Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-04-05:
Jeg vil også takke for representantenes forslag. Den internasjonale krisa, finanskrisa, er et resultat av politiske endringer de siste 25 årene. Heldigvis hadde nasjonalstatene muskler til å sikre at finanssektoren ble reddet fra en omfattende kollaps. Det er vel få som er klar over hva slags kollaps som ellers ville skjedd. Fra kompetent hold er det blitt sagt til meg at 20–25 av de største finansforetak i verden med rimelig sikkerhet ville gått konkurs. Vi kan bare tenke oss hva som da ville blitt resultatet når vi så effekten av én stor konkurs i USA. Det internasjonale pengefondet har betydelig ansvar for krisen. Det har et betydelig ansvar fordi det de siste 25 år har vært basert på en ideologi om friest mulig kapitalflyt. Det vil jo innebære en betydelig risiko, og vi vet jo da at det gikk galt. I dag er det grunnlag for en ny ideologi, fra friest mulig bevegelse av kapital til en positiv holdning til land som ut fra nasjonale forhold har behov for nasjonal kapitalkontroll med finanstransaksjoner over landegrensene. Vi så det i krisa i Asia på 1990-tallet. Malaysia innførte da kapitalkontroll, fikk betydelig skjenn fra Det internasjonale pengefondet, mens nå har Det internasjonale pengefondet sjøl akseptert kapitalkontroll i forbindelse med den pakke som ble gitt til Island. Det er altså framskritt på dette punktet, og det er viktig at norske myndigheter har en stor og god diskusjon omkring dette, slik at vi kan komme på en annen kurs. Norge er – som flere har vært inne på – i mindre grad berørt. Flere har sagt at vi har så gode systemer. Ja, vi har nok bedre systemer enn andre, men det kan vel også hende at vi er et lite land i utkanten av Europa og dermed har hatt en treghet i forhold til å tilpasse oss den spekulasjon som i større grad har vært til stede andre steder. Jeg syns det er ganske mange i det politiske og økonomiske miljøet i Norge som på en ganske blåøyd måte ønsker å tilpasse seg til internasjonale trender. Finanskriseutvalget ble nedsatt 19. juni 2009. Vi fikk innstillinga NOU 2011:1 Bedre rustet mot finanskriser 25. januar i år, og vi fikk da et godt grunnlag for å diskutere dette videre. Et av de store temaene internasjonalt på dette området er tema som er knyttet til såkalt «Too big to fail», altså store banker som er så avgjørende at myndighetene ikke kan la dem gå over ende. Bank for Internasjonal Settlement i Basel i Sveits legger ned mye arbeid i systemendringer knyttet til dette, slik at en kan redusere risiko. Jeg sier «redusere» risiko. Det vil bestandig være risiko knyttet til bankvirksomhet, og det vil bestandig være naturlig at banker går konkurs, sånn som det er andre steder. Men vi snakker altså om redusert risiko. De store bankene har i dag en implisitt statsgaranti mot å gå over ende, og Finanskriseutvalget har anslått at verdien for vår største bank, nemlig DnB NOR, er i størrelsesorden 1–4 milliarder kr per år, et betydelig tall, en viktig informasjon som må ut til det norske folk. På side 173 i innstillinga nevnes stabilitetsavgift, en stabilitetsavgift som altså er myndighetsbestemt, og som skal settes slik at den endrer atferden til bankene, endrer atferden mot mindre risikofylt virksomhet i retning av grunnleggende banktjenester, såkalt «core banking». Det er altså en myndighetsbestemt avgift. Den har sine svakheter. Derfor bør en drøfte et mer markedsbasert system, hvor en priser det slik at det blir en større grad av automatikk. Banksikringsloven kan da endres slik at ved konkurs eller akkord rammes bankenes egenkapital først, dernest ordinært innlån og til slutt innskudd. Det kan være et alternativ som det er viktig å diskutere. Moms på finansielle tjenester er sjølsagt også et viktig tema. Det må være i tråd med regjeringas grunnlag, nemlig å sikre breie avgiftsgrunnlag. Det er ikke, så langt jeg vet, umulig å gjennomføre det i dag med de datasystemer en har. Derfor er det noe som jeg håper på blir grundig drøftet ved behandlinga av Finanskriseutvalgets innstilling.