trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
Først vil jeg si at jeg synes det er veldig positivt at det er så mange menn som har deltatt i denne debatten i dag. Jeg vil også berømme representanten fra Kristelig Folkeparti, som setter ord på et tema som vi vet er meget følsomt i de kristne miljøene. Når vi diskuterer voldsproblematikk mot kvinner, kommer vi heller ikke forbi å se på våre krisesentre. Det er viktig at vi bygger ut og styrker krisesentrene i alle delene av landet vårt. Det er også viktig at vi klarer å sikre et mest mulig likt tilbud over hele landet, og her vet vi at det er store forskjeller kommunene imellom. Arbeiderpartiet mener det er viktig at vi utarbeider et helhetlig forslag til hjelpetiltak som kan virke for en tidsavgrenset periode. Det er viktig at disse tiltakene omfatter profesjonell hjelp av psykolog og advokat, hjelp til bolig og tilbud om skolering og utdanning. Vi må som samfunn ta en bredere gjennomgang av ulike problemstillinger knyttet til vold mot kvinner og barn. Jeg synes også at forslaget om en prøveordning med en regional enhet i våre tre nordligste fylker er verdt å se nærmere på, og jeg håper at statsråden vil arbeide videre med disse spørsmålene. Men når vi diskuterer dette problemet, er det også viktig at vi tenker på barns rettssikkerhet. Vi er nødt til å få styrket bl.a. barns stilling i dommeravhør. Helt til slutt har jeg et spørsmål. Jeg kan ikke nok om dette feltet, men jeg prøver meg: Etter det jeg kjenner til, har DNA-registeret lite omfang. Derfor vil jeg spørre om hva som konkret blir gjort av departementet for at dette registeret kan brukes på en forsvarlig og skikkelig måte.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
Det er flertall for alle Arbeiderpartiets forslag i dag. Men vi synes statsråden har gitt så positive signaler i debatten vi hadde om denne saken, at det er grunn til å ta ham på alvor og gi ham muligheten til å følge dem opp i departementet. Derfor ber jeg om at forslagene våre blir omgjort til oversendelsesforslag.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Representanten Orheim stilte i grunnen ganske mange spørsmål i eitt og same spørsmål. Eg skal prøva å svara på det meste av det. Når det gjeld retten til sjukepengeutbetalingar, har eg lyst til å minna om at situasjonen er uendra for dei to fyrste vekene av ein sjukemeldingsperiode, som då gjeld dei fleste. Eg kan gjerne innrømma at det var ikkje det lettaste forslaget å bera fram i budsjettet, men vi var nøydde til å finna innstrammingar i budsjettet for at vi skulle få ned renta. Og då var det fleire tiltak der som ikkje var lette å bera fram, og dette var eitt av dei. Det har eg ikkje problem med å innrømma. Når det gjeld kontantstøtta, går den etter vedtaket av statsbudsjettet til både rike og fattige – det gjer den – og det gjer òg støtta til barnehageplass, den går òg til rike og fattige. Når det gjeld den statlege støtta til kontantstøttemottakarane, er det akkurat det same systemet som for den statlege støtta til barnehageplassane. Når det gjeld forskjellshandsaminga mellom Oslo og Bergen, er det noko som Regjeringa kjem tilbake til når vi skal legga fram stortingsmeldinga om utjamning av levekår. Det finst ikkje noka lov i dag som gjer meg heimel til å pålegga kommunane å føra den same praksisen, men eg reknar med at når stortingsmeldinga kjem til Stortinget, har Regjeringa òg tatt standpunkt, og vi må då eventuelt fylgja opp dei vedtaka som blir fatta. Eg har òg lyst til å seia at det er veldig store skilnader i dag òg i støttebeløpet til sosialhjelpsmottakarar, nokon får mindre, og nokon får meir. Dermed har kommunane ein fridom til å vurdera dette, og eg har – fordi det er så stor skilnad frå den eine kommunen til den andre, sagt at det får gå, men eg vonar at vi kan få eit likare system i alle kommunane våre.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Eg skjønar at representanten er utolmodig. Men vi har lagt eit løp her i Regjeringa som eg stiller meg fullt ut bak. No veit vi at vi òg i alle åra som ligg bak oss, har hatt eit veldig ulikt støttenivå når det gjeld sosialhjelpsutbetaling, og det er ein av dei tinga vi ynskjer å sjå på i stortingsmeldinga om utjamning av levekår. Og så lenge det er såpass store skilnader, får vi leva med denne skilnaden òg, og eg ynskjer å seia at kommunane sjølve har fridom til å vudera om dei ynskjer at kontantstøtteordninga skal reknast med eller ikkje reknast med. Om eg vart overraska – eg vart vel kanskje overraska over tala, ikkje over at det kom til å bli forskjellar. Det visste eg, fordi vi ikkje klart sa frå og fremma lovforslag om at det skulle vera lik praksis. Men som representanten sikkert veit, er det ulik praksis når det gjeld barnetrygda, og det har vore slik i alle år utan at den førre regjeringa har tatt tak i det. No har vi tatt tak i begge desse ordningane for at det skal bli ei jamnare fordeling av støtta, og då vonar eg òg at det blir likare i tida som kjem.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Ja, Sosial- og helsedepartementet har sendt ut eit rundskriv, som representanten seier, og der står det at kontantstøtta kan reknast inn saman med dei andre stønadene. Men vi veit òg at kommunane har full fridom med omsyn til om dei vil rekna den inn eller ei. Det er det eg prøver å understreka i svara mine. Det kommunale sjølvstyret er rådande òg på dette området. Grunnen til at eg forsvarer det så langt, er at det er så store skilnader mellom kommunane når det gjeld kor mykje dei gir i sosial stønad. Eg vonar at denne regjeringa skal klara å få til ei jamnare fordeling enn vi har hatt til no i samfunnet, og då kjem vi med eit klarare råd. I det rundskrivet som er sendt ut, er alle ulike støtteordningar tatt med. Dei kan kommunane legga inn dersom dei ynskjer det. Som eg òg svarte til førre spørjar, er det eit tilbakevendande spørsmål om barnetrygda skal vera med eller ikkje. Det står òg i rundskrivet, og det blir behandla ulikt.