Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2014-05-13:
Jeg skal adressere noen av de momentene som har kommet fram i debatten, men først må jeg komme med en saksordførerpresisering. Vi snakker jo også for framtidens lovtolkere, så jeg er nødt til å presisere noe i § 101 andre ledd. I det leddet står det at husransakelse ikke må finne sted unntatt i kriminelle tilfeller. Jeg må bare understreke at uttrykket «kriminelle tilfeller» her ikke må avgrenses mot politiets arbeid for å forebygge, avverge eller oppklare kriminalitet. Det betyr at preposisjonsbruken «i kriminelle tilfeller» altså ikke skal forstås som en rent tematisk henvisning til kriminalitetsbekjempelse, uten at det innebærer et særlig krav om at grensen for det straffbare skal være overtrådt. Nærmere bestemmelser om den avgrensingen er det selvsagt naturlig at gis i annen, ordinær lovs form. Under replikkordvekslingen vedrørende § 116 etter mitt innlegg virket det som om representantene fra Venstre anså derogasjon og konstitusjonell nødrett for å være en helt ny tanke i Norge. Det er det ikke. Det er en del av vår konstitusjonelle sedvane, det er en del av EMK, og flere andre konstitusjoner har en sånn bestemmelse. Det ble reist spørsmål ved når den inntreffer. Hva er en krigs- eller krisetilstand? Det er drøftet i merknads form, i forarbeidene her og også av Menneskerettighetsutvalget: «Det må foreligge en nødstilstand som truer landet, fravikelsen fra rettigheten må være nødvendig for å sikre landet mot en overhengende fare, og fravikelsen må være av en midlertidig karakter. Nødstilstand skal her leses som en krise som truer større deler av befolkningen, samfunnets grunnleggende strukturer eller rikets eksistens.» Representanten Rotevatn tok opp spørsmålet om hvorvidt hendelsen 22. juli var en sånn hendelse. Det drøfter Menneskerettighetsutvalget veldig grundig og sier at det ikke var en sånn hendelse. I en sånn tilstand er det ikke sikkert at beslutningen kan fattes i Stortinget, for det er ikke sikkert at Stortinget er i stand til å treffes. Men det nye med å ta inn den bestemmelsen er at beslutningene kan fattes av politikere, ikke bare av domstoler som i dag. I tillegg er det viktig å slå fast at noe er ufravikelig. Det er viktig, for det handler om noe så viktig som rett til liv, forbud mot tortur, krav om dom for straff og tilbakevirkningsforbud. I debatten som har vært i dag, har vi hørt Høyre forsvare sentrale rettigheter til forskjell fra noe – til forskjell fra de rettighetene som Høyre har betegnet som rettigheter med «floskelfaktor». Det er litt vanskelig å få fatt på hvilke kriterier som må oppfylles for å komme inn i denne kategorien – kategorien for «disneybestemmelser» som representanter fra Høyre også har betegnet disse rettighetene som. På samme måte har også Grunnlovens «slagg» vært en betegnelse som er blitt brukt på de økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene. I innlegget sitt skilte representanten Tetzschner mellom disse og det han kaller de reelle rettighetene. Hva er forskjellen på det? Hva er den prinsipielle forskjellen på grunnleggende helsehjelp og utdanning og statens ansvar for det? Hva skal man med allmenn påbygg om man ikke har ressurser til å hele sin helse om man er syk? Høyre framførte at de er for å ta inn bestemmelser om utdanning i Grunnloven for å skape mulighetslikhet. Om mulighetslikhet er viktig for et parti, må man jo i særdeleshet ta inn grunnleggende helsehjelp og anse det som viktig. Det er noe som legger grunnlaget for mulighetslikhet. I en lov der helsehjelp ikke er viktig, men utdanning er viktig, er det en logisk brist. Det er umulig, selv etter mange timer med debatt, å forstå hvordan den logikken fungerer. Hvis ikke framtidens politikere skal befatte seg med å sikre befolkningens helse, hva skal de befatte seg med da? Høyre har tiltro til framtidens politikere, kan man høre i debatten i dag. Det har jeg også, men i dag har vi muligheten til å verne oss mot dem som får makt og snur den makten mot dem som har gitt den til dem, mot befolkningen som har gitt dem tillitt. Historien er full av sånne eksempler. Høyre framfører også noe annet som jeg heller ikke forstår. I saksordførerens innlegg for økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter sier representanten Tetzschner at grunnlovfesting av økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter vil få den virkning at også sentrale rettigheter svekkes. Til det har jeg en del spørsmål: Hva er sentrale rettigheter i den forbindelse? Høyre har løftet fram utdanning som en sentral rettighet, mens grunnleggende helse ikke er en sentral rettighet. Hva er den prinsipielle forskjellen mellom de to? Jeg oppfatter at representanten Tetzschner peker mot de sivile og politiske rettighetene når han nevner de sentrale rettighetene her. Men hva er det empiriske belegget for at de rettighetene blir svekket hvis man tar inn økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter i Grunnloven? Hvor er beviset for at det kan skje? Hvorfor har ikke det inntrådt i andre land med lang tradisjon for begge typer rettigheter? Tyskland er et sånt eksempel. I debatten har det vært en god diskusjon om barns rettigheter. Det er veldig bra på en dag som denne. Barns beste skal alltid gå foran foreldreretten. Foreldre har ikke rett på sine barn, men barn har rett på trygghet og fravær av vold. Det er hevet over biologisk tilknytning og annen tilhørighet til foreldrene. Tryggheten er barnets egen selvstendige rett som samfunnet har plikt til å verne om. Det er noe vi kan være stolte av i dag, at vi endelig – og på overtid – slår det fast i Grunnloven.