trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Jeg tror at det viktige for å svare på et sånt spørsmål er å ta med hele konteksten. Vi skal huske på at det var et enstemmig storting som stilte seg bak den daværende regjeringas beslutning om å delta i operasjonen, og årsaken til det var at man på det tidspunktet så en usedvanlig brutal framferd mot sivilbefolkningen fra Muammar al-Gaddafi. Det var et internasjonalt verdenssamfunn og FN som ba om at det ble reagert. Og jeg tror de aller fleste, ut fra det vi ser i Libya-utredningen og den evalueringen som har kommet etterpå, også er klar over at noe av det som manglet, var en strategi for det som skulle skje etterpå. Jeg har ikke stått i Stortinget som stortingsrepresentant og gitt forsikringer, men jeg har pekt på – og det gjorde jeg også da, under debatten – at situasjonen som den var, var dramatisk og kunne ikke fortsette. Det var årsaken til at Stortinget samlet seg bak den rød-grønne regjeringa ved å gå til aksjon. Jeg tror også det er viktig når man ser tilbake på den operasjonen – som man jo gjør på alle operasjoner som man deltar i – å erkjenne at det å ikke bidra, det å ikke ta en beslutning, også er en beslutning som har konsekvenser. Og så kan man være enig eller uenig i om beslutningen man tar, er riktig. Men når man tar disse beslutningene, vil det typisk være et valg mellom mindre gode alternativer. Det er det alltid når det er snakk om bruk av militærmakt, og det var det også i tilfellet Libya. Men Stortinget valgte altså å stille seg bak den beslutningen som regjeringa tok.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Til det siste: Det er en dialog som nå pågår mellom Stortinget og regjeringa for å finne en egnet dato. Så vidt jeg vet, og det siste jeg hørte, var at det blir en gang tidlig på nyåret, 8. januar – det bekrefter komitélederen, så da er svaret på det gitt. Til spørsmålet om den britiske rapporten: Jeg tenker at det for norske forhold er viktig å se på den norske rapporten. Det er et stort og omfattende stykke arbeid som ble presentert, som fullt ut er offentlig, og der også en del av de dilemmaene som var, har blitt presentert. Det er en regjeringsbeslutning, og det var altså den daværende regjeringa som tok beslutningen, men med full støtte i Stortinget. Jeg mener det er viktig at når man går tilbake og vurderer om den innsatsen var god eller dårlig, må man også se det i lys av den konteksten som da var. Det var ikke en regimeskiftekrig, og det var heller ikke det som var målet med aksjonen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Igjen tror jeg det er nødvendig å rydde ganske kraftig i premissene her. Det Libya-rapporten peker på, er at det utover i operasjonen kan ha blitt klarere at det var dette som kom til å være resultatet, men det å påstå at man på det tidspunktet hadde som en uttalt målsetting fra NATO å drive regimeskiftekrig, som representanten Moxnes kaller det, mener jeg er et feil premiss. Hva den forrige regjeringa visste som grunnlag for sine beslutninger, må representanten Moxnes spørre den forrige regjeringa om, det er ikke for meg å vurdere. Stortinget mottok nokså jevn og løpende informasjon fra regjeringa i forbindelse med møter i den utvidede utenriks- og forsvarskomité, på helt vanlig måte, og den informasjonen som der framkom, var den informasjonen som Stortinget selvfølgelig la til grunn.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Det er selvfølgelig helt opp til britene å vurdere om de vil være med i EU eller ikke, men sannheten er jo at vi bygger et veldig nært og tett forhold med britene også når de er med i EU. Vi gjør det fordi vi er en nær NATO-alliert, og vi gjør det fordi vi har en geografisk beliggenhet som gjør det veldig naturlig for oss å samarbeide. Vi har siden begynnelsen av 2014 og slutten av 2013 fordypet og forsterket samarbeidet med sentrale europeiske land, Storbritannia i aller høyeste grad inkludert. Så det er altså ingen motsetning mellom et nært og godt norsk-britisk samarbeid og spørsmålet om britisk EU-medlemskap. Når det gjelder vår strategi for ulike scenarioer, hadde vi i går en fire timer lang debatt – som jeg syns var veldig positiv – knyttet til bl.a. brexit og andre viktige EU/EØS-saker. Regjeringa har hele veien vært veldig klar på at vi planlegger langs to spor. Vi planlegger både for et «no deal»-scenario og også for en ordnet utmeldingsavtale mellom Storbritannia og EU. I går kom nyheten om at den britiske regjeringa i dag skal samles for å diskutere det som er utkastet til en utmeldingsavtale. Nå hører det med til historien at den skal både besluttes i regjering og vedtas i parlamentet. Den løser heller ikke det som handler om det framtidige forholdet mellom EU og Storbritannia, men den løser overgangsperioden fram til – sannsynligvis – slutten av 2020. Så vår strategi er å fortsette å ha et så nært og tett samarbeid med Storbritannia som mulig. Det er derfor vi har forberedt alle ulike opsjoner, sånn at overgangen skal bli så sømløs som mulig. Samtidig vil det bety at på en del områder må vi lage nye avtaler. Det vil avhenge av hvilke avtaler EU og Storbritannia lager. Vi ønsker jo å speile så mye som mulig de avtalene som er EØS-relevante, for fortsatt å ha et så sømløst og sterkt forhold som mulig.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Som representanten Gjelsvik vel vet, kan ikke Norge, eller andre land for den del, begynne å forhandle om det framtidige forholdet med Storbritannia før de har fått til en utmeldingsavtale med EU. Det er en prosedyre som ligger der, og som vi, som alle andre, må forholde oss til. Så er jeg helt enig i det som også er et bærende element i regjeringas strategi for samarbeidet med EU, nemlig at norsk utenrikspolitikk begynner i Europa. Men vi kan altså ikke se bort fra at en av de tingene som nå knytter Norge og Storbritannia sammen på handelsområdet, er at vi begge fullt ut er en del av og integrert i det indre marked. Når Storbritannia skal ut av det indre marked, får det selvsagt noen konsekvenser som gjør at vi må finne andre måter å organisere vårt forhold til Storbritannia på. Hvis det nå blir enighet om utmeldingsavtalen og en påfølgende overgangsperiode, er tanken at Storbritannia skal fortsette som om de var EU-medlem i denne perioden, men da uten anledning til å påvirke regelverksutforming. Så i den perioden vil ting være noenlunde som i dag, men det framtidige forholdet må vi da for alvor begynne å organisere og forhandle om når Storbritannia er ute av EU.