trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-02-16:
Det kommer hele tiden henvendelser fra mennesker som sliter med svært stor gjeldsbyrde. De føler seg marginalisert i en tid hvor alle økonomiske piler tilsynelatende peker oppover. Det er vanskelig å ha lite penger i et samfunn der alt koster. Det er lett å møte gjeldsofrene med en moraliserende pekefinger, men vi vet at mange har sammensatte utfordringer knyttet til helse, rus og økonomisk evne. Dette er ikke beregnende kynikere som ønsker fordeler på andres bekostning. Jeg hadde forventet bred støtte fra regjeringspartiene til forslagene i denne saken. Vi husker alle hvordan representanter fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet reiste rundt i siste valgkamp og lovte å utrydde fattigdom og prioritere de svake. Det er behov for en viss oppmykning av kravene i gjeldsordningsloven. Jeg kan ikke se at dette vil redusere den generelle betalingsmoral eller virke støtende for kreditorene, slik det hevdes i innstillingen fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Tvert imot vil jeg si at slike endringer vil være et humant håndslag til dem blant oss som strever aller mest. Alle som har postkasse og telefon, vil vite at tilbudene om usikrede forbrukslån kommer hyppig og er betydelige. Ikke sjelden drives det en aggressiv markedsføring for denne type forbrukslån, og de gis uten en grundig vurdering av om lånet er forsvarlig. I Kristelig Folkeparti mener vi at lovgiver bør motivere til at kredittyterne foretar en langt grundigere kredittvurdering i det enkelte tilfellet, og vi vil derfor lovfeste en absolutt foreldelsesfrist på fem år for usikrede forbrukslån. Med en slik bestemmelse vil det ikke være mulig for kredittyter å innkreve forbrukslån etter at femårsperioden er gått, og markedsføringen av slike lån vil trolig av den grunn bli mer moderat. Jeg er glad for støtten til å vurdere et gjeldsregister, slik at finansinstitusjonenes kredittvurdering skal bli mer reell. Jeg er glad for støtte til gratis veiledningstjeneste for økonomi og gjeld på telefon – og en egen nettportal. Avslutningsvis vil jeg takke for en konstruktiv debatt, og jeg la merke til de svarene som spesielt statsråden understreket. Men jeg håper at ikke det politiske engasjementet for landets gjeldsofre stopper ved behandlingen av denne saken i dag. Det er behov for årvåkenhet, omsorg og initiativ for å gi dem som sliter med for stor gjeldsbyrde, en lettere hverdag.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-06-01:
Det har vært sagt mye godt både av saksordføreren og av representanten Anette Trettebergstuen. Jeg skal ikke dra det helhetsperspektivet som de trakk opp. Dette er ikke nødvendigvis en invitasjon til å se på alle forhold ved FN, men jeg vil benytte anledningen til å ta opp en del ting som har skjedd. Jeg er veldig enig med saksordføreren når hun sier at det er en utfordring å få FN til å fungere. Vi er alle avhengige av at FN fungerer optimalt og best mulig. Representanten Trettebergstuen var også innom det. Derfor er vi også enige om at det er et reformbehov. Det å bringe de reformene fremover, som jeg tror de fleste ser behovet for, er noe av utfordringen. Innfallsvinkelen til hvordan vi skal få det til, blir viktig. Vi står sammen med de øvrige partiene i de aller fleste merknadene. Jeg synes at det meste av det som skjer i FN – jeg vil benytte anledningen til å si det – er positivt, det er viktig, og det er et godt arbeid. Vi må allikevel fra tid til annen benytte anledningen til å ta opp problemer og utfordringer som vi må tørre å fokusere på for å få et bedre FN. For å få FN til å bli det redskapet vi trenger i verdenssamfunnet, må vi tørre å fokusere på problemene. En av merknadene vi ikke er med på denne gangen, er at vi på det nåværende tidspunkt trenger en egen kvinneorganisasjon. Vi er helt enig i problemstillingen knyttet til kjønnsperspektivet, likestillingsproblematikken og kvinners rolle i mange land, som er av en helt annen karakter enn det vi gjerne skulle ha sett. Men om en egen organisasjon løser de utfordringene, er vi usikre på. FN er vel ikke først og fremst kjent for mangel på organisasjoner, kanskje snarere det motsatte. Vi skulle gjerne i en slik sammenheng trukket opp en helhetsdebatt, diskutert og sett på følgende: Er det noen organisasjoner vi kan slå sammen? Er det noe vi kan legge ned? Er det noen som kan spisse sine oppgaver mer, osv.? Vi ser altfor ofte at man legger til nye ting, og det blir mye overlapping. Vi er svært usikre på om det skaper det mest effektive FN. Siden vi er midt oppe i en reformdiskusjon, tror vi ikke det er veien å gå å foreslå nye organisasjoner, men at tematikken er viktig, og at den må komme sterkere inn på FNs agenda, er vi enige om. Vi tror at det er en bedre måte å adressere problemene på. Selv om det jeg nå skal si, ikke nødvendigvis angår den 61. ordinære generalforsamling, vil jeg likevel få kommentere at Zimbabwe ble valgt til å lede kommisjonen som skal jobbe med bærekraftig utvikling. Det i seg selv viser noe av problemet vi har med å gjøre, og er en utfordring for verdenssamfunnet. Hvordan løser vi slike problemstillinger? Hvordan møter vi dem? Hvordan tar vi tak i det arbeidet som Zimbabwe skal lede, og som er viktig? Hvordan forholder vi oss til Zimbabwe i en slik situasjon? Hvordan kan vi havne i en slik situasjon at et land som nærmest er en parodi, blir valgt til å lede et slikt viktig arbeid? Vi får ta med oss det gledelige at Hviterussland ikke fikk en plass i Menneskerettighetsrådet.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2007-06-01:
