trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Det er sjelden vi får avdekket Høyres syn på læring på den måten som Jan Petersen nå gjorde da han skulle begrunne den ene timen mer på barnetrinnet og på mellomtrinnet. Høyre vil ha elevene inne til undervisning, det er argumentet, men det betyr helt klart at Høyre ikke har forstått så veldig mye av hvorledes læring foregår. Læring og undervisning er to forskjellige ting, og det er det viktig at Høyre prøver å begripe og få tak i. Høyre sier at de bruker 1 milliard kr mer på skole. Det er en sannhet med modifikasjoner. Det faktiske er at hvis vi definerer skole som grunnskole og videregående skole, er det lagt inn et sted mellom 300 og 400 millioner mer. Det er til kompetanseheving for lærere, det er til økt timetall, og så er det den potten på 100 mill. kr som skal gå til en rask – og merk ordet rask – oppfølging av handlingsplanen. Det er begrunnelsen for den potten på 100 mill. kr. I utdanningspolitikken driver Høyre med dobbeltkommunikasjon. De kommuniserer ut et budskap i mediene, og så kommuniserer de ut et annet budskap i budsjettet. Hvis de skal gjennomføre det som Inge Lønning og andre sier de skal gjennomføre, nemlig å gi lærerne en lønnsøkning på 50 000 kr i snitt – det skal vi ikke forhandle om på Stortinget, det er vi enige om, men noen må iallfall bevilge de pengene, og det er vel Stortinget som bevilger dem – vil det med en slik lønnspott på 100 mill. kr, hvis vi forutsetter at den skal være tilsvarende i årene fremover, ta mellom 40 og 50 år å nå frem til 50 000 kr. Så mitt spørsmål til Høyre blir da: Vil Høyre legge inn budsjettforslag slik at det er mulig å realisere den lønnsveksten for lærergruppene som Høyre og spesielt nestlederen kommuniserer ut i mediene? Og betyr det at de 100 millionene som de legger inn nå, bare er en start hvor vi kan regne med vesentlig høyere beløp fremover?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Representanten Kvassheim gjorde det til et hovedpoeng at en nå har et økonomisk opplegg som er tilpasset den økonomiske situasjonen. Det er ikke spesielt for Regjeringens opplegg. Samtlige budsjettalternativer som er lagt fram, er jo tilpasset den økonomiske situasjonen. Det at noen ønsker å bruke noe mer penger på offentlig sektor, er kompensert ved at kjøpekraft er trukket inn fra den private sektor. Vi mener også klart at vårt økonomiske opplegg, som er saldert på en fornuftig og riktig måte, er tilpasset den økonomiske situasjonen. Mens vi nå diskuterer budsjettet for neste år, vet vi at det foregår aksjoner rundt om på norske skoler. Det er sindige, trauste lærere som står på barrikadene. Det er ikke yrkesdemonstranter eller noe sånt som nå markerer sin misnøye, sin frustrasjon, sin oppgitthet – det er det dette er et uttrykk for. Så sier Kvassheim at Venstre satser på utdanning, og det lovte de også i valgkampen, så nå følger de opp. Hvis vi ser på det opprinnelige budsjettforslaget som er kommet fra Regjeringen – det er blitt noe bedre nå etter samarbeidet med Arbeiderpartiet – hva slags satsing på utdanning er det Kvassheim der tenker på? Det er lagt inn noe som går på styrking av etterutdanning for lærere, det er lagt inn noe IT-satsing. Det er det som er lagt inn av økte bevilgninger til utdanning. Mitt spørsmål til Kvassheim i den forbindelse blir: Hva vil han svare disse lærerne – disse sindige lærerne – som nå er ute og slåss for en bedre skole, som slåss for å øke ressurstilgangen til skolen? Jeg ser bort fra det som har med lønn å gjøre, men tenker på det å sikre skolen og gjøre den bedre. Hva er svaret på bakgrunn av det budsjettet som Kvassheim forsvarer, og som han fremstiller som en satsing på skolen? Det er vanskelig for oss, og jeg er overbevist om også ganske vanskelig for de lærerne som nå er ute, å se hva denne satsingen innebærer.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg føler at Tom Thoresen var rimelig pessimistisk på Stortingets vegne i sin iver etter å forsvare budsjettkompromisset som Arbeiderpartiet har inngått med regjeringspartiene, når han sier at det bare er marginene vi kan drive politikk på – det var vel nesten ordrett sitert. Når Tom Thoresen tar den innfallsvinkelen, er det med utgangspunkt i utgiftssiden, går jeg ut fra. Men jeg regner med at Tom Thoresen er enig med meg og SV i at vi kan påvirke disse marginene – vi kan gjøre dem større, vi kan gjøre dem mindre – ved at vi også har en inntektsside. Vi som storting kan påvirke denne inntektssiden og gjøre marginene større, og dermed vil en ha større mulighet til å drive politikk her også fra Stortingets side. Jeg syns det er viktig at Tom Thoresen eventuelt prøver å bekrefte eller avkrefte det, for jeg syns han var veldig ivrig i å forsvare sitt kompromiss. Så til satsingen på utdanning. Tom Thoresen og Arbeiderpartiet vil at økningen i de frie midlene til kommunesektoren skal gå til utdanning. Nå vet vi at spesielt fylkeskommunene har store underskudd i inneværende år, og det er vel grunn til å frykte at en del av de frie midlene som de får, er nødt til å pløyes inn for å dekke opp dette underskuddet. La meg understreke, i og med at Tom Thoresen sier at dette er en satsing på utdanning, at jeg er enig med ham og Arbeiderpartiet i at det å tilføre kommunesektoren mest mulig frie midler, er en riktig prioritering. Men å si etterpå at dette er midler som vil gå til utdanning, syns jeg er ganske drøyt og ganske grovt. Og da blir mitt spørsmål: Føler Tom Thoresen og Arbeiderpartiet seg rimelig trygg på at disse midlene både i kommunesektoren og i fylkeskommunesektoren vil tilfalle utdanningssektoren og styrke og bedre den?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Den skole som Høyre vil ha, er de heldigvis, sammen med Fremskrittspartiet, alene om i dette huset. Men så til lærerne. Norsk Lærerlag og Lærerforbundet har fått skrudd opp forventningene sine som en konsekvens av bl.a. Høyres entusiastiske forhandlingsinnspill – så oppglødd at Helga Hjetland uttalte i Holmgang i TV2 i forrige uke at Stortinget nå må lage en handlingsplan for bedre lønn slik at politikerne kan gjenvinne respekten. Helga Hjetland avviser i dagens Dagsavisen at organisasjonene selv har fremmet tariffkrav. Hun understreker at hun bare har referert til at uttalelser fra sentrale politikere har bidratt til å skape store forventninger blant medlemmene. Et tillegg på 50 000 kr, som er det beløp nestleder Inge Lønning fra Høyre mest har nevnt – men også 100 000 kr har svirret i luften –vil føre til at lærergruppen vil bli de lønnsledende når det gjelder det statlige tariffområdet. Spørsmålet mitt blir, siden Petersen synes å angi en litt annen tone enn hans nestleder gjør ved hver eneste anledning det er mulig: Hvordan skal Høyre sikre at forventningene de nå har skapt gjennom den aktive rolle Høyre tidlig har gitt seg selv i lønnsoppgjøret, innfris ved det kommende lønnsoppgjør?
