trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2016-06-02:
Jeg vil starte med å takke representanten Eidsvoll Holmås for at han tar opp en viktig debatt. Som representanten Rommetveit allerede har påpekt, fremmet Arbeiderpartiet på tirsdag et Dokument 8-forslag om den samme tematikken. Arbeiderpartiet mener vi må gripe de positive mulighetene teknologien gir, samtidig som vi må ha en aktiv politikk for å begrense ulempene og sørge for at alle får ta del i fordelene. Derfor er spørsmålene som representanten Rommetveit tok opp, viktig å få besvart. Det er mye fantastisk teknologi i selvkjørende biler i dag. Men ikke engang de kan ikke gå like godt til vanns som til lands. Derfor understreker vi i vårt forslag at regjeringen også må legge til rette for autonome skip. Norge har ledende maritime miljø, vi er gode på fjernstyringsteknologi og flere av disse miljøene arbeider nå med autonome skip. Vi er et land med mange fjorder og øyer, og også for kollektivtrafikken er havet viktig. For Norge som havnasjon er det viktig å fortsette å være ledende i dette neste steget i sjøfartsutviklingen. Derfor var det gledelig at Kystverket signaliserte i Nasjonal transportplan å opprette et testområde i Trondheimsfjorden for autonome skip. For som statsråden selv har påpekt, teknologiutviklingen går fort, og den pågår nå. For ikke bare å henge med, men for å lede an må man ut i virkeligheten for å modne teknologien. Her er det viktig at norske myndigheter legger til rette for næringen og ikke minst teknologiutvikling i Norge. Statsråden signaliserte på tirsdag at man var i gang med arbeidet med lovendringen. Jeg vil understreke at det er avgjørende å se skip i denne sammenhengen også, for hvem vet, med det tempoet vi har i dagens teknologiske utvikling, får vi kanskje skip i framtiden som i eventyret; de går like godt til vanns som til lands. Og da må man faktisk ha kontroll på det.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Her blander en litt ulike situasjoner og ulike saker. Det jeg påpekte, er at når det gjelder å lage rammeverket for å kunne bruke autonome kjøretøy, er det å ha en ekspertutredning litt bortkastet tid, når vi heller kan hente erfaringer fra det man har gjort i Sverige, og vi allerede har satt i gang arbeid med en lov i Norge. Da kan vi få gjort vedtaket i 2017. Jeg synes egentlig Arbeiderpartiet selv svarer på spørsmålet fra representanten Magne Rommetveit i sitt dokument, for der står det: «Med utviklingen innen flysektoren er imidlertid markedsbildet i ferd med å endre seg.» Det betyr at de selv erkjenner at det er endringer på gang, men at man ikke nødvendigvis har funnet fram til hvordan markedet blir. Vi er fortsatt litt der at en diskuterer om det er VHS eller Beta innenfor videokassetter som skal være styrende. Jeg vil nødig at vi skal sette i gang og bygge et Beta-anlegg hvis det er VHS som blir styrende, og enda mer hvis det er dvd eller at en kommer rett på de digitale mediene. Og det er der vi mener, også i dialog med markedet, at det er litt for tidlig å si hvem som er vinneren, og nettopp da bør en bruke tid på å finne ut hva som er de beste løsningene.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg synes det er veldig bra at alle er utålmodige, og jeg skal love deg at utålmodigheten sannsynligvis er enda større internt i regjeringen og hos våre samarbeidspartnere for å få gjennomført ting. Det at Arbeiderpartiet også er utålmodige, er veldig bra, men jeg må igjen minne om at det bør være en sammenheng mellom det en krever, og det en selv argumenterer for og foreslår. For i forslaget fra Arbeiderpartiet står det altså: «Det bør vurderes grundig om Norge bør kontrollere en slik viktig strategisk kapasitet(…) (…) Så en argumenterer for at en bør ha en grundig vurdering, men en kritiserer regjeringen når vi sier at vi derfor skal lage en konseptvalgutredning, som nettopp vil gi denne grundige vurderingen. Igjen er det ingen sammenheng mellom den kritikken en påfører andre, og det en selv argumenterer med. Og det er det jeg synes er litt snodig.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg tror jeg må oppklare en misforståelse, for KVU-en skal ikke handle om om en skal gjøre noe, men om hvilken løsning en skal velge. Der er vi jo helt enige, så dette synes jeg var et veldig bra spørsmål.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg føler her at vi holder på å prøve å piske en død hest, for her sier alle vi er enige. En har fra Arbeiderpartiets side fremmet et generelt forslag om at regjeringen skal komme med en sak – vi har lovet vi skal komme med en sak. Arbeiderpartiet har selv vist til at det er regjeringen som flere ganger har utfordret Norsk Romsenter på dette, og når svaret fra Norsk Romsenter kommer, er det som følge av dagens regjerings initiativ. Arbeiderpartiet har sagt at vi må vurdere grundig ditt og datt, og vi sier ja, vi skal vurdere grundig, men vi skal legge dette fram så fort som mulig – tro meg. Vi er veldig ivrig etter å finne digitale løsninger innenfor transportsektoren – som dette også handler om. Men jeg synes det er interessant at Arbeiderpartiet argumenterer for at dette også handler om å få tilgang til flere leteareal for oljevirksomhet. Jeg lurer på om hele Arbeiderpartiet stiller seg bak det som et grunnlag for dette forslaget – og ikke minst de andre rød-grønne partiene. Men igjen: Jeg vet ikke hvor mye tydeligere det går an å si at jeg tror alle i denne salen er enige. Så la oss komme i gang med arbeidet. Vi er allerede i gang, slik sett, og vi skal gi dette til Stortinget så fort som overhodet mulig.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Nei, jeg tror at dette svarte egentlig Monica Mæland på for ganske mange minutter siden.