trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg finner betryggende. Ifølge de samme oppgavene fra Statens helsetilsyn som statsråden viste til, døde 28 pasienter ved norske sykehus i 1997 i forbindelse med behandling med moderne fiberoptisk utstyr. Hele 118 pasienter ble alvorlig skadet i samme forbindelse. Dette synes jeg personlig er skremmende tall, fordi fiberoptisk utstyr har vært brukt i landet over flere år. Skopkirurgien er imidlertid kommet for å bli. Det er en svært god teknikk, som er skånsom for pasientene, men i ukyndige hender kan denne teknikken være direkte livsfarlig. Mitt spørsmål til statsråden er: Bør det i tillegg til kompetansesenteret ved Regionsykehuset i Trondheim opprettes flere nasjonale steder for opplæring i nettopp skopkirurgi?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg skal få stille ytterligere et spørsmål til den ærede helseminister: «En familie som mistet sin forsørger ved en feilbehandling ved et større sykehus i Østlandsområdet, fikk nylig tilbud om en skandaløs erstatning på 153 000 kroner fra Norsk Pasientskadeerstatning. Vil statsråden ta initiativ til å endre regelverket for Norsk Pasientskadeerstatning slik at erstatningsbeløpene kommer på linje med andre forsikringsordninger ved tap av forsørger?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret, og ser fram til Stortingets behandling av nye regler. Jeg får veldig ofte henvendelser fra pasienter som har vært utsatt for uhell ved somatiske sykehus, som påstår at skadeserstatningen er mer symbolsk enn reell. Det hevdes også at det tar urimelig lang tid å få avgjort et erstatningsspørsmål ved Norsk Pasientskadeerstatning. Meget sjelden oppnår pasientene å få økonomisk oppreisning, selv om det er påvist grov uaktsomhet fra sykehus eller lege. Har helseministeren inntrykk av at Norsk Pasientskadeerstatning er for restriktiv når det gjelder å utbetale skadeserstatning, og er det en beløpsgrense for slik erstatning som er fastlagt i utgangspunktet, også når det gjelder tap av forsørger? For 153 000 kr til en enke etter en forsørger er, som jeg sier, skandaløst lite.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Det som representanten Alvheim nå tar opp, er en stor utfordring både for pleie- og omsorgssektoren og for helsesektoren. Det økende antall eldre vil i årene som kommer, presse helsevesenet ytterligere, utover det det gjør i dag. Nettopp derfor er det viktig å få gjennomført den satsingen på pleie- og omsorgssektoren som ligger i Stortingets vedtak om opptrapping av eldreomsorgen. Det er den viktigste forutsetningen for å få gjort noe med dette problemet – i tillegg til at behandlingsaktiviteten ved sykehusene stadig øker, faktisk også utover våre egne prognoser. Et konkret virkemiddel som vi nå vil ta i bruk for å få til et bedre samspill mellom kommunene og sykehusene når det gjelder hjemsendelse av pasienter som trenger en oppfølging i kommunen, er for det første en forskrift om et slikt samarbeid, hvor det legges et press på kommunene for å sørge for et skikkelig tilbud – hvis ikke, vil det få økonomiske konsekvenser. Det andre er forslaget som er fremmet i forbindelse med loven om pasientrettigheter, som ligger i Stortinget til behandling nå, hvor kommunene får en plikt til å lage individuelle planer for pasienter som har et langvarig og sammensatt behandlingsbehov.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Hovedstrategien i dette samspillet mellom kommunene og sykehusene må være samarbeid. Den forskriften som nå vil bli vedtatt, med hjemmel i lovendring som Stortinget har vedtatt tidligere i år, vil gi en mulighet for sykehusene og fylkeskommunene til å kreve betaling for pasienter som strengt tatt er ferdigbehandlet i sykehuset, men som kommunene av ulike grunner ikke ser seg i stand til å ta imot, f.eks. fordi de ikke har plasser i øyeblikket. Det vil gi et grunnlag for den type løsninger som representanten Alvheim her sikter til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Den overføring av Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri til Oslo kommune som representanten Ballo viser til, er vedtatt av Stortinget på en del premisser. En av premissene var at det i en overgangsperiode skulle sikres tilstrekkelig kapasitet for at pasienter fra andre deler av landet fortsatt kunne få behandling ved Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri. Og det var, så vidt jeg erindrer, Stortingets hovedbekymring at resten av landet skulle bli skadelidende ved en slik overføring. Så vidt jeg erindrer videre, var det forutsatt at minimum seks plasser skulle reserveres for dette. Hvis Oslo kommune innenfor rammen av det Stortinget har vedtatt, og som er fulgt opp i avtalen mellom staten og Oslo kommune, ønsker å tilby flere plasser til resten av landet, må det forutsettes å bygge på en vurdering av Oslos eget behov i øyeblikket. Vi skal selvsagt ha en dialog med Oslo kommune i den grad de ikke følger opp avtalen, men så langt har jeg ikke indikasjoner på at det er det som skjer.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
I den avtalen som er inngått, er det satt en grense for hvor få plasser Oslo kommune kan tilby resten av landet, ut fra Stortingets bekymring for at en slik overføring til Oslo kommune skulle føre til at resten av landet i en overgangsperiode ikke skulle kunne benytte seg av en nødvendig kapasitet ved Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri. Det er ikke, verken fra Stortingets side eller i avtalen, satt noe øvre tak som gir grunnlag for å følge opp akkurat det punktet overfor Oslo kommune. Jeg forutsetter at Oslo kommunes ansvarlige myndigheter primært ser på ivaretakelsen av sine innbyggeres behov, og i den grad de mener at det er grunnlag for å stille plasser til disposisjon for resten av landet, vil jeg være tilbakeholden med å gripe inn. Og avtalen gir ikke noe direkte grunnlag for det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Ja, helseministeren er enig i at det absolutt er behov for at sykehuseierne, fylkeskommunene, fokuserer på hvordan de kan få ned de uakseptabelt lange ventetidene når det gjelder grå stær-operasjoner. De tiltakene som representanten Høegh refererte til, er det mulig for fylkeskommunene og sykehuseieren å benytte seg av, hvis de ønsker det. Det er jeg faktisk enig i.