trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-11-20:
La meg først få lov til å takke komiteen for en rask og effektiv behandling av disse forenklingsforslagene. Det er i forenklingsforslagenes ånd at det også ble behandlet på en effektiv måte i Stortinget. Det setter vi pris på, fordi mange av disse endringene er ønsket fra bygg- og anleggsbransjen, men også fra kommunenes side. Når vi nå fjerner femårsregelen, er det ut fra innspill som har kommet både fra de store byene og fra kommuner som legger til rette for f.eks. hyttebygging. Hvis OBOS skal bygge 1 000 leiligheter i Oslo, er det krevende å få gjort det i løpet av fem år. Med femårsregelen kan det innebære at du får nye omkamper, nye innsigelsesrunder, nye forsinkelser. Tilsvarende, med private reguleringsplaner i hytteområder – hvor man kanskje ønsker å legge opp til en plan over 10–15 år – åpner man også for nye omkamper og nye forsinkelser med dagens regelverk. Den nye regelen er ikke at vi går fra fem år til ti år – vi fjerner femårsregelen, men vi sier at etter ti år må man foreta en vurdering av om man tilfredsstiller de kravene som er stilt. Vi gjennomfører nå forenklinger på veldig mange områder. Vi har allerede fått vedtatt i Stortinget forenklinger i bygningsloven. Vi har satt i gang nye forenklingstiltak også på det området. Vi speeder opp prosessen med digitalisering av hele plan- og bygningsprosessen, noe som vil være en stor forenkling både for kommuner, for innbyggere og for næringen. Vi har også lagt større vekt på at det skal lyttes til lokaldemokratiet i innsigelsessaker. Den aller viktigste effekten av det er at sakene løses tidligere og på et lavere nivå. Det har vært en tendens til at ulike etater har lagt inn innsigelser i håp om at de skal vinne frem til slutt når det havner på statsrådens kontor. Når sakene skal løses tidligere, finner man gode løsninger i kommunen, i et samarbeid med de ulike etatene. Det skal legges vekt på miljø, og det skal legges vekt på kulturminner, men man kan finne de gode løsningene lokalt uten at man trenger å gå helt til departementets kontor. Derfor har vi også sett en veldig kraftig nedgang i antall innsigelser som havner i Kommunal- og moderniseringsdepartementet. Vi har også markert et klart skifte – fra at om lag 75 pst. av innsigelsene ble akseptert, til at det nå er 75–80 pst. av kommunens synspunkter som blir ivaretatt. Jeg er glad for at komiteen har behandlet denne saken raskt og effektivt. Det er forslag som vil bli godt mottatt i Kommune-Norge, og som vil bidra til at vi får raskere og mer rasjonell behandling av den type saker.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-11-20:
Jeg må nok erkjenne at den frustrasjonen har ikke jeg registrert. Det er mulig at den befinner seg blant opposisjonspartiene i Stortinget, men jeg opplever tvert imot en stor begeistring i næringen, i Kommune-Norge og blant folk flest knyttet til de forenklingsforslagene som regjeringen nå gjennomfører. Jeg tror vi må gjøre begge deler. Det er klart at vi må ha et helhetlig blikk på plan- og bygningsloven, for å se om den fungerer etter hensikten. Samtidig er det nødvendig å foreta de endringene som kan gjennomføres raskt. Det handler om kortere tidsfrister. Det handler om endringer som innebærer at man unngår stadige omkamper, og det handler om mer rasjonell behandling av både plansaker og bygningssaker.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2014-11-20:
La meg si at jeg er enig i alt det Elvestuen nå sa. Vi skal legge større vekt på lokaldemokratiet, men samtidig ivaretar de ulike statlige etatene viktige sektorhensyn. Det gjør miljømyndighetene, Jernbaneverket, Statens vegvesen og kulturminneetatene. Men mitt poeng er at man må finne gode løsninger tidligere, og jeg har mange eksempler på at man nå har gjort det, nettopp fordi vi har sagt at det skal legges mer vekt på lokaldemokratiet. Da får man også de ulike etatene til å sette seg rundt bordet og finne løsninger. Det har man flere eksempler på fra Oslo, hvor man har funnet løsninger som gjør at kommunen ikke får det akkurat som de vil, og de statlige myndighetene heller ikke får det akkurat som de vil. Men man har funnet gode løsninger. Det er mitt poeng.
Ronny Berg (Fremskrittspartiet), 2014-11-20:
Når jeg ikke er innkalt på Stortinget som vararepresentant, sitter jeg som varaordfører i Alta kommune. Som lokalpolitikere må vi forholde oss til plan- og bygningsloven nesten hver dag i møte med saksbehandlere og utbyggere. Av og til har loven føltes mer som et hinder enn som en mulighet for å være en ja-kommune. Jeg er veldig glad for at vi har en regjering som hele tiden jobber for å forenkle, fornye og forbedre lover og regler som igjen bidrar til å skape en enklere hverdag for folk flest og næringslivet. Det kan vi også se på mange av forenklingene innen plan- og bygningsloven som regjeringen foreslår. Endringene vil i hovedsak legge til rette for mer effektive planprosesser og ha positive økonomiske konsekvenser for næringslivet. Jeg er også veldig glad for at regjeringen vil oppheve femårsregelen, noe som vil innebære en enklere behandling av byggesaker og mindre ressursbruk i forbindelse med planbehandlinger både for kommuner og tiltakshavere. Det er mange ting som kan gjøre at prosesser forskyves. Da er det ikke bra slik det har vært, at tiltakshavere omtrent har måttet starte på nytt. Det er viktig at saksbehandlingen ikke tar for lang tid. Da er det bra at forslaget til frister i plan- og bygningsloven vil kunne legge til rette for enklere, raskere og mer forutsigbar behandling av plansaker og dermed gi en positiv gevinst. Det er også veldig bra at forslaget til ny plan- og bygningslov vil bidra til en raskere behandling av innsigelsessaker og legge til rette for at sakene ikke blir liggende ubehandlet i overgangen mellom behandlingsleddene. Når det gjelder planprogram og konsekvensutredninger av forslaget, vektlegges det et tydeligere og mer forenklet og fleksibelt regelverk som i hovedsak anses som samfunnsnyttig. Totalt sett vil den nye plan- og bygningsloven bidra til at kommunene og tiltakshaverne sannsynligvis trenger mindre ressursbruk i forbindelse med planbehandlinger, og det er positivt. Jeg er stolt over en regjering som hele tiden jobber for å forenkle, fornye og forbedre samfunnet, noe som igjen gir en enklere hverdag for folk flest.
