Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-10:
Statsråden understreket i redegjørelsen at hun både skulle legge vekt på Regjeringens visjoner for forvaltningen og dens syn på rolle og oppgaver i årene framover. Nå skal jeg prøve å unngå å karakterisere denne, men det er grunn til å advare mot en for tendensiøs framskriving av utviklingen på enkelte områder, og et ønske om at forvaltningen kan spille en sterkere rolle på andre områder. Statsråden la i redegjørelsen stor vekt på individuelle tilpasninger og en oppmykning av arbeidstaker- og arbeidsgiverforholdet på bakgrunn av den teknologiske utviklingen. Da er det kanskje på sin plass å peke på det kollektive rammeverket vi har i dag, som statsråden var oppsiktsvekkende lite inne på. Offentlig sektor og også forvaltningen er av en slik karakter at det selvsagt må legges vekt på IT, og det offentlige må ha en offensiv politikk på dette området, men å tro at IT vil skape grunnleggende endringer i organiseringen av våre medarbeidere, tror jeg kan være uheldig. Riktignok ser vi fra andre land at dette blir brukt som en brekkstang for å redusere arbeidstakernes innflytelse og å få innført mer fleksible ordninger som svekker deres interesser. Det må ikke bli utgangspunktet for statens personalpolitikk. De offentlige arbeidsplassene er av en slik karakter at de i liten grad vil bli sterkt berørt av dette, selv om det også er nødvendig for en så pass stor arbeidsgiver som det offentlige å ha et vel utviklet tilbud for å gi arbeidstakere muligheten til å ta IT i bruk for å organisere sin hverdag bedre. Dersom man tolker statsråden ordrett, får man derimot et inntrykk av at hun bruker dette til å angripe de kollektive rettighetene i det som kan karakteriseres som verste Høyre-tradisjon. Derfor vil jeg understreke at vår holdning er å bidra til at det offentlige er med på å finne løsninger som ivaretar arbeidstakernes interesser også ved slike arbeidsordninger, og jeg vil utfordre statsråden på nettopp dette punktet. Et beslektet tema som har vært viktig for Arbeiderpartiet i forvaltningspolitikken, er likestilling. Det offentlige er en veldig viktig aktør for å få reell likestilling blant arbeidstakerne, og kanskje spesielt for at de skal oppnå likelønn. Her har staten de senere årene ført en politikk som har fungert rimelig bra, mens det motsatte kan sies om f.eks. kommunene. Arbeiderpartiet er opptatt av at dette er et punkt som det blir fokusert på av arbeids- og administrasjonsministeren også i årene framover, og at hun fortsetter med den politikken som ble ført av Arbeiderpartiets statsråder. Nettopp fordi statsråden ikke valgte å legge noen særlig vekt på dette i redegjørelsen, vil jeg bruke anledningen til å gi henne en sjanse til. Og jeg forutsetter at statsråden da benytter muligheten til å bekrefte at dette også i hennes periode blir en sterkt vektlagt problemstilling. I et land som Norge vil det offentlige spille en stor rolle både som kapitalbase, som kompetanseinnehaver og som tilrettelegger. På den bakgrunn blir det også litt tafatt å gå inn i en debatt om statens styringsform med det utgangspunkt at staten ikke skal eie, og at privatisering blir det eneste saliggjørende. I et lite land som vårt, med den næringsstrukturen vi har, må nødvendigvis staten være en veldig viktig og moderne deltaker også i næringsutviklingen. Noe annet ville kunne bidra til å gjøre innslaget av utenlandsk eierskap sterkere, noe jeg har fått et bestemt inntrykk av at sentrumsregjeringen ikke har ansett som heldig. I et innlegg i Dagsavisen i forrige uke, ble det stilt en del betimelige spørsmål som det er nødvendig å få svar på før vi går inn i den privatiseringsdebatten som statsråden inviterte til: «Hva vil bli bedre? Vil en privatisering gi selskapet en bedre ledelse? Kan en regne med raskere beslutninger og klokere disposisjoner i det øyeblikket selskapet blir notert på børsen? Vil børsnotering utløse intellektuelle og faglige ressurser i selskapet som ellers ikke får anledning til å vokse fram?» Dersom svarene på dette mot formodning er at det er ønskelig å privatisere, er det vel absolutt nødvendig med et sterkere engasjement fra statsrådens side. Jeg håper at statsråden i dag ikke vil nøye seg med å ramse opp det som er statusen, men også gi signaler om om hun vil og om hun kan bidra til å styre denne utviklingen. Passiv tilpasning har alltid vært høyresidens ønske, og jeg håper at det ikke blir malen for sentrumsregjeringens forvaltningspolitikk.