Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2001-04-23:
Situasjonen de siste åra på det feltet vi diskuterer i dag, har først og fremst vært preget av at altfor mange asylsøkere og flyktninger har sittet altfor lenge i mottak. Det har ført til at vi ikke har lyktes godt nok med integreringspolitikken. I hovedsak skyldes dette, som flere har vært inne på i debatten, lange saksbehandlingstider og også at det er vanskelig å få nok bosettingsplasser rundt omkring i kommunene. Dette er en situasjon som ingen er tjent med. Derfor er det nødvendig å prioritere tiltak for å få saksbehandlingstida ned og sikre raskere bosetting. Jeg er glad for at flertallet i komiteen støtter dette. I løpet av det året jeg har vært kommunal- og regionalminister, er det gjennomført store endringer i organiseringa av utlendingsforvaltninga. Det er opprettet en uavhengig klagenemnd for utlendingssaker, UDI har overtatt ansvaret for å intervjue asylsøkere, og jeg er den første statsråden som har ansvaret for både kontroll- og integreringshensyn. Det siste året har UDI prioritert asylsaker framfor andre saker på utlendingsfeltet. Dette har vært en helt nødvendig prioritering, og jeg er glad for at utviklinga nå viser at det nå går noe raskere i behandlinga av disse sakene, sjøl om målet ennå ikke er nådd. Jeg deler for øvrig Stortingets store bekymring over at saksbehandlingstida for utlendingssaker har økt. Jeg viser her til den redegjørelsen jeg hadde for kommunalkomiteen den 13. februar i år, hvor jeg varslet en gjennomgang av UDI. Den gjennomgangen skal bl.a. se på muligheter for å effektivisere saksbehandlinga og på rutinene for økonomistyring i direktoratet. Fristen for å komme med tilbud er i dag, og vi vil så raskt som mulig gå gjennom tilbudene, slik at gjennomgangen forhåpentligvis kan starte i løpet av mai måned. I tillegg arbeides det med, som Stortinget er kjent med, forslag om oppmykning og forenkling av gjeldende regelverk med sikte på å redusere saksbehandlingstida. Jeg vil for øvrig komme nærmere tilbake til saksbehandlingstidene i UDI og hvordan jeg vurderer det videre arbeidet når det gjelder dette, i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett og i budsjettet for 2002. Jeg er innstilt på å snu alle steiner for å få fortgang i sakene, og jeg er i likhet med Stortinget svært utålmodig. Jeg vil videre vise til at jeg vil nedsette et lovutvalg med sikte på å oppdatere og fornye utlendingslovgivninga. Jeg tar sikte på at utvalget kan være i arbeid senest ved årsskiftet, men så snart som det er praktisk mulig. Målet er å få en utlendingslov som er tilpasset den virkeligheten vi lever i i dag, noe som bl.a. må bety forenkling og oppmykning av regelverket, slik at det blir enklere og mindre tidkrevende å få tillatelse til å komme til Norge. Jeg ønsker også med denne gjennomgangen å synliggjøre og ivareta kvinneperspektivet i lovgivninga bedre. I likhet med Stortinget er jeg opptatt av å synliggjøre at kjønnsbasert forfølgelse faller inn under flyktningkonvensjonen. Jeg vil derfor ta initiativ til nødvendige endringer i utlendingsloven eller forskriftene for å gjøre disse kriteriene klarere. Dette skal vi også få gjort raskere enn sjølve gjennomgangen av lovgivninga, slik Stortinget ber om. Norske myndigheter skal tolke flyktningkonvensjonen kjønnssensitivt, slik at en hele tida i asylprosessen har kvinners særlige behov for øye. Den senere tid har det vært et sterkt mediefokus både på saksbehandlingstid og på UDI. Det forstår jeg, siden mange enkeltpersoner opplever at direktoratet ikke leverer tjenestene raskt nok. Men det er også viktig ikke å glemme de utfordringene vi står overfor når det gjelder bosetting og integrering av våre nyankomne flyktninger. De tiltakene vi iverksetter de første årene flyktningene er i Norge, har stor betydning for hvorvidt vi lykkes med det mer langsiktige integreringsarbeidet. Raskere bosetting og integrering av flyktninger vil dessuten innebære store ressursmessige besparelser for staten, ressurser som vi kunne ha brukt til andre mer fornuftige ting. Dersom f.eks. ventetida på bosetting av 10 000 personer kan reduseres med gjennomsnittlig to måneder, vil det bety reduserte utgifter til drift av statlige mottak på om lag 170 mill. kr i løpet av ett år. Jeg er derfor glad for at Kristelig Folkeparti har sluttet seg til forslaget om en ny bosettingsordning. Jeg vil også gi ros til Kommunenes Sentralforbund, som har engasjert seg aktivt i arbeidet med å utforme en modell hvor kommunene tar et større solidarisk ansvar for å sikre et tilstrekkelig antall bosettingsplasser. Den nye bosettingsordninga, sammen med bedrede økonomiske rammebetingelser, vil og bør sikre at vi i framtida får et tilstrekkelig antall kommuneplasser til disposisjon, hvilket også vil bety en raskere