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Det er som eg seier og har sagt mange gonger, ulik praksis. Det har òg Regjeringa sagt at det kan vera til vi tar eit standpunkt. Det standpunktet kjem i meldinga om utjamning av levekår. Eg synest faktisk det er viktig å understreka her den skilnaden som er kommunane imellom allereie i dag. Eg trur derfor det er viktig at vi før vi gir eit eintydig svar, får eit meir likt system enn det vi har klart å få til i dag. Når ein då får eit meir likt system, er det òg lettare å gi eit klart råd. I proposisjonen om kontantstøtta står det at dette skal vera ei hjelp til barnefamiliane til å få meir tid saman. Då er det klart at det ligg ei grunnhaldning der. Men samtidig veit vi at når kommunane skal betala ut sosialhjelpsstønaden, ser dei forskjellig på desse tinga. Når det er så stor skilnad mellom kommunane, har Regjeringa sagt at det får gå, og så får vi koma tilbake til dette. Og då vonar eg òg at vi har eit system som er meir utjamnande og med mindre skilnader enn det systemet vi har i dag.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Ja, eg trur faktisk eg har sagt det ganske klart, og eg meiner det òg står bl.a. i den proposisjonen vi sendte til Stortinget, at kontantstøtta skal gå til å betra barnefamiliane sine moglegheiter til å ha meir tid saman. Så har eg òg sagt klart at så lenge det er så store skilnader kommunane imellom som det er i dag, har kommunane fridom til å ta det med eller ikkje, akkurat som dei har den same fridomen i høve til barnetrygda. Regjeringa vil så ta eit endeleg standpunkt når meldinga blir lagd fram, og då vil det òg bli fylgt opp med eventuelle lovforslag, dersom det blir nødvendig.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-10:
Jeg vil gjerne stille statsråden et oppfølgingsspørsmål om hva Regjeringen egentlig mener, hva den egentlig ønsker. Barne- og familieministeren har ved flere anledninger gitt uttrykk for at hun sterkt beklager at enkelte kommuner innregner kontantstøtten som en del av inntektsgrunnlaget for sosialhjelpsmottagere. Men i rundskriv til kommunene sendt ut fra Helse- og sosialdepartementet den 1. desember 1998 står det klart at kontantstøtten er blant de økonomiske rettigheter som skal innregnes i inntektsgrunnlaget før sosialhjelp utbetales. Nå er det slik at det stort sett er byråkrater som leser rundskriv, og det er stort sett foreldre og andre velgere som leser aviser og hører på TV-sendinger, så hvordan vil statsråden forklare denne dobbeltkommunikasjonen fra Regjeringens side?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-10:
Å bli utsatt for seksualisert vold eller regelmessig vold i hjemmet medfører sterke psykiske påkjenninger. Belastningen blir ikke mindre av lang ventetid før domstolsbehandling, liten troverdighet i rettssaken, eller at saken faktisk henlegges før den kommer så langt. Den aktuelle rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord, som Bekkemellem Orheim har vist til, er i sannhet skremmende lesning. Den dokumenterer samtidig et tydelig behov for at det forskes mer på dette området. Det er derfor prisverdig at rapporten foreligger, og at den innarbeides i Regjeringens handlingsplan. Denne typen vold mot kvinner og barn bli sjelden anmeldt, og overgriperne blir sjelden dømt. Jeg har merket meg at hele 80 pst. av overgrepene mot barn under ti år henlegges i stor grad på grunn av bevisets stilling. Tilsvarende tall for voldtekter var skremmende 77 pst. Slike tall oppfordrer selvfølgelig ikke til anmeldelse. Uten et sterkt og profesjonelt mottaksapparat når vi heller ikke videre. Flere må tørre å anmelde overgrepene. Da trenger vi en opprustning av støtten som tilbys de kvinner som blir utsatt for seksuelle overgrep eller regelmessig mishandling, slik at de får mot og krefter til å gå gjennom en rettssak, samtidig som de må få hjelp til å bearbeide både de psykiske og de fysiske påkjenningene. For å øke antall domfellelser vurderer Høyre også om politiet i større grad vil kunne anmelde beviselige overgripere der ofrene ikke selv tør eller vil gå til et slikt skritt, eller trekker anmeldelsen tilbake. Et godt fungerende hjelpeapparat er selvfølgelig en forutsetning for dette. På den annen side må rettsapparatet sikre rask, forsvarlig domsbehandling, og politiet må ha både ressurser og kompetanse til å gjøre sin del av jobben. Rapporten har her pekt på store utfordringer med hensyn til den høye henleggelsesprosenten og manglende vilje ute i felten til å etterforske disse sakene. Jeg ser behovet for oppbygging av regional og sentral kompetanse og bedre koordinering av denne etterforskningen, og det vil være riktig om den kompetansen som bygges opp sentralt og regionalt, blir en ressursbase som kan brukes for å øke kompetansen i hele landet. Rapporten peker på at innføringen av toinstanssystemet har medført ytterligere saksbehandlingstid. Det er en ekstra byrde for offeret både i ventetiden og ved selve domsbehandlingen. De utfordringene som foreligger i forhold til behandlingen av ofrene ved et slikt system, håper jeg at vi kan få komme tilbake til ved en senere anledning.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
Forvirringa vert i grunnen større og større for meg når det gjeld dette spørsmålet. Eg er glad eg ikkje sit som sosialhjelpsmottakar ute i Noreg og lurer på om eg no skal få mellom 2 000 og 3 000 kr meir i månaden – eller ikkje. Eg håpar at nokon kan klargjera det. For det statsråden gjorde sist veke, og på ein måte nektar for no, var å seia at eigentleg burde alle behalda kontantstøtta. No seier statsråden at det får vera opp til kommunane. Så sa Magnhild Meltveit Kleppa, som høyrer til den same regjeringa, på årsmøtet i Rogaland Senterparti at ho ikkje var noko opptatt av inntekter i forhold til sosialhjelp. Ho var ikkje opptatt av om det skulle verta opp mot 3 000 kr – eller kanskje dobbelt så mykje dersom ein har to ungar – i forskjell mellom folk, men ho ville jobba for minstenormer. Det er greitt at ein jobbar for det, men det vert veldig uklare signal. Korleis skal klientane oppfatta dette, korleis skal sosialkontora oppfatta det, og korleis skal fylkesmannen oppfatta det?
