Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-11-30:
Jeg vil også bruke denne anledningen til først og fremst å snakke om brexit og konsekvensene for Norge – ikke så mye om prosessen, men mer om den bakenforliggende årsaken og hva Norge kan gjøre, altså ikke med brexit, men hvordan forholdet mellom Norge og Storbritannia kan bli i fremtiden. Skulle Storbritannias forhandlinger med EU lykkes og landet forlate unionen, vil Norges forhold til Storbritannia kunne revitaliseres. Til tross for at EØS-avtalen ligger fast og våre ambisjoner er å tre inn i samme avtale som EU forhandler seg frem til, kan et brexit uansett føre til et økt norsk samarbeid med Storbritannia. Det er derfor viktig at Norge samtidig som vi ser fremover, også evner å se oss i bakspeilet. Norsk samarbeid med Storbritannia har historiske røtter. Storbritannia er det mest populære studievalget for norske utenlandsstudenter, og britiske tv-serier og engelsk fotball er en like selvsagt del av norsk hverdag som norsk spenningslitteratur er blitt for britiske krimelskere. For 100 år siden var Storbritannia Norges viktigste sikkerhetspolitiske allierte. Storbritannia skulle beskytte Norge mot angrep utenfra, mens Norge som grenseland til Russland, og senere Sovjetunionen, var en viktig strategisk partner for Storbritannia. Storbritannia er i dag Norges største handelspartner. Norge er en svært viktig energileverandør til Storbritannia. Hele 30 pst. av den importerte energien landet bruker, er norsk, og Norge står for mye av Storbritannias gassimport. På Fagforbundets landsmøte forrige måned hevdet Arbeiderpartiets leder, Jonas Gahr Støre, at det ville være utenkelig å innlede et handelssamarbeid med Storbritannia uten at EØS-avtalen ble lagt til grunn. Det mener jeg er historieløst og visjonsløst. Det eneste som er helt sikkert, er at et Storbritannia utenfor EU vil være et mer uavhengig Storbritannia. På kort sikt vil landet kunne få utfordringer på flere plan, også økonomisk, men på lang sikt vil landet bli sterkere, mer selvstendig og mer selvsikkert. Før det inntreffer, må Norge ha klare ambisjoner om å øke samarbeidet. De økonomiske, kulturelle og politiske kontaktene mellom Norge og Storbritannia er mer enn 1 000 år gamle, og de har styrket seg etter hvert. Kontakten ble ytterligere styrket i det 20. århundre gjennom slektskapet mellom landenes kongehus. Nordmenn flest behersker også engelsk rimelig bra, og det er liten tvil om at vi på de fleste områder føler oss nærmere Storbritannia enn eksempelvis andre store europeiske land. Muligheten til å kommunisere på samme språk er ofte helt avgjørende dersom man skal bygge gode relasjoner for handel. Med dette som bakteppe er det uklokt og en smule arrogant kategorisk å avvise handel mellom våre to land dersom ikke en 23 år gammel handelsavtale legges til grunn. Jeg velger å se positivt på det. Et Storbritannia utenfor EU vil kunne skape uante muligheter for Norge. Et Storbritannia utenfor EU vil helt naturlig bygge enda sterkere bånd til USA. Det vil også kunne være i Norges interesse. Jeg ser for meg gode muligheter i et slikt trekantsamarbeid. La det være helt klart at når Arbeiderpartiets leder i samme tale hevder at det var arbeidsinnvandringen til Storbritannia som var en av årsakene til brexit, finnes det ingen holdepunkter for det, snarere tvert imot. Briter flest har få problemer med utlendinger som arbeider i Storbritannia. Det britene ikke aksepterer, er innvandrere som ikke bidrar, som skaper utrygghet, og som svekker den tradisjonelle britiske kulturen. En slik holdning er fullt ut forståelig, og vi finner den igjen i mange andre europeiske land. Det er derfor ikke høyrepolitikken som har skapt misnøyen som finnes i Storbritannia, slik Gahr Støre hevder. Det er venstresidens naive innvandringspolitikk påtvunget dem gjennom et naivt og innvandringsliberalt EU som har gjort folk flest opprørt – en oppfatning med gjenklang over store deler av Europa. Det er med andre ord ikke de 3,5 millionene EU-borgere som jobber i Storbritannia, som er problemet. Det er de mange fra den ikke-vestlige verden som i mindre grad bidrar til fellesskapet, og som samtidig gjør det tradisjonelle kulturfellesskapet mer skjørt – også noe som har resonans i det øvrige Europa. Skal Storbritannia lykkes med sitt eksperiment, er landet helt avhengig av å få til en avtale som begrenser innvandringen fra landene i Midtøsten og Nord-Afrika. Skjer ikke det, vil sinnet mot regjeringen bli voldsomt, og da vil det heller ikke bli