Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-03-01:
Jeg kan begynne med å si at Høyre subsidiært kommer til å stemme for vedtakets II, fra Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene. Vi synes vel kanskje også det er litt tannløst, men det er også harmløst; det kan i hvert fall ikke gjøre noen skade. Jeg regner med at det blir notert, slik at alle representantene våre stemmer riktig. Det stemmer at her har nok en gang ikke de borgerlige partiene, men sentrum–høyre, som er den foretrukne måten å karakterisere det på, funnet sammen. Det er veldig bra. Det tror jeg representanten Henriksen og andre bare skal bli vant til, så slipper man å bli sjokkert over det hver gang. Da blir det behageligere å sitte i denne sal. Høyre er et parti for lokalt selvstyre. Det kommer vi til å fortsette å være – helt konsekvent, også når det gjelder sosialhjelpen. Så vi sier i tråd med Høyres tradisjon nei til å statliggjøre sosialhjelpen. Det gjelder mange av argumentene som Senterpartiet har for det. Når det gjelder dette med barn og sosialhjelp, er det ikke vanskelig å forstå at det kan finnes helt ekstreme tilfeller. Når 16-åringen har tjent 800 000 kr på app-er, og foreldrene kommer og ber om sosialhjelp, er det naturlig kanskje å skule til at 16-åringen har 800 000 kr i årsinntekt. Men det er jo ikke det vi foreslår. Forslaget er veldig enkelt: Hvis et barn har en inntekt under friinntektsgrensen, skal det være så enkelt at da skal det få lov til å ha den inntekten. Grunnen til at dette har blitt et problem, er at det ikke er alle kommuner som har lik praksis her. Det gjelder kommuner hvor det er forskjellige partier som styrer. Jeg synes det må være veldig enkelt å si at barn skal få lov til å tjene sine egne penger og være sikre på at de slipper å få høre at fordi du hadde sommerjobb eller deltidsjobb og tjente litt mye, får foreldrene dine lavere sosialhjelpsutbetaling. Jeg kan ikke tenke meg en noe mer hjerterå politikk enn det. Men jeg håper at departementet, selv om regjeringspartiene stemmer ned dette forslaget, skjerper dette og er klar på hvordan dette skal praktiseres. Så er det det siste punktet, som dreier seg om aktivitetsplikt. Det var i forrige innlegg litt snakk om «vårt sanne ansikt», og om man kunne vise noen eksempler på dette med arbeidslinjen og slikt. Jeg skal ikke i dette innlegget stå og anklage – det gjorde jeg i det forrige – men det er påfallende at når representanten Pollestad sier at aktivitetsplikten praktiseres i varierende grad, er det åpenbart en situasjon som de rød-grønne partiene er fornøyd med. Og vi vet at det er sant. I mange kommuner bruker man ikke aktivitetsplikten i det hele tatt. Noen kommuner har – Åmli ble nevnt – brukt det med stort hell. Det er nettopp med utgangspunkt i at når det gjelder unge mennesker, kan man si at det å stille krav er å vise at man ikke gir folk opp. Å stille krav er å bry seg. For voksne er det ikke slemt å kreve aktivitet; det er effektivt, det er økonomisk gunstig, og det er bra for samfunnet. Vi vet at det i veldig mange kommuner ikke stilles krav om aktivitet, og vi vet at på enda flere Nav-kontorer bruker man ikke de sanksjonsmulighetene man har. Det har vært tallrike eksempler på at man har hatt kurs og aktiviteter hvor man har deltakere som ikke møter opp, men som på en enkel måte sikrer at man allikevel får utbetalt det man skal ha som deltaker på kurset. Den frikoblingen fra å måtte møte opp og være med på noe for å få penger, er det ikke mange folk som kjenner seg igjen i i Norge. For folk er det slik at man kommer på jobb, og når man har jobb, får man lønn. Den koblingen synes jeg man også skal ha for folk som kommer for å motta sosialhjelp. Først mener jeg at det er helt rimelig også å kreve at man skal delta på lavterskeltilbud, men at det er helt greit å si at kommer man som 19-åring, som 20-åring, eller som 25-åring for den saks skyld, kan man godt være med og måke snø, plukke søppel og rydde opp i hager osv., men man kan ikke gå slik i tre år. Det forstår alle. Målet er å få folk ut av sosialhjelpen og over på utdanning eller i arbeid. Poenget er: aktivitet fra første dag. Når Arbeiderpartiet da ikke bare sier nei til en aktivitetsplikt – man kan jo ha sine grunner til det – men ikke engang har vært interessert de siste seks årene i å spørre seg hvorfor kommunene ikke bruker muligheten til å pålegge aktivitet som man har i dag, kan det være nok et eksempel på at Arbeiderpartiet – sakte, men sikkert – er på vei bort fra den arbeidslinjen de har stått for i så mange år.