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Vi har jo et stort nasjonalt handlingsrom i dag, og det bruker vi til både å påvirke regelverksutforming og å ivareta norske interesser. Det er nettopp fordi det å være fullt ut integrert i det indre marked, det å ha like standarder, like vilkår, ha markedsadgang til 500 millioner mennesker i 31 land – nettopp det å være med i EØS – er det som ivaretar norske interesser best. Så syns jeg det er en merkelig tilnærming til den situasjonen som nå har oppstått etter brexit, at regjeringa skulle bruke tid på å utrede ulike alternativer. Vi jobber med ulike alternativer. Det er det vi gjør hver dag, hele regjeringa. Vi kartlegger på alle departementenes områder hva som må til av tilleggsavtaler dersom det blir en avtale, og dersom det ikke blir en avtale. Vi jobber tett sammen med både Storbritannia og EU for å finne de beste løsningene for fortsatt å ha et tett og nært forhold til Storbritannia. Jeg tror at representanten Gjelsvik ikke alltid erkjenner kompleksiteten i det forholdet Storbritannia og EU har, og hvor vanskelig det er å vikle seg ut av det etter 45 år med tett integrerte økonomier. Det er klart at det også får konsekvenser for hvordan vi må ordne oss.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Jeg tror representanten Huitfeldt er godt kjent med Norges lederrolle internasjonalt på dette spørsmålet. Vi jobber veldig aktivt både bilateralt og sammen med andre land for å bidra til at oppnådde rettigheter og framskritt ikke skyves tilbake, og vi er også veldig opptatt av at de sterkt økte bevilgningene vi bruker på seksuelle og reproduktive helserettigheter, gjenspeiles i vår politikk internasjonalt, selvfølgelig, og i ulike organisasjoner. Det er en bekymringsfull trend verden over at vi ser at mange av de oppnådde rettighetene utfordres fra flere hold. Derfor jobber vi også med å danne nye allianser, for vi har ikke store muligheter til å få gjennomslag for å bevare de rettighetene som er oppnådd, eller å oppnå nye, hvis vi bare inngår i de samme alliansene der det blir f.eks. et europeisk eller et vestlig preg, hvor man ikke engasjerer land i f.eks. Latin-Amerika eller Asia. Det jeg syns er positivt, er at vi på noen områder nå i den senere tid har opplevd at særlig land i Latin-Amerika har inntatt en litt annen holdning enn de hadde tidligere. Vi hadde et møte senest fredag i forrige uke med amerikanerne hvor flere land, Norge i aller høyeste grad inkludert, var veldig tydelige på at det å ta ut språk om seksuell og reproduktiv helse fra ulike FN-resolusjoner er noe vi ikke aksepterer. Derfor jobber vi både bilateralt og multilateralt med disse problemstillingene, kombinert med en sterkt økt bevilgning til dette arbeidet, fordi det trengs. Og vi har bl.a. gått inn i ulike partnerskap for å demme opp for uttrekk av f.eks. amerikanske bevilgninger.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Som sagt tar vi opp både bilateralt og multilateralt disse problemstillingene, fordi vi mener de er veldig viktige. De går også inn i et bredere perspektiv som handler om menneskerettigheter generelt. Seksuell og reproduktiv helse er dessverre et felt som utfordres mye. Vi ser at veldig mye av det som har skjedd av positive ting de siste 10–15 årene, nå opplever tilbakeslag, og det er nettopp derfor vi tar det opp. Det er derfor vi jobber med nye partnere, det er derfor vi bruker mer penger på det, og det er derfor vi sier tydelig fra også til våre allierte og venner når vi mener de går i feil retning.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Gode venner er ærlige med hverandre – gode allierte er det, også når vi er uenige. USA er en av Norges viktigste partnere i det globale helsearbeidet. Samtidig, som representanten Huitfeldt selvsagt vet, har alle republikanske administrasjoner siden 1980-tallet operert med en variant av den såkalte Mexico City Policy, eller «munnkurvregelen». Den forbyr, som representanten riktig sier, amerikansk støtte til organisasjoner som enten utfører, opplyser om eller henviser til abort. Det gjelder også hvis organisasjonen bruker midler fra andre givere til dette arbeidet. Trumps versjon av denne regelen, kalt «Protecting Life in Global Health Assistance», er den mest omfattende hittil. Mens organisasjoner tidligere kun måtte forholde seg til reglene dersom de mottok amerikanske midler øremerket familieplanlegging, omfattes nå nær all amerikansk helsebistand. Norge er sterkt bekymret for konsekvensene av det. Det pågår nå en gjennomgang av virkningene av Mexico City Policy i den amerikanske kongressen, og som en sentral partner er Norge spesielt bedt om å gi innspill til denne rapporten. Det kommer vi til å benytte muligheten til å gjøre og til tydelig å uttrykke vår sterke bekymring for hvordan Mexico City Policy påvirker kvinners og jenters seksuelle og reproduktive rettigheter. Norge tok senest tidligere i år denne Mexico City-regelen opp med State Department. Vi hadde også et møte med USAs FN-delegasjon forrige fredag, som jeg så vidt nevnte i forbindelse med representantens spørsmål i den muntlige spørretimen, hvor vi også var veldig tydelige på at det språket som USA ønsker om abort, ikke er akseptabelt. Vi kommer da også med innspill om disse virkningene til Kongressen. I tillegg har vi kommet med innspill til USA i forbindelse med UPR-ene – Universal Periodic Review – i Menneskerettighetsrådet, hvor vi også ber om at disse begrensningene når det