Erna Solberg (Høyre), 2007-02-15:
La meg få begynne med å gratulere utenriksministeren med det som de selv på Utenriksdepartementets hjemmeside betegner som årets viktigste tale. Jeg skal ikke bedømme det, men jeg skjønner at det er en selvbedømmelse. Jeg skal også takke utenriksministeren og forsvarsministeren for å ha konsultert Stortingets organer på behørig vis i saken om spesialstyrkebidraget til Afghanistan. Jeg synes det lover godt for samarbeidet med Stortinget på viktige områder fremover. Jeg er ikke helt sikker på om etterspillet har vært like heldig. Jeg skal komme tilbake til det. Redegjørelsen begynte og sluttet med refleksjoner om Norges plass i verden. Det synes jeg er viktig. Jeg er glad for at utenriksministeren involverer Stortinget, ikke bare i sin politikk, men også i sin tenkning omkring politikk – hvilken historisk ballast man har med seg, og hva Norge skal oppnå. Unntaksvis gikk utenriksministeren i detalj når det gjaldt virkemidlene man skulle bruke. Jeg synes at virkemidlene her på mange områder vil være avgjørende. I motsetning til utenriksministerens formuleringer om Midtøsten, der våre erfaringer og våre nettverk skulle være avgjørende, anser vi i Høyre internasjonalt samarbeid i alle tilgjengelige internasjonale fora som det aller viktigste virkemidlet vi har for å oppnå innflytelse, både for våre interesser og våre synspunkter. Jeg tror faktisk, i likhet med utenriksministeren, at Norge kan forandre verden, men vi får det sjelden til alene. Norge er et lite land i periferien av Europa. Vi har sterke egeninteresser i mange deler av verden, men vi har altså begrenset evne til å fremme dem. Samtidig har Norge i årevis hatt en ambisiøs agenda for demokrati, menneskerettigheter og utvikling i land som er dårligere stilt. Vi oppnår ikke disse målene uten velfungerende internasjonale institusjoner. Disse institusjonene er under press fordi norsk utenrikspolitikk sover. Det er dessverre dagens situasjon. Høyre tar heller ikke Norges sikkerhet som en selvfølge. Vi skal ikke lenger tilbake enn til fjorårets redegjørelse for å finne en serie av akutte situasjoner. Den norske ambassaden i Syria var blitt plyndret og brent. Den norske basen i Nord-Afghanistan var kommet under tungt skyts. Takket være tapper innsats fra våre soldater og rask unnsetning fra allierte tropper ble ingen nordmenn drept i kamp i Meymaneh. Nederland, Storbritannia og USA viste i fjor at de var gjenkjennelige. De var våre venners venn. Så vidt jeg vet, forlangte de ikke fulle regjeringsforhandlinger i Haag, London og Washington. De opptrådte bare i henhold til ånd og bokstav i NATO-pakten – én for alle, alle for én. I statsministerens svar i Stortinget i går var ånden i NATO-pakten markant forskjellig. Nå stiller det seg annerledes om en norsk soldat blir angrepet. Andre kan ikke ha like store forhåpninger om hjelp fra norske spesialstyrker. Jeg er enig med Olav Akselsen i at det er viktig at vi er enige om at vi skal sende spesialstyrker. Men jeg har lyst til å si at vi i denne sal ikke er enige om spesialstyrkenes mandat. Vi ønsker ikke den type begrensninger som Regjeringen har pålagt dem, for det vil være i strid med NATO-ånden. Det vi mener, er i tråd med det utenriksministeren selv gav uttrykk for da han talte til NATOs utenriksministre i slutten av januar. Vi kan ikke ha en situasjon der vår NATO-lojalitet og hjelp til andre er avhengig av dagsformen til SV, fordi de sitter i regjering. Når Kristin Halvorsen sier at norske tropper uansett ikke skal til Sør-Afghanistan, en spesialstyrke skal bare være i Kabul, så er ikke det nødvendigvis bare et problem for Oslo, Brussel og NATO-hovedkvarteret, men i like stor grad et problem for London, Haag, København, Washington, Ottawa og andre hovedsteder som er vant til gjenkjennelighet fra den norske regjering og Norge i sitt NATO-arbeid. Jan Petersen vil senere utdype Høyres syn på situasjonen og behovene i Afghanistan. Jeg vil bare benytte denne anledningen til å si at den sivile og bistandsmessige innsatsen selvsagt er viktig. Høyre støtter Afghanistan – den høyeste prioritet i norsk bistand. En 18 siders redegjørelse vitner om ambisjoner. Dekningen etterpå har imidlertid vært begrenset til to setninger – de to eneste setningene som alle visste var vanskelig for SV. Arbeiderpartiet vant kampen om saken, men SV vant kampen om dagsordenen – men jeg vet ikke om de