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg aksepterer ikke kritikken som gikk på at denne helseministeren kun henviser til fylkeskommunene når problemer i helsevesenet bringes på bane. Regjeringen har et aktivt forhold til de utfordringer vi står overfor nettopp innenfor det området som representanten Høegh nå nevner, organiseringen av tjenestene, arbeidsdelingen mellom de ulike virksomhetene, også arbeidsdelingen i forhold til de private tjenester som vi har i spesialisthelsetjenesten. Vi vil aktivt bruke de kanaler vi har for å bringe fram bedre organisasjonsformer, et klarere skille mellom planlagt virksomhet som dette er, og den akutte virksomhet, som ofte fortrenger den planlagte virksomheten, og en bedre arbeidsdeling mellom enhetene. Det blir tatt opp i bl.a. helseplanene.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Det er i helsevesenet lovfestede meldeordninger ved uhell, komplikasjoner og uventede hendelser: melding til politiet om unaturlig dødsfall etter legeloven § 41 og melding til fylkeslegen om betydelig skade på pasient etter sykehusloven § 18 a. På grunn av økt oppmerksomhet omkring uhell og komplikasjoner og spørsmål om hvilken rolle medisinsk utstyr spiller i dette, ble diverse meldeordninger fra 1993 samlet i en nasjonal meldesentral, lokalisert til Statens helsetilsyn. Den samler inn data fra alle sykehus og foretar registrering og kategorisering i samråd med sykehusenes kvalitetsutvalg. Samlerapporter gir helsetjenesten en mulighet til å få tilbakemelding om komplikasjonsfare forbundet med ulike medisinske prosedyrer. I årsrapporten fra Meldesentralen for 1997 er flere tekniske prosedyrer samlet i en felles gruppe. Denne omfatter bruk av ulike kateter i hjerte og blodårer, innvendige undersøkelser med fleksible «kikkerter», prøvetaking eller behandling med instrumentering under gjennomlysning, samt operasjoner gjennom stive rør – såkalt kikkhullskirurgi. I rapporten er det summert alvorlige komplikasjoner og dødsfall knyttet til slike prosedyrer. Ingen av dødsfallene i 1997 var knyttet til kikkhullskirurgi, men Statens helsetilsyn har rapporter om alvorlige komplikasjoner også knyttet til denne teknikken. Det er viktig å understreke at all kirurgi og alle tekniske prosedyrer kan være forbundet med komplikasjoner. Alt i alt har f.eks. gallekirurgi gjennom kikkerter ikke medført flere komplikasjoner enn tradisjonell åpen kirurgi. Det er også viktig at det ved innføring av nye metoder blir gjort sammenligninger med etablerte teknikker. Et ledd i dette kan være oppretting av nasjonale kvalitetsregistre der sykehusene rapporterer sine resultater og kan sammenligne seg med andre miljøer. Slike registre har vist seg nyttige og har bl.a. for kikkhullskirurgi avslørt at det er større fare for komplikasjoner der operatøren eller sykehuset behandler et lite antall pasienter. Jeg vil ta initiativ til at departementet stimulerer fagmiljøene til å opprette og drive flere slike registre. Ved innføring av ny teknologi er det viktig at det skjer en gradvis kompetansespredning knyttet til disse metodene. Gjennom sykehusloven § 9 a har staten mulighet for å regulere utbredelsen av særlig kostbare og kompliserte behandlingsformer. Denne muligheten har gjennom 1990-tallet bidratt til å skape slagkraftige kompetansemiljøer innen ulike fagmiljøer. Regionsykehuset i Trondheim er tillagt en nasjonal oppgave nettopp for metodeutvikling og kompetansespredning gjennom oppretting av et laparoskopisk kompetansesenter. Dette er et viktig element i kvalitetssikringen på dette området. I arbeidet med regionale helseplaner vil det bli lagt føringer på at man innad i hver helseregion må beskrive hvilke faglige krav som skal ligge til grunn for organiseringen av de ulike tjenester. Her vil spørsmålene om sikring av rett kompetanse, tilstrekkelig behandlingsvolum og nødvendige utdanningsoppgaver bli behandlet for hver region, noe jeg også mener vil bidra til økt kvalitetssikring.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg ser det som en helt sentral oppgave nettopp for det nasjonale kompetansesenteret i Trondheim å medvirke både til utvikling av selve metoden og til spredning av kunnskap og kompetanse i hele sykehusvesenet. Hvorvidt man trenger flere slike kompetansesentre som kunnskapen spres ut fra, og hvor kvalitetssikringen kan ivaretas på den måten, vil jeg ikke ta stilling til her og nå, men det er et spørsmål jeg vil ta med meg i det videre arbeid. Uansett vil jeg også legge vekt på det jeg sa i mitt første svar, at man i helseplanleggingen vil ha en mulighet til å definere slike oppgaver mer presist i forhold til de enkelte regioner.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Den ærede representant reiser kritikk mot erstatningsutmåling foretatt av Norsk Pasientskadeerstatning med utgangspunkt i et konkret forhold med tap av forsørger. Uten å kunne ta stilling til den konkrete saken vil jeg gi en mer generell redegjørelse vedrørende erstatningsutmålingen i denne ordningen. Den midlertidige pasientskadeserstatningsordningen Norsk Pasientskadeerstatning, forkortet NPE, trådte i kraft 1. januar 1998. Ordningen omfatter i hovedsak den offentlige helsetjenesten i Norge. NPE er en ordning som har til hensikt å styrke pasientenes erstatningsrettslige vern, og skal således bidra til å løse erstatningssaker smidigere og raskere enn domstolene. Reglene for ordningen med henblikk på det erstatningsrettslige ansvarsgrunnlag er objektivisert, slik at det etter denne ordningen ikke kreves forsett eller uaktsomhet hos skadevolderen. Det er således tilstrekkelig at den skadelidte påviser årsakssammenheng mellom skaden og den aktuelle behandling. Når det gjelder utmåling av erstatningsbeløpet, anvender NPE alminnelige erstatningsregler, jf. skadeserstatningsloven