Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-02-17:
Med innstillingen i dag har Stortinget både erkjent og tatt innover seg forskningens betydning gjennom også å vise vilje til å forplikte seg. Og det innebærer at den første prøven kommer i revidert nasjonalbudsjett. Vi vil sikre sterke og robuste fagmiljøer som kan konkurrere internasjonalt, og som også arbeider på tvers med å sikre allianser og utvikle tverrfaglighet, og som ikke lenger sitter på egne tuer, men løser opp stivnethet som vi vet finnes i alle tunge, etablerte systemer. Vi vil motivere våre institusjoner og vårt næringsliv til nyskaping og næringsutvikling gjennom et tettere samspill, men da må også forskningsresultatene kunne gjøres kjent i en utadrettet aktivitet – i første omgang fra våre universiteter. En stor del av forskerne våre er imidlertid etter hvert blitt nokså tilårskomne, og mange av dem vil faktisk gå av for aldersgrensen om få år. Rekruttering er derfor et nøkkelpunkt, med menneskene som de aller viktigste ressursene i forskningssammenheng – selvsagt sammen med oppdatert vitenskapelig utstyr for å få bedre kvalitet. Klarer vi å holde på og lokke til oss internasjonale forskere av topp kvalitet, tilby dem utstyr og et faglig miljø, vil vi også trekke til oss lovende talenter. Det er altså ikke bare lønn, som Fridtjof Frank Gundersen her tidligere uttrykte det, som er utslagsgivende. Så vil jeg også understreke at universitetenes viktigste oppgave er å drive langsiktig, grunnleggende forskning, og forskning knyttet tett opp til undervisning. Det skal også utløse en forskning som ellers ikke ville ha blitt realisert – altså forskning som verdi i seg selv. Det er viktig at det er en økt forståelse for forskningens betydning her i huset, og det må også følges opp med forpliktende finansieringsplaner av betydelig omfang, rekruttering, grunnforskning innenfor universitetene og høyskolene våre, økt forskning i næringslivet og økning av forskningsfondet etter hvert som staten selger ned sine aksjer. Det løftet som Stortinget i dag legger til rette for, skjer i erkjennelsen av hva vi skal leve av når oljealderen ebber ut. Og det er stor oppslutning om de fire hovedområdene som tidligere talere har fokusert på. Flere har vært inne på den marine forskningen, og jeg har her lyst til å nevne at Arbeiderpartiet har en merknad om at de såkalte «centres of excellence» ikke nødvendigvis bare skal konsentrere seg om de etablerte miljøene. Innenfor f.eks. hele det marine feltet, der vi har senter både i Bergen, Trondheim, Tromsø og Bodø, kan det godt være at mange av disse kan utvikle seg som en klynge, som til sammen nettopp kan utgjøre et slikt løft som kan hevde seg internasjonalt. Men det ville være trist om vi skulle legge opp til at det bare var der det var miljøer på forhånd, at man skulle ha muligheten til å kunne strekke seg lenger. Vi har nemlig sett at der hvor det er klynger av forskning og næring, vil en også lettere kunne videreutvikle et ypperlig fagmiljø. Det andre det er uenighet om sett fra Arbeiderpartiets side, og vi synes det er trist at vi ikke har fått med oss regjeringspartiene, er den forsknings- og utviklingsavgiften som nå er pålagt fiskeriene – fiskeriene som ikke har noen tradisjon i forskning. Når de nå har akseptert den avgiften, vil det være et viktig incitament og et håndslag at også samfunnet går inn med en tilsvarende sum. Dessverre har man ikke fått tilslutning til det, og det er i første omgang trist at regjeringspartiene ikke er med på dette, når man samtidig er enig om at det er den marine siden som det nå skal fokuseres på. Det har vi sagt lenge, men de har samtidig fått en reduksjon på sine områder de siste årene. Å sikre at Norge skal opp på et gjennomsnitt av OECD-nivået om fem år er ingen høy ambisjon når vi ser at de fleste land rundt oss bare farer forbi oss, selv om vi også nå snakker om ganske mye penger. Men vi må sikre og fornye vårt lands kompetanse. Derfor er det nødvendig, praktisk nærings- og velferdspolitikk Stortinget i dag diskuterer.