Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-12-08:
Hvis man var på ferie i USA og ble spurt om hvor mange ferieuker man har i Norge, er jeg sikker på at man hadde svart fem. Og så hadde man vel kanskje lagt til at det faktisk er noen som har enda mer ferie. For eksempel har lærerne fri i åtte uker, og vi som sitter på Stortinget, har møtefri fra juni til oktober – men det er altså ikke fri.(Munterhet i salen) Man hadde garantert aldri tenkt at det finnes noen her i landet som ikke har den femte ferieuken, men det er det faktisk. Det er det Senterpartiet har ønsket å gjøre noe med, gjennom det lovforslaget vi behandler nå. (Munterhet i salen) Nesten alle har fem ferieuker. I et brev av 12. november til SV gir statsråd Høybråten oss tallene som viser at 74 pst. har tariffestet rett til en femte ferieuke. Dette er alle i offentlig sektor, som utgjør omtrent 35 pst. av landets 2,1 millioner arbeidstakere. I tillegg kommer alle organiserte med tariffavtaler i privat sektor – 810 000 arbeidstakere, om lag 53 pst. av dem i privat sektor – og alle de som jobber i bedrifter og bransjer som følger tariff. Med disse arbeidstakerne er det sannsynlig at det er ca. 90 pst. som har en femte ferieuke. Alle burde ha fem ukers ferie. Det mener et flertall i komiteen – Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Resten av komiteen – regjeringspartiene og Fremskrittspartiet – mener ikke det. De mener det er for dyrt, og at det kan ramme kostnadsnivået i konkurranseutsatt næringsliv. Dermed viser de at de faktisk ikke har satt seg inn i hvordan forholdene i arbeidslivet er. Når 90 pst. har en femte ferieuke, har så å si alle i konkurranseutsatt næringsliv en femte ferieuke. De som ikke har det, er de som jobber i hotell- og restaurantsektoren, de som jobber i handel og kontor-sektoren, de som er midlertidig ansatt, og de som ikke er i forhandlingsposisjon. Kort sagt: De som ikke har en femte ferieuke, er de som har svakest tilknytning til arbeidslivet, de med dårligst betalte jobber, og de som har de dårligste arbeidsforholdene. Vi har i Norge lang tradisjon for at først kjemper fagbevegelsen fram goder, velferdsordninger, og deretter gjøres det til lov som gjelder alle. 40-timersuken er et eksempel på det. Andre deler av arbeidsmiljøloven gjaldt først i deler av næringslivet og deretter i hele, da det ble lovfestet. Trygderettigheter har vi, og vi har det forslaget som fagbevegelsen fremmet i forbindelse med siste lønnsoppgjør, nemlig at vi skulle ha tjenestepensjoner til alle, noe i og for seg Regjeringen sluttet opp om. Så dette er en bred tradisjon, og det er en lang tradisjon vi har hatt i Norge. Det er to forhold som vi kan trekke fram, som ikke ennå er lovfestet. Det er 37,5 timers uke. Vi regner med at vi i Norge har 37,5 timers uke, men fortsatt står det i arbeidsmiljøloven at vi har 40 timers uke. En annen ting er det vi diskuterer nå, en femte ferieuke, som vi ennå ikke har i loven. Vi er for at folk skal få en femte ferieuke, men vi stemmer imot i dag. Grunnen til det er at vi mener at det i utgangspunktet må være fagbevegelsen selv som fremmer kravet og sier at nå mener vi at det som vi har kjempet fram, skal gjelde alle arbeidstakere. Det er en grunn til at vi stemmer imot i dag. Jeg merket meg med glede – får jeg vel si – at statsråden i brevet til oss av 12. november skriver at departementet i løpet av våren vil gå igjennom loven, høre partene i arbeidslivet og vurdere om loven skal endres. Det synes jeg er bra. Men fra flertallets side mener vi statsråden må komme tilbake til Stortinget etter at han har foretatt denne vurderingen, med en oversikt over hvor mange det er som i dag ikke omfattes av en femte ferieuke. Jeg har merket meg at regjeringspartiene ikke har vært med på dette. Derfor vil jeg avslutte innlegget mitt med å be statsråden i sitt innlegg gjøre rede for om man tenker å komme tilbake igjen til Stortinget. Det synes vi hadde vært bra, for vi håper fagbevegelsen tar oppfordringen om å fremme dette kravet på vegne av dem som i dag ikke er omfattet av en femte ferieuke. Så skal vi gjøre vårt her i Stortinget for å sørge for at dette blir noe som gjelder alle i Norge.