Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-08:
Når man har debatter i stortingssalen, er det gjerne uenigheten det er fokus på. Det er ofte det media også er opptatt av. Derfor synes jeg det er synd at ikke media dekker denne typen debatter på en bedre måte. For det den synliggjør, er den store enigheten mellom regjeringspartiene og opposisjonen. Flere har trukket fram Stiftelsen Organdonasjon. Som et ledd i å forberede meg til denne interpellasjonsdebatten i dag hadde jeg og min rådgiver i går et møte med lederen der, Hege Lundin Kuhle. Jeg vil slutte meg til dem som har gitt veldig sterk ros til Stiftelsen Organdonasjon. Vi har sett en debatt i det offentlige rom, bl.a. omkring en speilvending av prinsippet om at alle skal kunne være organdonor med mindre man har reservert seg, noe som Stiftelsen Organdonasjon har advart mot. De har også advart mot at man oppretter et register, med utgangspunkt i kunnskap om konsekvensene i andre land. Jeg har hørt fra Stiftelsen Organdonasjon, men også fra andre – jeg lurer på om ikke Regjeringen har trukket fram det samme – at bl.a. Spanias tilnærming har vært veldig vellykket. Der har man fått mange donorer, og det er veldig få som reserverer seg. Man har oppnådd det gjennom offentlighet omkring organdonasjon og et tett samarbeid med befolkningen. Jeg tror ikke at det er noen annen vei å øke antall donorer på enn ved – skal vi si – å fjerne frykten for at man etter sin død nærmest utsettes for et overgrep, eller at pårørende opplever at den som er avdød, får fjernet organer uten at man ble gjort kjent med det. Jeg kan huske for noen år siden at vi i den daværende sosialkomiteen hadde besøk av en patolog fra et av de større sykehusene som sterkt argumenterte for mindre grad av offentlighet omkring dette, fordi de opplevde – det gjaldt den gang obduksjoner – at større fokus hadde gitt mer skepsis. Jeg tror at tilnærmingen må være akkurat den motsatte. Hvis ikke helsepersonell med åpenhet og i dialog med dem det gjelder, forklarer hva dette gjelder, vil skepsisen øke i befolkningen, og flere vil reservere seg. Den skepsisen som også er til et register, kan jo skyldes at det vil være nærmest komplett umulig å ajourføre et slikt register. Det betyr at hvis man ikke finner noen i et register, kan man i verste fall oppleve at det ligger en slags reservasjon i det, mens vedkommende kanskje i realiteten har sagt ja gjennom et donorkort. Jeg tror at det er vel verdt å lytte også til den skepsisen fra Stiftelsen Organdonasjon. Jeg registrerer at interpellanten og statsråden synes å ha helt sammenfallende syn her, og at andre som har tatt ordet, har det samme syn. Det synes jeg er en stor styrke. Det er en stor styrke hvis vi klarer å skape trygghet omkring det som skal skje når det gjelder organdonasjon, og å kunne argumentere på samme måte i forhold til befolkningen, stå i tett dialog med dem og ikke skape en konfliktsituasjon omkring dette, for det vil helt åpenbart føre til at flere reserverer seg. Så registrerer jeg at Inge Lønning i interpellasjonsteksten har brukt et begrep – om det er bevisst valgt, vet ikke jeg – som det hadde vært greit å få klarhet i. Det står: «Det er imidlertid avgjørende at organdonasjon er basert på et informert og uttrykkelig samtykke fra donor eller pårørende.» Jeg oppfatter ut fra samtale med Stiftelsen Organdonasjon, og også i forhold til fagfolk, at det man i dag får, er et samtykke etter samtale, mens begrepet «informert samtykke» er et juridisk begrep som på mange måter går mye lenger, fordi man da skal ha skriftlighet omkring en redegjørelse. Du skal ha et signert stykke papir, og det kreves juridisk mer enn ved det alminnelige begrepet «samtykke». Jeg har hørt advarsler mot det, og man må finne den balansegangen som gjør at man ikke går for langt i å kreve en byråkratisering av dagens samtykkeordning, som jeg også synes det er grunn til å være lydhør i forhold til. Det betyr ikke at man på en måte skal tilsnike seg en godkjenning som ikke er der, men det kan jo hende at et journalnotat med utgangspunkt i en muntlig samtale, uten at man går veldig mye lenger i en type informert samtykke, er den tilnærmingen man bør ha, slik som man har hatt til nå. Når det gjelder hornhinnetransplantasjon, synes jeg Bjarne Håkon Hanssens tilnærming var veldig avklarende, fordi man her skal velge den samme tilnærmingen som ved organtransplantasjon. I egentlig forstand er det en vevstransplantasjon og ikke transplantasjon av et organ, men prinsippet om åpenhet også her er viktig, slik at ikke pårørende får et inntrykk av at man på en måte tar seg til rette uten at det foreligger en godkjenning på forhånd.