Jeg passet på, i mitt innlegg, å understreke at vi for tiden ikke ser behovet for denne kvinneorganisasjonen, men skjer det den type endringer som her skisseres, med sammenslåinger osv., er vi selvfølgelig villige til å revurdere det. Dessverre er det ikke det historien er preget av. I kompromissets navn kommer gjerne de nye organisasjonene – og så blir de gamle værende. Det er mange grunner til det, men jeg skal ikke komme inn på det. Nå var ikke dette en bred FN-debatt, den hadde et mer avgrenset område. Utenriksministeren skal være trygg på at når vi er ute og reiser – i hvert fall i de møtene jeg har vært med på, hvor også representanten Jensen har vært med – har vi i vår spørsmålsform fremført kritikk og tatt opp kritiske spørsmål. Det vil vi fortsette å gjøre. Det er ikke forbeholdt bare den hjemlige norske presse, men vi synes det er en meget interessant diskusjon å ta med oss når vi reiser rundt og møter FN. Det er sammenheng mellom det vi sier ett sted, og det vi sier et annet sted. Jeg understreket at vi er enige om veldig mye, f.eks. om Norges innfallsvinkel til dette, og vår kritikk av FN må ikke ta vekk det perspektivet at vi står sammen om veldig mange viktige verdier og det konkrete arbeidet. Samtidig tror vi at det noen ganger er viktig å sette ting i perspektiv og virkelig prøve å dytte på noe for å få fremgang – for FNs skyld og for verdenssamfunnets skyld. Hvis vi bare lar ting skure og gå, aksepterer det og sier at ja, ja, det må jo være slik, er jeg redd vi kan havne i en situasjon hvor vi får et FN vi ikke er tjent med. Som jeg også sa i mitt innlegg: Hvilken innfallsvinkel vi velger til reformarbeidet i FN, er krevende og vanskelig. Vi har sagt at vi kanskje bør være noe mer tilbakeholdne med den pengestøtten vi gir, for nettopp å presse FN i en reformvennlig retning. Jeg innrømmer gjerne at det her er mange dilemmaer. Jeg deler også mange av de perspektivene som representanten Østby trekker frem. Det er dilemmaer, det er utfordringer, og det er vanskelig å få dette «teamet», som representanten Trettebergstuen snakket om, til å fungere best mulig. Det er ikke enkelt, det er en utfordring. Vi velger en noe annen tilnærming til noen av disse problemstillingene enn det Regjeringen og utenriksministeren gjør, men jeg tror vi vil det samme.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-06-01:
La meg innledningsvis få takke saksordføreren for en grundig gjennomgang av den innstillingen som ligger på bordet. Det er med tilfredshet jeg konstaterer at det er en stor grad av enighet i denne salen om hovedlinjene i vårt arbeid. Det er fra Senterpartiets side også et sterkt ønske om at vi må få framgang i gjennomføringen av en del av det reformarbeidet som absolutt er nødvendig, og som er framhevet av andre talere. La meg få benytte denne anledningen til å fokusere på noen felt som ikke er nevnt. Det har vært jobbet med å få i stand et sentralt Emergency Response Fund, og jeg er glad for å konstatere at vi fra norsk side har vært en av foregangsnasjonene. Hvis ikke jeg tar feil, er det lagt på plass ca. 250 mill. kr. Jeg tror vi i tillegg må påta oss et arbeid for å prøve å aktivisere andre nasjoner, for det var en betydelig grad av enighet etter den store tsunamikatastrofen om at vi måtte få på plass et slikt fond for å kunne få til en effektiv innsats de første timene etter en katastrofe. Jeg håper og tror at vi kan være i stand til å fortsette det arbeidet. Et annet viktig felt er arbeidet med havretts- og fiskerispørsmål. Der vil jeg understreke viktigheten av det Regjeringen gjør i sitt arbeid med å få til legitime, bærekraftige fangstmetoder, og arbeidet med å få stans i ulovlig, ureglementert og urapportert fiske. Det er alarmerende når vi ser at 80–90 pst. av det som er de maritime ressurser som er nyttbare for menneskeheten, faktisk er overbeskattet. At vi er så heldige at vi har et lite hjørne av vår klode, den nordlige delen av Norskehavet og Barentshavet, der vi har – og vi skal ikke skryte for mye av oss selv – noenlunde kontroll og balanse, er bra, men la oss jobbe videre med det mål å få til en skikkelig forvaltning av den øvrige delen av verdens ressurser. Jeg konstaterer med glede at det jobbes med å få avklart yttergrensen for den norske sokkelen og få det med i Havrettstraktaten. Det er et arbeid som er veldig viktig, og som vi vil se aktualisert i tida som kommer. I likhet med saksordføreren hadde jeg den glede å få være med på et møte med Chiles president, som med et smil konstaterte at også Chile er med på arbeidet med å få et forbud mot klasevåpen. Der synes jeg at vi har gjort en god innsats, og jeg håper at vi klarer å holde ved like intensiteten i det arbeidet i tida som kommer – fordi det er nødvendig. Det siste som skjedde i Libanon, viser tydelig hvilke ulykkelige konsekvenser det har for de menneskene som blir truffet av slike våpen. Jeg er også glad for at Norge gjør et tydelig arbeid – og har en tydelig rolle – for å få i stand bindende avtaler om spaltbart materiale. Det gjøres et viktig alliansearbeid for å sette i gang internasjonale forhandlingsprosesser for å nå de mål vi har. Det er også gledelig å konstatere at Norge har en aktiv rolle i arbeidet for å få til internasjonale patentavtaler i tråd med konvensjonen om biologisk mangfold. Vi står på trygg og god grunn i det arbeidet, og jeg tror FN i tida som kommer, tydeligere enn tidligere vil se at rollen er nødvendig.