Trine Skei Grande (Venstre), 2010-06-09:
Det er to grunner til at jeg tar ordet i denne saken, som jeg igjen er veldig glad for at Riksrevisjonen har lagt fram, for den er et stort varsko for oss. Jeg vokste opp i en av de mest flom-, kvikkleire- og rasutsatte kommunene i landet, nemlig Overhalla kommune, der barn ikke får lov til å leke i bekken, ikke fordi voksne er redde for vann, men de er redde fordi bare det å flytte en stein i bekken betyr at bekken graver et annet sted, og så har det fatale følger. Det er ei lita bygd, der hver generasjon har sine store ras og store tragedier. Da kommer jeg over på det som jeg mener også er et varsko i denne saken, og som er et godt eksempel på hvilken utfordring velferdsstaten som helhet i Norge faktisk står overfor. Når man snakker om å slå sammen kommuner, er det noen som får det til å høres ut som et stort spareprosjekt. Det er det jo ikke. Jeg tror ikke at det å slå sammen kommuner er spesielt økonomisk lønnsomt, men det handler om hva som er utfordringa for den norske velferdsstaten. Jo, det er kompetanse. Kampen i dag handler om å få de kloke hodene til å jobbe på de riktige stedene. Da kan man sjølsagt gjøre som Senterpartiet, lene seg tilbake og si: Hvis noe er for stort for kommunene, så må staten ta det. Da mister man den lokale kunnskapen som jeg har vokst opp med – som at barna ikke skal leke i bekken og ikke skal bygge demning feil sted, for da når man kvikkleireområder som man kanskje ikke visste var der engang. Derfor må kunnskapen være lokal, men man må ha en størrelse på kommunestrukturen som tiltrekker seg gode fagfolk som kan gi borgerne gode løsninger for framtida. Da jeg var på mitt første kommunestyrekurs for nye folkevalgte – da jeg var 17 – satt gamlekara der og fortalte at de husket at kommunestyremøtene ble holdt hjemme hos ordføreren, og at kommunekassa var en fysisk kasse som sto under skjenken i finstua til ordføreren. Vi har fortsatt den samme kommunestrukturen som da det var virkeligheten for min hjemkommune. Det er klart at når man ikke bare har en kommune som har et minimumstilbud, men en kommune hvor man forventer at man har de beste ingeniørene, at man skal ha den beste bibliotekaren, at man skal ha en sjef for sykehjemmet som klarer å lage gode løsninger for de eldre, som klarer å lage gode vaktordninger, og som klarer å være kreativ på gode løsninger, og når man skal ha ingeniører som skal vite når det er farlig å legge et boligfelt der og der, og hvilke kampanjer man bør ha for folk som bor i veldig rasutsatte områder, og som må tenke over når de tar traktoren over gårdsplassen, hvor de gjør det, fordi de faktisk er i et veldig utsatt område – det er den kompetansen vi trenger i kommunene, i framtidas velferdskommuner får man ikke de beste ingeniørene hvis man tilbyr en kvart stilling, man får ikke den beste bibliotekaren hvis man har en kvart stilling. Og man får ikke et barnevern som tør gå inn i de familiene som det er vanskeligst å gå inn i, hvis man ikke har et barnevern hvor det er et miljø der man kan takle litt store utfordringer. Dette er ikke en innsparing. Det å foreta kommunesammenslåinger er ikke en innsparing. Det er en lokaldemokratireform, og det er en reform for kompetanse for å bygge velferdsstaten vår. Dette er et veldig godt eksempel på at det å holde kompetansen lokalt fører til noe helt annet enn å lage noen store overbygninger. Lokaldemokratiet fører faktisk til at bonden som holder til på det området som er så rasutsatt, vet hvordan han skal kjøre traktoren, for han har snakket med den kommuneingeniøren som er ekspert på ras, og som kommunen har råd til å ha. Det er dette det er snakk om når det gjelder bygging av velferdsstaten. Derfor er dette en sak som viser veldig godt hvilke utfordringer vi står overfor. Det er ikke bare kommuner som ikke tar disse rasutfordringene på alvor. Vi husker alle da man skulle bygge Gardermobanen og staten var utbygger. Enhver som har lest pensum på videregående, vet om kvikkleireområdet mellom Oslo og Gardermoen. Men det kom brått på staten som utbygger at Gardermobanen skulle gjøre noe med det kvikkleireområdet som alle har lest om på videregående. Dette skjer stadig vekk, men det er viktig å bygge kompetanse lokalt, for det er den lokale kompetansen som faktisk fører til de handlingene som trengs for dem som bor i de mest rasutsatte områdene.