Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-12-13:
Først vil jeg få takke Riksrevisjonen for det grundige arbeidet som er gjort, og jeg slutter meg til dem som sier at dette er et vesentlig bidrag til bedre innsikt i hvordan våre rutiner fungerer, og hvordan de kan gjøres bedre. Jeg er også glad for at det fra komiteens side her i salen er anerkjent at Utenriksdepartementet har tatt tak i det Riksrevisjonen har påpekt, at vi har arbeidet med det systematisk, og at vi har gjort ganske tydelige endringer i vårt eget oppsett i departementet for bl.a. å bekjempe korrupsjon, ha en sentral kontrollenhet som bistår oss. Dette er nye måter å arbeide på, og vi tror det vil gi resultater. Jeg slutter meg til det meste av det som er sagt i de forskjellige innleggene her. Jeg har bare lyst til å utdype på noen områder. Når det gjelder kontrollen med de store fond og programmer – representanten Foss var inne på dette – er jeg den første til å si at ja, det er komplekst å kunne følge hver krone fra Norge inn i disse programmene og ut igjen på bakken. Det er helt åpenbart at FN-delegasjonene våre har store oppgaver her. Hvis vi måtte legge all kontrollkapasitet på dem som jobber ved disse delegasjonene, hadde det åpenbart vært spinkelt. Jeg vil legge til to ting i denne sammenheng. Det ene er det vi følger opp på landnivå, hvor vi altså kan se mottakerkapasiteten til det disse gjør i sitt arbeid gjennom våre ambassader ute i felten. Jeg vil også legge vekt på det Norge har gjort for å styrke de kontrollrutinene disse organisasjonene selv har. Jeg vil si at f.eks. i forhold til en moderne organisasjon som GAVI er det slik at deres eksterne revisor, som er inne og kontrollerer GAVIs arbeid, er en trygghet for oss, for at pengene der brukes fornuftig. Vi har tatt signaler fra denne kontrollenheten når vi har vurdert om utbetalinger skjer som de skal skje. Dette gjelder også en annen kompleks organisasjon, Det globale fondet mot aids, tuberkulose og malaria, hvor Utenriksdepartementet holdt igjen en utbetaling nå på slutten av året fordi vi var ubekvemme med resultatet, og vi fikk tilfredsstillende svar fra organisasjonen selv. Så her må vi jobbe strategisk. Jeg er enig med representanten Foss i at styrefunksjonen i disse organisasjonene kan stå tilbake å vente i forhold til hva man måtte ønske. Men det er nå slik at det å være i styret er viktig for Norge, å være aktive når vi deltar der, slik vi bl.a. nå gjør i Verdens helseorganisasjon, som er en av de organisasjonene komiteen har kritiske merknader til. Det var det også i salen tidligere i dag. Eksempler på større saker hvor Norge i organisasjonens styre har gått i bresjen for å få til endringer, er felles resultatorientert budsjettreform i UNDP, UNFPA og UNICEF, mer detaljert rapportering om varslingssaker og hvordan disse følges opp – det har vært frontet av Norge – styrking av organisasjonenes granskningskapasitet, altså deres egen kapasitet, større åpenhet og krav til organisasjonene om klarere strategisk fokus, mer resultatbasert styring og bedre resultatrapportering. Så vil jeg si til det representanten Bekkevold var inne på når det gjaldt vår kapasitet til å administrere bistanden: Ja, det er et dilemma som jeg selv møter når vi får økte budsjetter, om vi kan være trygge på at vi har kapasitet til å følge det opp. Det er i alle fall ikke en god strategi å foreslå meget omfattende kutt i administrasjonen av utenrikstjenesten. Her er det gitt inntrykk av tidligere i debatten at man kan ta ut effektiviseringspotensialer på administrasjonen fordi kan man drive alt dette enklere. Vi er vedvarende ute etter å effektivisere driften av Utenriksdepartementet. Store investeringer i beredskapssenter, sikkerhetstiltak på ambassader, kommunikasjonskapasitet osv. er tatt gjennom interne effektiviseringer. Men en vesentlig nedbygging av antall personer som jobber med administrasjon, vil jeg i denne sammenheng ikke tilrå. Så vil jeg også, siden jeg har arbeidet i en FN-organisasjon, si at også disse organisasjonene har et stort press fra giverne når det gjelder hva de kan bruke til administrasjon, eller såkalt overhead, hva de kan bruke for å administrere arbeidet. De fleste givere – og det kan man forstå – setter den prosentdelen meget, meget lavt i håp om at mest mulig av det som er gitt, skal gå til felt. Det er en målsetting jeg støtter, men jeg tror vi også må ha anerkjennelse for at det kreves dyktige folk, som også koster, til å kontrollere. Jeg vil ta med meg de innspillene som er kommet. Vi er klar over at det påligger dem som jobber i utenrikstjenesten, et stort ansvar for å følge opp disse pengene. Vi er fullt klar over at det er skattebetalernes penger det handler om. Jeg vil til sist likevel få si at vi må ikke ende opp der at vi blir så fanget inn av kontrollfokuset at vi nærmest underkjenner at det også kommer svært, svært viktig arbeid ut av de pengene vi faktisk her bruker, og at et aktivt demokrati og sivilsamfunn er med på å passe på det, og også gir oss impulser til å skifte fokus etter som hvor vi får mest mulig effektiv bistand.