Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2016-11-29:
La meg få starte der også saksordføreren startet, og takke for et godt arbeid fra komiteen og ikke minst saksordføreren, det har vært et relativt omfattende arbeid å forsøke å opplyse seg om et komplisert og omfattende tema. Norge og resten av verden står foran et fundamentalt skifte. Ofte blir det formulert som den fjerde industrielle revolusjon. Digitaliseringen slår nå inn over alle sektorer og endrer måten vi samhandler på. Det skaper nye måter å skape verdier på, og det skaper mange muligheter, men det skaper også mange samfunnsmessige utfordringer. Norge er relativt godt rustet til å møte endringene. Vi har en høyt utdannet befolkning og en relativt sett godt utbygd infrastruktur, og vi tar tidlig i bruk ny teknologi. Min store bekymring er likevel at vi undervurderer betydningen av konsekvensene av omveltningen. Forutsetningen for å få til en vellykket omstilling er at vi klarer å ligge i forkant, at vi forbereder oss på hva som kommer, og at vi klarer å ta kontroll over de samfunnsmessige konsekvensene av utviklingen og ikke bare får dem i fanget etter hvert som de oppstår. Denne stortingsmeldingen er et forsøk på å svare på disse utfordringene. Det skal regjeringen ha ros for. Det er likevel flere svakheter ved meldingen. Det er ubesvarte spørsmål knyttet til fordeling og regulering som meldingen ikke tar opp. En av de potensielle konsekvensene av digitaliseringen er en konsentrasjon av makt, av både kunnskapsmakt, politisk makt og økonomisk makt. Det vil igjen medføre større forskjeller. Det er dermed en utfordring for en av bærebjelkene i det stabile norske samfunnet, nemlig de små forskjellene mellom folk. Det burde vært en grundigere drøfting i meldingen av disse endringene og hvordan de vil påvirke norsk nærings-, arbeids- og samfunnsliv – og hvordan vi sikrer oss at vi unngår de uønskede effektene. Hvis framtiden skal være digital, må den være digital for alle, og første forutsetning for det er en tilfredsstillende infrastruktur over hele landet, sånn at alle innbyggere og hele næringslivet har likeverdige muligheter til å ta del i det digitale samfunnet. Der det ikke er grunnlag for kommersiell utbygging, må vi ha andre virkemidler. Jeg mener derfor at vi også må formulere en overordnet ambisjon og plan for hvordan vi skal sikre en landsdekkende infrastruktur. Jeg mener den digitale motorveien bør være en del av den nasjonale transportplanen regjeringen legger fram til våren. Til tross for at vi som nasjon har et godt utgangspunkt for å møte den digitale framtiden, har vi større potensial. I World Economic Forums Global Information Technology Report  fra 2015 ligger Norge helt nede på 24. plass på myndighetenes bruk av teknologi og på 30. plass på innkjøp av ny avansert teknologi. I lys av at offentlig sektor utgjør en betydelig del av verdiskapingen, mener jeg vi bør ha ambisjoner om å ligge lenger oppe på den rangeringen. Offentlig sektor bruker ca. 460 mrd. kr hvert år på innkjøp, og ifølge Kommunal- og moderniseringsdepartementet blir ca. 16,6 mrd. av dem brukt på IKT-innkjøp. Spørsmålet er om det er mulig å bruke disse ressursene på en bedre måte, ikke bare til å kjøpe tjenester og varer, men også til å legge til rette for utvikling av en norsk digitalindustri. Vi trenger en tydelig strategi for hvordan offentlige innkjøp generelt og IKT-innkjøp spesielt kan bidra til utviklingen av et konkurransedyktig næringsliv og bærekraftige arbeidsplasser som også kan overleve etter den fjerde industrielle revolusjonen. Samfunnet blir mer og mer komplisert, og en grunnleggende forutsetning for at vi skal kunne møte det digitale skiftet, er at innbyggerne har tilstrekkelig kompetanse. Vi trenger kompetanse til å håndtere en digital verden fra barnsben av. Et konkurransedyktig næringsliv trenger kompetente medarbeidere som kan omstille seg. Arbeiderpartiet mener tiltak som koding som obligatorisk fag i skolen, 1 000 flere studieplasser innen IKT og en kompetansereform i arbeidslivet er eksempler på den type tiltak vi bør iverksette. Uten en ekstraordinær innsats for å bygge nødvendig kompetanse i hele bredden av befolkningen er risikoen stor for at endringene skyver hele yrkesgrupper ut av arbeidslivet, og at både ledighet og lønnsforskjeller øker. Trepartssamarbeidet må mobiliseres for å få til dette, og staten må som en aktiv part i det samarbeidet selvfølgelig ta sin del av ansvaret. I det digitale samfunnet vet vi mer om hverandre enn noen gang før. Den kunnskapen kan brukes og misbrukes og er blitt en viktig handelsvare. De aller færreste vet hvordan de elektroniske sporene vi etterlater oss, blir brukt, bevart og videreformidlet. Samtidig blir vi mer og mer avhengig av robust infrastruktur og er sårbare for driftsavbrudd.