Terje Johansen (Venstre), 1999-03-10:
Jeg har et spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren. I en interpellasjonsdebatt før jul om offentlige servicekontorer fortalte statsråden at Regjeringen arbeider aktivt med å få til en samordning mellom sosialetat, trygdeetat og arbeidskontor i kommuner, og der har vært gjort flere forsøk med dette. Det syntes jeg var en god idé. Jeg har da til min forbauselse fått en rekke henvendelser fra mitt eget fylke, Akershus, hvor det fremgår at et prosjekt som tar sikte på nettopp dette, mer eller mindre er gått i stå. Kan statsråden fortelle hva hun kan gjøre for å få fart i dette prosjektet?
Terje Johansen (Venstre), 1999-03-10:
Jeg har akkurat gjennom media fått referater fra regjeringskonferansen om budsjettet for år 2000, og der fremgår det med all mulig tydelighet at Regjeringen vil fortsette å holde den stramme linjen for å få rentenivået ned. Men det fremgår også der at kostnadene øker automatisk, folketrygd, sykelønn osv., i størrelsesorden mer enn 5 milliarder kr i året. Det betyr at vi må kutte kostnader, og jeg ser også på dette offentlige servicekontorprosjektet og STA-prosjektet i Akershus som ett av flere virkemidler for å få senket kostnadene. Jeg vil håpe statsråden kan bidra til å sette fart i dette, for med en statsadministrasjon som nå koster oss over 80 milliarder kr i året, bør det være mulig å oppnå samordningseffekter som også vises på kostnadssiden.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-10:
Jeg skal få stille spørsmål til utenriksministeren. I den prosessen som nå pågår med en mulig utvidelse av NATO, stilles det en rekke krav til medlemslandene. Utgangspunktet er at vi ser NATO som en allianse som skal forsvare demokratiets interesser. Derfor stilles det krav om at det i nye medlemsland skal være politisk kontroll med militæret og ikke militær kontroll med politikken, og vi stiller krav om at disse landene skal være rettsstater. Da er det et paradoks at et av medlemmene i alliansen i dag, dvs. Tyrkia, ikke innfrir noen av de kravene vi stiller til nye medlemmer. Tyrkia er ikke en rettsstat, og i Tyrkia er det militær kontroll med politikken mer enn det er politisk kontroll med militæret. Jeg vil derfor spørre utenriksministeren: Den tyrkiske ledelsen er veldig vestvendt, veldig opptatt av å bli en del av det gode selskap i Vesten, bl.a. i NATO og EU. På hvilken måte har Norge brakt Öcalan-saken og kravet om en rettferdig rettssak opp i NATO? Og på hvilken måte vil Norge bruke NATOs organer til å sørge for at det blir stilt de samme krav til Tyrkia som de vi nå stiller til nye potensielle medlemsstater i NATO?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-10:
Jeg er selvsagt helt enig med utenriksministeren i at det ikke er snakk om å boikotte Tyrkia eller så å si støte dem ut av det vestlige samarbeid, men om en dialog og et press på Tyrkia. Og da mener jeg NATO er særlig velegnet av flere grunner, delvis fordi Tyrkia selv legger så stor vekt på NATO og de tunge vestlige institusjonene, men også fordi dette dreier seg om NATOs eget moralske grunnlag. Foran det strategiske konsept og drøftingene i Washington er det jo fra amerikansk side krav om at NATO skal være en organisasjon som forsvarer demokratiet over hele kloden. Hvordan skal man på noenlunde trygt moralsk grunnlag kunne gjøre det, i det hele tatt diskutere å gjøre det, så lenge man i sine egne rekker har et land som eklatant bryter helt opplagte ting, som krav om advokat, krav om å velge sin egen advokat, krav om internasjonale observatører ved rettssaker etc.? Derfor vil jeg gjenta spørsmålet om ikke nettopp NATO er stedet for nå å legge tydeligere press på Tyrkia om en rettferdig rettssak for Öcalan.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Når det gjelder menneskerettighetssituasjonen i Tyrkia, vil representanten Solheim være kjent med at dette er spørsmål som vi drøfter i multilaterale fora, men også bilateralt. Spesielt har man brukt Europarådet, som har et spesielt ansvar for menneskerettigheter i lys av at de administrerer Menneskerettighetskonvensjonen, hvor også Tyrkia er medlem, og har tiltrådt denne konvensjonen. Men vi har også intensivert den bilaterale dialogen med Tyrkia når det gjelder menneskerettigheter. Menneskerettighetsministeren besøkte i den egenskap bl.a. Tyrkia i fjor, og vil fortsette den dialogen. Når det gjelder spørsmålet om NATOs rolle i forbindelse med menneskerettigheter, er det ingen tvil om at vi også har drøftet menneskerettigheter. Vi drøfter godt styresett mer generelt innad i NATO, og det er riktig at når man ser på det nye strategiske konseptet, vil også en rekke saker av politisk art når det gjelder godt styresett og demokrati, være med i det. Men jeg mener vi har en rekke andre organer, både multilaterale og bilaterale, som er bedre egnet til både å drøfte menneskerettighetsspørsmål og å legge press på land i menneskerettighetssaker, enn akkurat NATO.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
I forbindelse med sitt tilleggsspørsmål kom kanskje representanten Solheim i skade for å komme med en del påstander som ikke nødvendigvis er helt riktige. Meg bekjent har vi heller ikke i Norge anledning til å ha internasjonale observatører ved rettssaker, så jeg er noe usikker på om det er så veldig stor forskjell på Norge og Tyrkia i den konkrete saken. Det er også min forståelse at Öcalan har fått rett til å velge sine advokater. Utgangspunktet for spørsmålet er derfor muligens ikke helt korrekt. Men vi bruker, som jeg sa, NATO, for vi er ikke fornøyd med menneskerettighetssituasjonen i Tyrkia, og det er derfor vi har satt i gang en dialog med Tyrkia. Den har vi intensivert bilateralt. Jeg tror personlig at Europarådet og det bilaterale er mer hensiktsmessig, men vi bruker, som jeg sa, også NATO i denne sammenheng, i en bredere sammenheng når det gjelder menneskerettigheter.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
