Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-05-14:
På en dag som denne, når vi diskuterer den innsatsen våre menn og kvinner i uniform gjør og har gjort gjennom et langt engasjement i Afghanistan, er det viktig å minne om den innsatsen de faktisk har lagt ned. Det er mennesker som gir alt for at vi andre skal være trygge. Den innsatsen fortjener vår dypeste respekt og anerkjennelse. Det er ingen uenighet om at vi skal lære av deltagelsen i Afghanistan. Det er den mest omfattende og komplekse internasjonale operasjonen vi har deltatt i – ikke minst med et vidt spekter av virkemidler, både sivile og militære. Vi må lære, og vi må høste erfaringer i flere sektorer. Et godt utgangspunkt for diskusjonen er å minne oss om hvorfor vi deltar i Afghanistan. Et ønske om å forhindre at Afghanistan igjen skulle bli en frihavn for terrorisme, er grunnen til Norges engasjement gjennom over ti år i Afghanistan. Det er det vi må måle innsatsen ut fra når den tid kommer. Det er heller ingen tvil om at Norge skal ut og delta i internasjonale operasjoner igjen, kanskje med samme fullspektrum av virkemidler, kanskje med andre virkemidler enn i dag. Jeg kan ikke akkurat si at jeg liker forsøkene på å gjøre dette til en konfliktsak. Vi er alle enige om at vi skal ha en grundig evaluering av vår innsats i Afghanistan når tidspunktet for det er riktig. Det er ingen uenighet om sakens substans, men spørsmålet er timingen og hvilke signaler vi sender. La meg bruke litt tid på det. Mange tror at Norge er ute av Afghanistan. Det er vi på ingen måte. Vi er til stede med ca. halvparten av det bidraget vi har hatt på det meste. Vi har ca. 260 soldater i Afghanistan. Vi har spesialstyrkene, som er ute i farlige oppdrag hver eneste dag, vi har Telemark bataljon, som driver et politimentoreringsteam som også er ute i farlige oppdrag, og vi har også nå taktisk flytransport en periode til. Det signalet vi sender ved å skulle sette i gang en evaluering nå – før de prosessene vi har igangsatt, er ferdige, og mens vi fortsatt er tungt til stede – ville etter min og Høyres oppfatning være helt galt. Dessuten er Afghanistan – og også vår innsats – inne i en kritisk fase. 2014 er året da transisjonen skal være fullført, og det er varslet presidentvalg i april. Posisjoneringen foran det valget er allerede i full gang, og ved komiteens siste besøk i Afghanistan i 2012 fikk vi gode beskrivelser av dette. Det betyr at det kommer til å være krevende på veldig mange felt i Afghanistan framover, og ressursene til våre tilstedeværende, både sivile og militære, bør være fullt konsentrert på det oppdraget vi skal løse. Debatten og erfaringsinnhentinga pågår løpende. Det betyr at man også klarer å ivareta historikken – frykten for at ting skal gå tapt underveis til en større evaluering, klarer vi på mange måter å ivareta. NORAD har gjort omfattende evalueringer av norsk utviklingsinnsats. Det har kommet rapporter og evalueringer fra Forsvaret og fra forskningsinstitusjoner som NUPI, både på eget initiativ og på bestilling. Det skjer selvfølgelig en erfaringsoverføring fra den ene kontingenten til den neste. Vi høster altså mange erfaringer. Noen syns å ville legge opp til en slags gransking. Det er etter min oppfatning unødvendig, fordi det viktigste er en systematisert og erfaringsbasert læring der vi går inn i hvilke ting vi har lært, og hva vi skal gjøre bedre neste gang. Ikke minst har engasjementet vårt i Afghanistan blitt fulgt opp med løpende debatt – både politisk og ellers i samfunnet – og det har hatt en samlet støtte i Stortinget. Afghanistan-redegjørelsen er et verdifullt tilskudd i så måte. Vi skal ha den neste 4. juni, med debatt 6. juni. Når det er sagt, er det selvfølgelig mye man kan evaluere særskilt. Kanskje bør vi spesielt vurdere bruken av den såkalt norske modellen, der man har hatt et klart skille mellom sivil og militær innsats. Det er også viktig, som regjeringa skriver i sitt svarbrev til komiteen, å evaluere i samarbeid med våre allierte, ikke minst gjøre den militære evalueringa innenfor rammen av NATO. Den norske militære innsatsen inngår i en koalisjon, hvilket betyr at norske strategiske valg heller ikke har skjedd i en isolasjon.