Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-03-30:
Den saken vi har til behandling i dag, er en oppfølging av landbruksmeldingen som vi behandlet for et års tid siden. De som husker så langt tilbake, vil huske at Arbeiderpartiet og sentrum stod sammen om, så vidt jeg husker, hver bokstav og hvert punktum i den innstillingen. Det som siden har skjedd generelt innenfor landbrukspolitikken, har de partiene selv beskrevet på en grei måte, både i ord og gjerning. Det som er til behandling i dag, er Ot.prp. nr. 33. Det er tre hovedelementer i konsesjonsloven og odelsloven som er til behandling. Det ene går på opphevelse av statens forkjøpsrett. Det andre er skjerping av boplikten på konsesjonsbelagte eiendommer, og det er heving av arealgrenser som utløser konsesjonsplikt. Regjeringen vil få flertall for to av disse tre punktene. Innstillingen viser at Regjeringen ikke får tilslutning til å skjerpe boplikten så kraftig som det er foreslått av statsråd Hanssen. Konsesjonsloven ble innført i 1974. Det er ingen tvil om at konsesjonsloven har skapt mye – jeg vil si unødig – trøbbel både for folk som har vært kjøpere og selgere. Jeg synes det er vanskelig å finne god dokumentasjon på at konsesjonsloven har vært til gagn eller velsignelse for bygdene. Det er vel snarere tvert imot. Men det har vært mye god mat for advokater og byråkrater. Derom hersker det i hvert fall ingen tvil. De endringene som har vært foretatt siden 1974, har, så vidt jeg kan se, nærmest uten unntak vært i det man kan kalle liberaliserende retning. I så måte er det et utviklingsbrudd når Regjeringen foreslo en kraftig skjerping av boplikten. Man foreslo å skjerpe kravet om plikt til å bo, fra ca. halve året på eiendommen til 70 pst. Men som sagt, stortingsflertallet har på en nødvendig måte korrigert den villfarelsen som var nedfelt i proposisjonen. Det første punktet som jeg skal si noen få ord om, er knyttet til opphevelse av statens forkjøpsrett. Fra Høyres side er vi selvfølgelig glad for det faktum at stortingsflertallet nå enstemmig slutter seg til at statens forkjøpsrett skal opphøre. Det er nesten underlig å tenke på at vi i dette landet i 27 år har hatt en situasjon der staten har hatt en de facto forkjøpsrett til all eiendom som er på salg, og som er fra fem dekar og større. Jeg kan ikke karakterisere det som noe annet enn at her har det vært mye unødig inngripen i privat eiendomsrett. Det er heller ingen tvil om at det på vesentlige punkter har stridd mot folks rettsbevissthet. Derfor er jeg veldig glad for at en enstemmig komite sier: «Som det fremgår av proposisjonen oppfattes forkjøpsretten som et unødig inngripende og til dels urimelig virkemiddel. I tillegg til å stride mot folks rettsbevissthet og undergrave den private eiendomsrett mener komiteen statens forkjøpsrett har vært til skade for bosetting i distriktene.» Det gikk altså 27 år før man oppfattet dette, men bedre sent enn aldri. Kostnadene knyttet til statlig forkjøpsrett har vi fått dokumentert gjennom utredninger gjort ved Landbrukshøyskolen på Ås, som viste at når man skal velte kostnadene som påløper i forbindelse med å vurdere alle statlige forkjøpssaker, over på de sakene hvor man foretar statlige forkjøp, blir det faktisk 500 000 kr pr. sak. Gjennomsnittsverdien av de eiendommene hvor staten har brukt forkjøpsretten sin, er 400 000 kr. Det betyr at vi i løpet av de 27 årene har brukt hundretalls millioner på å saksbehandle statlige forkjøp, som ikke har hjulpet på strukturen i norsk landbruk, men som har skapt mye vondt blod på bygda. Derfor er det som sagt veldig bra at vi i dag opphever statens forkjøpsrett. Det er imidlertid betenkelig det som stortingsflertallet, ved Arbeiderpartiet og sentrum, gjør som en slags erstatning for at man opphever statens forkjøpsrett. Man sier at konsesjonsbehandling skal være et alternativ til forkjøpsrett. Stortingsflertallet forutsetter «at mulighetene til å avslå konsesjon blir styrket». Stortingsflertallet legger altså i dag opp til at man som et alternativ til statens forkjøpsrett skal kunne avslå konsesjoner i langt større grad enn hva som er tilfelle i dag. Et annet vesentlig punkt i den innstillingen som vi i dag har til behandling, og som det er bred enighet om i komiteen, er punktet om endring av arealgrensene. Det er slik at stortingsflertallet i dag firedobler arealet, fra 5 dekar til 20 dekar, for eiendommer som skal være omfattet av konsesjon. Fra Høyres side gjentar vi vårt forslag som vi har hatt lenge, og som er i tråd med det Næringslovutvalget foreslo, nemlig at det kun på eiendommer som er større enn 50 dekar, skal være nødvendig med konsesjon. Det punktet i proposisjonen som Regjeringen ikke får flertall for, går på innholdet i boplikten, kan man vel si. Det har vært slik at forvaltningen har fulgt lov om folkeregister, som innebærer at der man bor ca. halve året, har man sin bolig, og der skal man beskattes – og det er tilstrekkelig for å oppfylle boplikten. Der hadde Regjeringen foreslått 70 pst. Jeg holdt på å si: Nærmest av naturlige grunner har stortingsflertallet sørget for å parkere den saken. Det blir likevel en skjerping ved det som nå legges inn. Jeg kan ikke si annet enn at jeg reagerer når jeg leser merknadene som går på endring av boplikten, der flertallet, som består av Arbeiderpartiet og sentrum, sier: «Flertallet mener at bolyst» – jeg gjentar – bolyst «og forvaltningsglede er viktige forutsetninger for at jordbruksnæringen skal makte å øke verdiskapinga i jordbruksbygdene og sikre bosettingen.» Da føler jeg at fremdeles er det et ikke uvesentlig innslag av drømmerier og bonderomantikk knyttet til det å bo på bygdene. Men hvis man vil annonsere eiendommer til salgs for folk med stor forvaltningsglede og bolyst, så gjerne for meg. Det som jeg synes er litt underlig at ikke stortingsflertallet og de andre partiene kan være med på, er å få Regjeringen til å gjennomføre en uavhengig undersøkelse av bopliktens faktiske betydning. I innstillingen, i forskningsmiljøet og i landbruksmiljøet er det stor uenighet om virkningen av denne begrensningen av fri omsetning av eiendom. Jeg synes det hadde vært naturlig om stortingsflertallet hadde mannet seg opp til å si at det er viktig å få en skikkelig gjennomgang av dette for å se om det er slik som vi tror det er, at denne boplikten er veldig viktig for bosettingen på norske bygder, når det foreligger sammenlignende studier som viser det stikk motsatte. Det er imidlertid en sak man kan komme tilbake til siden, og den muligheten har jeg tenkt å benytte senere i vår kanskje. Når det gjelder fritak for boplikt, legges det opp til en kraftig skjerping fra flertallets side i innstillingen. Et mindretall, som består av sentrumspartiene, går enda lenger, når de sier: «Etter disse medlemmers syn skal fritak for boplikten bare gies unntaksvis.» Det betyr i realiteten at flere tusen som i dag får innvilget fritak, nå ikke skal få det. Det er slik at 93 pst. av søknadene om fritak blir innvilget. Jeg kan ikke forstå hvorfor ikke sentrumspartiene kan stole på det lokale skjønnet som kommunene er tillagt for å vurdere fritak for boplikt. Jeg kan ikke se at det er noe stort problem knyttet til at det i enkelte kommuner er en annen holdning enn i andre kommuner, for dette er svært ulikt. Det vi i tillegg har sett i det siste, er en del eksempler på at ektepar får boplikt på to eiendommer. Det burde være en selvfølge at slike ting renskes ut. Når folk har odel på to eiendommer, kan man i rettferdighetens navn ikke forlange at de skal bo to steder. Det bør selv landbruksbyråkratiet greie å forstå. I den grad de skulle forstå det, håper jeg de greier å skrive en proposisjon som statsråden kan fremme, så vi slipper alle disse enkeltsakene som fremstår som rene Molbo-eventyr fra den landbrukspolitiske hverdag.