Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-23:
Jeg er godt fornøyd med de signaler som er kommet fra Stortinget når det gjelder håndteringen av pengepolitikken. Det understrekes fra et flertall at man skal ha en fleksibilitet – som flertallet understreker allerede er der. Det er jeg enig i. Mandatet er ikke et entydig inflasjonsmål. Det er praktiseringen av mandatet som har vært feilaktig, for enøyd eller for instrumentell. Det betyr at i den krevende fasen vi nå står foran – for det er en krevende fase når vi allerede har en så lav rente, og når vi har deflasjon – må pengepolitikken alene, altså Norges Banks håndtering av den, nødvendigvis reflektere flere forhold i økonomien. Det betyr selvfølgelig også at det ligger et veldig stort ansvar på Stortinget. Hvordan skal vi sørge for å få hjulene i gang? Hvordan skal vi sørge for å få ledige hender i arbeid, uten at det dermed starter spiraler som er uheldig for økonomien? Hovedpoenget i denne interpellasjonen har vært å rette fokus mot den sammenhengen som det nødvendigvis må være her, og som i interpellasjonsteksten formuleres på følgende måte: «… det er avgjørende for å oppnå økonomisk stabilitet og lavere arbeidsledighet at penge-, struktur-, finans- og inntektspolitikk virker sammen». Dette har finansministeren sagt seg enig i, og dette har flere av Stortingets partier sagt seg enig i. Det vil bety at det ligger mer ansvar på storting og regjering, mindre ansvar på Norges Bank, og at Norges Bank faktisk må ta hensyn til at en ren inflasjonsstyring, som de så langt har valgt å definere dette som, ikke er riktig og ikke er i tråd med det som er Stortingets forutsetning. Det betyr ikke, slik bl.a. Siv Jensen var inne på, at Stortinget skal diktere, eller på noen måte ha løpende dialog med, Norges Bank. Norges Bank er gitt det operative ansvaret for dette – selvfølgelig er de det. Og Djupedal skal ikke drive og terge dem i utide om det, men de må delta og selvfølgelig akseptere at det er offentlig politisk interesse rundt dette, at det er et offentlig ordskifte rundt dette, og at stortingsrepresentanter vil ha ulik tilnærming til dette. Det er altså ikke slik at pengepolitikken er definert ut av den økonomiske politikken og som sådan ikke er en del av den offentlige debatten. I det øyeblikket en så viktig komponent ikke er en del av den offentlige debatten, er vi på ville veier. De må selvfølgelig akseptere å være under et særdeles kritisk søkelys kontinuerlig. De signalene som her er gitt fra et flertall av partier, er jeg godt tilfreds med. Jeg regner også med at Norges Bank vil legge vekt på det i framtidige vurderinger i hovedstyret. I Økonomisk utsyn, som jeg refererte fra også i min interpellasjon, sier direktøren for sentralbanken avslutningsvis i forordet – og jeg synes dette kan være en viktig påminning til Stortinget om hvilke utfordringer vi står overfor: «Må vi akseptere en svekkelse av tradisjonelle norske verdier som lav ledighet og relativt jevn inntektsfordeling for å kunne delta effektivt i det internasjonale økonomiske samkvemmet, og hvem vil i så fall høste gevinstene? Eller kan utformingen og gjennomføringen av den norske økonomiske politikken tilpasses disse prosessene slik at sentrale felles mål fortsatt kan nås?» Jeg er helt enig i at dette vil være en hovedutfordring for det politiske miljøet, men da må man også se helheten og ikke bare fragmenter av den økonomiske politikken.