trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Jeg takker utenriksministeren for svaret, selv om jeg absolutt ikke er fornøyd når spørsmålet er: Når vil utenriksministeren ta opp Falun Gongs situasjon med Kina? Omfanget av de overgrep som nå skjer, og som er mye større og mer omfattende enn de overgrep som skjedde da Falun Gongs situasjon sist ble tatt opp, skulle tilsi en langt hurtigere og sterkere reaksjon overfor Kina. Jeg mener også at den rapporten som Amnesty nå har lagt fram, på ny viser at menneskerettighetssituasjonen i Kina ikke er under bedring generelt, slik utenriksministeren gav uttrykk for, men at den tvert imot – vil mange hevde – er under forverring. Burde ikke dette da gi grunnlag for at Norge nå protesterer overfor Kina, og at utenriksministeren selv tar ansvar for å gjøre dette ved første anledning? Og når er denne anledningen?
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Jeg tror norske menneskerettighetsorganisasjoner vil ha en litt annen vurdering enn utenriksministeren av det han gir uttrykk for når det gjelder forskjellen på den daværende og dagens regjering, men jeg kan la det ligge. Foran sesjonen i Menneskerettighetskommisjonen i Genève vil Kina nok en gang være i fokus, og her er det som regel kontakt med andre land og bl.a. EU og USA om hvordan man skal forholde seg til bl.a. Kina. Spørsmålet om en resolusjon i forhold til menneskerettighetssituasjonen i Kina vil nok en gang stå på dagsordenen. Hvordan vil Norge fremføre den kritikk som også utenriksministeren nå har gitt uttrykk for når det gjelder Falun Gong og tortur? Hvordan vil Norge fremme denne kritikken i sesjonen i Menneskerettighetskommisjonen i Genève, som er forestående? Og hvordan vil Norge stille seg til en eventuell resolusjon i forhold til Kina med kritikk av menneskerettighetssituasjonen?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg er redd for at det finnes langt flere alvorlige hendelser knyttet til rasisme og diskriminering enn det vi har sett i avisoppslag i det siste. Vi skal ta konkrete eksempler på alvor. Men dette handler også om holdninger og atferd i hele samfunnet, og det krever langsiktig arbeid for å lykkes i arbeidet med å fremme toleranse og gjensidig respekt. Handlingsplanen mot rasisme og diskriminering fra 1998 og Handlingsplanen for menneskerettigheter fra 1999 inneholder mange gode tiltak på ulike områder. Regjeringen følger nå opp begge planene. Handlingsplanen mot rasisme går ut i år. Derfor har Regjeringen startet arbeidet med en ny plan som vil bli lagt fram i første halvår av 2002. Der vil vi spesielt legge vekt på arbeidet i lokalsamfunnet og de frivillige organisasjonenes innsats. Regjeringen er også godt i gang med å gjennomføre de mange tiltakene i Handlingsplanen for menneskerettigheter. Jeg vil spesielt trekke fram innsatsen for å styrke forskning, informasjon og undervisning. Vi vil i år etablere en nasjonal institusjon for menneskerettigheter, og vi vil videreføre den viktige dialogen og samarbeidet med de frivillige organisasjonene. Vårt arbeid for menneskerettigheter må favne langt bredere enn regjeringens handlingsplaner. Fremme av menneskerettigheter er en integrert del av vår utenrikspolitikk, der vi nå får en ny og krevende arena gjennom vårt sete i FNs sikkerhetsråd. Det samme gjelder arbeidet mot rasisme. Dette handler dypest sett om holdninger. Vi vil at mennesker skal kjenne frihet, trygghet og tilhørighet uansett hudfarge, etnisk bakgrunn, tro eller seksuell legning. Dette utfordrer oss i vårt dagligliv i lokalsamfunnet, og det utfordrer viktige samfunnsinstitusjoner. Og her må vi trekke med Organisasjons-Norge, skolen, den enkelte arbeidsplass og Kirken. Spesiell oppmerksomhet retter vi mot unge mennesker. Regjeringen vil ta initiativet til å engasjere skolebarn til selv å utarbeide kjøreregler for et flerkulturelt Norge preget av toleranse. Utgangspunktet vil være de rettigheter vi har etter FNs menneskerettighetskonvensjon, Grunnloven og norsk rett. Vi vil bevisstgjøre elevene på de verdier som er nedfelt i disse tekstene, men også vise hvordan menneskerettigheter igjen og igjen er blitt brutt. Det handler om slaveri og holocaust, det handler om krenkelse av individuelle, sosiale og økonomiske rettigheter, og det handler om dagligdagse uttrykk for fordommer og rasistiske holdninger. Hvordan kan vi forme en framtid der slikt ikke får skje? Dette vil vi høre skolebarns mening om. En bredt sammensatt jury vil velge ut et antall kjøreregler som fanger opp ungdommens eget uttrykk for hvordan vi kan bekjempe fordommer, diskriminering og rasisme.