Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2001-05-22:
Det mest påfallende ved meldingen, innstillingen og debatten i salen er den manglende interesse for den sikkerhetspolitiske situasjonen. De fleste er nok klar over at forsvaret av Norge bare er mulig innenfor NATO-alliansens solidaritet. NATO-forsvaret blir stadig mer basert på en arbeidsdeling mellom medlemsstatene, der hvert land yter sitt spesielle bidrag til helheten, ikke minst når det gjelder internasjonale operasjoner. Det nye i utviklingen er at EU har besluttet å etablere sine egne militære styrker, basert på en felles forsvars- og sikkerhetspolitikk. På lengre sikt vil dette kunne føre til en reduksjon av NATOs rolle som garantist for sikkerheten i Europa. Alt nå er USA-skeptiske røster i EU – først og fremst i Frankrike og Tyskland – hørbare. Det dreier seg om Kyoto-avtalen, rakettavvergelsessystemer, bruken av økonomisk boikott, Midtøsten-problematikken og også Tyrkiets rolle. Den nye administrasjonen i USA vil åpenbart konsentrere sin oppmerksomhet om andre deler av verden enn Europa. USA vil nå f.eks. trekke sine soldater ut av Bosnia. Det er den ene siden av bildet. Samtidig ser vi at EU har skapt nye forsvarspolitiske skillelinjer i Europa. Ved å overføre militære kriseoperasjoner fra VEU til EU har land som Norge og Tyrkiet blitt kjørt ut på et sidespor, selv om disse land har vært blant grunnpilarene i NATOs flanker i et halvt århundre. Vi inviteres nå til å stille våre soldater til disposisjon når det passer EU, men vi har minimal innflytelse på forberedelsene og den politiske styringen av de militære operasjoner vi deltar i. Nøytrale EU-land skal imidlertid ha fulle rettigheter i de EU-organer som styrer disse operasjonene. Norge risikerer å falle mellom to stoler. På den ene siden har vi et NATO hvor vi risikerer å bli marginalisert på grunn av endret USA-strategi og USA-skepsis i Europa. På den annen side ser vi et voksende militært engasjement fra EUs side, hvor vi bevisst blir skjøvet ut over sidelinjen. Våre rike energiressurser og strategiske beliggenhet er et tveegget sikkerhetspolitisk sverd. Mange vil hevde at vår sikkerhetspolitiske utvikling taler for at vi bør bli medlem av EU og finne vår forsvarspolitiske forankring i Europa. På den annen side opplever vi at EU beveger seg mer og mer i føderal retning, og at flere sentrale EU-stater oppfatter føderalstaten som et ideelt mål for sin politikk. Et viktig element i en føderal stat er nettopp en felles forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikk. Vi står overfor et EU som under ledelse av Tyskland vil bestrebe seg på skritt for skritt å samle mer kompetanse om de felles europeiske institusjoner. Samtidig opplever vi at det folkevalgte element innenfor EU svekkes. De har heller slett ikke, i hvert fall når det gjelder utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk, våre tradisjoner når det gjelder kontakt mellom regjering og parlament. I Frankrike er det jo presidenten som har hånd om utenrikspolitikken. Man har også en utenriksminister, og det er ytterst lite som da blir igjen for en utenrikskomite i det franske parlament. Forsamlingen gir selvfølgelig samtykke til ratifikasjon av traktater, og den har bevilgende myndighet, men særlig annen kontakt når det gjelder utenrikspolitiske spørsmål mellom det franske parlament og de utøvende organer, er det neppe. Også Tyskland preges veldig mye av at parlamentet ikke ofte drøfter utenrikspolitikk. Storbritannia viser også de samme tendenser, forsvars-, utenriks- og sikkerhetspolitikken er et slags prerogativ for diplomatiet og de utøvende organer. Dette er en helt annen tradisjon enn vi har i Norge. Det er derfor veldig lett forståelig når disse statene nå ønsker å avvikle det demokratiske element i det europeiske forsvarssystem, nemlig Vestunionens forsamling, og hevder at det får være en tilstrekkelig parlamentarisk kontroll gjennom de nasjonale parlamenter. Det de i virkeligheten ønsker, er selvfølgelig å få denne kompetansen over på EU-parlamentet. Et grunnleggende element i en føderalstat er et parlament som er valgt direkte, og som har kompetanse når det gjelder forsvars-, utenriks- og sikkerhetspolitikk. Det er de perspektiver som vi nå må se i øynene. Vi står altså i et dilemma: Skal vi risikere redusert sikkerhet ved å stå utenfor et forsvarspolitisk tyngdepunkt med en noe usikker fremtid for NATO? Eller skal vi gå inn i et føderalistisk Europa som vil ødelegge mange av våre tradisjoner, noe veldig mange av oss misliker? Jeg kan godt forstå at disse elementene så å si er helt borte fra diskusjonen i denne sal, for den går noe på tvers av de vanlige frontlinjer som opptrer her, og som har eksistert de siste tredve årene. Det er ikke så lett å skifte perspektiv, selv om de politiske realiteter forandrer seg.