Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Etter å ha hørt representanten Knudsen her i stad, har vi jo litt igjen, da. Det er et stykke å gå. Og det er ikke bare et stykke å gå, men det er også et kraftig varsku om at det er grunn til å være beredt også i årene som kommer. Det skal altså være en krenkelse av individets integritet at det på grunn av kjønn skulle få en posisjon, men det er faktisk ikke det vi snakker om. Det er ikke det som er problemet. Det vi snakker om, er at det er mange mennesker med kvalifikasjoner som på grunn av sitt kjønn faktisk ikke får posisjoner. Og det er jo der krenkelsen ligger. Jeg vil bevege meg litt i ytterkanten av likestillingsdebatten og touche litt inn på spørsmålet om seksuell trakassering. For mange utgjør slik trakassering en grovt plagsom krenking, ofte med rot i et kjønnsrollemønster hvor én hersker og den andre er vergeløs. Sjikanen kan framtre i mange valører, fra de mindre og korte hendelser til de alvorligste overgrep. I all hovedsak er det kvinner som trakasseres av menn. Vi lovgivere har for lengst signalisert at en slik atferd er uønsket. Gjennom straffeloven § 201 har vi endog belagt med straff dem som med ord eller handling grovt seksuelt krenker en annen. Og det må også være ganske åpenbart at alminnelige, mer erstatningsrettslige prinsipper fra før av kan danne grunnlag for dom på erstatning, også for en som volder skade gjennom slik trakassering Stortinget drøfter i dag. Og det er grunn til å spørre: Er det så grunn til å få en egen bestemmelse om dette i likestillingsloven? Ja, dessverre, det er åpenbart et slikt behov. Både som norm og som klargjørende grunnlag for reaksjon vil en ny bestemmelse ha sin virkning. Ledelse, organisasjoner og arbeidsgivere får klart ansvar for å forebygge slik uønsket atferd, og lovteksten gir derfor en klar plikt og oppfordring til å sette et tema man før har ledd av eller tidd i hel, på dagsordenen – denne gang med en alvorlig undertone. Konsekvensene av seksuell trakassering kan ikke undervurderes. Psykiske lidelser som angst og depresjoner og fysiske stressreaksjoner vet vi går oftest igjen. Også direkte overfor skadevolder, den som trakasserer, gis det et helt klart signal. Dette aksepteres ikke. I den grad det tidligere har vært tvil om dette, skisserer jo lovforslaget et klart grunnlag, bl.a. for å gi dem erstatning. Loven gir i så måte hjelp til både domstoler, institusjoner, organisasjoner, ledere og andre til å sette grenser for uønsket atferd. Og når undersøkelser viser at én av fem kvinner har vært utsatt for slik trakassering i sitt yrkesaktive liv, er det grunn til å ta det svært alvorlig. Egentlig snakker vi om en typisk psykisk vold som er helt uakseptabel, og som burde engasjert langt flere av oss. De aktører i kriminalpolitikken som går svært høyt på banen med kraftige tiltak mot annen type vold, synes ikke like ivrige i denne debatten, til tross for at dette er det hverdagen er preget av for mange kvinner i det ganske land. Det var bl.a. grunn til å etterlyse Fremskrittspartiets representanter da Stortinget sist debatterte vold mot kvinner. Salen var tom. Ingen strenge ord, ingen radikale forslag fra den kanten. Dessverre er oppslagene rundt denne problematikken for små, og temaet rimelig uaktuelt i fjernsynsdebatter. Kanskje endringene i likestillingsloven også skjerper offentlighetens søkelys. Det er grunn til å håpe.