Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-05-13:
Tidligere talere fra Arbeiderpartiet har belyst hele sakskomplekset i detalj veldig godt på våre vegne, så jeg har lyst å knytte en refleksjon til en annen dimensjon av denne saken, nemlig hvordan Norge, med det vi er i ferd med å gjøre, ser ut utenfra på denne historiske dag. Det slo meg, og de to siste dagene har jeg vært på besøk i Palestina, som er en stat som aspirerer til å bli anerkjent av verden, og hvor det gjenstår noen vanskelige skritt mot det, at det de ser etter da, er moderne eksempler på hvordan de grunnleggende dokumentene kan utformes, slik at det er tillit til hva en moderne stat står for – hvilke plikter de har, hvilke begrensninger det er for statens makt, osv. De ser da av naturlige årsaker mot Norden, mot Europa. De ser mot land som Norge. Det er lange linjer i det internasjonale samfunnet når det gjelder rettighetsfesting – de politiske og sivile rettighetene og etter hvert, utover i det 20. århundret, også de økonomiske og sosiale rettighetene. Jeg er enig i det som blir sagt fra enkelte talere, at det var år, og det er tider, hvor diktaturer viser til de økonomiske og sosiale rettighetene nærmest som et argument mot å innføre politiske og sivile rettigheter. Vi har stått opp mot de landene. Vi har trukket gardinene til side og sagt at dette er en falsk argumentasjon mot å gi folk grunnleggende menneskerettigheter – sivile og politiske. Men fordi vi har stått opp mot det, er det en argumentasjon som bærer dårlig for de som er diktaturer. Man hører mindre til det i dag. Jeg er enig med vår hovedtaler, representanten Christensen, som sier veldig tydelig – og flere talere har gjentatt det – at det ikke er noen valid grunn til å skille dem. De utgjør et hele. Da mener jeg at når vi har satt i gang et arbeid, under ledelse av Inge Lønning, for å bruke 200-årsjubileet, som i og for seg er en anledning – om det hadde kommet to år før eller to år senere, ville det også vært en anledning – til å sørge for at vår grunnlov stemmer med vår samtid, beklager jeg at vi ikke evner å ha en moderne grunnlov som reflekterer både de sivile og politiske rettighetene og de økonomiske og sosiale rettighetene, nettopp fordi vi kunne vist resten av verden at den balansen er mulig. Det ene er ikke en unnskyldning mot det andre. Her er måten dette kan praktiseres på. Jeg var av dem som var veldig spent på det arbeidet Lønning-utvalget skulle gjennomføre, fordi jeg også har vært preget av en respekt for Grunnloven som sier at det ikke er bare bare å gå løs på den som en form for stort revisjonsverk. Jeg er også av dem som mener at vi skal hegne om Stortingets plass, de folkevalgte politikerne som har ansvar for å treffe vedtak som passer til sin tid. Men jeg mener samtidig at de forslagene vi har hatt nå – og en del av dem blir altså stemt ned – ikke burde vært et hinder for forståelsen av Stortingets, de folkevalgtes, rolle i vår tid. Men det ville vært en mulighet for å si at vi har en grunnlov som både er historisk og aktuell – nå får vi altså et litt mer halvveis resultat, men den er historisk, vi har stor respekt for den, vi kan til og med være glad i den, og den får en del aktualitet. Jeg synes den språklige formen ble bedre enn den kunne bli, men den er langt på vei ikke så moderne som den burde være. Vi sier fra oss den muligheten, og det synes jeg er trist. Til sist: Dette som blir hevdet om at vi skulle grunnlovfeste sosialdemokratiet om vi hadde innført disse rettighetene, kunne jo vi sosialdemokrater synes var en hyggelig uttalelse å sole oss i. Men jeg synes det er en trist uttalelse på en dag som borger for noe annet. Vi har ikke klistret merkelapper på de andre partienes forslag, men vi blir invitert til å gjøre det når det argumentet brukes. Dette er partier som bruker de fleste anledninger – også i denne sal – til å si til sosialdemokrater at dere har ikke noen enerett til å snakke om de sosiale og økonomiske rettighetene og velferdsstaten som Norge har utviklet; det er et felleseie. Det kan vi diskutere. Men når vi nå skulle innføre det på en måte som er gjenkjennelig, setter de foten ned. Helt til sist: Jeg husker at i forrige periode var jeg som utenriksminister av dem som savnet det vi hadde i perioden før det igjen, nemlig at Inge Lønning kom inn i salen på slutten av utenriksdebattene. Da satte han gjerne en stemning ved å fokusere på de helt prinsipielle spørsmålene. Jeg tror – og det skal man selvfølgelig være respektfull og varsom med å si – at det vi i dag vedtar, et stykke på vei følger opp det grundige arbeidet han og kolleger gjennomførte, men det går ikke helt fram. Jeg tror også han ville ment at det er ingen valid grunn til å skille, men det gjør vi altså i dag. Det gjør noe som er bra, ikke fullt så bra som det kunne blitt.