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Det er som representanten Bondevik sier, bred enighet om tiltakene i de to handlingsplanene, og det er bred enighet om hvordan vi politisk skal følge opp arbeidet for menneskerettigheter i Norge. Det det da er noe ulike vurderinger av, er hvorvidt Regjeringen følger opp de ulike tiltakene i de to handlingsplanene, mot rasisme og for menneskerettigheter. Vi mener at det gjør vi. Vi mener at vi kan dokumentere at vi gjør det. Og på punkt etter punkt i handlingsplanene er tiltakene fulgt opp, dels av den forrige regjeringen, som satte i gang arbeidet, og dels av vår egen regjering. I tillegg varsler vi nye tiltak og bidrag til den brede holdningsmobilisering mot rasisme, for menneskerettigheter og for toleranse. Utenriksministeren har, som Bondevik selv har redegjort for, et ansvar i forhold til å koordinere innsatsen internasjonalt. De ulike statsrådene har et selvsagt ansvar for å ivareta menneskerettigheter og kampen mot rasisme på sine områder. Vi har sett at justisministeren, kommunalministeren, kirke- og undervisningsministeren og kulturministeren og andre har deltatt aktivt i det arbeidet, og det vil de selvsagt fortsatt gjøre. Jeg har som statsminister det overordnede ansvar for å koordinere Regjeringens arbeid også når det gjelder kampen mot rasisme og for menneskerettigheter, og det er en oppgave jeg tar svært alvorlig.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg er uenig i virkelighetsbeskrivelsen. Jeg mener at Regjeringen, f.eks. i kjølvannet av det tragiske drapet på Holmlia, på bred front har mobilisert for menneskerettigheter, mot rasisme og for toleranse. Og det har statsrådene gjort på sine ulike områder. Sylvia Brustad har tatt fatt i det som handler om arbeidsmarked, hverdagsrasisme og boligmarked, kulturministeren har mobilisert i forhold til kulturlivet og våre holdninger, kirke- og undervisningsministeren har tatt initiativ og kommet med innspill i forhold til hvordan vi kan mobilisere skolene og elevene i kampen mot rasisme og for menneskerettigheter, vi selv har varslet hvordan vi skal trekke skolene tettere med, bl.a. ved å utarbeide kjøreregler, og justisministeren har satt i gang et aktivt arbeid for hvordan vi kan komme enda lenger når det gjelder kampen mot rasisme og arbeidet for menneskerettigheter. Jeg er simpelthen uenig i at det er slik at Regjeringen ikke er engasjert i det arbeidet. Regjeringen er veldig engasjert i det arbeidet, og jeg selv er meget engasjert i arbeidet for menneskerettigheter, mot rasisme, og jeg skal også jobbe med det i dag i flere møter og i ulike sammenhenger. Det er et behov for koordinering. Det skjer fra utenriksministerens side, og det skjer fra min side.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål: «Svenske sjøfartsmyndigheter informerte siste uke om at hvert syvende tankfartøy som trafikkerer havner i Østersjøen, er såkalte substandardfartøyer, og at det kun er et tidsspørsmål før det inntreffer alvorlige ulykker og forurensingskatastrofer. Dette gjelder i hovedsak fartøyer som trafikkerer havner i tidligere Øst-Europa, hvor skipskontrollens arbeid synes å være tilfeldig. Det kan være nærliggende å knytte dette til fremtidig transport av atomavfall langs vår kyst. Bekymrer dette statsråden?»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi er kjent med at Regjeringen jobber med forslag til å øke kystberedskapen, og det er noe som trengs. Fremskrittspartiet mener det ikke er et hypotetisk spørsmål når det gjelder atomavfall, for den diskusjonen pågår jo i andre land, og den vil komme. Men jeg er veldig opptatt av koordineringen av det arbeidet som foregår, og på bakgrunn av det som Stortinget har sagt og gjort før, må vi ha en bedre oppfølging enn det vi har i dag. Da er mitt spørsmål til statsråden om hun syns det er fornuftig å søke om nødvendige bevilgninger allerede på inneværende års budsjett framfor å vente til behandlingen av neste års budsjett når det gjelder økonomi til å koordinere dette viktige arbeidet.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
Jeg takker statsråden for svaret og synes det er bra at statsråden er offensiv på dette området. Vi vet jo at det er veldig mange som er involvert, både departementer og organisasjoner, i dette viktige arbeidet. Men jeg har et tilleggsspørsmål, som går på å få denne informasjonen som Forsvarets radarer har, med i dette arbeidet. Jeg er kjent med at det arbeidet foregår, og at vi har trafikksentraler langs kysten og også har operatører på norsk sokkel som sitter inne med viktig informasjon. Hva er status på dette koordineringsarbeidet?
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-02-14:
Jeg vil få stille følgende spørsmål: «Ifølge den norske skatteloven er lottogevinster på over 10 000 kroner skattefrie bare hvis de er vunnet i Norge. Ifølge Dagens Næringsliv 2. februar 2001 mener EFTAs overvåkingsorgan at denne praksis er i strid med EØS-reglene. Hva vil statsråden gjøre med denne saken?»
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-02-14:
Jeg takker for svaret, men det var svært lite konkret om hva statsråden har av holdninger til dette. Jeg synes det er et nytt og latterlig eksempel på at ESA mener at EØS-avtalen er altomfattende, at alle våre skatte- og avgiftsvedtak skal følge EU. Jeg tror det vil få store konsekvenser for Norge hvis vi bøyer av i en slik sak som denne. En kan bare tenke seg mulighetene – at ESA da skal kontrollere størrelsen og formen på kakene i skolemusikkens lotterier etter hvert. Jeg synes vi har en god ordning med Norsk Tipping, der overskuddet skal gå til kultur, forskning og idrett. De pengene de får på det viset, er ikke inflasjonsdrivende, som de ville være om de skulle få dem fra staten – da fikk vi den diskusjonen. Jeg synes at statsråden burde prøve å finne ut av hvor mye mindre det blir til kultur, idrett og forskning hvis det er slik at ESA får viljen sin i denne saken – vi må da bevilge de pengene ekstra over statsbudsjettet.