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Hvis representanten Kenneth Svendsen hadde stilt meg spørsmål om biler, tror jeg vi kunne hatt en litt mer konstruktiv dialog enn det han legger opp til nå. Jeg skal ikke gjenta meg unødig, men Arbeiderpartiet tar naturligvis grensehandelen på alvor. Vi tar først og fremst på alvor de problemer vi ser knyttet til at vi ikke har klart å få til et redusert alkoholforbruk i Norge, men at alkoholforbruket tvert imot er økende. Vi kan ikke ensidig sette i verk den type tiltak som Fremskrittspartiet som parti generelt står for, altså reduserte skatter og avgifter, i denne sammenheng store reduksjoner langt utover de avgiftene som de står for i inneværende år. Folk i denne sal – og antakelig også utenfor denne salen – bør være klar over at det avgiftsnivået vi har i dag, står Fremskrittspartiet bak ved sin stemmegivning her i fjor. Men vi har, som jeg refererte til i det innlegget som jeg akkurat nå holdt, et konstruktivt og godt opplegg for hva vi kan gjøre i forhold til grensehandelen. De utfordringer vi står overfor i den sammenheng, tar vi i høyeste grad på alvor. Her er det ikke bare å smelle på med reduserte priser, her er det en del helhetsgrep vi må gjøre, naturlig nok. Vi arbeider også tett sammen med svenske politiske partier for at gapet mellom avgiftene, som jeg skal være den første til å innrømme er for høyt, skal kunne tettes. De tiltak vi der satser på, vil Kenneth Svendsen og Fremskrittspartiet, og sikkert også veldig mange andre, se når revidert nasjonalbudsjett legges fram, ikke om fem år eller ti år som Kenneth Svendsen refererte til, men altså om seks måneder.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Arbeiderpartiet kan aldri bli en avgiftsnedsettelseskonkurrent til Fremskrittspartiet, naturligvis, men heller ikke til Høyre. Problemstillingene knyttet til grensehandelen, som også Børge Brende refererer til, er sammensatte. Som jeg refererte til i mitt første innlegg, kan vi ikke se bort fra at alkohol kan være skadelig og føre til helsemessige problemer. Det er ikke bare et spørsmål om reduksjon i avgifter vi står overfor. Det må helhetlige grep til for å skape nye holdninger til ikke et økt, men et redusert alkoholforbruk, slik at reduserte avgifter kan føre til at man reduserer sitt «kriminelle» forbruk av alkohol og i større grad kjøper alkoholen på Vinmonopolet. Alle disse tingene tar vi på alvor, men etter å ha gått inn i disse utfordringene, er vi klar over at det tar tid å få et helhetlig opplegg på plass. Det går ikke an å ta sånne kutt i svingene som Høyre her inviterer til. Det har naturligvis litt med en helhetlig budsjettpakke å gjøre, og at det går penger ut og inn av kassa, men det har ikke noe å gjøre med at Arbeiderpartiet ikke tar dette på alvor. Jeg har gitt uttrykk for, ikke minst i valgkampen, at dette er forhold som vi ikke kan leve med. Jeg tror det beste utgangspunkt for å stå til troende er at man jobber grundig og ordentlig og gjennom det kommer med et skikkelig framlegg på dette vanskelige politiske og sosialpolitiske område.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
En skal være forsiktig med å beskrive seg selv, for da kan en risikere å gå i den fellen at en ikke ser sine egne feil. Men jeg tror jeg ganske greit kan si at jeg har aldri stått for noen tut og kjør-politikk. Det gjør jeg heller ikke i denne sammenhengen. Jeg tar virkelig de problemene vi står overfor her, på alvor, men det viser seg at dette er relativt sammensatte saker. Det er greit nok at Børge Brende «kjører» litt. Det gjør seg sikkert også for folk utenfor huset som ser på dette: Ned med spritprisene og billigere tobakk! Men vi kan ikke se bort fra at vi dessverre drikker mer enn vi gjorde før. Vi må se helheten her, slik at vi kommer ned på hælene selv med en redusert avgift på sprit. Og jeg står for at vi skal halvere spritavgiften i forhold til Sverige. Folk behøver ikke å tvile på det. Men vi må opptre på en sånn måte at vi samtidig greier å få gitt folk en holdning som fører til at man ikke inntar mer alkohol, men mindre. Hvis Børge Brende hadde tatt seg tid til å finlese det som er gjengitt direkte fra meg i aviser og også i valgkampsammenheng, tror jeg Børge Brende kunne spart seg en del av de litt friske utspillene han har kommet med i forhold til meg. Det som har stått i avisene, står jeg naturligvis for, og det ligger også til grunn for det arbeid vi nå skal gjøre sammen med Regjeringen.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
På svensk side av grensen til Norge vokser det opp kjøpesentre som paddehatter. Svenske myndigheter har bestemt at det skal igangsettes en massiv etablering av systembolag, svenskenes svar på vinmonopol, langs norskegrensen. Og hvorfor gjør de det? Jo, for å selge alkohol til nordmenn. Og det gjør de i trygg forvissning om at flertallet i Det norske storting tydeligvis ikke er i stand til å sette ned avgiftene. Dette fører til at stadig flere norske arbeidsplasser blir nedlagt. Smugling av alkohol og tobakk øker, og organisert kriminalitet blomstrer. Fremskrittspartiet har tatt konsekvensen av dette og foreslår i årets statsbudsjett at avgiftene på alkohol og tobakk settes ned til svensk nivå. Hva har så Det norske Arbeiderparti gjort – eller i beste fall prøvd å gjøre – for å løse problemet? Jo, de har snakket, snakket og atter snakket. Og så har de skrevet merknader om problemet. De har skrevet side opp og side ned om hvor stort problemet er. Men har de vært i