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Når jeg hører antall karakteristikker som har blitt lirt av seg i løpet av disse to innleggene fra representanten Eidsvoll Holmås, og når jeg hører hvordan han bevisst forsøker å unngå å høre svarene han får, tenker jeg at det er ikke rart det blir krig i verden. Jeg har vært på så mange konferanser rundt i Norge og snakket om dette, så sent som i forrige uke på Abelia og for en måned siden på Aftenpostens store bykonferanse. Jeg opplever at alle ser at her er det en drei fra dagens regjering som er en helt annen enn det en har hatt før. Kanskje naturlig nok, fordi teknologiutviklingen de siste årene har gjort det mulig å drømme og tenke på ting som nå er realistisk, men som for få år siden ble sett på som umulig. Jeg svarte i mitt innlegg at jo i 2017 er vi i gang. Det er faktisk vi som har tatt initiativet til det, men det er ikke godt nok for representanten Eidsvoll Holmås. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg må gi den samme faktainformasjonen. Vi er i gang og har 2017 som mål. Derfor sa jeg for to dager siden til Arbeiderpartiet at det å sette ned et utvalg først vil forsinke oss, fordi vi mener det er viktig at regelverket er på plass. Jeg nevnte dronemiljøene og lovverket der som vi innførte fra 1. januar 2016 som en grunn til at det haster, nettopp for at vi skal gjøre det mulig for ting å utvikle seg. Jeg vet ikke hvor mye tydeligere jeg kan svare på spørsmål én. På spørsmål to nevnte jeg også E18. Jeg nevnte at veldig mye av investeringene på E18 handler om å flytte trafikken vekk fra der folk bor, sånn at folk får litt fred i sine nabolag, for bråket fra bilene vil være det samme om bilene er selvkjørende eller ikke. Hvis du pakker veiene tettere, får du enda flere biler. Jeg sa ikke at Heikki Eidsvoll Holmås ønsker mer vei, men jeg sa at konsekvensen av den debatten han reiser, handler om at dagens regelverk blir tilpasset en stor bilpark og kollektivt eide selskap som eier autonome biler. Jeg sa at vår inngang i denne debatten er å sørge for at en heller har små busser, der en får færre kjøretøy og ikke bare opprettholde kjøretøyene, men lar flere være eid kollektivt. Det er en vesensforskjell på det. Det er derfor jeg sier at med vår løsning vil du ha færre kjøretøy på veien. Men jeg pekte samtidig på at der en allerede har veistrekninger med lange køer, forsvinner ikke de magisk. Når du har en befolkningsvekst, en transportvekst og en yrkessjåførvekst, vil det være behov for god kapasitet. Men det jeg kan avkrefte, er at E18 ikke er et 16-felts motorveiprosjekt, sånn som byrådet Raymond Johansen har gitt inntrykk av at det er. Det er ikke et 16-felts motorveiprosjekt, det er tre felt gjennomgående i hver retning, så allerede der har en for så vidt nedskalert kapasiteten i forhold til det de rød-grønne tror det er. Vi opprettholder prosjektet sånn som det faktisk er.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-02:
Du skal ha en ganske utrert tolkning av mitt innlegg hvis du mener at det jeg argumenterte for, var behovet for mer veikapasitet og mindre satsing på kollektivt. Tvert imot, så forstår så å si alle her i landet at når det gjelder å ta inn bompenger, handler det om hvilken type infrastruktur du skal investere i, og hva du skal bruke pengene på. Jeg vil ha mer investeringer i kollektivtransport istedenfor det Ketil Solvik-Olsen vil ha, som gjennom sine innlegg i saken og i diskusjonen om E18 gir uttrykk for at det helt åpenbart ikke er noen grenser for hvor høye bompengene kan bli. Alle vi andre skjønner at en må velge. Hvis en har et bompengetak, må en velge mellom å bruke pengene på vei eller på kollektivtilbud. Det er ikke noe «ja takk, begge deler». En må faktisk velge hvis en har et makstak for hvor mye bompenger en er interessert i å ta inn. Det andre Ketil Solvik-Olsen ikke svarer på, er spørsmålet om samkjøring. Han brukte som eksempel på hvorfor folk kjører bil, at å kjøre kollektivt tar halvannen time mens med bil tar det bare en time. Hvis man i større grad hadde vært villig til å prioritere, til å la kollektivtransporten slippe fram og i større grad hadde vært villig til å sette av egne kjørefelt bare til samkjøring, ville det også være sånn at kollektivtransport og samkjøring ville ha kjørt forbi køen. Ingenting er så surt som å stå i en kø og se andre kjøre forbi. Eller for å si det på en annen måte: Det er ingenting som er så kult som å sitte på flytoget på vei mellom Oslo og Gardermoen og bare «flise» forbi bilene og tenke at jeg har valgt rett. Akkurat den følelsen er vi er nødt til å skape gjennom bruk av IKT-teknologien. Så er det altså sånn, og det mener jeg er litt alvorlig: På tross av at Ketil Solvik-Olsen har fått en måned på seg til å forberede seg på spørsmålet mitt, så svarer han ikke på det, og det er dessverre noe jeg har opplevd altfor ofte fra statsråden. Men spørsmålet mitt var altså: På hvilken måte vil samferdselsministeren sikre at arbeidet med ny Nasjonal transportplan tar inn over seg det reduserte behovet for veikapasitet som følge av en økt andel samkjøring i selvkjørende biler? Det spørsmålet fikk jeg ikke svar på, og heller ikke på det andre spørsmålet jeg stilte: Er det sånn at statsråden kan bekrefte at vi vil ha et regelverk på plass, at hans plan – jeg spør ikke om han kan garantere det – er å ha et regelverk på plass sånn at vi kan kjøre autonome, selvkjørende, sjåførløse, biler i løpet av 2017 eller ved årsskiftet 2017/2018? De to spørsmålene hadde jeg som utgangspunktet for en debatt. Det at han ikke svarer på om han har tatt inn over seg det reduserte behovet for veikapasitet som følge av en økt andel samkjøring i selvkjørende biler, antar jeg betyr at han ikke har tatt dette inn i det videre arbeidet med Nasjonal transportplan. Det kaller jeg dinosaurpolitikk.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-02:
La meg begynne med å takke for engasjementet i debatten. Jeg vil si til statsråden at han må lytte nøye etter når han får ros, og når han får kritikk. Jeg begynte med å si at jeg synes det er veldig bra at statsråden er engasjert i teknologien. Jeg vet at statsråden både har tatt initiativ til konferanser og deltatt på en rekke konferanser og snakket om disse tingene. Jeg har også hørt statsråden snakke i en rekke andre sammenhenger positivt om teknologi. Men ekte teknologioptimister tar teknologien i bruk, de snakker ikke bare om den i festtaler. Der ligger kritikken min. Jeg roser statsråden for at han får på plass regelverk i løpet av 2017. Det synes jeg er bra – statsråden fortjener ros for å ha satt i gang det arbeidet og baserer seg på andres arbeid i stedet for å finne opp hjulet på nytt. Men det jeg spurte om i oppfølgingsspørsmålet mitt, var om planen hans er at vi kan få autonome biler på veiene i 2017 eller ved årsskiftet 2017/2018. Det andre jeg rettet hovedkritikken min mot, ligger i at jeg har hørt statsråden snakke veldig mange ganger om at hans mål som minister er å sørge for økt fremkommelighet for folk – økt mobilitet er ordet han bruker. Mitt overordnede mål for transportpolitikken er å sørge for at vi får stoppet de farlige klimagassutslippene. Der klarer ikke regjeringen å levere. Hvis du ser at vi har elbil som en konkurrerende teknologi til dagens fossilbil, men du ikke foreslår å øke avgiftene på fossilbiler og dermed sørge for at flere folk velger å kjøpe elbiler, da får du heller ikke muligheten til å ta teknologien i bruk. Vi ser at elbilsalget går ned. Flere velger ladbare hybrider, som har det ved seg at de ikke gir nullutslipp. Vi vet fra statistikken at de slipper ut opptil 3,5 ganger så mye CO2 som det som oppgis fra bilprodusentene. Vi ser også for lite av villighet til å ta i bruk smarte prismekanismer, som statsråden er dundrende for i elektrisitetsmarkedet, men imot når det gjelder å sørge for å regulere tilgangen og styringen av tilgjengeligheten av biler på det ordinære veinettet som vi har. Statsråden lar også være å svare på spørsmålet om han kommer til å få lagt det reduserte behovet for kapasitet, som følge av den nye teknologien, inn i Nasjonal transportplan. Jeg vil takke Torill Eidsheim for et veldig godt og reflektert innlegg, hvor hun nettopp snakker om dette. Vi må ta grep og tilrettelegge, ellers går det galt.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-02:
Jeg sier tusen takk for svaret fra ministeren. Det var ikke så oppløftende som jeg hadde tenkt, men like fullt: La meg begynne med å si tusen takk, og la meg deretter si at jeg er enig med statsråden i følgende: Det er ikke hensiktsmessig at lov om offentlige anskaffelsers rammeverk som knytter seg til innkjøp, skal gjøres gjeldende for private. Jeg mener at vi burde sett på andre måter å gjøre det på for private. Det jeg egentlig hadde håpet på fra statsråden – det burde kanskje vært formidlet på annet vis – var at hun kunne si at man ønsket å gjøre et arbeid, gjerne gjennom en offentlig utredning, gjerne gjennom andre typer ekspertutredninger, gjerne gjennom en dialog med næringslivet, for å se på hva slags type regelverk vi kunne fått på plass, et regelverk som hadde sikret at det som produseres og selges i Norge, ikke er tilvirket på en måte som strider mot de grunnleggende menneskerettighetene, og som er gjennomført i tråd med Ruggies «Principles». Grunnen til at jeg sier dette, er følgende: Når jeg som forbruker går og kjøper klær, eller når ungdommene som sitter på galleriet, skal gå og kjøpe klær, kan de stille et spørsmål – og de kan bidra, selv om det er lite grann flaut når de står i kassen og spør: Er disse sokkene tilvirket på en måte som er i tråd med Ruggies «Principles for Business and Human Rights»? Man kan altså stille spørsmålet: Er de tilvirket på en god måte? Så vil kanskje de ansatte som står i kassen, si: Ja, vi har i vår bedrift retningslinjer for dette, og vi er veldig opptatt av dette. Men man vet jo ikke noe mer. Vi vet at det stadig kommer opp avsløringer, og vi vet at veldig mye kan være helt all right i den første fabrikken som en bedrift har ansvar for å kjøpe inn klærne fra, men man har ikke anelse om hvordan fabrikkforholdene er hos underleverandørene. La meg nevne dem som selger mobiltelefoner. Vi vet at de aller, aller fleste mobiltelefoner, smarttelefoner – om ikke alle – inneholder mineraler fra ett område i Øst-Kongo, og som det er høyst usikkert, for å si det forsiktig, om blir tilvirket på en måte som er i tråd med det vi mener er grunnleggende menneskerettigheter. Men det er jo ikke slik at den enkelte forbruker i virkeligheten har mulighet til å ta et ordentlig ansvar eller ta et ordentlig opplyst valg om hva som er rett og galt. Derfor mener jeg vi burde kikke på: Vi har sertifiseringer for sikkerhet, vi har sertifiseringer for strøm – vi har ISO-standarder for alle mulige forskjellige ting. Ville det ikke være mulig å se på om man kunne få på plass en standard, en sertifisering, som garanterte – for alle de små innkjøperne og alle de små bedriftene – at det som er produsert etter den, skal følge regelverket?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-02:
La meg begynne med å prøve å avklare en ting. Det er at jeg tenker ikke at man automatisk skal gjøre regelverket i lov om offentlige anskaffelser gjeldende for næringslivet, men jeg mener at man fra statens side, fra regjeringens side, bør kikke på det at vi faktisk nå får et regelverk som er basert på risiko, at det skal være risikobasert. Er det risiko for at man kjøper inn fra et land eller innenfor en sektor der det er trøbbel med grunnleggende menneskerettigheter, skal man sørge for å stille krav om det, og man skal ha mekanismer for å følge det opp. Jeg tror at i løpet av ganske få år vil det offentlige Norges etterspørsel etter den typen standarder gjøre at man vil få sertifiseringsordninger for dette, ganske raskt, på grunn av at tredjepartssertifiseringsordninger er ganske vanlige på veldig mange områder i næringslivet. Det kjenner statsråden til. Det er en veldig grei måte hvis man har et troverdig selskap, som DNV GL og andre, som sertifiserer og sier: Denne bedriften driver faktisk, også med sine underleverandører, på en måte som er i tråd med grunnleggende menneskerettigheter. Det er da jeg tenker – siden jeg ikke får viljen min helt med en gang – at jeg vil komme med denne oppfordringen: Når statsråden skal lage forskriftene for sitt nye regelverk, sier hun samtidig at erfaringene bør evalueres etter noen år for å se på hva som er den mest effektive måten det offentlige faktisk kan ivareta de grunnleggende menneskerettighetene på, at man finner en måte for det, og vurderer om hele eller deler av den måten kan være overførbar til næringslivet. Jeg skjønner dem som sier at en bedrift på fire stykker vil få masse ekstrabyråkrati. Jeg skjønner det. Man kan ikke sende en bedrift på fire stykker til fabrikker i Bangladesh for å sjekke ut om det er ålreit eller ikke. Men vi har en haug med sertifiseringer og standarder i dag, for el og for alle mulige andre ting, som er sånn at når man etterspør det merket – som det skal være på alle typer elektroinstallasjoner – da vet man at da er det i boks. Det kan godt hende at vi skal kunne stille den typen krav til ting som selges i Norge. Vi har produktansvarsloven, som sikrer at kjøper man noe av en bedrift, er det den bedriften som står ansvarlig om det er noe galt. Hvis vi sier at det at ting er produsert på en gal måte, også er noe som kan være galt – som kan regnes for å være noe galt med produktet – har man plutselig et ansvar, den herværende bedrift som selger noe til noen, for å sørge for at det man selger, faktisk er i tråd med grunnleggende menneskerettigheter. Som sagt tror jeg det kommer til å komme sertifiseringsordninger for det hvis bare nok store aktører begynner å etterspørre det. Da vil det kunne være overførbart til næringslivet uten at det betyr masse ekstra byråkrati. Til slutt vil jeg takke ungdommene fra Eiksmarka skole for engasjementet og for utkastet til interpellasjonen, og si tusen takk for debatten.
Abid Raja (Venstre), 2016-06-02:
Jeg takker justisministeren for svaret. I utgangspunktet var interpellasjonen min rettet til statsministeren, så noe av interpellasjonsteksten er rettet mot et annet område enn justisministerens område, men nå valgte regjeringen å sende justisministeren for å svare på utenrikspolitiske spørsmål også. Jeg fikk ikke de nødvendige svarene på det, men jeg håper allikevel at justisministeren kan ta med seg de tingene jeg tok opp som berører de utenrikspolitiske spørsmålene, hvordan vi bekjemper religiøs fanatisme, ekstremisme, manglende religionsfrihet i utlandet gjennom utenrikspolitiske verktøy, som man har, og som man kan intensivere, og hvordan man støtter opp under de organisasjonene som jobber der ute nettopp om de spørsmålene. Det parlamentariske nettverket som jeg viste til, er bl.a. et slikt nettverk for å støtte opp under de politikere, parlamentarikere, som står i førstelinjen i sine egne land. Her, i trygge rammer, kan vi ytre hva vi vil uten at det får noen store konsekvenser for oss utenom et avisoppslag. Der blir de regelrett strippet for sitt statsborgerskap, slik Shwe Maung ble – han er rohingya, fra Myanmar. Han var parlamentariker da han var her på Stortinget for to år siden, og kunne ikke stille til gjenvalg fordi han ble strippet for sine rettigheter grunnet nettopp religion og etnisitet. Det er kanskje ikke et spørsmål som justisministeren kan svare på. Det samme gjelder andre områder i verden hvor vi vet at religion bidrar til at politikere blir drept, som i Pakistan, hvor ministeren for minoriteter, Clement Shahbaz Bhatti, ble drept fordi han tok opp spørsmålet om minoriteter, og ikke minst denne guvernøren som ble skutt av sin egen livvakt fordi han snakket mot dødsstraff for kvinnen Asia Bibi fordi hun drakk fra samme brønn som kristne. Så er det mange NGO-er i Norge som jobber intensivt på dette området, både nasjonalt og internasjonalt. Den norske NGO-en Minoritetspolitisk tenketank – Minotenk, som jeg for øvrig selv grunnla, jobber i dag aktivt for å utvikle kontringsstrategier tilpasset norske forhold. De holder både foredrag og seminarer for ungdom og førstelinjen. Vi har valgt å kalle det ene kurset for SELMA, som er arabisk og betyr fredfull, og veien til fred er nøkkelordene gjennom hele kurset. Selma er også navnet på byen som Martin Luther King jr. startet sin ikkevoldsmarsj fra. I kurset drar de på ekskursjoner, deltar i månedlige seminarer og workshoper, og de unge lærer om demokratiske utfordringer, konfliktløsning, skriveteknikk, om hvordan man deltar i den offentlige debatten, nettverksbygging, mediehåndtering osv. Jeg tror at litt av nøkkelen i Norge ligger i at vi bygger opp under disse NGO-ene, som kan gjøre det store stykket arbeid som jeg er sikker på staten ikke klarer å gjøre på samme måte, men det statlige bidraget her vil være å støtte opp under disse organisasjonene. Så