Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-04-17:
En kan ha flere innfallsvinkler til denne saken, som jeg synes det er veldig fortjenstfullt at Høybråten har tatt opp. Interpellasjonen er også et eksempel på problemstillingen om balanse mellom generelle og mer spesifikke tiltak innen helse som en del av bistandspolitikken. Blant annet var dette også tema da enkelte av oss 5. mars fikk møte representanter for de globale fondene og departementets politiske ledelse. Det er viktige problemstillinger. Det dreier seg om balansen mellom tiltak av typen vaksinering f.eks. mot tuberkulose eller terapi mot aids og malaria på den ene siden, og på den andre siden oppbyggingen av et helsevesen sentralt og særlig lokalt der tilgangen på kompetente fagfolk av ulik type er et hovedproblem. Satt på spissen kan en spørre: Hva har vi egentlig oppnådd om vi redder barn fra visse sykdommer ved terapi og vaksinasjon, om de likevel dør på grunn av underernæring og feilernæring, eller om mødrene dør på grunn av dårlig tilbud før, under og etter svangerskap og fødsel? Heldigvis reddes tusenvis av barn gjennom vaksine- og terapiprogrammer som er utmerkede. Balansen er likevel en utfordring fordi disse programmene er så mye mer konkrete, raske, lett forståelige og enklere å evaluere. Det gir motivasjon hos stater og store private givere til å bidra økonomisk. For oss i vårt arbeid blir det viktig å være bevisst på helheten i helsetilbudet når vi prioriterer og bevilger, for vi får maksimal effekt av enkelttiltakene når hele kjeden fungerer. Hvordan vi best skal bidra til å styrke helsetilbudet i de svakeste utviklingslandene, er i seg selv stoff godt nok for en lang og interessant debatt. Interpellasjonen fikk en ekstra aktualitet ved utviklingsministerens utspill like før påske om import av helsepersonell fra u-land til Norge. Slik oppslaget var formet i pressen, må det vel innrømmes at det var oppsiktsvekkende, fordi det umiddelbart kunne gi en refleksjon i retning av: Siden kolonitiden har i-landene utnyttet og utbyttet arbeidskraften og naturressursene i disse landene til sitt eget beste. Nå skal en fortsette å hente ut de menneskelige ressursene, men bare skumme fløten, det er dem med kompetanse vi har bruk for. Slik kunne en oppfatte det. I Høyre velger vi å oppfatte det mer nyansert enn som så, og regner med at det tilsvarer Regjeringens holdning. Det bekrefter også statsråden her i dag, og det synes jeg er veldig gledelig. Denne innfallsvinkelen har utgangspunkt i behovet for arbeidskraft i norsk helsesektor. Da er det mange forhold som må trekkes inn. Vi må for det første bli flinkere til å definere behovet – konkretisere det – i vårt eget helsevesen. For det andre er det vel ingen tvil om at de organisasjonsløsningene vi velger, har konsekvens for bemanningen, og der trengs det atskillig mer kunnskap. For det tredje er det en hel rad av tiltak for bedre å nyttiggjøre dem som har relevant utdanning, og å mobilisere latente norske arbeidskraftressurser på dette området – det er hele smørbrødlisten av deltid, heltid, pensjonsalder, tilbakeføring til yrkeslivet og atskillig mer. Som doktor vil jeg ikke unnlate å ta med et punkt om at jeg tror at økt innsats innen forebyggende helsearbeid, med særlig vekt på livsstilssykdommer, også vil kunne redusere noe av behovet for helsetjenester i vårt eget land. Til slutt er det også et poeng med tilførsel av arbeidskraft fra utlandet. Det er jo gammelt og velkjent i landet. Vi har i en årrekke hatt en rekke gode medarbeidere i ulike profesjoner, særlig fra Tyskland, Nederland og andre vesteuropeiske land, etter hvert også fra østeuropeiske land, og en rekke norske helsearbeidere er utdannet i utlandet. Så kommer spørsmålet om fjerne land og utviklingsland. Da fordrer det en sterk bevissthet om hva, hvor og hvordan vi gjør det. Det er to helt ulike situasjoner om vi henvender oss til India, eller til flere av landene Sub- Sahara. I det siste tilfellet dreier det seg om land hvor helsestellet er meget sårbart, og hvor det – det ser det ut til at vi alle er enige om – snarere er behov for at vi bidrar til å styrke deres tilgang på helsepersonell. Jeg synes interpellantens forslag til Regjeringen er verdifulle, og vi imøteser Regjeringens reaksjoner, som foreløpig er imøtekommende, og det er gledelig. Det er ingen tvil om at internasjonale rammer vil være viktig. Det kan tenkes samarbeidsprosjekter med gevinst for begge parter. Slike prosjekter vil være interessante å utvikle. Hovedbudskapet er likevel, overordnet enhver tilnærming til slike prosjekter i denne typen land, at vi må erkjenne at våre behov, hvor rasjonelle og velbegrunnede de enn er i et norsk perspektiv, er å regne for en fornem nød sammenliknet med de skrikende og grunnleggende udekkede behovene i flere av disse landene. Så får vi innrette våre prioriteringer etter slike etiske rettesnorer.