Eirik Milde (Høyre), 2014-11-20:
Denne regjeringen har lovet å forenkle og forbedre offentlig sektor og legger i denne proposisjonen godt til rette for en enklere, mer fleksibel og mer effektiv behandling av reguleringsplaner. Disse forslagene følger godt opp en overordnet strategi for å gjøre hverdagen enklere både for bedrifter, folk flest og kommuner. Det handler i stor grad om å redusere tidsbruken i plansaksbehandlinger og øke forutsigbarheten for dem som er involvert. Ikke minst vet vi at det innen planlegging av vei og bane kan gå både vinter og vår før alle prosesser er ferdig. Det kan til og med gå så lang tid at man må starte helt på nytt, rett og slett fordi ting endres fort i vårt samfunn. Jeg tror det store flertallet er enig i at prosesser opp mot ti år for store, tunge infrastrukturprosjekter er for lenge. Den gangen vi gjennomførte de store jernbaneprosjektene i Norge, mot slutten av 1800-tallet, brukte man gjerne ett til to år fra man fattet vedtak, til man startet bygging. Jeg tror kanskje dette er litt snau tid i vårt komplekse samfunn, men et sted imellom der kunne vel kanskje være et mål. Det er vel verdt å merke seg at det store flertallet av høringsinstansene er positive til de endringene som foreslås i denne proposisjonen. Når det gjelder den såkalte femårsregelen, som mange har snakket om her, var høringsforslaget at kommunene kunne øke fristen til inntil ti år, men med mulighet for en forlengelse på to år, som i dag. Vi har et langstrakt land, og ikke alle deler av Norge har et like stort utbyggingspress eller opplever like store og raske endringer som man gjør f.eks. her i Oslo. Det er derfor fornuftig at regjeringen nå foreslår at denne bestemmelsen, denne femårsfristen, erstattes med en mer generell bestemmelse. Den sier at det skal gjøres en vurdering av om plangrunnlaget er godt nok før byggearbeidet igangsettes, og vil gjelde for planer som er eldre enn ti år. Dette grepet tror jeg vil gjøre det enklere og mer forutsigbart for forslagsstillere, utbyggere, kommuner og offentlige instanser.
Eirik Milde (Høyre), 2014-11-20:
Jeg vil gjerne, på vegne av saksordføreren, få takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid i arbeidet med denne saken. Det er alltid gledelig å kunne legge fram en innstilling som er enstemmig. Klimaforliket legger føringer på oss, og det er viktig at vi leter etter gode løsninger for klima og miljø i de sakene vi arbeider med. Innenfor området offentlige anskaffelser blir dette tydelig. Offentlig sektor bør – og skal – bruke sin markedsmakt i kraft av å være den største forbrukeren i økonomien, med rundt 400 mrd. kr årlig, og det er rom for å bruke innkjøpspolitikken aktivt som et virkemiddel i det grønne skiftet. Det er bra at regjeringen ser behovet for en gjennomgang av dagens regelverk med sikte på å fornye arbeidet med miljø- og klimahensyn i offentlige anskaffelser. Det å bruke offentlige anskaffelser som en del av satsingen på det grønne skiftet og økt konkurransekraft for norske arbeidsplasser er både bra og riktig. Omstillingen av samfunnet generelt og offentlig sektor i retning av lavutslippssamfunnet er en så stor oppgave at det ikke finnes noen god grunn til at klima- og miljøhensyn skal være et adskilt anskaffelsestema, men at det bør integreres med den øvrige satsingen myndighetene har på anskaffelser. I Sundvolden-erklæringen stadfestes det at regjeringen vil at offentlig sektor som kunde bidrar til å ta i bruk og utvikle ny miljø- og klimavennlig teknologi. Videre er det slik at EU har vedtatt nye direktiver på anskaffelsesområdet, og direktivene åpner for økt grønt handlingsrom og innovasjon gjennom anskaffelsesprosesser. Ett av formålene med EUs arbeid med å revidere anskaffelsesdirektivet har vært å bedre muligheten for å ivareta andre samfunnshensyn i offentlige anskaffelser, som f.eks. klima og miljø. Mulighetene til å stille krav til miljø i alle faser av en prosess er tydeliggjort og utvidet. Difi er myndighetenes organ for å utvikle offentlig sektor på anskaffelsesområdet og bidrar med sin fagkompetanse på dette feltet. Skal vi lykkes med å bruke offentlige anskaffelser i klimaets og miljøets tjeneste, blir det viktig å få formidlet ut de mulighetene som ligger i regelverket til den enkelte innkjøper i offentlig sektor. Det blir viktig å få så vel statlige som kommunale og fylkeskommunale organer til å bruke regelverket i klimaets og miljøets tjeneste. Kunnskapsspredning blir viktig. Med dette vedtaket i denne saken blir arbeidet med kompetansespredning og rådgivning om miljø- og klimahensyn i offentlige anskaffelser definert som Difis ansvarsområde.