kapittel 3. Ved tap av forsørger kommer lovens § 3-4 til anvendelse. Erstatning for tap av forsørger fastsettes under hensyn til forsørgingens omfang og den etterlattes muligheter for selv å bidra til sin forsørging. Dersom forsørgerens død for den etterlatte utløser krav på andre ytelser, som bl.a. fra folketrygden, vil disse som hovedregel gå til fradrag i det erstatningsberettigede tapet. Erfaringen har vist at behovet for styrking av det erstatningsrettslige vern ved pasientskader har ligget tyngst på lempeligere regler om ansvarsgrunnlag for erstatning. NPE har i stor grad imøtekommet dette behovet ved den nevnte objektivisering av ansvarsreglene. Regjeringen vil om kort tid fremme en ny lov om pasientskadeserstatning på bakgrunn av utredningen og de fremsatte forslag i NOU 1992:6, som bl.a. gjennomgår reglene om utmåling av erstatning ved pasientskader. Det vil gi Stortinget anledning til en bred gjennomgang av lovverket på dette feltet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg kjenner ikke til hvilke forhold som ligger bak den utmåling som representanten Alvheim har vist til i sitt spørsmål. Men det som ligger i erstatningsreglene, er at utmålingen av erstatningsbeløpet skal være basert på de alminnelige erstatningsregler i skadeserstatningsloven kapittel 3. Når det gjelder spørsmålet om erfaringene med Norsk Pasientskadeerstatning, er det mitt generelle inntrykk at Norsk Pasientskadeerstatning er blitt tatt vel imot, og at det fungerer godt, tatt i betraktning hva som ville vært alternativet til en slik offentlig ordning. Men jeg ser fram til at vi får en bred gjennomgang av erfaringene med den foreløpige pasientskadeerstatningsordningen, og at vi nå får lovfestet dette på permanent basis i og med det forslaget som Regjeringen vil legge fram.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Folketrygden gir stønad til dekning av reiseutgifter. Til grunn for beregningen av stønaden legges taksten for billigste reisemåte med rutegående transportmiddel til nærmeste sted der den nødvendige undersøkelse eller behandling kan foretas. Folketrygden dekker likevel reiseutgiftene fra pasientens bosted til nærmeste lege som deltar i den organiserte helsetjeneste i samme kommune, selv om lege i annen kommune er nærmere. Etter det opplyste har trygdekontoret behandlet saken i samsvar med gjeldende regelverk. Stortinget har imidlertid nå en odelstingsproposisjon om lov om pasientrettigheter til behandling. Når det gjelder rett til valg av sykehus, har Regjeringen i proposisjonen foreslått at reiseutgiftene skal deles mellom pasienten og folketrygden. Departementet vil komme tilbake til hvordan delingen av utgiftene mellom trygden og pasienten skal gjennomføres, i forbindelse med budsjettet for år 2000. I høringsnotatet til fastlegeordningen er det foreslått at reglene om dekning av reiseutgifter i det vesentlige skal videreføres, slik at man får dekket utgifter til reise til nærmeste lege i kommunen eller nærmeste avtalelege i nabokommunen som kommunen samarbeider med. Fastlegeordningen skal etter forutsetningene iverksettes fra 1. januar 2001. Departementet tar sikte på å legge fram en odelstingsproposisjon for Stortinget i løpet av vårsesjonen 1999. Forholdet til dekning av reiseutgiftene vil i den forbindelse bli vurdert nærmere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
La meg først minne om at nåværende folketrygdlov, som denne saken er behandlet etter, ble fremlagt av daværende arbeiderpartiregjering og behandlet av Stortinget så sent som i februar 1997. Ikke desto mindre vil Regjeringen foreslå visse justeringer, og da særlig knyttet til fritt sykehusvalg. Regjeringens forslag er ikke, slik som representanten Nistad kanskje oppfattet, at folketrygden og pasientene skal dele utgiftene på midten. Det skal være en utgiftsdeling, og hvor den delingen skal gå, vil vi komme tilbake til i budsjettsammenheng når pasientrettighetsloven er vedtatt og skal tre i kraft. For øvrig vil Stortinget få anledning til å vurdere dette i forbindelse med primærhelsetjenesten, gjennom behandlingen av lovgivningen om fastlegeordningen, som kommer i løpet av neste år.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Midler som bevilges til mammografiscreeningsprosjektene, er forutsatt å skulle gå til investeringer og lønnsmidler, og ikke til bygg. I et brev fra Regionsykehuset i Tromsø til prosjektledelsen for mammografiprosjektet i september i år ble det fremlagt en plan for realisering av en screeningsenhet ved Regionsykehuset i Tromsø med en beregnet byggekostnad på 7,2 mill. kr. Planen går ut på å oppføre et nybygg på taket av garasjen i C-fløyen ved sykehuset. Videre besluttet styret for sykehuset 16. november 1998 å anbefale overfor Troms fylkeskommune at byggingen av screeningsenheten finansieres gjennom opptak av lån, under forutsetning av at staten dekker de reelle utgiftene til utstyr og drift. I departementets brev til Troms fylkeskommune 9. desember 1998 informeres fylkeskommunen om at bevilgningen på 5,1 mill. kr ikke kan omdisponeres til bygg. Departementet går i stedet inn for at byggingen av en screeningsenhet, kostnadsberegnet til 7,2 mill. kr, må ses i sammenheng med øvrig utbygging ved regionsykehuset. Når det gjelder behovet for utstyr til mammografiscreening, tar departementet sikte på å fullfinansiere dette. Vi befinner oss nå i en overgangsfase, fra å være et prosjekt i noen få fylker til å bli en fullt utbygd landsomfattende screening. Departementet arbeider nå med alternative modeller for hvordan mammografiscreening bør organiseres og finansieres, både i en overgangsfase/oppbyggingsfase og på sikt, når mammografiscreening er etablert i samtlige fylker, og vil komme tilbake til Stortinget i budsjettsammenheng. Departementet tar sikte på å informere fylkeskommunene i et eget skriv i begynnelsen av januar 1999.