Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2004-02-10:
Jeg er glad for at vi har fått en storbymelding, ikke fordi meldingen i seg selv er et banebrytende arbeid, men det gir i alle fall Stortinget muligheten til å foreta noen refleksjoner og tenke noe mer langsiktig med tanke på å utvikle våre større byer og byregioner. Ikke minst er det viktig fordi halvparten av landets befolkning bor på disse stedene, og det er vel all grunn til at Stortinget med stor tydelighet viser interesse for forholdene som er der. Det man kan si, er at folk trives i byer, og så bør man ikke lage andre beskrivelser enn det i utgangspunktet. Men at de trives, betyr ikke at områdene er uten problemer. Og det at man snakker om byer og snakker om storbypolitikk, skal ikke bli oppfattet som et distriktsfiendtlig initiativ, men som et initiativ som tjener hele landets interesser. Å snakke om storbypolitikk i dag er å snakke om storbypolitikk på en annen måte enn det vi gjorde for 30 år siden. Byer er i dag langt mer en motor i utviklingen av hele landet enn hva tilfellet var før, og som motor må de også bli tatt hensyn til. Hvis vi mener en solidarisk politikk med by og land hand i hand, skal vi ivareta det som er særegent og viktig for storbyene slik at de får både armslag og utviklingsmuligheter. Gjør vi ikke det, tar vi ikke denne virkeligheten på alvor, blir det ikke by og land hand i hand, men det blir by og land mann mot mann. Urbanisering i seg selv er ikke et norsk fenomen. Det er et internasjonalt fenomen. Vi ser den overalt og med de samme effekter som vi opplever i de store byene her i landet. Vi ser få suksesser, i alle fall snakkes det lite om dem, i denne urbane utviklingen. Vi ser i større grad en økende sosial utrygghet, vi ser fattigdom, vi ser kriminalitet, stoffmisbruk, miljøproblemer, boligpolitikk i forfall, etniske konflikter og prostitusjon. Men det er bare den ene siden av storbyens hverdag, fordi vi ser også det gode livet. Og det er de fleste som får det gode livet, det er de fleste som møter mangfoldet, de fleste som drar nytte av kulturen, utdanningsinstitusjoner, kompetanse, forskning, kunnskapsbasert industri og uteliv – ja, i sum velstand. Men det er altså ikke bare en dans på roser. Virkeligheten for noen er brutal og for andre er den trivelig. Og det er disse to deler av virkeligheten vi skal ha i hodet når vi skal tenke på storbyens framtid og storbyens muligheter som sådan, men også storbyens betydning for at den skal være den motoren som også landet trenger. Å ha disse to delene av storbypolitikken i hodet samtidig krever – uansett hva man legger mest vekt på – penger, ikke teoretiske penger, men virkelige penger. Og formulerer man en langsiktig politikk som skal være noe mer enn en 17. mai-tale eller en tilfeldig jubileumshyllest til en eller annen storby, så må man bla opp kontanter – cash. Det koster å realisere de målsettingene som man skal formulere. Jeg er veldig glad for at det er enstemmighet i komiteen om å legge fram en hovedstadsmelding. Det vil være den første virkelige lakmustesten for partiene, fordi da må man være konkret. Da må man levere varer. Og da må man også vise vilje til å betale for det det vil koste å satse på hovedstaden. Hovedstaden i denne sammenheng er hovedstadsregionen, Oslo-regionen, og den er stor, det er omtalt av andre representanter her tidligere. Da vil vi vite dette stortingets mening om Oslo som landets største veikryss, både hva angår veier og hva angår kollektivtransporten, ikke minst den regionale kollektivtransporten. Vi kan si hva vi vil om transporten fra Østfold og inn mot Oslo, eller fra Vestfold og inn mot Oslo, men hvis vi ikke løser det sentrale Oslo-problemet, løser vi ikke problemene innen kollektivtransporten. Vi vil vite Stortingets mening om Groruddalen, som er en stor by i hovedstaden med 130 000 mennesker – i hvilken grad man vil være med på å løse de utfordringene som der er, og gjøre Groruddalen til den vakre dalen Groruddalen kan bli. Vi vil vite noe om hva Stortinget vil gjøre med fattigdommen. Vi vil vite hva Stortinget vil gjøre med boligpolitikken i hovedstaden. Vi vil vite hva Stortinget vil gjøre med det flerkulturelle Norge. Det er mange utfordringer. Men la meg få lov til å uttale én mening helt til slutt: Jeg forundres over – i denne viktige debatten – det totale fraværet av Oslo-pressen i denne salen.