Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Norge er i økonomisk sammenheng et land som flyter over av melk og honning. Oljeeventyret som vi har opplevd siden Ekofisk-feltet ble oppdaget på 1960-tallet, har gjort Norge til det som kalles «verdens rikeste land». Ekofisk-feltet er med sine olje- og gassreserver blant de hundre største felt i verden. Selv etter mer enn 30 års produksjon er det Ekofisk-feltet som har mest olje igjen å produsere på norsk sokkel. Det kan se ut som om Skriftens ord gjelder også her: De første skal bli de siste. Utvinningsgraden fra feltet, målt i fat oljeekvivalenter, er gjennom 30 år økt fra 21 til 46 pst. På mange måter står Ekofisk som selve uttrykket for hvordan teknologisk utvikling og målrettet innsats fra operatør og myndigheter har bidratt til å øke ressursutnyttelsen. I motsetning til mange andre oljenasjoner har Norge evnet å forvalte oljeformuen på en måte som kommer samfunnet og befolkningen til gode. Oljeformuen gir oss i dag en trygghet for grunnleggende velferdstjenester, også i tider med stor turbulens i verdensøkonomien. Men oljeeventyret varer ikke evig. Mye tyder på at oljealderen er på hell. Norge og andre oljeproduserende land har nådd toppen for oljeproduksjon og opplever at produksjonen avtar. Mange av de største oljefeltene er i ferd med å tømmes, og oljeselskapene kjemper en stadig tøffere kamp for å skaffe seg nye reserver som kan dekke opp for produksjonstapet. Presset for å åpne nye sårbare naturområder for oljeutvinning øker for hver dag som går. I Norge står denne kampen om de sårbare havområdene utenfor Lofoten og Vesterålen. Det knytter seg enorme forventninger til hva som befinner seg i de delene av Barentshavet som nå gjøres tilgjengelig etter delelinjeavtalen. Mye tyder på at vi kan oppleve et kappløp om ressursene også i denne delen av havområdene. Forventningene om framtidig knapphet på olje og økende oljepriser fører også til at oljeselskapene finner det lønnsomt å starte utvinning av såkalt ukonvensjonelle petroleumsressurser. Vi snakker primært om tjæresand, men også om skifergass. Tjæresand er en ressurs som så langt har blitt liggende på grunn av høye produksjonskostnader, umoden teknologi, store miljøutfordringer, høy energibruk og store utslipp av klimagasser. Forventningene om knapphet på olje og økt oljepris har satt fart i utvinningen av tjæresand. Paradokset i situasjonen jeg beskriver, er at oljeselskapene på noen av de største feltene på norsk sokkel forbereder seg på å stenge ned produksjonen, fjerne installasjonene og plugge igjen borehullene selv om halvparten av ressursene fortsatt ligger igjen på bunnen. Dersom man for 30 år siden hadde tatt til takke med den daværende utnyttingsgraden på Ekofisk og andre felt, hadde vi gått glipp av enorme ressurser for det norske samfunnet. Mange etterlyser derfor nye grep i samspillet mellom myndigheter og selskaper som kan bidra til å bedre utnyttelsen av eksisterende felt. Det å ta ut mest mulig av gjenværende ressurser på felter som allerede er åpnet og i drift, vil også lette presset på nye sårbare områder og ukonvensjonelle ressurser, enten man ser det som et poeng i seg selv eller ikke. Det handler også om store økonomiske verdier for samfunnet. 1 pst. økt utvinningsgrad kan bety opp mot 150 mrd. kr i økte inntekter til staten. Det er nok til å gi f.eks. gratis barnehage til alle norske barn i tre år. Hvorfor blir halvparten av oljen liggende igjen, og hvordan kan vi tillate at det skjer? Ifølge Oljedirektoratet arbeider selskapene fremdeles med teknologiforbedringer, men de teknologiene med størst potensial for å øke utvinnbare reserver blir i for liten grad videreført i felttester og piloter. Reidar Kristensen er leder av samarbeidsorganet FORCE, som er Oljedirektoratets redskap for å få selskapene til å samarbeide om feltpiloter og teknologiutvikling. Han uttaler til Teknisk Ukeblad nr. 8 for i år at selskapenes måte å tenke på har endret seg vesentlig de siste årene. Han sier at det ikke har vært et eneste grensesprengende utviklingsteknologisk prosjekt på flere år. Kristensen hevder at teknologiutviklingen blir ofret på felt som er i drift, for å opprettholde høy produksjon og regularitet. Piloter kan påføre et felt kostnader og risiko. Oljeselskapene er langt mindre villige til å ta risiko i produksjonsfasen enn i letefasen. I produksjonsfasen handler det meste om å minimere risiko. Dette bildet bekreftes av professor i petroleumsøkonomi ved Universitetet i Stavanger, Petter Osmundsen. Han har undersøkt hindringer for å satse på økt oljeutvinning for Oljedirektoratet, og uttaler at de store selskapene ikke har «kultur for å satse på dette». I driftsorganisasjonene er de mest opptatt av at produksjonen holdes stabil. Oljedirektoratet har