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Når det gjelder tilskuddet til mammografiscreeningen, er det gitt i og med det tilsagn som Troms fylkeskommune har fått. Når det gjelder spørsmålet om bygging, er det jo slik at vi har en kapitalrefusjonsordning, hvor staten gir refusjon av kapitalutgifter i prinsippet over byggets levetid. Dette tilskuddet vil selvfølgelig også være aktuelt ved en utbygging av sykehuset i Tromsø, som bl.a. omfatter mammografiscreeningsenheten.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Ifølge opplysninger jeg har innhentet, gjelder spørsmålet en lege som har fast stilling som kommunelege i Balsfjord kommune. Legen er spesialist i øre-nese-halssykdommer, og vil gjerne drive privat spesialistpraksis en dag i uken. Uten fylkeskommunal driftsavtale får han imidlertid verken driftstilskudd eller trygderefusjon til en slik praksis. Dette er en følge av den lovendringen som Stortinget vedtok i 1992, som setter som vilkår for trygderefusjon at yrkesutøveren har driftsavtale. Etter sykehusloven har fylkeskommunene ansvaret for å sørge for nødvendige spesialisthelsetjenester. Behovene kan dekkes gjennom sykehustjenester eller gjennom driftsavtaler med privatpraktiserende spesialister. Jeg verken kan eller vil legge meg opp i den enkelte fylkeskommunes prioriteringer når det gjelder omfang og geografisk plassering av spesialistavtaler. Jeg har imidlertid fått opplyst at saken kommer opp i helse- og sosialutvalget i Troms i februar. For øvrig kan jeg opplyse at driftsavtaleomfanget i Troms er blitt tredoblet gjennom reformen som ble gjennomført pr. 1 juli i år under betegnelsen «ny avtalepolitikk for privatpraktiserende helsepersonell». Ifølge Statistisk sentralbyrå hadde fylket i alt 6,4 driftsavtaleårsverk for legespesialister og psykologer ved utgangen av 1997. Ingen av disse var spesialist i øre-nese-halssykdommer. Fra 1. juli 1998 er det inngått nye driftsavtaler tilsvarende 12,8 årsverk, herav én full driftsavtale med øre-nese-halsspesialist. Jeg har ikke problemer med å se det fornuftige i å ha en øre-nese-halspraksis i Balsfjord kommune. Jeg må imidlertid understreke at det er fylkeskommunens ansvar å vurdere behovet for spesialisttjenester og dimensjonere tjenestene etter dette, herunder gjennom inngåelse av nødvendige antall driftsavtaler. I denne sammenheng er det ikke noe i veien for at en lege kombinerer stillingen som kommunelege med avtalepraksis som spesialist.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Statistikk fra og med 1992 viser en årlig ledighet i tannlegestillinger på 7 pst. i den offentlige tannhelsetjenesten på landsbasis. I 1997 var tallet nede på 5 pst., men situasjonen har forverret seg i 1998 og gir grunn til bekymring. Årsaken til en forverret bemanningssituasjon, spesielt i Nord-Norge, er at tilgangen på nordiske tannleger har vært minimal. Sam-tidig har det vært en vekst i privat sektor. Situasjonen fremover vil ikke bli bedre hva angår søkere fra Norden. Vi vil samtidig oppleve at det pensjoneres flere tannleger enn det blir utdannet. De nordnorske fylkene har iverksatt ulike virkemidler, som f.eks. fleksible avlønningssystemer, ekstra ferieordning, finansiering av faglige kurs, stipendordninger mv., og i andre fylker er det foreslått tiltak av økonomisk karakter. Lønns- og arbeidsvilkår er en forhandlingssak mellom Tannlegeforeningen og Kommunenes Sentralforbund, og partene har vært i kontakt med hverandre for å diskutere dette spørsmålet. I statsbudsjettet for 1999 er det bevilget midler til bl.a. personellrettede tiltak, stimuleringstiltak og utredningsarbeid. Departementet følger utviklingen nøye, og skal særlig bidra med å øke tilgangen på tannleger fra EØS-området. I den sammenheng vil det være hensiktsmessig å utvide samarbeidet med Legerekrutteringsprosjektet, særlig når det gjelder tilbudet om norsk språkkurs til også å gjelde for EØS-tannleger. Arbeidsdirektoratet har vært i kontakt med arbeidsmarkedsetaten i Tyskland og fått positiv tilbakemelding. Departementet vil også følge opp prosjektet «Tannlegestabilitet og kvalitet i nordnorsk tannhelsetjeneste». På bakgrunn av en evalueringsrapport har vi bedt Statens helsetilsyn om å komme med forslag til aktuelle stimuleringstiltak for denne landsdelen spesielt. Departementet har videre bedt Universitetet i Tromsø om å få en delrapport fra utredningsarbeidet om tannlegeutdanning i Tromsø. Rapporten skal beskrive det norske tannlegemarkedet i fortid og nåtid og i fremtidsperspektiv, geografisk dimensjonering og fordeling offentlig/privat virksomhet. På bakgrunn av rapporten vil departementet ta stilling til tiltak, bl.a. om det er aktuelt å foreslå statlig regulering av tannlegemarkedet. Tannlegemarkedet og virkninger av ulike tiltak er et felt som departementet vil følge nøye i tiden fremover.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Jeg har konsentrert mitt svar om de mer kortsiktige tiltakene, for jeg forstod det slik at spørsmålet særlig rettet seg inn mot det. Men jeg er uten videre enig med representanten Hedstrøm i at det å utvide utdanningskapasiteten er et viktig virkemiddel. Vi vet at utvidelse av utdanningskapasiteten i Norge, og kanskje særlig i de distrikter hvor mangelen er størst, er av de mer effektive virkemidler vi kan bruke. Den erfaring har vi fra legeutdanningen. Det er erfaringer vi har med oss når vi vurderer spørsmålet om hvor og på hvilken måte utdanningskapasiteten bør økes. Det gjør vi i nært samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, som naturlig nok har hovedansvaret her. Jeg tar med meg de signaler som representanten Hedstrøm har gitt i den sammenheng.