Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2016-01-19:
Det er hyggelig å se så mye presse her. Det er vel flyktninger en er opptatt av, men kanskje ikke flyktninger med funksjonsnedsettelser – vi får se. Tilbake til saken: Nyhetsbildet har de siste månedene vært preget av flyktningkatastrofen. Debatten her hjemme, som i andre europeiske land, har hittil stort sett handlet om hvordan vi kan begrense ankomsten av asylsøkere uten behov for beskyttelse. Neste fase blir hvordan vi kan få til en god integrering av dem som faktisk får opphold. Det er foreløpig inngått tre flyktningforlik i Stortinget, det første om et ekstraordinært mottak av kvoteflyktninger på grunn av situasjonen i Syria, det andre om innstramminger i adgangen til å søke asyl i Norge for personer uten grunnlag for opphold, det tredje om tiltak for en bedre integrering. Det er regjeringa som nå har ansvar for å komme tilbake til Stortinget med forslag til konkrete tiltak som oppfyller forlikene. Dette er bakteppet for interpellasjonen. Men mer konkret gjelder denne interpellasjonen den kanskje mest sårbare gruppa blant verdens flyktninger, nemlig flyktninger med funksjonsnedsettelser, og hvordan vi i Norge kan gå i front og ta vår del av ansvaret for denne utsatte gruppa av flyktninger på en god måte. Som jeg sier i interpellasjonen, besluttet FNs generalforsamling i 1992 at 3. desember hvert år skal være den internasjonale dagen for funksjonshemmede. Siden den gang er FN-konvensjonen om rettigheter til personer med nedsatt funksjonsevne trådt i kraft. Norge signerte i 2007 og ratifiserte i 2013. Konvensjonen gir i utgangspunktet ingen nye og særegne rettigheter til mennesker med funksjonsnedsettelser, men representerer en – dessverre – helt nødvendig understreking av at menneskerettighetene gjelder for alle. Det gjelder også retten til beskyttelse mot å bli forfulgt og retten til å søke asyl. Ifølge FN-sambandet er det en nær sammenheng mellom fattigdom og funksjonsnedsettelser. 80 pst. av alle mennesker med funksjonsnedsettelser bor i fattige land, og sammenhengen går begge veier. Fattigdom fører til funksjonsnedsettelser. Over halvparten av alle funksjonsnedsettelser i verden skyldes skader og sykdommer som kunne vært unngått hvis alle hadde hatt et tilstrekkelig helsetilbud. I tillegg kommer at krig i seg selv fører til at flere skades for livet. Funksjonsnedsettelser fører på den annen side til økt fattigdom på grunn av mangel på utdanning og arbeid for dem som rammes. Vi snakker altså om de fattigste av de fattige. Ifølge FN-sambandet er 98 pst. av funksjonshemmede i fattige land uten tilgang til rehabiliteringstjenester. I tillegg er det slik at i fattige land går 90 pst. av barn med funksjonshemninger ikke på skole. Under FN-toppmøtet 6.–7. juli 2015 om utdanning for utvikling her i Oslo tok statsminister Erna Solberg til orde for en egen FN-kommisjon for helse og utdanning. Barns manglende mulighet til utdanning i krisesituasjoner, som jordskjelvet i Nepal eller flyktningkrisen i og rundt Syria, var et gjennomgangstema under konferansen. Et nærliggende spørsmål blir derfor: Hva gjør vi selv – hvordan kan vi bidra? Rundt 1 milliard eller 15 pst. av verdens befolkning har en funksjonsnedsettelse, og det samme gjelder 9 millioner av verdens 60 millioner flyktninger, hvorav 30 millioner – halvparten, med andre ord – er barn. 9 millioner av 60 millioner utgjør også ca. 15 pst. Dette er dessuten tall vi kjenner igjen fra vårt eget land. Her hjemme rapporterer ca. 15 pst. at de lever med en funksjonsnedsettelse. I den konteksten er det kanskje grunn til å tro at tallene på verdensbasis ligger litt for lavt, for ifølge FN blir minst tre personer funksjonshemmet for hver person som blir drept i krig, men la oss likevel ta utgangspunkt i de offisielle tallene – de er utfordrende nok. La oss si at det er 15 pst. av flyktningene vi snakker om. Neste logiske spørsmål blir da: Hvor stor andel av flyktningene som bor i Norge, er personer med funksjonsnedsettelser? Jeg har prøvd å finne det ut, men har ikke lyktes. Det er mulig at statsråden vet det, men antakelig er det veldig få – og langt under 15 pst. Det er lite sannsynlig at det er veldig mange av dem som kommer hit, som søker asyl og til slutt får flyktningstatus i Norge, som er personer med funksjonsnedsettelser. Men hva så med kvoteflyktningene? På fjorårets verdensdag for personer med