trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-01-07:
Jeg vil først få takke ministeren for svaret. Jeg var selvfølgelig ikke helt enig i alt han kom med, men det er jo ikke noe nytt. Grensehandelen er langt fra et nytt fenomen, men har tiltatt på grunn av en sosialistisk landbrukspolitikk og lavere svenske særavgifter. Det norske landbruket er regulert til minste detalj. Vi har også en dramatisk økning i grensehandelen som kan koste oss 10 000 arbeidsplasser. Aldri har det vært flere nedlagte gårdsbruk her i landet enn nå. Ved riksgrensen mot Sverige ved Narvik i Nordland er det stor byggeaktivitet. Der har man bygd butikker, men man er ikke ferdig med å åpne butikken før man begynner å utvide den til det dobbelte – fordi det er en boom av grensehandel med kjøtt. Det kommer også folk helt fra Lofoten som kjører 20 mil for å handle i Sverige. Fremskrittspartiet vil ha en ny landbrukspolitikk med færre reguleringer, der matprodusentene som selvstendig næringsdrivende skal få mulighet til å styre egen produksjon. Dette betyr at dagens system med markedsregulering og konsesjonsgrenser må avvikles. Vi mener at den særnorske jordbruksavtalen skal erstattes med full eiendomsrett og produksjonsfrihet for matprodusentene. Vi mener også at moderniserte rammebetingelser for landbruket vil styrke konkurransen i det norske matvaremarkedet og bidra til et bedre produktutvalg og lavere priser enn dagens regulerte rammebetingelser gir grunnlag for. Vi ser at dagligvarehandelen i Sverige jubler over statsbudsjettet fra regjeringen Stoltenberg. Det er beregnet at grensehandelen vil nå over 10 milliarder kr i 2009. Når det gjelder ulike kjøttyper, er det hele 50 pst. billigere å handle i Sverige. Det kan – ifølge næringen – gi opp mot 10 000 arbeidsplasser. Jeg siterer fra avisen Dagligvarehandelen, der det er gjort et intervju med Remas regiondirektør i nord, Pål Hultgreen, som viser til at «det lenge har vært en omfattende grensehandel nordpå og nevner Umbukta ved Mo i Rana, Graddis ved Fauske, Riksgrensen ved Narvik og Kilpisjervi ved Skibotn mot Sverige som utsatte områder.(…) Relativt sett er nok grensehandelen i nord like stor som i Sør-Norge. 15–20 mil i bil er ikke noen strekning å snakke om her nordpå, framholder Hultgreen, og tilføyer: Selv er jeg fra Mo i Rana, og det er innpå ti mil til Tärnaby. Den strekningen tilbakela vi titt og ofte(...) (…) (...) Så trekker han også fram at det er vesentlig billigere i Finland og Sverige, og viser til prisforskjeller på grunn av avgifter og politiske beslutninger som årsak i tillegg til at den svake svenske kronen stimulerer til økt grensehandel. Jeg vil bare anbefale ministeren at vi har mer fokus på å få gjort noe med systemene, sånn at vi slipper å miste masse arbeidsplasser i dette landet på grunn av at vi ikke er konkurransedyktige i forhold til våre naboland.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Klimaendringene gjør at isen smelter og gjør havet i Arktis mer tilgjengelig. Med økt tilgjengelighet vil vi også få mer menneskelig aktivitet i området. Vi vil bl.a. få en økt utnyttelse av de rike matressursene og naturressursene i Arktis – og økt turisme. Dette gir en rekke muligheter for samfunnene i nord, men det stiller også krav til at vi lager felles kjøreregler som tar vare på miljøet i Arktis. De siste årene har vi sett en eksplosiv økning i antall skip som opererer i Arktis. Vi snakker om fiskefartøy, skip som frakter varer, og cruiseskip. Ifølge rapporten fra Arktisk råd om shipping i Arktis var det i 2004 6 000 individuelle skip som opererte i dette området. Problemet med dette er at vi ikke har det internasjonale regelverket på plass for å stille krav til skipene og mannskapet om bord. Vi har heller ikke den nødvendige infrastrukturen på plass i form av havner og redningstjeneste. Jeg er glad for at det er satt ned en arbeidsgruppe under Arktisk råd som skal forhandle fram en avtale om søk og redningstjeneste i Arktis. I de store havområdene og med den svært begrensede redningskapasiteten som i dag finnes, er en slik avtale virkelig nødvendig. Vi har i Antarktis sett ulykker med skip hvor hell og godt vær har gjort at vi har unngått de helt store katastrofene. Vi kan ikke stole på det samme hellet i våre områder, og en samarbeidsavtale må på plass så fort som mulig. Med den kulden som er her i landet akkurat i disse dager, er det lettere å forestille seg omfanget av og vanskelighetene med hensyn til et redningsarbeid ved en eventuell ulykke i disse områdene. Jeg ber om at det settes trykk på arbeidet med å få på plass et bindende regelverk i FNs sjøfartsorganisasjon, IMO, for skip og mannskap som ferdes i islagte farvann. I dag er det slik at det ikke stilles forskjellige krav til skip eller mannskap enten man seiler på cruise i Karibia eller rundt Svalbard. Det er åpenbart at det må stilles andre krav til å ferdes mellom isfjell enn til å ferdes i Middelhavet. Samtidig som cruisetrafikken er en utfordring er det også muligheter for turisme i dette området. Men det må skje i samarbeid med urbefolkningen i disse områdene. Arktis består av ren, uberørt natur med mange muligheter for unike naturopplevelser, og hvis vi utnytter dette på en ordentlig måte, vil det være til det beste for regionen.
Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Jeg tror det perspektivet som foregående taler, representanten Kristiansen, hadde på spørsmålet om grensehindrene og vår vilje til å – la meg si det slik – integrere oss med våre naboland, er veldig viktig. Jeg tror nok problemstillingen vil komme mer konkret opp fra sak til sak, og ikke når vi diskuterer det på generelt grunnlag. Men jeg tror, som de fleste her, at betydningen av nordisk samarbeid er viktig for å ivareta Nordens identitet og å utvikle en felles identitet for å forsvare våre interesser i verdenssamfunnet og i Europa. Jeg tror også at det å utvikle det nordiske samarbeidet i retning av å fjerne grensehinder, styrke vår kultur og styrke mellomfolkelig samarbeid, er politikkfelt som folk umiddelbart vil ha et tettere forhold til enn til de store utenrikspolitiske posisjoneringene. Men jeg mener begge deler er viktig. Og så vil jeg framheve den muligheten som vi har gjennom det nordiske samarbeidet til å ha kontakt med parlamentarikere fra spesielt EU-land. Vi hadde en debatt her etter utenriksministerens redegjørelse om EU- og EØS-spørsmål, hvor nettopp noe av det som ble framhevet, var at vi i Norden, med utviklingen slik den går i Europa, må ha et sterkere samarbeid med felles parlamentariske venner i EU-landene. Det er viktig at vi i Nordisk Råd strammer inn på ressursbruken og har strengere retningslinjer for hva vi bruker penger på, og hvordan vi bruker penger. Jeg vil si to ord om miljø- og ressursutvalget, hvor jeg er medlem. Der skal vi nå ta opp og drøfte EUs fiskeripolitikk og Nordisk Råds holdning til dette. Dette er et utrolig viktig spørsmål for Norge. Dette er et eksempel på at vi kan bruke Nordisk Råd til å fremme våre nasjonale interesser og regionens interesser. Det skal være et seminar i København 27. januar i forbindelse med Nordisk Råd, og jeg håper vi også vil få se mange fra vår næringskomité der. Avslutningsvis vil jeg si noen ord om det parlamentariske østersjøsamarbeidet, Østersjøkonferansen. Dette er også viktige kontakter, fordi her går vi utenfor det som er den nordiske grensen, og vi har kontakten med bl.a. Russland og de baltiske landene. Det som blir et prioritert område i 2010, er maritim politikk, og flere her har nevnt hvor viktig det er at vi også har et samarbeid med Russland. Det norske formannskapet i det parallelle regjeringssamarbeidet blir viktig for oss. Jeg mener at Norge her må bygge sitt formannskap på det parlamentariske sluttdokumentet fra BSPC-konferansen. Det er veldig viktig at norske regjeringsmedlemmer også deltar i konferansen på Åland i august 2010.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2010-01-07:
Det er mange områder der de nordiske landene kan få til mer sammen, også når det gjelder utfordringer med å bevare og videreutvikle de nordiske modellene for velferdsordninger og helsetilbud. Det vil være mange fordeler ved at Norden søker mot felles løsninger, og at man i langt større utstrekning enn i dag drar nytte av hverandres erfaringer, kompetanse og forskningsresultater. Vi har en del felles utfordringer innenfor store sykdomsgrupper som demens, kols og diabetes og innenfor rusomsorg og psykisk helse. I Nordisk Råds velferdsutskott skal man dette året se på de eldres situasjon med tema som demens og psykisk helse, og også på ulike tekniske løsninger som kan gi tryggere tilværelse for hjemmeboende eldre og pleietrengende. I den forbindelse er det viktig å ha med det etiske aspektet, og at tekniske løsninger i framtiden ikke skal erstatte behovet for pleie og omsorg av personell. Regjeringen har forpliktet seg til å føre en politikk som motvirker strømmen av kvalifiserte helsearbeidere fra fattige land. Da blir det viktig at så mange som mulig i arbeidsfør alder i de nordiske landene kan få mulighet til å delta innenfor arbeidsmarkedet, og at utdanningstilbudene i langt større grad retter seg mot å utdanne nok kvalifisert helsepersonell. Det blir også viktig å redusere grensehindringene for alle dem som ønsker å bo, arbeide eller ta utdanning i et av nabolandene. Jeg skal gi et konkret eksempel: En enslig mor med et barn på ni måneder mistet 150 000 kr i trygd på grunn av grenseproblematikken. Moren flyttet med barnet over grensen til Sverige og dagpendlet til sitt lærlingutdanningssted i Østfold. Moren er norsk statsborger. Hun jobbet, skattet og gjennomførte sin lærlingutdanning i Norge. Hun var pliktig medlem av folketrygden, da hennes arbeidsgiver betalte trygdeavgift i Norge, men hun hadde ikke lenger trygderettigheter som enslig mor i Norge så lenge hun og barnet bodde i Sverige. Årsaken til at hun heller ikke fikk rettigheter som enslig mor i Sverige, var at hun ikke jobbet i og skattet til Sverige. Hun mistet også retten til barnehageplass i Norge selv om det var det som var mest riktig for at hun skulle rekke å komme seg på jobb, da bostedsadressen var Sverige. Denne enkeltsaken tok jeg opp, og den ordnet seg som en unntakssak. Men det er bare ett av mange ulike tilfeller hvor folk ikke klarer kampen mot byråkratiet og gir opp – gir opp utdanning eller gir opp jobb, fordi det ikke nytter. I veldig mange tilfeller er det ikke mulig å finne felles løsninger landene imellom. Men det må jobbes for å finne harmoniserte løsninger som ivaretar tryggheten og velferden til dem som velger å bo vekselvis i forskjellige land. Nordisk Råd viser til at det jobbes systematisk for å bedre forholdene, men det tar altså altfor lang tid. Det nordiske samarbeidet og sakene som behandles, må forankres bedre i parlamentene. Først da vil felles satsinger, samarbeid og erfaringsutveksling gjennom Nordisk Råd få en større betydning, noe som blir veldig viktig i årene som kommer.