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Statens helsetilsyn er tillagt ansvar for tilsyn med helsepersonell. Advarsel med hjemmel i helsepersonelloven for brudd på bestemmelsene i optikerforskriften er et forhold mellom den det gjelder, og Statens helsetilsyn. Jeg vil ikke kommentere den reaksjon som Statens helsetilsyn har funnet å måtte ilegge den nevnte optiker. Saken går tilbake til 1992 og har etter dette vært gjenopptatt flere ganger uten at Helsetilsynet har funnet grunnlag for å endre sitt standpunkt. Sivilombudsmannen har imidlertid i desember 1998 bedt departementet vurdere på nytt om det har vært grunnlag for å gi Opheim advarsel. Dette vil bli gjort. Spørsmålet om samsynsproblemer, eller såkalt latent skjeling, har opptatt fagmiljøer blant øyeleger, optikere og pedagoger i Norge på hele 1990-tallet. Sosial- og helsedepartementet, Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet og Statens helsetilsyn har vært involvert i diskusjonen. Jeg er kjent med at det foreligger faglig uenighet når det gjelder behandling av samsynsforstyrrelser, spesielt bruk av prismebriller, ved åpenbar eller latent skjeling. En gruppe øyeleger og optikere har stor tro på behandling av samsynsproblemer med prismebriller og mener at dette er for lite brukt. Statens helsetilsyn har opplyst at dette har støtte i enkelte optikermiljøer i utlandet. Helsetilsynet har ikke opplysninger om at dette er alminnelig anerkjent eller utbredt i utlandet generelt. Ifølge Helsetilsynet mener flertallet i det norske fagmiljøet at små brytningsfeil og latent skjeling ikke skal behandles med briller. Forbehandling med prismebriller kan imidlertid være aktuelt hos enkelte pasienter før operasjon. Blant annet på bakgrunn av den uenighet som har vært i fagmiljøene om behandling av samsynsforstyrrelser, nedsatte Statens helsetilsyn i 1995 en arbeidsgruppe for å gjennomgå spørsmål omkring samsynsproblemer, bruk av prismebriller og hvilken betydning samsynsproblemer har for lese- og skrivevansker. Det fremkom av denne gjennomgangen at det ikke er foretatt noen større epidemiologiske undersøkelser som kan gi grunnlag for å konkludere når det gjelder behandling. Etter dette har Sosial- og helsedepartementet og Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet i samarbeid satt i gang et arbeid med et kartleggingsprosjekt. Det er utarbeidet en forprosjektrapport som har vært til høring. SINTEF har fått i oppdrag å gjennomføre hovedprosjektet «syn og lesing hos 6. klassinger». Prosjektet skal anslå omfang og alvorlighetsgrad av leserelaterte synsproblemer og evaluere utvalgte tiltak mot leserelaterte synsplager, herunder fullkorreksjon med prismer. Det forventes at en på grunnlag av dette prosjektet vil kunne si noe mer om hvilke tiltak som er best egnet. Prosjektet startet i år og forventes avsluttet i år 2000.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1998-12-16:
Ja, helseministeren vil stille seg på pasientenes side, og det er noe av bakgrunnen for at man faktisk har igangsatt et kartleggingsprosjekt som skal forsøke å skjære igjennom det jeg ikke vil kalle profesjonsstrid, men faglig uenighet. Det er avgjørende – tror jeg – at man søker å skape en størst mulig grad av faglig konsensus om hva som er god og riktig behandling av pasientene. Det er også å ivareta pasientenes interesser. Så jeg håper at det forskningsrelaterte arbeid som nå settes i gang, nettopp skal gi et slikt grunnlag og dermed være en sikrere plattform for å avgjøre hva som er en god og riktig behandling for disse plagene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Jeg ønsker å stille et spørsmål til statsråd Høybråten. I forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 25 for 1996-97, Åpenhet og helhet – Om psykiske lidelser og tjenestetilbudene, gikk et flertall i Stortinget bestående av Høyre og Arbeiderpartiet inn for at Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri skulle overføres fra staten til Oslo kommune. Flertallet uttrykte: «Flertallet er enig i at det nå er riktig at alle statlige ressurser konsentreres om å bygge ut tjenestene nær der barn og unge bor.» Det skulle altså bety at denne overføringen skulle medføre at man fikk styrket tilbudet innenfor barne- og ungdomspsykiatri til barn og unge i Oslo. Nå meldes det fra institusjonen om at byrådet har innstilt på at en rekke av plassene knyttet til tidligere Statens senter for barne- og ungdomspsykiatri skal selges ut av Oslo kommune til andre fylker. Det betyr at man ikke nødvendigvis får en styrking i forhold til Oslo kommune, og at institusjonen brukes som et salgsobjekt overfor andre fylker. Hva er Høybråtens holdning til at man velger en slik tilnærming? Er Høybråten innforstått med den når overføringen nå finner sted?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Ut fra de forlydender som er kommet, er det snakk om 30 plasser – kanskje mer – som skal selges ut. Ser statsråden for seg et tak for antall plasser, slik at det etter hvert gradvis nedbygges og de fleste plassene brukes av Oslo kommune? Hvor vil statsråden eventuelt sette grensen her?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-16:
Jeg vil vende tilbake til næringsministeren. I sitt første svar i dag gav næringsministeren inntrykk av at han dementerte statsministerens uttalelse om at arbeidsledigheten vil øke neste år. Det kan jeg ikke skjønne at det er grunnlag for, for i Regjeringens egne prognoser fremgår det meget tydelig at ledigheten vil øke neste år. Det er så enkelt som å si følgende: Den siste registrerte AKU-ledigheten i år er 2,8 pst. Regjeringens meget forsiktige prognose tilsier at gjennomsnittlig ledighet neste år vil være 3,2 pst. Ledigheten må da nødvendigvis øke for at gjennomsnittet skal komme så pass høyt opp i løpet av et år. Så jeg tillater meg å spørre næringsministeren om hva som er hans faktiske grunnlag i Regjeringens egne tall for å dementere statsministerens meget forsiktige uttalelse om at ledigheten vil øke noe neste år.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-16:
Jeg vil gjøre et nytt forsøk, ikke på å få forklart hva som skjer i Regjeringen – det har jeg forstått er en umulighet når man spør Sponheim – men hva mener næringsministeren selv om arbeidsledigheten neste år? Introduksjonen til statsministerens uttalelser i NRK- nyhetene var nemlig følgende: «For første gang sier statsminister Kjell Magne Bondevik at regjeringen nå ser at det er fare for høyere arbeidsløshet neste år.» Mener statsråd Sponheim noe annet? I så fall: Hva er grunnlaget i Regjeringens egne tall for at næringsministeren har en egen oppfatning om dette, som verken stemmer med tallene i nasjonalbudsjettet eller med statsministerens uttalelser?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg skal få lov til å stille spørsmål til næringsministeren. Regjeringens prognoser for ledighetstallene for 1999 er utgått på dato, allerede før julen ringes inn – selv statsministeren har innrømmet det. Nå ser det ut til at også en annen avgjørende premiss i det nasjonalbudsjettet som er lagt til grunn for 1999, svikter, nemlig utviklingen av kronekursen. Regjeringen legger til grunn at kronekursen skal tilbake til utgangsleiet før årsskiftet. I den inflasjonsrapport som er offentliggjort i dag fra Norges Bank, er anslagene at kronekursen er tilbake til utgangsleiet i løpet av første halvår neste år. Det innebærer at vi må se for oss å leve med en høy rente mye lenger inn i 1999 enn forutsatt. Da er mitt spørsmål: Hvilke vurderinger gjør næringsministeren av denne situasjonen i forhold til norsk næringsliv? Hvordan bedømmer statsråden denne situasjonen, og hvordan vil et vedvarende høyt rentenivå slå ut for våre bedrifter og for norske arbeidsplasser?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg har da heller ikke bedt næringsministeren om å gjøre rede for kronekursens nivå, men om en vurdering av hvordan en høy rente slår ut for norsk næringsliv i 1999. I et tidligere svar la næringsministeren stor vekt på hvor viktig det var at norsk næringsliv kunne komme seg gjennom den vanskelige tiden vi har foran oss, og i dagens utgave av Dagbladet sier lederen av Norsk Bedriftsforbund at han ser for seg drastiske endringer i bedriftenes investeringer og ansettelser. Hva vil være næringsministerens bidrag for at næringslivet skal komme best mulig gjennom denne situasjonen?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Dette må jeg si er en ganske pinlig seanse. Det er riktig som statsråd Sponheim sier, at det hersker usikkerhet om anslaget for arbeidsløsheten neste år. Men det hersker usikkerhet om hvor mye den kommer til å øke, det er ikke stor usikkerhet i noen av de økonomiske miljøene som nå har lagd prognoser for neste år, om at arbeidsløsheten kommer til å øke. Da er spørsmålet: Hva slags beredskap fins det i Regjeringen, når arbeidsløsheten kommer til å øke neste år? Da kan vi ikke ha en regjering som bare lener seg tilbake og sier at det er usikkerhet, og som langt ut i mai-juni finner ut at arbeidsløsheten øker, og så har tenkt å sette i gang tiltak, som kanskje kan begynne å virke uti september. Da må Regjeringen allerede nå lage beredskapsplaner som er slik at det går an å sette i gang tiltak umiddelbart når man ser at arbeidsløsheten øker. Den største sløsingen vi kan ha, er at bygningsarbeidere nå går ledige mens vi trenger boligbygging, eller at anleggsarbeidere går ledige mens vi trenger investeringer i jernbanen. Hva slags beredskap har Regjeringen?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-16:
Men dette henger nøye sammen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Næringsministeren sa i sitt første svar til representanten Solberg at Regjeringens tall for arbeidsledighet ikke var utgått på dato, da hun spurte om betydningen av renteøkningen for arbeidsplassene i Norge. Det som er situasjonen, er at det er veldig uklart hva slags ledighetstall Regjeringen baserer seg på, for så sent som i finansdebatten slår finansministeren utvetydig fast at Regjeringen ikke regner med noen økning i ledigheten. Finansministeren sier til og med at «det er ikke riktig at vi nå har en økende arbeidsledighet foran oss». Og så kommer statsministeren etterpå og skaper uklarhet om hva Regjeringen nå faktisk tror. Problemet er ikke bare hva Regjeringen tror og ikke tror, problemet er at den innretter den økonomiske politikken på at ledigheten fortsatt skal gå ned og være lav, mens stadig flere tror at den kommer til å gå opp. Da gjør Regjeringen på nytt en alvorlig feilvurdering av den økonomiske situasjonen. Den tar ikke usikkerheten innover seg og baserer den økonomiske politikken på fortsatt lav ledighet og bygger ned den beredskap man bør ha for å møte økende ledighet. Det er et godt norsk ordtak …
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg vil stille spørsmål til næringsministeren. Etter min vurdering har det i dag kommet fram at Regjeringen nå endrer sin vurdering av to viktige forutsetninger for den økonomiske politikken. Det ene er at Regjeringen ikke lenger tror at kronekursen er tilbake på et normalt nivå før jul, slik at rentene raskt etter normaliserer seg. Det andre er at Regjeringen ikke lenger tror at arbeidsledigheten kommer til å gå ned gjennom 1999. Det er to fundamentale forutsetninger for den økonomiske politikken som næringsministeren i dag har bekreftet at man ikke lenger tror på. Og da sier Regjeringen at den vil vurdere situasjonen løpende og eventuelt komme tilbake med et justert opplegg i revidert nasjonalbudsjett, som kan vedtas i juni, for så å tre i kraft fra sommeren/høsten. Spørsmålet er om det er ansvarlig å vente så lenge med å justere den økonomiske politikken, når to av de viktigste forutsetningene åpenbart ikke holder, selv før budsjettet har begynt å virke. Det er et godt norsk ordtak som sier: Bedre føre vãr enn etter snar, og spørsmålet er hva Regjeringen velger.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Jeg er helt enig med næringsministeren i at det er veldig klokt av Regjeringen å ha fortløpende beredskap mot økende arbeidsledighet. Problemet er at den beredskapen er bygd dramatisk ned. Tiltakene er mer enn halvert i forhold til nivået i år, og det er nettopp da man ikke har den nødvendige beredskapen. Jeg tror alle skjønner at det er riktig å redusere arbeidsmarkedstiltakene i år hvor ledigheten går ned, men problemet er at ledigheten til neste år kan gå opp. Likevel har Regjeringen valgt mer enn å halvere beredskapen i form av reduserte arbeidsmarkedstiltak. Problemstillingen er at når vi står foran et konjunkturskifte, så er det andre ting enn budsjettbalansen som kanskje er de viktigste styringsredskapene. Det er ikke bare budsjettbalansen som avgjør om vi greier å føre en god økonomisk politikk, men det er også innretningene. Da er tiltakene kanskje det viktigste treffsikre virkemiddel vi har, og det tiltaket har man dramatisk redusert. Spørsmålet er om det er ansvarlig, når usikkerheten er så stor som Regjeringen nå selv understreker.