Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2012-06-05:
I eit tappert forsøk på å vera eit godt føredøme som saksordførar jogga eg naturlegvis til kontoret i dag. Inspirasjonen var naturlegvis stor då eg passerte gamle, ærverdige Frogner skøytestadion. Russarane, nederlendarane og ikkje minst svenskane hadde i si tid store utfordringar med dei tre legendariske S-ane våre: Storholt, Stensen og Stenshjemmet. I dag, når denne meldinga om utdanning for velferd og folkehelse – vil eg leggja til – skal handsamast, er det naturleg å tenkja på vår gode kollega Are Helseth si omskriving, at folkehelsa og velferda òg har utfordringar med dei tre S-ane, nemleg sigaretten, sukkeret og sofaen. Folkehelsa er så definitivt ein del av bakteppet for denne meldinga. Som saksordførar vil eg uansett retta ein takk til komiteen for konstruktivt arbeid med den politiske handsaminga av stortingsmeldinga. I det ligg det at eg har opplevt at komitémedlemene og dei ulike politiske partia har på ein konstruktiv måte ivra etter å få fram dei politiske utfordringane som naturleg nok ligg i eit slikt arbeid når ny politikk skal utarbeidast. Dette er utført innanfor dei grensene som ei retningsmelding som denne naturleg nok vil setja. Om mange av dei endringane som må koma, er det ikkje mogleg å seia konkret og i detalj i dag korleis dei vil slå ut. Først skal utdanningssektoren og alle dei aktuelle aktørane, som arbeidsgjevar- og arbeidstakarorganisasjonar, bidra i det viktige utviklingsarbeidet som skal gjerast. Det er tenestene og organiseringa av dei som er grunnlaget og styrande for denne omlegginga av utdanninga. Meldinga har slik sett utdanning og forsking som hovudtema. Sjølv om enkelte punkt er konkrete og tydelege, viser innstillinga frå komiteen at meldinga handlar mykje om kva retning omleggingane av utdanningane skal gå i. Det er difor ei retningsmelding. Noko av det komiteen peikar på, og som er av langsiktig og ny karakter, er forskinga si tydelege rolle. Det er eit stort behov for å styrkja kunnskapsgrunnlaget både for utdanningane og yrkesutøvinga gjennom ei praksisnær forsking. Dette samspelet mellom utdanning, forsking og tenesteutøving er ein viktig berebjelke i dei endringane som meldinga peikar på. For ytterlegare å understreka kor sentralt dette er, vil eg visa til at Noregs Forskingsråd vil få i oppdrag å oppretta eit forskingsprogram som skal utvikla både helse- og velferdstenestene på den eine sida og dei helse- og sosialfaglege utdanningane på den andre sida. For at dette skal fungera på ein god måte, vil det også bli etablert fleire nasjonale forskarskular som knyter saman stipendiatar innan same fagfelt ved ulike institusjonar. Ein samstemt komité åtvarar i sine merknader mot at me kan gå mot ei tid med mangel på personell i helse-, pleie- og omsorgssektoren dersom me ikkje maktar å førebyggja betre, slik at færre menneske blir pasientar. Det blir vist til at Samhandlingsreforma på ein god måte teiknar eit utfordringsbilete og ei ny retning for norsk helsevesen, med vekt på førebyggjande helsearbeid, betre samhandling i sektoren og oppbygging av fleire og betre helsetenester i kommunane. For å nå målet om meir heilskaplege tenester og eit betre tilbod til den einskilde har regjeringa gjennomført store reformer, som Nav-reforma og Samhandlingsreforma. Barnevernet er omorganisert for å styrkja det faglege tilbodet og for å få eit meir likeverdig tilbod i heile landet. Men dette er ikkje nok. Utdanninga må svara på det kompetansebehovet som tenestene og brukarane har krav på. Det er faktisk difor Meld. St. 13 Utdanning for velferd er til handsaming her i Stortinget i dag. Ein samla komité viser til at Samhandlingsreforma vil stilla nye krav til helsepersonell sin kompetanse. Dette vil krevja endringar i innhaldet av utdanningane og ikkje minst ny kunnskap gjennom forsking. Profesjonsutøvinga skal vera forskingsbasert, og komiteen meiner det er viktig å styrkja sambandet mellom utdanning, praksis og FoU også i kortare profesjonsutdanningar. Komiteen