Børge Brende (Høyre), 2016-02-09:
Målet for utviklingspolitikken er å bidra til bærekraftig økonomisk og sosial utvikling slik at mennesker kan arbeide seg varig ut av fattigdom. I de landene hvor man har sett at man har gått fra å være et utviklingsland til å bli et mellominntektsland, er det et kjennetegn at de har utviklet et rimelig godt styresett. Dette med antikorrupsjonsarbeid er viktig, og vi vet at for å tiltrekke seg investeringer og for å kunne skape en vekstkraftig økonomi, er både godt styresett, forutsigbare rammevilkår og det å bekjempe korrupsjon vesentlig. Korrupsjon og maktmisbruk hindrer effektiv bruk av nasjonale ressurser, hemmer økonomisk vekst og bidrar til en urettferdig ressursfordeling i samfunnet. Utbredt korrupsjon er et uttrykk for dårlig styresett og en barriere mot demokratisk utvikling. Mangel på politiske og økonomiske muligheter, svake rettsstater og alvorlige brudd på menneskerettighetene er blant årsakene til konflikt, migrasjon og organisert kriminalitet. En velfungerende stat er en forutsetning for å sikre at næringslivet og det sivile samfunn får gode rammevilkår. Samspillet disse aktørene imellom legger grunnlaget for utvikling. Samtidig ser vi, som Riksrevisjonen også påpeker i sin rapport, at et utall andre faktorer enn bistand vil ha betydning for kvaliteten på styresettet i et land. Godt styresett forutsetter lovgivende institusjoner med legitimitet og folkelig forankring, og at sentrale rettsstatsprinsipper etterleves. Uansett hvor godt planlagt og gjennomført hvert enkelt program og hvert enkelt prosjekt er, har det bare begrenset effekt hvis myndighetene ikke fører en politikk som fremmer utvikling. Dette reflekterer noen av utfordringene i bistand. Dette er noe vi tar med oss i våre vurderinger av land og prosjektinnsats. For å øke kontekstforståelsen har vi påbegynt arbeidet med politisk-økonomiske analyser for fokusland, noe som både Riksrevisjonen og komiteen har vært inne på. Funnene til Riksrevisjonen baserer seg på gjennomgang av overordnet styring og utvalgte prosjekter i fire av våre samarbeidsland. Vi tar selvsagt med oss de lærdommene som nå ligger i denne rapporten, og det som ligger i komiteens innstilling. Jeg er enig med kontroll- og konstitusjonskomiteen i at det er krevende å følge opp styresettbistand i nær 100 land. Dette har vi også tatt tak i gjennom økt konsentrasjon av bistand, etablering av fokusland, reduksjon av antall samarbeidsland og ikke minst reduksjon i antall avtaler. I 2013 hadde vi nærmere 7 000 ulike avtaler innenfor bistandsforvaltningen, og det var 116 land som norsk bistand gikk til. Som Stortinget er kjent med – det er behandlet i en annen komité – så har Utenriksdepartementet foreslått at man skal begrense antall samarbeidsland. Vi foretok en moderat konsentrasjon og foreslo at man skulle gå fra 116 land til 85 land. Dette fikk vi gjennomslag for i Stortinget, men med unntak av de frivillige organisasjonene. Der sa Stortinget at de skulle ikke forholde seg til denne landkonsentrasjonen som ble foreslått. Vi vet jo også at mange av de prosjektene som er evaluert og er en del av styresettbistand, gjøres gjennom frivillige organisasjoner. Jeg mener også at det å operere med nærmere 7 000 avtaler er rett og slett for mye til at man greier å følge det opp på en ordentlig måte. Det krever veldig stor kapasitet. Derfor har jeg varslet at målet må være at man greier å redusere antall avtaler med iallfall 20–30 pst., og jeg håper på Stortingets støtte i det arbeidet. Hvis man skal kunne gjennomføre de forbedringene som kontroll- og konstitusjonskomiteen og Riksrevisjonen har tatt til orde for, er det krevende å operere med 116 land og nærmere 7 000 forskjellige avtaler. Det ber jeg om forståelse for. Vi jobber kontinuerlig med forbedringer i forvaltningspraksisen. I 2015 gjennomgikk departementet alle regelverk for tilskuddsordningene. Som en følge av dette er det innført strengere krav til kvalitetssikring gjennom hele prosjektsyklusen. Dette inkluderer krav til forhåndsvurdering og resultatrammeverk samt oppfølging. Nye avtalemaler er lansert. Det er også forhandlet med FN-organisasjonene om bedre rammeavtaler. Jeg