André Oktay Dahl (Høyre), 2002-06-19:
Arbeiderpartiet og SV fant fort og intuitivt ut at man skulle gasse på i denne saken. I dag viser det seg å være et ganske utmerket eksempel på at intuisjon er evnen enkelte har til lynraskt å feilbedømme en situasjon, selv om representanten Engebretsen har begynt å øke stemmevolumet for å dekke over dette etter hvert. Parlamentarisme kan sies å innebære at de som til enhver tid har flertallet, vedtar at de også er de klokeste. Arbeiderpartiets og SVs komiteflertall og forslag under I, som vi ikke har diskutert i dag, er et talende eksempel på det og på hvordan de to partiene ser bort fra maktfordeling og konstitusjonelle spilleregler og oppfordrer en statsråd til å begå en mulig rettsstridig handling. Tomme tønner ramler mest, og høyest, spesielt i en glissen stortingssal. Den sporten som Arbeiderpartiet og SV her har holdt på med, forutsetter at man enten er – som Carl I. Hagen faktisk er – god til å stupe, eller – som for Arbeiderpartiets del – har en velutviklet evne til å lande pladask uten å bry seg nevneverdig om det. Denne konkrete enkeltsaken har vist hvor galt det kan gå hvis konsesjonsreglene håndheves med Arbeiderpartiets og SVs utgangspunkt for demokratiutøvelse. Hvis noen hadde betegnet dette utgangspunktet som f.eks. misunnelse satt i en politisk funksjon, ville jeg hatt problemer med å motsi den som eventuelt sa det. Hevde det gjør jeg selvfølgelig ikke, da det ville bli sett på som uparlamentarisk språkbruk. Jeg skal gjenta en del ting her som tydeligvis har gått representanten Engebretsen hus forbi. Grunnlaget for den opprinnelige konsesjonsnektelsen under Bjarne Håkon Hanssens tid lå helt i grenseland for hva konsesjonsreglene i det hele tatt kan anses å omfatte etter konsesjonsreglenes formål. Thommessen som eier hadde berettigede forventninger da han overtok en eiendom som hadde vært i bruk som fritidseiendom siden 1955, og som han selv utelukkende brukte som fritidseiendom i en 40-års tid. Den lå i et område som med rette kan kalles et fritidsboligområde, med innslag av helårsbosetting, hvor kommunen, med respekt å melde, ikke akkurat hadde vært utpreget konsekvent i sin saksbehandling, og ikke i virkelighetens verden har anstrengt seg altfor mye for å tilrettelegge for helårsbosetting, og hvor et stort antall av øybeboerne tidligere har skrevet under på et opprop med knusende kritikk av en lemfeldig kommune. I denne situasjonen avslår altså departementet, under Bjarne Håkon Hanssen, søknaden om at Thommessen skal få lov til å selge sin eiendom til det den utelukkende har vært i bruk som siden 1955, nemlig fritidseiendom. Det er disse forholdene som Arbeiderpartiet, SV og nå representanten Enoksen prøver å late som har blitt sett bort fra, både ved vurdering av om vilkårene for konsesjonsplikt er oppfylt, dvs. at man holder seg innenfor i det hele tatt konsesjonsreglenes formål, og ved den skjønnsmessige vurderingen av om konsesjon skal gis, når da ytterligere et moment kommer til og som sammen med disse andre momentene – ikke isolert, men samlet – danner grunnlaget for omgjøringsavgjørelsen. Jeg skal ikke beskylde representanten Engebretsen for å være tungnem, men hvis representanten Engebretsen hadde fulgt med i timen da professor Erik Boe gav et aldri så lite lynkurs i forvaltningsrett og hvordan omgjøringspraksis er, ville antakeligvis denne debatten blitt en helt annen. Men det er bare å registrere at disse to partiene er uenig i den nye konklusjonen, og nå prøver man altså her å være en slags særdomstol ved å skrive inn en i realiteten anmodning til statsråden under I som som nevnt kan være en anbefaling om å begå en rettsstridig handling. Mitt spørsmål konkret til Arbeiderpartiet og Kjell Engebretsen er: Ser ikke Arbeiderpartiet noen prinsipielle betenkeligheter i dette, noe man i hvert fall har gjort i tilsvarende saker tidligere og ved leilighet?