forstår jeg godt at justisministeren ikke kan svare på alle disse utenrikspolitiske utfordringene, men de lå innbakt i interpellasjonen til Erna Solberg. Men nå er jo justisministeren her, så da kan det hende at han likevel kan ta utfordringen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg er helt enig i at det er viktig å støtte opp om NGO-er som jobber for dialog og forståelse, og ikke minst stille krav til hva vi faktisk forventer av en moderne verden – ikke fordi vi skal være imperialister eller pådytte andre vårt syn, men fordi det er noen grunnleggende, fundamentale, rettigheter som skal gjelde for oss alle. Jeg har lyst til å dvele litt ved noen av de utfordringene som representanten tok opp, bl.a. ytringsfrihetens kår i verden, som er under et enormt press. Vi ser noen av de eksemplene representanten Raja selv tar opp, men vi ser også at verden er blitt et mye farligere sted for journalister – det er mye farligere å være kritisk journalist i verden nå enn det det var tidligere. Det å sikre at vi i fellesskap står opp for de grunnleggende, fundamentale, rettighetene som bør gjelde for alle i verden, har også en viktig slagside inn mot tros- og livssynsspørsmålet. Det er mye godt arbeid som gjøres internasjonalt. Utfordringen er at vi dessverre ikke får de resultatene vi skulle ønske av den innsatsen. Derfor er det viktig at Norge naturligvis fortsatt støtter opp om både NGO-er og andre som jobber for å sikre grunnleggende, fundamentale, menneskerettigheter, for det er det det i realiteten dreier seg om. Så vil jeg komme litt tilbake til nasjonale forhold, for vi kan også bidra til å sikre en økt innsats fra norsk side, også i Norge. Vi lanserte for en stund siden en egen veileder for førstelinjen i kommunene om hva det er man skal se etter for å vurdere om det utvikler seg religiøs intoleranse, f.eks., om noen utvikler seg i en retning hvor en kan mistenke at det foregår radikalisering – en helt konkret oversikt og opplisting som skal bidra til å sette førstelinjen i stand til å iverksette tiltak så tidlig som mulig. Noe av utfordringen her er at ofte kommer man inn for sent – ofte er radikaliseringen kommet for langt når vi som myndigheter er i stand til å oppdage det. Det tror jeg nok kanskje er en av de største utfordringene vi står overfor. Der vil vi få – og har fått – en del hjelp fra forskning med hensyn til hvordan en kan innrette innsatsen på en bedre måte. Vi samarbeider godt i det nordiske nettverket for å dele erfaringer på dette området, men vi har altså i for liten grad lyktes i å komme tidlig nok inn for å avverge radikalisering. Jeg tror representanten Raja har rett i at det ofte kan være ganske små ting som bidrar til å pushe enkeltmennesket i en radikalisert retning. Det skal vi være bevisste på som beslutningstakere og som samfunn. Samtidig må vi sikre at vi på den andre siden har det som ikke handler om forebygging, at vi har tilstrekkelige metoder også for politiet og sikkerhetstjenesten for å håndtere situasjonen hvis man ikke lykkes med forebygging. Men det understreker jo viktigheten av forebygging, for det man forebygger, slipper man i etterkant å løse.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg synes denne debatten egentlig viser en veldig styrke ved det norske demokratiet, for det har vært en god debatt. Selv om ikke mange har tatt ordet, har alle som har tatt ordet og deltatt i debatten, delt det samme grunnsynet. Alle har vært opptatt av at dette er en av de aller viktigste utfordringene vi står overfor, både nasjonalt og internasjonalt, og det har vært et sterkt engasjement fra samtlige av de partiene som har hatt ordet i saken. Det synes jeg også er bra å ha med seg som et godt grunnlag for den jobben som regjeringen skal gjøre videre både nasjonalt og internasjonalt. Det å ha den støtten i det arbeidet, som vi får gjennom synliggjøringen av disse synspunktene i Stortinget i dag, er veldig positivt. Det sier også noe om verdien av ytringsfrihet, demokrati og dialog. Jeg synes det er en slags oppsummering av en svært viktig, god og engasjerende debatt. Jeg vil også si noen ord om det representanten Raja avsluttet med, nemlig spørsmålet om integrering. Det er ingen tvil om at også i Norge har vi store utfordringer på integreringssiden. Det handler om mange ulike forhold. Jeg er veldig glad for at det nå ser ut til at det blir tatt gode og viktige skritt i riktig retning, både gjennom det arbeidet som har skjedd i regjering, og – ikke minst – gjennom det arbeidet som nå er i gang i Stortinget. At en har brede, gode diskusjoner om hvordan vi skal drive en integreringspolitikk som bidrar til at radikalisering hindres, er veldig viktig. Men det handler også om mer, for det er ikke bare islamistisk ekstremisme som er potensielt truende for stabiliteten i et samfunn. Jeg tror det var representanten Werp som var inne på det i sitt innlegg. I PSTs trusselvurdering er det tendenser til at også det høyreekstreme miljøet i Norge er i vekst. Utfordringen vil kunne være at det bidrar til å øke konfliktnivået i samfunnet generelt. Det er en utvikling som er svært bekymringsverdig, og som vi, som ansvarlige politikere, må bidra til å redusere i størst mulig grad. Derfor er også handlingsplanen rettet mot ekstremisme som sådan, ikke bare islamistisk ekstremisme, men ekstremisme som sådan. Jeg har til slutt lyst til å gi en slags oppfordring. I og med at jeg har vært inne på at denne handlingsplanen er dynamisk, er den også fortsatt åpen for ytterligere forbedringer og innspill for å styrke dette arbeidet samlet. Handlingsplanen er viktig, for den koordinerer den samlede innsatsen på dette feltet. Derfor har jeg tatt initiativ overfor de involverte departementene. Men jeg synes også det kan være relevant å ta med seg innspill fra denne debatten om at en også kan få andre typer innspill i videreutviklingen av denne handlingsplanen, som skal være dynamisk. Heldigvis er det så pass bra progresjon at vi sjekker ut en del av disse tiltakene underveis.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
