Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-01-16:
Som jeg sa i interpellasjonen min: Under Stoltenberg II-regjeringa ble sosial dumping satt skikkelig på den politiske dagsordenen. Den første handlingsplanen kom i 2006. Den andre kom i 2008. Den direkte foranledninga var det vi så av ny arbeidskraftinnvandring og økt innleie av arbeidskraft, som følge av EU-utvidelsen. Formålet med handlingsplanene var å hindre at utenlandske arbeidstakere ble utnyttet i form av lavere lønninger og dårligere sikkerhets- og arbeidsmiljøstandard enn det som er akseptabelt på det norske arbeidsmarkedet. Det medfører en undergraving av norske lønns- og arbeidsforhold og en urettferdig konkurransesituasjon for seriøse bedrifter. I de to første handlingsplanene ble søkelyset først rettet mot byggebransjen, kystfarten og landbruket, deretter mot renholdsbransjen og hotell- og restaurantbransjen. Offentlige innkjøp har også vært under lupen etter mange avsløringer av en heller tvilsom praksis i både stat og kommune. Evaluering av tiltakene viste at de har hatt en positiv effekt, men virkeligheten viser at det er bare én ting som er helt sikkert: Her nytter det ikke å hvile på sine laurbær. Derfor kom handlingsplan nr. 3 ved framleggelsen av revidert nasjonalbudsjett i 2013. Den bygde videre på de to tidligere handlingsplanene og fulgte opp Meld. St. 29 for 2010–2011 om et felles ansvar for et godt og anstendig arbeidsliv. En hovedutfordring er det faktum at arbeidslivet i Norge er blitt mer internasjonalisert. Vi har en relativt stor tilstrømming av arbeidskraft, og det er betydelige forskjeller i lønns- og levekostnader mellom Norge og mange andre land, både innenfor det felles europeiske arbeidsmarkedet og sammenlignet med land utenfor Europa. I mange tilfeller opplever vi en lav organisasjonsgrad blant de ansatte, noe som gjør arbeidet mot sosial dumping ekstra utfordrende. Der det finnes et regelverk mot sosial dumping, finnes det også smarte sjeler som vet å manøvrere på en slik måte at regelverket kan omgås. Det er ikke nødvendigvis tale om ulovligheter, men ikke desto mindre må det være lov å spørre seg: Er det dette vi vil? Det nye i handlingsplan nr. 3 var bl.a. påpekinga av behovet for egne bransjeprogrammer for utsatte næringer. Skipsfarten er en av dem, luftfarten en annen. Allmenngjøring av tariffavtaler er vanskelig å få til, dels fordi næringene er regulert gjennom internasjonalt regelverk, oppsplittet mellom mange land, og dels fordi det mange steder ikke finnes tariffavtaler i det hele tatt. Denne interpellasjonen gjelder altså spesielt forholdene innenfor luftfarten. Bakgrunnen er den seinere tidas betydelige oppmerksomhet rundt flere negative forhold innenfor luftfarten, spesielt når det gjelder lønns- og arbeidsvilkår for piloter, kabinansatte og bakkepersonale, men også når det gjelder spørsmål om skatt og trygdeavgifter. Og vi har et ønske i Arbeiderpartiet om å få fortgang i arbeidet med å finne ut hva storting og regjering både kan og vil gjøre for å bekjempe disse til dels uverdige forholdene. Vi ønsker at handlingsplan nr. 3 mot sosial dumping ikke skal forsvinne som følge av et valgresultat. I Sundvolden-erklæringa har den nye regjeringa sagt at den vil følge opp det arbeidet den forrige regjeringa startet opp. Jeg siterer: «Selv om norsk arbeidsliv all i hovedsak preges av ryddige og ordentlige forhold, er noen bransjer preget av sosial dumping og uakseptable lønns- og arbeidsvilkår. Dette er uakseptabelt, både for arbeidstakerne som rammes og for konkurrerende bedrifter som følger loven. Regjeringen vil derfor fortsette arbeidet mot sosial dumping.» Det er i utgangspunktet positivt, men vi blir litt betenkt når arbeids- og sosialministeren stadig vektlegger at man først skal evaluere de tidligere handlingsplanene og deretter vurdere eventuelle nye tiltak. De tidligere handlingsplanene er evaluert, og de har hatt effekt. Det vi nå etterlyser, er framdrift og gjennomføringskraft. Mye tyder på at det haster, spesielt for luftfarten. Vi husker alle de sjokkerende avsløringene i fjor om avtalene for de kabinansatte i Ryanair. De gikk på treårskontrakter som kunne sies opp når som helst, med oppsigelsestid ned mot null dager. Flytting av arbeidssted kunne skje når som helst. Kostnadene ved det måtte dekkes av den ansatte. Sykepenger var et ukjent begrep. Alt fravær, uansett årsak, ga trekk i lønn. Utgifter til ID-kort og