Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2010-11-12:
Interpellasjonen fra representanten Bjørn Lødemel inneholder to konkrete problemstillinger knyttet til småkraft. Rammebetingelsene for småkraft ligger ikke til mitt departements ansvarsområde. Dersom jeg skulle tolke spørsmålet dit hen at dette er representantens hovedanliggende, skulle interpellasjonen ha vært adressert til olje- og energiministeren. Jeg har imidlertid tolket interpellasjonen bredere og har derfor valgt en innfallsvinkel hvor jeg vil omtale vilkårene for å utnytte de samlede ressursene som ligger til landbruket, i næringssammenheng mer generelt. Lødemel og jeg er enige om at landbruket er en viktig distriktsnæring, og at næringen skaper store ringvirkninger for annet næringsliv. Jeg vil også føye til at landbruksnæringen er viktig for bosettingen i distriktene, og i mange tilfeller er landbruket selve fundamentet for å opprettholde bosetting og sikre levedyktige lokalsamfunn. De siste årene har det blitt en stadig viktigere del av landbrukspolitikken å fremme utvikling av nye næringer i tillegg til og som et supplement til de tradisjonelle jordbruksproduksjonene som korn, melk og kjøtt. Den klare ideen bak er å fremme et mer robust landbruk som har flere bein å stå på, og som dermed gir et bredere inntektsgrunnlag og flere inntektsmuligheter. Dette er nødvendig i et samfunn hvor vi påvirkes av en internasjonal utvikling med en stadig mer effektiv matproduksjon og fallende realpriser på mat. Satsingen på næringsutvikling i landbrukspolitikken har resultert i et mangfold av ulike næringer knyttet til gårdsbruk. Som eksempler på det vil jeg nevne at reiselivet i distriktene omsatte for hele 35 mrd. kr i 2008, og av dette bidro gårdsturismen alene med en omsetning på 1 mrd. kr og 2 500 årsverk. Omsetningen knyttet til salg av jakt, innlandsfiske og laksefiske med tilleggstjenester er estimert til totalt 3,6 mrd. kr i 2009, og markedet er økende. Videre omfatter Inn på tunet nå 850 gårder som tilbyr tjenester innenfor utdanning, oppvekst og helse- og sosialsektoren, herunder arbeidstrening, demensomsorg og er lærings- og mestringsarenaer for barn og unge. Denne regjeringen har også vært opptatt av de betydelige inntektsmulighetene for landbruket som ligger i det å utnytte fallrettigheter knyttet til eiendommene. Det er min klare mening at små elver og bekker på landbrukseiendommer er ressurser som hittil er utnyttet i altfor liten grad. Disse verdifulle ressursene har også store kraftselskap og andre investorer fattet interesse for. Regjeringen er derfor opptatt av å legge til rette for at grunneierne selv skal kunne stå for utbyggingen der forutsetningene er til stede. Og i de tilfeller hvor det er eksterne investorer som kommer inn, er det viktig at avtaler mellom grunneier og investor inngås med det utgangspunkt at grunneier skal få sin rettmessige andel av inntektene fra fallrettigheten. For meg blir det å sikre grunneierne inntektene fra fallrettene et mer grunnleggende og prinsipielt spørsmål enn hvorvidt all småkraft skal omfattes av overgangsordninger for grønne sertifikater, eller hvilken beskatning småkraft ilegges. Det er viktig å være klar over at utbygging av småkraft er svært lønnsomt. I motsetning til de fleste andre landbruksproduksjoner – hvis vi kan bruke det begrepet – er småkraft lite arbeidsintensivt og gir derfor relativt få arbeidsplasser. Utbygging av småkraft representerer derimot betydelige muligheter for økte inntekter, noe som åpenbart vil trygge landbrukseiendommen som arbeidsplass og dermed bidra til å sikre at bosettingen opprettholdes. Jeg kan også konstatere at representanten Lødemel og jeg er enige om at vi skal legge til rette for en levedyktig landbruksnæring med selvråderett over eiendommen, og at bøndene skal gis frihet som selvstendige næringsdrivende. Men vi må samtidig være klar over at det å eie en landbrukseiendom også medfører et ansvar overfor fellesskapet. I mange tilfeller innebærer det at det må gjennomføres visse reguleringer av næringsvirksomheten, slik at en sikrer oppfylling av de ulike samfunnsmålene som også er nedfelt i landbrukspolitikken. Videre mottar bøndene betydelig næringsstøtte gjennom jordbruksavtalesystemet, og da er det naturlig at samfunnet kan sette visse vilkår for støtten. Jeg tenker da selvsagt på alle fellesgodene som vi ønsker at landbruket skal bidra til å produsere. Når det konkret gjelder småkraft, er reguleringene av slik næringsvirksomhet resultatet av en avveining mellom hva som er en rimelig avkastning for fallrettseier, og hvor mye som skal tilfalle fellesskapet. Grunnrenteskatten, eller skatt på avkastningen til kraftanlegg, er utformet nøytralt og påvirker ikke investeringsincentivene, og det er bare de mest lønnsomme kraftverkene som vil måtte betale grunnrenteskatt. Med andre ord vil kraftverk med marginal eller lav lønnsomhet ikke betale grunnrenteskatt. Videre er innslagspunktet for grunnrenteskatten satt til kraftverk med 5,5 MW effekt. Kraftverk med en lavere effekt enn 5,5 MW slipper å betale grunnrenteskatt. Det vil ikke være samfunnsøkonomisk optimalt dersom grensen settes slik at veldig mange utbyggere tilpasser ytelsen på kraftverket til å ligge like i underkant av grensen. Regjeringen mener at å sette grensen til 10 MW ville forsterke virkningen av slike uheldige tilpasninger. Landbruks- og matdepartementet arbeider for tiden med en ny stortingsmelding om landbruks- og matpolitikken. Hvordan vi skal kunne gjøre det attraktivt for kommende generasjoner å gå inn i landbruket og utøve dette yrket som selvstendig næringsdrivende, samtidig som de skal produsere fellesgoder til samfunnet, vil være et sentralt tema i meldingen. Det er en altfor enkel analyse å hevde at ulike reguleringer av næringen bare representerer hindringer i forhold til den friheten en vanligvis forbinder med å være selvstendig næringsdrivende. Vi skal være klar over at reguleringene, sammen med næringsoverføringene, også representerer en trygghet for den enkelte bonde. Og da vil jeg avslutningsvis framheve at den rød-grønne regjeringen nettopp har sørget for å trygge jordbruket som næring. Gjennom jordbruksoppgjørene fra 2006 og til og med 2010 har regjeringen økt inntektsmulighetene i jordbruket med i gjennomsnitt 90 000 kr per årsverk.