Morten Lund (Senterpartiet), 2001-02-14:
Jeg synes det må gå an å være konkret i en sak som dette, slik at en gjør sine overslag over hvor mye omsetning Norsk Tipping taper, og hvem som da får mindre. Det ville blitt en annen diskusjon hvis det ikke var slik at det som nå foregår, faktisk er hemmelig. Det står i media at Norsk Tippings ledelse ikke visste om dette, og da vet selvfølgelig heller ikke kulturorganisasjoner og idrettslag om det. Denne diskusjonen medESA har pågått siden desember 1999. Jeg synes det er betenkelig at vi ikke skal kunne ha en offentlig diskusjon i Norge om det som vi kan komme til å få av framtidige skatteregler. Fordi ESA har for lite å gjøre, settes det i gang slike undersøkelser som dette – som jeg rett og slett synes er meningsløst, når vi har ordninger som er greie. Jeg synes det er ulogisk f.eks. i forhold til det vi har hørt før i dag. Det er mange typer skatteregler som er mye mer konkurransevridende enn dette. Vi snakket om sjøfolks arbeidsvilkår, skattevilkår og andre rammebetingelser tidligere.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Etter skatteloven § 5-50 er det i utgangspunktet skatteplikt for tilfeldige gevinster, herunder gevinster ved konkurranse, spill, lotterier eller lignende når verdien overstiger 10 000 kr. Det er imidlertid skattefritak for en rekke gevinster, uansett verdi. Disse unntakene omfatter bl.a. gevinster fra Norsk Tipping AS, totalisatorspill som omfattes av lov om veddemål ved totalisator, og utlodning i regi av samfunnsnyttige eller humanitære organisasjoner som omfattes av lov om lotterier mv. ESA har i et formelt åpningsbrev av 18. desember 2000 konkludert med at disse skattefritakene er i strid med EØS-avtalen. Personer bosatt i Norge som mottar en gevinst fra et tilsvarende lotteri i en annen EØS-stat, må betale skatt av gevinsten. ESAs oppfatning er at dette innebærer en diskriminering av lotteriforetak i andre EØS-stater. Den ulike skattebehandlingen som lotterigevinster får, avhengig av om de kommer fra et norsk eller utenlandsk spilleforetak, kan etter ESAs oppfatning hindre lotterispillere fra å delta i lotterier organisert av selskaper som ikke er etablert i Norge. ESA har gitt Norge frist til 18. mars 2001 med å komme med anmerkninger til saken. Finansdepartementet vil her understreke de samfunnsnyttige formål som pengespillene og lotteriene i dag finansierer.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Hvis representanten hadde registrert hva jeg avslutningsvis sa, vil Norge for sin del understreke de samfunnsnyttige formål som pengespillene og lotteriene i dag finansierer, og har derfor bestridt det utgangspunktet som ESA har. Det er utgangspunktet for vårt svar. Jeg oppfatter ikke at det er noen uenighet mellom representanten og meg i måten å forholde seg til denne problemstillingen på.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg oppfatter at representanten gir uttrykk for at han er uenig i ESAs vurdering, og det er den samme holdning som jeg har. Så jeg oppfatter ikke at det er noen uenighet i forhold til at Norge vil bestride ESAs utgangspunkt i det svaret som skal gis.
Lars Sponheim (Venstre), 2001-02-14:
Jeg skal få stille kommunal- og regionalministeren følgende spørsmål: «Adresseavisen kan 5. februar 2001 melde at en rumensk forsker, som er tiltenkt en nøkkelrolle i oppbyggingen av nytt laboratorium ved NTNU, kreves utvist av Utlendingsdirektoratet. Grunnen er at han har mottatt støtte fra Statens lånekasse for utdanning. Hjemlandet hans, Romania, kan ikke benytte seg av hans kompetanse, det kan derimot konkurrerende forskningsstiftelser i andre land. Mener statsråden dette er riktig måte å tolke regelverket på?»
Lars Sponheim (Venstre), 2001-02-14:
Jeg takker for svaret. Jeg fant tross alt positive trekk i dette, ved at statsråden ser at det her er nødvendig å gjøre noen endringer. Mye av debatten går nå på at vi trenger å myke opp bestemmelsene om arbeidsinnvandring, og spesielt for mennesker som vi definitivt trenger i Norge. Det har også statsråden på generelt grunnlag gitt uttrykk for. Her står vi da overfor en rumener som er utdannet i Norge, med en helt spesiell spisskompetanse som vil tilføre Norge noe, og som vi har vanskelig for å få tilført av andre – det er det god dokumentasjon for. Statsråden bør nå sette ut i handling fine ord om en oppmyking på dette området. Men jeg er uenig i at det ikke er en skjønnsadgang i reglene. Karantenebestemmelsen, som det blir kalt, mener jeg er feil bruk av ord. Denne femårspraksisen er en hovedregel, men det er full anledning for statsråden til å utøve et skjønn. Ut fra min befatning med denne saken, som jeg har fått mye dokumentasjon på, bør dette skjønnet brukes, ellers er det ikke troverdig alt pratet om å myke opp arbeidsinnvandring for grupper som vi definitivt trenger arbeidskraften til i Norge.
Lars Sponheim (Venstre), 2001-02-14:
Jeg takker igjen for tilleggssvaret, som jeg oppfatter forsterker hovedsvaret. Det er selvsagt riktig at statsråden ikke kan gripe inn i enkeltsaker, men jeg har erfaring for at underliggende instanser er ganske lydhøre for endringer av politikk på områder, slik at det kommer til å bli gjennomført. Ut fra det statsråden her sier, tror jeg at denne konkrete saken bør finne sin løsning, hvis det overhodet skal føre til noen endringer av politikken som statsråden nå gir uttrykk for. Så jeg takker igjen for svaret. Jeg tror vi kan regne med at når det gjelder en usedvanlig dyktig rumensk forsker, som sitter inne med en helt spesiell materialkunnskap som norske bedrifter klart gir uttrykk for gjennom brev at de trenger, som forskningsmiljøet i Trondheim gir uttrykk for at de trenger, og som ønsker å bruke sin arbeidskraft og kompetanse til å tilføre Norge noe som hjemlandet ikke kan bruke fordi det gjelder for avansert teknologi, ligger det til rette for at han vil kunne få lov å bruke all denne kompetansen i Norge. Jeg takker for statsrådens svar.