Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-08:
Vi flytter på oss mye mer enn før. Det er noe alle vi i denne salen tar som en selvfølge. Selv har jeg en lillesøster som har giftet seg med en teksaner, en annen som har utvandret til Danmark – ikke giftet seg ennå riktignok– og fått seg et hus sammen med en danske. Vår internasjonale leder i SV var en iraner som kom hit på 1980-tallet og fikk opphold som politisk flyktning, og en veldig god venn av meg, som satt i fylkesstyret i Oslo SV, var somalier som kom sammen med sine foreldre som flyktning. Vi er migranter hver på vår måte, og hver på vår måte er vi alle preget av det regelverket vi lager for hva slags muligheter mennesker har til å flytte på seg. Det er forskjellige motiver, og veldig mange av de motivene er legitime, men det er likevel ikke slik at alle motiver er like aksepterte. Slik er det. Det er politikk. Jeg synes det er viktig når vi diskuterer den meldingen som er lagt fram, og som vi diskuterer i dag, å se tingene i et større perspektiv enn det som ofte gjøres, og som etter min oppfatning gjøres i for liten grad av høyresidens representanter. Vi diskuterer flyktninger. De som var til stede på UDIs vårkonferanse i går – på hele konferansen – vet at tallet på verdens flyktninger samlet sett ligger mellom 41 millioner og 42 millioner om du tar med de internt fordrevne. Da blir de omtrent 280 000 menneskene som årlig kommer til Europa, småtteri i den store sammenhengen. Når vi da også samtidig vet at det er omtrent 400 000 grensevakter som passer på Europas grenser, ser vi at det er halvannen grensevakt per asylsøker som kommer til Europa. Når vi snakker om den store ansvarsfordelingen i verden, blekner antallet på 280 000 – og en del av dem får opphold i Europa – i forhold til antallet flyktninger. Hvis vi tenker på en av verdens største flyktningleire som ligger i Kenya, er det de fattigste landene i verden som tar den største delen av ansvaret for å oppfylle menneskerettighetene og retten til liv og retten til en trygg mulighet som faktisk er grunnleggende i Flyktningkonvensjonen. Den retten gjør vi i altfor liten grad en jobb for å oppfylle. Flertallet ønsker at det skal være en viktig jobb for oss, men jeg hører jo språkbruken til Per-Willy Amundsen, som snakker om alle feilgrep tidligere regjeringer har gjort, og til Helleland, som snakker om å «åpne slusene» til Norge. Når vi altså snakker om en forsvinnende liten andel av verdens flyktninger, synes jeg egentlig vi burde ta dette inn over oss på en helt annen måte enn det vi gjør i dag. Meldingen peker veldig klart i en retning framover, der vi skal engasjere oss sterkere i det europeiske samarbeidet. Grunnen til at det er viktig, er at vi ser at norsk asyl- og flyktningpolitikk og norsk asyl- og flyktningdebatt i veldig stor grad er preget av hva som skjer i landene rundt oss. For den rød-grønne regjeringen er det klart at målsettingen med det engasjementet er at vi skal være med og bidra til å løfte standardene i Europa. Vi har valget mellom å legge oss på det nivået vi kan se for oss at det ligger på i Norge og Sverige i dag når det gjelder å ta vare på flyktninger, eller på det nivået det ligger på i Hellas i dag. Så kan vi spørre: Ønsker Fremskrittspartiet at vi skal nærme oss nivået til Hellas, eller ønsker Fremskrittspartiet at Hellas skal nærme seg nivået vårt? For den rød-grønne regjeringen er svaret klokkeklart: Vi ønsker å sørge for at alle de landene som i dag ikke ligger på et anstendig nivå og ikke oppfyller EUs forpliktelser gjennom direktiv og Flyktningkonvensjonen, skal komme opp på et nivå som er anstendig og i tråd med Flyktningkonvensjonen. I den sammenhengen har alle land et selvstendig ansvar som konvensjonspart. Når jeg hører Per-Willy Amundsen snakker, skulle jeg av og til ønske – og det er ikke så rent sjelden – at Per-Willy Amundsen ikke var født nordmann, men født somalier og vokst opp i Somalia. Da kunne han ha opplevd hvordan det ville være å komme som flyktning til Norge, og se hvordan det er å bli utsatt for den mistenkeliggjøringen i resten av Europa når man søker. Da ville han bli klar over at det vi egentlig snakker om – når vi snakker om å ha en skikkelig, anstendig og god flyktningpolitikk, som vi ønsker å ha for hele Europa – er å opprettholde de grunnleggende verdiene som vi mener vi står for her i Norge, nemlig verdien ved menneskeverd og menneskerettigheter. Den opplevelsen skulle jeg gjerne sett at Per-Willy Amundsen fikk.