Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2004-03-09:
Jeg må først få lov til å gratulere den nye statsråden med utnevnelsen! I dag dreier det seg ikke om jenters rett til å sette utfor de største hoppbakkene, men om hvordan vi kan få flere av dem opp og til – nær sagt – å bli værende oppe på toppen av hierarkiet. Temaet er kvinner og topplederstillinger i staten. Staten er, enten den vil det eller ikke, et utstillingsvindu for resten av samfunnet, også når det gjelder likestilling. Derfor har det offentlige et særlig ansvar for å gi kvinner og minoritetsgrupper lederposisjoner. Staten må gå foran og vise vei. I mange år har det vært fokusert på hvordan staten beskikker sitt bo på dette området. Fem år er gått siden representanten Sonja Sjøli tok opp dette temaet i en interpellasjon i Stortinget. Det er riktig å si at en god del har skjedd siden, men like fullt er det også et godt stykke igjen til vi kan si oss fornøyd. Ulike regjeringer har satt i gang prosjekter og gjennomført programmer, hvor man har forsøkt å stimulere kvinner til å søke topplederstillinger. Nåværende regjering, Samarbeidsregjeringen, har satt seg som mål å nå en andel på 40 pst. kvinner i statlige ledende stilinger innen 2006. Denne målsettingen er god og har full oppslutning, og den burde være høyst oppnåelig med det høye utdannings- og kompetansenivået vi i dag har blant norske kvinner. Og ettersom det nå er vel to år igjen til målet skal være nådd, er det et naturlig tidspunkt å stille noen nærgående spørsmål: Hva er status i dag? Hvordan ligger vi an i forhold til målsettingen? Går vi i riktig retning? Går det fort nok? Og hva gjør Regjeringen, dvs. hvilke tiltak har den satt i verk for å sikre måloppnåelse? All erfaring viser at skal målet om likestilling mellom mann og kvinne nås, enten det er i det offentlige eller i privat næringsliv, er det nødvendig å holde trykket oppe for å komme i mål. Det er gledelig å konstatere at kvinneandelen i statlige lederstillinger har økt jevnt de siste årene. Ifølge oppslag i Dagsavisen 4. februar var den på ca. 28 pst. i 2002. Det er et stykke igjen til 40 pst., men ennå er det også en tid igjen fram til juni 2006, og vi er på god vei. Likevel, tallene som er gjengitt i nevnte avisoppslag, viser at det ikke bare er en skjevfordeling mellom kvinner og menn i lederstillinger i staten, men det påvises også en annen skjevfordeling. Fortsatt er det slik at det er en synkende andel kvinner jo høyere opp i stillingshierarkiet vi kommer. Totalt sett er kvinneandelen økende, og aller størst er økningen for de lederstillingene som ligger lavest på lønnsskalaen. Men blant de ledere i staten som er omfattet av den aller mest lukrative lønnsordningen, nemlig statens lederlønnsordning, er kvinneandelen kun 20 pst. Det kan vi ikke si oss tilfreds med. På mange områder kan nok staten med stolthet framheves som et utstillingsvindu for likestillingspolitikk. Ja, på enkelte områder er situasjonen nærmest imponerende. Eksempelvis gjelder dette kjønnsrepresentasjon i styrene i heleide statlige virksomheter. Der var kvinneandelen i fjor på hele 45,7 pst. Sett i forhold til situasjonen i privat sektor, hvor forholdene i høyeste grad gir grunn til bekymring, er dette svært gledelige tall. Men det gir ingen grunn til å hvile på laurbærene, for holdningene generelt i samfunnet er slett ikke så positive, tvert imot. Undersøkelser som ble offentliggjort i Dagens Næringsliv i går, 8. mars, forteller at over halvparten, dvs. 52 pst. av de spurte bedriftslederne i 1 900 små og mellomstore bedrifter avslører at bedriften ikke arbeider for å sikre jevn kjønnsfordeling i styret. Og hele 42 pst. sier at bedriften ikke har noen kvinner i styret. Kjønnsfordeling i bedriftsstyrene ligger utenfor vårt tema i dag, men dette viser med all tydelighet at det må sterkere lut til. Når det er staten som har ansvaret og forvalter likestillingspolitikken, må den også først feie for egen dør. En kvinneandel på 20 pst. i topplederjobbene er kanskje ikke så ille sett i forhold til det private området, men dersom vi mener noe med likestilling og demokrati, kan vi ikke slå oss til ro. Likestillingsombud Kristin Mile uttrykker sin skuffelse over disse tallene i oppslaget i Dagsavisen den 4. februar og mener det sier noe om lederstrukturen i den offentlige sektor. Kristin Mile sier: «Fra ekspedisjonssjef og oppover er det nok rimelig mannsdominert fortsatt. Det er heller ikke alltid man oppfordrer kvinner til