gjelder abort, fjernes. Å kutte tilgangen til trygge abortløsninger fører ikke til færre aborter. Det fører til flere utrygge aborter, og det fører til høyere mødredødelighet. Vi understreker også det vi anser som veldig uheldige ringvirkninger, bl.a. at kvinners helsetjeneste skilles ut og stigmatiseres, og at sivilt samfunn og tjenesteytere får langt vanskeligere arbeidsforhold. Norge er en veldig tydelig stemme internasjonalt for kvinners rettigheter og likestilling. Vi er en ledende bidragsyter internasjonalt i seksuelle og reproduktive helsetjenester, og vi mener at tilgang til moderne prevensjon og trygge abortløsninger er avgjørende for å sikre kvinner og jenter de samme rettighetene og mulighetene som gutter og menn. Dette er vi selvfølgelig også tydelige på i alle relevante kanaler og møter. Finansielt vil regjeringa øke innsatsen med over 700 mill. kr over fire år, og totalt planlegges det å bruke 1,5 mrd. kr på seksuelle og reproduktive helserettigheter i 2019.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Norsk utenrikspolitikk er mer enn utenriksministeren. Det betyr at vi bruker alle de fora og kanaler vi kan for å ta opp disse spørsmålene. Den lista jeg ga representanten akkurat nå, er et veldig godt bilde på både hvordan vi jobber, at vi har en internasjonal lederrolle, og ikke minst at norsk politikk er svært godt kjent for amerikanerne. Hvis det f.eks. var slik at det ikke var kjent for amerikanerne hva Norge mente om Mexico City Policy, så hadde vi heller ikke blitt invitert til å gi innspill til Kongressens gjennomgang av den. Vi har gitt anbefalinger, vi tar det i bilaterale møter, og vi går sammen med andre land om å peke på det uakseptable i å endre språk om abort som har ligget inne i resolusjoner og i tekster i FN i en årrekke, som USA nå ønsker å endre. Det er også en side av denne Mexico City-policyen, og for så vidt også måten amerikanerne nå jobber på. I tillegg mener jeg det er viktig å understreke at vi fra norsk side både har økt bidragene våre – vi hadde i forrige uke en veldig vellykket konferanse for påfylling av den globale finansieringsmekanismen for helse, hvorav en tredjedel, ca. 300 mill. dollar av det som ble samlet inn, går til seksuell og reproduktiv helse – og vi ser at måten vi jobber på, med også å gå inn i SheDecides-initiativet og å fylle opp der amerikanerne trekker seg ut og trekker sin økonomiske støtte, er et viktig politisk signal fra Norge.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Og jeg har også gitt et svar som jeg syns er godt og dekkende for det som er norsk utenrikspolitikk. Jeg mener det er viktig at Norge er tydelig her, og det er vi. Det er godt kjent for både våre venner og allierte og dem vi er dypt uenige med i andre sammenhenger, hva Norge mener om disse tingene, og vi jobber også for å forandre det. Så klarer jeg ikke å la være å kommentere det representanten Huitfeldt sier om at Norge var sent ute når det gjaldt SheDecides. Det er rett og slett ikke riktig. Regjeringa var representert ved daværende barne- og likestillingsminister Solveig Horne på den første konferansen, som fant sted i Brussel i mars 2017. Der var også representanten Huitfeldt til stede. Så jeg syns for så vidt det er litt merkelig at representanten ikke hadde fått med seg at det var en statsråd til stede, som representerte Norge og det norske synet.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
Ikke bare har Norge hatt, men Norge har kvinners rett til å bestemme over egen seksuell og reproduktiv helse som en veldig viktig del av utenrikspolitikken vår og vårt internasjonale arbeid. Det opplever jeg også at det er full enighet om i Stortinget. Det pågår altså ikke et arbeid i regjeringa for å endre abortloven, og det er heller ingen diskusjon i Norge knyttet til spørsmålet om selvbestemt abort. Det mener jeg det er viktig å understreke. Vi er en viktig pådriver for kvinners rettigheter og de oppnådde resultatene. Og som representanten Barth Eide veldig godt vet, er det i dag en betydelig jobb å stå opp for å forsvare de rettighetene som er oppnådd – ikke bare tanken om hvilke nye som kan implementeres, men også de vi har oppnådd. Vi tar en lederrolle på dette feltet internasjonalt, og det er ingen motsetning mellom å jobbe for retten til abort i utlandet og samtidig ha en diskusjon rundt enkelte etiske problemstillinger i Norge – under den helt klare forutsetning at kvinners rettigheter ikke svekkes. Vi snakket i det forrige svaret om Mexico City Policy, og jeg ga også der en utfyllende forklaring på hvordan vi jobber for å endre den. Vi har sett at USAs endrede politikk har gitt vind i seilene til en del av de motkreftene som vi nå jobber mot. Det er en av årsakene til at vi fra norsk side nå søker andre og nye partnerskap, og hvor det som kanskje er mest gledelig de siste par årene, er at også en del latinamerikanske land nå er i ferd med å snu. Det er viktig. Samtidig bruker vi sjansen, både bilateralt og multilateralt, til å ta opp disse spørsmålene med flere land. Noen av de landene som har fått anbefalinger fra Norge, i tillegg til USA, er bl.a. Polen, El Salvador, Honduras, Myanmar, Paraguay, Ecuador, Chile, Argentina og Irland. Det er nettopp fordi vi ser at vi sammen, både med andre land og også bilateralt overfor disse landene, er nødt til å fortsette å jobbe med dette. Vi hadde, som jeg nevnte i mitt forrige svar, en konferanse som var veldig vellykket i forrige uke. Der ble det samlet inn ca. 1 mrd. kr til bl.a. seksuell og reproduktiv helse – ca. en tredjedel går til det. Det vi fikk høre – fra det brede internasjonale nettverket Norge jobber sammen med, bl.a. Bill & Melinda Gates Foundation, for å nevne noe, og Verdensbanken – er betydelig ros til Norge for den lederrollen vi tar. Jeg tror også de merker seg i utlandet at dette er noe Norge står samlet om, og at den jobben som den forrige regjeringa, som Barth Eide var en del av, gjorde når det gjelder helse, har vi nå kunnet videreutvikle til å fokusere enda mer på mødre- og barnehelse, der hovedfokus naturlig nok en periode var på vaksiner.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