merker meg at komiteen slutter seg til Riksrevisjonens anbefalinger. Vi er som sagt i gang med å bruke dette arbeidet til ytterligere forbedringer i bistanden. Jeg registrerer også at både komiteen og Riksrevisjonen viser forståelse for utfordringer og dilemmaer i bistandsarbeidet. Å dokumentere resultater av bistand til forbedring av styresett kan være vanskelig, selv med styrket disiplin i forvaltningen og økt kontekstforståelse. Det er krevende avveininger når det gjelder bruken av bistandsmidlene. Vi vet at det å lykkes med et godt styresett, det å bygge kapasitet for det sivile samfunn, det å drive antikorrupsjonsarbeid, er vesentlig for at et land skal få på plass de rammevilkår som er nødvendig for at man skal kunne løfte seg ut av fattigdom. Så er spørsmålet: Hvordan skal man greie å bruke bistand til å sikre de prosessene i disse landene, slik at menneskerettigheter, antikorrupsjonsarbeid og godt styresett kommer i gang, og at de prosessene igangsettes? Jeg tror man må være så ærlig å si at dette er selvsagt et mye mer krevende område enn å gå inn og f.eks. bygge skoler, bore brønner og bidra til et infrastrukturnettverk for elektrisitet. Jeg tror også at det er viktig at man i disse prosjektene er edruelig når man setter målene. Det er noen ganger satt mål som er vanskelige å måle etterpå, måle om man har oppnådd det som har vært tankegangen bak. Jeg synes det er en real debatt å ha i Stortinget, om man mener at med de ulike risikoene som ligger i å støtte opp om organisasjoner som jobber mot korrupsjon, de som jobber for bedre styresett, er det så krevende at man ikke skal bruke bistand på det. Jeg mener at det er vesentlig i mange utviklingsland at man lykkes i antikorrupsjonsarbeidet, dette med godt styresett. Mye av dette kan skje og bør skje uten bistand, men at man også bruker deler av bistandsbudsjettet til å styrke sivilt samfunn i utviklingsland som er opptatt av disse spørsmålene, i tillegg til menneskerettigheter, mener jeg fortsatt bør være en del av den norske bistandssatsingen. Men den må innrettes annerledes, vi må konsentrere oss om færre land, færre prosjekter, og vi må være åpne for at det er krevende å måle. Hvordan skal man f.eks. måle at en norsk bistandsorganisasjon som opererer sammen med frivillige og sivile samfunn i et fokusland for norsk bistand, har bidratt til konkrete forbedringer i antikorrupsjonsarbeidet i det landet? Det kan faktisk ha gått i gal retning når det gjelder antikorrupsjon, men det ville gått i enda mer gal retning hvis denne satsingen ikke hadde vært der. Det er innebygde dilemmaer som vi må diskutere, og som jeg mener at denne rapporten har åpnet opp for en god diskusjon knyttet til. Presset på det humanitære budsjettet er veldig økende. Når man ser seg rundt omkring, ikke minst i våre nærområder, er det ikke noen tvil om at mer av bistandsbudsjettet i årene fremover må og vil gå til å hjelpe folk i akutt nød. Det er et humanitært imperativ. Det å sikre at stater som er svake, ikke kollapser, er en god investering for folket i de statene, men også i vår egen sikkerhet i den situasjonen som vi har havnet i. Men jeg vil legge til at i svake stater er dårlig styresett og korrupsjon også elementer som bidrar til at disse statene ikke kommer på fote, og at de er svake stater. Så hvordan skal man innrette bistand slik at den også kan stimulere til at man greier å styrke de kreftene i samfunnet som står opp for godt styresett og antikorrupsjonsarbeid? Dette er viktige områder, og jeg mener at denne rapporten har gjort at vi i Utenriksdepartementet har blitt mer bevisst på hvordan disse pengene og ressursene brukes. Vi har gjennomført de forbedringene som jeg nevnte, men man går ikke fra en situasjon hvor det har vært krevende å måle resultater en dag, til at man dagen etter kan si at nå er alt i skjønneste orden. Det er ikke mulig. Men en del av dette arbeidet må være mer edruelige mål – når vi setter målene må de være mer edruelige, og vi må være åpne på at det kan være krevende å måle. Så er det opp til Stortinget å avgjøre om dette er en fornuftig allokering av bistandsbudsjettet. De årlige budsjettdebattene er en god anledning til å diskutere det.