Lars Sponheim (Venstre), 2001-02-13:
Det har gått ett år siden statsminister Jens Stoltenberg i rollen som opposisjonsleder karakteriserte den daværende sentrumsregjeringen som enestående svak. Dette var ment som kritikk av at sentrumsregjeringen ikke skaffet seg et stabilt styringsgrunnlag i Stortinget, men snarere fant det legitimt og hensiktsmessig å søke flertall fra sak til sak i Stortinget. I dag er Jens Stoltenberg leder for en regjering som bare de som er i besittelse av den aller største velvilje, vil hevde har et sterkere styringsgrunnlag enn det som var tilfellet for forgjengerne, som han kritiserte så nådeløst. Fjorårets budsjettoppgjør ble et dramatisk uttrykk for hvilke endringer regjeringen Stoltenberg måtte spise i seg for å få et grunnlag for å styre videre. Ved inngangen til valgåret 2001 får vi stadig høre at Arbeiderpartiet og Regjeringen er åpne for et samarbeid med sentrumspartiene, om nødvendig også i regjering, for å kunne forbli sittende. For en del av oss er det vanskelig helt å glemme den knallharde kritikken Arbeiderpartiets leder Thorbjørn Jagland fremsatte i den tiden han var parlamentarisk leder i Arbeiderpartiet. Partiene i sentrum fikk høre at vi stod for en politikk som representerte en bombe under velferdsstaten og var en trussel mot hus og hjem. Vi utgjør visst ikke en slik fare lenger – ikke når vi kan være nyttige for Arbeiderpartiet. Det utrolige er at det synes som om Arbeiderpartiets ledelse fortsatt ikke forstår hva det snakkes om når Arbeiderpartiet beskyldes for maktarroganse. Statsministeren har gjennom sin redegjørelse i dag levert et talende bidrag til hva slags holdninger vi må forholde oss til når vi møter Arbeiderpartiet. Sjelden har et innlegg i Stortinget i så sterk grad vært preget av en vi alene vite-holdning. Uten unntak tar statsministeren æren for det meste av det som har skjedd i fedrelandet gjennom det siste året. Om det så er opprustning av kreftomsorgen og psykiatrien eller gjennomføringen av fastlegeordningen som sentrumsregjeringen tok initiativet til, så skryter statsministeren av Arbeiderpartiets innsats også på disse feltene. På samme måte holder statsministeren fram vern av de unike vassdragsområdene i Saltfjellet, der det først måtte avtegne seg et tydelig flertall i Stortinget – og det var imot Arbeiderpartiet – før Regjeringen fra Arbeiderpartiet var villig til å gå inn for dette. Et område statsministeren behendig unngår å snakke om, er hva som kan gjøres for å øke den demokratiske interessen og engasjementet blant folk flest – og dette i en situasjon der vi ser at et høyrepopulistisk parti til tider har svingt seg opp som Norges største på meningsmålingene! Kanskje dette er naturlig for en statsminister som i en lang rekke saker finner sitt styringsgrunnlag nettopp i samarbeid med høyresiden, selv om han i sin redegjørelse i dag forsøkte å framstille Arbeiderpartiet og partiene på høyresiden som de egentlige konkurrentene i norsk politikk. For å avslutte: Det er veldig mange av de signalene som kommer fra Arbeiderpartiet og Regjeringen, som er svært vanskelige å tolke. Hvordan ser statsministeren for seg at grunnlaget for et nærmere samarbeid med sentrum skal legges? Er uttalelsene fra Arbeiderpartiets leder gjennom tiden i opposisjon nå å anse som døde og maktesløse, i den grad de ikke kan tolkes som vennligsinnede overfor sentrum? Og et siste spørsmål til statsministerens avsluttende kommentar: Arbeiderpartiet stemte sammen med Høyre for å legge grunnlaget for en dårligere miljøpolitikk og for å legge til rette for bygging av gasskraftverk med store utslipp av CO2. Det var dette hastverket som førte Arbeiderpartiet tilbake til regjeringskontorene i fjor. Hvor er det blitt av de gasskraftverkene Arbeiderpartiet sloss så knallhardt for?