For det første er det ingen holdepunkter for å si at det er skapt et sånt inntrykk. For det andre er det ikke riktig at regjeringa jobber med den typen spørsmål. Men jeg tror det i alle land fra tid til annen oppstår diskusjoner om ulike etiske problemstillinger etter hvert som f.eks. teknologien gjør store framskritt. Holder en tritt med lovverket, f.eks.? Men det er altså ingen forslag om endringer av loven. Og statsministeren har jo under flere av sine svar her i dag, som både representanten Barth Eide og jeg satt og hørte, vært veldig klar på at det ikke er aktuelt å endre eller innskrenke kvinners rettigheter. De tilbakemeldingene vi får fra våre internasjonale partnere, både bilateralt og multilateralt, er tvert imot at Norges lederrolle på dette er sterk og klar, og at det ikke er skapt noe inntrykk av – noe det heller ikke er grunn til å skape noe inntrykk av – at det skulle være en tendens, eller en trend, i retning av endringer i Norge.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-14:
I det oppslaget som representanten Barth Eide nevner, er det den grunnleggende feilen at det framstilles som om statsministeren eller regjeringa har foreslått noe som er til behandling, og det er selvsagt ikke riktig, som representanten også vet. Jeg mener at statsministeren i dag var veldig klar og tydelig på hva som ligger i eventuelle diskusjoner, og at det ikke er et arbeid i gang i Norge for å endre abortloven. Derfor tror jeg også at statsministeren i dag selv bidro godt til å oppklare de eventuelle misforståelsene som måtte være. Jeg mener også at det er viktig at man i Stortinget, fra opposisjonen og andre, ikke bidrar til å tegne et bilde som ikke er korrekt av hva som er den reelle debatten i Norge.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-11-14:
Senterpartiet arbeider for at Norges holdning til FNs atomvåpenforbud blir egen sak på nyåret, på bakgrunn av solide utredninger. Ifølge internasjonal jus hindres ikke Norge som NATO-medlem i å signere FNs atomvåpenforbud. I Senterpartiets program sies det klart at vi «skal arbeide for en internasjonal, bindende avtale som forbyr atomvåpen». Mitt spørsmål til utenriksministeren er todelt. For det første: Vil utenriksministeren støtte behandling av temaet som egen sak på nyåret? Og for det andre: Kan utenriksministeren peke på de viktigste tiltakene som Utenriksdepartementet arbeider med for å redusere risikoen for bruk av atomvåpen mot Norge?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-11-14:
«Statsråden har i Stortinget 7. november 2018 bekrefta at setningen «Jordbruket må redusere utslipp per produsert enhet» betyr at enheten eksempelvis for kjøtt er de ulike kjøttslagene; storfe, lam, gris eller kylling. Produksjonen av storfekjøtt kan skje med melkekuer eller ammekuer. Melkeproduksjon er mer energieffektivt enn ammekuproduksjon fordi det gir oss både kjøtt og melk. Mener statsråden det er i tråd med målet om å redusere klimagassutslipp at storfekjøttet produseres med flere melkekuer og færre ammekuer enn i dag?»
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-11-14:
Det er ikke noen overraskelse at jeg er interessert i dette. Min interesse for dette startet da vi fikk en statsminister som kunne fortelle at det var mer klimagassvennlig å spise ribbe enn pinnekjøtt. Det er feilinformasjon, og derfor må en fortsette med folkeopplysning på dette området som gjør at de politiske vedtakene blir fattet på et korrekt faglig grunnlag. Det statsråden nå sier, er at utslippet av klimagasser blir om lag det samme enten det er høy ytelse eller lav ytelse på melkekuer, gitt samme melkevolum. Det ble i dag offentliggjort en rapport, avgitt den 9. november, fra Norges miljø- og biovitenskapelige universitet, hvor en nettopp sier at en moderat ytelse på kumelk er klimamessig bedre enn en høy ytelse når en ser melk og kjøtt i sammenheng. Hvorfor tar ikke statsråden hensyn til slik vitenskapelig dokumentasjon?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-11-14:
Det er en ganske interessant teknikk statsråden her bruker, når det jeg spør om, blir sett på som ikke å løfte blikket. Det jeg ber om, er det faglige grunnlaget for de politiske vedtakene som senere skal fattes. Jeg er fullt klar over at jordbruksorganisasjonene skal starte forhandlingene om dette temaet den 20. desember og være ferdig den 1. april, men enhver forhandling må skje på et faglig, vitenskapelig grunnlag, og det er det jeg har etterspurt her gjentatte ganger. Det interessante nå er at Landbruksdepartementets politiske leder tydeligvis ikke er interessert i å legge det faglige grunnlaget i bunnen, et faglig grunnlag som vi har fått en rapport om nå, og som viser at sammenhengen er slik at lavere ytelser enn den høye ytelsen totalt sett gir et bedre resultat. Det interessante er: Hvilket vitenskapelig grunnlag legger statsråden til grunn for sitt politiske virke?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Kunnskapen er global, og vi i Arbeiderpartiet mener at internasjonalisering er en betingelse for kvalitet i både forskning og høyere utdanning. Regjeringen har lagt ned kvoteordningen for studenter fra utviklingsland til fordel for andre programmer, som Panorama-strategien og NORPART. Vi i Arbeiderpartiet var imot nedleggingen av kvoteordningen, bl.a. fordi dette også var en måte å drive bistand på, og vi mener at både det globale sør og norske fagmiljø taper på det. Vi er også bekymret over den kraftige økningen av visumavgiften for utenlandsstudenter. Vi ser ikke at regjeringens erstatningsordninger har hatt god nok effekt. Nå har Diku, Direktoratet for internasjonalisering og kvalitetsutvikling i høyere utdanning, evaluert kvoteordningen og omleggingen av programmene for internasjonalisering. Jeg vil spørre statsråden om hvordan resultatene av evalueringen følges opp av regjeringen.