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Jeg blir ofte beroliget når jeg hører på representanten Høglund, for han er myk og nyansert. Han sier det ikke er enkelt, og det er helt riktig. Men mitt spørsmål var jo at jeg gjerne skulle sett referatet fra møtene ute, hvis representantene Høglund og Jensen der sier det som ble sagt tidligere i vinter, nemlig at FN kan være et ødeleggende organ for verdensfreden. Det mener jeg ikke er innenfor den tradisjonen som representanten Høglund hevder, at vi er enige om det meste, og at vi vil det samme – for hvis det er holdningen, vil vi ikke det samme. Når det gjelder det at man bør være nøye med at man ikke utbetaler penger til programmer man ikke har tillit til, at man er kritisk til bruken av andres penger, mener jeg igjen at representanten Østby hadde et godt poeng. Gjennomgående står FNs programmer seg meget godt i forhold til hva som er pengebruk ellers. Her må Fremskrittspartiet tåle fokus på ord og handling og budsjettforslag, hvor det altså er til dels dype kutt i bevilgningene til det FN gjør, bl.a. freds- og forsoningsarbeid. Det vil ha effekt. Jeg mener at dette ikke er et tema for en bred FN-debatt, men det er tross alt en debatt om arbeidet i FN det siste året. Og vi lever jo i år, vi arbeider med FN år for år, og da er det ikke unaturlig at vi også fokuserer på de prinsipielle spørsmålene.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Det er ikke mye å legge til. Jeg er enig i det representanten Solberg sier, at det er viktig å få denne saken opp i Stortinget. Jeg har jo merket meg at i den tiden jeg har hatt det ansvaret jeg har nå, har vi hatt flere debatter om denne type tema. Jeg tror også det er viktig, for det legges også merke til både i det land det gjelder og i våre hjemlige miljøer. Det forholdet representanten Solberg peker på, at norske borgere kan føle seg intimidert på noen måte, tror jeg dessverre er et fenomen som ikke bare gjelder den vietnamesisk-relaterte delen av vår befolkning; også andre grupper kan faktisk oppleve enda verre ting, og det må vi fokusere på. Så er det også slik at dette med norsk bistand og måten vi bidrar til det sivile samfunn på, må vi fortløpende vurdere. Hvordan er vi effektive på det? Dette tror jeg også var noe statssekretær Stenhammer tok opp under sitt besøk. Så er det alltid rom for å gjøre mer, men det viktige er å gjøre det riktige og finne balansen mellom dialogen som vi har som land, og det vi gjør med andre land. Og så er det da å se dette i et perspektiv: Hvordan har menneskerettighetssituasjonen utviklet seg det siste året, de siste to årene? Men tar vi et lengre perspektiv, de siste 10–20 årene – hvilken vei går det? Da tror jeg vi må klare å finne denne avveiningen mellom hvor den generelle trenden går, og hvor det vi kan kalle mer konjunkturelle trender, går. Altså: Innvarsler dette skiftet vi har sett rundt årsskiftet i forbindelse med WTO, en ny varig kurs fra myndighetene, eller kan det være andre forhold knyttet til vietnamesisk politikk som også ligger bak? Derfor er det viktig at vi har en ambassade i Hanoi som følger det politiske arbeidet, at vi har besøk fra Norge til Vietnam som kan få med seg endringene i dette landet, og at vi har en nær dialog med andre land i ASEAN. Her vil jeg særlig trekke fram et viktig land for oss, nemlig Indonesia, som jo er et land som har gått ganske tydelig i demokratisk retning, og som vi har en meningsfylt dialog med om dette, fordi de igjen tar disse temaene med seg inn i ASEAN-fora. Vi vet også at land i regionen nok har en større påvirkningsmulighet enn det vi har som er langt unna. Så det er et bredt register vi må spille på.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Jeg skal være veldig kort. Jeg synes innleggene har vært gode og diskusjonen prinsipiell, konkret og praktisk knyttet til både navn og grupper og kategorier mennesker som opplever en krevende menneskerettighetssituasjon. Et par kommentarer: Representanten Tørresdal var opptatt av hva vi får igjen for MR-dialogen – virker den? Det mener jeg er et fundamentalt godt og viktig spørsmål. Det er vanskelig å gi et veldig presist svar, fordi vi jo ikke etter en slik dialog kan gå inn og måle med et barometer eller på en statistikk hva som har skjedd. For meg er det to styrende prinsipper. Det ene er: Hvilken følelse sitter vi igjen med over noen tid av disse møtene? Hva har det ledet til? Hvordan oppfattes det av myndighetene, og hvordan er det med på å sette et fokus internasjonalt og gi oss tilfang på informasjon som vi kan bruke i de prosessene vi er involvert i internasjonalt? Jeg viste til kommentarene til Kina-dialogen, som jeg mener er en illustrasjon på at langsiktig arbeid gir resultater. Den andre innfallsvinkelen til det spørsmålet er: Hva er alternativet? Alternativet kan selvfølgelig være at vi sier til Vietnam at vi bryter dialogen, fordi vi anser at den ikke blir fulgt opp på riktig måte, og at den ikke gir resultater. Jeg tror det i den nåværende situasjon er et lite heldig virkemiddel, som jeg ikke tror kommer til å få stor effekt. Vi må holde fast ved dialog, men vi kan altså bruke den ved å arbeide med dagsordenen – med hvem vi tar med på møtene, hva vi setter på dagsordenen, og hvor kritiske vi er rundt hvert enkelt møte, slik at dette ikke blir en slags grå tradisjon som er forutsigbar. Det tror jeg må være veien å gå. Så vil jeg til sist takke interpellanten, representanten Solberg, for debatten og si meg enig i det hun sier om at vi ikke må relativisere menneskerettigheter. Det er jeg enig i. Men jeg synes – selv om det ikke var et gjennomgangstema – at hennes kommentar om at venstresiden nærmest var låst fast i Vietnam-krigens bilde, egentlig ikke var særlig treffende for denne debatten. Her mener jeg at hele Stortinget – bredt – har vært enig om prinsipielle spørsmål knyttet til menneskerettigheter i Vietnam og Asia. Jeg tror også vi har trukket noen linjer som vi i hvert fall må ha med om Vietnams ganske dramatiske utvikling siden begynnelsen av 1980-årene. Det er ikke noen unnskyldning for eller legitimering av at man er relativistiske overfor menneskerettigheter, men vi må også ha det med i et bredere bilde. Jeg synes at Stortinget i denne debatten har vært prinsipielt, skrevet inn i den tradisjonen at ulike regjeringer har fulgt samme kurs. Jeg tror vi vil stå oss på at vi klarer å ha en felles norsk front i disse viktige prinsipielle spørsmålene.