La meg først takke interpellanten for gode ord. Jeg synes det engasjementet som interpellanten viser i dette spørsmålet, er svært prisverdig. Jeg mener det er et viktig engasjement som blir tatt opp både i interpellasjonen og ikke minst i interpellantens innlegg. Det er ikke akseptabelt at vi kan være i en situasjon hvor enkelte skoler blir sett på som et slags fristed for omsetning av narkotika, fordi politiet ikke går inn og gjennomfører de tiltakene de ellers ville gjøre, i et område hvor det er kjent rusomsetning. Hvis man sammenligner med politiets arbeid i f.eks. åpne rusmiljø, har man en betydelig større mulighet til å gjennomføre undersøkelser der enn det man har inntrykk av at man får muligheten til når man skal forebygge omsetning på skolene. Jeg er helt enig med representanten Bøhler i at dem som blander sammen liberaliseringsdebatten med omsetning på skolene, er helt på jordet. Utfordringen er at liberaliseringsdebatten ofte går på Facebook og Internett og påvirker holdninger. Det er der vi ofte får en utfordring med motkraften hvis vi ikke er gode nok til å spre informasjon som viser noe om konsekvensene av narkotikabruk og narkotikamisbruk. Hvis man ikke klarer å nå frem til ungdommen med det i hvert fall jeg opplever som riktig informasjon, vil man fort kunne komme i en situasjon hvor holdningene til ungdommen også påvirkes på en negativ måte, som bidrar på en måte til å legitimere en sånn form for aktivitet på skoler. Det er fullstendig uakseptabelt, og det er helt avgjørende at vi legger inn det som er mulig av innsats for å nå frem til ungdommene våre, slik at vi kan legge til rette for at de skal kunne ta egne selvstendige valg og ta avstand fra narkotika. Jeg er også opptatt av at ungdomsstraff og ungdomsoppfølging er veldig gode virkemidler, men det kommer for sent. Den viktigste forebyggingen skjer på mange måter før det blir en straffesak ut av det. Når det er blitt en straffesak, har man det på rullebladet sitt til evig tid og kan påvirke livet på veldig mange områder. Det er nødvendig og viktig å rette så mye innsats som mulig for å kunne forebygge og hjelpe personer før det er blitt en straffesak ut av det. I de tilfellene hvor det er blitt en straffesak, er det selvfølgelig viktig å utnytte det handlingsrommet og de mulighetene som ungdomsoppfølging og ungdomsstraff gir. Da må det avsettes nødvendige ressurser for at det skal ha den nødvendige effekt. Hvis ikke risikerer vi egentlig at det virker motsatt, at en opplever å ikke ha fått noe igjen for den innsatsen som legges ned for å hjelpe ungdom tilbake og på rett kjøl. Det er i stor grad et ressursspørsmål, først og fremst for kommunene som er nødt til å stille nødvendige ressurser til disposisjon for at de skal sikre at oppfølging av ungdomsstraff og ungdomsoppfølging blir tilfredsstillende.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-02:
Jeg vil til slutt takke interpellanten for å ha dratt opp et veldig viktig tema som engasjerer Stortinget veldig, og hvor det også er veldig bred støtte til interpellantens syn. Det er jeg veldig glad for. Et par ord knyttet til Rotevatns innlegg og spørsmål. Det jeg vel ga uttrykk for, var at det kan stilles spørsmål ved om man kan forstå at menneskerettighetene setter grenser for også dette. Det gjør man selvfølgelig. Vi forholder oss jo til menneskerettighetene i dette spørsmålet som i alle andre spørsmål, og det var derfor jeg i mitt innlegg var veldig tydelig på at det vi må gjøre, er å finne det handlingsrommet som rent faktisk er innenfor de rettslige rammene som foreligger. Og så vil det i mange sammenhenger være slik at hensikten med et tiltak er veldig bra, men beskrankningene likevel fører til at man ikke kan gjennomføre det. Det kan noen ganger være vanskelig å forstå, men det er ikke vanskelig å forholde seg til – det er to forskjellige ting. Så mener jeg veldig intenst at våre barn fortjener en narkotikafri skole, og jeg mener det så intenst at vi må gjøre det vi kan gjøre, både som skoleeiere, som politikere og som voksenpersoner, for å bidra til det. Derfor er jeg også glad for at kunnskapsministeren har vært til stede under store deler av debatten og fått med seg flere av de innleggene som har vært på dette området. Det er nyttig i det arbeidet og samarbeidet som både kunnskapsministeren og jeg og også regjeringen og kommunen, som skoleeier, er nødt til å være med på for å bidra til at ungene våre skal få en trygg hverdag i skolen, og den skal være narkotikafri. Det gir på en måte en særlig styrke når representanten Werp, som er nestleder i justiskomiteen og tidligere ordfører, forteller om møter med ungdommer som sier selv, på eget initiativ, at det eneste som virker, er tilfeldig kontroll. Det må på en måte gi oss en balast, også det, som gjør at vi er nødt til å ta de bekymringene på alvor. Så er det mange tiltak som kan gjennomføres. Mange av de tiltakene har vært drøftet fra talerstolen på Stortinget i dag. Det er veldig bra, det må systematiseres og gjøres på en skikkelig måte. Politiet må naturligvis også prioritere disse sakene, slik at når skoler tar kontakt og sier at her er det omsetning av narkotika som foregår, så må også politiet ha ressurser og kapasitet til å komme og bistå og bidra til at skolen blir narkotikafri. Uavhengig av hva slags type skole det er, skal skolen være narkotikafri, men jeg må si at det gjør ekstra vondt når en hører om at narkotika omsettes til barn på ungdomsskolen. Hva slags forutsetninger er vi som samfunn da med på å legge til rette for at de ungene skal ha videre i livet – det er et tungt ansvar også for denne sal.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-06-02:
Jeg vil takke statsråden for et veldig godt innlegg. Det må statsråden ta til seg! Jeg er enig i alt statsråden sa, og er glad for at han ser perspektivet med at det ikke kan være risikofritt å selge narkotika i skolegården. Det sies til meg at i skolegården er det tryggere å selge enn ute på gata, fordi det er mindre risiko for å bli tatt. Det kan vi ikke se på. Jeg har sett at skoler har tatt initiativ. Rektor på Bjørnholt skole i Søndre Nordstrand bydel i Oslo fortalte i går at nå er lærerne der ute i området rundt skolen i hvert frikvarter. De er til stede i utemiljøet for å følge med på dette. Men da trenger de også et godt samspill med politiet når de kommer opp i situasjoner, noe de også gjør. Jeg er glad for at statsråden sier at han vil vurdere ytterligere nasjonale tiltak. Jeg vil understreke, når statsråden nevnte liberalisering som et perspektiv her, at jeg har sett undersøkelser som har vist at 10–13 pst. i Norge har vært for liberalisering, men det er jo ingen av partiene. Jeg skulle gjerne se den som synes det er all right å selge narkotika til barn og unge i ungdomsskolen, og at det har noe med legalisering å gjøre. De som blander sammen de debattene, tror jeg mildt sagt – uparlamentarisk sagt – er helt på jordet. Det som jeg vil følge opp av tiltak, er det som angår hvordan man skal reagere når barn og unge blir rekruttert til langere, og hvordan man skal følge dem opp fra politiets side. I det området som jeg kjenner best, Groruddalen, bruker politiet nå den nye ungdomsstraffen i 50 pst. av sakene med barn og unge. Da inngås det avtaler om bl.a. urinprøvetaking, som i ulik grad er på plass i bydelene, sånn at det vanskelig for politiet å praktisere det. De har behov for at det kommer på plass fra bydeler og kommuners side. Jeg vil også be statsråden være oppmerksom på at når politidistriktene skal praktisere ungdomsstraffen på en god måte, forutsetter det oppfølging gjennom hele straffeforløpet – mye arbeid. Det er det ikke tenkt på når det gjelder ressurstildeling. Man må se på ressursene til å jobbe med ungdomsstraffen. Mye av den kontakten hvor man sender ut signaler om hvor det selges, og etablerer nettverkene, foregår gjennom forskjellige chatteprogrammer på nettet. Politiet på Stovner har søkt om å få tilskudd til å etablere en patruljering på nettet når det gjelder narkotikaomsetningen, for å komme i gang med det arbeidet. Jeg må si takk så langt, men, som sagt, jeg er veldig fornøyd med starten på debatten.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-06-02:
Til det siste innlegget vil jeg si at jeg synes det er synd at hver gang vi skal diskutere hvordan vi stanser den økte langingen av narkotika inn mot barn og unge i skolene og skal skape trygge arenaer på skolene, så kjører man fram den samme debatten uten å høre på hva som sies. Det jeg sa, var at innenfor gjeldende lover og regler og innenfor det Stortinget har bestemt, så greier skoler som er aktive på dette, å utvikle et samspill med politiet hvor man får til mye, mens andre ikke gjør det i samme grad. Det jeg siterte fra, var Oslo-politiets retningslinjer, som de har hatt fra oktober 2011, der det heter, og det er det hjemmel for også i dag, at når det er rimelig grunn til å undersøke – ikke skjellig grunn til mistanke – at det gjemmes narkotika rundt på skolens fellesområder utenfor skolen, kan politiet komme og gjøre det med hund uten at det går på ransaking av enkeltpersoner. I de samme retningslinjene for Oslo-politiet sies det – som Stortinget presiserte i behandlingen i 2012, som Rotevatn viser til – allerede i 2011 at hvis det gjelder ransaking av den enkelte elev, må enten samtykke vært gitt av hver enkelt elev, og samtykket må være fritt og informert, altså det samme som Stortinget presiserte i vedtak som jeg selv var med på den gangen. Så er det selvsagt i tillegg til det det som gjelder for hele samfunnet, at når det er skjellig grunn til mistanke og skolen har meldt om skjellig grunn til mistanke mot elever om salg av narkotika, så kan man ransake også enkeltpersoner som man kan i hele samfunnet og i skolen. Det jeg er ute etter, er at det egentlig ikke skal være forskjell på den praksis man har i skolegården, og den man har i f.eks. åpne rusmiljøer i Oslo, rundt Grønland og Akerselva, som statsråden refererte til. Der er det mye å gå på, og da hadde jeg håpet at Venstre også kunne være med og se på mulighetene for å bekjempe dette på en forsvarlig, trygg og god måte innenfor menneskerettigheter og elevers personvern istedenfor å prøve å lage en retorikk og tillegge oss argumenter som vi ikke bruker. Jeg håper ikke at dette vil prege inntrykket av denne debatten som nå er kommet i gang, for nå skulle jeg ønske at vi på et felles grunnlag kunne ta dette på alvor, og derfor er jeg veldig glad for innlegget fra representanten Werp og for statsrådens innlegg. Werp fortale også om sine erfaringer som ordfører, hvor han var blitt oppsøkt av skoleledere og elever som fortalte om det samme. Jeg håper også på en positiv utvikling i denne saken, at vi kan komme videre utover den snevre diskusjonen som ble trukket opp her i siste omgang, at vi kan få gjort mer sammen for å gi elevene en trygg skolehverdag og for å gjennomføre tiltak som kan virke bedre enn det som har vært til nå.
