trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-18:
Representanten Karin Andersen etterlyste Høyres syn i denne saken. Det kan jeg ikke se at det er noen grunn til, fordi Høyre har gitt uttrykk for den samme oppfatning fra første ferd av i behandlingen av denne sak, nemlig at vi forutsetter at det tomtearealet som staten, Oslo kommune og andre eier på Fornebu, antagelig landets mest verdifulle, skal selges til markedspris, og at det ikke skal være hverken noen direkte eller indirekte form for subsidiering av noen i den sammenheng. Og vi har sagt at det som er statens rolle i et fremtidig bilde på Fornebu, er det som er statens primæroppgave, nemlig utdanning og forskning. Og i den utstrekning fagmiljøer for utdanning og forskning på dette området sier at dette er meningsfylt, og ønsker å delta og utnytte den mulige synergieffekten med sterke IT-miljøer på Fornebu, så er det utmerket. Representanten Opseth hadde problemer med å oppfatte hva jeg og Høyre stod for i denne sak. Ja, når folk har forståelsesproblemer, kan det tenkes å ha opptil flere årsaker, bl.a. at lytteapparatet ikke er den sterkest utviklede del av vedkommende persons utrustning. Representanten Opseth har mange sterke sider, men akkurat lytteapparatet har vel aldri vært den aller sterkeste, vil jeg tro. Høyres syn i denne sak er nøyaktig det syn som man i dag kan lese i en meget innsiktsfull artikkel av SINTEF-direktør Gunnar Sand i Dagens Næringsliv. Det er det samme syn som alle universitetene og særlig de to største og tyngste, NTNU og Universitetet i Oslo, hele tiden har gitt utrykk for i denne sak. Det burde sant å si ikke være særlig vanskelig å oppfatte, dersom man i det hele tatt var interessert i andre forestillinger enn de visjonene man til enhver tid har i sitt eget hode. Nå har terminologien fra koalisjonen Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet skiftet underveis. Denne gangen heter det i flertallsinnstillingen at det er et senter av internasjonalt format man skal ha. Tidligere har det hett et senter av internasjonal betydning. Hvis jeg forstår hr. Opseth riktig, er formatet å anse som antallet m2 som skal brukes. Det finnes som kjent mange slags formater i denne verden. Sammenligningen med Øresund og hva Danmark og Sverige holder på med der, er i denne sammenheng etter mitt skjønn revnende uinteressant, for det er ikke i den enden man begynner. Det er innholdet som er det interessante, og ikke antall m2 som skal brukes.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-18:
Jeg finner det ganske bemerkelsesverdig at finansministeren føler seg kallet til å evaluere Stortingets debatter og antall tilhørere til Stortingets debatter. Jeg trodde faktisk finansministeren hadde andre oppgaver enn det. Når denne debatten har utviklet seg som den har, til å bli en debatt om debatten, skyldes det faktisk de tilstedeværende representanter for Regjeringen og deres opptreden. Det kunne kanskje være en idé for finansministeren hvis han i fremtiden skal komme med kategoriske dementier, og jeg vil jo ikke utelukke muligheten for at han kan få behov for det, at han da ordla seg på følgende måte: Dette har jeg aldri sagt og i hvert fall ikke ment. Jeg la merke til at statsministeren i replikkordskiftet som utløste den ganske langvarige debatt om debatten, opp til flere ganger brukte uttrykksmåten: Denne regjering har «betydelig ydmykhet». Det er også en bemerkelsesverdig, nesten paradoksal form for kommunikasjon. Jeg har alltid oppfattet det slik at hvis man har ydmykhet, behøver man ikke å si det. Og hvis man føler behov for å si det, kan det være et tegn på at både man selv og omverdenen er i tvil om hvorvidt ydmykheten er til stede. Jeg tror nok det er bedre å praktisere ydmykhet enn å annonsere den. Så til aller sist: Arbeiderpartiet har gjort store deler av også denne debatten til en skoledebatt. Men det bemerkelsesverdige er jo at det er en helt innholdstom skoledebatt. For Arbeiderpartiets retorikk om satsing på skolen har avfødt en mus i det alternative budsjettforslaget, og det er en liten økning til skolefritidsordningen. Det er den store satsing på fremtiden, på skolen og ungdommen. Det er litt underlig hvis man virkelig er opptatt av skolen, og det er det all grunn til å være, at man ikke f.eks. er villig til å være med på Høyres økning når det gjelder lærlingordningen, som er en helt avgjørende kvalitetsfremmende sak i videregående opplæring. Det er man ikke med på. Man er ikke med på Høyres forslag om å styrke videre- og etterutdanning for lærere, både i grunnskolen og i videregående skole. Det er jo slik at hvis det er avstand mellom liv og lære, er det livet som er det mest interessante og ikke læren. Jeg må si at jeg ser frem til at Arbeiderpartiet skal ta sin egen retorikk på alvor og virkelig begynne å satse på skole og utdanning.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
Noe av problemet med flertallets troverdighet i denne saken er jo nettopp at de ikke lytter på dem som har stor kunnskap om og innsikt i hvordan både utdanning og slik næring bør organiseres og utvikles. Vi mangler dette, sier Rudihagen. Ja visst gjør vi det! Men hvorfor gjør vi det? Det er fordi vi slett ikke har lyttet. Og så skal det ikke settes opp mot det som skjer på universiteter, høgskoler og i næringsmiljøer rundt omkring i landet. Men jeg spør meg sjøl: Hvordan i all verden skal det kunne skje, hvis stortingsflertallet ikke engang følger opp med en skikkelig satsing på høgskolene og i denne næringa ellers i landet, slik at de faktisk har et valg? Slik det er nå, vil de bli tvunget til å samarbeide med IT Fornebu uansett om de vil eller ikke, for senteret vil bli en voldsomt sentraliserende kraft, som i kraft av bl.a. sin store gavepakke fra staten vil være i stand til å tilby noe som et forholdsvis sylslankt høgskolesystem ellers i Norge ikke kan fordi de aldri har fått ressurser til å utvikle dette på en skikkelig måte. Så sier Rudihagen at man ikke kan ekskludere en av interessentene i