Olemic Thommessen (Høyre), 2020-12-15:
Antallet fordrevne mennesker i verden er i dag anslagsvis 80 millioner – et ufattelig antall, som passerer forestillingsevnen for hvilke menneskelige tragedier vi står overfor. Ingen land kan ta ansvaret for alle disse, og verdens flyktninger roper etter et internasjonalt samfunn med evne til å samarbeide om å ta felles ansvar. FN spiller selvsagt en sentral rolle. Men for Norge vil EU alltid være en viktig premissgiver for hvordan vi må utforme vår politikk også på dette området. I dag forhandles migrasjonspakten i EU, og det er synd at Norge ikke har en sterkere posisjon til å delta i dette arbeidet. Norge tar i dag et betydelig ansvar både gjennom å ta imot flyktninger til vårt land og gjennom ulike økonomiske bidrag til flyktningarbeidet ute. Likevel: Opp mot de 80 millionene får jeg ofte følelsen av at den diskusjonen som vi har om 3 000 eller 5 000, blir nokså liten, selv om det selvfølgelig betyr mye for de menneskene det gjelder. Spørsmålene er likevel om dagens tenkning bringer oss og det internasjonale samfunnet nærmere gode løsninger, eller om det er nødvendig og på tide å tenke nytt. Et tema i EUs debatt er spørsmålet om tredjelandssamarbeid. Her på berget har vi vært litt vare for denne tenkningen – jeg tror fordi vi ikke har villet etterlate et inntrykk av motvilje mot å huse flyktninger i eget land. Jeg tror likevel tiden nå er inne for å ta denne diskusjonen på et mer nyansert plan. Med det mener jeg at vi, samtidig som vi skal videreføre de lange linjene i norsk innvandringspolitikk, også må vise større interesse for nærområdene utover ofte akutte økonomiske bidrag til flyktningarbeidet. Økonomiske hjelpeprogram, bilaterale avtaler om opphold og anstendige levevilkår for definerte grupper eller personer, returavtaler, handelsavtaler og næringsutvikling er temaer vi bør kunne se på samme måte som EU og Danmark gjør det. Høyre har ikke svarene på dette, men følger diskusjonene i EU med interesse. For oss er det imidlertid avgjørende at de grunnleggende prinsippene om rettssikkerhet og våre internasjonale forpliktelser overholdes. Høyre står for en restriktiv, ansvarlig og rettssikker innvandringspolitikk innenfor rammene av Norges internasjonale forpliktelser. Vårt og regjeringens hovedmål i innvandringspolitikken er at vi skal ha færrest mulig asylsøkere uten behov for opphold, at vi skal ha rask retur av de som er uten lovlig opphold, og at vi skal ha færrest mulig som oppholder seg i landet på feil grunnlag, eller med feil identitet. Med utgangspunkt i disse målsettingene må vi, basert på statistikken som foreligger, si at regjeringens politikk er vellykket. Tilstrømmingen er gått ned, saksbehandlingen går kjappere, og kontrollen har blitt bedre. Så er det viktig at vi tar vel imot dem som ofte etter en traumatisk og omflakkende tilværelse finner sin bolig i vårt land. Gjennom god integrering kan nye borgere være en stor ressurs for vårt land. Lykkes vi ikke, er derimot fallhøyden stor. Hovedmålsettingene i integreringspolitikken er å bidra til at våre nye innbyggere raskest mulig kommer i arbeid eller utdannelse. Regjeringen har tatt tak i dette feltet og gjennomfører for tiden den største omleggingen av integreringspolitikken siden 2003, først gjennom integreringsstrategien og nå gjennom den nylig vedtatte integreringsloven, som er under implementering. I budsjettforslaget for 2021 foreslår regjeringen å styrke en lang rekke tiltak. Norskopplæring og styrking av introduksjonsprogrammet står sentralt. Målet er at minst 70 pst. av deltakerne i introduksjonsprogrammet skal være i arbeid eller utdanning året etter avsluttet program. Statistikken forteller oss at dette er innenfor rekkevidde, men at kvinners deltakelse i arbeidslivet er en utfordring. Kvinnerelaterte tiltak er derfor viktige. Barnehage, styrket samarbeid med frivilligheten og videre satsing på Jobbsjansen er eksempler på dette. Integrering handler om å finne nye rammer for hele liv. Det handler om skolegang, barnehager, fritid og det å gjøre seg kjent i en ny kultur. Bredden av tiltak, slik regjeringen foreslår, er derfor nødvendig, ikke minst når det gjelder det holdningsskapende. For at vi skal lykkes, må vi i praksis makte å være et samfunn som kjennetegnes av toleranse, raushet og muligheter for alle innbyggere, uansett opprinnelse. Makter vi det, gir vi rom for at den enkelte av oss, også våre nye innbyggere, kan utvikle det beste i seg selv i møte med de fellesskap de lever i gjennom livet. De samfunnene som makter dette, vil også være fremtidens vinnere.