Erna Solberg (Høyre), 2007-06-01:
Jeg vil takke statsråden for redegjørelsen. Jeg er enig i at det viktigste vi kan gjøre når det gjelder menneskerettigheter, er å sørge for å finne effektive virkemidler som gjør noe med menneskerettighetene i de landene vi arbeider overfor. Det er først og fremst der man skal være opptatt av det, samtidig som vi skal være opptatt av det jeg mener man bør gjøre internasjonalt nå, nemlig uttrykke en ganske krass skuffelse over at det synes som om Vietnam har forespeilet noe de ikke hadde tenkt å gjennomføre for å kunne bli medlemmer av WTO. Jeg tror ikke det er et poeng å legge inn nye føringer for hva en ny WTO-avtale i denne runden skal innebære, men jeg tror det er viktig å sørge for at også disse spørsmålene bringes inn og tas opp i forhold til det som ble omtalt i den forrige debatten, nemlig menneskerettighetsarbeidet til FN, og at man påpeker de utfordringene som er. Vietnamesiske myndigheter må oppleve dette ikke bare i en direkte dialog, men også ved at man i internasjonale fora påpeker den utfordringen det er at et land som er på positiv vei, får slike tilbakeslag fordi de internasjonale sanksjonene er mindre fordi man har oppnådd et medlemskap som man ønsket. Så har jeg lyst til å si at jeg har ikke tatt opp denne interpellasjonen fordi jeg tror at Regjeringen ikke er opptatt av det, men fordi jeg tror det er viktig at landets nasjonalforsamling tar en reell diskusjon om dette. Det bidrar til å manifestere at vi er opptatt av utviklingen i Vietnam, men det er også en påpekning av bl.a. det forhold at mange nordmenn nå opplever en viss engstelse etter rapportene nettopp fra dem som har vært arrestert og intervjuet i Vietnam, der det i den sammenhengen kom frem opplysninger som tyder på at man må ha ganske detaljert kjennskap til de norske miljøene for å kunne stille den type spørsmål som ble stilt. Jeg er glad for at statsråden sier at han vil følge dette opp, for det er også bekymringsfullt hvis det er en aktivitet mot menneskerettighetsaktivister utenfor landets grenser fra Vietnams myndigheter. Så er jeg opptatt av at vi bør finne rom for hvordan vi kan hjelpe frivillige organisasjoner og uavhengige observatører slik at de kan delta. Det er flere temaer som er viktige i forholdet til Vietnam, som ytringsfriheten, politisk pluralisme, som selvfølgelig er en utfordring til kommunistpartiet, men også spørsmålet om religionsfrihet. Ikke bare buddhistene opplever å ikke kunne gjøre det man oppfatter som å være helt naturlig sosialt arbeid, for det virker provoserende mot de vietnamesiske myndighetene, men også de kristne i de nordlige områdene og fjellområdene opplever å bli undertrykt, og i stor grad opplever man også at det er vanskelig for internasjonale observatører i disse områdene å kunne følge med på hva som faktisk skjer i Vietnam. Jeg vil takke statsråden for det han så langt har sagt. Men jeg vil også si at det her er rom for å gjøre enda mer, for situasjonen nå krever at man slår ned på en slik negativ utvikling.
Erna Solberg (Høyre), 2007-06-01:
Jeg synes denne interpellasjonsdebatten helt klart har vist at alle politiske partier i Norge stiller seg bak at vi er nødt til å ha en aktiv holdning mot menneskerettighetsovergrepene som foregår i Vietnam, og at det er viktig å ha en dialog. Men det er også viktig å gi klar beskjed om hva vi mener om den utviklingen som er blitt forverret i løpet av de siste månedene. Det er farlig å begynne med relativisering av menneskerettigheter. Jeg synes av og til at vi har en tendens til å unnskylde brudd på menneskerettigheter litt med at man skal ha en sosial og økonomisk utvikling. Men jeg tror det er viktig å se at to menneskerettigheter, nemlig ytringsfriheten og retten til å kunne prøve sin sak for et rettsvesen, er de grunnleggende sikkerhetsmekanismene, uansett hvilket system og hvilken velferd man er kommet til, for å få et samfunn hvor folk tør og har muligheten til å si sin mening. Det er de to grunnleggende tingene jeg tror man alltid må sette fokus på: Rettssystemet skal verne om retten til å kunne si ting, og at det skal være mulighet til å kunne si sin mening og påvirke. Og det er de to tingene som oppleves som spesielt vanskelig i Vietnam for øyeblikket. For selv om man nå har holdt på ganske lenge og brukt mange penger fra mange land på å få til juridiske reformer for å sikre enkeltindividets rettigheter, så har man ikke kommet langt nok, og man har fortsatt et system hvor det altså er mulig med administrative beslutninger som innebærer at personer blir sendt både til rehabiliteringsleire og til mentalsykehus. Senest i fjor ble en advokat som var talsmann for bønder som i den økonomiske utviklingens navn mister sine landområder og ikke har muligheten til å drive lenger, administrativt sendt til mentalsykehus fordi han forsvarte bønders rettigheter. Selv om det er få dissidenter i antall, er det sprengkraft, både i Kina og i Vietnam, som gjør at kommunistpartiene er redde. Det ene er at bøndene beveger seg fordi den økonomiske utviklingen fratar mange fattige det lille levebrødet de hadde. Og det andre er at man opplever at korrupsjonsproblemene – for mangelen på åpenhet i et samfunn skaper også grunnlag for korrupsjon – fører til massemisnøye, som truer kommunistsamfunnene. Det er deler av den økonomiske utviklingen som har den type sider. Da synes jeg det er viktig at vi, selv om færre sulter, fortsatt holder fast på at ytringsfrihet, menneskerettigheter og retten til å kunne få en «fair trial», som alle de som nå er mest opptatt av rettsvesenet gjennom amerikanske såpeserier, vet det heter, skal gjelde grunnleggende rundt omkring i alle land.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-06-01:
Som flere før meg har nevnt: Vietnam opplever en kraftig økonomisk vekst. Utenlandske investeringer skyter i været. Landet er nå verdens nest største riseksportør, og vietnamesiske bønder er klare til å sende stadig nye landbruksprodukter ut på verdensmarkedet. Andre sektorer, som tekstil og IT, gjør seg også gjeldende. Myndighetenes økonomiske politikk gir gode resultater. Utad virker det som om landet går gjennom store økonomiske og politiske reformer. Men skinnet bedrar. Samtidig som myndighetene tilpasser seg en stadig mer markedsliberalistisk økonomisk politikk, strammer de inn grepet på befolkningen. Mange vietnamesere nærer et sterkt håp om at økonomisk frihet vil føre til politisk frihet. De ønsker grunnleggende demokratiske rettigheter på linje med oss her i Vesten. Men Vietnam har i likhet med Kina lagt seg på en kurs som innebærer en rivende økonomisk utvikling ledet av et autoritært kommunistisk regime. Ingen politisk opposisjon tillates, og det er liten ytringsfrihet. Regimet slår hardt ned på mennesker som kjemper for grunnleggende rettigheter som religions- og forsamlingsfrihet, som mange før har nevnt. Landet har i dag flere hundre politiske og religiøse fanger, og det rapporteres stadig om tortur og mishandling. Videre legges det sterke bånd på pressen, og det er et økende problem at journalister fra vestlig presse ikke slipper inn i landet. Gruppen av dissidenter som tør opponere, utsettes for regelrett trakassering av politiet. Sentrale virkemidler er kontinuerlig overvåking, ransaking av hus, konfiskering av datamaskiner og daglige avhør. Venstre – og jeg – er svært bekymret for denne utviklingen i Vietnam, og jeg vil berømme Høyre for å fokusere på menneskerettighetene i landet. Som representanten Solberg nevnte: Da vi besøkte Vietnam i september i fjor, tok vi i utenrikskomiteen opp menneskerettighetsspørsmål, og vi fikk inntrykk av noe åpenhet og en viss positiv utvikling. Jeg har også lyst til å nevne – fordi jeg er bekymret – dette med religionsfrihet, og ikke minst dette med kvinner og menneskehandel, som er et svært viktig tema, og som utenriksministeren heldigvis også nevnte at man har i fokus. Jeg vil benytte anledningen til å oppfordre Regjeringen til å legge et økt press på vietnamesiske myndigheter. Dette kan skje gjennom den bilaterale menneskerettighetsdialogen som ble innledet i 2001 – og på alle andre relevante arenaer, noe som også utenriksministeren har redegjort for. Vi må si klart fra om at fundamentale rettigheter brytes. Vi må gjøre hva vi kan for å påvirke makthaverne i Hanoi i riktig retning. Til slutt vil jeg påpeke at kommunistregimet i Vietnam blir trukket stadig lenger inn i den internasjonale varmen. Medlemskap i WTO er her et sentralt stikkord. Fra norsk side bør vi minne om at dette for Vietnams del klart forutsetter at de respekterer grunnleggende sivile og politiske rettigheter.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-01:
Takk til statsråden for svaret. Jeg synes at det var et godt svar på mange områder, men jeg har lyst til å utfordre statsråden på noen områder som jeg synes var mindre klare og litt utydelige. Jeg er veldig glad for at statsråden prioriterer dette og understreker så sterkt at språkdeklarasjonen er vi politisk forpliktet på. Han var helt klar på at dette er en politisk forpliktelse som de ulike landene har til å implementere og å legge til rette for det som språkdeklarasjonen tegner opp for oss. Jeg synes også det er viktig, det som statsråden understreket, at det skal være tett kontakt mellom de ulike departementer som har ansvaret for språkpolitikken her i landet – det er Kunnskapsdepartementet og Kulturdepartementet i første omgang, men også andre departementer – at det skal være tette bånd mellom departementene i disse spørsmålene. For meg er det også viktig, som statsråden også understreket, at deklarasjonen er en måte å løfte fram språkpolitikken på, en måte å bevisstgjøre oss på på språkets stilling og også på at språket er det som er den viktigste kulturbæreren vi har, og er – som jeg sa i min innledning – det som konstituerer oss som mennesker, det som skaper vår identitet som menneske. Statsråden brukte forholdsvis mye tid på å gå gjennom en del av de tingene som skjer på nordisk plan – det nordiske samarbeidet og Nordplus-programmene. Jeg er helt enig med statsråden i at dette er fryktelig viktig, også de nye pilotene som nå skal prøves ut rundt om på skoler i Norden. Det som jeg kanskje hadde noe større forventninger til, var at satsråden i sitt svar kunne være litt mer konkret med hensyn til hvordan vi skal implementere språkdeklarasjonen i Norge. Hva skal vi gjøre i Norge? Skal vi gjøre noe med lærerutdanningen? Er det behov for å ta grep om lærerutdanningen for å styrke nabolandsspråkenes stilling i lærerutdanningen? Kan vi gjøre mer i forhold til skolen? Er det behov for å gå gjennom læreplanene? Er det behov for å sette i gang aktivitet med sikte på å styrke tekster, litteraturtekster, på nabolandsspråket? Det er selvsagt lærerne ved den enkelte skole som velger ut tekster sammen med elevene, men det er viktig at det finnes noe stimulans i retning av å bruke nabospråkstekster. Kan det settes inn ressurser i forhold til utveksling av elever osv., ikke bare gjennom Nordplus-programmene, men også som et eget norsk tiltak? Slike ting tror jeg er fryktelig viktig, og jeg skulle ønske at statsråden var litt mer konkret på det, og ber ham vurdere om det er behov for en del slike tiltak.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-01:
Jeg registrer jo at språk og språkdebatter ikke er det som engasjerer Stortinget mest. Jeg hadde sett for meg en full sal når vi skulle diskutere språk, identitet og hvem vi er som menneske. Jeg registrerer også at det såkalte kulturpartiet Høyre ikke finner grunn til å delta i debatter om språk og språkpolitikk. Dessuten synes jeg også vi kunne vært spart for det bajasliknende innlegget frå Fremskrittspartiet. Jeg beklager, president, at jeg brukte ordet «bajas», men jeg tror ikke det er noe mer dekkende ord for det innlegget som han holdt. Det hadde vært en fordel om representanten fra Fremskrittspartiet hadde sett igjennom det som er vedtatt i Nordisk Råd, det som Nordisk Ministerråd har kommet med, og den deklarasjonen som Nordisk Råd har vedtatt. Det var jo sitat fra deklarasjonen det representanten Knudsen viste til. Det er alltid en fordel å lese grunnlagsdokumentene i saken før en skal delta i en debatt. Jeg takker dem som har vært med i debatten. Det er en viktig sak. Det dreier seg om vår identitet, det dreier seg om vår forståelse av oss som mennesker, og det dreier seg om Nordens og vårt framtidige nordiske samarbeid. Som statsråden sa, og som flere andre har sagt, så er grunnlaget for det nære nordiske samarbeidet at vi har et språkfellesskap. Det er dette språkfellesskapet vi er opptatt av å utvikle videre og styrke, nettopp for å styrke samarbeidet i Norden. Det er det den nordiske språkdeklarasjonen peker ut retninger for, hva som skal gjøres på nordisk nivå, og hva som skal gjøres på nasjonalt nivå. Vi kommer tilbake igjen til en debatt om språkpolitikken når vi får meldingen fra Kulturdepartementet. Da får vi en bredere debatt om norsk språk, men også om de nordiske språkene og samarbeidet om disse i Norden. Jeg tror vi har store utfordringer, for som flere har sagt, er det norske språket og de ulike nordiske språkene presset. Og som jeg sa i mitt innlegg: Hvis vi går inn og ser innenfor akademia, ser vi at de nordiske språkene taper terreng. Selv om jeg ikke skal rope varsko – det er kanskje ikke grunn til det – så er det grunn til å frykte at om en 20, 30, 40 år har det norske språket tapt sitt hegemoni innenfor akademia. Det gir grunn til bekymring, for det dreier seg som sagt om vår forståelse av oss selv som mennesker.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