bosetting for alle grupper av flyktninger. Det er derfor vanskelig for meg å forstå hvorfor det i denne salen er så mange som er imot denne bosettingsmodellen – uten å komme med andre alternativer. Hvorfor beholde en modell der alle blir tapere? Flyktningene sjøl taper mest. De blir boende i et mottak altfor lenge, noe som gjør dem mer og mer motløse for hver dag som går. Kommunene som før eller senere skal ta imot disse flyktningene, som da er vanskeligere å få i jobb og i skole etter altfor lang tid på mottak, taper. Og staten vil også være en taper, den må ut med hundrevis av ekstra millioner på folk som blir sittende tiltaksløse i mottak sjøl om de skal bli resten av livet i Norge. Å få bosatt flyktninger og få dem vekk fra midlertidige boforhold og inn i trygge lokalmiljøer så raskt som overhodet mulig, må være et av våre viktigste mål som politikere på dette området. Vi kan gjøre noe med det, og jeg er glad for at det er et flertall som støtter opp om den nye bosettingsmodellen som jeg faktisk tror også er ganske avgjørende for å lykkes med hele integreringspolitikken. Et viktig utgangspunkt for god bosetting er kartlegging av den enkeltes bakgrunn, behov og ønsker. Vi vil i bosettingsarbeidet selvfølgelig fortsatt legge stor vekt på den enkelte flyktnings muligheter for arbeid og utdanning. Dette tror jeg vil skape bedre grunnlag for stabil bosetting og redusert sekundærflytting. Men det betyr også at de kommunene som har hatt størst sekundærtilflytting, i samarbeid med nabokommuner må kunne ta imot flere for førstegangs bosetting. Sjøl om vi lykkes med dette, tror jeg vi likevel må regne med at noen velger å flytte. Flyttemønsteret til flyktninger ligner i stor grad flyttemønsteret til andre innbyggere i etableringsfasen, og det er ikke så unaturlig når en skal skape seg en ny framtid i et nytt land. Noen flytter for å få arbeid, det mener jeg er positivt, og andre flytter til steder hvor de har familie eller nettverk som på sikt kan bidra til trygghet og sjølhjulpenhet. Det har vist seg at flyktninger som tar eget initiativ og ansvar for egen livssituasjon, raskere blir uavhengig av offentlige ytelser. Jeg ser det derfor som uaktuelt å innføre bestemmelser som gjør det umulig for flyktninger å flytte dit hvor de kan få arbeid eller utdanning. Regjeringa legger til grunn at kortere saksbehandlingstider og raskere bosetting i kommunene samlet sett vil føre til kortere opphold i mottak for asylsøkere og flyktninger. På den bakgrunn foreslår Regjeringa som kjent å videreføre dagens ordning med statlige mottak. Det er likevel behov for å vurdere alternative løsninger for personer med særlige behov. Samtidig mener jeg det er en utfordring å sikre kvaliteten på mottaksdriften. Det er bakgrunnen for at Regjeringa har foreslått å inngå noen langsiktige avtaler for drift av mottak for å bygge opp, ta vare på og videreutvikle spesialkompetanse hos driftsoperatørene og hos de ansatte i mottakene. I tillegg foreslår som kjent Regjeringa en rekke tiltak for å styrke enslige mindreårige i mottak spesielt, og jeg er glad for at komiteen er enig i dette. Erfaring viser at mange enslige mindreårige som kommer til Norge, har foreldre eller andre omsorgspersoner i hjemlandet eller i et annet land. Regjeringa vil derfor styrke arbeidet med å finne foreldrene eller eventuelt andre omsorgspersoner med tanke på at barnet kan bli gjenforent med sine foreldre i hjemlandet. Jeg vil også understreke betydningen av at kommunene gir nyankomne flyktninger tilbud om gode introduksjonsprogram så raskt som mulig etter bosetting. Jeg har sjøl, i likhet med komiteen, vært i kommuner der nyankomne deltar aktivt i samfunnslivet og fungerer i ordinært arbeid eller utdanning i stedet for å bli henvist til sosialhjelp. Jeg ser derfor fram til å utrede og lage utkast til lovgivning om en ny stønadsordning for nyankomne flyktninger, og tar sikte på å ferdigstille det i nær framtid. Jeg har ellers merket meg forslaget om å bruke fosterfamilier for de yngste enslige mindreårige asylsøkerne. Det gjøres allerede i dag, men kan nok brukes enda mer. Jeg har også merket meg forslaget om å etablere en ny type vergeordning for denne gruppen og å innføre kvalitetssikring av tolketjenester. Dette er tiltak som vil kreve ekstra ressurser, men som jeg synes er interessante. Vi har i dag store utfordringer i asyl- og flyktningpolitikken, og jeg er glad for det engasjementet som Stortinget har vist i forbindelse med behandlinga av denne meldinga. Jeg vil imidlertid understreke at ikke bare staten, men også kommunene, flyktningene sjøl og ikke minst hver og en av oss har et ansvar for at integreringspolitikken skal lykkes. Men jeg mener at vi med denne meldinga og med denne innstillinga har lagt et godt grunnlag for en bedre integreringspolitikk i Norge.