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Som avisen Khrono har dokumentert, har regjeringen siden 2014 spart inn over 900 mill. kr ved å svekke støtteordningen for studentene. Den største enkeltøkningen kom i årets budsjettforslag, der regjeringen vil kutte stipendandelen med 256 mill. kr. Studenter som ikke fullfører hele grader, vil med denne endringen få betydelig mer lån enn tidligere. Dette vil straffe studenter som enten ikke fullfører en grad eller bytter retning underveis i studiene, og det vil være et «disincentiv» for å få til mer etter- og videreutdanning. Det er også tvilsomt om det vil føre til bedre gjennomføring. Universitets- og høgskolerådet mener det treffer dårlig med tanke på frafall, og at det ikke bygger opp under livslang læring og tverrfaglighet. Norsk studentorganisasjon har samlet over 18 000 underskrifter mot og fått tilslutning fra så å si hele sektoren – alle studentorganisasjonene, mange fagorganisasjoner og i tillegg Universitets- og høgskolerådet, Akademikerne, Unio og NTL, for å nevne noen. De ber om at regjeringen bevarer stipendet og legger bort forslaget. Vi i Arbeiderpartiet støtter heller ikke konverteringsordningen, og vi tilbakefører hele kuttet i vårt budsjett. Vi vil isteden satse mer på etter- og videreutdanning. Vi vil prioritere bedre studiekvalitet og tettere oppfølging for at flere studenter skal fullføre utdanningen. Hvorfor mener statsråden det er en god idé å kutte stipendandelen til studenter i høyere utdanning i en tid da flere må beregne å ta mer utdanning og flere kortere kurs?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Statsråden arrangerte i forrige uke et studenttoppmøte i regjeringens representasjonsbolig. Studentavisen Universitas har reagert på at da statsråden inviterte studentene, var det ikke for å ta opp temaet som studentpolitikerne i øyeblikket brenner mest for, nemlig stipendkuttet. Dette ville statsråden tilsynelatende ikke snakke om, til tross for at dette kanskje er den største og mest alvorlige endringen i budsjettet for studentene. Støtter ikke statsråden regjeringens eget forslag, eller ble dette kuttet på 256 mill. kr innført mot statsrådens egen vilje?
Nina Sandberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Takk for svaret. En del av regjeringens politikk er stipendkuttet. En annen del er at det med Venstre i regjering har blitt stadig vanskeligere å ta utdanning. I sommer vet vi at rekordmange, 26 657, søkere som var kvalifisert, sto uten tilbud om studieplass. Fra 2013 til 2017 økte dette tallet på kvalifiserte søkere som altså ikke fikk plass, med rundt 70 pst. Tross høye søkertall og en situasjon der mange under 30 år står uten både arbeid og utdanning, har regjeringen siden 2013 knapt foreslått nye studieplasser, ikke engang på fagområder der det er stor etterspørsel, f.eks. sykepleiere og ingeniører. Heller ikke etter at Venstre kom inn i regjering og attpå kjøpet fikk statsråden for høyere utdanning, vil regjeringen gi flere muligheten til å starte på en utdanning. Hvorfor ikke?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-11-14:
I går endte nok et internasjonalt møte om kaoset og volden som NATOs bombekrig etterlot i Libya, uten noen løsning i sikte. Libya har ingen fungerende regjering, befolkningen er underlagt terrorveldet til konkurrerende væpnede grupper, og landet, som ifølge FN var Afrikas mest velstående fram til 2011, er i dag preget av nød, fattigdom og overgrep. Al Qaida og IS bruker nå Libya som base for terrorangrep i Afrika, Midtøsten og Europa, og våpen som NATO-allierte opprørsgrupper plyndret fra libyske våpenlagre, er spredt til islamistiske terrorister over store deler av verden. Den 9. mai 2011 talte Ine M. Eriksen Søreide, daværende leder av utenriks- og forsvarskomiteen, i Stortinget for fortsatt norsk deltakelse i Libya-krigen. Da var norske bombefly og NATOs bombefly godt i gang med å utslette statsmakten i Libya og hjelpe opprørsgrupper, deriblant libyske Al Qaida, til å ta makten i landet. Men Eriksen Søreide forsikret om at Libya-krigen ville bidra til en mer forutsigbar verdensorden. Mitt spørsmål er – i lys av kaoset som råder i Libya, i lys av islamistiske terrorgruppers bruk av Libya som base for terroroperasjoner i Europa, i Afrika og i Midtøsten: Mener utenriksministeren at Libya-krigen bidro til en mer forutsigbar verdensorden?
