Michael Tetzschner (Høyre), 2012-05-31:
Under henvisning til foregående innlegg kan man se at noe av problemet er at man ikke er helt sikker på hva regjeringen vil med kommunesektoren, etter å ha lest meldingen fremmet av regjeringen. Det har vært påpekt av andre at meldingen inneholder mange fine verdier som ikke noe forstandig menneske ville finne på å ta avstand fra. Men politikk er jo mer enn å ramse opp honnørord, selv om jeg også kjenner noen som begrenser seg til det. Politikk er av og til også å prioritere mellom verdier, å fortelle hvilke avveininger man gjør mellom gode verdier, og rett og slett også hvilke prinsipper som i kollisjonstilfeller har forkjørsrett. For dem som ønsker å orientere seg om hva regjeringen egentlig mener om kommunesektoren, er kanskje ikke denne meldingen det beste stedet å starte. Da kan jeg, også under henvisning til forrige innlegg, som etterlyste opposisjonens syn, i hvert fall redegjøre for Høyres synspunkter og våre hovedprinsipper. Nærhetsprinsippet: Alle beslutninger bør tas nærmest mulig dem som blir berørt av beslutningene. Det skal være åpenhet om resultatene, slik at offentligheten kan ha en begrunnet oppfatning av hvordan tilliten er forvaltet. Det er helt elementært i de Høyre-styrte kommunene, f.eks. som skoleeiere. Igjen er dette en debatt om hvorvidt ting skal skje skjult eller åpent. Vi må akseptere at ikke alle løsninger blir like. Forutsetningen f.eks. for nyskaping er nettopp basert på at noen begynner å løse oppgavene annerledes enn tidligere. Det bør også gjelde offentlig sektor. Sentrale politikere må akseptere at lokalbefolkningene i de forskjellige kommunene velger forskjellige prioriteringer, forskjellige løsninger, og at det kan utvikle seg forskjellig politikk fra kommune til kommune, og at den også kan avvike fra hvordan man mener den ideelle verden skulle ha vært bygget opp, sett fra et saksbehandlerkontor i Oslo. Man må ikke betrakte lokaldemokratiet som et påtvunget og nødvendig onde, men rett og slett se at man kan styrke beslutningene ved å ta i bruk den lokale kunnskapen som gjør at beslutningene blir bedre. Det er altså utrolig flott at i hvert fall ett politisk nivå i samfunnet ikke er så oljeinfisert. Her i denne sal kan man kanskje si at man i bakgrunnen kan øse litt av oljekildene. Men det prioriteringsarbeidet som gjøres i fylker og kommuner, er nettopp ut fra at man har rammer, og reelt prioriterer hver eneste dag. En klarere arbeidsdeling mellom sentrale og lokale myndigheter. For at velgerne lokalt skal kunne holde sine folkevalgte ansvarlig må det komme klart frem hvem som har ansvaret. Det reduserer også muligheten for å skyve det reelle ansvaret over på andre. Inntektssystemet må gjennomgås, slik at kommunene i større grad enn i dag lever av egne skatteinntekter. De blir stadig mer avhengig av statlige bevilgninger – og dermed også føringer. Selskapsskatten må i hovedsak tilbakeføres fra stat til kommune. Færre øremerkede tilskudd: Det er gledelig at det har vært en nedgang i andelen øremerkede tilskudd. Men nå er det en trussel fra en annen kant, nemlig underfinansierte statlige reformer. Særlig problematisk er det der staten gir publikum direkte lovrettigheter som kommunene skal innfri, uten at inntektene økes tilsvarende. Staten må samordne sine egne sektorinteresser og avveie disse mot behovet for et meningsfylt lokaldemokrati. Det er nemlig sånn at hvis man fortsetter styringen mot byråkratstyret i det uendelige, blir det lokale selvstyret titulært, eller som det også sies: et tomt skall. Statlige pålegg og standardkrav på de enkelte sektorer må gjennomgås med sikte på sanering, slik at det kan bli større slingringsmonn for lokalt skjønn. Fylkesmannens generelle tilsynsplikt etter kommuneloven og særlover som pålegger kommunene plikter, skal legge vekt på at kommunestyret har fattet lovlige beslutninger innen lovens forsvarlighetsstandard – ikke overprøve innholdet i de lokale folkevalgtes beslutninger. Hvis man ønsker å delta i lokaldemokratiet, må man stille på liste og melde seg på i lokaldemokratiet – ikke føle seg fristet til å bruke de fullmaktene de har fra sentralt hold. Anvendelse av plan- og bygningslov og arealdisponering skal fortsatt være kommunenes hovedoppgaver. Statlige instansers innsigelsesmuligheter skal begrenses til et minimum, der bare nasjonale felleshensyn tilsier det. Og sist, men ikke minst: Størrelse teller. Man må satse på at beslutninger blir tatt på et lavest mulig effektivt nivå, ikke på et lavest mulig kunnskapsnivå.