Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2010-12-03:
Dagens debatt er viktig for veldig mange berørte, og jeg ønsker å holde mitt hovedfokus på det faktum at vi i år har mistet fem liv i Afghanistan. En del av denne diskusjonen som vi har i dag, må dreie seg om risikoen og konsekvensene ved norsk utenrikspolitikk og for den operative delen av den. Mitt hovedfokus vil være på det som skjer i Afghanistan. Hver gang vi mister noen, gjør det noe med oss. Det ansvarliggjør det politiske systemet. Det ansvarliggjør innsatsen vår, og det utfordrer oss samtidig på om vi gjør det rette. Når vi diskuterer budsjettet for neste år, gjør vi vel det ut fra det forhold at det også til neste år dessverre kan komme til å skje episoder som gjør at vi får tap av menneskeliv også i 2011. Utfordringen er: Er vi bevisst det? Er vi rede til det? Tar vi inn over oss det ansvaret vi har når vi sender ut folk til å bidra innen ISAF, for å nevne et eksempel der dette skjer? Svaret bør jo, og må jo på en måte være ja, siden vi har valgt å bidra. I forlengelsen av det: Gjør vi da en god nok jobb for å sikre og beskytte soldatene våre og andre som er ute, maksimalt? Jeg tror dessverre at svaret er nei, fordi det visselig finnes bedre utstyr, og det er stadig en pågående diskusjon om vi har det optimale utstyret. Et annet nødvendig spørsmål i samme retning er: Tar vi godt nok vare på foreldrene til dem som er der? Tar vi godt nok vare på kjærester, samboere, ektefeller til dem som er ute – og barna til dem som er ute? Og på nytt: Det er min klare oppfatning at vi har utvilsomt en del å gå på for å kunne gjøre en bedre jobb. Jeg hadde gleden av å være med en del fra utenriks- og forsvarskomiteen til Afghanistan i april. En av de gjennomgående tilbakemeldingene fra soldatene der nede var at de manglet en opplevelse av støtte fra det politiske Norge. Hvis de som skal ta den primære risikoen for at de som har bestilt oppdraget, ikke står oppreist sammen med dem, da svikter regjeringen, og da svikter Stortinget med hensyn til å ta inn over seg det ansvaret man uomtvistelig har. Det synes jeg er leit. Jeg ville vært mye mer glad hvis man kunne ha besøkt folk ute som hadde sagt: Ja, vi gjør en jobb, og vi er stolt av den støtte vi har hjemmefra. Når de etterspør den, er det mulig at man fra politisk side ikke har vært tydelig nok, at Stortinget ikke har vært tydelig nok, eller at man fra regjeringens side ikke har vært tydelig nok i å kommunisere ut viktigheten av den jobben som gjøres. Jeg mener at det har vi ikke lov til. For det er et faktum at det er de som er ute, som tar risikoen. Risikoen for tap av liv og lemmer i denne salen er minimal. Her kan man få politiske banesår og politiske skrubbsår, men du dør visselig ikke av det – forhåpentligvis. Men andre tar faktisk den risikoen. Jeg synes av og til at vi bommer på å snakke om de viktigste tingene. Vi kan godt snakke om kutt i bistand. Vi kan godt snakke om tilstedeværelse og suverenitetshevdelse. Vi kan godt snakke om hvor mange ambassader vi bør ha. Men jeg synes faktisk at vi skal fokusere på det som antageligvis er det viktigste, noe av det viktigste for det norske folk: å sørge for at enhver nordmann som er ute og tjenestegjør med flagget på uniformen, har best mulig forutsetning for å gjøre jobben optimalt. Men kanskje aller viktigst, at de har forutsetninger for og er sikre på at de – han eller hun – skal komme hjem igjen. Hvis ikke, synes jeg vi svikter. I så måte er jeg stolt av å tilhøre et parti som foretar vesentlig styrking av forsvarsbudsjettet, som ønsker å styrke Hæren med 350 mill. kr, som ønsker å styrke Marinen med 300 mill. kr, Kystvakten med 250 mill. kr, Heimevernet med 200 mill. kr og Luftforsvaret med 200 mill. kr, fordi vi synes det er viktig. Og på grunn av de tilbakemeldingene vi har fått gjennom budsjetthøringen, gjennom rapporter fra Riksrevisjonen, gjennom klarttalende og modige ansatte og andre i Forsvaret som tør å påpeke mangler, har vi tatt det inn over oss og ønsker å gjøre noe med det. Det er en årlig sekvens å delta i en åpen budsjetthøring. I tillegg har denne komiteen en lukket budsjetthøring. Jeg skal ikke gå inn på det som skjer der, men jeg har ennå til gode å oppleve det som en lystelig seanse. Det sier noe om de utvalgene vi faktisk står overfor. Jeg synes – med respekt å melde – at den saken som nå har gått om Heimevernet og Heimevernets omstilling, har vist en mangel på politisk ledelse og en mangel på politisk lojalitet som jeg mener ikke gagner Forsvaret i det hele tatt.