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren. Regjeringen la i sitt budsjettforslag opp til en økning i elavgiften på 2,5 øre. Dette kom i tillegg til de varslede økte overføringskostnader på 40 pst. og ville først og fremst ha rammet de som har minst, minstepensjonister og andre som takket være svak økonomi ofte bor i trekkfulle hus og leiligheter. Nå fikk vi heldigvis stoppet elavgiftsøkningen i budsjettkompromisset, men det er likevel grunn til å spørre om de foreslåtte økninger i strømprisene var ment kun for å øke de offentlige inntektene for å saldere budsjettet, eller om dette var en del av Regjeringens strategi for å begrense strømforbruket ved hjelp av prismekanismen.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg synes var interessant, ikke minst på bakgrunn av at oljeselskapet Statoil, der statsråden er generalforsamling, nå også har kastet seg inn i elmarkedet og nærmest tilbyr strøm til dumpingpriser for å få større markedsandeler. Synes statsråden det er en fornuftig bruk av offentlige kroner å subsidiere billig strøm, all den tid Regjeringens målsetting er å redusere forbruket og bruke prismekanismen bevisst for å nå dette målet?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
Det er riktig at Regjeringen i statsbudsjettet foreslo en balansert økning i både elavgiften og avgiften på mineralolje og fyringsolje, som også kunne påvirke forbruket av elektrisitet. Jeg tror at elavgift kan ha en energipolitisk begrunnelse og kan virke inn på forbruket. Hvor mye den må økes for faktisk å påvirke forbruket, er usikkert. Det er mulig at en burde ha diskutert hvordan en skal innrette en økning for å kunne påvirke forbruket. Da tenker jeg først og fremst på om en f.eks. bør påvirke maksimalforbruket mer enn normalforbruket. Det er en tanke som har vært diskutert i forbindelse med avgiftspolitikken tidligere. Regjeringen fikk ikke tilslutning til avgiftsforslagene i Stortinget, og det inngår ikke i budsjettforliket. Regjeringen vil av den grunn fortsatt vurdere ikke nødvendigvis en ensidig økning av elavgiften, men vurdere den i forhold til utredningen fra Energilovutvalget, en utredning omkring en progressiv avgiftsbruk når det gjelder avgift på strøm.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
Når det gjelder Statoils engasjement på energimarkedet og strømsiden, ligger det innenfor Statoils forretningsmessige engasjement og den forretningsmessige handlefrihet som Statoil har i forhold til regjering og storting. Fra et politisk ståsted har jeg derfor ingen synspunkt på hvordan Statoil utøver sitt forretningsmessige engasjement. De må i så måte ha den samme handlefrihet som enhver annen privat aktør har.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
Spørsmålet kan tyde på at representanten Blattmann mener at Regjeringen og statsråden har avgjort Tinfos-saken i den forstand at vi har gitt et avslag. Det er ikke riktig. Søknaden om ny kraft til Tinfos Jernverk A/S Øye Smelteverk er verken avslått eller innvilget. Det som det er gitt uttrykk for fra min side, er at det ikke vil være mulig å avgjøre saken før jul, og at det heller ikke vil være mulig – det er det ikke er det i noen sak – å gi noe forhåndstilsagn om en støtte. Dessuten har jeg gitt uttrykk for at normal saksbehandlingstid for denne typen saker kunne tilsi at denne enkeltsaken burde ses i sammenheng med framleggelsen av et nytt forslag til industrikraftregime, og at det ville være naturlig at man underla denne enkeltsaken behandling parallelt med det nye industrikraftregimet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
For å vise til mitt første svar: Vi har ikke avsluttet behandlingen av denne saken. Jeg har gitt uttrykk for, både overfor representanten Blattmann og offentlig, at denne saken ikke kan avgjøres før jul, og at det ikke for min del er mulig å gi noe forhåndstilsagn om støtte før en har gått grundig inn i saken på en sjølstendig måte, slik departementet gjør i alle saker av denne type. Dette er arbeidskrevende saker, som det viser seg – hvis en ser på behandlingen fra 1994 og fram til i dag – har tatt ganske lang tid. Vi vil sjølsagt undergi denne saken den samme behandling som enhver annen søknad og etter de retningslinjer som Stortinget har nedfelt i 104-regimet. Men det tilsier også at saksbehandlingstiden kan komme til å vare fram til et nytt industrikraftregime er framlagt. Og mitt enkle svar så langt – for jeg ser sjølsagt at dette er en sak av stor viktighet – er at den ikke er avslått, men det er heller ikke mulig for meg å gi noe forhåndstilsagn om støtte i denne saken.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
Det generelle spørsmålet som går på oljevernberedskap og forholdet til Statens forurensningstilsyn, er et spørsmål som vil bli besvart senere i dag, og som ikke ligger inn under mitt departement, men under miljøvernministerens departement. Generelt er det mulig for meg å si at Statoil, som ethvert annet oljeselskap, skal forholde seg lojalt til alle de retningslinjer og pålegg som blir gitt, enten det er fra Oljedirektoratet, Statens forurensningstilsyn eller andre myndighetsinstanser. Dessuten har de et ansvar, som enhver aktør på norsk sokkel, for å være trygge på at de oppfører seg på en forsvarlig og fornuftig måte i sin daglige virksomhet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-16:
Det er vanskelig for meg å gå inn i den konkrete saken, fordi det er en sak som vurderes av et helt annet myndighetsorgan enn det Olje- og energidepartementet rår over og har ansvaret for. Derfor er det nesten umulig for meg å vurdere om det er forsvarlig å sende søknaden eller ikke, men det vil jo Statens forurensningstilsyn som myndighetsorgan kunne vurdere på et forsvarlig vis.
