Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-01-20:
Jeg vil også takke interpellanten for å reise denne viktige problemstillingen. Dette er en sykdomsgruppe jeg har nær kjennskap til. Det er av stor betydning å komme raskt til behandling for pasienter med leddgikt eller andre revmatiske sykdommer. Det er en forutsetning for å kunne motta behandling, som har blitt utviklet de senere årene. Rask behandling vil kunne forhindre eller forsinke at sykdommen utvikler seg. Blant annet har det, som flere har vært inne på, blitt utviklet medisiner den senere tid som kan bremse sykdomsutviklingen. Ventetiden, som interpellanten har vist til, er uakseptabelt lang og kan for mange preges av smerte og stivhet samt forringet livskvalitet. Revmatikere får ikke adekvat behandling før en diagnose er stilt. Likeverdig tilgang på behandling i hele landet er et svært viktig prinsipp i våre helsetjenester. Det er beklagelig, slik også interpellanten synliggjorde i sitt innlegg, at ventetiden for behandling også er ulik, avhengig av hvor man bor i landet. Revmatikere er en gruppe pasienter som har kroniske sykdommer. Disse passer dårlig inn i stadige runder med effektivisering på våre sykehus. Problemet for kronikerne er at det uansett hvor god behandling de får på et sykehus, vil de med største sannsynlighet dukke opp igjen etter en viss tid. De lar seg heller ikke behandle raskt. Ofte er sykdomsbildet sammensatt, og det er uvisst hvilken behandling som virker, om det er medisiner, smertelindring, operasjoner eller kanskje kombinasjoner av ulike typer behandling. Videre er det ikke minst behov for rehabilitering etter behandling. Mange vil ha behov for flere rehabiliteringsopphold. I tider hvor sykehusene viser til at de skal holde budsjettene, er det kutt i tilbudene til kronisk syke som monner. Det har vi sett flere ganger. Mange av disse prioriteres heller ikke gjennom ordningen «Raskere tilbake», siden det er en snarvei til rehabilitering kun for mennesker som er sykmeldt fra arbeid. Mange kan ikke stille seg i den køen. Det er overfor kronisk syke at politiske prioriteringer er nødvendig når det kan være grunn til å frykte at helsetilbudet styres ut fra hva som er økonomisk lønnsomt i et snevert perspektiv, som flere har vært inne på. Det er behov for å styrke behandlingen på flere områder, både på spesialistnivå og på kommunenivå. Det må være tilstrekkelig kompetanse for å kunne gi riktig behandling, også for å sikre god trening i lokalmiljøet. Det må være gode systemer for utveksling av kunnskap mellom sykehus og kommuner for å sikre pasientene et godt tilbud. Bassengtrening er noe som kan lindre symptomene for flere leddgiktpasienter. Dessverre er det svært mange pasienter som mangler et slikt tilbud i landet vårt i dag. Det er flere som har vært inne på at rehabiliteringstilbudet er for dårlig mange steder i landet. Som tidligere arbeids- og inkluderingsminister vet også statsråden at dette kan medføre at revmatikere faller ut av arbeidslivet. 33 pst. av utbetalinger til uførepensjon i Norge går til personer med muskel- og skjelettlidelser. Disse er også mottakere av 40 pst. av attførings- og rehabiliteringsstønad og så mye som 46 pst. av utbetalte sykepenger. Dette er tall fra 2006. Et annet forhold jeg har lyst til å nevne, som bl.a. Norsk Revmatikerforbund har vært svært bekymret over, er omleggingen av fysioterapifinansieringen i forbindelse med årets budsjett. Allerede før en måned er gått av dette året, får vi meldinger om at fysioterapitjenesten i mange kommuner er presset, og at kronikere blir nedprioritert. Jeg håper at statsråden vil følge denne utviklingen nøye, og bidra til at ikke revmatikere og andre med kronisk sykdom rammes av den omleggingen som Regjeringen nylig initierte. Jeg er svært bekymret for dette. Vi har et godt nasjonalt kompetansesenter ved Diakonhjemmet. Dette bør sannsynligvis styrkes, som også representanten Nesvik var inne på. Man bør vurdere å samle kanskje enda mer kompetanse her dersom det i dag framstår fragmentert, ikke minst med tanke på rehabilitering, oppfølging og veiledning.