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Det er bra at de nordiske landene har et nært samarbeid på de fleste – og jeg understreker på de fleste – områder i samfunnslivet, og at Regjeringen setter dette høyt på dagsordenen. Det er viktig å huske på at samhørigheten mellom oss er geografisk, historisk og kulturelt betinget. Vi har mange fellestrekk. Vi er parlamentariske demokratier, vi har en ganske lik samfunnsstruktur, vi har en stor del av fellesskap i språk og litteratur og deler en felles kulturarv i vid forstand – som flere har vært inne på. Det nordiske fellesskapet er ikke et fellesskap bygd omkring en maktblokk eller en fasttømret internasjonal organisasjon som har som hovedoppgave å la landene tale med én stemme overfor den øvrige verden. Nordens fellesskap er et fellesskap i verdier, en samfunnsmodell eller visjon som vi prøver å virkeliggjøre i våre nordiske stater. Derfor blir det først og fremst gjennom hverdagens arbeid og det tålmodige reformarbeidet vi profilerer Norden og gir samarbeidet innholdet. Så er det helt klart at på mange områder kan de nordiske landene få til mye mer sammen enn hver for seg, bl.a. når det gjelder klima, miljø, næringsliv, samferdsel og ikke minst grensehindringer, som mange har vært inne på. Arbeidet med å bygge ned grensehindringene er en gammel sak. Det skaper som regel et stort engasjement, noe også debatten i dag har vist. Mye arbeid er gjort i den forbindelse, men det står fortsatt hindringer igjen. I dag krysser nordiske borgere grensene for å arbeide, drive næringsvirksomhet eller studere. Mange møter hindringer som skaper utfordringer i hverdagen. Derfor er det viktig at vi i den grad det er mulig bygger dem ned, slik mange har snakket om før i dag. Grensehinderforumet er viktig i så måte, men jeg vil også nevne Grensetjenesten i Morokulien, som driver et omfattende informasjonsarbeid. De gjør en god jobb med å legge til rette for personer og bedrifter som vil ha økonomisk aktivitet og vekst på begge sider av grensen. Innenfor næringslivet vil også det nordiske samarbeidet bli viktig i framtiden, bl.a. når det gjelder innovasjon, kreative industrier, reiseliv og ikke minst det å kombinere økonomisk vekst med miljøvennlige satsinger. Når det gjelder samferdsel, er ikke det lenger en formalisert del av det nordiske samarbeidet, men det er ikke mindre viktig av den grunn. Det nordiske regjeringssamarbeidet innenfor transportsektoren legger vekt på å fremme effektiv, sikker og miljøvennlig transport og trafikk i Norden og nærområdene. I denne forbindelse vil også jeg fokusere på kommunikasjonen mellom våre hovedsteder. Her har vi virkelig en mulighet til å få gjort noe. For eksempel kan toget helt klart konkurrere med flyet på strekningen Oslo–Stockholm. Dessverre er togforbindelsen altfor dårlig i dag, men det må vi kunne gjøre noe med. Jeg er glad for at både saksordfører og flere andre har vært inne på dette i sine innlegg.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Den 22. oktober 2009 vedtok Stortinget å opprette en delegasjon til det arktiske parlamentarikersamarbeidet. Delegasjonen består av seks medlemmer og seks varamedlemmer. Inntil da var Stortinget representert med ett medlem i det arktiske parlamentarikersamarbeidet, og de siste åtte årene var det Hill-Marta Solberg som representerte Stortinget. Basert på hennes erfaringer som mangeårig leder av samarbeidet, og på den politiske utviklingen nasjonalt og internasjonalt, fant Stortinget det riktig å styrke deltakelsen i det arktiske samarbeidet. Det var etter min mening en klok beslutning. Arktis og nordområdene har de siste årene igjen fått en stadig større plass i nasjonal og internasjonal politikk, og det er særlig to grunner til det. Det er klimaendringene, og det er naturressursene. Arktis er det området hvor klimaendringene skjer fortest, og resultatene av klimaendringene er det lett å få øye på. Temperaturøkninger i Arktis skjer dobbelt så fort som gjennomsnittet i verden, og resultatet er at isen smelter – grønlandsisen smelter, havisen smelter, og permafrosten tiner. Konsekvensen av dette er mange og alvorlige både for mennesker og for dyr, og særlig blir urfolkene i disse områdene hardt rammet. Bildet av isbjørnen som klamrer seg til isen som smelter rundt den, er på mange måter blitt det globale bildet på de klimautfordringene vi står overfor. Jeg vil gi honnør til utenriksminister Gahr Støre for det arbeidet han har gjort sammen med tidligere visepresident i USA, Al Gore, for å formidle budskapet om at isen i Arktis smelter, til det internasjonale samfunnet. Senest på klimamøtet i København ble de siste vitenskapelige dataene om utviklingen presentert. Det er viktig at vi som bor her i nord, klarer å formidle til resten av verden hva som faktisk skjer, og det synes jeg utenriksministeren gjør på en god måte. Den andre faktoren som gjør at det internasjonale samfunnet ser nordover, er de rike naturressursene som finnes der. Allerede i dag er ressursene – og rikdommen – som hentes ut av de arktiske områdene, enorme. Det er store fiskebestander, det er enorme olje- og gassforekomster og mineraler, for å nevne det viktigste. President Medvedev har utpekt det arktiske Russland som landets ressursbase i det 21. århundre. Noe av bakgrunnen for dette er antagelsen om at de største uoppdagede ressursene av olje og gass finnes nord for polarsirkelen. De rike naturressursene, kombinert med prosessen med å avklare grensene på kontinentalsokkelen mellom arktiske kyststater, har ført til mange og til dels dramatiske overskrifter i nasjonale og internasjonale media. Dette er på mange måter sterkt overdrevet, etter min mening. Alle kyststatene har forpliktet seg til å følge reglene i FNs havrettskonvensjon ved avklaringen av grensene på kontinentalsokkelen, også i Arktis. Med de betydelige interessene vi i Norge har i nordområdene, vil det fortsatt være viktig å ha stor oppmerksomhet om hva som foregår der, og styrkingen av det arktiske parlamentarikersamarbeidet er et viktig bidrag i så måte.