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-16:
Vi har hørt at finansministeren i sin tale mente at arbeidsledigheten ville gå ned, vi har hørt at statsministeren har sagt at den ville gå opp, og næringsministeren sier nå at han har ingen mening om denne saken. Derimot mener han at det bør settes inn tiltak for bedriftene hvis denne ledigheten skulle gå opp. I forbindelse med at vi kunne få en for løssluppen økonomi i Norge, gikk Regjeringen ut med konjunkturavgiften – den kunne bedriftene vente seg hvis det ble et for løssluppent løp. Mitt spørsmål blir da: Hvilke enkelttiltak har Regjeringen på lur som den kan sette i verk hvis det blir økt arbeidsledighet, som alle forventer ut fra de signalene som er, og kan vi få greie på det nå?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Transportdemonstrator-prosjektet var et forskningsprosjekt satt i gang for å effektivisere transportbransjens behov i Norge. Nødetatens muligheter og behov ble utviklet underveis. Det er nå laget vektorbaserte digitale kart som vil være et viktig hjelpemiddel for nødetaten. Kan statsråden se på muligheten av at nødetaten i Norge, brann, helse og politi, i fremtiden får en kostnadsfri oppdatert tilgang på disse kartene?»
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg faktisk syns var positivt. Jeg oppfattet avslutningen slik at nødetaten kan forvente at det kan bli en effektivisering på kostnadssiden som gjør det mulig for nødetaten å ta i bruk dette systemet. Det som er problemet i dag, er at det er veldig dyrt å komme inn på dette systemet, men når vi vet hvilke muligheter dette åpner for når det gjelder å berge liv og hindre katastrofer, syns iallfall jeg at det er meget viktig at dette blir tilgjengelig så raskt som mulig, spesielt for nødetaten. Jeg forstår ministeren slik at han er innstilt på å være med og se på dette, slik at vi får en effektivisering også av nødetaten gjennom dette hjelpemiddelet. Jeg går ut fra at ministeren kan svare positivt på det.
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «I Time kommune har fornminnemyndighetene krevd 15 mill. kroner av utbygger for å frigi et for lengst ferdigregulert boligområde. Området vil etter dette være vanskelig å få utbygd, grunnet høye tomtekostnader. Dagens praksis for slike inngrep bidrar generelt til å svekke rettsbevisstheten på dette viktige verneområdet. Vil statsråden sørge for at det etableres saksbehandlingsprosedyrer som kan forebygge private- og samfunnsøkonomiske tap som følge av at fornminneinngrep skjer «vilkårlig»?»
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-16:
Jeg bad ikke om at denne saken skulle ligge til grunn for svaret – jeg bare refererte til slik tilstanden er. Men det sier seg selv at en arealdisponering etter en stadfestet kommuneplan blir illusorisk dersom en fagmyndighet gis muligheter til etter eget skjønn å endre arealutnyttelsen i sluttfasen av prosessen. Det er også en stor svakhet når det er slik at det er den samme instans som bestemmer hva som skal gjøres. Eksempelvis er det de samme mennesker som bestemmer hva som skal undersøkes, og hvor mye dette skal koste. De står selv som utførende for utgravingene, og bestemmer selv når disse skal utføres. I realiteten snakker vi her om at dette er en beskatningsrett som er gitt til de arkeologiske institusjonene. Synes ministeren at dette er en tilfredsstillende ordning i dagens samfunn?
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-16:
Det er ingen uenighet om det siste som statsråd Sponheim sa, at det viktigste bidraget for å hindre at folk havner i arbeidsledighet, er å få ned rentenivået. Dette er det referert til i dette hovedspørsmålet, og man har tidligere vært inne på det, men det som er noe uklart, er hva Regjeringen mener og tror om hvordan den vil utvikle seg? Nå sa Sponheim at Stortinget vedtok budsjettet med det innstrammingsnivået som Stortinget mente var riktig. Det vil da være interessant å høre om Regjeringen mener at det innstrammingsnivået var riktig, for det var lavere enn Regjeringen foreslo, men på den annen side var det jo Regjeringen som foreslo at det skulle bli lavere. Jeg spør med utgangspunkt i at Sponheim rett etter at statsbudsjettet ble lagt fram, faktisk sa at hvis Regjeringen får gjennomslag for dette budsjettet med den stramheten som nå ligger der, kommer renten til å gå ned, jeg tror det var 3 pst. som ble sagt, i løpet av våren. Og når statsråd Sponheim…
Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-16:
Jeg har et spørsmål til helseministeren. Representanten Alvheim var tidligere i spørretimen opptatt av at mange eldre blir liggende på sykehus etter at de er ferdigbehandlet. Jeg er også opptatt av at mange eldre som har lidelser som er alvorlige, men som er enkle å gjøre noe med, ikke kommer inn på sykehus i tide. Jeg tenker spesielt på alle de som lider av grå stær, som jo vil føre til blindhet dersom den ikke blir behandlet innen rimelig tid. Nå viser det seg, til tross for at en operasjon for grå stær bare tar et kvarters tid, at det i mange fylker er en ventetid på bortimot halvannet år, og det er over 16 000, og da særlig eldre, som venter på å få utført den operasjonen. Det har vært et utvalg i arbeid som har foreslått å opprette egne poliklinikker ved sykehusene, at man burde utnytte sykehusenes lokaler og utstyr på kveldstid og kjøpe tjenester hos private for å bøte på dette. Er helseministeren enig i at dette er gode tiltak?
Annelise Høegh (Høyre), 1998-12-16:
Her er vi ved et annet grunnproblem i norsk helsevesen, og det er at helseministeren bare sier ja og sender ballen over til fylkeskommunene. Nå er ikke dette et nytt problem, og tiltakene er heller ikke nye og revolusjonerende, men det viser seg altså at det blir ikke gjort. Da er spørsmålet om ikke helseministeren føler et ansvar for å gjøre noe mer aktivt enn bare å spille ballen over til fylkeskommunene for å få i gang dette arbeidet. Våre sykehus er etter hvert blitt store og kompliserte enheter. Det er mye øyeblikkelig hjelp, det er møter og administrasjon som tar bort tiden fra pasientrettet behandling. Er helseministeren villig til å vurdere om det kan være fornuftig å tenke seg en arbeidsdeling mellom de offentlige sykehusene og offentlige eller private klinikker utenfor sykehusene, som kunne ta unna køene på slike egentlig enkle områder, men som får alvorlige konsekvenser for dem som venter, f.eks. på grå stær-operasjoner?