La meg først si at vi er opptatt av Öcalans rettssak, som representanten Valle vil være kjent med, og følger den nøye. Når det gjelder spørsmålet om Öcalan har bedt om politisk asyl i Norge, er jeg ikke kjent med det. Jeg har sett dette i mediene, og jeg er blitt konfrontert med det av spesielt Klassekampen. Jeg har aldri mottatt en slik henvendelse, og har sagt at vi ikke har vurdert dette, fordi det ikke er kommet en henvendelse til oss med en slik anmodning. Så mitt svar på det er at det ikke har vært vurdert, fordi vi ikke har fått en slik henvendelse.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Jeg har stor forståelse for representanten Ludvigsens moralske forargelse. Jeg tror den er sunn og riktig, og jeg skal gjerne påta meg både press og kjeft – hvis det er et parlamentarisk uttrykk, president – for at vi ikke gjør nok når det dreier seg om en god sak. Representanten Ludvigsen gir tross alt Regjeringen en viss kreditt, men så drukner den i den moralske forargelsen etterpå, når han sier at vi ikke prioriterer. Representanten Ludvigsen viser selv til at man i 1997 hadde 900 000 kr til nødhjelp i Russland. Jeg har nettopp fortalt Stortinget at vi i 1998 hadde 55 mill. kr. Det er en relativt stor økning – med all mulig respekt. Hvis jeg nå ikke tuller med tallene, fortalte jeg vel at det var 14 mill. kr + 40 mill. kr, så det skulle bli bortimot 55 mill. kr som er satt av, slik at det i hvert fall er en økning fra 900 000 kr til 55 mill. kr. Jeg er enig med representanten Ludvigsen når han sier at vi må hjelpe på det humanitære feltet hvis vi skal lykkes på andre områder. Det var nettopp grunnlaget for at Regjeringen, da den overtok formannskapet i Barentsrådet for Norge i fjor, dreide retningen fra et næringslivsorientert arbeid mot å styrke de myke verdiene, fordi vi så at helse og utdanning var en forutsetning for at vi også skulle kunne få en økonomisk vekst i Russland. Men vi må samtidig ikke gå fra den ene ytterlighet til den andre, fordi det er viktig, som jeg er helt sikker på at representanten Ludvigsen er enig med meg i, at det på lang sikt er bedre å lære folk å fiske enn bare å gi dem fisk. Dette gjelder ikke minst i Nordvest-Russland. Derfor har vi et ansvar også for å se på de mer langsiktige tiltakene, selv om det er en akutt nød, som vi ikke skal glemme. Innenfor de forslagene som vi nå har lagt frem for Stortinget om 100 mill. kr, er nødhjelp et viktig område. Jeg kan ikke akkurat nå si hvor stor andel som er nødhjelp, men det er iallfall en relativt stor andel. Dette er noe vi drøfter med norske frivillige organisasjoner, og det kan godt hende at det er rom for mer. Men det vi igjen også skal huske på, som jeg er sikker på at representanten Ludvigsen er opptatt av, og som russiske myndigheter er opptatt av, er at også kanalene er viktige. Vi skal ikke gjøre norsk bistand til svartebørsvarer. Derfor er det viktig at vi har et mottaksapparat som hele tiden er godt nok. Det har vi hatt i samarbeid med Røde Kors, Kirkens Nødhjelp, Samemisjonen. Og det skal vi sørge for at vi fortsatt har.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Representanten Ludvigsen har fremmet et par forslag. Jeg vil foreslå at Regjeringen får lov til å se på dem. Jeg kan ikke se at det i de to forslagene som er lagt fram, er noe vi skulle være imot. Vi vil vurdere dette fremover, og jeg håper at vi skal kunne se på dem på en måte som også tilfredsstiller representanten Ludvigsen. Jeg må imidlertid si at jeg ikke forstår forslag nr. 1 slik som representanten Frost Sterri forstår det. Etter OECDs regelverk er det ikke mulig å innrapportere bistanden til Nordvest-Russland som ODA, som offisiell utviklingshjelp, men det skal ikke forhindre oss fra å bidra. Det ønsker heller ikke Regjeringen å gjøre. Når det gjelder det budsjettet som vi nå har lagt fram, og det nye forslaget på 100 mill. kr, er det litt vanskelig for meg å si akkurat hvor stor del som vil gå til humanitær bistand. Foreløpig ser det ut til at det kan være ca. 15 mill. kr. Men vi har et nært samarbeid med frivillige organisasjoner, og jeg håper at denne debatten i dag og den fremtidige debatten blir en debatt om hvordan vi best mulig skal hjelpe befolkningen i Nordvest-Russland, og ikke nødvendigvis en kappestrid hvor man forteller hvor lite Regjeringen gjør eller har gjort. Det å samarbeide med frivillige organisasjoner er noe som jeg vil påstå at de aller fleste norske regjeringer har gjort, fordi de har sett at vi har et stort og godt nettverk av frivillige organisasjoner. Denne regjeringen har nå ikke gjort noe mindre, vil jeg våge å påstå, når det gjelder støtte til og samarbeid med frivillige organisasjoner. Det er noe av det samarbeidet som også gjør at vi tror at vi har gode kanaler inn til befolkningen i Nordvest-Russland. Men noe av dilemmaet i all type nødhjelp er at vi ofte ikke greier å hjelpe godt nok. Det skyldes ikke bare manglende bevilgninger, men det skyldes også at vi står i et dilemma når det gjelder ansvarlighet for kanalene inn, slik at ikke de midlene og gavene vi gir, blir misbrukt. Jeg vil si som et apropos til representanten Kvakkestad at russiske myndigheter har vist et godt samarbeid. De har på lokalt nivå tatt initiativ nettopp til å endre regelverket slik at vi skulle nå fram med vår nødhjelp. Og jeg vil forsikre både representanten Ludvigsen og Stortinget for øvrig at Regjeringen vil fortsette dette arbeidet i samarbeid med norske frivillige organisasjoner og i samarbeid med russiske myndigheter, til beste for befolkningen i Nordvest-Russland.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-10:
Retten til å velge sine egne advokater blir nokså illusorisk når advokatene blir utsatt for trusler, slik at de blir tvunget til å trekke seg. Men jeg vil komme litt videre inn på Öcalan og hans skjebne. Da Öcalan ble kidnappet og ført til Tyrkia, hadde han forsøkt å få innpass i flere vestlige land, og han hadde med seg et fredsinitiativ. Ingen vestlige land ville ta imot ham, og ingen ville vurdere den fredsplanen han ville diskutere. Öcalan signaliserte at tida nå var inne for en politisk løsning på den langvarige krigen mellom den tyrkiske staten og kurderne. Det har kommet fram at Öcalan også ville ha innpass i Norge og prøve å få Norge til å være med på å diskutere denne fredsplanen. Jeg vil gjerne vite om det stemmer at Norge har fått denne henvendelsen, og hvis Öcalan har fått nei, vil jeg gjerne også vite hva grunnene er til at Norge ikke ville ta på seg denne lederrollen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-10:
Samfunnets holdninger til seksuelle overgrep mot kvinner og barn og prioriteringene når det gjelder å sørge for både rettssikkerhet og hjelp, gir kvinner og barn signaler om hva de er verdt, og til nå har innsatsen vært lavt prioritert. Men de tiltakene som etter hvert nå kommer, har kommet etter et langvarig arbeid fra store deler av kvinnebevegelsen. Seksuelle overgrep mot kvinner og barn har store konsekvenser for samfunnet og for dem som volden er blitt utøvd mot. Den volden har både noe med makt å gjøre, og den har noe med kjønn å gjøre. Derfor er arbeidet for reell likestilling viktig for å hindre seksualisert vold. Voldtekt er en handling som vil prege den som blir voldtatt, i årevis, på livstid dersom hun – fordi det oftest er en hun – ikke får hjelp. Både for barn og voksne handler det om reaksjoner på det å miste råderetten over sin egen kropp, om å bli invadert, tatt makta over og ydmyket på det aller groveste. Uten hjelp finner vi dem igjen i hjelpeapparatet, men med andre diagnoser, som uføretrygdet, med rusproblem, med angstproblem, som prostituert og med diverse uklare lidelser. Å bli trodd når en kvinne endelig melder fra om mishandling eller voldtekt, er helt vesentlig for at hun skal kunne ta fatt i livet sitt igjen. For å bli trodd må politi og påtalemyndighet ha nok kunnskap, slik at sakene kan føres helt fram til doms. Rapporten fra Kvinneuniversitetet Nord må tas på alvor, fordi den viser at sedelighetssaker har lav prestisje, videre at det ikke er nok kunnskap verken i forhold til vitnepsykologi eller etterforskningsmetoder. Heller ikke er den tverrfaglige innsatsen god nok. Dette er kompliserte saker med hensyn til bevisførsel, fordi gjerningsmannen – og det er oftest en mann – og den utsatte ofte er bekjente eller i familie. Ofte er det slik at ofrene tar på seg all skyld og skam. Det er en god idé å prøve ut en regional enhet for etterforskning og påtale av saker som gjelder seksuelle overgrep og vold. Men samtidig er det nødvendig å tilføre kompetanse og sørge for at den blir brukt på en systematisk måte i resten av landet. Den kompetansen som tydeligvis både Bergens-politiet og Oslo-politiet viser at de har, må tilføres andre. Og det er kanskje ikke noen tilfeldighet at nettopp Oslo-politiet og Bergens-politiet viser at de nå har en kompetanse, for det tror jeg har skjedd gjennom et veldig godt samarbeid bl.a. mellom akuttmottakene for voldtekt. Rapporten avdekker at det er altfor mange saker som blir henlagt, og det er alvorlig. Men det er like alvorlig at det er fordommer i rettsapparatet, og at disse fordommene gjør at ofrene ikke har rettssikkerhet. Heftet til arbeiderpartikvinnene er blitt harselert over i media, og jeg må innrømme at det har vært en litt klønete takling. Men hva er skandalen? Jo, skandalen er at fordommene fremdeles finnes.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Vi kan raskt konstatere at vi er enige om at den humanitære situasjonen er alvorlig for store grupper av folk i Nordvest-Russland, og at humanitær hjelp må kombineres med andre tiltak. La meg derfor gjenta det jeg sa i mitt første innlegg, at norske myndigheter har gjort og gjør mye i Barentsregionen. Det er ingen tvil om det. Men det gjøres for lite på det humanitære feltet. Det er der behovet er enormt. Skal vi lykkes med en del av de andre tiltakene, enten det er innenfor helse, eller det er innenfor næringsutvikling, må vi også se til at den humanitære situasjonen for de verst stilte blir bedret. Og her er det at vi ikke har gjort nok i forhold til behovet, og vi har ikke gjort nok i forhold til det vi som nabo burde yte. Statsråden gir gjennom sitt innlegg inntrykk av at nå foretar man en kjempestor satsing. Det er jo, for å si det pent, bare delvis riktig. For det første har jeg inntrykk av at Regjeringen ikke prioriterer godt nok. Man prioriterer alle tiltakene samtidig av en for liten pengesum. Og selv om man nå i St. prp. nr. 38 har foreslått en økning på 100 mill. kr til Sentral- og Øst-Europa, betyr jo ikke det at det er en økning i forhold til den innsatsen vi har gjort tidligere år. Vi konstaterer at Regjeringen ikke hadde tilstrekkelig oversikt i høst, når man i budsjettforliket påstod at det var midler nok. Jeg er fortsatt moralsk forarget over at Regjeringen i en timelang redegjørelse i Stortinget ikke fokuserte på Nordvest-Russland. Men jeg er tilfreds med at utenriksministeren nå har fokusert på dette, og jeg er ikke i tvil om at utenriksministeren har mye å bidra med når det gjelder sin kollegas forståelse av problemene der oppe. Men fokusering er altså ikke nok. Det vi nå må få til – og det haster, for ennå er vinteren lang – er å sette inn ressurser slik at vi kan lindre nøden for de fattigste og ofrene for den russiske finanskrisen og den økonomiske kollapsen der oppe. La meg få lov til å gjenta spørsmålet, for det går ikke godt nok fram av St. prp. nr. 38, der Regjeringen foreslår 100 mill. kr til atomsikkerhetstiltak og Samarbeidsprogrammet for Sentral- og Øst-Europa: Når statsråden så sterkt understreket at Regjeringen vil prioritere, kan han da si noe mer konkret om hvordan man nå vil prioritere disse 100 mill. kr til humanitær hjelp? Kan statsråden forsikre om at det nå er penger nok? I Høyre tror vi ikke det, og når vi skal behandle St. prp. nr. 38 i utenrikskomiteen, kommer vi i innstillingen til å komme med konkrete forslag om økte bevilgninger øremerket den humanitære situasjonen.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-10:
Representanten Hove sa at jeg var «enøyd» i mitt engasjement. Mitt svar til det er: Takke meg til det framfor å være blind! Jeg har et engasjement, og det deler jeg med mange. Utover det ganske land har man et bredt engasjement til beste for dem som lider nød. Det er mitt anliggende med denne interpellasjonen. Men jeg er også enig med utenriksministeren – som jeg også oppfatter har et sterkt engasjement i Nordvest-Russland, uten at jeg verken vil påstå at han er blind eller enøyd – i at vi må passe på at vi i vår humanitære bistand ikke gjør Nordvest-Russland avhengig av nødhjelp. Dessverre – holdt jeg på å si – er det heller ikke noen risiko for at så skal skje. Til det er situasjonen altfor alvorlig. Men vi må også rykke fram, som statsråden ganske riktig sier, kombinert med humanitær hjelp og andre bidrag som kan være med på å bygge opp samfunnet og de ulike infrastrukturene i et land som nå er i ferd med å kollapse på grunn av den økonomiske krisen. Da jeg reiste interpellasjonen sist i januar, var det en reaksjon på bistandsministerens redegjørelse om den norske humanitære bistand. Jeg er svært tilfreds med at både den debatten vi hadde i februar i etterkant av statsrådens redegjørelse om den humanitære situasjonen, og engasjementet her i dag viser at det er en bred politisk enighet om at vi nå skal øke vår bistand. Jeg håper at vi også skal være villig til å se på hvordan vi finansierer det, og at vi ikke nå skal ri prinsipper om fordeling mellom utviklingsland og nærområdene slik at det blir til hinder for at vi kan finne midler nok til å øke innsatsen vår i disse områdene. Jeg er enig med utenriksministeren i at vi har økt vår innsats fra 900 000 kr i 1997 til 55 mill. kr i 1998. Jeg minner om at det også har sammenheng med at norske bønder gjennom jordbruksavtalen sammen med staten har bidratt til å få dette store løftet. Ellers sitter vi igjen med 15 mill. kr. Dette illustrerer bare igjen at frivillig sektor har gått i spissen for vårt engasjement i Nordvest-Russland. Det jeg og mange nå ber om, er at vi skal kombinere en offentlig krone og la den yngle med de kronene som det store engasjementet rundt om i landet har initiert, og som er den viktigste biten av innsatsen. Men jeg er redd for at med den fremdriften vi har, vil kua sulte mens gresset gror – i dette tilfellet folk som er verst stilt. Jeg er overrasket over at representanten Tor Nymo er så tilfreds med Regjeringen. Han er på dette området også uenig med sin partikollega, fylkesordføreren i Troms.
Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-10:
Jeg har fremmet to forslag, som er omdelt. Vi ville nok ha foretrukket å få dem vedtatt her og nå, men vi velger å oppfatte de positive utsagn som er kommet fra flere representanter, bl.a. Nybakk fra Arbeiderpartiet og Steensnæs fra Kristelig Folkeparti, og ikke minst utenriksministerens utsagn om at han fant dette interessant, som uttrykk for en forpliktende vilje til å vurdere behovet for økt innsats for humanitær bistand i Nordvest-Russland både i forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 38 for 1998-99, hvor det er foreslått 100   mill. kr ekstra til Baltikum og Russland, og dernest i revidert nasjonalbudsjett. Vi omgjør forslagene til oversendelsesforslag.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
La meg først understreke at det ikke er tvil om alvoret i det som interpellanten har tatt opp. Jeg støtter fullt ut den beskrivelsen som Ludvigsen gir her, og også behovet for bistand, og jeg synes at representanten Ludvigsens engasjement er prisverdig. Ingen grense i verden markerer en større forskjell i levestandard enn grensen mellom Norge og Russland. Den humanitære situasjonen i Nordvest-Russland er prekær, og det er nødvendig at Norge, de øvrige nordiske land og EU både legger opp til langsiktige samarbeidsprosjekter med Russland og erkjenner behovet for umiddelbar humanitær bistand. Fra Arbeiderpartiets side er vi likevel litt forundret over interpellasjonen og de forslagene som er lagt fram, av to grunner. Høyre var i budsjettforliket med Regjeringen før jul sterkt medvirkende til nedskjæringen i bevilgningene både til Russland og Øst-Europa, og jeg tror Ludvigsens historiebeskrivelse er noe mangelfull i den forbindelse. Vi var også misfornøyd med framlegget fra Regjeringen på dette området, og vi foreslo i finansinnstillingen en økning utover proposisjonens forslag. Da Høyre kom inn i forliket, ble imidlertid bevilgningen ytterligere kuttet. Jeg vil også sette spørsmålstegn ved å legge fram to verbalforslag om økte bevilgninger til Russland i revidert nasjonalbudsjett i dag, når det faktisk ligger en tilleggsbevilgning på 100 mill. kr til behandling i utenrikskomiteen. Vi skal i neste uke ha debatt om humanitær bistand til Russland, og dermed blir det galt å forskuttere den debatten med to verbalforslag her i dag. Det får vi heller komme tilbake til i neste uke. Jeg synes for så vidt at representanten burde trekke