Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-06:
Saksordføreren har gjort greie for det historiske forløpet i denne saken, en redegjørelse jeg i all hovedsak kan slutte meg til. Hensikten med å diskutere bankkrisen på begynnelsen av dette tiåret må først og fremst være å se framover og hvordan man kan hindre, eller i hvert fall dempe, muligheten for at den typen krise inntrer på nytt. Da er det særlig tre forhold som må vurderes: Har myndighetene ført en stabil økonomisk politikk? Har bankene selv et ansvar, altså tatt for stor risiko? Hvordan håndterer myndighetene problemene når krisen først oppstår? Til det første: Myndighetene sviktet i den økonomiske politikken gjennom hele 1980-tallet. Gjennom hele tiåret ble det tråkket på gassen i oppgangstider og bremset i nedgangstider. Willochs flertallsregjering opphevet de siste kredittreguleringene, og ubegrenset tilgang på kreditt til kunstig lav rente motiverte til investeringer i spekulative prosjekter. Med stigende priser og uavgrenset rett til å trekke fra gjeldsrenter på inntekt før skatt ble det lønnsomt – svært lønnsomt – å låne. Den borgerlige flertallsregjeringen hadde ikke politisk mot til å heve renten. Willoch har ofte pukket på at han for sin del gjerne ville ha kjølt ned økonomien, men skylder på manglende støtte for å få dette til, ikke minst fra Arbeiderpartiet og den sosialistiske opposisjonen. Et tiltak som SV, og senere også Arbeiderpartiet, gikk sterkt inn for, nemlig å begrense retten til å trekke fra gjeldsrenter på skatten, kunne ha vært et virkemiddel. I og med at rentenivået ikke kunne sjongleres med på grunn av fastkurspolitikken, peker Smith-kommisjonen på at dette antakelig ville ha vært det mest effektive virkemidlet for å bremse utlånsveksten. Denne gjeldsrenteordningen var dessuten en urettferdig ordning som fungerte slik at jo høyere inntekt man hadde, desto større gevinst fikk man. Derfor ble det heller ikke mulig å få til dette med høyrepartiene og avskaffe den ordningen før skattereformen mange år senere. Utlånsvekst, forbruksfest, den glade jappetida dominerte på midten av 1980-tallet. Bobla sprakk i 1986. Da begynte realrenten å øke, særlig på grunn av lavere inflasjon. Fra 1987 til 1991 økte realrenten med hele 6-7 prosentpoeng. Da dette kom på toppen av internasjonal nedgangskonjunktur og finanspolitisk innstramming, gikk det galt – fryktelig galt. Det ble skapt mange gjeldsofre og konkurser i de årene, og til slutt gikk da også bankene selv over ende. Myndighetene må kritiseres for svikt i den økonomiske politikken – det er SV helt enig med Smith-kommisjonen i. Så til spørsmålet om bankenes ansvar. Kommisjonen framhever bankenes ansvar for egen atferd. Det utviklet seg en kollektiv galskap i banknæringen i kjølvannet av kredittliberaliseringen. De som sier at myndighetene har ansvaret for dette, sier i realiteten at bankenes ledelse ikke var i stand til å styre selv. Det må sterkere kontroll og styring til fra myndighetenes side. Det har SV vært – og er – enig i. Men det er oppsiktsvekkende at disse ropene nå kommer sterkest fra Fremskrittspartiet. Det er grunn til å kritisere at myndighetene ikke la opp til sterkere tilsyn med bankene. Det er viktig. Men selv tøffe tiltak kunne bare ha avdempet – ikke avverget – krisen. Dette leder an til det siste spørsmålet: Har myndighetene håndtert krisen riktig? Da er det fruktbart å se litt tilbake, ikke minst på bankkrisen på 1920-tallet. Stortingets administrasjonslov av 1923 gav Norges Bank og Finansdepartementet myndighet til å ta over kriserammede banker. Da gikk mer enn 100 banker konkurs. Historikere har pekt på at myndighetenes håndtering antakelig forsterket krisen den gangen. I motsetning til dette står 1990-tallet, hvor de vedtak Stortinget gjorde, og den myndighet som Finansdepartementet utøvde gjennom Banksikringsfondet og Bankinvesteringsfondet, bidrog til å redde de aller fleste bankene, enten gjennom ny kapital eller fusjoner. Mange av de tidligere aksjonærene som fikk nullet ut sine aksjer, har følt dette som en urettferdig behandling, og kommisjonen har pekt på at dette kan skyldes måten staten gikk fram på. Men kommisjonen er krystallklar i sin konklusjon – at aksjonærene ikke har rett til erstatning. Etter mange års debatt og gransking bør dette bli stående som historiens dom. De som fortsatt vil være i tvil om dette, bør ta innover seg hvilken uheldig skadevirkning det kan ha hvis det skapes et inntrykk av at staten vil gå inn og redde aksjonærene uansett hvordan bankene drives. At eieren risikerer å tape, er en nødvendig påminnelse for at bankene skal ha en mest mulig korrekt risikovurdering. 1980-tallets ville utlånsfest viser at dette var nødvendig. SV mener at kommisjonen har gjort godt og grundig arbeid, og vi kan i all hovedsak slutte oss til dens vurderinger. Det har da også flertallet i komiteen gjort.