Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-04:
Det har vært et politisk hovedmål i boligpolitikken at alle skal ha mulighet til å disponere en god bolig i et trivelig bomiljø. Dette har ført til at Norge trolig har verdens høyeste boligstandard. Jeg vil da ile til med å legge til at unntaket er dagens Oslo. Uakseptabelt høye boligpriser, et dramatisk fall i boligproduksjonen de senere år og økt tilflytting skaper stor ubalanse mellom tilbud og etterspørsel. Særlig vanskelig er det å komme seg inn på boligmarkedet første gang. For en familie i etableringsfasen kan det bety utgifter rundt 1 mill. kr for en gjennomsnittlig stor leilighet i en gammel bygård i indre by, med dertil høye låne- og renteutgifter. Generasjonen rundt 30 år betaler i dag trolig prisen for at deres foreldre tjente store pengesummer på dereguleringen av boligmarkedet i Oslo 20 år tilbake. Med boligstrukturen og prisnivået i Oslo har Husbanken ikke kunnet være til hjelp for unge i etableringsfasen. Husbanken kan ikke brukes ved kjøp av en gammel sameieleilighet, prisnivået på tomter i Oslo er for høyt for Husbankens regelverk, og husleienivået for husbankfinansierte utleieboliger i Oslo ligger for høyt. Med de enorme behovene for boliger vi i dag har i hovedstaden, er det faktisk høyst beklagelig at Husbankens finansiering av nye boliger i de større byene er blitt mindre de siste åra. Ifølge St.meld. nr. 14 for 1998-99 gav Husbanken i 1997 bare tilsagn om 78 boliger i Oslo, fordelt på mindre prosjekter. Jeg synes det er positivt at komiteen peker på at problemene på boligmarkedet i Oslo må gis langt større oppmerksomhet i Husbanken, og at det er behov for større ressurser i storbyene for å oppnå en standard som er litt nærmere andre kommuner. Jeg tror ikke at boligstandarden i storbyen uansett kan nå opp til boligstandarden der det er vanlig med eneboliger, men at den i hvert fall kan komme et skritt nærmere. Men jeg tror altså ikke dette løses ved å øremerke penger til Oslo over Husbanken, slik SVs Karin Andersen har antydet i pressen. Husbanken må rett og slett ta hensyn til at behovene og kostnadsnivået er helt annerledes enn andre steder. Dette er et strukturelt problem som må løses ved regelendringer som bl.a. sikrer finansieringsordninger i Husbanken som tar hensyn til kostnadsnivået i Oslo, slik også programutkastet fra Oslo Arbeiderparti uttrykker det, men Oslo kommune kan jo ikke, enten det er det ene eller andre partiet, endre Husbankens regler. Uansett vil mange i etableringsfasen ikke kunne kjøpe sin egen bolig med dagens priser i Oslo, enten fordi de ikke får nok lån eller fordi egenkapitalkravet er for høyt. For disse er utleieboliger og lavinnskuddsboliger et alternativ – vel å merke hvis det er et alternativ som finnes. Utbygging av utleieboliger blir derfor et svært viktig og nødvendig boligtiltak i Oslo framover som må gis høy prioritet fra både statlige og kommunale myndigheter. Jeg synes det er prisverdig at komiteflertallet mener det er nødvendig å gjennomgå hvilke rammebetingelser som bør endres for at kommuner, boligbyggelag og andre på ikke-kommersielt grunnlag skal skape flere utleietilbud med egnet prisnivå og standard. Oslo har også et desperat behov for studentboliger. Oslo har i dag, med Universitetet og de høyskolene som finnes, offentlige og private, ca. 45 000 studenter. Her er det nødvendig å se på samspillet mellom Studentsamskipnaden og vertskommunen, og sørge for at dette fungerer. Jeg etterlyser i den forbindelse det utredningsarbeidet om samarbeid mellom lærested og vertskommune som Stortinget bad om i desember 1996. Oslo som storby trekker til seg innbyggere med ulike sosiale problemer. Her kan de gjemme seg bort, på godt og vondt. Dagens bruk av hospits er en særdeles dårlig løsning. Egnede botilbud må kombineres med ettervernstilbud for folk med rusproblemer, og det er på tide at dette nå tas på alvor. Det må etableres ulike typer lavterskeltilbud. Ofte er små kollektiv med felles kjøkken og daglig ettervernstilsyn gode løsninger for dem med dårlig boevne, slik også komiteen har understreket.