stand til å gjøre noe med problemet? Nei! Det vil si: Noe har de gjort. De har nedsatt et utvalg, det såkalte Dalheim-utvalget, og der har de fortsatt å snakke. Og for alt jeg vet, snakker de fremdeles der, for handle kan de tydeligvis ikke, de er ikke i stand til det. Ikke ett forslag om å harmonisere avgiftene mellom Sverige og Norge er fremmet i statsbudsjettet for 2000. Mens Dalheim-utvalgets medlemmer snakker, flyttes arbeidsplasser fra norsk side av grensen over til svensk side. Smugling og hjemmebrenning øker i omfang. Organisert kriminalitet øker. Hvor skal dette ende? Mitt spørsmål til representanten Dalheim, er: Har Arbeiderpartiet tenkt å gjøre noe med handelslekkasjene og smuglingen? Hvis svaret er ja, er mitt neste spørsmål når? Om seks måneder, om ett år, om ti år? Eller skal Arbeiderpartiet fortsette å snakke, slik som de har gjort hittil?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Sosialistisk Venstreparti bruker enhver anledning til å snakke om skole, og det er bra. I kommunevalgkampen reiste representanten Halvorsen rundt om i dette landet og proklamerte at skole var satsingsområde nr. 1. Men er det det? Som kjent har kommunene ansvaret for grunnskolen, og fylkeskommunene har ansvaret for videregående skole, dvs. at det er disse representantene som skal prioritere mellom forskjellige oppgaver. Jeg er så heldig at jeg er en av dem i denne salen som har erfaring fra kommunestyre, og dermed direkte kjennskap til hvordan Sosialistisk Venstreparti prioriterer i kommunestyret. La oss ta Fauske kommune som eksempel, hvor man i åtte år har hatt en ordfører fra Sosialistisk Venstreparti. Fremskrittspartiet har gang på gang foreslått at brøyting av snø skal konkurranseutsettes, at graving av kommunale tomter skal settes ut på anbud, at kommunal kafédrift skal settes ut på anbud, og at renhold av kommunale golv skal settes ut på anbud – noe som har ført til betydelige besparelser, som Fremskrittspartiet foreslo skulle brukes til å bedre skolen. Sosialistisk Venstreparti stemte imot! For SV er det tydeligvis en høyere prioritert oppgave at disse oppgavene skal utføres av kommunalt ansatte enn å gi et bedre skoletilbud til våre barn. Fauske kommune sitter, som mange andre kommuner, med betydelige aksjeposter i forskjellige private firma, aksjer som kan selges for å betale ned gjeld, og dermed frigjøre renter og avdrag som kan brukes til å bedre skolen. Fremskrittspartiet foreslo dette, og Sosialistisk Venstreparti stemte imot! Det er tydeligvis en høyere prioritert oppgave for SV å sitte med kommunale aksjeposter enn å gi barna et bedre skoletilbud. Disse eksemplene kunne vært tatt fra hvilken som helst norsk kommune. Dette viser også at det er mulig å satse på skolen i kommunene, hvis en ønsker eller evner å prioritere, noe som SV tydeligvis ikke gjør i Kommune-Norge. Vil representanten Halvorsen sørge for at SVs kommunestyregrupper og fylkestingsgrupper prioriterer skole foran andre oppgaver?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Arbeiderpartiet har over lang tid prøvd å framstille seg selv som en slags Robin Hood, de svakes talsmann mot de rike. Tanken er visstnok at man skal ta fra de rike og gi til de fattige. Hvem er det som har minst i dette samfunnet? Jeg vil tro at minstepensjonistene er blant dem. Fremskrittspartiet fikk i statsbudsjettet for 1998 gjennomslag for en økning i minstepensjonen på 12 000 kr. Dette ble i forbindelse med trygdeoppgjøret spist opp av forskjellige merkverdige opp- og nedreguleringer, samordninger og prisstigninger, som førte til at ingen fikk 12 000 kr i økt kjøpekraft, slik som Fremskrittspartiet ønsket. Det ser ikke ut til at Arbeiderpartiet nøyer seg med å ta dette fra minstepensjonistene. Som kjent er det minstepensjonistene som rammes hardest av den kraftige økningen i elavgiften. Det gjør de fordi denne gruppen vanligvis sitter med de eldste leilighetene og husene, med andre ord den type hus som er dårligst isolert, og som krever mest bruk av elektrisk kraft for å holdes varme. Denne gruppen betaler som kjent ikke skatt, på grunn av at de har så lav inntekt. I Arbeiderpartiets opplegg skal de med lavest inntekt få skattelette for å dekke den kraftige økningen i elektrisitetsavgiften. Tror presidenten at representanten Thoresen kan forklare meg hvordan minstepensjonistene, som ikke betaler skatt, skal få skattelette? Er ikke dette i realiteten det motsatte av Robin Hood-politikk? Det virker på meg som at de tusener på tusener av minstepensjonister som har minst, som blir påført denne avgiften for at de som tjener litt mer, skal få skattelette. Realiteten i dette budsjettet er at de som har minst i samfunnet, de som bor lengst unna sentra, og de som er nødt til å bruke bil, blir de store taperne. Dessverre er minstepensjonistene de som taper mest. De 12 000 kr som minstepensjonistene skulle få ekstra fra staten, har staten nå tatt tilbake igjen. Mitt andre spørsmål er: Hvordan har Arbeiderpartiet tenkt å erstatte minstepensjonistenes tap på økt elavgift?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-26:
I valgkampen var Erik Dalheim og Arbeiderpartiet veldig bekymret over den økte grensehandelen. Man fastslo at grensehandelen nå utgjør over 8 milliarder kr, og at 9 000 arbeidsplasser, som kunne ha vært norske, har havnet i Sverige, knyttet til bl.a. varehandelen. Erik Dalheim fremstod med brask og bram og uttalte at halvparten av det brennevinet som konsumeres i Norge nå, ikke omsettes gjennom Vinmonopolet. Det er mye smugling, og det er mange kriminelle handlinger i forlengelsen av det. Så gikk Erik Dalheim ut i Verdens Gang 15. juli: Kutt i spritavgiften. Til NTB, Norsk Telegrambyrå, gikk han ut og sa: Arbeiderpartiet vil ha billigere sprit og røyk. I en debatt med Dalheim lurte jeg på hvorfor man ikke stemte for Høyres forslag i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett om 10 pst. kutt. Nei, det egner seg ikke i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, den type grep må tas i statsbudsjettet, sa Dalheim. Jeg la til at når det gjelder at Arbeiderpartiet skal gjøre noe med dette etter valget, inntar jeg samme holdningen som i X-files: Jeg tror det ikke før jeg får ser det. Det ble fremstilt som litt lite romslig. Dette skal vi holde, sa Arbeiderpartiet. Så kom statsbudsjettet, og hva er det som foreligger? Jo, økt avgift på røyketobakk, og økt avgift på diesel. Det som skulle være kutt i avgiftene, ble prisjusterte avgifter på vin, brennevin, sigaretter og bensin. Det var resultatet av Arbeiderpartiets valgløfte. Men nå sier de at det skal gjøres noe med det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Det går ikke an å gjøre noe med det i forbindelse med statsbudsjettet, for en har ikke den fulle og hele oversikt! Er det nå fornuftig å gjøre noe med det i forbindelse med revidert? Og blir det gjort i forbindelse med revidert? Einar Steensnæs gikk nemlig ut i går og sa at deres avgifts- og prispolitikk når det gjelder alkohol, står ved lag. Det indikerer at Kristelig Folkeparti ikke har oppfattet det slik at man skal foreta noen kutt nå til våren. Har Dalheim god samvittighet overfor velgerne, eller føler han at han har gått litt for langt med sine løfter, uten å ha fått dekning for det internt?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-26:
Man hørte ikke mye fra Arbeiderpartiet og Erik Dalheim i valgkampen om at man trengte mer tid for å gå inn i vanskelige problemstillinger når det gjaldt avgiftskutt. Da var det tut og kjør. Som jeg nevnte, fremgikk det av VG at Arbeiderpartiets Erik Dalheim – det var også bilde av ham – oppfordret til å halvere gapet mellom Norge og Sverige når det gjaldt spritavgiften. Da var han også inne på at det var for stor forskjell mellom Norge og Sverige når det gjaldt prisen på sigaretter, og at det førte til en sterk økning i grensehandelen. Jeg merker meg at Dalheim nå understreker at det også er helsemessige problemer knyttet til alkohol. Det er vi selvsagt helt enig i. Men var ikke Dalheim klar over det da han gikk ut med disse utspillene i valgkampen? Det dette dreier seg om, er rett og slett å få en del illegal omsetning av alkohol inn i legale former. Det dreier seg også om at man skal stoppe en tiltakende grensehandel. Hadde det ikke vært ryddigere om Arbeiderpartiet i valgkampen hadde gjort oppmerksom på at man ikke hadde tenkt å gjennomføre disse endringene under inneværende års budsjettforhandlinger for neste budsjettår? Forstår jeg Dalheim rett nå, skal Arbeiderpartiet komme tilbake til dette i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Har man da som målsetting å oppfylle Dalheims løfter i valgkampen? Det vil jeg gjerne ha svar på. Skal vi nå få et kutt i spritavgiften og halvere gapet mellom Sverige og Norge? Ligger det inne som et løfte i forhold til revidert? I så fall, hvordan skal vi da oppfatte Steensnæs, som på TV 2 i går sa at Regjeringen ikke har gått inn på noe som skulle tilsi at avgifts- og prispolitikken når det gjelder alkohol, skal bli endret. Er det noen misforståelser mellom Arbeiderpartiet og sentrum her?
Børge Brende (Høyre), 1999-11-26:
Trond Giske sa ikke ett ord i sitt innlegg om hva Arbeiderpartiet vil. Og det kan man i og for seg forstå med det budsjettforliket som nå ligger på bordet, med de forverringene det innebærer for veldig mange familier i Norge. Men det er ikke troverdig når man ikke sier ett ord om hva man selv vil, og bare driver og fortegner hva andre partier står for. Jeg merket meg også at Trond Giske var, som han sa, veldig glad for den utdanningssatsingen som nå ligger i budsjettet. Ja, da er han ganske fornøyd med lite, det må jeg få lov til å si. Hva er det som ligger i budsjettet? Arbeiderpartiet sier nei til en opptrappingsplan som Høyre har lagt frem når det gjelder etterutdanning for lærere, på 250 mill. kr. Arbeiderpartiet sier nei til tiltak for lærerrekruttering til 100 mill. kr – jeg trodde faktisk Arbeiderpartiet var opptatt av det. Man sier nei til å øke timetallet i grunnskolen – det trengs. Man sier nei til å satse mer på høyere utdanning og forskning i tråd med det som Høyre legger opp til, en økt satsing på 250 mill. kr. Vi ser også at Arbeiderpartiet i sitt familieopplegg – som man da har blitt enige med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre om – foretar en reell nedgang, kutt, i barnetrygden neste år på 1,1 milliarder kr – det merkes. Vi ser at det nå er krise i helsevesenet, vi ser det i forhold til regionsykehusene. Arbeiderpartiet stemmer ned forslag fra Høyre om å styrke tilskuddet til regionsykehusene med 90 mill. kr. Arbeiderpartiet stemmer ned forslag som innebærer at man skal satse mer på den nasjonale kreftplanen. Arbeiderpartiet øker elavgiften for alle med 44 pst. til neste år, som også rammer familiene ganske brutalt. Man kutter også i særfradraget for eldre og pensjonister, slik at man kommer veldig dårlig ut til neste år. Dette sa ikke Trond Giske ett ord om, og det er det han bør bruke replikksvaret sitt til å kommentere.
