Michael Tetzschner (Høyre), 2020-12-03:
I motsetning til forrige taler tror jeg heller jeg skal snakke om statsbudsjettet – ikke om asylpolitikken. En typisk norsk budsjettdebatt dreier seg ofte om å bruke mer penger til nye formål. I konkurransen mellom opposisjonspartiene gjelder det å bruke mer penger enn de andre. Så raskt har det gått i år at partiene ikke engang har fått tid til å skrive de nye tallene inn i sine alternative budsjetter. Vi har også i dag merket et tradisjonelt skille i debatten. Det går på holdningen som det borgerlige flertallet har, og holdningen som opposisjonen har til det som bærer velferdssamfunnet. Jeg tenker på holdningen til privat sektor, privateide bedrifter, enkeltmannsforetak og bevisstheten om at samfunnets bærebjelke faktisk ikke er kommunene, men menneskene, familiene, bedriftene. Når staten lemper på skatter og avgifter, styrkes det sivile samfunn. Men vi ser også her i dag venstresidens gjennomgående manglende tillit til at vanlige familier, enkeltmennesker og bedrifter treffer fornuftige valg, og forståelse for at lønnsomme arbeidsplasser ikke er noe vi kan kjøpe oss, men at de som har nye ideer, tilbyr nye produkter eller tjenester som andre vil etterspørre i et marked. Det er disse igangsetterne som skaper arbeidsplasser – enten ved å øke produktiviteten i kjente bransjer eller ved å etablere helt nye. Det er snakk om risikovillig kapital, nye og mer effektive arbeidsmetoder, nye patenter, nye produkter, markedsføring og marked. Det var nødvendig å vedta de store stimuleringspakkene for å berge sunne virksomheter som var lønnsomme før koronaen, og sikre at disse ikke gikk tapt. Men overføringer kan over tid ikke erstatte bortfall av kunder og marked. Og det kommer til å bli et vedvarende press også mot bevilgende myndigheter om å opprettholde overføringene fordi man venner seg til dem. Det Norge ikke trenger på den andre siden av pandemien, er en overdimensjonert offentlig sektor eller et semioffentlig næringsliv. Jeg la merke til at representanten Slagsvold Vedum sa at man skulle bruke kommunene som motkonjunkturtiltak. Det var et meget interessant utsagn. Tanken bak slike motkonjunkturtiltak er nettopp at de bygges ned og fjernes helt når høykonjunkturen igjen innfinner seg. Er det da slik at Senterpartiet vil bygge ned kommunesektoren til tidligere nivåer når oppgangen melder seg? Det har jeg ikke noen tro på. Andre talere har påpekt at Arbeiderpartiets leder i NRK i morges ikke ville redegjøre for om Arbeiderpartiet vil beholde de avgiftslettelser som innføres for å hindre handelslekkasje i grensestrøkene. Det som derimot er sikkert, er at Arbeiderpartiet kommer til å fortsette der de slapp i 2013, med å bruke stadig mer av andre menneskers penger hvis de kommer i regjeringsposisjon. Det som bør være den største bekymringen for næringslivet og skattebetalerne, er nettopp denne regjeringsposisjonen. Hvis regjeringen ser ut i nærheten av det målingene antyder, vil det være med et Arbeiderparti som kommer til å ende som et mindretall i et nytt flertall. Regjeringen vil i så fall bestå av et flertall som vil si opp EØS-avtalen. Og inntil det eventuelt kan skje, vil de motarbeide den og sette områder ut av kraft ved bruk av reservasjonsretten. Det er et spørsmål om Arbeiderpartiet har kraft til å kjempe seg igjennom på de områdene som betyr mest for næringslivet og dermed arbeidsplassene. Vil de velge Oslo-modellen, der vi har et byråd som i stort har overlatt trafikkreguleringen til Miljøpartiet De Grønne og skolen til SV? Vil Arbeiderpartiet stå opp mot SV og Senterpartiet for å hindre at de ødelegger EØS-avtalen? Jeg tviler, for Arbeiderpartiet har allerede i opposisjon vist vaklevorenhet når det gjelder å stå sterkt på EØS-avtalen. Vi vet at det å tilhøre det indre marked forutsetter at man aksepterer de fire frihetene. Det er ingen mellomting der – ingen som får unntak fra det. Det betyr at hvis man fikler med EØS-avtalen, er vi også ute av det indre marked. Det er kanskje ikke de som er mest bekymret for næringslivet, som vil ha oss med på en slik galei. 70 pst. av norsk eksport går til EØS-området. Medregnet olje og gass går omtrent 80 pst. av all norsk eksport til EØS-området. Man skjønner hvilke verdier det er snakk om, hvilket betydelig antall arbeidsplasser og dermed også hvilken finansiering av velferdsstaten det vil stå om.