Mudassar Kapur (Høyre), 2014-11-20:
Jeg tror det er viktig når vi nå behandler denne saken, også å minne om at dette jo ikke er det eneste som har blitt lagt fram av regjeringen når det gjelder forenklinger. Vi behandlet rett før sommeren en ganske stor proposisjon om forenkling av plan- og bygningsloven. Og med dette som nå kommer i dag, vil det gi ytterligere fart på raskere boligbygging, enklere boligbygging, raskere saksbehandling og ikke minst mer forutsigbarhet for både kommuner og utbyggere. Jeg er spesielt glad for at vi nå fjerner femårsfristen. Mange utbyggere og lokalpolitikere som jeg møter, har vært frustrert over denne femårsfristen. De har følt at det er vanskelig – og noen ganger umulig – å lage planer for større boligbygging av gangen, og dermed blir det en lappeteppe-strategi når vi skal bygge ut boliger. Kommunene er jo også nå glade for å kunne slippe denne ekstrakostnaden ved at man skal ha fornyelse etter fem år. Men det var også en ting som Arbeiderpartiets representant sa her, som fikk meg til å ta ordet. Det ene var denne litt merkelige mistenkeliggjøringen av enkelte utbyggere, at de vil bli sittende for lenge på tomta når de ikke har en femårsfrist. Vel, en utbygger lever av å bygge ut. De har faktisk en genuin interesse av å bygge disse boligene, og det har også kommunene. Det bringer meg over til mitt neste punkt, som representanten fra Arbeiderpartiet også nevnte, nemlig denne frustrasjonen blant utbyggere om de stadig endrede reglene. Jeg har også hørt denne frustrasjonen, men den gjelder ikke denne regjeringens forenklinger; den gjelder de stadig nye detaljkravene og den statlige overstyringen som den forrige regjeringen kom med overfor både bransjen og kommunene. Det er en grunn til at byggetakten gikk ned, det er en grunn til at vi har hatt et etterslep på boligbygging, og det er nettopp det vi gjør noe med ved å forenkle og forbedre byggeprosessene. Til slutt vil jeg minne om at ja, det vil komme flere endringer, for det er behov for flere endringer. Vi må bygge minst like mye de neste 30 årene som vi har bygd de siste 100 årene. Med den befolkningsveksten vi skal ha i landet, vil det ikke bare være fornuftig å ha noen endringer fra tid til annen – det vil være et stort behov for å ha store endringer fortløpende, etter hvert som befolkningen øker. Så vil jeg bare avslutte der jeg startet: Frustrasjonen har ligget i hva den forrige regjeringen gjorde, og etterslepet den etterlot seg.
Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Som representanten Berg frå Alta er eg òg til vanleg lokalpolitikar, men i Groruddalen i Oslo – den hurtigast veksande byen i Europa. Eg har lyst til å seia at òg SV vil ha ein enklare kvardag, men vi synest – som vi også, saman med fleire, har sagt i ein merknad – at det er tidleg å vita om femårsregelen er velfungerande eller ikkje. Og vi er bekymra over – som også er sagt her – den aukande tendensen vi ser, særleg i pressområda våre, til at utbyggjarane blir sitjande på regulerte eigedomar utan å byggja, fordi ein ventar på at prisane skal stiga ytterlegare. Som stortingspolitikarar synest eg vi må vera opptekne av at det lovverket vi vedtek, ikkje skal auka utgiftene til folk flest – dei skal få seg ein bustad som dei har råd til. Eg håpar, når vi har begeistra næringa på denne måten – som det blei sagt av fleire – at vi òg kan ha tillit til at næringa vil byggja bustader minst like fort som før, og ikkje dobbelt så sakte, for bustadmarknaden er altfor høgt prisa som han er. Vi må følgja dette nøye opp.
Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
På FNs klimatoppmøte i København i 2009 forplikta rike land seg til å løyva 100 mrd. dollar årleg til klimafinansiering innan 2020. Det var eit sentralt krav frå utviklingslanda i klimaforhandlingane, og det er viktig for tilliten i desse forhandlingane at Noreg og andre rike land følgjer opp løfta sine. Det er dessutan rettferdig. Det er fattige land som har bidrege minst til klimaendringane, men dei opplever konsekvensane hardast. Fattige land fortener vår støtte til å tilpassa seg klimaendringane, og fattige land fortener vår støtte til å investera i klimateknologi, og kanskje dei kan unngå dei fordyrande omvegane om fossil energi som vi har hatt. Håpet er at fattige land kan hoppa over ein del av desse fossile tilstandane som rike land har gått igjennom. Det er viktig at Noreg tek ein aktiv og leiande posisjon i arbeidet med FNs grøne klimafond. Eg vil i denne debatten visa til SVs alternative budsjett, der vi føreslår 650 mill. kr i støtte til klimafinansiering. Det gjer vi på toppen av å løyva 1 pst. av BNI til bistand. Eg vil minna dei andre partia om at støtta til klimafinansiering bør koma på toppen av den ordinære bistanden og ikkje til erstatning for andre viktige utviklingsføremål. Då den raud-grøne regjeringa i si tid vedtok å trappa opp støtta til regnskogsbevaring til 3 mrd. kr, auka ho samtidig delen av BNI til bistand totalt. Eg registrerer at dagens regjering ikkje vel ein sånn strategi. Tvert imot lèt dei vera å løyva éi krone av kvar hundrelapp vi tener, til bistand, og dei føreslår ein altfor beskjeden sum, innanfor den beskjedne bistandsramma, til klimafinansiering. SV meiner vidare at støtta til klimafinansiering må få ein årleg opptrappingsplan fram mot 2020. Til slutt vil eg minna om at alle pengane vi løyver som bistand, skal forvaltast skikkeleg. Eg vil minna regjeringa om at dei har eit stort ansvar for å følgja opp forvaltninga av pengar som går til klimafinansiering, og sørgja for gode tiltak mot misleghald, også i dei internasjonale fonda som Noreg løyver pengar til. Det er verken i klimaet eller i dei fattige landa si interesse at vi gløymer nulltoleransen for korrupsjon og misleghald når vi no diskuterer dei store summane som krevst frå verdas rikaste land. Også vi i SV ser fram til fleire debattar om korleis oljefondet vårt, som vi kallar det på folkemunne, kan brukast som eit endå betre verktøy i den store, viktige klimakampen, der Noreg har både finansielle musklar og kompetanse til å ta eit særskilt ansvar i den grøne, gode striden.