utgangspunktet, hvis det er dette man vil. Men hvis den ikke er best, må man jo kunne gjøre det. Og det er jo det som virker så merkelig nå, at når man har funnet ut at noen er bedre enn andre, skal fremdeles alle være med, på tross av at enkelte kvaliteter mangler. Jeg lurer på hva som vil skje hvis det viser seg at Investorforums prosjekt ikke er det beste, og Regjeringa kommer med noe annet til Stortinget, noe som kan være velbegrunnet ut fra en intensjon om at man ønsker å bygge et IT Fornebu. Jeg tror vi da vil få se forhåpentligvis siste akt i denne operaen, og jeg tror at den blir akkurat like falsk og atonal som den har vært hittil. Jeg kunne også ha lyst til å spørre Høyre om noe, for da vi behandlet denne saken i februar, var det en viss åpenhet både i mellompartiene og i Høyre for å si at man hadde vasset litt inn i dette uten helt å vite hva det var. Bordet hadde fanget litt under behandlingen, og plutselig var liksom IT Fornebu en slags konstruksjon som man ikke kom seg ut av. Og Jan Petersen gikk ganske langt i å si at han slett ikke var så sikker på at dette var noen god idé, men hvis det var slik at det var mange tilbydere, var det markedet som ville avgjøre om dette var noen god idé. Da syns jeg det er grunn til å spørre Høyre nå: Har de fremdeles den oppfatningen? Eller kan det ikke være slik at tilbyderne i denne saken faktisk er interessert nettopp fordi det er en stor og verdifull tomt her, og ikke fordi ideen er spesielt god?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
De som sier at det ikke har vært noen som har ønsket å satse på forskning og utdanning på dette området, tror jeg må ha sovet veldig godt lenge. Dette har SV foreslått i mange år, vi har lagt fram flere planer, og vi har også lagt fram forslag om fond for å satse på dette. Men vi har altså hatt en annen tilnærming, vi har hatt den tilnærmingen som både Utdannings-Norge og hele bransjen ønsker seg. Jeg hørte på en debatt om IT Fornebu før vi hadde den store debatten i februar, og der var det en representant for næringen som sa det jeg mener er riktig: Selg Fornebu! Selg Fornebu til høystbydende og bruk pengene i skolen, helt fra barneskolen og oppover til universitetene. Sjølsagt må vi også bruke mer penger enn det vi får for tomta, fordi dette er et satsingsområde, dette er viktig, men strategien er feil, og det er det som er poenget. Og etter både å ha hørt på debatten nå og fulgt denne saken nøye, er jeg sikker på at hvis vi hadde visst det vi vet i dag – hvis vi hadde fått de reelle og ærlige utsagnene fra bransjen og fra Utdannings-Norge som vi sitter med i dag – hadde verken Høyre eller sentrum gått på limpinnen. Da hadde vi hatt et valg til å gjøre noe langt mer fornuftig, og det er det dette dreier seg om. Det dreier seg ikke om hvorvidt man er for utvikling og utdanning eller ikke, men det dreier seg om hvilken strategi vi skal ha. Så til Grete Knudsen som sier at dette skal virke, dette skal være et samarbeid mellom høyskolene og utdanningsinstitusjonene og IT Fornebu, og de skal kunne velge sjøl. Jeg skjønner ikke hvordan de skal kunne ha et valg hvis ressursene blir lagt i dette senteret, og de er i stand til å betale lønninger f.eks. og gi utviklingsmuligheter til både bransjefolk og til folk innenfor utdanningsinstitusjonene som vi ikke kan, fordi vi lar dem gå på sparebluss. Det er klart det vil bli en magnet, og hvis vi her ikke legger inn noen premisser for utdanningsinstitusjonene utover landet slik at de kan velge, slik at de kan velge om de vil utvikle dette på egen kjøl, kanskje i samarbeid med andre i bransjen andre steder, hvordan i all verden skal de få gjort det da? Her blir det lagt ut noen sukkertøy på IT Fornebu, men det blir ikke slik at man får noen sukkertøy hjemsendt i posten, og da må man reise dit for å få dem. Forutsetningen for at det kunne bli en realitet at dette skal virke desentraliserende, som Arbeiderpartiet nå sier det vil gjøre, er at man måtte ha en forpliktende plan som sa at slik var det. Og man måtte tilføre ressurser til utdanningsinstitusjonene utover hele Norge, slik at de 1. enten kunne samarbeide med IT Fornebu fordi de mente det var riktig, eller2. kunne velge en annen strategi fordi de mente det var riktig. Slik er det ikke nå, og desentralisering skjer ikke av seg sjøl.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
Jeg skal ta opp og begrunne det forslaget fra SV som ligger på bordet i dag, fordi en del av balansen i revideringen er inntekter fra forretningsdrift. Da budsjettet ble gjort opp før jul, hadde man behov for mer penger, og forliket mellom regjeringspartiene, Fremskrittspartiet og Høyre gav seg bl.a. uttrykk i å øke avkastningskrav på noen små bedrifter, AS-er, som staten eier. Styrets advokat i disse bedriftene sier det tørt slik: «Stortingets forslag til utbytte er begrunnet i andre hensyn enn de som normalt ligger til grunn for utbetaling av utbytte fra et aksjeselskap i et konkurranseutsatt marked.» Det betyr vel i klartekst at noen trengte penger og tok dem uten å vite om det var mulig, riktig, ønskelig eller forsvarlig. Det var vel ingen som satt med inngående kjennskap til det akkurat der og da. Jeg kjenner best den ene av disse bedriftene. Den ligger i Åsnes kommune, den kommunen i Hedmark som har slitt lengst med arbeidsledighet, nedgang i folketall og arbeidsplasser. Det er ikke akkurat noen investeringsboom der som gjør at man kan tro at det spretter flere arbeidsplasser opp om staten ødelegger sine. Det ble lagt vekt på, da bedriften ble opprettet, at den skulle være selvfinansierende. De fikk egenkapital, og staten fraskrev seg forpliktelser til kapitaltilførsel om nødvendig. Derfor har bedriften altså spart og spart fordi de må investere – de konkurrerer jo i et marked. De har hatt god og forsiktig forretningsskikk, slik som det står i aksjeloven. Takken for det er at når de har spart penger til å investere, kommer staten og tar pengene. Beskjeden til de ansatte er nå at hvis dere har en krone til overs, får dere se å