av det man trodde man skulle oppnå.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg hadde ventet på denne replikken fra Høyre. Det må være utslag av rimelig dårlig samvittighet hos både representanten Annelise Høegh, Høyre og de øvrige partiene som kritiserte oss for denne annonsen, for de vet veldig godt selv at 50 pst. av de pasientene fra sykehjem som ble undersøkt på Aker sykehus, var underernært. Så kan man ha ulike nyanser på ekstrem underernæring og underernæring, men de fikk diagnosen underernæring. Og det som da er ekstremt etter min tankegang, er at vi har slike forhold i Norge i dag, at eldre syke mennesker som vi overlater til det offentlige å ta vare på, ikke får spise nok mat daglig og blir underernært. Jeg ser ingen grunn til å beklage det som stod i den annonsen.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg vet ikke hvor representanten Annelise Høegh har den ene prosenten fra. Denne undersøkelsen, som ble gjort på Aker sykehus av overlege Bøhmer, viste – det var ca. 160 pasienter, tror jeg – at 50 pst. av disse pasientene fikk diagnosen underernæring, og de var lagt inn fra sykehjem.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 1999-10-12:
Da jeg satt og hørte på representanten Alvheim, kom jeg til å tenke på det sist avgitte budsjettet, det budsjettet vi nå arbeider etter, og det forliket som Fremskrittspartiet der var med på. Man skulle tro at Alvheim hadde glemt det allerede nå, men Alvheim og Fremskrittspartiet er i høyeste grad ansvarlig for det budsjettet som man nå jobber etter. Fremskrittspartiet sier at alle mennesker skal få nødvendige helsetjenester, og at det må være myndighetenes oppgave å sørge for at alle pasientkategorier får sine behov dekket. Samtidig sier partiet at det enkelte sykehus skal stå fritt til å kunne ansette det antall spesialister de til enhver tid mener de har behov for. Vi vet at tilgangen på spesialister og andre leger er svært ulik i vårt langstrakte land. I enkelte deler av landet er det krise i tilgangen på leger, mens det i andre deler av landet er stor tilgang, og det gror opp private tilbud av forskjellige slag. Hva vil Fremskrittspartiet gjøre med denne situasjonen? Vil det f.eks. være aktuelt for Fremskrittspartiet å være med på å iverksette virkemidler eller reguleringer som sikrer at alle får nødvendige helsetjenester? Eller tror partiet at markedet alene skal regulere også i denne sammenheng? Dette er et spørsmål som i høyeste grad dreier seg om trygghet og respekt for dem som er berørt av dårlig legedekning i landet vårt.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Representanten Alvheim er opptatt av å prioritere helse og omsorg framfor alt. Dette er jo et prisverdig engasjement. Også Kristelig Folkeparti er opptatt av dette, men for å kunne prioritere helse og omsorg trengs en helhetlig politikk. En slik politikk må også fokusere på forebyggende helsearbeid. Noen eksempler: Vi vet at i trafikken dreper fart. I Sverige viser erfaringer at lavere fartsgrenser reduserer både antall trafikkdrepte og -skadde. På nyhetene hørte vi også forleden at folk med høyere utdanning og høy inntekt har bedre tannhelse enn andre. Satsing på kunnskap og sosial utjamning kan altså påvirke behovet for helsetjenester. Vi vet også at tobakksbruk gir økt antall krefttilfeller, som legger beslag på sengeplasser på sykehusene. Og moderne alkoholforskning viser også sammenhengen mellom alkoholforbruk og skadeomfang. En reduksjon av f.eks. alkoholavgiftene vil øke folks kjøpekraft og kan føre til økt forbruk. Kristelig Folkeparti ønsker ikke å stimulere til økt alkoholforbruk, fordi helsevesenet allerede er belastet nok med behandling av skader fra ulykker knyttet til alkoholbruk. Mitt poeng er at det er nødvendig å ha en helhetlig politikk for å forebygge helseskader og ulykker. Dette vil lette presset på sykehus og omsorgstjenester. Utfordringen er å se sammenhenger mellom f.eks. samferdselspolitikk og helsepolitikk, mellom avgiftspolitikk og helsepolitikk, mellom sosial utjevning, opplæring og folks helse. Regjeringen varslet i trontalen oppfølging av flere helseplaner, som også representanten Alvheim har gitt ros til Regjeringen for. En ønsker også en debatt om verdigrunnlaget. En del av denne debatten er å fokusere på individets ansvar for egen helse, og politikernes evne til å se sammenhenger mellom politiske valg og helseomkostninger. Er representanten Alvheim og Fremskrittspartiet enig i at det er en slik sammenheng?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-10-12:
Representanten Alvheim snakket om trygghet, og han spurte: Hva er trygghet for enkeltmennesket? Og gjennom en lang liste, som jeg var enig i, kom han til slutt til at noe av det viktigste er å ha trygghet for liv og helse og ha en god eldreomsorg. Det er det heldigvis liten uenighet om. Jeg tror også det er stor grad av enighet om at en bedre eldreomsorg, en verdig eldreomsorg, som Alvheim også var inne på, er en stor utfordring også i dagens Norge. Høyre og Fremskrittspartiet er enige om at rett til valg av sykehjem har med verdighet i eldreomsorgen å gjøre. Vi er enig i at skal de eldre selv få større innflytelse over sin hverdag, må de ha rett til å velge hvem som skal komme hjem til dem i sine hjem. Derfor må vi altså konkurranseutsette tjenestene, slik at tilbudene blir bedre og blir brukerstyrt. Det er fremdeles altfor store mangler. Ja, disse manglene er så store at det overrasker og skuffer meg at Fremskrittspartiet, og spesielt John Alvheim, falt for fristelsen i valgkampen til å presentere en storstilt annonsekampanje der det het at 50 pst. av norske sykehjemspasienter er ekstremt underernært og inntørket. Det viste seg altså ved nærmere ettertanke at det ikke var 50 pst., men kanskje i underkant av 1 pst. Det er alvorlig nok, men det er også alvorlig å skape frykt og uro hos dem man ønsker å gi større trygghet. Alvheim tok ikke avstand fra dette da det ble avslørt at denne annonsen var en bløff og en grovt feilaktig fremstilling av forholdene, men han kalte det en spissformulering. Det er et drøyt stykke! Jeg vil nå gi Alvheim en ny anledning til å beklage at han og Fremskrittspartiet gjennom denne annonsekampanjen nettopp bidrog til det motsatte av det vi får tro de ønsker, nemlig å skape trygghet, og ikke ubegrunnet frykt.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-10-12:
Det foreligger en åpenbar misforståelse. Jeg ber om ordet til replikk.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-10-12:
Det er en åpenbar misforståelse når det i annonsen stod at 50 pst. av norske sykehjemspasienter er ekstremt underernært og inntørket, mens det det dreier seg om, er at 1 pst. av norske sykehjemspasienter som blir innlagt på sykehus, er underernært. Det er alvorlig. Men det er altså en grotesk avstand mellom de tallene som fremkommer i overskriften, og det som er det faktiske forhold, som Alvheim selv bringer frem.