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Ut fra det jeg kjenner til, har UDI håndtert denne saken i tråd med gjeldende regler. Det er riktig i henhold til dagens regelverk at studenter som sjøl ikke har finansiert sine studier i Norge, ikke kan få arbeidstillatelse som spesialist i Norge før etter fem års opphold i hjemlandet. Dette er begrunnet bl.a. med bistandspolitiske hensyn. Som jeg har opplyst om ved flere anledninger, bl.a. i forrige ukes spørretime, arbeider departementet med ulike forslag til forenkling av regelverket, slik at det skal bli mer fleksibelt også i forhold til spørsmålet om studenter. Jeg er klar over at mange av de utenlandske studentene som har fått sin utdanning finansiert av norske myndigheter, ikke reiser tilbake til hjemlandet, men isteden tar jobb i et annet vestlig land. Ofte har disse studentene en kompetanse vi absolutt har bruk for også i Norge. Jeg vil derfor vurdere særskilt om karantenebestemmelsen for utenlandske studenter bør oppheves. På denne bakgrunn har jeg gitt instruks til politiet om at personer som omfattes av karantenereglene, ikke skal uttransporteres før en slik vurdering er foretatt. Avslutningsvis vil jeg minne om den arbeidsgruppa jeg har nedsatt under ledelse av statssekretær Øystein Mæland i Justisdepartementet. Denne gruppa ser som kjent spesielt på regelverket i tilknytning til rekruttering av arbeidskraft fra utlandet. Det hører under gruppas mandat å vurdere å oppheve karanteneordninga for studenter. Som tidligere nevnt er det forventet at arbeidsgruppa vil komme med sine forslag i løpet av mars måned.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
På bakgrunn av de vedtak som Stortinget sjøl har fattet, gjort gjeldende fra 1. januar i år, har ikke statsråden anledning til å gå inn i enkeltsaker og selvfølgelig heller ikke anledning til å bruke skjønn i enkeltsaker. Det gjelder også i forhold til den konkrete saken som her tas opp. Etter 1. januar er det altså slik at statsråden ikke har noen instruksjonsmyndighet i enkeltsaker, verken overfor Utlendingsdirektoratet eller Utlendingsnemnda. Men – som jeg sa i mitt hovedsvar – på generelt grunnlag er jeg særdeles opptatt av også denne problemstillinga. Jeg ser at innenfor mange områder trenger vi mer kompetanse, og vi trenger flere folk. Det er også bakgrunnen for at jeg – som jeg redegjorde for i stad – har gitt instruks til politiet om at ingen studenter som er omfattet av karantenereglene, skal uttransporteres før en vurdering av karantenebestemmelsen er foretatt. Det arbeidet er vi nå i sluttfasen av, og vi regner med å kunne komme tilbake med noe om det i løpet av mars. Men inntil da skal altså ingen som er omfattet av dette, sendes ut.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg vil, som jeg har sagt, ikke kommentere denne enkeltsaken, men ut fra den informasjon jeg har, har UDI fulgt regelverket i denne konkrete saken. Men som jeg også sier: Jeg mener det på generelt grunnlag er grunn til å gå gjennom det. Og jeg skal – som jeg sa – komme tilbake med mine vurderinger av det og mine forslag i løpet av veldig kort tid. Inntil den vurderinga er foretatt, skal altså ingen som er omfattet av karantenebestemmelsen, bli sendt ut.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Når en person er nektet tillatelse til å oppholde seg i Norge, f.eks. etter avslag på søknad om asyl, plikter vedkommende å forlate landet frivillig. Politiet skal etter utlendingsloven om nødvendig føre vedkommende ut med tvang. I noen tilfeller vet vi at utlendinger blir værende i landet til tross for at de er nektet tillatelse til å oppholde seg her. Årsakene til dette kan deles i to hovedtilfeller: 1. Hjemlandets myndigheter vil ikke ta imot egne borgere som ikke vil reise frivillig. 2. Utlendingens identitet er uavklart. Dette kan omfatte både vedkommendes identitet og/eller nasjonalitet. De aller fleste kan reise tilbake til hjemlandet. Disse sitter med andre ord sjøl med nøkkelen til løsningen av sin egen situasjon. Vårt utgangspunkt er at alle land bør påta seg en folkerettslig forpliktelse til å ta imot egne borgere, sjøl om de ikke ønsker å returnere til sitt hjemland. Norge har, i likhet med svært mange andre vestlige land, returproblemer i forhold til noen land, herunder Etiopia. Dette spørsmålet blir diskutert i flere internasjonale fora der Norge deltar. Hensikten er å bli enige om en forståelse med Etiopia om retur av etiopiske borgere. Jeg vil nevne at personer med endelig negativt vedtak kan fortsette å bo på statlige mottak og motta samme økonomiske støtte som asylsøkere når det ikke er mulig å sende dem tilbake til hjemlandet. For at en utlending med endelig negativt vedtak etter utlendingsloven skal kunne få midlertidig arbeidstillatelse, er det en forutsetning at utlendingen sjøl ikke er skyld i at avslaget ikke kan iverksettes. Vi vil fortsette å arbeide for at vi kan gjennomføre returer til de landene hvor dette er et problem i dag.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg kan ikke gå god for de tallene som representanten Svarstad Haugland her viser til, når det gjelder hvor mange som har identiteten i orden eller hvor mange som ikke har det. Men meg bekjent er det iallfall slik at for en del av dem vi her snakker om, hadde det vært en absolutt fordel, for å si det mildt, om de selv hadde bidratt til å avklare sin egen identitet og sørget for at de hadde reisedokumenter og pass. Det ville ha bidratt til å løse saken for noen av dem. Som jeg sa, har vi fra norsk side et nært samarbeid – og dialog – med de landene det her snakkes om, for å prøve å få løst også denne situasjonen. Og det mener jeg vi må videreføre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg kan ikke kommentere de enkelte sakene, og jeg kjenner selvfølgelig heller ikke bakgrunnen for hver enkelt av dem vi her snakker om. Men etter det jeg har fått opplyst, er det når det gjelder en god del av dem, bl.a. snakk om manglende definisjon av hva som er identiteten, manglende bidrag til å få avklart det, og det er heller ikke alltid de har vært opptatt av å skaffe de nødvendige reisedokumenter. Hvis de bidrar til å få disse to forholdene i orden, vil saken for en del av dem vi her snakker om, være løst på den ene eller den andre måten. Så min appell til dem som omfattes av akkurat dette, vil være at de bidrar til å løse sin egen situasjon ved å få fram reisedokumenter og klargjøre sin egen identitet. Og så vil vi, som jeg sa, fortsette dialogen og samarbeidet med de land det gjelder, for å prøve å løse dette problemet.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Eg har følgjande spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «I norske mottak og kommunar bur ca. 200–300 asylsøkjarar som ein reknar med ikkje kan reisa attende, dei fleste etiopiarar og eritrearar. Etter å ha prøvd fleire gonger har ein ikkje klart å få ein avtale om retur med heimlanda. Mange har vore her i mange år og har ein uavklart status med omsyn til m.a. sosiale ordningar og andre rettar i det norske samfunnet. Dette byrjar å få menneskerettslege dimensjonar. Er det ikkje no på tide å skjera igjennom for denne gruppa og la dei få bli i Noreg?»