forslagene nå og heller vurdere dem i neste uke. Kanskje burde også interpellasjonen ha blitt tatt samtidig med behandlingen av proposisjonen. Men når den kommer til behandling, ønsker vi en skikkelig debatt om de nye sosiale skillelinjene i våre nærområder, om fattigdomsproblemet som setter seg fast, om langtidsledige og om direkte sosial nød. Men vi ønsker også en debatt om strukturelle problemer, som utenriksministeren også understreket, og en ufattelig rikdom hos noen få, som trolig kan tilskrives mangel på effektive forvaltninger og offentlige og sivile organisasjoner, få tradisjoner for privat næringsutvikling og mangel på økonomiske spilleregler og et demokratisk lovverk, som altså fører til bl.a. en prekær mangel på tilbud innen helse, utdanning og eldreomsorg. Norge bør spille en aktiv rolle for å utvikle vårt nabolag,(presidenten klubber) både gjennom de regionale samarbeidsorganene og ved å bidra til å styrke – og konkretisere – den nordlige dimensjon i EU(presidenten klubber)(presidenten klubber) for å avhjelpe nød. Men den debatten kommer vi altså tilbake til i neste uke. (presidenten klubber) (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-03-10:
Jeg er tilbøyelig til å være enig med Kristin Krohn Devold i at viktigere enn å legge inn nye forslag på dette feltet nå er å få gjennomført det som faktisk er vedtatt av Stortinget, og at det ikke alltid er de raskeste og mest lettvinte løsningene som gir varige resultater, særlig ikke når det gjelder å bekjempe vold på mer langsiktig basis. Jeg er også enig med interpellanten i at vi ikke kan akseptere det omfanget av vold som vi har i storbyen i dag. Oslo har uten sammenlikning, tror jeg, den største voldsbelastningen i Norge. Både antallet legemsbeskadigelser og antall trusler om vold har økt i tillegg til ran av butikker, kiosker, bensinstasjoner osv., og vi leser om dette hver eneste dag. Det er gjerne ungdom som får skylden for dette, men undersøkelser om ungdom og kriminalitet viser at de fleste ungdommer nok er bedre enn sitt rykte og er opptatt både av skole og nærmiljø. Det er omkring 5 pst. av all ungdom, dessverre de fleste gutter, som står for mesteparten av den alvorlige kriminaliteten. Oslo sentrum har dessuten i økende grad blitt arena for mer gjengpreget vold og kriminalitet. Jeg ledet høsten 1998 et arbeid med barns og ungdoms oppvekstmiljø i Oslo. Vi brukte veldig mye tid på å gå ut i miljøene. For å bedre oppvekstmiljøene og forebygge vold utført av barn og unge, ville vi prøve å finne ut hvordan hverdagen faktisk er i bydelene, i skolene, for ungdom fra ulike etniske miljøer, i flerkulturelle bydeler bl.a. Vi oppdaget hvordan bibliotekene hjalp barn fra fremmedspråklige miljøer med lekselesing og sikret at de kom gjennom ungdomsskolen. Dette var elever som var briljante i matematikk, men som ikke skjønte oppgaveteksten, for hjemme snakket de ikke norsk. På politistasjonen fikk vi høre om hvordan politiet, betalt av storbymidler for øvrig, tar ungdom med et desperat behov for voksenkontakt med på weekendtur på landet. Vi fikk på fritidsklubbene høre om gutter fra innvandrermiljøer som ikke får satt rammer tilpasset norske regler og norske lover. For å forebygge ungdomskriminalitet må vi vite noe om de strukturelle utviklingstrekkene som skaper volden, men vi må også ha synlig politi, ikke minst på kveldstid og i helgene. Jeg merket meg at statsråden sa han ville nedsette ressursgrupper for forebygging av ran i sentrum. Det arbeidet som politiet utfører i samarbeid med skole og bydelsforvaltning osv., er også helt nødvendig. Det er også viktig at vi sikrer at ungdommen har den nødvendige respekt for lover og regler, også ved at saksgangen går raskere i domstolene. Man har ved domstolen i Oslo allerede satt i gang et arbeid, og jeg tror ikke det vil være riktig å fatte noe vedtak om en hurtigdomstol her og nå.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 1999-03-10:
Det er ikke vanskelig å slutte seg til den vurdering at situasjonen i Nordvest-Russland er vanskelig for mange. Spørsmålet er da: Hvordan løses dette på en mest mulig hensiktsmessig måte? Svaret på dette vil nok variere noe ut fra hvilke forhold som må anses å veie tyngst ved en helhetlig vurdering. Fremskrittspartiets utgangspunkt blir da: Hva vil tjene det russiske folk både på kort og ikke minst på lang sikt? Den hjelp som gis fra Norge ut fra et frivillig og medmenneskelig utgangspunkt, må vi forsøke å slå ring om. I den sammenheng vil hjelp fra det offentlige kunne gis på flere måter. Det kanskje mest hensiktsmessige er å kunne veilede og tilrettelegge i forbindelse med varepartiers utførsel og innførsel til Russland. Det kan faktisk virke noe underlig at et land som opplever det enkelte karakteriserer som «pinefull» nød, har handelshindringer som vanskeliggjør hjelp. Slik sett kan det se ut som om situasjonen bl.a. i nordvest ikke medfører at Russland ønsker å foreta praktiske og nødvendige tilpasninger som vil gjøre forholdene for menneskene der bedre. Det er bekymringsfullt at en sosialistisk og kommunistisk preget duma ikke er villig til å gjøre det som er nødvendig for at deres egen befolkning skal få de varer og tjenester vi her tar som en selvfølge. Dette bringer oss videre til de langsiktige problemer bistand til Russland vil kunne medføre. Russland har i de senere år mottatt svært store midler til stabilisering og videreutvikling. Likevel kan en neppe hevde at Russland har tatt altfor store skritt fremover. Dette skyldes nok i stor utstrekning det før nevnte flertall i Dumaen, og at det ikke får orden på fundamentale markedsøkonomiske grunnpilarer. Spørsmålet om f.eks. privat eiendomsrett viser på mange måter Russlands problemer i et nøtteskall. Det vil være til liten nytte for naboland å gi bygningshjelp til Russland når russiske myndigheter selv ikke gjør noe for å stabilisere grunnforholdene. Russland har faktisk alle muligheter til å bli en stor nettoeksportør av matvarer med sitt fantastiske jordbruksareal. De har kunnskaper om naturressurser til å bli et fremgangsrikt industriland. Men dette betinger at Russland selv tar tak i problemene og gjør det som faktisk må gjøres. Vi må ikke komme i en situasjon der russiske myndigheter mister eierforholdet til det som faktisk er et russisk problem.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-03-10:
Det kunne selvfølgelig vært fristende å gå på mer langsiktige prinsipielle linjer i den russiske situasjonen både politisk og økonomisk, slik representanten Kvakkestad nå begynte på. Jeg velger likevel å gå direkte løs på det som er den akutte humanitære situasjon. Det er uten tvil uttrykk både for solidaritet og for sterke bånd til vårt nabofolk når mangel på matvarer, klær og medisiner utløser et så heftig og dypt engasjement hos både enkeltpersoner og organisasjoner som det vi ser i Nord-Norge. Det er et engasjement som fortjener den ros og den honnør som utenriksministeren nå nettopp har gitt uttrykk for, og det er vel også det samme engasjementet som representanten Svein Ludvigsen har som bakgrunn for sin interpellasjon her i dag. Han spør: Hva vil Regjeringen gjøre som strakstiltak? Utenriksministeren har nå nettopp gitt et svar som viser at Regjeringen på ingen måte forholder seg passiv til denne situasjonen, slik Ludvigsen gir inntrykk av gjennom sin formulering av interpellasjonen, og som han faktisk forsterker i sitt innlegg. Jeg synes hans kritikk skyter langt over mål – det viser utenriksministerens innlegg. Jeg viser også til det som er blitt nevnt om at Stortinget om kort tid skal drøfte anvendelsen av de 100 mill. kr som er foreslått som tilleggsbevilgning til ulike tiltak, bl.a. til Nordvest-Russland. At utenriksministeren nå har redegjort for at Regjeringen ønsker å prioritere humanitær bistand innenfor de gitte budsjettrammene, understreker ytterligere at Regjeringen i aller høyeste grad har oppmerksomhet rettet mot de vanskelige levevilkårene i området. Helse og miljø er viktige samarbeidstiltak, likeledes utvikling av demokratiske prosesser og institusjoner. Jeg tror dette er viktig for en mer langsiktig løsning av de problemene vi ser bl.a. i Nordvest-Russland. Jeg tror også det er viktig å stimulere til næringsutvikling, og det er vel ingen grunn til å legge skjul på at nettopp på dette området har en kanskje ikke kommet så langt som det en hadde håpet på. Likevel må vi ikke miste av syne disse viktige målsettingene når vi også diskuterer strakstiltakene. Som utenriksministeren også sa i sitt innlegg: Vi må unngå at befolkningen i Nordvest-Russland blir varig avhengig av nødhjelp. Helt kort når det gjelder de to forslagene som representanten Ludvigsen har fremmet på vegne av Høyre: Jeg vil anmode sterkt om at representanten oversender disse til Regjeringen uten realitetsvotering. Jeg er enig med representanten Nybakk i at når vi nå skal behandle ekstrabevilgningen på 100 mill. kr, hvor humanitær bistand er en del, burde det være unødvendig å fremme dette til realitetsvotering her i dag.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-03-10:
Jeg merket meg at representanten Steensnæs var indignert over de utfall og den kritiske holdning interpellanten måtte ha mot Regjeringens innsats i forhold til Nordvest-Russland. Jeg vil da bare minne representanten Steensnæs om at utgangspunktet for behovet for å fremme denne interpellasjonen, var en reaksjon på at utviklings- og menneskerettighetsministeren ikke fant det bryet verdt å nevne Nordvest-Russland i en nærmere timelang redegjørelse om humanitær bistand. Jeg synes representanten Steensnæs bør legge seg det på minne at dette var utgangspunktet for interpellasjonen. Når det gjelder utenriksbudsjettet på 11 milliarder kr, går 55 mill. kr til Øst-Europa. 9/10 av utenriksbudsjettet går til internasjonal bistand i andre verdensdeler enn vår egen. Bevilgningene til miljø- og demokratitiltak i Sentral- og Øst-Europa er kraftig redusert de senere årene. Høyre har hvert eneste år på 1990-tallet foreslått økninger i disse bevilgningene. Ikke minst har vi vært opptatt av atomopprydding på Kola. Grunnen til at våre nærområder kommer til kort i bevilgningssammenheng, bunner etter vårt syn i to forhold, for det første at stortingsflertallet mangler tilstrekkelig forståelse for det medansvaret Norge har for utviklingen i de nye demokratiene øst for oss. Dette medansvaret kan vi ikke utøve bare ved å uttrykke verbal støtte og holde taler om hvor viktig det er at omstillingsprosessen i øst må lykkes. Vi må også bidra økonomisk, og her har Høyre vært pådriver. For det andre har stortingsflertallet gjennom mange år sett seg blind på målsettingen om at 1 pst. av BNI skal bevilges til bistandsformål. Fordi demokratitiltak, humanitær hjelp og støtte til andre tiltak i våre nærområder ikke er definert som offisiell bistand, inngår ikke disse midlene i denne 1-prosenten. Og det fører til at flertallet er særdeles motvillige til å bruke bistandsmidler i nærområdene. Dette er bakgrunnen for forslag nr. 1 som interpellanten har fremmet – et forslag som vil innebære at bevilgning til humanitær hjelp i nærområdene vil gå over budsjettposter som rapporteres som offisiell utviklingshjelp. Når det gjelder den saken som det er henvist til, og som nå ligger til behandling i utenrikskomiteen, kan jeg bare bekrefte at på bakgrunn av de svar utenriksministeren så langt gir på hvordan bevilgningssituasjonen er for dette området, vil Høyre foreslå en ytterligere bevilgning på 50 mill. kr når vi kommer så langt.