funksjonsnedsettelser, 3. desember, publiserte Atlas-alliansen og Plan Norge en kronikk på NRK Ytring under overskriften Sist i køen. I ingressen sto det: «Funksjonshemmede flyktninger blir oversett av hjelpeapparatet. Nå må norske myndigheter innfri de forpliktelsene som internasjonale avtaler krever.» Jeg tillater meg å sitere litt til: «Tenk deg å være på flukt fra Syria i rullestol, på krykker gjennom jungelen i Burundi, eller blind i en liten gummibåt på vei over Middelhavet. Denne høsten har verden endelig fått øynene opp for utfordringene og lidelsene til mennesker på flukt. Det var på tide. Men fortsatt blir de flyktningene som har det aller tøffest oversett og glemt.» Og videre: «Og de havner ikke bare sist når man vurderer hvem som skal få komme hit som kvoteflyktninger – her kommer de ikke engang inn i køen.» I 2012 publiserte NTNU rapporten Dobbelt sårbar – Funksjonshemmete barn og unge i asylmottak. Et av funnene deres var at antallet barn med nedsatt funksjonsevne i mottak er lite, og at kompetansen for å avdekke funksjonshemninger er dårlig. På den annen side vet vi at familier med funksjonshemmede barn er det vanskelig å få bosatt i norske kommuner, fordi kommunene frykter ekstra kostnader. De som hadde trengt det mest, havner med andre ord bakerst også i denne køen og blir sittende på mottak lenger enn andre. Den ene delen av spørsmålet mitt gjelder derfor om statsråden vil ta initiativ til at vi får en systematisk registrering av funksjonsnedsettelser når personer søker asyl i Norge, slik at vi kan stille opp med det tilbudet vi er forpliktet til, etter internasjonale konvensjoner. En ting er fysiske funksjonsnedsettelser – en annen og enda mer krevende oppgave vil være ulike grader av psykisk utviklingshemning og kognitive vansker. Når det gjelder kvoteflyktninger, vet vi også lite. Ifølge UDIs statistikk for 2015 var det 2 120 kvoteflyktninger, hvor 40 av dem – eller under 2 pst. – ble tatt ut på medisinsk grunnlag. Om noen av dem hadde varige funksjonsnedsettelser, står det ikke noe om. Og hva så med tida framover? I flyktningforliket har Stortinget vedtatt at vi skal ta imot 8 000 ekstra kvoteflyktninger fra Syria i perioden 2015–2017. Da bestemmer vi selv hvem vi skal ta imot. Den andre delen av spørsmålet mitt gjelder derfor om statsråden vil vurdere hvordan Norge i denne forbindelse kan ta sin del av ansvaret for flyktninger med funksjonsnedsettelser. I Sundvolden-erklæringa står det at regjeringa vil prioritere kvoteflyktninger med størst sjanse for vellykket integrering. Formuleringa er gjentatt i samarbeidsavtalen mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre. Hvordan disse formuleringene er å fortolke når vi skal bestemme hvem som skal komme som kvoteflyktninger til Norge, er ikke uten videre gitt. Ser regjeringa og stortingsflertallet på flyktninger med funksjonsnedsettelser som vanskeligere å integrere enn andre, slik at de blir forbigått når kvoteflyktningene skal velges ut? Det hadde vært interessant om det kunne blitt belyst i debatten her i dag. Hvordan vil stortingsflertallet stille seg til å øke andelen og antallet kvoteflyktninger med funksjonsnedsettelser til Norge? I en mer rettferdig verden burde egentlig 15 pst. av kvoteflyktningene både til Norge og til andre land vært mennesker med funksjonsnedsettelser. Det samme burde vært tilfelle for asylsøkere som innvilges opphold. Men slik er det ikke. Men det kunne kanskje være et mål å strekke seg etter – hente noen av dem som står bakerst i køen, hvis de i det hele tatt kommer inn i noen kø. Det er altså de mest sårbare mennesker i kriger og konflikter. Barna er aller verst stilt. De er de mest sårbare av de sårbare. En god begynnelse kunne jo være å øke bevisstheten rundt disse menneskenes behov ved å la dem få plass i de kvotene vi tar ut, sammen med FN. Helt til slutt: I FN-konvensjonens artikkel 11, om risikosituasjoner og humanitære nødsituasjoner, står det nemlig at partene i samsvar med sine forpliktelser etter folkeretten skal treffe alle nødvendige tiltak for å sikre mennesker med nedsatt funksjonsevne beskyttelse og sikkerhet i risikosituasjoner, herunder væpnet konflikt, humanitære nødsituasjoner og naturkatastrofer. Slik er det ikke i dag. Det kunne vært en verdig videreføring av Norges stolte tradisjoner på flyktningområdet om vi nå kunne gått i bresjen for å se disse menneskenes behov og gjøre noe for dem.