Henning Warloe (Høyre), 2013-03-21:
Jeg prøver meg igjen, for å si det sånn. For ganske nøyaktig to år siden hadde jeg en interpellasjon om samme tema som i dag. Da hadde vi nettopp fått den siste universitetsrangeringen fra Times Higher Education, som viste at to norske universiteter var inne blant de 200 fremste i verden. Det overraskende den gangen, kanskje – ikke alle i Bergen vil være enig med meg i dette – var at Universitetet i Bergen var rangert øverst på 135. plass. På de fleste rangeringer ellers har Universitetet i Oslo hatt den høyeste norske plasseringen. Uansett er det viktigste poenget at det beste norske universitetet var rangert som nr. 6 i Norden, altså for to år siden. Min egen refleksjon omkring dette var at det var vanskelig å vite om dette var et resultat vi burde være fornøyd eller misfornøyd med. Det avhenger jo av hvilken ambisjon vi har for våre beste universiteter. Og noen slik nasjonal ambisjon er ikke nedfelt noe sted. Derfor spurte jeg daværende statsråd Tora Aasland om det kunne være en idé å ta denne diskusjonen, og om regjeringen ville gjøre en analyse av de norske universitetenes internasjonale konkurransesituasjon, og deretter vurdere hvilket ambisjonsnivå Norge bør ha for sine universiteter. Kunne det f. eks. være en idé å ha som ambisjon at det beste norske universitetet på sikt også kunne bli det beste i Norden? Jeg fikk et hyggelig svar fra statsråden, men i kortform var svaret nei. Slike vurderinger fikk sektoren gjøre selv. Det var derfor med stor interesse jeg hørte nåværende statsråds tale til Forskerforbundets forskningspolitiske konferanse i november i fjor. Der uttrykte hun en viss utilfredshet med at danske og svenske universiteter ble bedre rangert enn de beste norske på internasjonale målinger, og at det kanskje var på tide å heve det norske ambisjonsnivået for sektoren. Disse uttalelsene er direkte årsak til at jeg forsøker en interpellasjon om dette temaet igjen i dag. I mellomtiden har vi fått den nye forskningsmeldingen. Her har regjeringen faktisk kommet på den gode ideen å «rette søkelyset mot den faglige utviklingen ved noen av våre mest forskningsintensive universiteter og sammenligne dem systematisk med de beste universitetene i Norden». Dette er veldig bra. Jeg skal absolutt ikke insinuere at noen i departementet har stjålet ideen fra meg, eller at de har lyttet til Høyres leder Erna Solberg, som i sin tale til Høyres landsmøte i fjor sa at Høyres ambisjon var at det beste norske universitetet burde bli det beste nordiske universitet innen 2030. For regjeringen vil riktignok analysere, men den passer seg vel for å flagge noen ambisjon, utover at universiteter kan være ledende internasjonalt, og det kan man jo godt si om våre fremste universiteter i dag, litt avhengig av hvordan man teller. Men jeg vil understreke at jeg og Høyre fullt ut deler regjeringens utsagn om at det må være viktig at universitetene foretar faglige og tematiske prioriteringer, altså spiss fremfor bredde i noen sammenhenger. Noen vil kanskje hevde at en målsetting om at det fremste norske universitetet skal være rangert øverst i Norden innen f.eks. 2030, egentlig ikke er så veldig ambisiøst. La meg derfor understreke at det er et ambisiøst og krevende mål. Vi skal kapre plassen som både for to år siden og på siste rangering fra Times Higher Education innehas av Karolinska Institutet. Sist var det på plass nr. 43, nå på plass nr. 42. Dessverre for Norge: Våre universiteter har falt ganske dramatisk på den siste rangeringen. Både Universitetet i Bergen og Oslo er ute av topp 200. Universitetet i Oslo ligger på en plass mellom 201 og 225. Universitetet i Bergen har falt ca. 100 plasser fra sist og får en plassering mellom 226. og 250. plass. Det beste norske universitetet er nå på 9. plass i Norden, og avstanden til de fremste er større enn før. Her finner vi bl.a. universitetene i Lund, Uppsala og Helsinki på plassene bak Karolinska. Jeg er klar over at denne typen rangeringer kan problematiseres, at de neppe forteller hele sannheten, og at de kanskje i enkelttilfeller kan gi et direkte galt inntrykk. Men når det skjer store endringer på kort tid, som f. eks. i tilfellet med Universitetet i Bergen, kan det være grunn til å spørre hvorfor. Det er sikkert fornuftig å ikke overfortolke resultater i enkeltstående undersøkelser og rangeringer. Men jeg vil avvise fullstendig at rangeringene som finnes, og da særlig Times Higher Education, ikke skulle ha noen som helst verdi eller relevans. Det finnes noen i akademia i Norge som hevder dette, og det mener jeg er en helt uinteressant debatt. Når rangeringer bygger på en rekke objektive kriterier, i dette tilfelle for Times Higher Education 13 kriterier, og de viser konsistente resultater over tid, er det av stor interesse hva de sier. Som vi vet, tillegges de internasjonale rangeringene mer og mer vekt av både forskere, studenter og bedrifter som alle gjør fortløpende vurderinger av det globale kunnskapslandskapet. Fokus på rangeringer kan i tillegg bli selvsforsterkende ved at ressurser og talenter dirigeres mot dem som rangeres høyest, og som dermed styrker sin posisjon ytterligere. Det er derfor sannsynligvis klokere å forholde seg til rangeringene enn å fornekte dem. EUs utdanningskommisær har for øvrig tatt initiativ til en ny og sannsynligvis mer omfattende europeisk rangering av universiteter, kalt U-Multirank, som skal gi universitetsmiljøer mulighet til å «benchmarke» seg mot tilsvarende i andre land og ved andre institusjoner. Dette kan bli et interessant verktøy i arbeidet med å løfte frem forskningsmiljøer i verdensklasse, slik både forskningsmeldingen åpner for, og som Høyre er opptatt av. Men la meg for sikkerhets skyld understreke: Det er naturligvis ikke plasseringen eller rangeringen i seg selv jeg er opptatt av, men det den sier om en institusjons kvalitet og attraktivitet internasjonalt. Så kommer naturligvis verdien av den profilering en gitt rangering vil kunne ha for vedkommende universitet og land. Like det eller ikke: Vi deltar i et internasjonalt kunnskapskappløp som kanskje har større betydning for fremtiden enn det rustningskappløpet vi så under den kalde krigen. La meg derfor vende tilbake til mitt utgangspunkt for to år siden: Hvilket ambisjonsnivå skal vi ha for våre fremste universiteter? Hva vil det kreve f.eks. for et norsk universitet å bli rangert som det beste i Norden? Er det i det hele tatt mulig? Er vi som land villig til å bidra med de ressurser og tiltak som er nødvendige? Vil regjeringen gjøre en strategisk vurdering av disse spørsmålene? Jeg ser frem til statsrådens svar i dag. Jeg håper hun har et litt mer offensivt syn på disse spørsmålene enn det daværende statsråd ga uttrykk for i debatten for to år siden.