peikar også på at det er viktig å etablera eit godt faktagrunnlag med omsyn til framtidig behov for helsepersonell, og at utdanningskapasiteten blir tilpassa dette på ein god måte. Som saksordførar meiner eg at det er rett å stoppa ved det når det gjeld spørsmål om dimensjonering av dei enkelte utdanningane. Ein samla komité ser positivt på framlegget om å innføra ein ny modell for helse- og sosialutdanninga i vidaregåande opplæring, der opplæring på skule og opplæring på arbeidsplass vekslar gjennom heile utdanninga. Dette vil koma i staden for dagens modell med to år på skulebenken og to år med praksis. Utprøving av denne nye modellen vil vera eit viktig tiltak for å auka motivasjonen for gjennomføring av utdanninga. Det er også innført ei ny prøveordning med «Y-vegen» for å koma inn i høgare helse- og sosialutdanningar. Når det gjeld eit eventuelt forsøk med generell studiekompetanse som inntakskriterium til helse- og sosialfagleg fagskuleutdanning, ber fleirtalet i komiteen, medlemene frå regjeringspartia, om at slike forsøk finn stad i tett dialog med tariffpartane. Ein samla komité er oppteken av at utdanningane skal halda høg kvalitet, slik at studentane tileignar seg god og relevant kompetanse. I dag blir dette styrt gjennom rammeplanar for eit fleirtal av dei aktuelle utdanningane. Men komiteen har merka seg at det er svakheiter med dagens rammeplanar. Dei har berre delvis lukkast med å få utdanningsinstitusjonane til å sikra kvaliteten, dei er til hinder for at institusjonane kan utøva sin faglege autonomi, og dei gir i liten grad tenestene moglegheit til å påverka utdanningane. I den vidare vurderinga av eventuelt nye styringsverkemiddel må desse svakheitene rettast opp. Komiteen peikar på at sjølv om mykje er bra i dag, og at den norske folkehelsa er gjennomgåande god, er det utfordringar i utdanningane på ei rekkje område. Målet for meldinga er at utdanningane skal svara på det kompetansebehovet som tenestene møter i større grad no enn før. Me ser det spesielt i forhold til større merksemd på evna til tverrprofesjonelt samarbeid. Hovudmodellen for dei helse- og sosialfaglege profesjonsutdanningane i høgare utdanning skal difor vidareutviklast med breie grunnutdanningar og spesialisering på vidareutdannings- og masternivå. Eit anna område som vil få auka fokus, er kunnskap om velferds- og forvaltingssystemet vårt. Stikkord her vil vera kunnskap om folkehelse, born si utvikling og oppvekst, arbeidsliv, inkluderingsspørsmål og likestilling i brei forstand, for å nemna litt av temaet. Når det gjeld styrking av utdanningane, vil eg også peika på arbeidet med personar med samansette behov: habilitering og rehabilitering, psykisk helse og rus, vold, overgrep og omsorgssvikt og arbeidslivsretta kvalifiseringsprogram for grupper med særskilte behov og oppfølging. Men skal ein lukkast med dette, peikar komiteen på at praksisstudiane i helse- og sosialfaga må få ein auka kvalitet og relevans. Komiteen har merka seg at regjeringa vil utvikla indikatorar for kva som kjenneteiknar god kvalitet og relevans i praksisstudia. Vidare har komiteen også merka seg at regjeringa vil vurdera å stilla krav til rettleiingskompetanse og ei lovfesta plikt for alle helse- og velferdstenestene til å stilla til rådvelde praksisplassar for elevar og studentar. Til det siste forslaget om ei eventuell lovfesting av plikta til å stilla praksisplassar vil opposisjonspartia heller at regjeringa brukar positive verkemiddel. I det store og heile er det relativt stor einigheit om dei store linjene i meldinga. Retninga for omlegging av utdanninga er det einigheit om, men opposisjonen har valt å konkretisera meir enn fleirtalet på enkelte område. Fleirtalet ventar på ein del av desse tema og viser til det langsiktige utviklingsarbeidet som myndigheitene, saman med alle aktuelle partar, skal gå i gang med. Til slutt vil eg visa til tilrådinga frå komiteen. Når det gjeld dei ti framlegga frå mindretalet, reknar eg med at dei blir fremja av opposisjonen.