Nikolai Astrup (Høyre), 2010-03-23:
Det har ingen mening å debattere hvor store klimagassutslipp Norge skal kutte hjemme, og hvor store som skal kuttes ute. Den debatten ble avgjort med klimaforliket. Debatten bør nå dreie seg om hvilke tiltak vi skal gjennomføre for å nå målene om å kutte 20 pst. av Norges utslipp hjemme og 10 pst. ute innen 2020 – og samtidig bidra til at Norge er et karbonnøytralt land i 2030. Alt dette er vi enige om. Jeg er imidlertid bekymret for Regjeringens tempo og resultatene vi har oppnådd så langt. Utslippene i Norge stiger, og det vil de ventelig gjøre de nærmeste årene også. Regjeringens handlingslammelse i klimapolitikken – slik den tydelig kommer til uttrykk gjennom utsettelsen av klimameldingen – gjør at vi neppe vil se konkrete tiltak hjemme før i 2012 eller 2013. Det er helt i tråd med den holdningen Regjeringen har til klimaspørsmålet. Det er skuffende langt mellom ord og handling. Vi ser til og med at Regjeringen nokså konsekvent og aktivt velger bort de miljøvennlige løsningene. Det holder å minne om autodieselavgift for biodiesel, høy forbrenningsavgift, lav deponiavgift og ambisjonsløs energistandard i det nye regjeringsbygget, for å nevne noen eksempler, der de fleste tilfeldigvis sorterer under finansministerens eget departement. Det er kanskje greit å minne finansministeren om at våre etterkommere ikke vil dømme oss på vår vilje til å love, men på vår evne til å levere. Mangel på innsats og resultater hjemme gjør det desto viktigere at Regjeringen lykkes med satsingen på internasjonale kvotekjøp. Det er positivt at Regjeringen tar markedet i bruk i miljøets tjeneste. Markedet er som kjent en utmerket tjener, forutsatt at det reguleres riktig. Klimakrisen skyldes en markedssvikt som i teorien enkelt kan rettes opp. Det er for billig å forurense og for dyrt å være miljøvennlig. Løsningen er å gjøre det dyrere å forurense og mer lønnsomt å være miljøvennlig. Kvotehandel kan være et viktig bidrag til dette, men det forutsetter et kvoteregime som korrigerer de store manglene dagens karbonmarked lider under. Dersom markedet ikke fungerer etter hensikten, vil både verdens klima og Norge økonomi være skadelidende. Det er ingen tjent med. Norge skal dekke inn betydelige forpliktelser gjennom å ta i bruk kvotemarkedet. Innen 2020 skal en tredjedel av forpliktelsene i klimaforliket tas gjennom tiltak ute. Satsingen på bevaring av regnskog, som Regjeringen ble presset til å godta i forhandlingene om klimaforliket, holdes selvsagt utenfor dette regnestykket. Behovet for kvoter, eller karbonkreditter, vil vokse betydelig frem mot 2030, da Norge skal være karbonnøytral. Derfor er det avgjørende at finansministeren på et tidlig stadium bidrar til å videreutvikle kvotesystemet og sørger for at Norges betydelige kvotekjøp faktisk kutter verdens utslipp, og at det gjøres på en mest mulig kostnadseffektiv måte. Det er mange utfordringer med både det europeiske kvotesystemet og FNs kvotesystem. I det europeiske kvotesystemet vil dyre kutt i kvotepliktig sektor hjemme medføre at Norge subsidierer utslipp i den samme sektoren ute. Det vil ikke kutte utslipp, bare flytte dem til et annet sted i Europa. Dersom vi skal gjennomføre kutt i kvotepliktig sektor i Norge, må kvotemarkedet strammes inn like mye som vi har kuttet, enten ved at det tildeles færre kvoter eller ved at overskuddskvoter slettes i takt med utslippskutt. EUs kvotesystem har den fordelen at vi vet at det virker. Det fører til reduserte utslipp i Europa, og det gir forurenserne et økonomisk incentiv til å gjennomføre klimatiltak som koster mindre enn kvoteprisen. En vedvarende kvotepris på dagens lave nivå vil imidlertid ikke utløse tiltak som virkelig monner. Her er utfordringen at Europas bedrifter står fritt til å velge å flytte utslippene til land med mindre restriktive miljøregler i stedet for å ta kostnaden ved å kutte utslippene hjemme. Karbonlekkasjen som da oppstår, kan medføre at verdens utslipp øker i det store bildet, selv om de synker i Europa. Det er ingen tjent med. Derfor var det viktig å lande et globalt karbonmarked i København i desember, og en skuffelse at dette ikke viste seg mulig. EUs kvoteregime virker. Det er mer tvilsomt om FNs kvoteregime virker etter hensikten. Det er avgjørende at kvotekjøpene faktisk bidrar til å redusere utslippene. Det er vanskelig og byråkratisk å verifisere. Det er betydelig risiko for