bruke den så fort som mulig, ellers kommer de og henter den. Jeg syns ikke at en vettug eier skal oppføre seg slik. En langsiktig og ikke spekulativ eier, som staten bør være, bør ha et fornuftig utbyttekrav. SV har ikke noe imot at staten driver forretningsdrift og at den tjener penger på det. Vi ønsker med forslaget at Stortinget skal gi Regjeringen rom for å kunne vurdere dette utbyttekravet mer på grunnlag av det som er realisme, enn på grunnlag av det som er salderingsbehov i en sein nattetime. Hvis det er slik at det er et ønske fra Regjeringen eller flertallet om å selge bedriftene, syns jeg at de heller må si det åpent, slik at det er klart for alle. Men jeg velger å tro at de som var med på dette økte utbyttekravet, egentlig ikke var klar over hvordan det ville slå ut eller om driften ville kunne leve med dette på sikt. Alternativet til det er jo planlagt mord, og det kan jeg overhodet ikke forestille meg. Derfor ber jeg om tilslutning til og positive signaler på det forslaget som jeg har lagt fram, slik at det blir mulig for Regjeringen å kunne vurdere dette utbyttekravet ut fra realistisk forretningsdrift og langsiktighet. Jeg tar opp forslaget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
Statsministeren sa i sitt innlegg i stad at grunnen til at så få løfter fra Voksenåserklæringa var innfridd, var at Regjeringa bare hadde sittet i to år. De hadde to år igjen, og da skulle dette gjøres. Det avføder en del spørsmål, for hvordan i all verden har de tenkt å få det til framover, hvis de fortsetter i samme spor? Jeg oppfatter ikke at Voksenåserklæringa er juridisk bindende, men den må jo i hvert fall signalisere litt av hvilken retning man har tenkt å gå. Mulighetene for å gå i den retningen Regjeringa ønsker, er der når det gjelder økonomien. Det er i politikken Regjeringa har kastrert seg, både når det gjelder fordelingspolitikk, miljøpolitikk og kommuneøkonomi. For Norge er jo ikke et land som er blitt fattigere under Bondevik. Staten er rikere, de fleste av oss er rikere, men noen har blitt vesentlig fattigere. Kommuneøkonomien har blitt dårligere, det er ikke blitt færre kroner, men kommunene har fått mange flere oppgaver, og så har de ikke fått pengene som skulle følge med dem. Det var en av de sakene som sto svart på hvitt i Voksenåserklæringa, at det gapet skulle denne Regjeringa tette igjen. Men det har blitt større. Gapet mellom fattig og rik har blitt større. Dette bekymrer oss i SV, fordi det er viktige verdispørsmål vi nå snakker om. Det er et viktig verdi- og moralspørsmål om man i et rikt land som Norge kan akseptere at forskjellene øker, og at tjenester som er svært viktige både for samfunnet og for enkeltmennesker, blir dårligere. Under debatten nå om kommuneøkonomiproposisjonen har det kommet signaler både fra SV – det var vel ikke en stor overraskelse – og fra Arbeiderpartiet om at de faktisk var villig til å legge kroner på bordet. Jeg tenkte at da kommer det i hvert fall sikkert noen lettelsens sukk fra noen av medlemmene av Regjeringa som vil si at jo, der var det en liten mulighet, den kunne vi kanskje bruke. Men jeg opplevde ikke det i det hele tatt. Jeg opplevde tvert imot en ganske kald skulder, og at man heller var opptatt av å forsvare og forklare og manøvrere seg enda mer inn i en posisjon der man sa at dette ikke var viktig. Det opplever jeg som ganske skuffende, fordi jeg – og SV – var av dem som i utgangspunktet var veldig positive til denne regjeringa, og ville gi dem en sjanse. Men det begynner å haste, for jeg vet snart ikke om jeg tror så veldig mye mer på dette. Jeg skulle ønske at Bondevik nå kunne forklare hvordan han i løpet av de to neste år skal få til denne dreiningen, at det skal bli mindre forskjeller, at kommuneøkonomien og tjenestene skal bli bedre, og at man f.eks. kan få ned barnehageprisene, prisene i skolefritidsordningen og egenandelene, for det har man lovt. Og jeg kan ikke se at samarbeidspartnerne Høyre og Fremskrittspartiet har lovt det samme.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
Når det gjelder priser på barnehageplasser og det kommunale sjølstyret, kan en vel enkelt si det slik at kommuneoppgjøret er slik at storting og regjering sier: Så mange oppgaver har dere, så mange penger får dere til å gjøre dette, resten må dere skaffe sjøl. Det har man gjort i lang tid, og i fjor gjorde man det også. Resultatet var at man måtte øke egeninntektene, altså prisen for barnehageplassene, for skolefritidsordningen, for hjemmehjelpa osv. Prisen for en barnehageplass økte i fjor med i gjennomsnitt 6 pst, prisen skolefritidsordningen økte gjennomsnitt 12 pst. og prisen på hjemmehjelpa økte med 6 pst., mens konsumprisindeksen steg, tror jeg, med 2,4 pst. – jeg er ikke helt sikker på om kommaet er riktig. Det betyr at det ikke er noen kommuner eller noen steder dette øker – det er overalt. Det kommunale sjølstyret er slett ikke truet av at storting og regjering kunne si: Til neste år gjør vi dette annerledes, vi ønsker ingen økning. SV fremmet faktisk forslag om det i behandlingen av kommuneøkonomiproposisjonen, og jeg registrerte at Arbeiderpartiet heller ikke stemte for det.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-18:
Når det gjelder forslag nr. 83, har vi fra regjeringspartiene blitt oppfordret til å gjøre det om til et oversendelsesforslag. Arbeiderpartiet har også sagt at de støtter intensjonen i forslaget, og vi ber da om at forslaget blir gjort om til et oversendelsesforslag.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Eg må vedgå at statsråd Sponheim i dag heldt eit avklarande innlegg om den vidare prosessen. Eg tar statsråden på alvor når han seier at han vil leggje fram alle opplysningar som er turvande for at Stortinget skal kunne ta eit val mellom dei tre aktørane som det no skal forhandlast med. Eg er også nøgd med at statsråd Sponheim no har tatt initiativ til å offentleggjere dei tre tilboda, slik at vi og andre kan få gå inn i tilboda og gjere oss opp ei meining om kva for eit som er best, ut frå dei føresetnadene som vi meiner det bør liggje i eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Eg synest at statsråd Sponheim no legg opp til ei handsaming som gjer at temperaturen kanskje kan gå ned noko i denne saka. Så: Inge Lønning var svært oppteken av skinnfellar og at dei rører på seg. Ja, det er jo Inge Lønning sjølv eit godt eksempel på. Alle innlegga eg har høyrt frå Inge Lønning om denne saka her i salen, har stort sett vore innlegg som dreier seg om kva vi andre meiner, og knapt eit ord om kva Inge Lønning meiner om utviklinga av IT-kompetanse og IT-relatert næringsverksemd i dette landet. Det kunne vore artig å vite om han hadde andre tankar enn berre om skinnfellar, og helst andre sine skinnfellar, ikkje sin eigen. Så til Djupedal, som slår til med å seie at dette er «en gammeldags idé». Det er ikkje noka bedrift og ikkje noko universitet som vil ha dette IT-kunnskapssenteret på Fornebu. Eg har vore med i politikken så lenge at eg veit at nye ting ofte må kjempast fram i strid, og dette er nok også ei slik sak. Eg oppmodar representantane Djupedal, Gabrielsen og Lønning til å ta seg ein tur til Øresund og sjå kva Sverige og Danmark er i ferd med å etablere der. Det kan hende at alle desse tre har noko å lære. Det kunne kanskje vere ein god bruk av sommarferien.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Dette ble en høyttravende diskusjon. Jeg tar ordet fordi det faktisk er enkelte i denne sal som nærmest har fremstilt IT Fornebu som en magnet som suger kompetanse fra distriktene. Jeg har bare lyst til å si at i Hedmark, der jeg kommer fra, er det dannet et selskap, og vi har mange bedrifter som driver med IT og videre kompetanse innenfor den grenen. Mjøsregionen har som følge av OL-utbyggingen fått den beste infrastruktur for informasjonsteknologi i landet, og dette ønsker Viking Venture å videreutvikle. Og de uttaler i positive vendinger at det bør dannes et kompetansesenter for IT på Fornebu. Det vil være svært viktig for Norge å utvikle industrielle planer med tilstrekkelig perspektiv og visjoner, og det er viktig at IT Fornebu nå kan spre satellitter utover landet, og spre kompetansen. Jeg skjønner ikke hva vi er så redde for. Jeg er klar over at mange mener at det er helt galt, at det er sentraliseringstanker osv., men la oss i hvert fall ikke fremstille det slik. Det er faktisk slik at distriktene er opptatt av å videreutvikle kompetansen. Jeg skal ikke gå noe nærmere inn på hva representanten Lønning var inne på. På bakgrunn av hans replisering til Opseth vil jeg si at det er mange i denne salen som kunne trenge en teleslynge fra tid til annen. Og når det gjelder skinnfeller, har jeg lest at skinnfeller kan få liv dersom de får hjelp utenfra, nemlig via loppa.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Jeg er medlem av et parti og deltar i politisk virke fordi jeg tror på det jeg jobber med. Og jeg aksepterer ikke at en statsminister møter min leder, lederen i det største partiet, på en stygg måte. Jeg er ikke vant til slik behandling der jeg kommer fra. Statsministeren har en opposisjon å forholde seg til på en saklig måte – en opposisjon som har vært meget konstruktiv gjennom statsministerens sykefravær og gjennom Regjeringens opplegg i NATO og Norges krig. Det var mange situasjoner som kunne vært utnyttet, men de ble aldri benyttet. Jeg vet nå etter å ha hørt statsministeren her i dag, at han nok hadde benyttet det til fulle, hvis han var i opposisjon. Jeg gremmes og er samtidig ulykkelig over hva en opplever fra en statsminister fra Kristelig Folkeparti.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Det var representanten Djupedal som fikk meg til å ta ordet, fordi han med stor tyngde fortalte at Institutt for Informatikk hadde et så sterkt ønske om å være ved Universitetet i Oslo og ikke flytte til Fornebu. Ja, det sikret faktisk et flertall her i Stortinget ved initiativ fra Arbeiderpartiet og Høyre. Statsråd Lilletun hadde nemlig tatt opp med instituttet om de kanskje burde flytte til Fornebu, og det ble en sak i komiteen, der komiteen og senere Stortinget satte en stopper for det, slik at det nye senteret for informatikk nå blir bygd i Gaustadbekkdalen for å være integrert i de andre områder ved universitetet. Jeg har også lyst til bare å gjenta at når det gjelder utdanningsinstitusjonene, er det på deres egne premisser og etter deres egne ønsker de eventuelt skal delta i et eventuelt IT-senter ved Fornebu, noe som er slått fast i all dokumentasjon under hele prosessen fra både kirke-, utdannings- og forskningskomiteen og fra næringskomiteen. Til slutt: Det aller viktigste er at Stortingets flertall ønsker et integrert senter på Fornebu. Samtidig ønsker en på fritt grunnlag å kunne vurdere hvilket prosjekt fra de tre aktørene/interessentene som nå går videre, som er det beste. Dette har nærings- og handelsministeren bekreftet skal skje. Vanskeligere er det ikke. Denne saken kan sammenlignes med fregattsaken, der man på samme vis skal foreta den endelige avgjørelsen i dette hus på selvstendig grunnlag.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Jeg lyttet med interesse til representanten Hedstrøms engasjerte innlegg, hvor han uttalte ordet «verdiskapende» med fynd og klem. Jeg tror ikke det er noe nytt at vi ønsker en internasjonalt konkurransedyktig verdiskapende virksomhet i Norge. Så langt jeg har klart å lytte til bransjen, bl.a. IT-bransjen, så ber de om bedre skatte- og avgiftsvilkår, bl.a. fjerning av formuesskatten, kf. lederen for Merkantildata. Det vil hr. Hedstrøm få anledning til å stemme for eller mot senere i dag. Hvis han følger sitt parti, må han stemme mot det. Jeg har aldri hørt representanter for bransjen gi uttrykk for at det som mangler, er mer statssubsidierte tomter. Det er mulig hr. Hedstrøm har slike kanaler at han kan formidle slike synspunkter, men jeg har aldri registrert at IT-bransjen ber om det. At IT-bransjen ber om mer statlig engasjement og deltakelse i hva bransjen skal drive med, eller hvor de skal utvikle seg tomtemessig, har jeg heller aldri registrert. Jeg må si det som det er, jeg har også vært på slike presentasjonsmøter med hr. Vigtel og andre. Jeg har lyttet. Jeg føler på en måte at det er noe rart med dette, for jeg synes jeg hører det samme sies fra Stortingets talerstol av enkelte representanter. Det er mulig det ikke er en opplesing av en brosjyre, men det er i hvert fall opplesing av et veldig sterkt engasjement for et prosjekt. La nå det ligge. Sommeren vil sikkert hjelpe godt. Det avslutningsvis viktigste synes jeg ble sagt av representanten Grete Knudsen, som bekreftet at statsråden har den frihet, i denne saken som i fregattsaken, å forhandle med dem han vil og ende opp med den han vil. Og det er intet pålegg om å forhandle parallelt med alle. Vi skal ha en anbefaling i denne saken, som i fregattsaken, fra statsråden.