Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-01-16:
Jeg vil også takke statsråden for et veldig offensivt svar. Det norske samfunnet er ikke likestilt. Den gruppa som kanskje er mest diskriminert, er folk med funksjonshemninger. Jeg har spurt meg sjøl mange ganger: Hvordan hadde det vært hvis f.eks. bare 70 pst. av utestedene i denne byen hadde sluppet inn andre folkegrupper? Da hadde det blitt ramaskrik. Jeg tror at én av grunnene til at de funksjonshemmede er i denne situasjonen, er at sjøl om alle er hjertens enige, er det politisk ufarlig å diskriminere dem. Jeg vet ikke helt hva de skal gjøre med oss – om de skal kjøre over oss med rullestolen, slå oss med hvite kjepper eller nekte å motta trygden. De har få politiske kampmidler å sette inn annet enn at det er et politisk verdisyn som sier at man skal behandle innbyggerne i samfunnet likeverdig, og vi er nødt til å konstruere hele samfunnet etter det. Der mangler det mye. Dette dreier seg ikke om en ny sjanse, men om like muligheter. Dette er likestillingspolitikk, ikke først og fremst diskrimineringspolitikk. Sosialpolitikken skal bare støtte opp under det. Så til dette med innkjøpsreglementet, som har vært tatt opp her. Jeg er hjertens enig i de synspunkter som representanten Høie hadde. Det er nå lagd et nytt regelverk for oppkjøp i offentlig sektor som har universell utforming som et krav. Men spørsmålet er om dette regelverket faktisk er sterkt nok. Det gjenstår å se. Eksempelet med Flytoget kan være en prøvestein. Jeg er helt enig i at her må man bruke mye sterkere lut. Når man kjøper noe som ikke tilfredsstiller disse kravene, må man få beskjed om å gjøre det om igjen, akkurat som man gjorde det i saken om regnskogtreverk. Det har vært en del kritikk mot at man ikke har innført antidiskrimineringskrav også i dette regelverket. Det har man i andre land. De har på en måte skjønt at det å kjøpe så mye diskriminering som vi gjør, også i offentlig sektor, er dumt. USA er et foregangsland på dette området. De har skjønt at man kan bruke markedet til noe positivt. Jeg må innrømme at jeg i forrige periode ble veldig overrasket over den forrige regjeringen, som var veldig sterkt dominert av partier som trodde veldig på markedet, for da SV fremmet forslag om at vi skulle slutte å kjøpe diskriminering og bruke statens og det offentliges kjøpekraft til å la det være, ble det ikke tatt til følge – men nok om det. For å kunne ha et krav om antidiskriminering – at de vi kjøper av, skal ha en etisk standard i forhold til antidiskriminering – må man ha noe å måle det mot. Det fører meg hen til jobbingen med den nye loven og de lovene vi har ellers når det gjelder diskriminering i samfunnet. Det er en mulighet å innføre det som kalles aktivitetsplikt i lovene, som gjør at man på en eller annen måte må dokumentere at man har en ikke-diskriminerende praksis i sin virksomhet. Hvis man innfører en slik plikt, har man noe å måle det mot. Da kan man også legge inn den typen krav i innkjøpsreglene. Jeg tror det er grunn til å si at det offentlige også som arbeidsgiver er nødt til å ta i bruk sterkere lut enn det vi har gjort fram til i dag. Derfor er den stortingsmeldingen som komiteen har til behandling nå, meget viktig. Men selv om vi tydelig signaliserer og ønsker at andre arbeidsgivere skal se på de funksjonshemmede som en attraktiv arbeidskraft, må også staten gjøre det. Staten har etablert et trainee-program, der man skal lete etter de gode, nyutdannede hodene som kanskje har rullestol eller trenger blindeskrift, og er i gang med det. Telenor har drevet med dette lenge. Jeg vil utfordre staten og statsråden til å være enda tøffere når det gjelder å ta i bruk virkemidler i arbeidsgiverpolitikken for virkelig å vise at dette er attraktiv arbeidskraft. De er faktisk heller ikke mer syke enn oss andre. De har en nedsatt funksjonsevne på et eller annet område som det går an å overkomme. Så til slutt – informasjon: På informasjonsområdet er det veldig store mangler. Representanten Kjønaas Kjos nevnte heisen og – for å si det slik – enkel informasjon der. Men dette dreier seg jo også om å ha tilgang til all offentlig informasjon som vi andre har. Det er faktisk noe så alvorlig som å være et likestilt individ, med de samme demokratiske rettigheter som andre. Hvis en ikke får den informasjonen, har en faktisk ikke mulighet til å være likestilt på disse områdene i samfunnet – kanskje i den politiske debatten, kanskje for å skaffe seg arbeid, kanskje for å delta på andre arenaer. Så likestilling og universell utforming i forhold til informasjon er like viktig som tog og buss.