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Eg takkar statsråden for svaret. Eg har lyst til å koma med nokre merknader i tillegg. Det er vel berre 10-15 av desse 200-300 som eg nemnde, som denne identitetsproblematikken gjeld. Dei fleste andre har ein heilt avklart identitet, der retur til heimlandet ikkje er mogleg. Eg er glad for at det er inngått dialog med Etiopia i denne samanhengen, men Eritrea er jo òg ei utfordring for oss. Eg føler nok at svaret frå statsråden galdt dei som meir generelt får avslag her i landet, men her er det snakk om ei gruppe som vi kan kalla «ureturnerbare». Det er ikkje tilfredsstillande at dei, når dei får avslag, berre skal halda fram med å bu i eit mottak. Kva kan statsråden gjera for at dei personane som ikkje kan reisa tilbake, som ikkje har noko land å reisa tilbake til, kan få avklart situasjonen sin? Desse personane er «ureturnerbare». Dei er langt på veg statslause slik situasjonen er for dei, og det er uverdig at dei skal vera i Noreg år etter år utan avklaring Korleis kan statsråden følgja opp akkurat denne vesle gruppa som vi her snakkar om?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Eg føler nok kanskje ikkje at statsråden klarer å definera desse personane som «ureturnerbare», eg føler faktisk at ein trekker i tvil om dei er «ureturnerbare». Det kan vera mange grunnar til at folk ikkje har papira sine i orden, ikkje har dei papira som vi krev når dei kjem hit til landet. Eg veit at det som regel er ganske store tragediar som ligg bak dette. Det talmaterialet vi har, kjem frå NOAS og Flyktningerådet. Problemet er at no har dei vore her så lenge, og vi har framleis ikkje noko land å senda dei tilbake til. Kor lenge skal dei leva sånn i uvisse? Det å bu i eit mottak i år etter år er heller ikkje spesielt tilfredsstillande. Eg føler at vi som ein sivilisert nasjon bør sjå vårt ansvar og gi desse personane eit tilbod i Noreg fordi dei ikkje har andre land å venda tilbake til.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
«I høringsnotatet vedrørende statlig sykehusovertakelse er det under kapittel 4.4 anført følgende: «Det vil være naturlig at iallfall de større nåværende institusjonene innen spesialisthelsetjenesten videreføres som datterforetak.» Hva mener statsråden i sitt høringsutkast med «større nåværende institusjoner», er det regionsykehus, eller innbefatter det også sentralsykehus?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
Jeg takker helseministeren for svaret. Det var opplysende, men særdeles kort. Jeg prøver meg med en kort kommentar og et oppfølgingsspørsmål. Prinsipielt mener Fremskrittspartiet at alle sentralsykehus og en betydelig del av de større lokalsykehus bør bli datterforetak og fungere som selvstendige juridiske driftsenheter. Særlig mener vi i Fremskrittspartiet at det er høyst aktuelt å opprettholde lokalsykehus som datterforetak i enkelte landsdeler i vest og i nord. Jeg tillater meg et oppfølgingsspørsmål: Vil departementet vektlegge distrikt, geografi og tilgjengelighet når de skal fastlegge hvor mange datterforetak som skal etableres?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-02-14:
Jeg takker igjen helseministeren for svaret. Jeg skjønner at det er et høringsutkast, og at Regjeringen skal bearbeide dette. Men vi har også i mitt parti behov for å få noen signaler, for vi skal også møte denne proposisjonen. Hvis en velger et lite antall datterforetak, betyr det da at også enkelte sentralsykehus blir omgjort til lokalsykehus, og at sentralsykehusfunksjonene sentraliseres til færre sentralsykehus?
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg kan bekrefte at begrepet «større nåværende institusjoner» også innbefatter sentralsykehus.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg tar bare det forbehold at det dreier seg om et høringsnotat, med høringsfrist 5. mars. Dette høringsnotatet skal danne grunnlag for den proposisjonen som vi vil legge fram for Stortinget, hvor disse spørsmålene selvfølgelig vil bli redegjort nærmere for. Med det forbehold kan jeg for så vidt langt på vei slutte meg til de kommentarer som representanten Alvheim her gir, og jeg vil helt klart si at vi vil vektlegge de distriktsmessige, befolkningsmessige og andre hensyn som tilsier opprettholdelse av de lokalsykehus som vi i dag har rundt om i landet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg tror ikke at det er en aktuell problemstilling. Jeg legger jo også vekt på at de regionale foretak som nå etableres, skal ha en betydelig grad av autonomi når det gjelder å organisere de underliggende enheter som det her er snakk om. Men i praksis ser jeg stort sett for meg det som jeg forstår at også representanten Alvheim er opptatt av, at de fleste av de nåværende velfungerende sentralsykehus og lokalsykehus også vil kunne etableres som selvstendige datterforetak under de regionale helseforetakene.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Legemiddelassistert rehabilitering er i løpet av få år blitt en viktig del av behandlingstilbudet til rusmiddelmisbrukere. Det er nå nødvendig å gjennomgå og vurdere nærmere organisering og finansiering av dette tilbudet. Det er i dag kommunene som har ansvaret for oppfølging av klientene, herunder for den medisinske delen av rehabiliteringen. Dette omfatter legeundersøkelser, legebehandling og forskrivning av legemidlene. Kommunehelsetjenesten har ansvaret for å skaffe til veie den nødvendige deltakelse av leger i dette arbeidet. Jeg har registrert at det har oppstått uklarhet om hvorvidt folketrygden skal betale for dette. Siden også spørsmålet fra representanten Skogholt kan tyde på at det har oppstått slik uklarhet, vil jeg benytte anledningen til å understreke at trygden skal betale for diagnostikk og behandling av klienter under legemiddelassistert behandling. Dette gjelder også for de medisinske undersøkelsene som er nødvendige for bl.a. å kunne forskrive riktig legemiddel i riktig dosering. I den grad dette har vært uklart, skal jeg bidra til at det blir ytterligere klargjort. I forbindelse med oppfølgingen av klientene må kommunene også organisere et opplegg for rutinemessig avlevering og