Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-12-02:
Jeg vil først slutte meg til det Berit Brørby sa på slutten av sitt innlegg, om at det burde være unødvendig å gi en klar beskjed til Statsministerens kontor om ønsket om ensartethet mer enn en gang. Jeg går ut fra at det er siste gang det er nødvendig for oss å slå det fast. Jeg går ut fra at det også blir formidlet til de ansvarlige på SMK, slik at de nødvendige instrukser blir gitt om å få en ensartet måte i forhold til presentasjonen av forskriftene. Jeg er også enig med Berit Brørby når det gjelder dette med dissenser, og behovet for en gjennomgang. Komiteen slår fast at den opprinnelige meningen med dissensadgangen var for at statsråder skulle unngå et eventuelt riksrettansvar den gangen det var måten nasjonalforsamlingen kunne bli kvitt en regjering på. Det er endret etter parlamentarismen, men dissensadgangen er der. Nå er det i aller høyeste grad, synes jeg, noe uklart under hvilke omstendigheter man kan ta dissenser, og hva virkningen av dissensene er. Når man ser på den listen som er trykt som vedlegg til innstillingen, over hvor ofte det har vært dissenser i regjeringene etter annen verdenskrig, viser det seg at under ettpartiregjeringen til Gerhardsen fra 1945–1951 var det 14 dissenser. I Gerhardsens regjering fra 1955–1963 var det 13. I Bortens koalisjonsregjering var det 37 dissenser, og det var i mange bagatellmessige saker. Ellers har det vært veldig lite. I den senere tid har det ikke vært dissenser siden regjeringen Bratteli i 1973–1976, før koalisjonsregjeringene til statsminister Bondevik – først Sentrumsregjeringen, så Samarbeidsregjeringen. Så jeg slutter meg til ønsket fra Berit Brørby om å sette i gang et arbeid for å få vurdert disse spørsmålene for fremtiden. Jeg vil anmode stortingspresidenten om å ta det opp til drøftelse i Presidentskapet hvorledes, hvem og hvordan man kan sette søkelyset på det, for her er det forskjellige problemstillinger som vil være klart aktuelle. Nå har vi altså hatt dissenser hvor også statsministeren var en av dem som dissenterte, uten å ta noen konsekvenser av det. La meg si det på en annen måte for å ta en teoretisk sak: Dersom flertallet i Regjeringen sender en melding til Stortinget i nær fremtid, som åpner for oljeboring i Barentshavet og utenfor Lofoten, men noen tar dissens, f.eks. olje- og energiminister Einar Steensnæs, vil jeg for min del si at da vil det være uakseptabelt om Steensnæs fortsatte. Det ville ikke kunne gå. Hvis det er slik at en oljeminister fraråder oljeboring og oljeleting, og så etterpå selv skulle ta ansvaret for gjennomføringen av noe han selv er så imot at han tar dissens, ville det skape så ugreie ansvarsforhold at det i seg selv ville være en umulighet. Hvis det skulle skje en ulykke, vil noen kunne hevde at dette kan jo ikke oljeministeren ta noe ansvar for, fordi han hadde dissentert i Regjeringen. Andre vil kunne hevde at kanskje han derved hadde sabotert litt av gjennomføringsarbeidet nettopp for å kunne få gleden av å si: Hva sa jeg?, når han henviser til sin dissens – altså helt uakseptable ansvarsforhold. Så det må i hvert fall etter min oppfatning kunne slås fast at der det er en statsråd som skal gjennomføre et stortingsvedtak, er det uakseptabelt at den statsråden som har ansvaret for gjennomføringen av stortingsvedtaket, skal kunne ha adgang til dissens når regjeringen beslutter saken, uten å gå av. Det er min oppfatning, men her har vi altså ingen klare spilleregler i vårt system. Det er klart at det er selsomt når et stort mindretall med statsministeren i spissen tar dissens i Regjeringen på viktige prinsipielle områder, uten å trekke noen konsekvenser. På den annen side er det klart at adgangen til dissens må være der, særlig for koalisjonsregjeringer. Der vet man at det vil være ulike partier med sterke synspunkter på enkeltsaker, og det må være adgang til at det i spesielle saker blir en slags flertallsbeslutning i regjeringen. Men det er et behov for å se på når man skal kunne ta dissenser og hva konsekvensene skal være, om det skal være forskjell på om man selv er ansvarlig for gjennomføringen, eller om det er en helt annen statsråd i et helt annet departementet som ikke har noen tilknytning. Det tror jeg det kunne vært interessant at ble sett noe mer på, bl.a. av hensyn til alle medlemmer i regjeringen og potensielle medlemmer, slik at man vet spillereglene for det man blir med på.