å søke på stillingene.» Mannsdominansen i offentlige topplederstillinger må anses å være en konsekvens av den form for ledelse som har vært utøvd i årenes løp. Man trives nok best med likhet og føler seg truet ved tanken på meningsmotsetninger som en følge av mangfold i ledergruppen. Jeg vil også minne om at fagforeningene, gjennom de tillitsvalgtes representasjon i ansettelsesprosesser, har et stort ansvar for å bidra til likestilling og mangfold. Jeg tør påstå at heller ikke de ansattes representanter er bevisste nok på sitt ansvar her. Forklaringene på at det er få kvinner i det øverste toppledersjiktet kan sikkert være flere. Noen har vist til at mange kvinner bevisst velger bort karriere fordi de ønsker mer tid til familie, venner og fritid. Men å forsøke å forklare den skjeve kjønnsfordelingen med at kvinner velger annerledes enn menn, blir en grov forenkling, nærmest en bortforklaring. Andre har pekt på at lederstillingene i for liten grad er tilpasset kvinner, som i større grad enn menn kan føle forpliktelse i forhold til hjem og familie. Aftenposten skrev på lederplass den 3. mars: «… kvinner stiller med klare handicap i kampen om makten i det offentlige rom. De har færre rollemodeller og tyngre hjemmearbeid.» Så langt Aftenposten. Her er vi utvilsomt ved et viktig poeng, som det ikke er lett å avfeie. Riktignok tar det tid å skape nye rollemodeller, men det vil i alle fall være viktig å se på om lederstillingene kan utformes slik at de lettere lar seg kombinere med et aktivt familieliv. Tilrettelegging er i denne sammenheng et nøkkelord. Staten bør som arbeidsgiver tilrettelegge for karriereutvikling for medarbeidere i alle livets faser, karriereplaner der det også legges inn konkrete forutsetninger som regulerer overtid, mulighet for hjemmekontor, permisjonsordninger, premisser for avansement, osv. Skal vi oppnå reell likestilling i Norge, må vi fortsatt drive aktivt holdningsskapende arbeid, ikke minst overfor personer med rekrutteringsansvar i staten. Kanskje er det også behov for en bevisstgjøring hos kvinner. Kvinnene må tro at det er mulig å få en ledende stilling, og de må ville det. Det er bare i et reelt likestilt samfunn det er mulig å sikre mangfold og demokrati, og at menn og kvinner gis mulighet til å ta et felles ansvar også når det gjelder omsorgsoppgaver. Men det ser altså ut til at kvinners innsats i hjemmet er relativt stabil, uavhengig av yrkesaktiviteten utenfor hjemmet. Det er intet som tyder på at det i dag ikke er et tilstrekkelig antall kvinner som er vel egnet og kompetente til å gå inn i lederstillinger, uansett nivå. Det er en viktig demokratisk målsetting at man bør ha en jevn fordeling av kvinner og menn i maktposisjoner i politikken, i offentlig forvaltning og i næringslivet. Samfunnet trenger også den erfaringsbakgrunn kvinner har. Helhetlige og representative beslutninger forutsetter at både kvinner og menn er med i ledelsen. Det er viktig at dette ikke utelukkende framstilles som en kjønnskamp. Det handler framfor alt om å sikre kvalitet og gode beslutninger. Hvis man aktivt etterspør større erfaringsbredde i ledelse og styring generelt, vil det som en logisk konsekvens bli plass til flere kvinner. Erfaringen tilsier at flere kvinner i kollegiet utvider meningsspekteret. De tilfører debatten nye innfallsvinkler, og prioriteringene blir noe annerledes. Alle de siste regjeringene har hatt en høy profil når det gjelder likestilling. For en tid siden vedtok Stortinget endringer i likestillingsloven der vi forpliktet oss til å arbeide for likestilling på alle nivåer i samfunnet og skjerping av forbudet mot forskjellsbehandling på grunn av kjønn. Nylig påla også Stortinget allmennaksjeselskapene i privat sektor å sørge for 40 pst. kvinneandel i styrene. Når staten således velger å stille så strenge krav om kjønnsrepresentasjon til andre i private virksomheter, må den også sørge for at dette avspeiles på de ulike nivåer i den offentlige sektor. Derfor er det nødvendig å holde et høyt trykk på likestillingssaken i alle statlige stillinger, ikke minst på topplederstillingene, som er ledende i mer enn én forstand. Hva er statsrådens vurdering av situasjonen? Hvilke tiltak er satt i verk? Hvordan følges igangsatte tiltak opp for å nå målsettingen om 40 pst. kvinner i ledelsen i offentlig forvaltning? Hva mener statsråden må til for at denne målsettingen også kan nås for de stillingskategoriene som befinner seg helt på toppen i statsadministrasjonen?