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Bare til det siste temaet, om innsatsstyrt finansiering: Det er viktig at komitelederen nå korrigerer seg. Det angår ikke det regelverket som gjelder, men det som gjaldt. Det er en viktig forskjell, fordi fylkene må forholde seg til det regelverket de går inn i, og ikke akseptere at reglene endres underveis. Så til hovedinnholdet i komitelederen og regjeringspartienes hovedtalsmanns innlegg, nemlig at dette opplegget er godt tilpasset den økonomiske situasjonen. Da er mitt spørsmål følgende: Hva i den økonomiske situasjonen er det som tilsier at man nå trenger et mindre stramt budsjett enn man gjorde i fjor? Hva tilsier at innstramningseffekten skal halveres, og at det oljekorrigerte underskuddet skal dobles? Det er jeg veldig interessert i å vite. For ved lesning av dagens og gårsdagens aviser og øvrige aviser denne uken har jeg ikke sett én økonom peke på at det er det man trenger. Snarere tvert imot leste jeg om en økonom som nettopp i dagens aviser peker på at renten fortsatt kan gå ned, men når finanspolitikken ikke lenger leverer sitt bidrag til rentenedgang, kommer vi ikke ned dit finansministeren har lovet vi skal komme. Så til slutt: Da revidert nasjonalbudsjett ble presentert av Regjeringen, sa finanskomiteens leder at han ville ta kontakt med de partier som stod bak avtalen om budsjettet i fjor høst, nemlig Høyre og Fremskrittspartiet, med sikte på å forhandle seg frem til en løsning. Hva var det som var årsaken til at representanten for regjeringspartiene ikke fikk anledning til dette?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Jeg visste ikke at jeg var høy og mørk, men det høres jo flott ut, det, så jeg skal ta det til meg! Hva han vil gjøre med sentrumsregjeringens tilsynelatende evige liv –jeg vet ikke hvilket perspektiv Arbeiderpartiet har på evigheten, men det virker iallfall som utålmodigheten etter å komme tilbake i regjeringsposisjon er større enn realismen i betraktningen av evigheten, for å si det sånn. Jeg må si at jeg synes Arbeiderpartiet her skal – for å bruke representanten Brørbys eget uttrykk – dempe sigarføringen litt, for her er det en enorm avstand mellom Arbeiderpartiets retorikk og hva de faktisk gjør. Før budsjettet sa de: Flyktningmottaket må dekkes inn krone for krone, slik vi gjorde det. – Nei, det er ikke det Arbeiderpartiet gjør i sitt alternative budsjettopplegg, det har de glemt. De kommer med voldsom kritikk av Regjeringens økende veksttakt på utgiftssiden, men så legger de seg på samme veksttakt selv. Her er det noe som ikke stemmer, rett og slett. Jeg tror faktisk at det som er tilfellet, er at Arbeiderpartiet hadde ambisjoner om å få til mer enn det de har fått til i opposisjon. Det er jo ikke slik at fordi om man er i opposisjon og ikke har noen avtale med Regjeringen, så kan man ikke gjøre som man vil. Jo, Arbeiderpartiet kunne lagt frem et alternativt budsjett med lavere vekst i de offentlige utgifter, men har ikke gjort det. De er ikke bundet av noen avtale, så de står virkelig fritt til å kunne gjøre det. Høyre gjør det, Arbeiderpartiet gjør det ikke. Og Arbeiderpartiet skal, i likhet med fagbevegelsen, være veldig glad for at verken deres egne forslag til skatteøkninger på budsjettet for 1999 eller Regjeringens ble vedtatt – takket være oss. Fagbevegelsen kan takke oss for at vi fikk et opplegg som gjorde det mulig med et meget moderat oppgjør i år. Hadde man fulgt Regjeringens eller Arbeiderpartiets opplegg, hadde man ikke hatt det gode utgangspunkt for en neddemping av utgiftsveksten, og dermed et bidrag på lengre sikt til å få ned inflasjonstakten.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Det er ikke slik at omfanget av et alternativt budsjett når man reviderer det, vil være like stort som når man behandler det om høsten. Det har alltid vært forskjell på det, og slik er det også nå. Men Fremskrittspartiet har av en eller annen grunn fått det for seg at når man behandler et revidert budsjett, skal man når det gjelder Fastlands-Norge, begrense det, men kan gjøre ting uhemmet på kontinentalsokkelen. De som foreslår det aller største enkelttiltak i dette alternative budsjettet, er jo Fremskrittspartiet, ved at de vil fjerne over natta, midt i året, hele CO2-avgiften. Jeg sympatiserer med retningen i det forslaget, men alt med måte. Det paradoksale er at Fremskrittspartiet går på talerstolen og advarer alle mot å gjøre for meget, og samtidig gjør de mest, men bare på kontinentalsokkelen. Det er ikke slik at budsjettreformen omfatter kun Fastlands-Norge, den omfatter hele budsjettet. Så dette er altså et påfunn – jeg vet ikke hvorfor Fremskrittspartiet har funnet på det, jeg har lurt lenge på det. De stemmer nå mot masse ting de er for, med den begrunnelse at budsjettreformen, eller noe sånt, skulle tilsi det. Det fins ikke dekning for det. Jeg tror – unnskyld uttrykket – Fremskrittspartiet har fått litt dårlig tid i gruppa si til å bli enig, og så har man tatt en rask kjappisløsning og sagt at vi begrenser oss. Det har jeg inntrykk av, for det er ikke med noen begeistring f.eks. Fremskrittspartiet nå stemmer mot