føler det slik i dag. Umiddelbart etter redegjørelsen var holdt, sprakk altså kompromisset i Regjeringen. Arbeiderpartiet utelukker ikke operasjoner utenfor Kabul-området, men vil først gi sin tilslutning. På andre måter kan vi ikke tolke utenrikskomiteens leders svar på min replikk. Men SV skal altså nedlegge veto i et sånt scenario. Jeg undres etter hvert på hvor mye uro og problemer Arbeiderpartiet er villig til å svelge i utenrikspolitikken på grunn av avstanden til SV – en uro som også sprer seg til NATO, og som i dag også har spredd seg langt inn i det norske forsvar, som ikke forstår hvordan de skal beholde NATO-lojaliteten og NATO-alliansens filosofi samtidig som de har denne typen mandat med seg når de reiser. Høyre er ikke bare opptatt av interesser, men vi er også opptatt av verdier. Interesser kan føre oss inn i samarbeid med hvem som helst. Verdier derimot begrenser utvalget av samarbeidspartnere betraktelig, men samarbeidet blir dypere og mer langsiktig. Demokrati, ytringsfrihet og andre menneskerettigheter og åpen økonomi er verdier som har vært nøkkelen til Norges og våre alliertes suksess. De er grunnmuren i EU, og de er grunnmuren i NATO. Det er nettopp dette som gjør samarbeidet i europeiske og euroatlantiske organer verdifullt for oss og for dem som deltar, men ikke minst for vår befolkning. Disse verdiene kan imidlertid lett komme under press når politisk, økonomisk og militær makt flyttes. Og det flyttes for øyeblikket. Kina og Russland er to land som de senere årene har opptrådt med økende selvtillit i sine nærområder og på den globale arena. Begge har elementer av en åpen økonomi, men de er uten demokrati, rettsstat og alle rettigheter som i Vesten naturlig hører sammen med en mer åpen økonomi. I fjorårets bistandspolitiske redegjørelse var Erik Solheim entusiastisk rundt Kinas inntog på verdensarenaen. Jeg må si at jeg ikke alltid er like entusiastisk for at Kina skal ta sin rettmessige del, nettopp fordi de verdiene de formidler, ikke er i tråd med de verdiene vi mener skal prege rettssamfunnet. Og med hvilke verdier kommer Russland til å prege det, med et større inntog på den internasjonale arena? Det blir ikke nødvendigvis utvikling av menneskerettigheter eller respekt for demokrati på den basis. Samtidig ser vi at regimer som for lengst skulle vært kastet på historiens skraphaug – Cuba, Hvite-Russland, Nord-Korea og Burma – lever videre, delvis godt hjulpet av et nettverk av også andre notorisk menneskerettskrenkende regimer, hvor både Iran og Zimbabwe inngår, og de kan i sterkere grad også internasjonalt få støtte fra to større og mer dominerende økonomiske makter. Flere land benytter også petroleumsressursene sine helt bevisst politisk og populistisk. Her er Venezuela det mest graverende eksempelet. I møte med dette må vi tenke gjennom hvordan vår utenrikspolitikk skal være. Skal Norge være sine venners venn, krever det også en avklaring av hvem våre venner er. Jeg sikter til venner som deler våre verdier, og som vi deler både fortid og fremtid med. Det er noe Regjeringen hittil ikke har klart å uttrykke klart. En FN-ledet verdensorden gir ikke svaret på dette. FN er alle. Noen står oss nærmere enn andre. Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren på akkurat dette: Hvem er Norges nærmeste venner i denne verden? Og hvilke konsekvenser skal det ha for Regjeringens utenrikspolitikk? En gang hvert fjerde år merker Norge at vi er utenfor Fotball-VM. Det er kanskje pessimistisk av meg å si at det blir sånn fremover også. Men det har nå vært sånn de fleste gangene. Hver eneste dag året rundt merker vi politikere at Norge står utenfor EU. Et enstemmig storting erklærte nylig at EU har spilt en viktig rolle for å sikre fred, økonomisk utvikling, demokrati og menneskerettigheter. Videre understreket Stortinget på tirsdag at EU-samarbeidet påvirker de fleste sider ved norsk samfunnsliv. Stortinget sa også at EU må fokusere mer på egen integrasjon og utvidelse. Det kan føre til mindre oppmerksomhet om Norge, og det er utfordrende for oss. Noen har undret seg over denne positive tonen til EU, men det er en understrekning av at de som er nær oss i fellesskap, og de som påvirker oss hver dag, det er de landene som nå står sammen i EU. Fortsatt vil det være et problem for norsk utenrikspolitikk at vi ikke har avklart og skaffet oss et tettere forhold til Den europeiske union.