Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2000-06-15:
Jeg har fulgt med i den debatten som har vært her i dag, og jeg har etter hvert blitt veldig bekymret. Det er tydelig at svartmaling av fremtiden for landbruksnæringen er blitt en politisk kunstart som spesielt mellompartiene perfeksjonerer seg i i dag, og det i langt større grad enn tidligere. Med de signalene som disse partiene sender ut, godt sekundert av organisasjonene, skjønner jeg at folk tenker seg om flere ganger før de gjør alvor av å velge denne yrkesveien. Det til tross for at den landbrukspolitikken som i dag vedtas, faktisk er en videreføring av de vedtakene som sentrumsregjeringens landbruksminister la opp til. Og det mismotet som nå formidles ut, er i seg selv dramatisk for denne næringen. Det kan være en fordel om alle begynner å forholde seg til det som faktisk er inntekten til bøndene, og ikke til teoretiske modeller – også kalt målpriser – for prissetting som ikke har noe med bøndenes overlevelse eller inntekt å gjøre. Det er altså ikke inntektsmuligheter vi lever av, men inntekter. Men det er mulig at jeg er alene i dette landet om å være optimist på vegne av den næringen jeg kommer fra. Vi må i det minste slutte å tro at vi lever i en planøkonomi der politikerne bestemmer prisen på en vare. Slik har det aldri vært, og sånn vil det heller aldri bli. Bønder har alltid måttet leve av markedet og skal selvsagt gjøre det i tiden fremover også. Det som slår meg, er at vi de ti siste årene har kranglet om hvordan oppgjørene egentlig slår ut, og det er i seg selv grunn nok til å se på denne formen for øvelser. Men når forhandlingene da er ferdig, enten gjennom en løsning eller gjennom brudd, må vi i hvert fall følge opp dette slik vi alltid gjør, med respekt for de resultatene som kommer ut av det enten det er enighet eller ikke. Dersom organisasjonene ikke er i stand til å ta ansvaret for det de gjør, så er det ikke vår jobb å gjøre det så lenge man driver med forhandlingssystemet. Derfor tror jeg vi etter hvert ser slutten på landbruksforhandlingene, og at bøndene snart vil få den samme muligheten som andre næringsdrivende til å påvirke rammebetingelsene. Det har siden 1990 vært fem brudd i landbruksforhandlingene, og det har bøndene tapt mye penger på. Jeg er sikker på at landbruket ikke har råd til gang på gang å la sine organisasjoner bryte forhandlingene. Ingen andre fagorganiserte ville funnet seg i det, og jeg tror ikke distriktene heller har råd til den slags markeringer. Jeg registrerer at andre næringsdrivende lykkes bra med å nå fram med sine synspunkter her i huset, uten at de er avhengig av egne forhandlinger med staten og med de begrensningene det legger for det senere arbeidet med rammene i Stortinget. Jeg synes det er på tide at bøndene får den respekten som andre næringsdrivende også har. Jeg tror som sagt det bare er et tidsspørsmål før også den enkelte bonde oppdager hva det er som skjer, hvor meningsløst det er å forholde seg til teoretiske modeller som ikke gir en krone verken fra eller til i inntekt, hvor håpløst det er å ha organisasjoner som til stadighet sørger for at bøndene taper penger gjennom forhandlingssystemet og gjennom manglende ansvarstaking. Da tror jeg også tiden er moden for landbruket til å legge ned landbruksforhandlingene.