Ingunn Gjerstad (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Ein får jo lite grann trim på sånne dagar når det er komiteen sine saker på rad og rekke! På same måte som klimaendringane rammar urettferdig og ulikt ute, blir norske kommunar ramma ulikt av regjeringas, og Stortingets, opprioritering av klima- og miljøomsyn. Då er det vår rolle å sikra verktøykassa deira. Små kommunar har som vi veit mindre ressursar, færre tilsette enn store kommunar, og som statsråd Sundtoft også sa i førre sak, så er offentleg sektor veldig viktig for å nå klimamåla våre. Det å – gjennom Difi – gje hjelp til kommunane, gje dei opplæring i å bruka denne store marknadsmakta si, er ei oppgåve som vi må få på plass igjen. Vi gjer det no i dette vedtaket, og eg er glad for at ein samla komité vil det.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Jeg trodde egentlig at dette var en så enkel sak at ikke Stortinget behøvde å vie selve saken så mye oppmerksomhet. Jeg synes likevel etter denne debatten at det er greit å komme med noen betraktninger. Jeg har stor forståelse for at flere, fra begge regjeringspartiene, må opp og snakke om forenklingsinitiativet som ligger i denne saken, og på en måte oppskalere virkeligheten i det som foreligger – det er iallfall slik jeg opplever det etter å ha hørt innleggene her. Det kan jo være spesielt god grunn til det, for antallet byråkrater har steget betydelig under den regjeringen som nå sitter. Jeg har registrert at statsråden har sagt at mindre byråkrati ikke er det samme som færre byråkrater. Det er for så vidt greit. En kommentar til plan- og bygningsloven: Det er en lov hvor ulike hensyn blir balansert mot hverandre. Det er ikke slik at plan- og bygningsloven er en lov som er innført for å hindre folks muligheter. Den er til for å balansere de ulike hensynene som ligger i samfunnet. Det er ganske vesentlig å ta med seg. Jeg tror ikke noen i denne salen er imot forenklinger. Etter at loven nå har virket i noen år, kan det være erfaringer som tilsier behov for endringer. Det er vi selvfølgelig for. Men jeg er ikke for at vi skal ha en plan- og bygningslov, spesielt når det gjelder bruk av areal, som fjerner balansepunktene mellom de ulike hensynene vi skal ta som samfunn og som myndigheter. Det vil etter min oppfatning være galt. Jeg har heller ikke registrert at statsråden har tatt til orde for en slik endring. I all hovedsak fungerer dagens plan- og bygningslov utmerket. Men det er helt opplagt enkelte behov for justeringer. Det synes jeg kanskje ikke denne debatten tar innover seg. Så til at uenigheter i plansaker og bruk av areal skal løses så tidlig som mulig. Det er ikke noe nytt. Det står faktisk i den loven som gjelder nå. Hensikten med de justeringer som ble foretatt sist, var nettopp at innsigelsene skulle tidlig på bordet – uenigheter skulle løses så tidlig som mulig. Det er det god grunn til å kunne klare også med den loven som gjelder.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Ut fra foregående innlegg skulle en egentlig tro at det forslaget som vi nå behandler, var overflødig, men det er det ikke. Det er en årsak til det, og det er at regjeringen valgte å fjerne det instrumentet fra Difi som et flertall mener Difi skal ha. Sånn sett er jeg glad for at Stortinget er samlet. 400 mrd. kr – eller der omkring – er det det offentlige handler for hvert eneste år. Det er en betydelig innkjøpsmakt i det offentlige systemet, og det er viktig at det har en innretning mot miljø- og klimahensyn. Det er nettopp det saken egentlig handler om. Det ville vært forundringsverdig dersom en ikke ønsket at staten skulle opprettholde, gjennom Difi, den klare rådgivningsfunksjonen og den klare innretningen som de har hatt mot miljøhensyn i offentlige innkjøp. Så er jeg i likhet med foregående taler glad for at komiteen er samlet, men jeg understreker at det er et flertall – et klart flertall i komiteen – som er betydelig kritisk til at regjeringen valgte å fjerne dette mandatet fra Difi. Flertallet mener veldig tydelig at nettopp det som har vært innretningen til Difi når det gjelder miljøhensyn i offentlige anskaffelser, har hatt stor betydning, og at det ikke er noen motsetning i den forbindelse og til det som eventuelt skal komme av forsterkninger i offentlige innkjøp av miljø- og klimahensyn. Dette er en god sak. Det var egentlig en unødvendig sak hvis regjeringen ikke hadde foreslått den justeringen de gjorde, men på bakgrunn av den justeringen de foreslo, er jeg svært glad for at et samlet storting ønsker at ordningen skal fortsette.
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Flertallet i komiteen mener at miljøkriteriesettene og annen veiledning fra Difi har gitt tiltrengt og faglig trygghet for hvordan miljøkrav og kriterier kan stilles i konkurranser og anbud. Er statsråden enig i den betraktningen?
Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Da kunne det være fristende å stille følgende oppfølgingsspørsmål: Når statsråden i brev til komiteen datert 22. oktober skriver at hun «har ikke sett det som hensiktsmessig å videreføre den forrige regjeringens politikk på dette området», hva er det som har endret seg fra 22. oktober og fram til i dag, når også statsråden understreker at videreføringen av den rød-grønne regjeringens politikk er viktig akkurat på dette feltet?