I interpellasjonen viser interpellanten først og fremst til Nordisk Råds deklarasjon. Det er oppfølgingen av den som vi nå må omsette til konkret handling gjennom forståelse på tvers av landegrenser og samarbeidsarenaer for det, samarbeidsprosjekter som jeg beskrev i svaret til interpellanten, og selvsagt også en rekke nasjonale tiltak. Som jeg sa i mitt svar, kommer Regjeringen med en omfattende språkmelding. Både språkdepartementet, altså Kulturdepartementet, og selvsagt også det departementet som kanskje har de fleste konkrete oppfølgingsvirkemidlene, nemlig Kunnskapsdepartementet, kommer der tilbake til alt det som interpellanten nå spør om. Så hvor mye jeg skal lette på sløret i forhold til hva som kommer, er jeg litt usikker på. Vi må nok ta de formelle rundene før vi kan flagge det. Men at språkdeklarasjonen til Nordisk Råd ligger som en politisk forpliktelse og en ambisjon som vi skal nå gjennom de tiltakene som vi beskriver, er helt klart. Nå er det ikke sånn at Norden er det eneste området i verden hvor man har beslektede språk, og hvor man kan kommunisere på tvers av landegrensene med litt ulike varianter av språk der man forstår hverandre, på tross av at de er unike og distinkte. Men det er vel knapt noe område i verden hvor den politiske samarbeidsviljen til å opprettholde den forståelsen og den kunnskapen på tvers av landegrensene er så sterk. Vi er inne i en medierevolusjon. Jeg tror at noen av disse gamle visjonene om Norsat og nordiske kanaler på tvers av grenser kanskje er lettere å virkeliggjøre nå, når vi har andre teknologiske muligheter. Vi kan lettere følge med på det som skjer i andre land. Vi ser også hvordan de ulike nordiske land bygger opp en ganske stor industri i form av tv-dramaproduksjoner. Det er vel ikke få som har sittet hjemme og sett Krønikeren og dermed fått et ganske godt innblikk i dansk. På samme måte håper vi at vi skal få en tilsvarende produksjon i Norge som andre nordiske land kan nyte godt av. Den type praktiske, konkrete virkemidler er de beste virkemidler, tror jeg, for å øke språkforståelsen mellom våre nordiske land, i tillegg til alt det som ligger under kunnskap, utdanning og forskning.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Om det er et godt ord i denne sammenheng kan det nok være delte meninger om, men om det er et godt ord i denne sal, det er vel kanskje en annen sak. Jeg må si at jeg også synes det er underlig at ikke partiet Høyre deltar i debatten. Da er det dog bedre med Fremskrittspartiet, som faktisk deltar. Jeg synes likevel det er et paradoks at Fremskrittspartiet, som i så mange sammenhenger er opptatt av å ta vare på det norske og vår egenart og er redd for at vi skal bli utvannet av internasjonal påvirkning, ikke ser at et sterkt nordisk samarbeid om språkpolitikken faktisk vil være med på å gjøre alle sterkere. Men man kan da kanskje også si at den sammenhengen, ved at vi står sterkere sammen, heller ikke har vært Fremskrittspartiets store styrke. Derimot tror jeg det går an å få et ganske bredt politisk flertall ellers for at vi skal ha et svært ambisiøst mål om at det norske språket skal være et fullverdig språk på alle samfunnsområder. Det er etter mitt syn grunn til å rope det varskoet som interpellanten var litt usikker på. Det er områder innenfor akademia hvor man ikke nødvendigvis om 5, 10 eller 15 år har fullverdige faguttrykk og et vokabular på norsk. Det handler om at vi må satse både på lærebøker, på undervisning på norsk, på forskningsrapporter, doktorgradsavhandlinger og internasjonale artikler oversatt til norsk, og at vi derigjennom opprettholder et godt norsk fagspråk på samtlige samfunnsområder. Om det så begynner på kanskje de mest spesielle små og smale fag, så kan det utvide seg ikke bare innenfor akademia, men også til andre samfunnsområder. Jeg ser på dette som et lite preludium til den debatten vi får når vi får en språkmelding. Jeg håper at vi da får et stort og bredt engasjement, for dette er en veldig viktig sak som handler om nettopp det som interpellanten sier, om vår identitet og vårt samfunn. Det er vel få ting som uttrykker hvem vi er, så sterkt som det språket vi bruker. Så dette er et spørsmål som går langt utover det mer smale kulturpolitiske perspektivet. Dette dreier seg om den brede kulturen, om hvem vi er, og det dreier seg om alle samfunnsområder. Med det gleder jeg meg til den debatten vi får utover høsten og vinteren om språkpolitikken i Norge.