på sin side tidligere framholdt at gjennomføringen av prosjekter går tregere etter at Statoil fusjonerte med Hydro. Det er i så fall noe som bør påkalle både Stortingets, regjeringens og statsrådens oppmerksomhet, for det var et av de punktene Stortinget var mest opptatt av da man behandlet fusjonen mellom Statoil og Hydro. Statoil sitter alene med 80 pst. av operatørskapene på sokkelen, og selskapets satsing for å øke utvinningsgraden har derfor en avgjørende betydning for helheten. Ifølge oljedirektør Bente Nyland haster det nå veldig med å øke utvinningen på eksisterende felt. På Tampen-området, Ekofisk-området og Heidrun må prosjektene være satt i verk innen fem til ti år. Hvis ikke vil disse ressursene være tapt, for når trykket har falt i et reservoar, er det nesten umulig å få oljen opp igjen. I tillegg er det dyrt å holde de store installasjonene i drift etter at normalproduksjonen er stengt. Derfor forsvinner muligheten til å knytte mindre felt i nærområdet til etter hvert som de store reservoarene tømmes. Nyland har bl.a. uttalt: «Vi må velge om vi er villige til å gjøre en betydelig innsats framover og investere store summer, eller om vi bare skal skumme fløten på sokkelen – uten store anstrengelser. Hvis vi velger det første kan gevinsten for det norske samfunnet bli enorm.» Det sier vår oljedirektør. Statens direkte inntekter fra norsk sokkel falt i fjor til drøyt 100 mrd. kr. Dette er 37 pst. lavere enn i toppåret 2008, da inntektene nådde svimlende 155 mrd. kr. Det statlige oljeselskapet Petoro forvalter statens direkte økonomiske engasjement på sokkelen og forklarer inntektsfallet med lavere olje- og gasspriser i 2009, men også lavere oljeproduksjon. I forbindelse med framleggelsen av årsresultatet for norsk sokkel tok Petoro-sjef Kjell Pedersen til orde for et krafttak for nødvendig omstilling på norsk sokkel. Petoro-sjefen mener dagens produksjonsnivå kan holdes fram til 2020 og 1990-nivå fram til 2030. Men som Pedersen sa 23. februar: «Men verken reserver, produksjon eller investeringer kommer av seg selv.» Norsk sokkel står overfor store utfordringer. Vi ser til dels sterkt fallende oljeproduksjon, lav erstatning av oljen og gassen som produseres, og stigende kostnader. Petoro har derfor tatt til orde for en omstilling av måten vi leter etter, bygger ut og produserer olje og gass på på norsk sokkel. Selskapet har invitert industri og myndigheter til et krafttak for omstilling og økt utvinning. Omstillingen må gjøres nå, mens høy produksjon og store inntekter gir oss handlekraft til å kunne investere i flere og billigere borerigger, flere brønner, flere utbyggingsprosjekter og avansert utvinningsteknologi for å drive opp mer av oljen som befinner seg i reservoarene. Dette er jeg helt enig med Petoro-sjefen i. Petoro har gitt klar beskjed om hva selskapet ønsker å jobbe med. De vil øke volumet inn til de store modne feltene. De vil støtte operatørene for å få effektivitet og kostnadsreduksjon. De vil presse på for nye metoder for økt utvinning. De vil industrialisere utbygging av nye, mindre felt. Og de vil sikre framdriften i utbyggingsprosjekter. Samtidig har selskapet forventninger om at regjeringen i oljemeldingen ser på aktørbildet og vurderer hvilken rolle de og andre bør ha i framtiden. Mye kan tale for at Petoro bør få et utvidet ansvar for å sikre økt utvinningsgrad på sokkelen. Kanskje bør Petoro også utrustes til å kunne innta en mer operativ rolle for å sikre haleproduksjon på eksisterende installasjoner med store gjenværende ressurser. Kanskje kan Petoro overta fra det tidspunktet de kommersielle aktørene ikke lenger ønsker å drive. Norske myndigheter har satt som mål at reservetilveksten på norsk sokkel i perioden 2005–2015 skal være på fem milliarder fat. Rundt tre fjerdedeler av dette var ment å skulle komme fra økt utvinning på eksisterende felt. Så langt ligger vi svært langt etter denne planen. Myndighetene har muligheten til å pålegge selskapene å realisere potensialet for verdiskaping på sokkelen. Petroleumsloven åpner for at selskapene kan pålegges å endre utvinningsmetoder der det er lønnsomt og gir verdiskaping. Selskapene er pliktige til å utrede alle gode alternativer. I tillegg har myndighetene muligheten til å trekke tilbake lisenser i forbindelse med de jevnlige lisensforlengelsene. Myndighetene og olje- og energiministeren har med andre ord mange verktøy i sin verktøykasse for å møte denne utfordringen, som handler om hvordan man kan sikre enorme verdier for Norge for framtiden. Mine spørsmål til statsråden er som følger: Hvordan kan statsråden bidra til en koordinert innsats mellom selskaper og myndigheter for å øke utvinningsgraden på norsk sokkel? Vil han bruke de verktøyene han allerede har i verktøykassa, for å få det til?