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-11-14:
Nå slår jo den britiske parlamentsrapporten fast at krigen var bygd på feilaktige antakelser, og at det heller ikke fantes belegg for påstanden om et kommende folkemord. Da NATO-landene overtalte Russland og Kina til ikke å legge ned veto mot FN-resolusjonen om Libya, sa de også at resolusjonen ikke skulle brukes til regimeskiftekrig. Så fikk man altså en regimeskiftekrig, og dette løftebruddet her har skapt mer mistro mellom stormaktene i Sikkerhetsrådet og også brakt oss lenger vekk fra en regelbasert og FN-styrt verdensorden. Men det er libyerne som har betalt den største prisen. Jeg vil derfor spørre utenriksministeren om regjeringen egentlig vil beklage overfor det libyske folk både drapene på sivile, ødeleggelsene, kaoset og terroren som regimeskiftekrigen har påført dem, og også gjerne få et svar på når regjeringen kommer til å redegjøre for Libya-rapporten for Stortinget.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-11-14:
Ja, det kom et viktig poeng i den norske Libya-rapporten, nemlig at regjeringen må ha visst at NATO hadde regimeskiftekrig som mål for krigen. Så er spørsmålet hva Stortinget visste, og hva daværende leder av utenriks- og forsvarskomiteen visste. Visste hun at NATO førte krig for regimeskifte? Dette er viktig, for hvis Eriksen Søreide visste dette, var hun med på å føre befolkningen bak lyset – i mai 2011 visste hun det ikke, så da betyr det at regjeringen holdt tilbake informasjon for Stortingets utenriks- og forsvarskomités leder. Derfor er spørsmålet ganske viktig å få et svar på. Visste Eriksen Søreide, da hun 9. mai 2011 her i Stortinget tok til orde for fortsatt bombekrig mot Libya, at NATO-landene førte krig i landet for regimeskifte, som Libya-rapporten dokumenterer at den norske regjeringen må ha vært fullstendig klar over?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
Mitt spørsmål går til utenriksministeren. For ikke så lenge siden sto det en politiker på talerstolen i denne salen og talte varmt for hvorfor landet ikke skulle være med i EU. Politikeren markerte seg også som en tydelig motstander av EØS. Politikeren var tydelig i sitt forsvar for internasjonalt samarbeid. Ja, politikeren tok sågar til orde for forsterket internasjonalt samarbeid og for å etablere et nytt handelssamarbeid i Europa. Dette kunne for så vidt vært en stortingsrepresentant fra Senterpartiet, men det var altså Storbritannias statsminister Theresa May – en statsminister som representerer søsterpartiet til utenriksministeren og statsministeren i Norge. Britene står oppi krevende dager. Dette viser også klokskapen i det som flertallet i det norske folk har sørget for, imot Høyres vilje, nemlig ikke å gå inn i EU, for så å innse at det var en dårlig idé, og så prøve å komme seg ut igjen, slik britene har gjort. Brexit gir utfordringer, men det gir også store muligheter. Det gir muligheter til å bygge et nærere og sterkere samarbeid med vår nære allierte og viktigste handelspartner. Jeg har selv besøkt Storbritannia flere ganger i år, og det som går igjen, er et klart ønske om et forsterket samarbeid med Norge. Men det som også går igjen, er spørsmålet: Hva er det Norge vil? Hva er det som er vår strategi? Og det er det dessverre svært vanskelig å få øye på til tross for gjentatte spørsmål fra Senterpartiet i denne salen. Vi må jo ha en klar og tydelig strategi gitt ulike scenarioer. Derfor spør jeg igjen: Hva er regjeringens strategi på vegne av Norge for å ivareta norske interesser etter brexit?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
Utenriksministeren sier til stadighet at norsk utenrikspolitikk starter i Europa, og det er tydeligvis det som er norsk utenrikspolitikk: å sitte og vente på hva EU gjør, og springe etter EU og spørre hva som bør være norske synspunkter. Det norske folk har sagt nei til EU, bl.a. for å ha en selvstendig utenrikspolitikk og en selvstendig handelspolitikk. Da må vi være tydelige på hva som er våre interesser og vår strategi. Theresa May står på talerstolen her i Stortinget og sier at hun vil bygge et nytt partnerskap mellom EFTA-landene og Storbritannia i framtiden. Britene vil jo ikke være med i EØS, men en trenger ikke å være med i EØS for å kunne være med i EFTA-samarbeidet. Er utenriksministeren enig med Theresa May i at det er fornuftig å bygge et nytt partnerskap mellom EFTA-landene og Storbritannia? Og hva slags form skal det eventuelt ta? Skal det skje gjennom å invitere britene tilbake til EFTA, slik de var med på å starte EFTA, sammen med Norge, gjennom en handelsavtale med EFTA eller gjennom andre former for samarbeid?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
Jeg ba ikke om en oppsummering av prosessen framover mellom EU og Storbritannia. Jeg er også vel klar over at formelle forhandlinger skal tre i kraft etter at britene har gått ut av EU. Den datoen begynner å nærme seg. Det som er spørsmålet, er hva vi gjør fra norsk side. Senterpartiet har ved en rekke anledninger tatt opp dette. Vi har også fremmet forslag i Stortinget om at en bør utrede ulike konsekvenser av brexit og alternativ som følge av det. Det har dessverre flertallet stemt ned. Så til tross for gjentatte spørsmål er ikke statsråden tydelig på hva som er Norges strategi. La oss da ta et annet scenario, at britene når gjennom med sitt krav om igjen å ta kontroll på viktige områder, å bygge beslutninger og ta beslutninger nærmere folk, som er en klar ambisjon for dem. Da kan de komme i en situasjon der de oppnår større nasjonalt handlingsrom enn vi har gjennom EØS-avtalen. Vil vi i en sånn situasjon ta initiativ til å få økt nasjonalt handlingsrom for Norges del, eller er det slik at strategien fra regjeringen bare er å knytte oss stadig tettere til EU gjennom EØS-avtalen?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
«Utvinning av kryptovaluta er særs energikrevjande, gjev få arbeidsplassar og nyt i dag godt av store subsidiar frå regjeringa. Ifylgje ein ny amerikansk studie omtala av Klassekampen vil utvinning av kryptovaluta føre til to grader global temperaturauke innan 2033 dersom han vert innført i same tempo som andre teknologiar. Skattedirektoratet har nyleg foreslått ei enkel og ubyråkratisk løysing for korleis subsidiane til utvinning av kryptovaluta kan fjernast. Vil statsråden no fjerne desse subsidiane?»