innsending av urinprøver til laboratorium for kontroll av rusfrihet. I denne forbindelse er det oppstått spørsmål om betalingen for laboratorienes analyser av urinprøvene. Dette avhenger i dag av om hovedformålet med prøvene er kontroll eller om det er av medisinsk karakter. I praksis kan det imidlertid være vanskelig å trekke et klart skille mellom disse formålene. Dette har ført til denne uklarheten med hensyn til hvem som skal dekke disse utgiftene. Vi vurderer nå om det er grunn til å endre retningslinjene for å tydeliggjøre formålet. Slike prøver er som regel et nødvendig ledd i den medisinske delen av den legemiddelassisterte rehabiliteringen, f.eks. av hensyn til dosering av legemiddelet. Jeg vil ta initiativ til en endelig avklaring av hvem som skal finansiere dette, og komme tilbake til de budsjettmessige konsekvenser av det. Jeg viser i denne forbindelse til at Stortinget under budsjettbehandlingen bad om en nærmere redegjørelse for visse andre økonomiske konsekvenser av legemiddelassistert rehabilitering i revidert nasjonalbudsjett, og jeg finner det naturlig å komme tilbake med en redegjørelse der.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg oppfattet oppfordringen og tar den til etterretning. Jeg skal, som jeg sa, sørge for at det blir klarhet på de områder hvor det har vært uklarhet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Ved den norske forskriften om opprinnelsesmerking av ferskt storfekjøtt som skal gjelde fra 1. april i år, innføres de bestemmelser som allerede gjelder i EU. Disse bestemmelsene gjelder kun for ferskt storfekjøtt. Innunder definisjonen faller ferskt, kjølt og frosset storfekjøtt, herunder kvernet kjøtt, men ikke tilberedt kjøtt eller kjøttprodukter. Eksempler på kjøtt som faller utenfor, er saltet, tørket, varmebehandlet eller konservert kjøtt. Kjøtt som serveres på restauranter og kafeer, vil falle utenfor definisjonen fordi dette er tilberedt eller varmebehandlet. I tillegg er den frambudsformen man har på restauranter og kafeer, vanskelig å forene med forordningenes merkebegrep, som jo forutsetter at forbrukeren i salgsøyeblikket får skriftlig og synlig informasjon i nær tilknytning til kjøttet. Dersom vi i Norge ønsker krav om opprinnelsesmerking av storfekjøtt som serveres på restauranter og kafeer, vil det i tilfelle være rent nasjonale regler. Jeg antar at det ikke vil være hindringer for slike regler sett ut fra EØS-avtalen. Men en slik ordning forutsetter likevel en særskilt vurdering i forhold til kontroll- og tilsynssystemene. Det er viktig at det er en sammenheng i merkekravene for de forskjellige omsetningsleddene, slik at opplysningene gis sporbarhet tilbake til det eller de levende dyr som opplysningene refererer til. Slik sporbarhet vil vi få for det kjøttet som faller inn under bestemmelsene om opprinnelsesmerking. Slik vil restaurantene også få opplysninger om opprinnelsen til det storfekjøttet de kjøper inn, og gjestene kan be om å få disse opplysningene. Dersom restaurantene selv velger å innføre en ordning med merking, reklame eller presentasjon av slikt kjøtt, følger det av dagens generelle regelverk at det må kunne kontrolleres at opplysningene også er riktige. Statens næringsmiddeltilsyn arbeider med endring av de generelle merkebestemmelsene med sikte på innføring av merkeplikt for enkelte ikke-emballerte næringsmidler. Disse reglene vil kunne omfatte mat som serveres på restaurant. Krav om opprinnelsesmerking av kjøtt som serveres på restaurant, vil bli vurdert i forbindelse med dette arbeidet. Imidlertid vil innføring av obligatoriske merkekrav for ikke-emballerte næringsmidler reise enkelte nye problemstillinger som gjør det ønskelig med en noe bredere vurdering av hvor de skal gjelde før de eventuelt iverksettes.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg tror nok for det første at tiltak for å hindre smugling av kjøtt, og for øvrig annen smugling, fortrinnsvis bør håndteres sammen med de øvrige tiltak som iverksettes for å hindre smugling. Men når det er sagt, tror jeg vel også at et eventuelt krav til opprinnelsesmerking av kjøtt og kjøttprodukter for øvrig ville styrke mulighetene til kontroll også med det, og slik sett være et virkemiddel i kampen for å begrense eller hindre smugling, det tror jeg nok. Men de svar som jeg her gav på spørsmålet om mulighetene for å innføre en slik opprinnelsesmerking for restauranter, er preget av de øvrige mer praktiske problemstillinger som vil knytte seg til en slik innføring, og som vi må se nærmere på.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg beveger meg da for det første inn på et område som ikke direkte er mitt ansvarsområde, og uansett vil det kanskje være noe spekulativt. Derfor tør jeg ikke vise til annet enn at det gjennomføres stikkprøvekontroller, og jeg registrerer at fra tid til annen blir også enkelte tatt for ulovlig innførsel av kjøtt i en slik sammenheng. Så risikoen er i høyeste grad til stede. Når det gjelder reaksjonsformene, er vel de i samsvar med de normale reaksjonsformer vi har for smugling, og slik sett tilpasset alvoret i de enkelte saker det gjelder.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Kommunene må i dag betale legenes honorar ved legemiddelassistert rehabilitering og analysen av urinprøvene til narkomane. Vil statsråden ta initiativ til at trygdevesenet skal betale disse utgiftene?»
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg takker statsråden for et positivt svar. Mange steder i landet er det et problem med å skaffe leger som er villige til å påta seg ansvaret for å bistå i behandlingen av klienter under legemiddelassistert behandling, bl.a. på grunn av uklare regler om hvem som skal betale legenes honorar. De samme uklare ansvarsforholdene har man vedrørende betaling for laboratorienes analyser av urinprøver. Kommunene har ansvaret for å skaffe et rusfritt botilbud og arbeids- og utdanningstilbud til de brukerne som får tilbud om legemiddelassistert behandling. Uklare regler må ikke gjøre dette viktige arbeidet unødvendig vanskelig. Jeg oppfordrer statsråden til å gi klarsignal så snart som mulig om at disse utgiftene skal bæres av folketrygden.