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Etter at både statsråd Aasrud og utenriksminister Jonas Gahr Støre har hatt innledninger i dag, synes jeg det er ganske åpenbart at Regjeringen prioriterer det nordiske samarbeidet. Også alle de som har hatt ordet i debatten, gir uttrykk for hvor viktig det samarbeidet er – og ikke bare er det viktig, men det er på mange vis et ganske unikt prosjekt. Da er det, som bl.a. representanten Kielland Asmyhr var inne på, vår oppgave også i dette storting å fylle denne viktigheten med innhold. Bare dersom vi parlamentarikere i Norden tar vår jobb i Nordisk Råd på alvor, blir det resultater for folks hverdag i Norden. Det er brei politisk enighet om at arbeidet i Nordisk Råd skal forankres best mulig i parlamentene og i fagkomiteene, og vi som er medlemmer i Nordisk Råd, må søke å bringe videre viktige saker og innspill fra våre egne debatter i Stortinget. Gjennom arbeidet i komiteene i Nordisk Råd er det ganske enkelt å få øye på at vi har felles utfordringer i de nordiske landene. Grensehinder er nevnt av mange, men det gjelder også på områder som rus, psykiatri, vold, barnevern, utdanning og ikke minst miljø. Vi må bestrebe oss på at arbeidet i Nordisk Råd ikke blir et venstrehåndsarbeid. Det bør være attraktivt å være medlem i Nordisk Råd, men da må vi føle at vi har god oversikt over den jobben vi skal gjøre. Jeg har lyst til å berømme vårt eget sekretariat i Stortinget, som jeg synes er kjempeflinke til å bistå oss representanter. For øvrig tror jeg at Nordisk Råd som institusjon – om jeg kan bruke den betegnelsen – har et stort forbedringspotensial, for min egen erfaring, i alle fall, tilsier at det tar ganske lang tid å bli kjent med Nordisk Råds arbeidsrutiner, som er veldig annerledes enn det vi er vant med. En forutsetning for at vi skal gjøre en god jobb, er at det blir lagt til rette på best mulig måte.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
I løpet av de siste årene har menneskehandel vært et sentralt tema i det nordiske samarbeidet. Det er også fattet flere vedtak, både i FN og i Europarådet, med bred oppslutning. Det er etablert prosjekter innenfor kampen mot menneskehandel, basert på nye retningslinjer for 2009–2013, som er godkjent av samarbeidsministrene. Det er også verdt å nevne at Nordisk Ministerråd særlig har rettet sin innsats inn mot menneskehandel og for utsatte barn og unge. Handel med mennesker er en grov krenkelse av menneskeverdet og en særlig alvorlig form for kriminalitet, som bidrar til moderne slavehandel. Menneskehandel er et komplekst tema, og det dukker hele tiden opp nye områder der ulike former for menneskehandel foregår. Menneskehandel truer ofrenes rett til frihet fra slaveri, retten til selvbestemmelse over egen kropp, retten til frihet fra nedverdigelse, ydmykelse og umenneskelig behandling og i ytterste konsekvens retten til å bestemme over sitt eget liv. Handel med mennesker synes å øke både nasjonalt og internasjonalt, og det er anslått at handel med mennesker er blitt den nest største illegale næringen i verden – etter handel med våpen. Størst omfang har handel med kvinner og mindreårige, som lokkes eller flykter fra fattige land i håp om et bedre liv i den rikere delen av verden, men som ender opp i prostitusjon eller i andre former for utnyttelse. Det er ingen tvil om at fattigdom og etterspørsel er to spesielt viktige årsaker til menneskehandel. Det er skremmende at det finnes et marked for menneskehandel i Norden i dag, der noen mennesker kjøper og utnytter kvinner og barn. Fattigdom, krig og ønsket om et bedre liv kan føre til at mennesker havner i klørne på menneskesmuglere, som har oppdaget at det finnes penger å tjene innenfor dette markedet. Prostitusjon er nevnt, men mennesker smugles også for å hjelpe til i typisk sesongrelaterte jobber, som til bærplukking, jobb i landbruk, men også i renholdsyrker, lagerarbeid og i byggebransjen. Den norske regjeringen har prioritert arbeidet med å bekjempe menneskehandel høyt, noe som særlig framgår av «Stopp menneskehandelen», Regjeringens handlingsplan mot menneskehandel. Under 2009-sesjonen i Stockholm i slutten av oktober i fjor var bekjempelse av menneskehandel et sentralt tema, både i utvalget jeg sitter i, og i en redegjørelse av Islands Árni Páll Árnason. Dette viste at Norge, Nordisk Ministerråd og Nordisk Råd deler engasjementet for arbeidet med å bekjempe menneskehandel. Det skal leveres rapporter hvert år, noe som vil føre til at vi holder dette viktige politikkområdet varmt. Så lenge handelen med mennesker skjer i Norden, må vi sammen forsikre oss om at spørsmålet alltid finnes på den nordiske dagsorden.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Representanten Kielland Asmyhr reiste problemstillingen: Hva kommer ut av det nordiske samarbeidet? Vi må vise resultater overfor innbyggerne for at vi skal forsvare kostnadene. Dette er jo riktig, men det er også et eksempel på hvordan det som oppnås gjennom politisk arbeid, etter hvert tas for gitt. Vi har hatt passfrihet i Norden siden 1950-tallet. Vi har hatt ett felles arbeidsmarked siden 1950-tallet. Det er jo et resultat av det nordiske samarbeidet. Det er kanskje nødvendig å minne hverandre – og ikke minst innbyggerne – om det. Når vi møter alle de svenske ungdommene på restauranter, både her i Oslo og andre steder, eller på hoteller, er det altså et resultat av politisk arbeid på 1950-tallet. Det er ofte slik at problemene sitter i detaljene, og i dag blir det derfor detaljene, regelverket, som skaper problemer i denne frie flyten som vi har i Norden når det gjelder arbeidsmuligheter, bosetting osv. Det er selvsagt, slik mange har understreket, veldig viktig å bygge ned disse grensehindrene, men jeg har lyst til å understreke, i likhet med statsråden, at vi må ha realisme rundt hvor langt vi kan komme. Noen grensehindre både bør og kan helt sikkert fjernes, men noen problemer knytter seg også til reelle forskjeller i landenes lovgivning, på områder som ledighetstrygd, foreldrepermisjon, skatt og trygdeordninger, og som det er mer krevende å tenke seg fjernet. Et eksempel, i en rapport fra Hallo Norden, er et ektepar hvor far var ansatt i Norge, og mor var ansatt i Sverige, begge bor i Sverige, far får ingen foreldrepermisjon fra Sverige fordi han er ansatt i Norge – og heller ikke fra Norge fordi mor er i det svenske systemet. Én ting er å avklare hvilket regelverk som skal gjelde, i hvert fall i forhold til arbeidssted og bosted, men det kan være vanskeligere hvis regelverket er ulikt. Her er vi i selve kjernen i forhold til lov og regelverk, hvor få land vil gi slipp på retten til å bestemme selv. Så hvis alle grensehindre skal fjernes, må regelverket harmoniseres, og derfor skal vi være litt varsomme med å forespeile at vi kommer dit. For øvrig syns jeg det er gledelig at det, i nordisk sammenheng, synes å være betydelig mindre skepsis til å fordype samarbeidet, harmonisere regelverket og å tenke seg et felles nordisk samfunn, hvor grensene er klarest og mest merkbare på kartet og ikke i hverdagen for de rundt 25 millioner menneskene som bor i Norden – i motsetning til hva det er når vi snakker om dette i en litt større, europeisk sammenheng. Det gjelder både her i salen og utenfor salen. Kielland Asmyhr nevnte også at vi ikke greier å skape frihandel mellom naboer i Norden. Nei, det er jo fordi våre naboer tilhører EU-tollunionen, mens vi tilhører EFTA-tollunionen.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-01-07:
Siden representanten Trældal tar opp grensehandelen spesielt i sitt andre innlegg, vil jeg også kommentere dette temaet i mitt andre innlegg. Ifølge Statistisk sentralbyrå handlet vi de tre første kvartalene i fjor for ca. 7,6 milliarder kr, og det er, som også Trældal understreker, en betydelig økning, på over 15 pst., sammenlignet med samme periode året før. Nå har vi ikke fått de siste tallene pr. årsskiftet, men antakelig er nivået på rundt 10 milliarder kr, som det også ble sagt. Den norske kronen er for tiden sterk, og det gjør det også mer lønnsomt å handle i Sverige. Ifølge Eurostat er prisnivåjustert BNP pr. innbygger i Norge hele 90 pst. over snittet i de 27 EU-landene, og prisnivået på totalnivå var 39 pst. over gjennomsnittet. Det er et viktig faktum som også påvirker grensehandelen. Vi har Europas høyeste prisnivå på matvarer og alkoholfrie drikkevarer, alkoholholdige drikkevarer, tobakk, klær, sko og transporttjenester samt hotell- og restauranttjenester. Alkohol, tobakk og en del matvarer er ofte viktige, men det handles alle typer forbruksvarer: biler, reparasjon av forbrukerelektronikk, interiør, dagligvarer. Vi har sett – og det er understreket av SIFO – at prisene i Sverige er lavere på grensen på de typiske grensehandelsvarene enn ellers i Sverige, og det betyr jo at grensehandelen også styres av lokkevarer. Senest den 9. desember viste Forbrukerinspektørene på NRK at en omfattende handlekurv med typiske julevarer var billigere på Rema i Norge enn i Sverige. Grensehandelen er et fenomen som finnes på alle grenser mellom land der forskjeller i lønns- og prisnivå gjør det lønnsomt å handle billigere varer på den andre siden av grensen. Nordmenn grensehandler i Sverige, svensker i Danmark, dansker i Tyskland, tyskere i Polen, finner i Estland osv. Vi kan ikke ha et norsk lønnsnivå og et bulgarsk prisnivå. Eurostat dokumenterer at vi har vesentlig høyere prisnivå på de fleste varer og tjenester i Norge enn i EU. Det henger selvsagt sammen med det norske lønns- og kostnadsnivå. Det tekniske beregningsutvalg har sagt at lønnsnivået i Norge er over 30 pst. høyere enn i Sverige, hvis vi skal ta det poenget. For de mest typiske grensehandelsvarene skyldes grensehandelen delvis politiske vedtak, avgifter og landbrukspolitiske vedtak. Og politikken må løpende avveie de kryssende hensyn. Så kan en da spørre seg: Er vi opptatt av å hindre handelslekkasje? Selvsagt. Men det viktigste her er å føre en økonomisk politikk som ikke svekker konkurransekraften over tid. Det er grunn til å hevde at land med høyt lønnsnivå og særskilte politiske mål kan ha spesielle prisforskjeller på enkelte varetyper med grunnlag i en avgiftsbelegging. Vi er nødt til å leve med en viss grensehandel.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-01-07:
For det første har jeg lyst til bare å få avklart en liten unøyaktighet i representanten Flåttens innlegg. Jeg tror nok at jeg tidligere – både i debatten rundt budsjettet for Landbruks- og matdepartementet og i andre sammenhenger – har understreket at hele verdikjeden for norsk matproduksjon skal gjennomgås i den nye meldingen om landbruks- og matpolitikken. Så der er vi helt enige. Det ser jeg fram til skal bli en viktig jobb. Ikke minst ser jeg fram til at det skal skje i lys av de globale og internasjonale forholdene som er knyttet til matsikkerhet, mattrygghet, til spørsmål om dyrevelferd og ikke minst til matmangfold. Jeg har lyst til å understreke at når vi har varslet en gjennomgang av styrkeforholdene i verdikjeden for mat, er også målsettingen der at vi skal bruke det arbeidet til å legge grunnlaget for utføring av en framtidig, ny politikk. Det er riktig, som også representanten Lundteigen understreker, at vi er nødt til å se på konkurranseforholdene i hele verdikjeden, fordi det her øyensynlig er mangel på konkurranse i deler av verdikjeden som går ut over forbrukernes interesser og ikke minst også går ut over produsentenes og industriens interesser. Min ambisjon i dette arbeidet er at vi skal få en verdikjede der det er konkurranse innenfor et regime der vi har importrestriksjoner, der vi skal få konkurranse som gjør at vi beholder en matproduserende bondestand, at vi beholder en næringsmiddelindustri, og at vi beholder en dagligvarebransje. Det arbeidet blir spennende, og det skal bli interessant å se hvorledes de andre partiene i Stortinget vil se på det arbeidet når vi kommer videre med det. Til slutt har jeg lyst til å understreke at det – etter min mening i alle fall – er ganske naivt av Fremskrittspartiets representanter å tro – og her er jeg glad for at Fremskrittspartiet heldigvis står alene, for heller ikke Høyre går så langt som Fremskrittspartiet på det området – at et fullt frislipp innenfor norsk matvareindustri og norsk matproduksjon skal føre til et større antall matprodusenter, et større omfang når det gjelder norsk næringsmiddelindustri, og en større eksport. Årsaken til at jeg sier det, er selvsagt at vi ellers i verden ser at alle land som har en positiv utvikling innenfor sin næringsmiddelindustri og sin matvareproduksjon, har rammevilkår som sikrer dem mot den importkonkurransen som Fremskrittspartiet ønsker. Så Fremskrittspartiets politikk vil føre til en rasering av norsk landbruk, ikke minst en nedlegging av store deler av norsk næringsmiddelindustri. Det vil være resultatet.
