Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-07:
SV går, som det framgår av innstillingen, imot store deler av denne. Det gjør vi av flere grunner, og la meg redegjøre for disse. I kortform betyr det at vi går imot på grunn av den finansielle stabiliteten, samfunnets og husholdningenes økonomi, økonomisk risiko og ikke minst låntakerens rettigheter. Argumentene for det systemet som her etableres, er etter vårt skjønn altfor svake til at man burde gå inn for det. Det er et argument som ikke bare SV har, Banklovkommisjonens mindretall framhever også dette. Det står sågar i innstillingen, der det sies: «Det er knyttet visse betenkeligheter, både av prinsipiell og praktisk art, til verdipapirisering, men av konkurransemessige hensyn fremmer departementet likevel forslag om verdipapirisering etter en helhetsvurdering.» Man legger altså noen uklare konkurranseforhold for norsk finansnæring til grunn for å gå inn på et system man selv mener å ha både prinsipielle og praktiske innvendinger mot. Det er etter mitt skjønn altfor svake argument til at man burde ha gjort dette. Bakgrunnen for at man ønsker dette er selvfølgelig at man ønsker mindre risiko. Argumentet om at dette skulle medføre lavere premie eller lavere pris for forbrukeren er en sannhet med store modifikasjoner, for det innebærer selvfølgelig også økt risiko. Det framgår også klart av innstillingen, og av lovframlegget, nemlig at man selvfølgelig ønsker å skyve ut risiko, for på den måte å spre risiko – ikke til gavn for forbrukeren. Det framkommer også klart av f.eks. vurderingene til Banklovkommisjonens mindretall, som også er gjengitt i innstillingen, der det heter: «Bakgrunnen for kapitaldekningskrav og sikkerhetsfondsavgift er å gi trygghet for innskuddsmidler for allmennheten og sørge for finansiell stabilitet i samfunnet. Ved verdipapirisering brukes en teknikk med sikte på å omgå disse kravene og dermed spare kostnader for finansinstitusjonene.» Det er jo dette som er nøkkelen til hele saken: Dette er det hovedsakelig finansnæringen selv som har ivret for å få, for å – som man her helt klart skriver – «spare kostnader for finansinstitusjonene» og overføre risikoen til låntakerne. Dette er et system som har store svakheter ved seg, og det gjør også at systemet ikke er så mye utbredt i Europa for øvrig. Mange land har denne lovadgangen, samtidig som man ser at det er svært få, eller i hvert fall et begrenset antall land, som faktisk benytter den. Det som også er viktig å legge merke til, er at det er stor grad av uenighet om dette. Mange, også i departementets egne organer, er kritiske. Det gjelder ikke minst forholdet til forbrukerbeskyttelse. Barne- og familiedepartementet er bl.a. kritiske til dette og skriver i en høringsuttalelse: «Når lånet er verdipapirisert vil finansinstitusjonen ikke lengre ha kredittrisikoen, og vil dermed heller nødvendigvis ikke ha samme interesse i å komme frem til konstruktive løsninger med låntaker.» – hvis man da har gjeldsproblemer. Det samme synet gjør seg gjeldende hos forbrukerombudet, som også er gjengitt i innstillingen, der man skriver: «Dersom lånekunden får betalingsproblemer og lånet misligholdes vil det kunne få betydning for kunden at lånet er overdratt til spesialforetaket. En forvalter som ikke bærer kredittrisikoen vil ikke ha samme interesse av å komme frem til konstruktive løsninger for låntaker som en långiver med kredittrisiko vil ha. Samtidig vil løsningen i en slik situasjon ofte være å finne i en helhetlig ordning, løsninger hvor kundens lønnskonti, spareavtaler osv trekkes inn. Dersom kundens engasjementer i banken har forskjellige «eiere», vil ikke slike løsninger falle like naturlig.» Det betyr at det både fra forbrukerhold, fra Barne- og familiedepartementet og fra mindretallet i Banklovkommisjonen advares mot dette, simpelthen fordi risikoen er flyttet over til låntakeren, og kanskje da i neste omgang til samfunnet, som vi jo har sett i tidligere bankskandaler, nemlig at samfunnet faktisk må rydde opp. For det som ligger i denne saken, er at man ønsker å redusere risikoen for finansinstitusjonene. Derfor er det også disse som har ivret desidert mest for å få etablert dette systemet, og selv om departementet har både praktiske og prinsipielle innvendinger mot det, velger man her å følge finansnæringen, til stor disfavør for forbrukerne. Det som også gjør dette betenkelig, er at man liksom skal ha en sikkerhetsmekanisme her, ved at man skal gi forbrukerne rett til aktivt å nekte samtykke i at lån kan verdipapiriseres. Dette står da i klar motstrid til det å gi et aktivt samtykke til noe. Det betyr altså i utgangspunktet at det nå kreves en stor grad av innsikt for at man faktisk skal kunne si at ens lån ikke skal verdipapiriseres, mens det motsatte selvfølgelig ville vært det naturlige, at man aktivt gir et samtykke til at dette kan skje. På den måten vil man også være oppmerksom på den risikoen som ligger i dette. Det vil i praksis bety at svært mange lån nå kan verdipapiriseres uten at låntakeren er oppmerksom på risikoen. Det betyr summa summarum at dette er en lov som vi sterkt vil advare mot. Det er en lov som ikke vil bringe gagn til det norske samfunn og til låntakerne. Jeg tror også at finansnæringen selv vil se en risiko ved dette, og at systemet forhåpentligvis ikke vil bli mye brukt, noe som også har framkommet klart av høringsuttalelser i saken. Finansnæringen selv hadde jo ønsket en mye mer vidtrekkende lov. De har fått dette, og derfor syns de det er for dårlig, og vil ikke bruke det. Det er jo også et synspunkt å ha. Vårt utgangspunkt er at denne loven var unødvendig. De konkurransemessige hensyn som vektlegges av flertallet, er etter SVs syn ikke sterke nok til å lage en lov som i så stor grad er i disfavør for forbrukere, og samfunnsinteresser for øvrig. Som det framgår av innstillingen, går SV imot store deler av denne, men vi har et forslag sammen med Arbeiderpartiet som jeg herved tar opp.