å sette ned avgifter som kan være et bidrag til å dempe grensehandelen, eller at Fremskrittspartiet nå for første gang stemmer mot å sette ned formuesskatten f.eks. Det er et ganske pussig resultat, og det er, som sagt intet som pålegger Fremskrittspartiet å gjøre det, men de gjør det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Nei, jeg skammer meg ikke over å kutte ½ milliard kr på u-hjelpsbudsjettet. Jeg mener at det ville vært et stort bidrag til at en del land i Øst-Europa, som Norge har dynget ned med u-hjelp i årevis, kunne klare seg bedre. Jeg registrerte at bistandsministeren i sin redegjørelse i Stortinget konsentrerte seg om bekjempelse av korrupsjon. Det er et tankekors, for Norge er «stor» i bistand til de land hvor korrupsjonen er på topp. Jeg tror meget kunne vært gjort annerledes i norsk bistandspolitikk. Å kutte ½ milliard kr av 11 milliarder kr er et bidrag til sunnere u-hjelp, ikke noe annet. Det tror jeg faktisk at representanten Apelthun Sæles velgere er enig med oss i, i allfall på Vestlandet. Jeg hørte ingen sitater fra hva jeg skulle ha sagt. Det skjønner jeg godt. Jeg kjente meg ikke igjen i noen beskrivelse. Jeg har aldri sagt at renten ikke kunne gå ned med dette reviderte budsjettet. Det jeg derimot har sagt, og som jeg står fast ved, er at med dette reviderte budsjettet, med en svekkelse av innstrammingseffekten, og så omfattende som stortingsbehandlingen har blitt, vil det ta lengre tid før renten går ned. Jeg tviler på at finansministeren kan holde sitt løfte om å få renten ned. Men hvis andre representanter for regjeringspartiene nå vil forsikre meg om at jeg tar feil, er jeg meget åpen for det. Så til at nasjonalformuen skulle være bra – jeg vet ikke akkurat hvor man har lest om det begrepet i våre merknader – det skulle bare mangle, så lenge vi tapper så mye olje som vi gjør og setter gevinsten inn på et fond. Det skulle bare mangle at ikke Norge har en rimelig bra nasjonalformue sammenlignet med andre land. Så det er vel ikke noe stort poeng. Representanten Apelthun Sæle sa at regjeringspartiene også er opptatt av at balansen må holdes. Jeg skjønner det, men problemet er at de hele tiden definerer balansen ulikt. Spørsmålet er: Hvilken balanse? Vi er opptatt av den balansen man faktisk ble enige om i fjor, og har lagt frem et revidert budsjett som holder den. Det hadde vært et fremskritt, også for rentenedgangen, dersom regjeringspartiene hadde støttet oss i det.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Representanten Terje Johansen er en artig plante i sentrumshagen. Han minnet oss om Venstres tradisjon: Der det er tre Venstre-folk til stede, er iallfall tre meninger representert. Det Terje Johansen har instituert, er vel en ny tradisjon, nemlig at når en regjering der Venstre er med, presenterer et standpunkt, kommer Terje Johansen til det motsatte. Jeg kan bare minne om – fra den korte hukommelsen – at Terje Johansen er for at Folketrygdfondet skal få lov til å investere ute. Regjeringen er mot. Han er for at staten skal selge seg ned i Hydro. Regjeringspartiene skal kjøpe seg opp. Han er mot at vi skal fortsette subsidieringen av kraftpriser til industrien. Regjeringen har nettopp fremlagt en proposisjon hvor de fortsetter med dette, og regjeringspartiene har under behandlingen i Stortinget forsterket det. Han er mot lovfestet utdanningspermisjon. Regjeringen er for. Slik kunne jeg fortsette. Mitt spørsmål er: Hva er egentlig Terje Johansens rolle? Det er kanskje et litt uvanlig spørsmål å stille, men av og til får man inntrykk av at Terje Johansen sendes ut for å fange opp de velgere Venstre egentlig burde hatt – med det motsatte standpunkt av Regjeringen. Dette blir jo på sikt litt forvirrende. Jeg må si at jeg trykker gjerne ett sitat av Terje Johansen til mitt bryst. Det er fra juli i fjor: «Jeg er livredd for at Regjeringen skal prøve å støtte seg til Ap. i budsjettet. Vi vil forsvinne ned i et stort hull.» Vil Terje Johansen gjenta det i år?
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Man skal høre meget, og jeg forstår nå at den nye definisjonen av blokkuavhengighet er en parlamentarisme der opposisjonspartiene, som er i flertall, skal ha ansvaret for å berge Regjeringens forslag gjennom uendret. Det er en ny, interessant parlamentarisme. Da kunne man kanskje vurdere om man behøver å sitte i regjering? Her er det en regjering som først inviterer til forhandlinger. Vi møter og ønsker å forhandle, legger frem en serie kuttforslag for å kunne holde balansen – nå snakker jeg på vegne av Høyre – og så kommer den beskjeden at nei takk, vi vil ikke forhandle med dere, vi vil ikke ha noen avtale med dere. Så gir man oss ansvaret for at resultatet av den strategi regjeringspartiene selv velger, er overskridelser i størrelsesorden 450 mill. kr. Den holder ikke! Man må selv ta ansvar for det man gjør. Jeg vet ikke om det har vært kontakt mellom finansministeren og partiene her, men det er det som faktisk har skjedd. Så kunne det være interessant å få vite hva det er finansministeren mener når han snakker om nødvendig innstramming. I fjor startet den nødvendige innstrammingseffekten på 9 milliarder kr, ble redusert til 7,7 milliarder kr, og er nå ytterligere redusert i retning av en halvering – hvis man skal tolke det i beste mening. Men en rekke av dette er jo ikke kutt, det er bare fond man tømmer i år, som man må fylle på neste år. Tar jeg det i aller beste mening, er halvparten av innstrammingseffekten igjen. Skal vi tro på finansministeren neste gang han kommer og forteller oss hva som er en nødvendig innstrammingseffekt, når vi vet at definisjonen av det er halvert etter et halvt år? Det var ikke slik vi var vant til å ha finansministere i gamle dager – og det er ikke så lenge siden! Jeg vil avslutningsvis be finansministeren definere hva han mener med neste år. I fjor sa han at vi skulle ned mot europeisk rentenivå neste år. Det er i år! Riktignok er det slutten av året, men han kan ikke holde på med å si neste år hvert år!