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-20:
Klimaendringene er globale. Derfor trengs det både nasjonal innsats og internasjonalt samarbeid for å stoppe dem. Jan Egeland sa det så tankevekkende på Zerokonferansen i forrige uke: «Det store spørsmålet i vår tid handler om at vi er i ferd med å gjøre verden ulevelig i stadig større deler.» Det rammer hardest de fattigste, som har gjort minst, mens det rammer minst oss som har gjort mest for å skape global oppvarming. Fremdriften i arbeidet med å få på plass en internasjonal klimaavtale hvor alle land er med, går altfor sakte. Vi trenger ambisiøse ledere som forplikter seg til ambisiøse utslippskutt, og mer penger til finansiering av klimatiltak. Det vil gi sårt trengt tillit til klimaforhandlingene, som må gi oss en global klimaavtale til neste år om vi skal klare å bekjempe de ødeleggende klimaendringene. Det er ikke tvil om at vi i Norge må gjøre det vi kan for å få fortgang i denne prosessen. Vi bør bl.a. sende sterke signaler om at fornybar energi er en del av klimaløsningen. Norge bør være pådrivere for et sterkt internasjonalt partnerskap for Energy+, et initiativ som finansierer fornybar energi i utviklingsland og samtidig bekjemper fattigdom. Kristelig Folkeparti har tidligere foreslått å opprette et investeringsfond med formål å investere i bedrifter og prosjekter innenfor energi- og miljøsektoren, med spesiell vekt på nyskapende og miljøvennlig energiteknologi. Vi ønsker at SPU i større grad investerer i samfunnsansvarlige og bærekraftige virksomheter og i fremtidsrettede sektorer som fornybar energi og annen klima- og miljøvennlig virksomhet. I tillegg bør fondet investere mer i fremvoksende markeder, noe som de siste årene har vist seg å gi langt bedre avkastning enn investeringer i rike land. Fondet må forvaltes ut fra etiske retningslinjer og med mål om lav risiko og høy avkastning. Målet om høy avkastning må likevel ikke gå på bekostning av menneskerettigheter eller miljø. Det er tvert imot viktig å påse at fondet ikke bidrar til brudd på menneskerettighetene eller store miljøødeleggelser. SPU bør heller ikke foreta investeringer som ikke er forenlige med den globale klimamålsettingen om maksimalt to graders temperaturøkning. I forslaget foreslås det å innføre en klimaprosent. Det innebærer at Norge skal bruke tilsvarende 1 pst. av Norges samlede nasjonalinntekt, BNI, per år til klimatiltak i utlandet. Det tilsvarer om lag 30 mrd. kr for 2014. Innenfor andre politikkområder har det vært politisk satte ambisjoner om en prosentsats. Dette gjelder innenfor både kulturpolitikken og utviklingspolitikken. Disse målsettingene har bidratt til store ressurser til disse formålene. Jeg vil derfor ikke utelukke at det kan være aktuelt å ha lignende ambisjoner innenfor andre politiske formål, da også i klimapolitikken.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-20:
Offentlig sektor er den største innkjøperen i landet. Årlig kjøpes det inn varer og tjenester for rundt 400 mrd. kr, noe som utgjør om lag 18 pst. av BNP. På den måten besitter offentlig sektor en innkjøpsmakt som ingen andre kan måle seg med. Denne makten kan være et unikt verktøy dersom en bruker det på rett måte. Offentlig sektor kan gjennom strategiske miljøbevisste anskaffelser bidra sterkt til å etablere etterspørsel etter miljøvennlige og innovative løsninger på tvers av ulike sektorer. Det store spørsmålet er imidlertid om det offentlige allerede i dag innehar tilstrekkelig kompetanse til å utnytte denne makten til nettopp dette. Spørsmålet blir da: Eksisterer det en gjennomgående oppmerksomhet og en klar bevissthet rundt dette i alle offentlige instanser når det skal foretas innkjøp? Jeg tror dessverre ikke det i tilstrekkelig grad er tilfellet. Inntil høsten 2013 hadde Difi en avdeling, finansiert av Miljøverndepartementet, som arbeidet med nettopp slik kompetanseheving. Avdelingen har utviklet verktøy og kurs, har drevet opplæring og veiledning for at kommunene og andre offentlige instanser kan bli dyktigere og mer bevisste når det gjelder å stille krav til miljøeffektivitet og innovasjon ved anskaffelser. Avdelingen har særlig fokusert på de store og viktige innkjøpspostene som driftskostnader, energi- og miljøbelastninger, IKT, transport og bygninger. Regjeringa valgte imidlertid å fjerne tilskuddet i tilleggsproposisjonen til statsbudsjettet i fjor høst. Det har naturlig nok ført til at Difis arbeid på feltet er redusert til et minimum. At hver kommune skal utvikle egne krav mener vi rett og slett er dårlig samfunnsøkonomi. Jeg synes det er underlig at ikke regjeringa har lansert noe alternativ for å øke innkjøpskompetansen i det offentlige. Lov om offentlige anskaffelser pålegger det offentlige å ta hensyn til miljø og livssykluskostnader, LCC. Mangel på kompetansekapasitet i kommuner, fylkeskommuner og statlige organer vil kunne føre til at disse aspektene sjelden tas hensyn til. Konsekvensene er dårligere kvalitet og økte LCC-kostnader. Jeg mener primært at den opprinnelige budsjettposten bør gjenopprettes. Dette har da også Kristelig Folkeparti foreslått i sitt alternative budsjett for 2015. Vi har foreslått å bevilge 10 mill. kr for å videreføre satsingen. Så nå får vi se hvordan det går i forhandlingene, men vi velger å støtte representantforslaget.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2014-11-20:
Det er positivt, synes vi, at regjeringa skal gjennomgå dagens regelverk med sikte på fornyelse i arbeidet med miljø- og klimahensyn i offentlige anskaffelser. Spørsmålet mitt blir: Ville det ikke være klokt å vente med å redusere aktiviteten til Difi til dette arbeidet er gjennomført?
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-20:
Offentlig sektor er den største forbrukeren i norsk økonomi med rundt 400 mrd. kr i årlig forbruk, og jeg konstaterer med glede at en samlet komité mener at offentlig sektor aktivt bør bruke de mulighetene en slik markedsposisjon gir i innkjøpspolitikken som et virkemiddel for det grønne skiftet. Komiteens syn vil bli vektlagt i den pågående revisjonen av regelverket på anskaffelsesområdet. Revisjonen tar bl.a. utgangspunkt i EUs nye direktiver på anskaffelsesområdet. Direktivene åpner for økt grønt handlingsrom og innovasjon gjennom anskaffelsesprosesser. Fristen for nasjonal gjennomføring er april 2016. Gjennomgangen vi har startet, gjelder ikke bare regelverket, den gjelder også en videreutvikling av politikken mer generelt. Det reviderte regelverket fra EU er mer fleksibelt og åpner nye muligheter. Skal vi utnytte potensialet i et mer fleksibelt regelverk, må vi kombinere det med andre virkemidler på en smart måte. Da kan vi forenkle hverdagen for oppdragsgivere og næringsliv og oppnå praktiske resultater, som kan fremme både det grønne skiftet og økt grønn konkurransekraft. Det offentlige er samlet sett den største forbrukeren, men det er også mange store forbrukere i privat sektor, og vi kan lære av de beste på grønne innkjøp i privat sektor. Nasjonalt program for leverandørutvikling 2015–2019 skal fremme bruk av nye miljø- og klimavennlige teknologier. Dette er ett eksempel på de mange initiativene som samlet sett bidrar til omstillingene i økonomien. Komitéflertallet viser til at veiledningstilbudet er redusert i inneværende år, men Difi har fortsatt ansvar for veiledning om regelverket knyttet til miljø og livssykluskostnader. Jeg vil gjøre en grundig vurdering med tanke på hva som bør videreføres, hva som kan forenkles, og hva vi må gjøre nytt i det videre utviklingsarbeidet. Det vil da være naturlig å vurdere hva slags veiledning det vil være størst behov for, og hvordan veiledningen skal tilbys. Departementet vil aktivt bruke Difi til faglig rådgivning i den utviklingsfasen vi nå er inne i. Jeg merker meg at komiteen peker på at det er viktig i det videre arbeidet med anskaffelsesregelverket å få formidlet de muligheter som ligger i regelverket til de enkelte innkjøpere i offentlig sektor. Det blir viktig å få så vel statlige som kommunale og fylkeskommunale organer til å bruke regelverket i miljøets og klimaets tjeneste. Jeg ønsker at framtidige virkemidler skal bidra til forenkling. Det gjelder ikke minst ved økt digitalisering, og dét er også positivt i et miljøperspektiv. Det må bli enklere å ta grønne valg for offentlige virksomheter. Så la meg til slutt gi uttrykk for at jeg er tilfreds med den tverrpolitiske enigheten om å bruke innkjøpspolitikken aktivt som virkemiddel for det grønne skiftet. Komiteen gir klare signaler til regjeringen om hvordan Difi kan – og bør – bidra til å styrke kompetansen om miljø og klima i offentlige anskaffelser, og disse signalene vil jeg ta med meg i den pågåendene gjennomgangen av regelverk og virkemidler.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-20:
Difi er ansvarlig for veiledning i hele regelverket for offentlige anskaffelser, også i miljø- og livssykluskostnader. Det er en integrert del av arbeidet med offentlige anskaffelser, og derfor bruker vi Difi aktivt når vi jobber med hvordan vi skal følge opp det vi nå vet kommer fra EU om nye innkjøpsdirektiver.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-20:
Som jeg sa i det forrige svaret, bruker vi Difis kompetanse nå i vårt arbeid for å vurdere konkret hva slags veiledning det vil være størst behov for, og hvordan den veiledningen skal tilbys. Vi vet nå at dette området er i rask utvikling. Vi beveger oss i retning av et mer fleksibelt og åpent regelverk. Vi vet nå hva vi kan forvente kommer fra EU, og hvordan vi skal tilpasse oss det, og hvordan vi legger opp til bedre kompetanse, men også kanskje mer innovasjon i innkjøpet i forhold til å være med på det grønne skiftet. Så vi bruker Difi aktivt i det arbeidet, og tar i bruk deres kompetanse.
Tine Sundtoft (Høyre), 2014-11-20:
Nå merker vi oss også utviklingen i EU på dette området, og vi vet at det kommer nye direktiver. Vi bruker Difi i det arbeidet nå. Så er det viktig – igjen, som jeg sa – å se på hva slags veiledning vi trenger, og hvordan veiledningen skal tilbys. Det har vært et godt prosjekt i Difi som har gitt god innsikt i dette, som også staten, kommuner og fylkeskommuner allerede har fått godt innblikk i. Så jobber vi videre nå, fordi vi vet at det å bruke innkjøpspolitikken er et av de viktigste verktøyene vi har for å foreta det grønne skiftet. Difi sitter på god kompetanse, som vi bruker i vår utvikling av dette politikkområdet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Som saksordfører for Difi i kommunal- og forvaltningskomiteen synes jeg det er naturlig at jeg også sier noe om dette. Jeg har med stor forundring sett på hva regjeringen har gjort på dette området, og forundrer meg over en regjering fra høyresida som ikke skjønner ordentlig, tror jeg, hvordan en stor økonomisk, finansiell, muskel virkelig kan brukes til å oppnå resultater. Jeg er derfor glad for at man nå finner noen løsninger på dette, men det er sånn at man må ha sentrale kompetansemiljøer som kan rådgi både statens ulike organer og etater og også kommunesektoren på en mye sterkere måte enn det man gjør i dag, både på klima og miljø og også på veldig mange andre områder der IKT er vesentlig. Jeg vil også henlede oppmerksomheten på internasjonal forskning, der det nå bl.a. er en forsker ved Staffordshire University i England som heter Mariana Mazzucato som gjennom sin forskning har vist hvor viktig offentlig sektors virkning er på innovasjon og særlig de store skiftene som trengs i samfunn, altså at man ikke må undervurdere offentlig sektors innsats som en stor aktør og som en viktig pådriver for slike innovative skift på veldig mange områder. Det mener jeg at det er viktig at vi nå går skikkelig inn i, sånn at vi ikke på en måte faller i disse ideologiske grøftene der alt offentlig ikke er innovativt, for veldig mye offentlig er innovativt, og denne forskningen viser at skal vi få til det grønne skiftet vi trenger nå, må det offentlige kraftig inn for å bidra til at det skiftet skjer.