Børge Brende (Høyre), 1999-11-26:
Først må jeg si meg enig med representanten Giske i at det faktisk er synd at Høyres budsjett ikke blir gjennomført. Jeg tror veldig mange av de pensjonistene som får økt skatt, mange av de barnefamiliene som får kutt i barnetrygden, mange av de skolene som ikke får de økte bevilgninger til kvalitet i skolen, beklager det sterkt. I forhold til det som Trond Giske var opptatt av, at vi angivelig i de to tidligere årenes budsjettforhandlinger med sentrum ikke skulle ha fått gjennomført noen av de sakene som her i dag er nevnt, kan jeg kort nevne: Vi har fått gjennomført kontantstøtten, som var en viktig del av Høyres stortingsvalgprogram for inneværende periode. Det var Arbeiderpartiet veldig mot den gangen. Nå er de plutselig blitt veldig for. Vi har greid å verne i forhold til økt beskatning av pensjonister. Arbeiderpartiet ønsker vel økt pensjonistskatt, og det har de fått gjennomslag for i år. Det er beklagelig. Renten har i inneværende år gått ned med 2,5 pst., bl.a. som en følge av det moderate opplegget vi fikk i stand i fjor, og man unngikk da de foreslåtte store skatte- og avgiftsøkninger – de største på de ti siste årene. Det greide vi å hindre, og det har fått en positiv virkning på norsk økonomi. I fjor under finansdebatten advarte Arbeiderpartiet mot den voldsomme økningen av arbeidsledigheten som kom til å finne sted inneværende år. Da sa vi: Gjennomfører vi ikke de store skatte- og avgiftsøkningene, vil vi ikke strupe næringslivet, og da vil også arbeidsledigheten holde seg lav. Og arbeidsledigheten er lav. Den er fortsatt blant de absolutt laveste i Europa. Elavgiften stod vi sammen med Arbeiderpartiet om ikke å ville øke i fjor. Arbeiderpartiet sa at det er helt feil å øke elektrisitetsavgiften, for det rammer dem som har minst. I år er Høyre og Fremskrittspartiet alene om ikke å ville øke elavgiften med 44 pst. Nå er det plutselig blitt en viktig miljøavgift, og fordelingsvirkningene bekymrer ikke Arbeiderpartiet seg for i det hele tatt. De kompenserer ikke engang fullt ut for en økning av elavgiften som man legger opp til – meget usosialt.
Børge Brende (Høyre), 1999-11-26:
Jeg så at det rykket litt også i presidenten da en representant fra et av sentrumspartiene nå gjorde en dyd av at man kuttet mer enn man hadde tenkt i forsvarsbudsjettet. Utgangspunktet var faktisk at sentrum også var meget kritisk til de store kutt i det norske forsvaret som Arbeiderpartiet i sin tid la opp til. Og at man nå går ut og er stolt av de kuttene i forhold til at det norske suverenitetsvernet blir svekket, hadde jeg faktisk ikke ventet. Vi har ikke lenger noe invasjonsforsvar heller i Norge som kan holde en fiende ute noen dager til vi får alliert hjelp. Men det er faktisk mulig å ha to tanker i hodet på en gang. Vi mener at det er mulig å satse både på forsvar og bistand, og vi satser også veldig mye på bistand. Vi er ikke, som Regjeringen, så veldig opptatt av at det skal være akkurat 1 pst. i forhold til BNP. Det synes vi er en gal ende å begynne i. Vi synes at det er mye viktigere å sette opp en del mål for hva norsk bistand skal gå til, og så prøve å få til en måloppnåelse. Og da må vi fokusere på mottakeransvar, at man også har et ansvar for at utviklingen går i riktig retning i eget land. Vi må også være villig til å vurdere effektiviteten av bistandsmidlene, noe Regjeringen dessverre ikke er villig til. Bare man kan føle seg vel selv, gjennom å gi bistand, er man fornøyd, kan man få inntrykk av. Men det viktigste er at de som har det vondt, og som er i den tredje verden, får en bedret situasjon. Man må også gå inn og se på effektiviteten i eget bistandsapparat. Vi vet at veldig mye av bistandsmidlene – altfor mye – går bort til byråkrati og blir brukt i Norge, og det er faktisk ikke den riktige utviklingen. Jeg tror også vi må være villig til å gå inn og se på hvordan de ulike regimene fungerer. I Zimbabwe har helsearbeiderne nå gått til streik på grunn av mangel på nødvendige medisiner og utstyr, samtidig som landet bruker 3 mill. US dollar i måneden på å delta i en krig i Kongo. Da kan man sette spørsmålstegn ved hva norske bistandsmidler går til. Er det for å finansiere en krig i Kongo? Den typen spørsmål burde Kristelig Folkeparti være mer opptatt av.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jo mindre et parti er, jo viktigere er partiets ungdomsorganisasjon, for der ligger håpet om en bedre framtid. Jeg snakker ikke nå om Senterpartiet. Jeg snakker om Unge Venstre, for Unge Venstres leder har nylig gått inn for et bredt borgerlig regjeringssamarbeid med Høyre for å trygge et mer varig grunnlag for borgerlig samarbeid. Venstres ledelse holder så vidt jeg skjønner, døra oppe for dette alternativ. Nå hørte jeg hva representanten Jakobsen sa mer prinsipielt i tilknytning til samarbeidskonstellasjonene. Men kan Senterpartiets parlamentariske leder oppdatere Stortinget når det gjelder Senterpartiets reaksjon nettopp på disse Venstre-utspillene, både i lys av det budsjettsamarbeidet han kommenterte, og som ligger til grunn for dagens positive finansinnstilling, og i lys av at Senterpartiet vitterlig har inngått i en bred borgerlig koalisjon tidligere med Høyre i statsministerstolen? Og om han svarer det jeg tror han vil svare: Er det ikke i det lange løp vanskelig å leve med så sprikende oppfatninger i koalisjonen, om hva man vil, og hvor man vil?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Senterpartiet har år etter år hevdet både i sakene sine og i talene sine at de kjemper for distriktene. Lovnadene følger etter hverandre som perler på en snor, men i den praktiske politikken som Senterpartiet fører, ser vi ofte noe annet. Det gjelder også løfter til samferdselssektoren. Der sitter også løftene veldig løst, og det blir så som så med dem i etterkant. Det store samferdselsforliket for noen år siden om en gedigen milliardsatsing på veiutbygging har vi hørt om alle sammen her, men distriktene har fremdeles ikke sett en eneste krone av de pengene. Nå har Senterpartiet gått i kompaniskap med Arbeiderpartiet, og det er vel kanskje der de egentlig hører hjemme. De har sagt at i budsjettforliket har de satset stort på veisektoren – det har vært omkvedet. Jeg vil si det så sterkt som at bevilgningene til veiinvesteringer er det jeg karakteriserer som smuler. Er ikke egentlig god distriktspolitikk – det er iallfall min mening – den resepten som Fremskrittspartiet har, nemlig økte investeringer til drift og vedlikehold av veier, slik at veiene blir vinterbrøytet og fremkommelig til alle døgnets tider? Er det ikke god distriktspolitikk å øke drastisk utbyggingen av våre veier, slik at fisk og tømmer kommer ut til markedene? Er det ikke god distriktspolitikk å ha en lavere bensinavgift, er det ikke bra for distriktene å få bensin til 7 kr pr. liter istedenfor 10 kr? Da kan folk kanskje få anledning til å bo i distriktene. Er det ikke dette som egentlig er distriktspolitikk?
