Inge Lønning (Høyre), 2007-05-29:
Interpellasjonen dreier seg om spesialisthelsetjenesten og det som foregår til daglig i alle norske sykehus. Det er viktig, men la meg innledningsvis bare minne om at dette er ikke hele bildet når det gjelder pasientsikkerhet i Norge. Det er i dag et stort oppslag i Dagsavisen som omhandler forholdene for pasienter i våre sykehjem, og som viser til at det er svært mye som tyder på at det er alvorlige og ganske systematiske mangler når det gjelder medisineringen av et stort antall eldre i sykehjem. Det betyr at spørsmålet om pasientsikkerhet er enda mye mer omfattende enn det som interpellanten har vist til i interpellasjonen. I Helse- og omsorgsdepartementets budsjettforslag for 2005 ble det vist til at såkalte uheldige hendelser årlig fører til 2 000 dødsfall og 15 000 varige skader på pasienter. Dette baserer seg på en rapport som ble utarbeidet av professor Peter F. Hjort på oppdrag fra Sosial- og helsedirektoratet i 2003. Svakheten ved rapporten er at den ikke baserer seg på spesifikt norske tall, men på en beregning ut fra tilsvarende gjennomførte undersøkelser i andre land, overført i forhold til antall sykehusinnleggelser i Norge. Ikke desto mindre er det grunn til å anta at tallene er noenlunde treffende for virkeligheten. Under enhver omstendighet er det et tankekors at kvalitetssikringstiltak synes å være lavere prioritert i helsetjenesten enn de er i de fleste bedrifter i dette land som driver med produksjon, eller enn tilfellet er – som interpellanten viste til som parallell – i sivil luftfart. Man skulle jo forvente at der hvor det dreier seg om levende mennesker, skulle kvalitetssikringstiltak være vesentlig sterkere og vesentlig høyere prioritert enn der hvor det gjelder produksjon av varer. La det også være nevnt at når jeg leser Helsetilsynets rapporter, som kommer fortløpende, slår det meg at det forbausende ofte i rapportene vises til at tilsynet har påpekt nøyaktig de samme feil tidligere ved gjennomgang av de samme deler av helsetjenesten, uten at det har skjedd noen bedring i mellomtiden. Det må bety at til tross for at det finnes forskrifter, og til tross for at det finnes lovbestemmelser, er det en ikke ubetydelig treghet innebygget i systemene som gjør at dette på ledelsesnivå – statsråden viste med rette til at dette er et lederansvar, selvsagt er det det – ikke prioriteres høyt nok i den daglige virksomhet. Nå er det grunn til å peke på at det ikke bare er et spørsmål om rapporteringsrutiner, det er også et spørsmål om hva man måler i forhold til, altså om hvilke standarder man opererer med. I forrige stortingsperiode ble det satt i verk en del tiltak fra departementets side når det gjaldt å utarbeide ny veileder til forskrift om intern kontroll i sosial- og helsetjenesten. Det ble etablert ti nasjonale, medisinske kvalitetsregistre i regi av de regionale helseforetakene. Disse kvalitetsregistrene er også en vesentlig informasjonskilde når det gjelder å avdekke feil og mangler. Det ble innført 18 nasjonale kvalitetsindikatorer for spesialisthelsetjenesten, både når det gjelder somatiske sykehus, og når det gjelder psykisk helsevern. Disse indikatorene skal være et vesentlig grunnlag for styringsinformasjon på institusjonsnivå. Jeg har ingen ferdig konklusjon når det gjelder et eventuelt anonymt meldingsregister på nasjonalt nivå. Det finnes argumenter for, og det finnes argumenter imot. Men la meg peke på at den yrkessolidaritet som preger ikke minst legerollen, i utgangspunktet er en positiv form for solidaritet, men bare på den betingelse at solidariteten med brukerne, pasientene, har forkjørsrett. Der hvor det er kollisjon mellom de to solidaritetshensyn, skal hensynet til pasienten ha forkjørsrett.