Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-16:
President, tillat meg før jeg begynner på taletiden, å rette en feil i komiteens innstilling som har gått igjen i flere representanters innlegg. Det står at man viser til kunnskapsministerens svarbrev. Det svarbrevet kom fra forsknings- og høyere utdanningsministeren. La meg først understreke at akademisk frihet er et svært viktig prinsipp. Det er helt grunnleggende at forskere har rett til selv å velge metoder og publisere sine forskningsresultater. Vi har et samfunnsmessig behov for en felles, forskningsbasert kunnskapsbase. Samfunnet må derfor ha tillit til at kunnskapsutviklingen og oppfatningen av hva som er gyldig kunnskap, ikke styres av særinteresser. Vi er alle avhengig av at forskningen har legitimitet. For forvaltningen og for oss politikere som er storforbrukere av forskning for å begrunne vår politikkutvikling og valg av tiltak, er tilliten til forskning og forskerne ekstra viktig. Akademisk frihet er en samlebetegnelse på ideer som betoner tenkefrihet og ytringsfrihet som grunnleggende for søking etter sann kunnskap og forståelse. Akademisk frihet har dermed også en stor betydning for demokratiutvikling og åpen samfunnsdebatt. Jeg støtter komiteen fullt ut i deres understrekning av disse ideenes betydning for en fri og uavhengig forskning. Akademisk frihet er lovregulert i mange land, f.eks. i en særlov for høyere utdanning, slik vi har valgt å gjøre det her i Norge. Enkelte land har valgt å beskytte den akademiske frihet gjennom grunnloven. Det er også mange land der den akademiske frihet er ulovfestet, men like fullt gjeldende rett. Dette er utgangspunktet i Norge for forskere ansatt i forskningsinstitutter utenfor universitets- og høyskolesektoren. Akademisk frihet har både en institusjonell og en individuell side. Grunnprinspippene i den individuelle akademiske frihet ble av Underdal-utvalget beskrevet som frihet til å stille spørsmål, frihet til å bestemme hvilket materiale og hvilke metoder man vil benytte for å finne svar, og frihet til å legge fram hypoteser, resultater og resonnementer offentlig. Underdal-utvalget uttrykte også at forskningsinstituttenes virksomhet ikke alltid er sammenlignbar med universitets- og høyskolesektorens, og det er store variasjoner også innenfor instituttsektoren hva gjelder kjernevirksomhet og organisering. Prinsippene i universitets- og høyskoleloven kan derfor ikke uavkortet legges til grunn for alle organisasjoner der det drives forskning. Men kjernen av grunnprinsippene, slik de er beskrevet av Underdal-utvalget, bør gjelde all vitenskapelig søking etter sann kunnskap og forståelse, uavhengig av hvor den finner sted. Metodevalg og rett til publisering vil stå sentralt i slike prinsipper. I denne debatten må vi ikke glemme at alle forskere også har ytringsfrihet – flere har vært inne på det. For forskere som er statsansatte, er dette understreket i de etiske retningslinjene for statsforvaltningen. Det er videre framhevet at ansatte ved universiteter, høyskoler og forskningsinstitutter har som en del av sine arbeidsoppgaver å bidra til samfunnsdebatten. Prinsippet om offentliggjøring av forskningsresultater er grunnleggende også for forskningsinstituttene. Kunnskapsdepartementet har utarbeidet en standardkontrakt for det offentliges bruk av oppdragsforskning, der forskerens rett til å offentliggjøre resultater er nedfelt. Det er også viktig å være klar over at den akademiske friheten ikke gjelder uten begrensninger, verken ved universitetene, høyskolene eller i instituttsektoren. For instituttene framkommer nok begrensningene oftere. Begrensningene i den individuelle akademiske frihet kan altså deles i allmenne og det som gjelder spesielt ut fra type oppdrag en forsker har. Begrensningenes formål og art avgjør om de anses som legitime. Enkelte begrensninger er satt av hensyn til andre. Andre begrensninger kan være personvern og vern av bedriftshemmeligheter. Sistnevnte vil trolig instituttsektoren oftere møte enn universitets- og høyskolesektoren på grunn av omfattende oppdragsforskning eller planer om patentering eller annen næringsvirksomhet. Akademisk frihet betyr ikke at en forsker til enhver tid kan velge hva han eller hun vil forske på. Forskningsinstituttene anses som vår felles kunnskapsbase og mottaker av oppdrag. Oppdragsgivere må selvfølgelig kunne velge hva som er tema for forskningsoppdraget, men selvsagt da ikke styre valg av metoder eller sette begrensninger på publiseringsretten. Det er legitimt for samfunnet og for politikere å prioritere. En institusjon vil derfor være bundet av mål satt av overordnede myndigheter, og instituttledelsen må kunne styre slik at disse målene nås. Målstyring og politiske føringer er nødvendige verktøy for å sikre god forvaltning av statlige midler. For å sikre forskningen legitimitet i samfunnet er vi avhengig av at den akademiske friheten er tilstrekkelig vernet. Med bakgrunn i sektorens heterogenitet framstår lovregulering som vanskelig – virksomhetene er ulike, og eventuelle begrensninger i den akademiske friheten vil variere. Jeg er glad for at komiteens flertall er enig i dette. Jeg er enig i at akademisk frihet i utgangspunktet bør gjelde for offentlig støttet forskning, og jeg vil derfor vurdere hvordan retten til akademisk frihet bedre kan tydeliggjøres i retningslinjene for statlig basisfinansiering av forskningsinstitutter. Den offentlige finansieringen av norsk forskning kanaliseres i stor grad gjennom Forskningsrådet. Der har de utarbeidet vilkår for forskningsstøtte som alle støttemottakere må forholde seg til. Jeg vil i samråd med Forskningsrådet se på hvordan generelle krav til akademisk frihet vil kunne nedfelles i disse vilkår.