Jan Tore Sanner (Høyre), 1999-11-26:
Det er mange som har kommentert Senterpartiets utvikling etter at partiet kom i regjeringsposisjon. I den sammenheng er det interessant å observere at fusjons- og oppkjøpsbølgen i næringslivet har økt i styrke. Det samme har privatiseringsbølgen, med Senterpartiet i regjeringskontorene. I den sammenheng er det mindre interessant om Senterpartiet liker eller misliker det som skjer. Poenget er at Senterpartiet sitter med regjeringsmakt. Enda mer interessant enn hva som har skjedd, er det at Senterpartiet ikke bare er med på ferden, men i økende grad også argumenterer for at privatisering både er nødvendig og ønskelig. På en større energikonferanse som ble avholdt for kort tid tilbake, slo Jakobsen fast at Regjeringen vil gå inn for en delprivatisering av Statoil, og Jakobsen tok videre til orde for en forsiktig delprivatisering av Statkraft. I Dagens Næringsliv 17. november begrunner Jakobsen denne nyorienteringen med: «Når selskapene engasjerer seg utenlands, og går inn i risikopregede prosjekter, kunne det være lurt om delprivatisering bidro til en sterkere, løpende eieroppfølging …» Dette er jeg enig i. Og dette er signaler som Høyre finner meget interessante. Mitt spørsmål til Jakobsen er om denne holdningen som han gir uttrykk for, både når det gjelder en forsiktig delprivatisering av Statkraft, og ikke minst den politiske begrunnelsen som er gjengitt i Dagens Næringsliv, er forankret i Senterpartiet, eller om det budskapet som er servert, først og fremst har vært tilpasset tilhørerne.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Er det opposisjonens oppgave å berge kommuneøkonomien? Da Senterpartiet satt i opposisjon, hadde de et sterkt og aktivt engasjement for kommuneøkonomien som gav resultater. Nå sitter Senterpartiet i regjering, og kommunene har det største underskuddet på ti år. Norsk økonomi er friskmeldt, sa Jakobsen i sitt innlegg. Ja, den er det, men kommuneøkonomien er altså sykmeldt. Og hva skal vi gjøre med det? I tillegg sier Jakobsen at Regjeringa har fått innfridd 99,6 pst. av budsjettet sitt i forliket, og de 0,4 pst. som har blitt forandret, har så vidt jeg skjønner, i hovedsak gått på kommuneøkonomi. Betyr det at Senterpartiet ikke lenger har det samme engasjementet for dette viktige området? For eksempel på utdanning er dette helt uunnværlig i framtida. Skolepakka som Regjeringa har lagt inn, er på 255 mill. kr. Den har visstnok også blitt litt redusert i forliket. Men for å sammenligne og se hvor mye penger dette er: Kommunalkomiteen har fått et brev fra kirke-, utdannings- og forskningsministeren som viser at kommunesektoren mangler 270 mill. kr bare i 1999 for å kompensere for manglende prisjustering på undervisning for flyktninger og asylsøkere. Det er mer enn skolepakka som er lagt inn fra sentrumsregjeringa. Er det slik at Senterpartiet anser at det handlingsrommet som nå finnes i norsk politikk, er på et slikt mikronivå at det er disse tallstørrelser vi snakker om, når vi snakker om behov for i offentlig sektor å styrke kommuneøkonomien? Er det ikke slik at den uavhengighetslinjen som Senterpartiet nå igjen tar til orde for, er en dødslinje for dem som vil styrke kommuneøkonomien?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Når vi fra Arbeiderpartiets side borrer litt i spørsmålet om hvem Regjeringa ønsker å samarbeide med, også utover den enigheten som vi er glade for er oppnådd nå mellom sentrum og Arbeiderpartiet, er det fordi det vil ha betydning for utviklinga av hele velferdssamfunnet vårt i tida framover. Skal vi satse mer på fellesskapsløsninger som vil ivareta alle, uansett hvor rik en er og hvor en bor i landet, eller skal en satse mindre på fellesskapsløsninger? I den saken er, som Jakobsen også har vært inne på, kommuneøkonomien sentral. Som det er sagt tidligere: Kommunene opplever nå det dårligste året på over ti år. Da sier det seg selv at hvis vi ikke gjør noe med den situasjonen, vil det bety et dårligere og dyrere tjenestetilbud for folk. Jeg er veldig glad for det som Jakobsen nå svarte, for jeg tror at den milliarden som Arbeiderpartiet foreslo, og som regjeringspartiene nå har sluttet seg til i dette forliket, er helt nødvendig for neste år, ikke minst for å ivareta behovet for mer frie midler og også for å ivareta behovet for en nødvendig videre satsing på skolesektoren. Jeg tror, i likhet med det Jakobsen selv antydet, at vi er nødt til å gå enda lenger på den veien. Jeg vil oppfordre til, og spørre Jakobsen om Senterpartiet også er interessert i, å se mer på de økonomiske rammevilkårene og foreta en total gjennomgang av hele inntektssystemet for å se om det er treffsikkert nok. Er det slik at de operasjoner vi nå har gjort gjennom flere ulike prosesser her i huset, har gjort at vi kanskje ikke får den fordelinga som vi ideelt sett har ønsket, og som har vært målsettinga? Jeg vil også spørre om Jakobsen innser at det er sammen med Arbeiderpartiet at det er mulig å få til en ytterligere styrking av kommunesektoren, og derved et bedre tjenestetilbud for våre innbyggere og også en enda bedre fordelingspolitikk.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg vil gripe fatt i det Kristin Halvorsen startet sitt innlegg med. SV har for øvrig brukt mye tid i denne debatten på resultatet av samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene som hun kaller for et sentrum-sentrum-budsjett. SVs gjennomgangstone har vært at sentrumssamarbeidet med oss i Arbeiderpartiet, fremfor å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet, er bra, men at resultatet ikke er bra nok. Det er klart at dersom Arbeiderpartiet hadde hatt flertall alene i denne salen, eller flertall sammen med SV, hadde vi nok hatt et budsjett der mange områder hadde fått mer – kommunene, skolene, sykehusene, studentboligene osv. – men slik er det ikke. Vi har en regjering som i to år har valgt å samarbeide med Fremskrittspartiet og Høyre, og det er et flertall her i salen som ønsker å bruke 3 milliarder kr hvert år på kontantstøtta. Gjennom omfordeling har vi likevel fått til en styrking av alle disse områdene – av kommuneøkonomien, og dermed skolene, av regionsykehusene, av studentboligene, av barnehagene osv. Arbeiderpartiet har fått gjennomslag for at det Stortinget kommer til å bevilge i dag, vil være mer enn det Regjeringa foreslo. Ikke minst må jeg nevne at Arbeiderpartiet har fått gjennomslag for at det innføres en ordning med gratis skolebokutlån i den videregående skolen. Det var noe som sentrumspartiene egentlig var imot, men vi har fått gjennomslag for 100 mill. kr som en start. I tillegg har vi fått gjennomslag for en omfordeling når det gjelder skatt, med skatteskjerpelser for de rike og med skattelette for dem med lavest inntekt. Arbeiderpartiet og SV har samme grunnleggende mål – styrking av fellesskapsgodene og bedre fordeling. Mitt spørsmål til SV er derfor: Mener SV at dette er et budsjett som vil bidra til at vi kommer nærmere med hensyn til å nå målene om bedre fordeling og styrking av fellesskapsgodene, eller mener SV at dette er et budsjett som går i den andre retningen?