et brexit. Det er derfor et paradoks at dette temaet ennå ikke har fått sin naturlige plass i forhandlingene, men det er også mange andre skjær i sjøen. Foruten omforente syn på alle områder som relateres til handel og det indre marked, står utfordringene i kø. Som representanten Tetzschner nevnte, deltok han og jeg i forrige uke på et COSAC-møte i Tallinn. Der ble vi orientert av bl.a. EUs forhandlingsleder med Storbritannia, Michel Barnier, som understreket at et «single market» var en forutsetning for alle samtaler. Han sa videre at Storbritannia skal betale sin rettferdige andel, men heller ikke mer. De 27 øvrige medlemslandene skal ikke betale for 28, slik han uttrykte det. Problemet er selvsagt å skille mellom områdene som er markedsrelevante, og dem som ikke er det. Det er en krevende øvelse. Hvordan skal man eksempelvis forholde seg til banksystemet? Hva med matsikkerhet, EU-domstolen, arbeidsbetingelser, klimareguleringer, kunderettigheter og cybersikkerhet? Og hvordan koordinere sivile katastrofer? Når alt dette er i boks, må avtalen sågar ratifiseres i samtlige av unionens medlemsland. I et slikt perspektiv kan man jo konstatere at det er langt lettere å slutte seg til en union enn det er å forlate den. Det er også noe til ettertanke. EUs konkurransebestemmelser er så omfattende at det blir svært vanskelig, om ikke umulig, for britene å finne områder hvor de eventuelt kan favorisere egen industri. Utviklingen vil sannsynligvis gå motsatt vei, og Storbritannia vil miste noen av konkurransefortrinnene landet i dag har som europeisk og internasjonalt senter. Det gjelder ikke minst finanssektoren. Jeg vil bevege meg litt videre. Norge deltar som eneste ikke-EU-land i EUs forsøksordning for forsvarsforskning. Ideen er å gjøre ordningen permanent i 2020. EU har flere ganger tidligere hatt de samme ambisjonene, men det har hver gang rent ut i sanden. Ideen er selvsagt god. I teorien er det alltid mer fornuftig å samle ressursene i en fellespott i stedet for at mange land utfører den samme forskningen, men i praksis forholder det seg ikke slik. Sannsynligheten for lik tilgang til forskningsresultatene er lik null. Landene som bidrar mest økonomisk, og som også har den mest avanserte forsvarsteknologien fra før, vil ikke dele denne i samarbeidets ånd. Vi opplever derfor allerede at norsk forsvarsindustri føler seg utestengt. Til tross for at EU har ambisjoner om å gjøre forsvarsfondet permanent og også inkludere anskaffelser, vil dette høyst sannsynlig være et slag i luften. 500 mill. euro til forskning og 1 mrd. euro til anskaffelser er for øvrig små beløp i forsvarssammenheng. Så kommer selvsagt spørsmålet om hva som skal anskaffes, hvem som skal produsere, hvem som skal ha eierskap, hvem som skal ha disposisjonsrett, hvem som skal ha vedlikeholdsansvar, og hvor det skal lokaliseres. Og hva med nødvendig oppgradering? Det er langt enklere å etablere like spilleregler i et allerede definert spill enn det er å etablere et helt nytt felles spill uten spilleregler. Det er mitt tips at EUs satsing på forsvarsforskning og felles anskaffelser vil være en flopp. Sann mine ord, for jeg kjenner dette fra eget arbeid i denne sektoren. Mitt råd er derfor at Norge heller øker innsatsen i de pågående prosjektene hvor norsk industri allerede er involvert. Dette gjelder eksempelvis produksjonen av F-35, hvor det vil være nødvendig at norske myndigheter følger opp med finansiering for å gjøre norsk forsvarsindustri best mulig rustet for å sikre norske leveranser. Det samme gjelder våre ubåtanskaffelser. Det dreier seg altså om at norske myndigheter bidrar økonomisk for å gjøre norske bedrifter i stand til å konkurrere og få store leveranser på f.eks. komponentproduksjon til F-35, et ubegrenset antall F-35 på sikt. Det vil gjøre norsk forsvarsindustri mer konkurransedyktig, få ringvirkninger for andre bedrifter i Norge og sikre hundrevis, om ikke tusenvis, av arbeidsplasser i Norge knyttet til romteknologi, olje- og gassteknologi og andre teknologier som vi er helt avhengige av for vår velferd og velstand. Forsvarsforskning, forsvarsteknologi, forsvarsindustri og forsvarsanskaffelser er politikk på alle plan, og nasjonal proteksjonisme på dette feltet er ikke bare naturlig, det er også ønsket og helt nødvendig. Forsvarsteknologien skal ikke spres uten en begrensning, men kontrolleres, og det blir veldig vanskelig hvis 27 land skal forske sammen og få all teknologien innenfor forsvarsteknologien, som noen land helt sikkert vil misbruke.