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Det er et viktig tema representanten Karin Andersen har tatt opp i dagens interpellasjon. I motsetning til representanten Bjørnsen synes jeg det var et omfattende og godt svar statsråden gav. På det området vi i dag diskuterer, synes jeg at statsråden har en god strategi. Antall personer som har rusproblemer, øker, og brukerne av alkohol og narkotiske stoffer blir stadig yngre. Dette er en meget beklagelig utvikling. Vi bør derfor sette flere ressurser inn i det forebyggende arbeidet, som også må organiseres og drives på en annen måte enn tidligere. Det er nødvendig for å nå fram til ungdommen med budskapet. Men vi må selvsagt også ta hånd om dem som har rusproblemer. Det beste er selvsagt å bidra til at brukeren blir rusfri. Vi ser ofte at de som ønsker behandling og hjelp, ikke får det på grunn av manglende bevilgning i kommunene, eller at behandlingsinstitusjonen bare tar inn brukere som er avruset. Jeg håper statsråden vil bidra til at de som har behov for behandling for sine rusproblemer, skal få det. Dette vil selvsagt være av enorm betydning for den enkelte, som f.eks. kan vende tilbake til arbeidslivet. For samfunnet vil dette være en meget lønnsom investering. Vi har ikke råd til å la være. Jeg ser derfor fram til handlingsplanen som statsråden arbeider med, og som vil bli framlagt om ikke lenge. Selvsagt har personer med rusproblemer en tøff hverdag. Om mulig har barn i familier med rusproblemer det enda vanskeligere. Når fagfolk finner det faglig riktig og nødvendig at barn og foreldre er sammen i behandlingsfasen, bør dette imøtekommes. I en slik sammenheng bør verken manglende plangrunnlag eller dårlig økonomi hindre fylkesmannen i etter klage å pålegge fylkeskommunene å gi det tilbudet som er til barnets beste. Hvis det er nødvendig med lovendringer for å ivareta barnas interesser i en meget vanskelig situasjon, håper jeg statsråden vil fremme endringsforslag snarest og videre vil bidra til at alle fylkeskommunene har egnede behandlingstiltak for foreldre og barn.
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Jeg har følgende spørsmål, som jeg forstår at helseministeren og ikke landbruksministeren er rette vedkommende til å svare på: «Fra 1. april 2001 vil Norge innføre krav om opphavsmerking av storfekjøtt etter samme forordning som i EU-landene. Reglene skal gjelde norsk storfekjøtt i dagligvarehandelen. Er det ikke ønskelig å finne praktiske ordninger som også omfatter kjøtt som serveres på restauranter og kafeer, f.eks. ved angivelse på menyen, og hva hindrer oss eventuelt i å la ordningen gjelde denne sektor?»
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg synes var positivt med hensyn til mulighetene for å ha en nasjonal ordning. Statistikk viser at mengden kjøttvarer som beslaglegges på grensen, er økende. Tollvesenet har også avdekket et ikke ubetydelig omfang av kjøttsmugling, og vi kan vel ikke helt utelukke at ulovlig importert kjøtt serveres på enkelte norske spisesteder. Vil ikke kravet om opphavsmerking av storfekjøtt i serveringsbransjen være en fordel for alle som driver seriøst, gi økt trygghet til kundene og samtidig vanskeliggjøre omsetningen av smuglerkjøtt?
Kari Økland (Kristelig Folkeparti), 2001-02-14:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg vil gjerne få stille helseministeren også dette oppfølgingsspørsmålet: Kan statsråden si noe om hvor stor risikoen er for å bli tatt om en ikke serverer «lovlig» kjøtt, og hvilke reaksjoner har en overfor dem som gjør slikt?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-14:
Jeg har et spørsmål til sosialministeren: «Programmet «Norge i dag» på NRK1 10. januar 2001 fortalte om en kommune som ville ta fra utviklingshemmede en timelønn på 5 kroner for arbeid de utfører som ledd i opplæring. Det er snakk om enkle arbeidsoppgaver som hentes inn eksternt. For å opprettholde motivasjonen, antydet kommunen at man kunne ta et tilsvarende beløp fra den enkeltes trygdekonto og betale for arbeidet med disse pengene. Synes statsråden dette er en rimelig måte å belønne psykisk utviklingshemmede menneskers arbeidsinnsats på?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-14:
Jeg takker for svaret. Jeg er veldig glad for at sosialministeren er så klar og tydelig i sin holdning til disse spørsmålene at hun tar ansvar. Det var ordføreren i en arbeiderpartistyrt kommune i Skedsmo som foreslo dette, og det ble heldigvis stoppet, slik også sosialministeren var inne på. Jeg reagerer ganske kraftig på et slikt menneskesyn. Som sosialministeren selv sa, syntes også hun det var uetisk. Det er en nedlatende holdning til psykisk utviklingshemmede og til deres arbeidsinnsats, som faktisk gir inntekt til de bedriftene som de jobber i. Men Skedsmos ordfører er ikke alene om å ha slike tanker og holdninger. I dag har jeg fått opplyst at det arbeiderpartistyrte Sørum har denne praksis. Jeg er også kjent med at flere kommuner rundt om i landet har det, og det er rett og slett uakseptabelt. Vil sosialministeren sørge for at kommuner med slike bedrifter og slike arbeidsplasser nå får klar beskjed om at en slik fremgangsmåte er uakseptabel? Og hva vil sosialministeren konkret gjøre for å hindre at det forekommer?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-14:
Jeg takker for svaret. Om det så hadde vært Høyre-styrte kommuner som gjør dette, så er ikke det noe bedre – bare så det er sagt. Men nå var det eksempler fra arbeiderpartistyrte kommuner som har kommet i hus her. Det kan ikke være noe problem å frigjøre de få kronene som dette dreier seg om. For de psykisk utviklingshemmede dreier jo dette seg om det samme som det gjør for oss alle – det at vi får utnyttet våre ressurser og vår arbeidsevne, at vi får utvikle oss selv og bidra i samfunnet, for det gjør de faktisk. Vi har en slik bedrift på Eidsvoll, som fungerer meget godt, hvor det vises stor respekt for den arbeidsinnsatsen som psykisk utviklingshemmede gjør. Dette gir trivsel og livskvalitet, og det gir livet mening. Jeg er glad for at sosialministeren nå vil se på muligheter for å sende et klart og tydelig budskap til kommunene når det gjelder dette spørsmålet.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-14:
Det er en svært viktig sak interpellanten tar opp, men i motsetning til interpellanten er jeg langt på vei fornøyd med svaret fra sosialministeren. Jeg er tilfreds med de signaler som nå blir gitt om konkrete tiltak for en omorganisering og omplassering av ansvar for hele denne sektoren, for den er svært sammensatt. Det er nødvendig i denne sammenheng å få en gjennomgang av finansieringsordningen for å få et best mulig og likt tilbud uansett hvor en bor i landet. Jeg har forståelse for at en slik gjennomgang og omorganisering vil ta litt mer tid enn statens overtakelse av spesialisthelsetjenesten, nettopp fordi det er et sammensatt område, som jeg var inne på. Men det viktigste er at nå blir noe gjort, at sosialministeren også erkjenner at det er behov for en opprydding innen denne sektoren, og at en nå også vurderer et statlig ansvar for rusmiddelområdet. Når det gjelder det som går på barnets rettigheter, som interpellanten er opptatt av, er det viktig å sørge for et behandlingsopplegg som ivaretar barnas beste. Det er uakseptabelt når barnevernet på faglig grunnlag tilrår at barnet bør være sammen med foreldre i en behandlingssituasjon, at omsorgen likevel blir overtatt av andre. Det er ikke til barnets beste. Å skille barn og foreldre er en alvorlig sak, som kan få store konsekvenser. Det er vanskelig nok for barnet å ha foreldre som er rusmiddelmisbrukere og trenger behandling, om de ikke også skal bli fratatt foreldrene og plassert i fosterhjem. Men noen ganger er det selvsagt nødvendig å skille barn og foreldre, fordi det er til barnets beste. I mange av de familiene dette gjelder, er det til tross for en svært vanskelig livssituasjon mye omsorgsressurser igjen, ikke minst en betingelsesløs og grunnleggende kjærlighet til barnet. Det må bygges opp under disse ressursene, og omsorgsevnen må stimuleres. Høyre kan ikke akseptere at barna blir skilt fra foreldrene og plassert i fosterhjem når det er behov for at barnet er sammen med foreldrene. At fylkeskommunen bruker den begrunnelsen at de ikke har tilbudet selv, eller ikke har økonomi til å kjøpe tilpassede behandlingsopplegg, holder ikke. Dette handler om å prioritere og gi tilbud til de som trenger det mest. Det er barnets beste som må være viktigst. Jeg er som sagt glad for at sosialministeren nå vil legge fram en handlingsplan og gå gjennom hele denne sektoren for å gi et best mulig tilbud til rusmiddelmisbrukere generelt, og også for at det ikke skal være noen særomsorg. Jeg ser fram til at vi får en sak om dette til Stortinget.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg har gjort meg kjent med at saken gjelder et kommunalt dagtilbud for personer med så omfattende funksjonshemninger at de ikke kan delta i arbeidssamvirke eller andre arbeidsmarkedstiltak. Aktivitetssenteret i denne aktuelle saken har inngått avtaler med bedrifter om enkle arbeidsoppgaver. Ca. to tredjedeler av brukerne på senteret tar del i disse produksjonsoppgavene. De som utfører produksjonsoppgavene, fikk i 2000 såkalt oppmuntringslønn med 5 kr pr. time for to–fire timer pr. dag. Dagsenteret skal ifølge kommunestyrets beslutning ha hovedvekt på aktivitetstiltak og ikke på produksjon. Dagens innhold og organisering av senteret betegnes hovedsakelig som preget av aktivitet og omsorg. Oppmuntringslønn regnes som et pedagogisk virkemiddel for å øke trivselen til en del av brukerne. Oppmuntringslønnen er ett av flere stimuleringstiltak ved senteret. Det legges vekt på trivselsfremmende tiltak som små utflukter, sammenkomster med servering, bruk av basseng og boble-bad o.l. For 2001 var det ikke budsjettert med oppmuntringslønn på aktivitetssenterets budsjett. Varsel om opphør av denne ordningen medførte sterke reaksjoner i media og blant pårørende. Formannskapet vedtok 18. januar d.å. å stille penger til disposisjon til formålet likevel. For 2002 har kommunen pålagt aktivitetssenteret å innpasse en post for oppmuntringslønn innenfor senterets budsjettrammer. Spørsmålet om å ta penger fra de berørte personenes uføretrygd er derfor ikke lenger aktuelt i denne saken. I programmet den 10. januar viste ordføreren i den aktuelle kommunen imidlertid til at flere kommuner angivelig praktiserte en ordning med å utbetale oppmuntringslønn som først er trukket fra vedkommendes trygd. På spørsmålet om jeg synes dette er en rimelig måte å belønne utviklingshemmede menneskers arbeidsinnsats på, vil jeg svare nei. Jeg finner det uetisk å «lure» noen på en slik måte. Folketrygdloven har heller ingen hjemmel for å gi arbeidsgivere som gir funksjonshemmede arbeid som ledd i opplæring, anledning til å trekke i vedkommendes uførepensjon for senere å utbetale tilsvarende beløp som lønn til pensjonisten.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Representanten Sjøli antydet mer enn å si at dette er et arbeiderpartifenomen. Det trenger man mer enn to kommuner for å belegge. Jeg tror kanskje at det er mer et fenomen som har oppstått i kommuner som har hatt dårlig råd, og som ikke har sett hvordan de skulle klare å få det til. Det gjør det ikke noe bedre at man prøver å «lure» mennesker med betydelige funksjonshemninger. Jeg skal se om jeg kan finne en måte å kommunisere dette tilbake til kommunene på.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Jeg er enig med spørsmålsstilleren.