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2010-01-07:
Det er ingen tvil om at interpellanten tar opp viktige tema og problemstillinger i sin interpellasjon, som jeg mener statsråden har gitt gode svar på. Bare noen få kommentarer og presiseringer fra min side. Regjeringen vil føre en næringspolitikk som legger til rette for et nyskapende, kunnskapsbasert og miljøvennlig næringsliv. Da er det behov for gode, langsiktige og stabile rammebetingelser. Næringsmiddelindustriens rammebetingelser er noe denne regjeringen er særlig opptatt av. Det er en viktig bransje, faktisk den nest største industribransjen, i overkant av 1000 bedrifter som står for verdiskaping og arbeidsplasser over hele landet. Det er viktig at denne industrien får utviklet seg, og det er særlig viktig at vi får utviklet en industri som kan stå for mer bearbeiding av råvarene enn det en gjør i dag, spesielt innenfor fiskeområdet. Forholdet mellom landbruket og næringsmiddelindustrien er på en måte, som statsråden ga uttrykk for, et gjensidig avhengighetsforhold, eller et skjebnefellesskap. Bøndene er avhengig av å få levert sine råvarer, og industrien må få tak i dette til en forsvarlig pris. For å ivareta disse interessene kom det i 2007 på plass et nytt regelverk for utenlandsk bearbeiding. Forskriften innebar at omfanget av utenlandsk bearbeiding av kjøtt og meierivarer skal reguleres gjennom kvoter. Et aktivt landbruk over hele landet forutsetter at vi har en næringsmiddelindustri som kan avta og videreforedle råvarene, på samme måte som industrien er avhengig av landbruket som råvareleverandør. Vi må vel si at vi har etablert en relativt komplisert struktur i Norge for å ivareta behovet for å ha landbruk og foredlingsindustri høvelig distribuert i hele landet. Men jeg er ikke med på den svartmalingen som representanten Trældal bedriver. Industri som markedsregulator og forholdet til den øvrige industrien kan ofte oppfattes komplisert og uoversiktlig. Men vi har i hvert fall i dette landet klart å opprettholde et landbruk over hele landet og en næringsmiddelindustri som er den nest største industribransjen vår. Jeg synes i og for seg at det er et ganske brukbart resultat så langt. Denne problemstillingen er en av flere grunner til at vi i Arbeiderpartiet har ivret for at det skal utarbeides en stortingsmelding om landbruket og matproduksjonen som omfatter hele verdikjeden fra jord til bord. Da får vi et solid faktagrunnlag å drøfte disse sakene på. Det er avgjørende viktig at vi lykkes med det. Vi må sikre industrien rammevilkår som gjør den konkurransedyktig i forhold til utenlandske aktører, og vi må sikre muligheter for økt matproduksjon i Norge av trygg og god kvalitet. Jeg oppfatter at det er en av de viktigste utfordringene vi står foran i arbeidet med den nye stortingsmeldingen, og som vi er nødt til å lykkes med.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, vil jeg etterkomme anmodningen.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-01:
Jeg tillater meg å foreslå Dag Terje Andersen.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-01:
Jeg tillater meg å foreslå Marit Nybakk.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-10-01:
Jeg foreslår Tor-Arne Strøm.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-10-01:
Jeg vil gjerne foreslå Øyvind Korsberg.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-10-01:
Jeg foreslår Karin S. Woldseth.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-10-01:
Jeg tillater meg å foreslå Hans Frode Kielland Asmyhr.
Erna Solberg (Høyre), 2010-10-01:
Jeg har gleden av å foreslå Per-Kristian Foss.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-01:
Eg tillèt meg å foreslå Akhtar Chaudhry.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-01:
Eg tillèt meg å foreslå Geir-Ketil Hansen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-10-01:
Jeg har gleden av å foreslå Line Henriette Hjemdal.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2010-02-09:
På vegne av representantene Siv Jensen og meg selv vil jeg fremsette forslag om helsetilbud til illegale innvandrere.
Borghild Tenden (Venstre), 2010-02-09:
På vegne av stortingsrepresentant Trine Skei Grande og meg selv vil jeg overrekke et representantforslag om bedre rusbehandling.
Elizabeth Skogrand (Høyre), 2010-02-09:
Representantene Arve Kambe, Svein Harberg, André Oktay Dahl og jeg fremmer et representantforslag om etablering av et senter for tverrfaglig og helhetlig bekjempelse av menneskehandel og overgrep mot barn via digitale medier – etter modell av det britiske CEOP-senteret. Da passer det jo godt at det er den internasjonale Sikker internettdag i dag.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-02-09:
Jeg vil ikke fremsette ett, men faktisk to representantforslag. Det første er fra representantene Anne Karin Olli, Elisabeth Røbekk Nørve, Arve Kambe og meg selv om samfiske for kystflåten. Det andre er fra representantene Elisabeth Røbekk Nørve, Arve Kambe og undertegnede om å gjøre Norsk Internasjonalt Skipsregister mer attraktivt og konkurransedyktig.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-02-09:
Først vil jeg takke statsråden for at han også nevner den konkrete saken, selv om litt av min hensikt var å forsøke å dra opp en større diskusjon om plan- og bygningsloven og mulighetene der. Men jeg synes det at statsråden nevner den konkrete saken, også illustrerer litt av poenget. Det er slik at statsråden som ikke direkte en del av den lovgivende forsamling, men stasråden som statsråd ikke har lokalkunnskap om området. Det forventer jeg heller ikke. Det er ingen statsråd som er supermenneske, og som kjenner hele Norge som sin egen lomme. Jeg kunne brukt mye tid på å beskrive nettopp dette konkrete området i Telemark, på samme måte som en representant fra Møre og Romsdal eller Buskerud eller Akershus eller Vestfold kunne beskrevet konkrete områder i sin kommune. Det er nettopp derfor det overordnede poenget er at mer lokalt selvstyre er av det gode. Jeg er, som jeg også nevnte, fornøyd med at man har presisert i den nye plan- og bygningsloven at helse- og sosialrelaterte hensyn kan tas. Jeg synes det var en stor svakhet i den forrige loven at det var utelukket å ta den type hensyn – i hvert fall var det fylkesmannens vurdering mange steder. Om