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-26:
Representanten Halvorsen startet med å gi uttrykk for stor tilfredshet med det inngåtte budsjettforliket, deretter brukte hun en vesentlig del av tiden til å argumentere mot, for til slutt å konkludere med at resultatet er blitt bra. En annen stor del av innlegget brukte hun til å gå til et nokså sterkt angrep på Høyres skolepolitikk. Jeg synes det er nokså urimelig og uforståelig at hun velger å bruke tiden i denne budsjettdebatten til å gå til angrep på det partiet som tross alt tilfører skolen mer, og sårt tiltrengte, midler. SV fremmet i sitt alternative budsjett forslag om skatteøkninger på 5,2 milliarder kr utover den vesentlige skjerpelsen som regjeringspartiene har lagt opp til. I særlig grad går SV til angrep på de små og mellomstore bedriftene i Norge. Tror SV at denne type politikk er med og bidrar til å sikre norske arbeidsplasser og til å utvikle norske arbeidsplasser spesielt innenfor den konkurranseutsatte sektor? Kan SV gi et eneste eksempel på at denne type «grov» skatteøkning ikke først og fremst rammer den alminnelige mann og kvinne i det norske land? Nevn et par eksempler på at dette ikke er tilfellet? Til slutt: Hva synes SV om at ligningstaksten på boliger på nytt skal økes med 10 pst.? Er resonnementet at boliger i dag er blitt så dyre at de må bli enda dyrere? Synes ikke Kristin Halvorsen at inngangsbilletten på boligmarkedet allerede er altfor høy som den er i dag?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-11-26:
Det at Venstre på denne årstiden føler seg mer bekvem ved å samarbeide med Arbeiderpartiet, får vi jo bare ta til etterretning. De har dermed også selv bidratt kraftig til å fjerne ryktet om at de er en slags utgave av det lille Høyre. At det ryktet blir ryddet fullstendig av veien, har vi ingenting imot. Det som imidlertid overrasker meg veldig med Venstres politikk i denne sammenheng, er at man ikke bruker den historiske muligheten man har i Norge til å omstille de deler av norsk samfunnsliv og norsk sektor som til de grader har behov for omstilling. Vi har kolossale overskudd på utenriksregnskapet, men man velger likevel å videreføre den samme politikken ved å styrke og ivareta interessene til skjermede næringer, ikke bidra til satsing på infrastruktur og samferdsel eller rydde opp i forordninger som gjør at skolen ikke fungerer, osv. Dette medfører naturlig nok at finansministeren har helt rett. Det er ikke mulig, og det er heller ikke ønskelig, slår finansministeren fast, å dempe det norske rentenivået slik at man får det ned på et europeisk middelnivå. Tror representanten Kvassheim at dette er en politikk som bidrar til å styrke norske konkurranseutsatte arbeidsplasser? Til min overraskelse ser jeg videre at også Venstre er med på å foreta et kutt i avskrivingsmodellen. De foretar sågar et dobbelt så stort kutt i avskrivingsmodellen for bygg og anlegg i Distrikts-Norge. Tror representanten Kvassheim at dette er en politikk som bidrar til å styrke bosetting, styrke arbeidsplasser og initiativ i Distrikts-Norge? Er ikke dette, som jeg tror, et aktivt bidrag til å akselerere flyttestrømmen fra Distrikts-Norge til sentrum?
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Kristin Halvorsen var i innlegget sitt heldigvis opptatt av forskjellene mellom folk. Jeg tror hun og jeg lett kan bli enige om at den viktigste måten å minske forskjellene på er å sørge for retten til arbeid for alle og kampen mot ledighet. Jeg håper at SV mener at det er viktig også i mitt hjemfylke, Østfold, for i en situasjon hvor antall arbeidsplasser igjen raser nedover i den tradisjonelle Østfold-industrien, så stikker SV kjepper i hjulene. De vil ha en grunnavgift på fyringsolje i treforedlingsindustrien. I budsjettforliket fikk Arbeiderpartiet heldigvis avverget det. Det ville ha betydd titalls millioner av ekstra kostnader for bedriftene, utgifter som konkurrentene deres ikke har, som igjen ville ha betydd ras av arbeidsplasser i fylket. Og denne avgiften er ikke en gang et miljøtiltak. Ved å ikke innføre den, får vi en annen miljøgevinst – returpapiret vil bli brukt til å produsere nye papirprodukter, for det er papirproduksjonen basert på returpapir som må tilføres energi i motsetning til papirproduksjonen basert på tømmerstokken. Det betyr at ved ikke å innføre den avgiften vil vi få brukt mer av det møysommelig sorterte og innsamlede returpapiret. Og er det ikke ganske viktig at det blir brukt til nye papirprodukter istedenfor å bli kastet på dynga? Det er også en annen side ved SVs budsjettforslag som kan være en fare for at det blir større forskjeller, nemlig at SV øker utgiftsveksten med 5 milliarder kr. Da er det fare for renteøkninger, og vi vet at de som rammes hardest av renteøkninger, er nettopp de svakeste, de som har kjøpt seg boliger og har høye boliglån, og det er de med høy studiegjeld. Og det samme gjelder oljefondet. Ved å sette mindre penger på oljefondet, hva da med forskjellene om 10, 15, 20 år?