uniform ble trukket fra lønnen. Det samme gjaldt svinn, kursavgifter mv. Hvis trekket var høyere enn lønna, forfalt resten etter 14 dager. Deretter kom gebyrer og renter i tillegg. Ferien kunne inndras når som helst. Ubrukt ferie kunne ikke overføres – for å nevne noe. Luftfartsnæringa er ganske uoversiktlig og utvikler seg raskt. Rammebetingelser av ulike slag fastsettes dels nasjonalt, dels internasjonalt. Særlig lavprisselskaper shopper rundt på ulike måter for å oppnå minst mulig skatt, lavest mulige lønnskostnader og svakest mulige arbeidstakerrettigheter. Det etableres baser i ulike land. Ansatte hentes i lavkostland og flys til baser andre steder. Det skapes uklarheter om hvilke lands lovgivning som skal gjelde. Fast ansatte erstattes med vikarbyråansatte og fiktive selvstendig næringsdrivende – eller kontraktører som vi pleide å kalle det. Litt spissformulert kan du som norsk pilot ansatt i et norsk flyselskap den ene dagen, risikere å befinne deg som selvstendig næringsdrivende i Irland den neste. Hvis vi ikke klarer å få stoppet denne utviklinga, vil dette bare akselerere. Nye selskaper vil ta etter, for dette er beinhard konkurranse. Så er det selvfølgelig det problemet at i den ytterste enden ligger det et individuelt gode, nemlig billige flyreiser, som mange naturlig nok etterspør. Én ting er i hvert fall sikkert: Det er ikke forbrukermakt som er svaret på disse utfordringene. De må løses politisk, i den grad vi vil og kan. Det er viktig at vi snarest mulig skaffer oss en oversikt over hvilket politisk handlingsrom vi har – nasjonalt, så vel som internasjonalt. Den forrige regjeringa satte ned et utvalg for å utrede dette handlingsrommet. Det arbeidet videreføres, så vidt jeg skjønner, under den nye regjeringa. Det synes jeg er positivt. Når denne utredninga foreligger, må det handles. Det er særlig internasjonal luftfart i form av grensekryssende flygninger som er krevende å håndtere, selv om problemet også eksisterer og smitter over til nasjonale ruter. Ett eksempel på det var da Norwegian ville at den forrige regjeringa skulle endre utlendingsforskriften, slik at ansatte fra land utenfor EU som fløy til Gardermoen, kunne jobbe på norske innenlandsruter uten at det skulle stilles krav til arbeids- og oppholdstillatelse i Norge, før de så reiste ut igjen. Heldigvis satte den forrige arbeidsministeren, Anniken Huitfeldt, foten ned for det. Jeg håper at nåværende minister akter å følge hennes eksempel. Jeg synes på den annen side det er bekymringsfullt at Luftfartstilsynet i juni i fjor godkjente en søknad fra Norwegian om dispensasjon fra nasjonalitetskravet i luftfartsloven til innleie av et irskregistrert fly. Det var, ifølge en klage fra de ansattes organisasjoner, noe prinsipielt nytt at en slik dispensasjon ble gitt for å bidra til relokalisering i utlandet for fly som kunne vært registrert i Norge. De ansatte fikk heller ikke medhold i sin klage, og klagen ble dessuten ikke behandlet før helt på slutten av dispensasjonsperioden, så en kan kanskje lure på hvor reell den klageretten egentlig var. Da dispensasjonen utløp, ble den i tillegg forlenget. Det betyr at Norwegian i denne perioden kan bruke asiatisk mannskap med asiatiske lønns- og arbeidsvilkår på et fly som opererer innenfor selve tariffområdet for selskapets egne ansatte. Det betyr at Luftfartstilsynet her har tatt en beslutning som i hvert fall i sin konsekvens gir det motsatte resultatet av det statsråden ville oppnå ved å si nei til endringer i utlendingsforskriften. Det synes jeg også er betenkelig. Det bør i hvert fall stilles spørsmål ved den type praksis. Dersom vi er enige om at vi ønsker å bekjempe sosial dumping i luftfarten, bør vi i det minste sørge for at de beslutningene vi selv styrer, trekker i samme retning. Mitt spørsmål til statsråden er om han er enig i at situasjonen når det gjelder sosial dumping i luftfarten, gir grunn til bekymring, og hvis ja, hvilke initiativ han vil ta – nasjonalt og internasjonalt – for å sikre ryddige lønns- og arbeidsforhold og likeverdige konkurranseforhold i denne bransjen. Svaret på det spørsmålet er viktig, for det handler til sjuende og sist om hvorvidt vi skal ha en norsk luftfartsnæring i framtida, eller om kompetente norske arbeidstakere – i kabinen, i cockpiten, på bakken – i realiteten er i ferd med å bli en saga blott, noe som i så fall ville blitt et stort tap for norsk arbeids- og næringsliv.