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
Jeg har merket meg at statsråden ikke godtar det som Skattedirektoratet allerede har lagt på bordet – en enkel, ubyråkratisk løsning som sier at driver en med kryptovaluta, så har en ikke rett på redusert elavgift. Dette er svært energikrevende produksjon. Ett selskap alene, som nå er under etablering i Norge, Kryptovault, har både eksisterende og planlagt kapasitet på 217 MW. Det tilsvarer et årsforbruk for Stavanger kommune, hvis de bruker 1,9 TWh. Under Siv Jensen har elavgiften for vanlige folk gang etter gang økt. Folk skal spinke og spare for å redusere energi, mens hun holder sin vernende hånd over kryptovalutautvinning, som pøser ut energi. Hvorfor er det logisk at vanlige folk skal betale en elavgift som er 30 ganger, høyere enn den de som utvinner kryptovaluta i Norge, gjør?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-11-14:
Finansministeren har jo slept beina etter seg – senest i august svarte finansministeren på spørsmål fra meg at det antakelig ville være svært vanskelig å gjennomføre og kontrollere en ordning som forutsetter et avgiftsmessig skille etter formålet med datakapasitet knyttet konkret til utvinning av kryptovaluta. Etter gjentatte utfordringer, både gjennom media og gjennom nytt skriftlig spørsmål, kommer finansministeren med en bestilling til Skattedirektoratet. Det er bra. Skattedirektoratet har nå presentert en fiks ferdig løsning for hvordan det kan gjennomføres. Hvorfor vil da ikke statsråden følge dette opp? I det budsjettforslaget som finansministeren har lagt fram, er det 30 pst. høyere elavgift enn da finansministeren gikk på. Hvorfor legger hun sin vernende hånd over dem som utvinner kryptovaluta, i stedet for å redusere elavgiften for vanlige folk?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
I vår deltok utenriksministeren på FNs kvinnekonferanse i New York. Det var et godt signal i en tid da stadig flere land strammer inn når det gjelder abortlovgivning. Men det er ikke så kontroversielt å ta ordet for kvinners rettigheter på en slik konferanse. De som deltar på konferansene, er jo stort sett enige. Spørsmålet er om abort er et så viktig spørsmål at det kommer opp på dagsordenen når utenriksministeren møter utenriksministre i land som har strammet inn, eller som har en veldig streng abortlovgivning, eller som har forbudt det. Så har utenriksministeren tatt opp abortspørsmålet med utenriksministeren i Polen, Malta, Nicaragua eller andre land som har forbudt abort?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Jeg kan ikke skjønne annet enn at svaret på spørsmålet mitt er nei. Spørsmålet var jo ikke å redegjøre for det vi er enige om, og det jeg tror det er stor enighet om i denne salen. Spørsmålet mitt er om dette er såpass viktig for utenriksministeren at hun tar det opp på bilaterale møter med land som har forbudt abort.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
«USA er Norges viktigste allierte. Gode venner bør være ærlige med hverandre, også når de er uenige. Trump-administrasjonens ‘munnkurvregel’ utfordrer kvinners rett til å bestemme over egen kropp. Det kuttes dramatisk i støtten også til helsestasjoner, fødselshjelp og vaksiner dersom organisasjonene også driver abortveiledning. I hvilke bilaterale sammenhenger har utenriksministeren tatt opp ‘munnkurvregelen’ og spørsmålet om kvinners seksuelle og reproduktive rettigheter med USA?»
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Utenriksministeren blir i veldig mange sammenhenger spurt om hun har tatt opp ulike spørsmål, enten det er menneskerettigheter med Kina eller atomvåpen med andre land. Det er klart at dette er viktig, for hvilke saker utenriksministeren har på sin samtaleliste, sier litt om hvilke prioriteringer vi har. Nå får jeg et ganske langt foredrag om hvilke andre som har snakket om dette, i hvilke multilaterale sammenhenger og på andre nivåer. Jeg får ikke noe klart svar på om utenriksministeren på noen som helst måte i bilaterale samtaler med amerikanerne har tatt opp dette spørsmålet. Dette er utrolig viktig, for det handler ikke bare om abort – det handler også om at helseklinikker for ungdom blir stengt i forbindelse med prevensjon. De som driver med vaksiner, blir også rammet – hvis det er organisasjoner som også gir aborthjelp. Så mitt spørsmål er: Har nå utenriksministeren vært såpass ærlig – også med vår viktigste allierte – at hun har tatt opp dette på sine direkte møter med amerikanerne?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2018-11-14:
Vi kan godt snakke om at denne regjeringa de første årene kuttet ganske mye i støtten til FNs befolkningsfond, som driver med abort, og at man var sent på banen når det gjelder SheDecides. Men jeg har et spørsmål her, og det var: I hvilke bilaterale sammenhenger har utenriksministeren tatt opp «munnkurvregelen» og spørsmål om kvinners seksuelle og reproduktive rettigheter med USA? Det er det spørsmålet som jeg har stilt i dagens spørretime, og det handler om utenriksministeren selv, det handler ikke om andre kanaler. Og så vidt jeg kan forstå på utenriksministerens svar, er svaret på det spørsmålet: ingen. Hun har ikke i noen sammenhenger tatt opp «munnkurvregelen» og spørsmålet om kvinners seksuelle og reproduktive rettigheter med USA.
