Marit Arnstad (Senterpartiet), 2015-11-17:
Bærekraftsmålene som ble vedtatt den 25. september, er ambisiøse, og for mange av dem ønsket Norge enda mer ambisiøse formuleringer enn det som det faktisk ble, bl.a. når det gjaldt godt styresett. Men det er ikke noen tvil om at det kommer til å kreve en stor innsats av verdenssamfunnet for å kunne nå disse målene, av hvert enkelt land som har forpliktet seg, og av de internasjonale organisasjonene. Og kanskje er det riktig at agendaen ble litt for bred, litt bredere enn det den ideelt burde ha vært når det gjelder spørsmålet om den videre oppfølgingen. Hvert enkelt av de 17 målene er stort. Å utrydde all fattigdom, utrydde sult, sikre og fremme god helse for alle – alle spørsmålene, alle de 17 målene – kommer til å kreve høy prioritering i det internasjonale arbeidet, målrettet bistand og målrettet oppfølging i hvert enkelt land. Jeg har lyst til å peke på et par av målene som Senterpartiet har vært svært opptatt av over mange år. Det ene er nødvendigheten av å sikre at flest mulig mennesker får dekket sine grunnleggende behov. Det må ha den høyeste prioriteten både internasjonalt og i vår bistandspolitikk. Å bruke mer ressurser på å gi mennesker sikker tilgang på vann og mat er et viktig tema som jeg tror alle kommer til å være enige om, men det er ikke sikkert at vi alle kommer til å være enige om hvordan vi når det målet, verken internasjonalt eller nasjonalt. Et annet mål som også er svært viktig og kanskje grunnleggende i forhold til alle de andre målene, etter min mening, er at en skal oppnå full likestilling mellom kjønn og myndiggjøre kvinner og jenter over hele verden. Det er i det hele tatt vanskelig å se for seg en bærekraftig vekst på andre områder uten at en tar hele samfunnets kompetanse, arbeids- og skaperkraft i bruk, og da er målet om å sikre jentunger rett til utdanning og til å bestemme over eget liv svært, svært viktig. Det er interessant at interpellanten reiser en debatt om hvordan dette kan følges opp også i Stortingets arbeid. Jeg tror at det ligger mange muligheter for Stortinget til å se på hvordan vi jobber når det gjelder dette spørsmålet. Allikevel er det også slik at oppfølgingen av disse målene, både internasjonalt og nasjonalt, er et spørsmål om politiske prioriteringer. Vi må erkjenne at sjøl om vi kan stå sammen om svært mange av målene, kommer vi til å ha forskjellige meninger om hvordan målene skal oppnås. Det er jo der de politiske brytningene ligger. Hvordan en oppnår best mulig matsikkerhet, globalt og nasjonalt, er ikke nødvendigvis konfliktfritt, og det er ikke sikkert at vi gjennom Stortingets delegasjoner kommer til å ha akkurat ens oppfatning av hvordan det skal skje. Derfor er det også viktig for meg at enhver samordning eller ethvert forsøk på å ha noen felles oppfatning fra Stortingets side ikke må oppheve det faktum at Stortinget er summen av de politiske partiene. Vi skal passe oss for en avpolitisering av viktige temaer. Det er en fare for at det kan bli resultatet dersom det er slik at en skal prøve å strebe etter ens holdninger, bl.a. i Stortinget delegasjoner, i denne typen spørsmål. Derfor tror jeg det i en del spørsmål kan bli vanskelig. Arbeidet i Stortinget foregår gjennom partiene og som sum av partienes standpunkt og partienes samarbeid, og jeg vil advare hvis det skulle ligge noen form for egen stortingspolitikk via Stortingets egne organer og egen administrasjon. Noe slikt finnes ikke utenom partiene – det eksisterer ikke. Det som eksisterer, er partienes arbeid, standpunkt, samarbeid og også den utenrikspolitiske linja, som først og fremst legges fra regjeringens side, etter at den har rådført seg med Stortingets organer. Jeg tror vi står overfor mange interessante debatter, både i Stortinget og kanskje også gjennom stortingsdelegasjoner internasjonalt. Jeg tror også vi kan dele erfaringer fra eget ståsted – ikke minst er det viktig når det gjelder sivilsamfunn og styresett. Jeg tror hele spørsmålet om den økonomiske oppfølgingen og budsjettoppfølgingen blir veldig viktig, og jeg tror også at samhandlingen med fagstatsråder i internasjonale fora kan være en mulighet som ligger der, som kan utnyttes bedre, men jeg tror vi skal erkjenne at den viktigste oppfølgingen er summen av partipolitikken, og Stortinget er summen av partiene som sitter der.