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-06-01:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var en grei gjennomgang. Det er mye som er gjort, og det har, som jeg sa, vært fokusert på området. Men det som i og for seg avdekkes rundt om i Norge nesten daglig, er at tiltakene ikke er tilstrekkelige. På en eller annen måte når de ikke fram. En av de tingene jeg har fått klare innspill på, er at standarden, oppfølgingen av standard og krav, ikke er spesifikk nok. Det vil jeg oppfordre statsråden til å se på en gang til. Det er mye som er skjønnspreget, som statsråden var inne på, og jeg har fått ganske mange rapporter om at det er vanskelig å få igjennom klager, og at det, som jeg sa i innledningen, blir påstand mot påstand når man fremmer ting. Det vi ser i samfunnet for øvrig, er at vi har et mattilsyn som skal kontrollere alt som har med mat å gjøre, vi har et statlig biltilsyn som skal kontrollere at bilene vi kjører, ikke er for dårlige. Vi har kontroller på de aller fleste områder. Det er mye som tyder på at vi ikke når fram når det gjelder inneklimaet. Jeg vil også henlede oppmerksomheten mot at SINTEF Byggforsk og Teknologisk Institutt i februar i år la fram noen undersøkelser om støv i nye og renoverte bygg. Der var det ganske dramatiske meldinger om at støvverdiene ikke overholdes. Mer enn 60 pst. av renoverte skoler og 23 pst. av helt nye skoler hadde altfor mye støv både i himlinger og i ventilasjonsanlegg for øvrig da byggene ble tatt i bruk. Når man har fastsatt ganske klare krav, og man har både forskrifter og lovverk som understreker betydningen av dette, må det bare bety at det slurves fantastisk mye når bygg bygges, og når de tas i bruk. Her kunne man nesten spørre om det ikke burde innføres en type returrett på nye skoler når man skal overta dem, alt avhengig av hvor tøffe kommunene er når kontrakter skal skrives. Jeg ser for øvrig fram til debatten.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-06-01:
Jeg vil takke for en god debatt. Jeg hadde ikke forventet så veldig stor uenighet rundt det vi faktisk har som mål, for det er vel ingen som sier at man vil ha dårlig inneklima og dårlig læringsmiljø, så det var jo ingen overraskelse. Jeg er veldig enig med representanten Dørum i at vi har regler, forskrifter og den type ting i bøtter og spann, så det er ikke det jeg etterlyser. Jeg skal komme litt tilbake til det jeg sa innledningsvis, om at her kan man også bruke elevene i et system for å få en mye bedre oppfølging. Der har debatten i og for seg fått fram at det er mye rart. Jeg vil først kommentere litt dette med kommuneøkonomi. De regnestykkene som der ble presentert, går ikke vi god for. Man får ta med forskjellen i kommuneøkonomi, men da får man også ta hensyn til forskjellen når man lemper andre oppgaver over til kommunene. Dette er ingen debatt for i dag, men jeg vil bare ha sagt det, slik at man ser at her er det ikke bare plusser i margen. Så er det dette med nye bygg. Mange har sagt at det satses mye på skolebygg, og det vet vi. Det vi må registrere, er at situasjonen ikke blir bedre. SINTEF-rapporten dokumenterer jo at situasjonen i aller høyeste grad også i nye bygg er gal. Det har gjennom flere regjeringer vært stor enighet om at det må satses på skolebygg, men det blir altså ikke bedre. Der synes jeg vi skal lytte til hva Norges Astma- og Allergiforbund sier. De ber om klarere mål og klarere standarder, slik at man kan vite hva man skal måle det opp mot. Jeg sitter ikke med slik kompetanse at jeg kan bedømme det, men dette er et veldig klart ønske og krav fra dem. Når representanten Eriksen drar fram at det bare er fylkesmannen i Hedmark som har etablert et system for dette, er det nesten sjokkerende. Jeg håper jo det er kontrollert. Jeg kunne jo ta den rosen, fordi jeg faktisk kommer fra Hedmark. Men det er ganske sjokkerende at dette ikke gjelder alle de andre. Det er et tegn på at det er et eller annet som ikke fungerer i det hele tatt. Jeg vil be statsråden om faktisk å se på om ikke dette egner seg for utplassering hos et uavhengig organ. Vi har mange miljøer som kan være aktuelle, som virkelig har kompetanse på området, og som kan være pådrivere for å få bedre standard på dette ute i kommunene. Det er avdekket at det er liten kompetanse ute i kommunene, og det å få enda flere regler og forskrifter tror jeg ikke hjelper. Jeg tror at i et slikt opplegg kunne faktisk elevene bli en del av et opplegg som ikke ble dyrt å følge opp, og det kunne bli en del av den pedagogiske øvelsen å lære hvor viktig inneklima er for elevene. Det siste ønsket fra Astma- og Allergiforbundet er at man faktisk intensiverer forskningen på hva som er de viktigste elementene i et inneklimamiljø, og hvordan vi retter det opp. Det bør også settes mer i fokus framover.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-01:
Som jeg sa, er et effektivt og kompetent statlig tilsyn med god kapasitet en helt avgjørende forutsetning for god kontroll. Nettopp for å sørge for at vi har et tilsyn som er effektivt, og som fungerer slik vi ønsker det, har vi satt i gang arbeidet med å forbedre styringen hos fylkesmannen. La meg også si at det gjennom flere år nå har vært en storstilt opprustning av skolebyggmassen i Norge. Etter mange år med – skal vi si – sviktende investeringer til skolebygg, har vi nå sett en veldig fornyelse, ikke minst gjennom de 15 milliarder kr som i år skal sluttføres, som er statens lånemidler til kommunene. Det har gjort at mange kommuner nå har fått renovert bygningsmassen. Så kan det godt tenkes, som interpellanten var inne på, at når skoleeier overtar bygget fra entreprenøren, er det ikke gjort en grundig nok jobb i forbindelse med rengjøring og den typen ting som dreier seg om støv i kanaler – eller hvor det måtte være. Det er i så fall en selvfølgelig plikt for dem som bestiller bygget, å sørge for å gå nøye gjennom bygget for å se at entreprenøren har gjort bygget klart til læring. Det er klart at når det gjelder et bygg som skal brukes som skole, til læring for barna våre, må man være ekstra aktsom før man overtar bygget, og sørge for at det er i forskriftsmessig stand, ikke minst med hensyn til de utfordringer som representanten Gundersen har reist i interpellasjonen. Dypest sett er det slik at dette ansvaret hviler på lokale myndigheter. Det betyr at vi har tilsynsmyndighet gjennom fylkesmannsembetet. Men det er klart at det er den enkelte virksomhet som til enhver tid må passe på at dette er i orden. Det betyr at det er skolen selv, skoleeieren, de som har sin arbeidsplass der, og barna som sammen må sørge for at dette blir ivaretatt på en best mulig måte. Det er riktig at det er helt avgjørende for barns læring at vi har et skolemiljø – og et innemiljø – som fremmer og stimulerer til læring. De utfordringene som ikke minst er knyttet til astma og allergi, som også representanten var inne på, er betydelige, ikke bare i skolen, men i samfunnet for øvrig. Det skyldes nok påvirkning fra mange hold – uten at jeg skal være sikker på hva som er grunnen til dette. Det er derfor også åpenbart at skolen skal ha et miljø som i hvert fall ikke stimulerer til utvikling av denne typen sykdom. Det tror jeg vi kan være enige om. Også jeg ser fram til en god debatt om dette temaet. Regjeringen er selvfølgelig mottakelig for – og interessert i – å få vite om det er ting som vi kan gjøre på en bedre måte.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2007-06-01:
Vi har et ansvar for å sikre at barna våre vokser opp i et trygt, rent og sunt miljø. Et dårlig inneklima i skolene skaper sykdom, plager og ikke minst dårlig konsentrasjon – og dermed svekkes læringen. Et dårlig inneklima gir dårlig trivsel og kan igjen føre til at mobbingen øker. Som kunnskapsministeren orienterte om, slås det fast i opplæringsloven at alle elever har krav på et skolemiljø som tar hensyn til deres helse, sikkerhet, trivsel og læringssituasjon. Det slås også fast at elevene skal engasjere seg i planleggingen og gjennomføringen av det systematiske arbeidet for et godt inneklima. Alle har også rett til å sende en skriftlig klage dersom skolemiljøet ikke tilfredsstiller lovens krav. Bare siden jeg gikk i grunnskolen, og det er ikke så veldig mange år siden, har veldig mye skjedd. Skolene har selv tatt tak i inneklimaproblematikken, og elevene er blitt mer opptatt av et bedre læringsmiljø. I mange grunnskoler på lavere trinn og på SFO er innesko nå innført – noe som har ført til at mange har fått godkjent inneklimaet. Som interpellanten fokuserer på i sitt innlegg, er antallet barn med astma bekymringsfullt. Jeg deler de bekymringene. For disse barna kreves det en spesiell oppfølging fra lærerne. Men selvfølgelig vil også inneklimaet på skoler ha mye å si. Det kan tas mange små grep som fører til store forbedringer for den enkelte skole og elev. Norges Astma- og Allergiforbund retter på sin hjemmeside fokus mot en rekke billige tiltak som kan gjøres for å bedre inneklimaet. For elever med astma vil et godt renhold, jevnlig lufting, solavskjerming, uteklær i garderober, en lav innetemperatur, fjerning av matrester og søppel samt å skaffe støvsamlere i tillegg til innføring av innesko, som tidligere nevnt, forbedre inneklimaet drastisk. Kvaliteten på inneklimaet er avhengig av mye – beliggenhet, utforming, når skolen ble bygd og eventuelt renovering. Det kommer an på vedlikehold, drift og hvordan ute- og innearealet brukes og tilrettelegges. Kommunen og fylkeskommunen er som skoleeier lovmessig forpliktet til å sørge for at inneklimaet på skoler er godt. Tidligere var dårlig kommuneøkonomi en av årsakene til at skolebyggene ble nedslitte og gamle. Fra 2005–2008 vil kommunesektoren ha fått en reell inntektsøkning på 20 milliarder kr. Med den rød-grønne regjeringen har kommuneøkonomien blitt styrket betydelig, noe som igjen har ført til at kommunene har muligheten til å prioritere skole, renovering av skolebygg og utskifting av gamle ventilasjonsanlegg. Det er fylkeskommunen som på vegne av staten driver tilsynet med skolene, som kunnskapsministeren nevnte i sitt innlegg. Det er satt i verk flere tiltak for å styrke tilsynet hos fylkesmannen og for å forbedre styring og koordinering av tilsynsvirksomhet på nasjonalt nivå. Dette ser vi i Arbeiderpartiet som viktige tiltak. Avslutningsvis vil jeg takke interpellanten for å ha rettet fokus mot temaet og for å ha fått i gang en debatt som vi håper kan utvikle seg i god retning. Det er ingen tvil om at et dårlig inneklima gir en dårlig skole.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-06-01:
Jeg vil først takke representanten Gundersen for å ta opp et meget viktig tema. Et godt inneklima i skolen er en veldig viktig og avgjørende forutsetning for at elevene våre skal kunne ha det godt på skolene våre. Jeg vil også samtidig takke statsråd Øystein Djupedal for et veldig godt svar, som viser at denne regjeringen, og også statsråden, er veldig opptatt av arbeidsmiljøet for elevene våre. Et godt arbeidsmiljø, både fysisk og psykisk, er avgjørende viktig for at man skal være opplagt hele dagen, både til læring og lek. Regjeringen har brukt mye penger på å pusse opp skolebygg og bygge nye skolebygg de siste årene, men vi vet at det er unger som ennå ikke har et godt nok inneklima. Vi vet at det fortsatt er unger som har vondt i hodet før lunsj, og det kan vi ikke akseptere. Vi er nødt til å ha bygg som innbyr til læring. Jeg er veldig glad for, som jeg sa innledningsvis, at Regjeringen har satt dette i fokus. Regjeringen har til nå brukt 5 milliarder kr, som man har lagt inn i utlånsordningen, for å pusse opp eller bygge nye skolebygg. Men undersøkelser viser også at man mangler opptil 50 milliarder kr – etterslepet er blitt så stort – for at vi skal kunne få disse skolebyggene våre gode nok. Men vi ser også veldig mange gladmeldinger i avisen. Representanten Gundersen var inne på mange av de negative tingene vi ser i avisen, og de finnes, men det er veldig mange gladmeldinger om nye bygg som kommer, skoler som er blitt pusset opp, og som har fått en veldig god standard. Jeg vil òg legge vekt på den loven som Stortinget vedtok i forrige periode, den såkalte arbeidsmiljøloven for elever, kapittel 9a i opplæringsloven, der det er lovfestet at hver enkelt elev har rett til et skolemiljø som fremmer både læring, trivsel og helse. Jeg er veldig fornøyd med dette kapitlet og den inndelingen det har, der man har en tredeling. Det første er at man har en individuell, lovmessig rett til en god skole. Det andre er at man skal opprette et skolemiljøutvalg ved hver enkelt skole, der foreldrene skal være i flertall. Det er veldig viktig at skolemiljøutvalget har kommet på plass i alle skoler rundt i landet, for dette er bindeleddet. Dette skolemiljøutvalget skal jobbe for at alle elever skal ha det bra på skolen. Det er de som vet hvor skoen trykker, og det er de som vet hva som må gjøres, og hvor man har utfordringene. Det er, som statsråden pekte på, kommunene og fylkeskommunene som skoleeiere som har ansvaret for å følge dette opp. I det lovverket som Stortinget har vedtatt, er det veldig klare sanksjoner om disse lovene ikke blir fulgt opp. Jeg er veldig glad for den debatten som er blitt reist i dag. Interpellanten sa at det er viktig å reise denne debatten i år. Jeg vil si det sånn at det er viktig å ha denne debatten hvert år, samtidig som vi fokuserer på arbeidsmiljøet for elevene våre hver eneste dag. Statsråden har gjort veldig mye, men jeg vil utfordre ham til å gå i gang med en systematisk gjennomgang av hvordan disse skolemiljøutvalgene fungerer.