at store deler av de midlene som er avsatt til klimatiltak, i stedet ender opp som honorarer og gebyrer til advokater, meglere, konsulenter og offentlige kontorer. Klassekampen hevdet 10. februar i år at bare 27 øre av hver klimakvotekrone når frem til miljøprosjektene de er tiltenkt – dette basert på en internasjonal undersøkelse. Hvis dette er riktig, er det svært alvorlig. Norge har riktignok god råd, men finansministeren vil trolig være den første til å si seg enig i at vi ikke har råd til å sløse med offentlige midler. Vi har heller ingen tid å miste i kampen mot menneskeskapte klimaendringer. Dersom svinn, ineffektivitet og administrasjon spiser 73 pst. av klimainnsatsen, er det uholdbar bruk av skattebetalernes og fellesskapets penger, men det er også svært alvorlig fordi internasjonal kvotehandel er en av grunnpilarene i kampen mot klimaendringene. Spørsmålet nå må derfor være hva finansministeren og resten av Regjeringen gjør for å bidra til en mer kostnadseffektiv forvaltning av kvoteregimet, slik at de tiltak vi setter i verk, faktisk gir globale kutt i klimagassutslippene. Det bør være en prioritert oppgave, ettersom kvotehandel utgjør – skal vi si – siste rest av grunnmuren i Regjeringens klimapolitikk. Svinn og byråkrati er ikke de eneste problemene med FNs kvotehandelssystem. En av årsakene til at det er vanskelig å finne gode prosjekter, er sannsynligvis at den grønne utviklingsmekanismen stiller strenge krav til kvoteprosjektene. De skal bl.a. bidra til teknologioverføring mellom rike og fattigere land. Det betyr at f.eks. vannkraftprosjekter som regel bare vil være aktuelle i de aller fattigste landene. Regjeringens prosjekt i Kina ble f.eks. underkjent i FN. Vannkraft er ingen ny teknologi i Kina. I tillegg må det kunne godtgjøres at tiltaket ikke ville ha vært iverksatt av mottakerlandet uavhengig av den ekstra finansiering som kvotesalg gir, og at tiltaket dermed reelt sett bidrar til å kutte utslippene. De fleste lønnsomme fornybarprosjekter vil dermed falle utenom i et land som Kina. Landet mangler ikke kapital – tvert om – og vil trolig bygge ut vann-, vind- og solkraftprosjekter dersom det er økonomi i dem. I andre land kan dette selvsagt stille seg annerledes. Det beste beviset på at det er krevende å innfri FNs krav til kvoteprosjekter under den grønne utviklingsmekanismen, er at Regjeringen selv kun har klart å innfri 660 000 karbonkreditter av et samlet behov på 25 millioner karbonkreditter som skal innfris innen 2012 – dette ifølge Klassekampen. Det betyr at Regjeringen har under to år på å innfri forpliktelsene i kyotoperioden, og jeg imøteser statsrådens redegjørelse for hvordan han skal greie å levere på det løftet. Strategien synes så langt å være å tegne seg på langt flere prosjekter enn det som er sannsynlig blir godkjent, i håp om at noen av prosjektene vil passere i FN. Hvis dette virkelig er strategien, er det ikke til å undres over at kvoteregimet er lite effektivt, og at det tar lang tid å komme i mål. Det er fristende å legge til at av de 660 000 karbonkredittene Regjeringen har fått godtgjort de siste to årene, melder Klassekampen at 522 000 stammer fra et skogprosjekt på New Zealand. Det finnes riktignok en mulighet for å kjøpe kvoter i andre i-land – såkalt joint implementation – men inntrykket har hele tiden vært at Regjeringen ønsket å bidra til kutt i utviklingsland gjennom den grønne utviklingsmekanismen, ikke i industriland. At prosjektet er et skogprosjekt, er ikke mer oppmuntrende, ettersom Regjeringen er svært restriktiv med å melde inn skog i vårt eget klimaregnskap. Prosjektet bidrar verken til utvikling eller til teknologioverføring i utviklingsland, men det er i det minste et godkjent prosjekt. Dette illustrerer hvilke vanskeligheter finansministeren vil få med å komme i mål, men også at det er behov for å se nærmere på kriteriene i den grønne utviklingsmekanismen. En aktuell utvikling kunne være å åpne for demonstrasjonsprosjekter for fangst og lagring av CO2. Hva mener statsråden bør gjøres for å videreutvikle kvotesystemet? Vil det være mulig, riktig og trygt å innfri Regjeringens utenlandsmål gjennom kvotekjøp dersom systemet ikke forbedres? Hvilke konkrete tiltak har finansministeren iverksatt for å forbedre systemet og sikre at kvotekronene ender i klimatiltak og ikke i byråkrati og ineffektivitet? Jeg imøteser statsrådens svar, og håper på en opplysende debatt.