Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-05-08:
Nå kommer det også presidenten åpenbart har ventet på – det skattepolitiske synet Arbeiderpartiet har på interpellasjonen fra representanten Flåtten, hvor han beskriver høykonjunkturen vi er midt inne i, og hvordan den påvirker etterspørselen etter arbeidskraft og presset det kan medføre på lønninger, rente og valuta. I denne makroøkonomiske beskrivelsen trekkes Regjeringens skattepolitikk inn som en faktor som etter sigende hindrer tilgang på arbeidskraft og sparing hos befolkningen. Resonnementet føyer seg inn i rekken av påstander framsatt av de tidligere regjeringspartiene Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti om at det går så bra i norsk økonomi nå fordi den forrige regjeringen førte en såkalt dynamisk skattepolitikk. Representanten Sponheim modererte dette synet litt i forrige innlegg, noe jeg noterte meg med interesse. Ellers bruker Høyres representanter ofte denne talerstolen til å påpeke sammenhengen. Resonnementet er feil etter min oppfatning. At det går så bra med norsk økonomi, skyldes en kombinasjon av ansvarlig oljepengebruk og at verden er inne i en høykonjunktur som passer norsk økonomi godt. Oljeprisen er høy, investeringene på sokkelen og i oljerelaterte næringer er meget gode, våre eksportbedrifter opplever rekordhøy etterspørsel, samtidig som importvarer som vi etterspør, ikke øker i pris – snarere tvert imot. En differanse på 13 milliarder kr mellom skatteopplegget til Bondevik-regjeringen og dagens regjering kan ikke forklare den solide økonomiske oppgangen vi har hatt de siste årene. Hvis det var slik at lavere skatter i seg selv førte til en så ekstra sterk økonomisk vekst, som igjen medførte økt skatteinngang, nok til at staten ikke tapte inntekter, ja, da måtte følgende betingelser ha vært på plass: Enten måtte skatte- og avgiftssystemet ha vært utformet på en så ineffektiv måte for samfunnet at det å produsere tjenesten eller varen ikke var gjenspeilet i de samfunnsøkonomiske kostnadene, eller så måtte det ha vært slik at bedrifter og personer var svært følsomme overfor små endringer i skattesystemet, f.eks. ved at en liten reduksjon i skattesatsene på lønn økte arbeidstilbudet relativt mye. Det er svært lite som tyder på at noe av dette er tilfellet i Norge i dag. Det norske skattesystemet har et bredt skattegrunnlag og relativt lave skattesatser, noe som i seg selv begrenser effektivitetstapet ved skatte- og avgiftssystemet. Særlig skattereformen av 1992 bedret dette. Dessuten viser erfaring at de økonomiske aktørene ikke er veldig følsomme overfor selv generelle endringer i skattesatsen. De mest følsomme gruppene er folk med lavere inntekter. Derfor har denne regjeringen gitt skattelettelser til dem som tjener under 400 000 kr, mens vi har gitt skatteskjerpelser til grupper som er mindre følsomme for skattenivået i forhold til å tilby arbeidskraft, nemlig de som tjener mer enn 400 000 kr. Man skal svært langt tilbake i tid for å finne så lav arbeidsledighet i Norge som i dag. Aldri har så mange vært i jobb som nå. Ledigheten har stupt siden de rød-grønne inntok regjeringskontorene, og det til tross for at vi har lagt oss på et skattenivå fra 2004, som tross alt ikke kan være så altfor galt, selv for Høyre-folk, all den stund de selv laget skatteopplegget for 2004. Jeg har stor sans for det politiske målet representanten Flåtten gir uttrykk for i sin interpellasjon, nemlig økt tilgang på arbeidskraft, men jeg har langt større tro på andre virkemidler enn å gi økt skattelettelse til dem som er minst følsomme for skatteincentiver, nemlig de høytlønte. En ny pensjonsreform, tiltak mot sykefravær, aktive og målrettede tiltak gjennom NAV-systemet og satsing på utdanning og omskolering, for å nevne noe, vil etter min mening ha større effekt på arbeidstilbudet. Representanten Flåtten pekte på at vi var for ideologiske, og at de selv stod for pragmatisme. Jeg mener bildet er omvendt.