loven har blitt tilstrekkelig styrket, er jeg skeptisk til. Jeg må si at jeg synes det er merkelig, eller til og med trist, å se at i mange tilfeller virker det som om systemene og reglene har blitt så rigide at det ikke er rom i apparatet for å ta hensyn til enkeltmennesker. Så har jeg en konkret utfordring til statsråden når han sier at det i dette tilfellet ikke var mulig eller ønskelig for ham som statsråd å gå inn og overprøve to instanser, altså fylkesmannen i Telemark og fylkesmannen i Aust-Agder. Helen Bjørnøy, statsrådens forgjenger, gjorde nettopp det som miljøvernminister. Det var med utgangspunkt i en sak i Rogaland fylke, som også dreide seg om tilrettelagt bolig, om universell utforming – men denne gangen ikke i 100-metersbeltet, saken gjaldt jordvern. Statsråden gikk konkret inn i saken og overprøvde fylkesmannen. Om hun overprøvde sitt eget departements vurderinger, vet jeg ikke noe om, men hun gikk i hvert fall inn og endret saken til fordel for vedkommende som ønsket å bygge ut. Mener statsråden at hans forgjenger gjorde en feil ved at hun gikk inn i denne enkeltsaken?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-02-09:
La meg si at jeg er glad for at statsråden presiserer at det skal tas hensyn til helse og sosiale aspekter i forskjellige saker. Hvis man skal oppnå noe konkret, som jeg tror det er verdt å gjøre også når det er en flertallsregjering, la dét bli det som står igjen. For selv om det kanskje kan være få tilfeller, er det likevel viktige tilfeller. Jeg er nødt til å avlegge representantene fra SV og Arbeiderpartiet et par visitter. Det er da tross alt ikke slik at selv om kommunene har et tilbud til funksjonshemmede – det skulle bare mangle – ønsker folk å bytte bolig som de bytter sokker. Man må jo spørre om begrepet «100 år i familiens eie» betyr noe. Det er jo ikke slik at dette bare er et spørsmål om man har en bolig tilgjengelig. I hvert fall for meg, og jeg antar for de aller fleste representantene her i salen, betyr det noe at man vokser opp i barndomshjemmet sitt. En bygning er da ikke bare en bygning, det er også en tomt, et hus, et hjem for en familie. Det synes jeg representanten fra Arbeiderpartiet ser bort fra, og dermed representerer en slags systemtenkning på sitt verste. Jeg synes også det er ganske oppsiktsvekkende at representanten fra SV i Vestfold snakker om områder der det ligger boliger, men som «vi ønsker» å få «frigjort i framtiden». Jeg ser fram til at representanten ved en annen anledning klargjør hvordan man skal frigjøre områder hvor det i dag ligger boliger, og hva slags politikk SV har for å jage folk bort fra boligene sine, som tilfeldigvis ligger der hvor SV ønsker å ha friområder. Jeg er jo helt enig med representanten fra Vestfold i at det er mulig å bo lenger enn 100 meter unna stranden og sjøen, men dét er jo ikke poenget. Poenget er at hvis du først bor der, har en tomt og en eiendom der, må politikerne og systemet også ta hensyn til det. Man kan ikke skalte og valte med folk eller folks eiendom som man vil, selv om man sitter på Stortinget, og selv om de skulle være så uheldige å ha en eiendom i strandsonen. Så vil jeg til slutt gjenta at jeg er veldig glad for signalet fra statsråden om hvordan han oppfatter at regelverket skal praktiseres i framtiden. Jeg er skuffet over signalene, eller resonnementene, fra partiene, både SV og Arbeiderpartiet, her i salen. De opptrer som systemets forsvarere, har liten tiltro til det lokale selvstyret og liten tiltro til at man skal ha mulighet til å ta menneskelige hensyn også i systemet. Helt til slutt vil jeg minne om at når markagrensen i Oslo har stått så støtt i mange år, er det fordi det har vært et klart og stabilt flertall lokalt i Oslo for at man skal ha markagrensen.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-09:
Jeg er også kjent med de alminnelige forhold i Bamble. Jeg var der mange ganger i forbindelse med Langesund-ulykken, og hvilken fantastisk nydelig natur og utrolige kystlinje som er der, blir vi fort enige om. Det å gå inn i en enkeltsak krever noe helt annet enn alminnelig kjennskap til et område. Det krever grundig saksbehandling av den ene saken. Det vil det enkeltmennesket det dreier seg om, fortjene. Det fortjener også kommunen, og det fortjener de saksbehandlerne hos de to fylkesmennene som etter beste skjønn har forsøkt å håndtere saken. All erfaring med enkeltsaker er at jo mer man graver i dem, jo flere lag og mer kunnskap kommer opp. Så det er en vanskelig ting. Hvorvidt en statsråd skal gå inn i enkeltsaker, finnes det selvsagt ikke noe alminnelig svar på. Det kan være helt riktig å gjøre det i det ene tilfellet, og ikke i det andre. Men det er noe som må skje i spesielle tilfeller. Det må alltid fordre betydelig kunnskap om saken og mye arbeid med den, slik at en statsråds avgjørelser ikke skal bli veldig vilkårlige. Det er bakgrunnen for at jeg ikke har gått inn i denne saken, men har stolt på de faglige vurderingene som er gjort av to fylkesmenn og et veldig godt embetsverk i Miljøverndepartementet. Når det er sagt, er jeg enig med Røe Isaksen i at sosiale hensyn må veie i slike saker. Jeg tror ikke at vi har mange parallelle saker rundt kysten, slik at det vil være stor fare for en serie liknende saker. Jeg vil sterkt tilskynde, og bl.a. få si det her, til at helsemessige og sosiale hensyn bør vektlegges sterkt når kommunene skal gå gjennom slike saker, men også når fylkesmenn og andre skal behandle dem. Det er helt sentralt. Det er selvsagt ikke slik at man på grunn av en helseskade eller funksjonshemning skal få en helt annen behandling enn alle andre ville fått. Det er det ingen som ønsker i de funksjonshemmedes organisasjoner heller. Det de ønsker, er likebehandling, men likebehandling kan i visse tilfeller måtte føre til at man tar særlige hensyn til et menneske med en helseskade eller en funksjonshemning, fordi man ikke kan få like vilkår med mindre man får særlige fortrinn i bestemte saker. Så hvis det kan komme noe godt ut av denne saken, så vil det i hvert fall være det at man tilskyndet til at slike hensyn ivaretas i det lokale arbeidet. La meg så til slutt si at dette med planbehandling er helt sentralt. Det er også et punkt hvor jeg håper vi kan være enige. Det er klart at hvis kommunene lager en grundig plan og vurderer hvor i strandsonen de ut fra ulike hensyn mener det kan bli bygd ut, mens det andre steder ikke skal bygges ut, får man et helt annet grunnlag for å ivareta den kombinasjonen av hensyn til enkeltmenneskers interesser og de overordnede hensyn til neste generasjon og allmennheten.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-02-09:
Jeg vil starte med å gi Røe Isaksen honnør for å ta opp en vanskelig og viktig sak. Det er en vanskelig sak, avveiningen mellom de personlige, private hensyn som må og skal tas i enkeltsaker, opp mot det alminnelige hensyn til allmennhetens interesse i strandsonen, og hensynet til at kommende generasjoner skal få lov til å oppleve den samme strandsonen som vi har opplevd. Her er det vanskelige spørsmål og vanskelige dilemmaer, og jeg synes de har blitt tatt opp på en ryddig og skikkelig måte. Det er langt mer enn jeg kan si om Fremskrittspartiet, hvor vi ikke hører ett ord om allmennhetens interesser i strandsonen, og ikke ett ord om kommende generasjoner, og fortsatt ikke ett ord om alle de viktige avveiningene som må tas i en slik sak. Det vi tvert imot får høre, er igjen at Norge er verdens mest elendige land. Jeg er så lei av et politisk parti som gjør det til en kampsak å svartmale det landet man selv er statsborgere og innbyggere i. Norge er ikke et særlig «byråkratisk land», som det ble framhevet her, tvert imot kom FN nettopp med en indeks over såkalte «failed states», eller på norsk: fallerte, udugelige stater. Norge kom på bunnplass på den, vi var nr. 190 på FNs liste over fallerte stater. Alle skjønner at det er nr. 1. Hvis jeg skal gi et råd til Fremskrittspartiet, er det å slutte å svartmale det landet man selv bor i, og begynne å se noe positivt i Norge. En av de positive tingene vi har i Norge, er en meget kompetent statsforvaltning og stor evne til å finne lokale løsninger i viktige saker. Grunnen til at det er så få saker som kommer til Miljøverndepartementet på disse områdene, er at det nesten alltid blir funnet en lokal løsning. Dialogen mellom fylkesmannen og kommunene, som Egeland og Marthinsen og andre var inne på, fungerer meget bra. De blir nesten alltid enige, og det er å gi og ta, man finner en løsning som både ivaretar de alminnelige hensynene, som fylkesmannen er satt til å ivareta, og de lokale hensynene. Og så er det i noen få saker man ikke blir enige – jeg kjenner ikke de nøyaktige tallene, men kanskje 50 i året – som kommer fra hele landet til Miljøverndepartementet. Så sannheten er at dette i all hovedsak fungerer godt. Så til slutt: Vi har sendt ut på høring en sak om differensiert strandsonepolitikk. Hensikten med den er nettopp at det skal tas forskjellige hensyn i Oslofjorden og langs sørlandskysten, til forskjell fra Sogn og Fjordane og Finnmark og nordlandskysten, fordi det er forskjell. Jeg er klar over at den har møtt en god del motforestillinger, spesielt i Hordaland, men det er en høring hvor vi nå skal høre synspunktene før den endelige beslutningen blir tatt. Det er et dilemma her, og det er at veldig mange kommuner langs hordalandskysten har store tilgjengelige områder hvor det ikke vil være store problemer med utbygging, men de har også bitte små områder innenfor sin egen kommune hvor utbyggingspress vil ta fra folk noen av perlene. Derfor skal vi prøve å finne en balanse i dette både på landsplan og innen den enkelte kommune, og det er nettopp derfor vi skal ha en planprosess.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-12-15:
Det kan se ut som om det har begynt å bli en vane for den rød-grønne regjeringen og dens politikere å komme med velplasserte løfter når det er valgkamp, for så å bruke tiden mellom valg til å prøve å bortforklare alle løftene man kommer med i en valgkamp, som kanskje bidro til at det var flere mennesker som stemte rød-grønt enn det strengt tatt burde være. Vi har jo opplevd det i flere valgkamper, at det plutselig og tilfeldigvis kom en gladmelding fra den rød-grønne regjeringen om et industrikraftregime, og at det derfor var viktig at regjeringen fikk fortsette. Alle ser jo hvordan resultatet av det har blitt – og det er vel kanskje ikke til full applaus fra kraftkrevende industri. Tilsvarende var jeg på sykehuset i Ålesund under valgkampen i 2007. Jeg skulle ha et møte om sykehusutviklingen i Møre og Romsdal – for så vidt knyttet opp mot mange andre lokalsykehus rundt omkring i landet. Akkurat den dagen, tilfeldigvis fordi jeg befant meg i Møre og Romsdal, fant statsministeren det fornuftig å komme seilende i et helikopter for dermed å love både ny barneavdeling til det ene sykehuset og utbygging av Molde sjukehus. Det var et løfte som ble gitt helt betingelsesløst. Statsministeren var så redd for å bli misforstått at han sågar sendte ut en pressemelding i midten av 2007, hvor han var helt tydelig på at det ikke var knyttet betingelser til utbyggingen av Molde sjukehus, snarere tvert imot. Det skulle skje, og oppstarten skulle skje i 2012. Det har senere blitt bekreftet av flere helseministre i den rød-grønne regjeringen. Hva er det da som har skjedd, når den sittende helseministeren nå har satt hele dette prosjektet på vent og skylder på pengemangel, og man antyder at dette ikke blir iverksatt før i 2018?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-12-15:
Jeg ønsker også gjerne statsministeren en riktig god jul, men da bør han jo bruke julen til å tenke gjennom hvordan det oppleves for velgerne der ute å bli regelrett lurt av Stoltenbergs valgløfter. I stad henviste jeg til løftene han kom med i 2007, men han gjentok dem jo i 2009. Da sa han klart og tydelig at nytt sykehus i Molde skal gjennomføres som tidligere lovet. Ingen betingelser knyttet til det! Jeg hører jo nå av svaret fra statsministeren at han fossror så fælt at det er som om han har erstattet årene med påhengsmotor. Jeg skjønner det behovet, fordi det er en krevende øvelse å forklare seg bort fra så klare og entydige løfter som denne regjeringen har gitt knyttet til å opprettholde alle lokalsykehusene – til og med bygge dem ut – for så å begynne å forklare de samme velgerne og de samme innbyggerne hvorfor man ikke mente det akkurat slik. Jeg må si det er hult å bruke økonomi som argument. Norge går med hundretalls av milliarder i overskudd. Vi har råd til å gjøre dette, hvis vi vil.