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Arbeiderpartiet har ingen problemer med hele tiden å se på fordelingen mellom kommunene. Det er vel kanskje Arbeiderpartiet som har stått i fremste rekke for å jobbe med de spørsmålene. Men vi kommer ikke unna at det blir nivået på den totale overføringen til kommunesektoren som til syvende og sist bestemmer hvor gode barne- og ungdomsskoler vi kan få. Fremskrittspartiet sa sågar i valgkampen i et intervju med partileder Hagen på Nettavisen at vi hadde for mye ressurser i skolen. Det var ikke noen ressursmangel i skolen. Det var ikke mangel på penger. Jeg tror den hverdagen som veldig mange elever og lærere opplever, er stikk motsatt av det. Da tror jeg ikke det er nok å omfordele de midlene som finnes, mellom kommunene på en bedre måte, jeg tror ikke vi får en bedre skole av det. Man er nødt til å bevilge mer til skole i årene som kommer framover. Jeg tror det er et fryktelig dårlig utgangspunkt å begynne fordelingen med mer til skolen med et opplegg som innebærer milliarder i skattelette. Fremskrittspartiet kommer rett og slett ikke unna å forklare hvordan man kan fjerne all eiendomsskatt, fjerne all formueskatt, fjerne all arveavgift, fjerne årsavgiften og engangsavgiften for biler, redusere bensinavgiften, fjerne inntektsskatten til staten, kraftig redusere avgift på alkohol og tobakk, fjerne ferieskatt, fjerne fordelingsbeskatning av egen bolig – penger som til sammen kanskje summerer seg opp til 100 milliarder kr – og samtidig si at vi trenger mer til skolen. Dette henger rett og slett ikke på greip! Alle som har et eget familiebudsjett, skjønner at hvis man reduserer inntektene, må man også redusere på det man bruker. Og hvis man reduserer de statlige inntektene med 100 milliarder kr, må det bli mindre også til grunnskolen. Da tror jeg den kampen mellom kommunene vil bli langt tøffere enn den diskusjonen vi har hatt etter Rattsø-utvalget.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg synes egentlig det er litt morsomt å høre sentrumspartiene i denne budsjettdebatten, for enkelte representanter nesten stråler av glede over det Arbeiderpartiet har tvunget sentrumsregjeringen med på. 2 000 ekstra barnehageplasser – ja supert! Mer penger til kommunene – ypperlig! Mer til utdanning – kjempeflott! Sentrumsregjeringen kunne selvsagt ha foreslått dette i utgangspunktet, så hadde vi sluppet hele runden, men det var Arbeiderpartiet som tvang gjennom en politikk som jeg tror mange sentrumsrepresentanter er veldig fornøyd med. Min utfordring er at vi skal fortsette dette samarbeidet også neste år. Da kan vi få til enda flere barnehageplasser, enda mer til utdanning, og enda mer til kommunene. Det ble sagt her at man må samarbeide med Høyre for å få til kontantstøtten, og så må man samarbeide med Arbeiderpartiet om andre ting. Men nå sier jo vi at vi for denne perioden skal akseptere å være med på kontantstøtten. Vi skulle veldig gjerne brukt de 3 milliarder kronene – 3 000 mill. kr – på andre ting. Vi skulle gjerne ha brukt dem på skolen, og gjort barneskolen og ungdomsskolen bedre, vi skulle gjerne ha brukt dem til å gjøre barnehagene billigere, vi skulle gjerne brukt dem til å styrke barnevernet osv. Men OK, det er et flertall her, og vi sier vi aksepterer det. Derfor er det ikke et problem lenger. Man trenger ikke å samarbeide med Høyre om statsbudsjettet for 2001 for å få til alle de tingene som sentrumspartiene også ønsker. Derfor: Er det mulig for sentrum å gi et klart svar i løpet av denne debatten? Ønsker man å fortsette den kursen man nå er inne på? Eller skal man tilbake til de partiene, bl.a. Fremskrittspartiet, som man i hvert fall før valget i 1997 mente var uanstendig i forhold til nestekjærlighetstanken, som statsministeren skrev, eller som Jakobsen sa stod for mer høyrepolitikk, og det var ikke det man trengte? Arbeiderpartiet står klar til å samarbeide. Vi har vist i år i hvilken retning vi ønsker å samarbeide. Jeg utfordrer sentrumspartiene til i hvert fall å spørre sine kommunepolitikere og sine fylkeslagsledere om hvem de ønsker å samarbeide med. Jeg tror svaret kommer til å være veldig, veldig klart.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Representanten Børge Brende må ha hørt usedvanlig dårlig etter da jeg holdt mitt innlegg. Jeg snakket tvert imot ganske mye om hva Arbeiderpartiet har fått til i budsjettet, hva vi ønsket med dette budsjettet, og hva resultatet ble, bl.a. mer til utdanning, mer til kommunesektoren, mer til barnehagesektoren, mer til studentboliger osv. Så ramset Børge Brende opp en rekke av de forslagene Høyre har til økte utgifter, og spurte hvorfor ikke Arbeiderpartiet var med på dette. Jo, det skal jeg forklare representanten Brende. Det er fordi alle de utgiftskuttene som Høyre hadde foreslått, var helt uspiselige for Arbeiderpartiet. For oss var det helt uaktuelt å gi 3 390 mill. kr i redusert inntekt til dem som er syke her i landet, som er konsekvensen av redusert sykelønnsordning, som Høyre foreslår. For oss var det helt uaktuelt å gi 1 600 mill. kr mindre til de fattigste i verden, det var helt uaktuelt for oss å være med på det. Det var helt uaktuelt for oss å ta bort arbeidsmarkedstiltak for dem som er arbeidsløse, eller å redusere statsstøtten til skolefritidsordningen – som Høyre skriver i sitt alternative statsbudsjett at de ønsker – eller redusere distriksstøtten, boligtilskudd osv. Budsjettet må henge sammen. Og det var mitt poeng i innlegget, at når Høyre forhandlet med sentrum, og skulle tvinge sentrum i sin retning, så var det ikke utdanning som var viktig, da var det skattelette som var viktig. Da var det ikke skolefritidsordning eller barnehager som var viktig, da var det andre områder, forsvar og veiutbygging, som var viktig. Det er et paradoks, synes jeg, at det for Høyre – som alltid er opptatt av at skattebetalerne skal få igjen mer av pengene sine – er greit når det er de høytlønte som får skattelette, men når Arbeiderpartiet foreslår at de skal få igjen skattepengene i form av lavere barnehagekontingent eller billigere skolefritidsordning, da er Høyre imot. Er det sånn at når skattebetalere får tilbake pengene i form av skattelette for de høytlønte, da er det greit, fordi det er de høytlønte som får det, men når det er barnefamiliene som får mer kontanter tilbake i form av at de får en billigere barnehage og billigere skolefritidsordning, og dermed en lettere hverdag, da er Høyre imot?