Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-10-03:
Jeg vil starte med å ønske regjeringen velkommen etter, siden de nå sier at de jobber med å redusere forskjellene. I fjor ville regjeringen hindre at forskjellene økte, så det går framover, i hvert fall i festtalene. Forskjells-Norge bekymrer veldig mange, og det er ikke rart, for store forskjeller er grunnleggende urettferdig. Det er urettferdig når naturressurser som bør tilhøre de mange, brukes for å bygge formuer hos de få. Det er urettferdig at de store hotellkongene blir stadig rikere, mens ansatte på hotellene som skaper verdiene, ikke får en krone i lokale lønnstillegg. Det er urettferdig at direktøren kan regne med bedre behandling i helsevesenet enn assistenten. De 400 rikeste på toppen kontrollerer nå større verdier enn hele landets statsbudsjett. Det er et stort problem, og det handler ikke bare om rettferdighet, det handler også om demokrati. For hva er stemmeseddelen vår verdt hvis noen kan kjøpe seg til å få siste ord, hvis de kan sponse partier og tenketanker og bruke PR-byråer for å sikre at det går samme veien uansett hvem som vinner neste valg, for ikke å snakke om den direkte makten som eierskapet gir. Stemmeseddelen vår kommer altfor ofte til kort i møte med den makten og innflytelsen de på toppen har gjennom formuen sin. Det er et demokratisk problem. Allerede eidsvollsmennene innså at det truer et fritt samfunn når makt og rikdom går i arv. Derfor ville de ha en rekke forbud mot grevskap og baronier for å unngå framveksten av en ny arvelig rikmannsstand. Dette var radikalt, det var framsynt, og det er en del av arven fra Eidsvoll som vi markerte med den høytidelige åpningen av Stortinget i går. Men skiftende regjeringer har valgt å glemme denne arven. Det har gjort det enklere å bygge opp store familieformuer og slippe unna med det. Eidsvollsmennene la ned forbud mot nye baronier. Likevel hører vi stadig om laksebaroner, barnehagebaroner og hotellkonger. Det bygges i disse dager opp formuer som danner familiedynastier om vi ikke tar grep. Få har lagt mer til rette for en ny rikmannsstand enn Erna Solberg og hennes regjering. Fjerning av arveavgiften, kutt i formuesskatten og frislipp for kommersielle på stadig nye områder er ikke bare urettferdig politikk som øker forskjellene, det er også et brudd mot Grunnlovens ånd. Debatten om Forskjells-Norge skaper strid fordi det er urettferdig, men også fordi mektige krefter utfordres. Den tar opp spørsmål som Høyres og Fremskrittspartiets rike onkler ikke ønsker debatt om, og det er kanskje grunnen til at høyresiden gang på gang forsøker med avsporinger og bortforklaringer. Først prøver de å peke på de arbeidsløse og hevder: «Det største skillet i Norge går mellom de som er i jobb, og de som står utenfor arbeidslivet.» Mener de med det at arbeidsledighet er årsaken til at forskjellene bare har økt og økt helt siden 1980-tallet? Forskjellen mellom å ha en jobb og ikke er selvfølgelig helt avgjørende, særlig for dem som står uten. Og det burde vært gjort mye mer av den sittende regjeringen for å hjelpe dem. Vi har hatt stadig økende forskjeller i 30 år nå, i en periode hvor det har vært både høy og lav ledighet. Så regjeringens påstand henger ikke helt på greip. Når de er ferdig med å snakke om arbeidsledighet, begynner de ofte å skylde på innvandrere. Selvsagt spiller innvandring en rolle med tanke på forskjeller. God integrering krever en god innsats, og det koster. Men ingen kan på ramme alvor mene at det er innvandringens skyld at de superrike økte sin formue med 14 pst. i fjor. Dette lukter litt av avledningsmanøver, spør du meg. Til slutt unnskylder de seg med at velferdsstaten tross alt utjevner litt mer enn det som synes i tallene. Og det er sant, men det er jo ingen unnskyldning for å øke forskjellene. Alt dette gjør de for å unngå å snakke om det virkelige problemet, at det over tid lønner seg mer å eie enn å jobbe. Den gode nyheten er at dette ikke skyldes naturkrefter. Vi kan skatte arv og formue bedre, vi kan stoppe vikarbyråer og innleie som gjør arbeidsfolk maktesløse og presser folk til å godta lønn og vilkår de helst vil slippe unna, vi kan legge til rette for økt fagorganisering, og vi kan også regulere arbeidsinnvandringen så ikke arbeidsgivere kan utnytte arbeidskraft fra Øst-Europa for å presse ned lønningene. Alt dette kan Stortinget gjøre. Da må vi være ærlige på hva problemene skyldes, og slutte med bortforklaringer og avsporinger. I år er det 15 år siden den forrige maktutredningen ble lagt fram. Nå trengs det en ny. Det kan gi grunnlag for en nødvendig debatt om makt, åpenhet og demokrati i dagens Norge. Øyvind Østerud, som var sjef for den forrige maktutredningen, er enig med oss i at det kan være en veldig god idé å se grundigere på arbeidsliv gitt debattene om sosial dumping, fremmedarbeidere og økt bruk av bemanningsbyråer som vi ser i dag. Vårt forslag er å se på nettopp dette i en ny maktutredning. Vi har hørt at den forrige utredningen ble satt i gang med et trontaleforslag fra Høyres Jan Petersen. Vi fremmer et lignende forslag i dag på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Rødt og håper det blir flertall eller til og med enstemmighet i salen for dette gode forslaget. Eidsvollsmennene var ikke særlig klarsynte når det gjaldt fordeling av makt og rikdom mellom kjønnene. De skrev aldri inn noe forbud i Grunnloven mot å gi kvinner lavere lønn enn menn, heller ikke for arbeid av lik verdi. I år er det ti år siden Likelønnskommisjonen la fram sine forslag, men fortsatt tjener kvinner bare 87 kroner for hver hundrelapp menn tjener. Det foregår en systematisk nedvurdering av den jobben som gjøres i kvinnedominerte yrker, en slags verdsettingsdiskriminering som gjør at mange kvinner blir mindre fri og mer avhengig av mannens inntekt og velvilje. Denne urettferdigheten må ta slutt, det er tid for likelønn, og vi er på overtid allerede. Rødt fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen legge fram en sak om å heve lønnsnivået i de kvinnedominerte yrkene i offentlig sektor, og vurdere en likelønnspott for disse, som kommer i tillegg til ordinære tariffoppgjør og fordeles etter forhandlinger mellom partene.» Akkurat nå kan norsk politikk ligne litt på en slags stortingsutgave av Skal vi danse på TV 2, selv om Carl I. Hagen ikke er med denne gang. Hvem som får fortsette, og hvem som skal ut, er helt uvisst. Men én ting er sikkert: Rødt vil fortsette arbeidet for politisk gjennomslag, for en profittfri velferd, for en slagkraftig fagbevegelse, for en rettferdig miljøpolitikk, for lokalsykehus og lokaldemokrati, for åpenhet, fred og selvråderett. Mange undervurderte nok hva Rødt kunne få til med Fremskrittspartiet og Høyre i regjering. Vi vil fortsatt være en utfordrer som kan overraske, uansett om statsministeren kommer fra Høyre eller fra Arbeiderpartiet. Med dette tar jeg opp Rødts forslag.