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Jeg takker for svaret, og jeg forstår, på det statsråden sier, at han tar dette på det største alvor. Da handler det om alle de tingene som blir satt i gang nå, og som har vært satt i gang før, men det handler først og fremst om å påse at det man sier og vedtar, blir gjort, og at hvis det ikke blir gjort, må noe skje. Jeg skjønner at statsråden ikke kan gå inn i de enkelte sakene, men jeg savner kanskje at han er litt mer kontant enn han var i sitt innlegg når det gjelder disse sakene, som han ellers er i kriminalpolitikken – for når det skjer noe galt, har statsråden vært ganske klarttalende om at når man gjør fæle ting, som får fæle konsekvenser, må det få en konsekvens for en sjøl også. Jeg savner litt av det i statsrådens innlegg. Jeg er glad for at han nevner spesielt disse verktøyene, SARA og SARA for barn, men det er også verktøy som man i flere år har sagt skal være implementert, men som ikke blir det. Man må følge opp at de faktisk blir implementert, og at dette blir kompetanse som de ulike polititjenestemenn har, for det er helt nødvendig at de har det. Man må se etter, forstå hva man ser og gripe fatt i det. Så jeg er helt enig med statsråden i det. Det gjelder å komme for seint så tidlig som mulig, men at man klarer å avverge, er sjølsagt det aller beste. Til dette med politiets organisering framover: Jeg forventer at dette får den prioritet som statsråden nå sier at det skal ha i arbeidet med å organisere politiet på nye måter framover, og jeg vil utfordre statsråden til å si litt om hvordan dette får konsekvenser for den nye politireformen, på en slik måte at vi er sikre på at dette faktisk får prioritet i de enkelte politidistrikt og der politiarbeid utøves. Jeg er glad for at statsråden understreker meldeplikten, for det er det det er. Det er egentlig en meldeplikt for oss alle. Når vi vet og når vi ser noe som gjelder barn, står meldeplikten over taushetsplikten. Dette kan ikke sies for mange ganger, for det blir brukt som en unnskyldning. Til slutt: FNs barnekomité sier at når vi har inngått forpliktelser om Barnekonvensjonen, skal man sette av tilstrekkelig med økonomiske ressurser for å iverksette tiltak. Da må barnehusene prioriteres høyere, og da må også konkrete tiltak i handlingsplanen mot vold mot barn følges av penger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Jeg vil takke for debatten. Slike saker er vanskelige, og av og til blir ord både litt flate og dumme. Det sies at en god barndom varer livet ut. Jeg vil heller si at både en god og en vond barndom varer i generasjoner. Men det vi har tatt opp her i dag, er at noen ikke engang får oppleve det. Det er tydeligvis mye som gjøres, og det er jeg glad for. Men det vil alltid være knapphet på ressurser. Da må det å prioritere bety å prioritere, og ikke at det kommer sist allikevel. Det er en utfordring jeg har til statsråden til slutt her: Det er nettopp internt i politiet at dette faktisk skjer – at man prioriterer det når det gjelder organisering, at man prioriterer det når det gjelder kompetanseheving, at man prioriterer det når det gjelder å følge opp og sjekke ut at dette faktisk skjer. Å prioritere må også bety at vi setter en merkelapp på pengene. Jeg vet at regjeringen ønsker at man skal bygge ut f.eks. skolehelsetjenesten som et veldig viktig forebyggende tiltak. Jeg er enig i det. Men setter vi ikke merkelapp på pengene, kan det like gjerne bli asfalt. Da er plutselig det lokale selvstyret viktigere enn at disse barna får hjelp der de er. Og da er det ikke prioritering. Da er det: Bruk pengene til hva du vil. Derfor må det settes merkelapp på pengene. Så sa representanten Lise Christoffersen at vi må være like oppmerksomme på, og kanskje også organisere det sånn, at beredskapsarbeid også handler om dette. Det er barn og også voksne – noen menn også – som lever i terrorveldet hele tida. De vet hvem terroristen er også. Politiet vet ofte også hvem terroristen er. Allikevel hjelper det ikke. Derfor vil jeg også utfordre statsråden på å se hva vi kan gjøre for f.eks. å få brukt omvendt voldsalarm mer. Det er en mekanisme vi har vedtatt, men som nesten ikke blir brukt. Da kan det jo være lovendringer som må til for at den kan bli brukt og beskytte liv og helse hos folk. Flere har snakket om – f.eks. representanten Ropstad – flere studiepoeng. Flere har snakket om barnehusene. Jeg er veldig enig i at det er alvorlig når noen signaliserer at 30 dagers ventetid er sånn passelig. Nei, det er ikke det – det er ikke passelig, det er altfor lang tid. Vi må ha et mål som sier at dette skal skje med én gang. Det er flere som også har tatt til orde for at etterutdanning og spesialisering må skje på en annen måte, men det er viktig at det skjer både i polititjenesten og i etterforskningen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-11-20:
Jeg er i all hovedsak enig i alt det interpellanten nå sa fra talerstolen. Jeg vil si lite grann når det gjelder de konkrete områdene som hun utfordret meg på. Det ene handler om hva slags oppfølging man skal ha når det gjelder det å si at man satser på noe. Jeg har jevnlig oppdateringsmøter med Riksadvokaten. Påtalemyndigheten er en helt uavhengig etat som har sine egne prioriteringer, men vi har en dialog hvor vi diskuterer den typen ting, uten at det er noen påvirkning noen vei. Påtalemyndigheten, og påtalemyndighetens prioriteringer, er uavhengige. Jeg har også månedlige oppfølginger med POD når det gjelder etterforskningsbiten i politiet og prioriteringen av denne formen for etterforskning i de ulike politidistriktene. Det er det som har ført til at vi nå f.eks. har sett en riktig utvikling når det gjelder ventetiden for avhør av barn og andre sårbare personer, hvor den nå for en gangs skyld går nedover, og vi skal nærme oss den lovfristen så fort det overhodet lar seg gjøre. Barnehusene er høyt prioritert allerede. Ressurssituasjonen og antallet barnehus er nå – ifølge den informasjonen jeg har – det som det er behov for. Så må man følge den utviklingen for å se hvordan det eventuelt endrer seg, men det viktigste nå er at vi har et avhørssystem som gjør at man kan bruke barnehusene enda mer effektivt. Der har vi – som jeg nevnte – dette arbeidet med endringer i straffeprosessloven og ny forskrift på trappene. Representanten Andersen etterlyser klar tale, og jeg kan love at min tale er 100 pst. klar på dette området. Vold og seksuelle overgrep mot barn er noe av den verste kriminaliteten vi har. Det er et samfunnsproblem, også fordi det er et tabubelagt område. Barneombudet sa på den konferansen jeg viste til i sted, at man for ti år siden nesten ikke snakket om vold og seksuelle overgrep mot barn. Det var daværende justisminister Odd Einar Dørum som virkelig satte vold i nære relasjoner på dagsordenen, noe som også senere regjeringer har fulgt opp. Og det er viktig at det er tverrpolitisk styrke bak det engasjementet. Det gjelder både det å gjennomføre konkrete tiltak og også det å våge å snakke om det i det offentlige rom og være tydelige på hva slags forventninger vi har til våre borgere om å gjøre det de kan for å hjelpe mennesker ut av en sånn situasjon. Det handler om å bry seg om – ikke om å bry seg med. Til slutt pekte representanten Andersen i innlegget sitt på utfordringen med at det er små etterforskningsmiljøer. Vi har 27 politidistrikter, som er svært ulikt utrustet. Det skaper også en stor utfordring etterforskningsmessig – særlig i denne typen saker, hvor man trenger spesialkompetanse. Det er et av hovedformålene med politireformen. I tillegg til at den skal gi et nært politi, er det andre viktige perspektivet at den skal gi en robusthet og en faglighet i etterforskningskompetansen som gjør at man får den spesialkompetansen som er nødvendig for å etterforske grundig og godt seksuelle overgrep og vold mot barn.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-11-20:
La meg først si litt om omvendt voldsalarm, som interpellanten tok opp til slutt. Vi skal følge opp det og se i hvilken grad dette blir brukt av domstolene. Så langt blir det brukt i relativt få tilfeller, og vi må evaluere dette etter en stund. Men vi må ha erfaringstall for hvordan domstolene har valgt å bruke det virkemiddelet, som kan være et veldig viktig virkemiddel, særlig i den type saker hvor det foreligger dom for vold i nære relasjoner. Jeg er også enig i at det er viktig at prioritere betyr prioritere. Om øremerking er det rette i alle sammenhenger, er jeg ikke like overbevist om, men vi må i alle fall følge opp ved at når vi sier at dette skal prioriteres i etterforskningen, så betyr det at det skal gå foran. Det står jo også i Riksadvokatens prioriteringsskriv at ved ressursmangel skal disse sakene gå foran. Det er hver eneste politimesters plikt å sørge for at det faktisk følges opp. Så har jeg lyst til å si at det skjer utrolig mye godt arbeid i politiet. Disse debattene tar jo veldig ofte utgangspunkt i de sakene hvor det har sviktet, hvor det har gått galt, men vi må ikke sitte med det inntrykket at det alltid går galt, for det gjør det ikke. Det gjøres utrolig mye godt arbeid i politiet. Politiet jobber for å implementere lærdom på en bedre måte, og poenget med de tiltakene som er gjennomført så langt, er jo å se på hva som har skjedd i disse konkrete sakene – nettopp for å lære. Så må jeg si at jeg synes dette har vært en veldig god debatt, også fordi den trekker inn et breddeperspektiv som er helt avgjørende når vi snakker om vold og seksuelle overgrep mot barn. Det er ikke bare en politisak, det er også, som mange av talerne i dag har vært inne på, et spørsmål om helsetjeneste, barnevern, sosial oppfølging og skole, og det er et spørsmål om oss som borgere og det ansvaret vi tar som borgere i et slikt perspektiv. Så er det berørt at det er stor forskjell mellom politidistriktene og også politidistriktenes mulighet og evne til å prioritere. Det er noe av svaret som skal ligge i politianalysen, som interpellanten også har vært inne på. Det er viktig å få til den kombinasjonen av det nære politiet og det spesialiserte og høykompetente etterforskningspolitiet som vi må ha for denne typen saker. Jeg er overbevist om at vi skal klare å levere på det sammen i denne sal etter at politireformen blir vedtatt. Så tror jeg vi også skal ta med oss alt det ektefølte engasjementet som innleggene på denne talerstol har vist. Det er nemlig et grunnleggende og avgjørende fundament for at vi skal kunne lykkes. Derfor vil jeg til slutt komme med – ikke en pekefinger, men noe vi skal huske på som ansvarlige politikere: Vi bør i denne typen situasjoner og denne typen saker være forsiktige med å lage et politisk spill av noe vi egentlig alle er enige om skal prioriteres. Da bør vi – posisjon og opposisjon – spille hverandre gode. Det fortjener disse barna.
Hårek Elvenes (Høyre), 2014-11-20:
Først en takk til interpellanten for å ha reist et meget viktig, alvorlig og vanskelig tema. Før jeg går løs på dagens tema, for å si det sånn, må jeg replisere til foregående taler at når det gjelder de 350 politistillingene som er foreslått i statsbudsjettet, er de ennå ikke ferdig fordelt. Så her er det absolutt håp om at det kan komme nye politistillinger til Finnmark. De to sakene som ligger til grunn for dagens interpellasjon, har ett fellestrekk: Det var utenforstående, folk utenfor politiet, som gjorde at politiet måtte ta en ny kurs og ta opp igjen sakene. I Christoffer-saken var det en kritisk riksadvokat og en insisterende bistandsadvokat. Når politiet konkluderer med at barn har tatt sitt eget liv, at selvskading har hatt døden som utgang, er det grunn til å være på vakt – da burde alarmklokkene ringe. Barn tar svært sjelden sitt eget liv, barn har en svært lite utviklet evne til å ta sitt eget liv. Da Christoffer, en gutt på åtte år, ble funnet død med et 17 cm langt kutt i kraniet, viste det seg i ettertid at det ikke var selvskading, men vold påført av andre. Etterforskning av denne typen saker er vanskelig, det skal vi ha respekt for. Naivitet, godtroenhet og et blikk vendt bort gjør at det er vanskelig både å avdekke dette og etterforske det. Politiets vei inn i disse sakene er ofte gjennom varsling fra barnevernet eller en melding fra et sykehus, der det er en uforklarlig forskjell mellom de skadene barnet er påført, og den forklaringen som de nære pårørende gir som årsak til skaden. Riksadvokaten har tatt affære i Monika-saken. Etterforskningsarbeidet og påtalearbeidet skal under lupen: Hvor sviktet det? Hvorfor sviktet det? Og hvordan kan man forhindre dette i framtiden? Hvorfor man ikke tok signalene internt i politietaten med tanke på å ta opp saken på nytt, er også et veldig interessant spørsmål. Som statsråden sa i sitt innlegg, foreslår regjeringen å styrke politiet kraftig: 350 nye politistillinger, 50 nye politijurister og 19 nye stillinger i den høyere påtalemyndighet. Riksadvokaten har uttalt: Dette har vi ventet på i årevis. Jeg er også fornøyd med og har merket meg med spesiell interesse at statsråden nevnte hvordan etterforskningsmiljøet skal styrkes i politiet: «standardisering av verktøy, rutiner og metoder, systematisk erfaringslæring og etablering av mer robuste, solide og spesialiserte fagmiljøer». For egen del kunne jeg tenkt meg å føye til, minister: «etterutdannelse og sertifisering i faget». Litt av filosofien i norsk politi og etterforskning er at eleven skal lære av sin mester. Ja, en gang var mesteren til stede, men i dag er det så stort gjennomtrekk at det blir litt lite mester og litt mye at eleven lærer av eleven. Det er behov for å styrke etterutdannelsen både på Politihøgskolen og – ikke minst – for politi som er kommet ut i etterforskningsarbeid og trenger faglig påfyll.