Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-05-09:
Forslagsstillerne retter fokus mot et særdeles interessant tema. Enigheten om at Norge må ha store ambisjoner for forskningen, synes å være stor, men det synes som om dagens regjering ikke har den politiske viljen til å følge opp de høye ambisjonene. Nyhetsbildet er for tiden fullt av øyeblikkssituasjoner som må løses: lønnsoppgjør, jordbruk, kommuneøkonomi og sågar pasienthotell. Vi har fått en «skrik høyest»-fordelingsøkonomi. Det koster oss noen milliarder eller noen hundre millioner hver gang, og handlingsrommet for de langsiktige linjers politikk blir mindre. Denne regjeringen har klart å gjøre høy BNP-vekst og høye oljepriser til et problem for forskningsmålene. I stedet kunne man snu på problemstillingen og si at den eksepsjonelle økonomiske veksten som den rød-grønne regjeringen har nytt godt av, krever at vi er spesielt fokusert på hvordan Norge skal kunne opprettholde sin posisjon og rolle som et ledende velferdssamfunn i framtiden. 130 milliarder kr i økt handlingsrom siden tiltredelsen er blitt et problem. Det sier mye om viljen til å prioritere framtiden framfor nåtiden. Det ville jo være ganske fantastisk om man ikke hadde klart å bevilge mer penger til forskning enn den forrige regjering, som man fortsatt ynder å sammenligne seg med. Det snakkes mye om kunnskapssamfunnet. Det er kunnskap som skal bære oss fram. I det ligger det at Norge må ha ambisjoner om å ligge i front internasjonalt når det gjelder forskning, men det ligger også i det at vi må ha et aktivt forhold til hvordan deler av forskningen skal bli innrettet, slik at den virkelig gir et bidrag til framtidig velferd. Det dreier seg om å finne balansen mellom å gi universitets- og høyskolesektoren rammer som gjør at den har strategisk handlingsrom til å utvide sitt kunnskapsfundament ut ifra sine egne strategiske vurderinger, og å stimulere næringslivet til å utvikle strategier som gjør at de hever sitt ambisjonsnivå. Utfordringen er dermed todelt. Dette har Høyre og en samlet opposisjon hatt i fokus i hele perioden. 130 milliarder friske kroner inn på statens budsjetter over tre år gir muligheter til å ha høye ambisjoner også utover neste særinteresse som skriker etter oppmerksomhet. Det går rett og slett på prioritering! Forslaget favner begge disse perspektivene. Fra Høyres side har vi jevnlig sagt ifra om hvor skadelig basiskuttene i UoH-sektoren er. Vi får nå stadig rapporter om studietilbud som legges ned, vedlikehold som er på etterskudd, og en generell bekymring for at institusjonene ikke har det strategiske handlingsrom de hadde forventet. Regjeringens «hvileskjær», som nå er blitt ganske så permanent, har med rette skapt en enorm forventningskrise. Forskningsfondet var ment å skulle gi sektoren det strategiske handlingsrom den trenger. Når Regjeringen bruker avkastningen til å dekke opp sine egne forpliktelser overfor bl.a. EUs rammeprogram, er det et brudd med intensjonene for fondet. Da trenger vi en grunnleggende debatt om nettopp dette - det er jo det forslagsstillerne drar opp til - særlig når vi vet at Norges kontingent til EUs rammeprogram, bl.a., kommer til å øke kraftig i årene framover. Regjeringen har allerede strammet inn på SkatteFUNN-ordningen to ganger. Det er ikke til å undres over at ryktene går om at man ønsker å endre dagens målrettede, ubyråkratiske og effektive ordning til en tilskuddsbasert og byråkratisk styrt ordning. Regjeringen bør ta livet av slike rykter ved å gjeninnføre støtte til ulønnet forskningsinnsats og øke timesatsene og beløpsgrensene. Vi leser det mange steder: Samfunnsøkonomisk avkastning av forskning er høyere enn den privatøkonomiske avkastningen. Det lille som er gjort av forskning på dette, tyder på at det er store forskjeller. Samfunnet kan forvente to-tre ganger høyere avkastning på forskning enn den enkelte bedrift kan, og forskjellen blir større jo mindre bedriften er. SkatteFUNN-ordningen treffer det veldig godt. I stedet for å så tvil om ordningens berettigelse burde Regjeringen ha fullt fokus på å finne det optimale nivået for stimulansen. I Høyre er vi enige med forslagsstillerne i deres ambisjoner for Forskningsfondet, og vi mener også at man trenger en viss langsiktighet i styrings- og planleggingshorisonten for forskningen. Forskningsfondets størrelse hører til i de årlige budsjettdebatter. Flerårige budsjetter ser vi som en del av en større prinsipiell debatt, og vi synes derfor signalene fra Arbeiderpartiet er interessante. Det kommer Venstres representant tilbake til.