Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-13:
Takk for en god debatt. La meg peke på et par dilemmaer. Et av de tydeligste dilemmaene var Annette Trettebergstuen inne på – og dette er ikke polemikk i det hele tatt, dette er bare en konstatering av hvor vanskelig dette er: På den ene siden ønsker vi alle å følge opp Paris-erklæringen. På den andre siden er nettopp de klareste uttrykkene for ånden og politikken i Paris-erklæringen av de tingene som det er mest kritikk av eller spørsmål om i Stortinget. Det er ikke noe klarere uttrykk for det enn tanken om budsjettstøtte, som er eierskap par excellence. Det er det mest kritiserte utviklingspolitiske temaet i Stortinget, slik jeg kan registrere det. Det er også den klareste logiske følgen av Paris-erklæringen. Et annet tema som jeg også ser det blir satt mange spørsmålstegn ved i Stortinget, er nettopp denne internasjonale arbeidsdelingen som kommer ut av Paris-erklæringen, og som Norge er en virkelig forkjemper for, for vi fokuserer vår tosidige bistand på områder der vi har særlige fortrinn: fredsmekling, kvinnespørsmål og oljeforvaltning – for å nevne noen områder. Så vi kan ikke både hylle de internasjonale prinsippene på dette området og være mest kritiske til det som er den logiske følgen av dem. Men utviklingsmeldingen vil selvfølgelig behandle mange av disse spørsmålene, også de klimaspørsmål som interpellanten stilte. Jeg tar gjerne til orde for større langsiktighet, som Høybråten var inne på. Jeg tror ikke Regjeringen skal foreslå nye budsjettsystemer, som i praksis vil frata det enkelte storting direkte makt fra år til år. Hvis det er Stortingets ønske, skal jeg med stor glede legge til rette for det, men jeg vil gjerne at det ønsket kommer fra Stortinget, slik at vi ikke får en situasjon hvor vi skaper inntrykk av at Regjeringen ønsker å frata Stortinget innflytelse. – Men det er gode tanker. Så til slutt vil jeg si at hvis vi skulle velge oss ett land i verden hvor vi virkelig skulle si at eierskap er vanskelig, hvor det er betydelig korrupsjon, hvor det er mange krigsherrer, hvor det er narkotika – altså som kort sagt går mot alle de prinsipper som vi her hyller – måtte det være Afghanistan, som vi i fellesskap har vedtatt har førsteprioritet i norsk bistand, og dette illustrerer dilemmaene. Også Fremskrittspartiet, som snakker mest i store bokstaver om korrupsjonsbekjempelse, har valgt seg ut Afghanistan som det landet hvor de ønsker å sette inn mest penger. Så la oss ikke framstille dette som enkelt. De andre landene som er viktige for norsk bistand, er også svært vanskelige land, med Sudan som eksempel. Kongo, som jeg nå har registrert at det er en betydelig interesse fra forskjellige politiske partier for at Norge skal bruke mer penger på, kommer også nær verdenstoppen i vanskelige land og med statssammenbrudd. Der er de i klasse med Afghanistan og noen ytterst få andre. Det var Laurent Kabila, faren til den nåværende president Kabila, som en gang sa at det eneste som skulle til for å gjøre kupp i Kongo, var 10 000 dollar og en mobiltelefon – 10 000 dollar til å kjøpe en hær, ta et eller annet gruveområde og så ringe et eller annet selskap som ville utnytte det gruveområdet og dermed få penger til en kontinuerlig ny hær, som kan skape kontinuerlig uro. Det er et fryktelig vanskelig land, men et land som Stortinget og vi alle ønsker å gjøre mer i.