Inge Lønning (Høyre), 2008-06-17:
Jeg vet ikke hvor mange av Lagtingets medlemmer som har erfaringer med å prøve seg som amatørelektriker. Det er ikke anbefalelsesverdig. Da oppdager man at det er noe som heter kortslutning, og det er en ubehagelig opplevelse. Når denne saken har trigget så enormt sterke følelser blant velgerne, tror jeg det er fordi vi har tilrettelagt en prosess som gjør at ganske mange velgere opplever at de har blitt ført bak lyset. Og det er veldig få mennesker som er sånn skrudd sammen at de er glad for å bli ført bak lyset. Demokratiet forutsetter at velgere skal vite hva de stemmer på, og hva de stemmer for. Jeg har en veldig stor forståelse for at velgere kan føle seg ført bak lyset dersom de har stemt på representanter i Stortinget under forutsetning av at de kommer til å innta et bestemt standpunkt i saker som for velgerne er viktige, og så opplever at de har kommet i skade for å støtte det stikk motsatte standpunkt. Det er faktisk et demokratisk problem. En av grunnene til at vi vanligvis tar oss god tid når vi skal gjennomføre grunnleggende lovgivningsreformer i det norske samfunn, er nettopp at både de politiske partiene og andre skal få en anledning til å tenke igjennom konsekvenser, at man skal få anledning til å øve innflytelse som borger før det er for sent, og ikke etter at det er for sent. Det er ikke noe sunnhetstegn i noe samfunn hvis et ikke ubetydelig antall av velgerne opplever at de er blitt fratatt muligheten for å gi uttrykk for sitt syn i vanskelige lovgivningsspørsmål. Dagens rettstilstand, etter at vi vedtok partnerskapsloven i sin tid, er at det norske samfunn har tatt høyde for at når det gjelder samliv mellom personer av ulikt kjønn og personer av samme kjønn, så er det noe som er helt grunnleggende likt, og som har krav på nøyaktig det samme vern fra samfunnets side, og det er noe som er grunnleggende ulikt, og som intet parlament i denne verden kan oppheve gjennom flertallsvedtak. Selvfølgelig kan to personer av samme kjønn få barn - begge to - og de kan ordne seg sånn at de føder samtidig, hvis de er av hunkjønn. Det eneste de ikke kan, er å få barn sammen. Det lar seg ikke oppheve, og det blir ikke opphevet gjennom lovvedtak. Det eneste man kan velge å gjøre politisk, er å si at det er vi klar over, men det betyr ingenting. Det er irrelevant. Det er et standpunkt som jeg ikke har mot til å forfekte. For det er jo besynderlig hvis et parlament som ellers er opptatt av på alle områder å bruke lovgivningsvedtak for å skape likevekt mellom kjønnene ut fra den forutsetning at det skal være grunnleggende forskjeller mellom kjønnene - det er en arbeidshypotese jeg har stor sans for - plutselig bestemmer seg for å bruke lovgivningen til å erklære at kjønnsforskjellen er irrelevant på det eneste området i verden hvor den bevislig er nødvendig. Og det er jo faktisk det Stortinget er i ferd med å vikle seg inn i, etter mine begreper. Når jeg er opptatt av prosessen, er det fordi jeg er grunnleggende overbevist om at hvis Stortinget vedtar alle de lovendringene som her ligger, og som er løst sammenknyttet, og som ikke har noen konsekvens innbyrdes, så vil dette bli et av de kortvarigste lovvedtak i norgeshistorien. Et samfunn kan leve, og må leve, med et visst mål av selvmotsigelser og inkonsekvenser, men det er grenser for hvor langt man kan lovfeste selvmotsigelser. Motivet for felles ekteskapslov er at inngangen til ekteskapet, altså vigselen, skal være nøyaktig den samme for alle. Det kunne Regjeringen ha oppnådd dersom den hadde foreslått å innføre obligatorisk borgerlig vigsel, men på det punkt viker man tilbake og blir plutselig pragmatisk, for ikke å si opportunistisk, med den eneste begrunnelse at det er strevsomt for folk å bruke ti minutter hos byfogden. Det er i hvert fall ikke prinsipielt begrunnet. Så sier man med store ord at med dette vedtaket opphever man diskriminering når det gjelder retten til samfunnets medvirkning til å få barn. Nei, det gjør man aldeles ikke. Man reduserer den bare med 50 pst., dvs. man erstatter en forskjellsbehandling som er begripelig, og som er mulig å begrunne - jeg sier ikke at man behøver å være enig, men den er begripelig og mulig å begrunne, ut fra naturen - med en forskjellsbehandling som er ubegripelig og umulig å begrunne. Man henviser til at lesbiske setter seg på busser og reiser hit og dit. Ja, det gjør de. Det finnes et økende antall likekjønnede av hankjønn som setter seg på flyet til USA, og det finnes massevis av mennesker fra USA som setter seg på flyet til India og kjøper kvinner for en periode på ni måneder fordi de mener at de har den samme rett som andre til å få barn. Hvorfor er argumentet gyldig når det gjelder lesbiske, men ikke når det gjelder personer av hankjønn? Skal de barna som blir til på den måten, være rettsløse - ut fra den logikken som man her argumenterer etter? Statsråden sa i sted, jeg oppfattet henne i hvert fall dit hen, at argumentet om lovforberedelse var en slags taktisk manøver for å tildekke den saklige uenigheten. Nei, det er det ikke. Jeg mener faktisk at et samfunn må ha såpass selvrespekt, og i hvert fall en lovgivende forsamling må ha såpass selvrespekt, at man ikke vikler seg inn i iøynefallende selvmotsigelser og inkonsekvenser i lovgivningen. Grunnen til at vi har et lagting, er at fedrene på Eidsvoll ønsket å kvalitetssikre lovgivningsprosessen. Stortinget må gjerne bevilge i hytt og vær, sånn tolker jeg dem, men det kan ikke som lovgiver tillate seg å lovgi i hytt og vær. Jeg er for min del kommet til den overbevisning at jeg er nødt til å stemme imot hele pakka fordi den ikke holder mål. Og jeg må jo få lov å minne om - siden de som er begeistret for det Stortinget er i ferd med å gjøre, har brukt veldig store historiske ord, så må det jo være tillatt for oss som er grunnleggende skeptiske også, kanskje - at det ikke var fedrene på Eidsvoll som først oppfant ideen om at lovgivning er en alvorlig sak, og at den krever kvalitetssikring. Det står faktisk allerede i Magnus Lagabøtes norske landslov: Med lov skal land byggjast, og ikkje med ulov øydast.