Anders B. Werp (Høyre), 2016-06-02:
Takk til interpellanten, både for å reise temaet og for å holde et meget bra hovedinnlegg. Jeg vil også tillegge at jeg synes talerlisten i denne interpellasjonen yter verken temaet eller interpellanten rettferdighet. Dette berører oss alle sammen. Regjeringen – som redegjort for fra statsråden – jobber på veldig mange fronter for å møte denne massive utfordringen. Det er tre strategier. Det er forebygging, det er å reagere – også med den skarpe enden – fra samfunnets side, og det er internasjonalt samarbeid. Først forebygging: Regjeringens handlingsplan, som er nevnt, har høstet internasjonal og positiv oppmerksomhet. Jeg mener det var i fjor den daværende amerikanske justisministeren besøkte Norge bl.a. med hovedformål å lære mer om norsk toleransearbeid og om kampen mot radikalisering. Det utføres et stort og verdifullt arbeid i mange lokalsamfunn i hele Norge for å stoppe radikaliseringsprosessene, snakke om demokratiske verdier og synliggjøre at Norge er et land som er preget av toleranse. Men toleransen har naturligvis også grenser når den møter voldelig ekstremisme. Reaksjonen fra samfunnets side håndteres og skal ivaretas av politiet og PST, innenfor det lovverket Stortinget vedtar. Jeg vil berømme både politiet og PST for den omfattende, men særdeles vanskelige jobben de har med dette temaet – å møte det fra samfunnets side med reaksjoner som står i stil med den trusselen dette utgjør mot samfunnet, med demokratisk vedtatte lover og regler. Neste uke får Stortinget en ny og stor sak på bordet som handler om skjulte tvangsmidler, nye verktøy for politiet, som bl.a. har en del av sitt utgangspunkt i nettopp temaet for denne debatten: den økte trusselen samfunnet står overfor fra ekstreme grupper som har demokratiet som hovedfiende, og som er båret fram på en plattform av religiøst budskap for å bekjempe demokratiet og våre verdier. Det er en krevende situasjon å håndtere. Det stiller spesielle krav til lovverket, og vi får muligheten til å debattere det i stor bredde allerede til neste uke, i saken om skjulte tvangsmidler. Jeg vil også ta fram et element i representanten Bøhlers innlegg, som jeg også vil si var meget bra. Det handler om finansiering, om det å få bedre oversikt over pengestrømmene til en del av disse miljøene og sammenhengen med at de sprer et hatfylt budskap med en voldelig undertone – om vi kan gjøre mer for å få oversikt over og kartlegge de pengestrømmene. Jeg er helt enig med foregående taler i at det trolig ville vært et vesentlig bidrag, både langs det forebyggende sporet og det med at samfunnet fra sin side må reagere og sette rammer og grenser om nødvendig. Men først må vi få oversikt. Så mener jeg vi skal gå inn i saken og se på om vi kan formulere et juridisk rammeverk som håndterer dette med pengestrømmene og finansieringen av disse miljøene. Jeg vil til slutt ta opp en tilleggsutfordring i denne tematikken. Det er den polariseringen som skjer i samfunnet ved at man mobiliserer også motkreftene til aksjonen. Det har PST også påpekt. Det er en dimensjon vi må følge nøye med på, slik at ikke høyreekstreme nasjonalister får større spillerom.
Anders B. Werp (Høyre), 2016-06-02:
Jeg vil også berømme interpellanten for dette temaet vi diskuterer her. Også i denne interpellasjonen har vi en interpellant som genuint viser et engasjement som er svært prisverdig. Høyres utgangspunkt er at det er helt uakseptabelt med rusmidler – herunder narkotika, naturligvis – i skolemiljøet. Det forgifter skolemiljøet, det undergraver skolen som læringsarena, og for noen kan det være det første skrittet inn i en kriminell løpebane. Noen av de samtalene som har gjort dypest inntrykk på meg som politiker, er knyttet til akkurat dette temaet, også den gangen jeg var ordfører og fikk skoleelever på mitt kontor som fortalte om nettopp det interpellanten tar opp, et skolemiljø som opplevde både salg og bruk av narkotika i skoletiden på skolen. De samme samtalene, men med nye elever, opplever jeg i større grad nå, som stortingsrepresentant. Det bekymrer meg selvfølgelig at det i det hele tatt finnes som tema, men når jeg sier la oss gå ut i fellesskap, du og jeg, jeg som politiker, du som elev, så går vi til pressen eller politiet eller dem som faktisk har mulighet til å sette dette på dagsordenen i en større sammenheng, så tør de ikke, av frykt for hvilke konsekvenser det vil få for dem dersom de står fram og beskriver dette problemet som de opplever. Det er nettopp en illustrasjon på at dette dreier seg om mer enn rusmisbruk. Det dreier seg om en situasjon som skaper frykt, og som gjør det ytterligere vanskelig å lære på skolen. Det er ingen i denne salen, regner jeg med, som har noen illusjoner om hva narkotika dreier seg om. Narkotika på skoler er det ytterste leddet i en kriminell industri av enormt omfang, med talløse og bunnløse menneskelige tragedier som følge av det. Ved at man opplever narkotikasalg, narkotikaomsetning og -bruk på skolene, er det også med på å alminneliggjøre narkotika som sådan i samfunnet for de generasjonene som kommer etter oss. Det er med på å ufarliggjøre det, det er med på å kamuflere den kyniske kriminaliteten som ligger bak fernisset av kul ungdomskultur. Derfor må vi være flinkere til å finne ut hvilke handlingsrom vi har for å møte dette problemet på skolene i større grad enn i dag. Det er mange tiltak vi kan bruke og som brukes, forebyggende tiltak – det er vel og bra, men gjør mer! Men tilbake til de samme elevene som jeg henviste til. Alle sammen – uten unntak – peker på ett tiltak som de er helt overbevist om er det mest effektive, som ville gitt resultater raskest, og som også ville gitt de mest langsiktige resultatene. Det er at politiet kommer tilbake til skolene for tilfeldige stikkprøver. Det er gjennomgående. Dette er samtaler jeg har hatt over år med ulike elever hele tiden, og alle sammen har den felles konklusjonen. Så jeg er glad for det statsråden sier, nettopp om å finne ut: Finnes det et handlingsrom? Og hvis det ikke finnes, kan vi gjøre noe med det likevel? Igjen takk til interpellanten. Jeg følger med glede – jeg håper i hvert fall jeg kan det – en utvikling i denne saken ut fra en felles målsetting.
Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2016-06-02:
Takk til statsråden for innlegget. Utviklingen går fort. I dag får de aller fleste barn tilbud om å operere inn en såkalt CI, som gjør at man kan få både evne til å høre og også evne til å tale. Det betyr en helt ny verden og en helt ny hverdag for veldig mange barn, men det krever også en god oppfølging og tilrettelegging for at det skal fungere best mulig. Hørselshemmedes Landsforbund har bl.a. gitt oss innspill om at det er nødvendig med tilpasninger i lovverket for elever som har operert inn CI. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Hvordan vil statsråden legge til rette for denne elevgruppen i norsk skole?