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Representanten Kvassheim var så vennlig å sitere min betegnelse på revisjonen av budsjettet. Det var en meget god formulering, synes jeg, selv i ettertid, nemlig «visjonsløst». Jeg må innrømme at det er ikke alltid jeg liker formuleringer i ettertid, men jeg synes i grunnen den er blitt bedre og bedre, og jeg synes debatten har bekreftet den til fulle. Det eneste Regjeringen er fornøyd med, er seg selv – altså at de har klart å bli enige – og de er fornøyd med å ha fått budsjettet gjennom Stortinget med bare å ha svekket det med 400-500 mill. kr. Det er ingen henvisninger til om det går bedre i landet, ingen henvisninger til om det hjelper industrien, de ledige verftsarbeiderne, offshore-industrien, og om det blir flere investeringer av dette. Jeg trodde i alle fall en kystens mann ville ha litt blikk for kystens næringer, men det har han ikke. Derimot har hr. Kvassheim blikk for en merkelig form for parlamentarisme. Han sier til Nationen i går som forklaring på hvorfor det ikke blir noe særlig samferdselsbevilgninger med denne regjering: «Derfor er det først og fremst Stortinget og dernest regjeringen som må kritiseres for at det ikke satses nok på vei.» Har denne regjeringen tenkt å gå av, eller hvor lenge vil den bli sittende? For en regjering som sier at det er ikke vår skyld at vi ikke foreslår noen ting, må jeg si at mitt uttrykk «visjonsløst», som ble brukt om budsjettet da det ble lagt frem, kanskje ville være for svakt – den har jo gitt helt opp. Jeg får avslutte med et spørsmål da, i erkjennelse av at jeg tror kanskje Regjeringen kan bli sittende sommeren igjennom. Jeg får sitere Terje Johansen igjen – han er populær, fordi han er opphav til en del sitater som er interessante. Han sa i fjor sommer: Jeg er livredd for at Regjeringen skal prøve å støtte seg til Arbeiderpartiet i budsjettet, da vil vi forsvinne ned i et sort hull. Mitt spørsmål er om den parlamentariske leder og hans parti kan slutte seg til denne formulering.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
I sitt innlegg gav Hagen en beskrivelse av erfaringer med samarbeidet med sentrumsregjeringen. Jeg tror vi langt på vei deler disse erfaringene. Og det understreker jo det råd vi gav Regjeringen i fjor, nemlig å velge kurs på forhånd, ikke late som de ville samarbeide med Arbeiderpartiet – hvilket vi vel knapt trodde var mulig – for så å snu seg til oss i siste runde. Det gav en veldig uryddig prosess og en veldig tidspresset prosess. Det tror jeg vi er enige om. Nå må jeg nok legge til at fullt så ille som å samarbeide med Arbeiderpartiet i regjeringsposisjon var det tross alt ikke. Jeg erindrer jo så langt tilbake at jeg husker at sentrumspartiene fikk sin store seier ved å få innvilget et par milliarder kr – og det er ikke et lite beløp – i såkalt momskompensasjon, som Bondelaget hadde krevd. Men det varte ikke mer enn halve året, for i revidert nasjonalbudsjett snappet regjeringen hele greia tilbake igjen, og sa at nå er det ny runde, nå må dere prøve om igjen. Så fullt så ille var det ikke. Jeg synes kanskje Stoltenberg også bør minnes om dette. Vi, Høyre og Fremskrittspartiet, har jo hatt et godt samarbeid på mange områder. Jeg undrer meg likevel bare litt over Fremskrittspartiets nye holdning nå til revidert nasjonalbudsjett, hvor de skriver at de ikke vil foreta budsjettendringer «med mindre det foreligger klare begrunnelser for å foreta helt nødvendige justeringer». Dette er jo en politisk formulering som kan inneholde alt, og som kan dekke alt, fra å foreslå 3,8 milliarder kr i skattelettelser, som de har foreslått for sokkelen – et interessant forslag, vi går også i den retningen, om ikke fullt så dramatisk – til på andre områder ikke en gang å være med på 20 mill. kr. Jeg skal ta et eksempel: Fremskrittspartiet og vi er enige om at det gis altfor lite støtte til lærlinger. Og her har det skjedd ting det siste halve året. Søkningen er dårlig, det er sviktende rekruttering til fagopplæringen. På det store Småtinget, ble det vel kalt, hvor småbedriftene var samlet, var vi faktisk sammen om å love lettelser i forhold til lærlinger. Vi har gjort det nå gjennom å øke lærlingetilskuddet. Men her er Fremskrittspartiet ikke med, på tross av at de sa de skulle være med i meget nær fremtid. Der kjenner jeg ikke Fremskrittspartiet helt igjen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Jeg godtar at vi omgjør forslag nr. 12, verbalforslaget, til et oversendelsesforslag, og legger i det en forventning om at Regjeringen har tenkt å oppfylle det. Det er det man vanligvis gjør. Fremskrittspartiets finanspolitiske talskvinne tok tidligere i dag opp to spørsmål som hun ikke fikk besvart. Vi har som vane å svare på spørsmål når vi får det, og behandler alle med samme respekt og aktelse, derfor svarer jeg på det her og nå. Grunnen til at vi ikke stemmer for Fremskrittspartiets forslag om omorganisering av folketrygden, er at vi er helt uenig i det, det er i strid med hele Folketrygdfondets vesen. Vi ønsker ikke en slik omlegging, derfor heller ingen utredning. Svar på spørsmål 1, om hvorfor vi ikke ønsker en egen kommisjon som skal vurdere hvordan rammebetingelsene er i Norge for næringslivet kontra EU eller Europa, er at det allerede er under vurdering av et utvalg ledet av professor Holden som faktisk har dette i sitt mandat, og to utvalg til å gjøre det samme trenger ikke vi, derfor stemmer vi ikke for forslaget. Tilbake til debatten om rentenivået. Jeg må gjenta hva jeg sa tidligere i dag. Det er alvorlig når Regjeringens leder og Regjeringens finansminister er ustø i sin holdning til hva Regjeringen har sagt om rentespørsmålet, og hva som faktisk er hovedmålsettingen med den økonomiske politikk. Alle erkjenner at ingen kan love noe om dette, derfor har vi heller ikke spurt om det. Men vi har spurt om hva som er Regjeringens prognose, eller hva Regjeringen forespeiler, med hensyn til renteutvikling. Det