Erna Solberg (Høyre), 2018-11-14:
Regjeringen har ikke et arbeid på gang for å endre dagens abortlov. Den politiske diskusjonen på dette området handler om eventuelle regjeringsforhandlinger. Når undertegnede møter i spørretimen, møter jeg som statsminister for dagens regjering. Da møter jeg, i tråd med tradisjonen, for å svare på spørsmål om regjeringens politikk og saksbehandling. Stortingets spørsmålsinstitutt er ikke til for å stille spørsmål om partienes programbehandling eller forhandlinger mellom partiene. Siden både dette og de påfølgende spørsmålene ikke dreier seg om regjeringens politikk, kunne jeg altså avvist å svare. Det samme gjelder for andre statsråder som er blitt stilt spørsmål om den samme problemstillingen. Den politiske diskusjonen som går mellom partiene på dette området, må partiene svare på, slik det også er vanlig i forbindelse med partienes programarbeid. Spørsmål knyttet til en eventuelt ny plattform kan regjeringen svare på når den er ferdig og den er grunnlaget for en regjerings politikk. Med disse forbeholdene, la meg likevel, til tross for at jeg ikke er her som Høyres leder, men som landets statsminister, svare på spørsmål som Høyres leder. I den politiske debatten som har gått mellom partiene de siste ukene, har jeg åpnet opp for forhandlinger om to områder i abortloven i eventuelle forhandlinger med Kristelig Folkeparti: fosterreduksjon og den delen som oppleves som et diskriminerende element i § 2c i abortloven. Å endre § 2c er ikke Høyres politikk, selv om vi har ulike meninger om dette i vårt parti. Vi er derimot åpne for å forhandle om utformingen av denne bestemmelsen, under noen klare forutsetninger: at kvinners rettigheter ikke skal svekkes, at det skal legges større vekt på kvinnens og familiens vurdering av egen livssituasjon hvis de får ansvar for et barn med ekstra utfordringer, og at kvinner selvsagt fortsatt skal få ta abort i de tilfellene fosteret ikke er levedyktig. Derfor vil nok dette, slik jeg ga uttrykk for i Debatten 1. november, i praksis bety at kvinner som søker abort etter tolvte uke, i like stor grad som i dag vil få innvilget abort i fremtiden. Høyre har ingen ferdige løsninger, men vi har altså åpnet for å forhandle om dette temaet under de klare premissene som jeg nå har understreket. Forhandlingene om dette vil gå mellom fire partier. Dersom Kristelig Folkeparti får gjennomslag i eventuelle regjeringsforhandlinger, vil det måtte igangsettes et lovarbeid på vanlig måte. Stortinget vil da få rikelig anledning til å debattere saken og gå inn i alle sider av endringene.
Erna Solberg (Høyre), 2018-11-14:
På bakgrunn av det representanten nå sier om at det ikke er unaturlig å få høre hva dagens regjerings syn er, er dagens regjerings syn helt klart: Vi ønsker ikke å gjøre endringer i abortloven. Det er det som ligger til grunn for den regjeringen som eksisterer i dag, og det er det den regjeringen jeg som statsminister er her for i spørretimen, faktisk står for. I så måte er dette et spørsmål om mulige fremtidige forhandlinger, mulige resultater og mulige saker som kan komme etter et resultat. Det er helt i tråd med vanlig praksis at det svarer ikke statsministeren på i Stortinget. Når jeg har valgt å gjøre det nå, er det som Høyres leder. Men jeg må også si at det betyr at representantene som i dag stiller spørsmål om disse sakene, mener at for fremtiden så er Stortingets spørreinstitutt til stede for at de skal kunne spørre om forhandlinger som pågår i en hvilken som helst regjering, programbehandling av saker, som alle statsministre før meg alltid systematisk har avvist å svare på.
Erna Solberg (Høyre), 2018-11-14:
Jeg satt i Bondevik II-regjeringen. Jeg har aldri opplevd at ikke en statsminister fra Kristelig Folkeparti har ønsket å endre § 2c. Det er det partiet som har dette sterkest fundert i sine prinsipper og sitt grunnlag. Så å hevde at jeg skulle ha større vilje til å gjøre dette enn en statsminister fra Kristelig Folkeparti, er ikke riktig. Jeg satt også i den regjeringen der konklusjonen var at selv om vi hadde forhandlet frem et resultat mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre om at vi skulle gjøre endringer i § 2c, var det ikke flertall på Stortinget, og derfor unnlot man å fremme det. Men det er helt riktig at det er noen etisk viktige spørsmål rundt dette. Det er også derfor vi har noen veldig klare betingelser fra Høyres side for hva vi må gjøre av andre endringer – som ikke skal svekke kvinners rettigheter, men bidra til å styrke familiens opplevelse. Det er derfor disse tingene må ses i sammenheng når det gjelder innskrenkninger rundt dette. Men påstanden om at Kristelig Folkepartis statsministre ikke har villet endre § 2c, tror jeg Kristelig Folkeparti vil føle veldig oppsiktsvekkende.
Erna Solberg (Høyre), 2018-11-14:
Dette var ikke tema under forhandlingene, det har ikke vært berørt under forhandlingene mellom de tre partiene som i dag sitter i regjering. Det er i hvert fall ikke noe samlet syn om hva regjeringen egentlig mener er de viktige begrunnelsene for dette. Det har ikke vært et politisk tema mellom de partiene. Jeg har lyst til å understreke at vi som politikere og lovgivere må være oppmerksom på at de valgene vi tar, er med på å sende ut signaler om verdiene i samfunnet vårt. Som politikere må vi ta ansvaret for å ha et lovverk som setter klare grenser mot utviklingen av et sorteringssamfunn. Det er derfor viktig at vi har en levende, demokratisk diskusjon om grensene for teknologien, om de utfordringene utviklingen skaper for menneskeverd og etikk. Det er dermed aldri den enkelte kvinnes ansvar, men et ansvar vi som politikere og lovgivere har og skal ha. Men vi må kunne ha debatten uten å si at vi skyver debatten over på andre. Ved å ta debatten er det nettopp vi som politikere som gjør det – og ikke skyve på ansvaret eller individualisere det.
Erna Solberg (Høyre), 2018-11-14:
Jeg vil fortsatt minne representanten Hadia Tajik om at jeg svarer som Høyres leder og ikke som statsminister. Hvis jeg skulle svart som statsminister, burde jeg ha avvist å svare på hennes spørsmål i denne spørretimen. Det er en premiss for det jeg har sagt også i de andre svarene. Så til spørsmålet knyttet til hvilke grenser vi setter. Jeg mener at det er viktig at vi i forhold til sorteringssamfunnet har en god diskusjon hver gang vi skal bruke ny teknologi og få mer kunnskap. En av grunnene til at vi – i motsetning til Arbeiderpartiet – har falt ned på at tidlig ultralyd ikke skal gis til alle, er at vi mener det øker presset for et sorteringssamfunn. Det er et av eksemplene på å sette en grense knyttet til dette. Dette gjelder også andre typer diagnostikk som vi velger ikke å gjøre tilgjengelig på et tidlig tidspunkt, annet enn for dem som er i risikogrupper, f.eks. med gjentakende familiære, arvelige, trekk. Det er blant de områdene som skiller oss, med ulike standpunkter knyttet til sorteringsspørsmål.