finansministeren sa i replikkrunden tidligere i dag, var følgende: «… vil jeg gjerne at Per-Kristian Foss dokumenterer at jeg i fjor høst sa at vi skulle ned mot et europeisk rentenivå i løpet av neste år.» Jeg dokumenterer det, og det sitatet som har vært gitt fra talerstolen ved representanten Jan Petersen, er fra spontanspørretimen 17. februar, og det lyder slik: «Det viktigste med budsjettet var å legge til rette for en reduksjon av rentene ned mot europeisk nivå i løpet av 1999, og det har vi fortsatt forhåpninger om skal skje.» Det finansministeren selv sa om dette, var følgende: «Det har jeg aldri sagt.» Jo, det har finansministeren sagt. Han har skapt forhåpninger om et rentenivå ned mot europeisk nivå i løpet av 1999. Det må han nå gå opp på talerstolen og bekrefte eller avkrefte. Avkrefter han det, er det to muligheter: Enten er referatet fra spontanspørretimen galt – det har jeg ingen grunn til å tro – eller Regjeringen har byttet mening om dette. Det trenger ytterligere begrunnelser.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-06-18:
Debatten om renten dreier seg ikke bare om hvem som har sagt hva. Det dreier seg om hvorvidt Regjeringen har forstått og fortsatt vet hva som er dens viktigste mål for den økonomiske politikken. For velgere flest dreier dette seg om mye penger – forskjellen på et rentehopp på 4,5 pst., og at det heldigvis går ned til det halve etter hvert og blir værende lenge der. Dette betyr for folk flest med lån, studielån og boliglån, mange tusen kroner, så dette er ikke en debatt om teoretiske fiksfakserier. Det som dessverre gjenstår, er at finansministeren benekter hva han selv har sagt i Stortinget. Det som gjenstår, er at hver gang finansministeren uttaler seg, til presse eller til marked, så blir han misforstått. Det kan tenkes at det skyldes noe annet enn markedet og noe annet enn den samlede presse. Jeg vil anbefale en klarere måte å uttale seg på, og jeg vil anbefale, som Jan Petersen: Si det heller som det er, at dere har forandret målet! Målet for 1999 er skutt ut til 2000. Det vil folk merke allikevel. Så si det like godt med en gang istedenfor å vente og la det lures inn på folk.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Representanten Frøiland sitt reknestykke når det gjeld arbeidsløysa, har ikkje grunnlag i det som er lagt fram frå Regjeringa si side, og det er tilbakevist opp til fleire gonger frå regjeringshald. Om ein legg til grunn det som i verste fall kan verta resultatet, vil ein koma til eit nivå som er mykje lågare enn dei 30 000 som representanten Frøiland her snakka om. Når det gjeld å skyva problemstillingar framfor seg, vil eg peika på at dette budsjettet er det budsjettet som brukar minst av oljepengane på ti år – dei ti åra som Arbeidarpartiet stort sett har styrt. Og derfor synest eg ikkje det er grunnlag for å seia at ryggrada hos regjeringspartia og Regjeringa er dårleg. Vi kan stå oppreiste med det vi har gjort. Det er eit skikkeleg budsjett vi har å styra etter, eit godt budsjett vi skal styra vidare med.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Til representanten Siv Jensen har eg dette å seia: Vi skal følgja opp det vi har sagt om innsatsbasert finansiering. Eg gav uttrykk for ei positiv haldning til at vi har fått auka pasienthandsaming. Det sa eg i mitt hovudinnlegg, og det gjentek eg gjerne her. Vi har i tilknyting til denne innstillinga sagt at løyvinga skal vera ei overslagsløyving, og det vil seia at ho vert regelstyrt. Også statsråden har fleire gonger gjeve uttrykk for at dette skal følgjast opp. Men lat meg samtidig leggja til at det er klart at ein ikkje kan rekna med å få refusjonar for ting som har vorte utførte, men som ikkje er i samvar med det regelverket som gjeld. Det er også sagt at vi skal kunna koma tilbake til den saka seinare – til hausten – om det er nødvendig.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Først tilbake til innsatsstyrt finansiering. Det er klart at det er diskusjon også om det regelverket som gjaldt, og den diskusjonen reknar eg med vert fullført i samtale mellom departementet og dei fylka det gjeld. Eg reknar med at dette skal ordnast på ein ryddig og grei måte. Eg vil vidare vera samd med representanten Per-Kristian Foss i at budsjettet bør vera stramt. Og når Foss spør om finanspolitikken har gjeve sitt bidrag, er vel kanskje det beste svaret på det å visa til at etter at vi avgav innstilling frå finanskomiteen, har krona styrkt seg. Det har også kome ein liten reduksjon i renta. Det er ikkje noko eg har tenkt at vi skal hovera over, men eg vil rett og slett seia at dette er solid, det gjev tillit vidare framover.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
I denne innstillinga har sentrumspartia og Arbeidarpartiet kome til forståing på ein del område. Det synest eg er bra, ikkje minst når det gjeld tiltak for næringslivet, sjølv om Arbeidarpartiet her sjølve seier at dei går mykje lenger, og i ein viss grad må eg gje dei rett i det. Men på eitt område, og det gjeld petroleumssektoren, har Arbeidarpartiet gått svært langt, synest eg. Det gjeld CO2-avgiftsreduksjonen, der dei ber om at Regjeringa skal koma attende til Stortinget med ein plan for å inkludera heile offshoresektoren i kvotesystemet i løpet av år 2000. Mitt første spørsmål til representanten Solberg er: Meiner Arbeidarpartiet at dette kan gjerast utan å bryta vedtaka i tilknyting til grøn skatt? Eller er dette eit varsel om ei omlegging av Arbeidarpartiet sin miljøpolitikk? Korleis reknar ein med at dette skal kunna gjennomførast samtidig som ein oppfyller Kyoto-avtalen, som eg reknar med at vi står saman om skal oppfyllast? Det er eit anna område som eg òg vil peika på. Arbeidarpartiet – og det undrar meg sterkt – går inn for å redusera, midt i året, tilskotet til folkehøgskulane og dei private skulane. Dette er kanskje ein illustrasjon på at skilnaden i prioriteringar mellom sentrum og Arbeidarpartiet er stor på enkelte område.