Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-02-15:
Jeg skal kaste utover to geopolitiske blikk, og de henger ikke uten videre sammen. Det første geopolitiske blikket går videre fra der representanten Lånke var. Nabolandet til Afghanistan når vi drar østover, er Pakistan. Mellom Pakistan og India ligger Kashmir. Det er to atommakter, som utenriksministeren var inne på, som er inne i en dialog. Jeg vil bare understreke det samme som representanten Lånke tok opp, at den dialogen, for å si det med et understatement, er viktig. Man sa i sin tid når det gjaldt Sovjetunionen og USA, at når alarmen gikk, hadde man 15 minutter å tenke på. Minuttene som går mellom New Dehli og hovedstaden i Pakistan, er atskillig færre. Det er klart at kruttønnene vi her står overfor, er betydelige. Jeg tror ikke Norge kan trylle, jeg tror ikke Norge kan være noe moralsk verdenspoliti, men der vi kan bidra på en måte for å lette trykket, vil jeg oppfordre til at det skjer. Jeg oppfattet det slik at utenriksministeren etterlot refleksjoner over det. Det andre geopolitiske perspektivet er nordområdene. Her savner jeg rett og slett i utenriksministerens redegjørelse den geopolitiske vurderingen fra Regjeringens side. Jeg oppfatter det slik, på vegne av Venstre, at endringen i den geopolitiske situasjonen i nord vil spille en betydelig rolle for forståelsen av muligheten og utfordringene vi står overfor. Det betyr også mye for Regjeringens mål om å gjøre Barentshavet til et samarbeidets hav. Vi kan vel konstatere at situasjonen var én under den kalde krigen, men vi kan ikke la være å legge merke til i dag at selv om vi har hatt en samarbeidsånd, ser det ut som om noe av den er begynt å bli preget av et press i retning av å ta ut naturressurser, spesielt antatt store energireserver og marine ressurser. Den situasjonen stiller oss overfor veldige store utfordringer. Jeg er av dem som mener, og Venstre mener det, at norske krav knyttet til suvereniteten i fiskevernsonen rundt Svalbard og delelinjen sett i forhold til Russland i Barentshavet, bygger på et solid folkerettslig grunnlag. Derfor har også Venstre det utgangspunktet at Norge ikke skal ha et syn som bygger på ressursnasjonalisme, men på prinsippet om at det er nærmeste kyststat som er best egnet til å etablere og forvalte bærekraftige ressursforvaltningsregimer. Det er også slik at Norge ved hjelp av havretten har fått avklart jurisdiksjonsspørsmålet i den vestlige delen av nordområdene. I områdene opp mot Nordpolen er vi en del av en bred og velordnet multilateral prosess i regi av FNs kontinentalsokkelkonvensjon. Vi vil få, bokstavelig talt, utfordringer når isen smelter og det blir mer hav – bare for å bruke det bildet. Så vet vi alle sammen at så langt har ikke folkeretten virket på løsninger som gjenstår, f.eks. rundt Svalbard og i forhold til Russland, i Barentshavet. Jeg vet at Regjeringen er opptatt av spørsmålene, jeg ønsker bare å nevne disse dimensjonene. Jeg har tidligere understreket fra denne talerstol at det er svært viktig for vår posisjon i nord at vi oppdaterer og holder stort trykk på vår rettsvitenskapelige satsing. Det var den innsatsen fra norsk side som for 30 år siden gav oss en betydelig posisjon over de store havområdene. Det er viktig å bygge på den tradisjonen, fornye den og holde kraftig tak på den, fordi den betyr noe for havrett, for forvaltningsregimer og for miljøutfordringer. Når det gjelder situasjonen i nord, støtter Venstre Regjeringens politikk med tanke på alle tiltak for å styrke suverenitetshevdelsen og alle kapasiteter som bygges for å håndheve norske forvaltnings- og kontrollregimer i nordområdene. Jeg vil bare kort understreke at det også betyr noe for vårt forsvar, ikke bare det vi har i lufta og det vi har på sjøen, men også det landforsvaret vi har. Jeg er av den oppfatning at vi i forhold til den russiske føderasjon skal velge en samarbeidslinje, men det skal også være fasthet i samarbeidslinjen. Ingen må på noe tidspunkt oppleve oss som naive. Jeg legger uten videre til grunn at den analysen som nå bl.a. Forsvarets forskningsinstitutt har lagt fram som sin vurdering av forholdene i den russiske føderasjon, inngår i de vurderinger som Regjeringen nå foretar når den fører videre sin nordområdestrategi, og at man nøye analyserer de scenarioer som her er lagt fram. Jeg er klar over at de scenarioene er laget i forbindelse med forsvarspolitiske utredninger som pågår i regjeringsapparatet, men jeg vil understreke viktigheten av at når tunge fagmiljøer reiser de problemstillinger som de her har gjort, legger jeg til grunn at det blir tatt alvorlig. Så vil jeg avslutningsvis understreke, som også andre representanter har gjort, at vi har en unik mulighet til å spille på samarbeidsfora i nord. Det gjelder Arktisk Råd, det gjelder Nordisk Råd med Dagfinn Høybråten som president, og det gjelder også det samspillet vi kan ha med EU. Det er mitt inntrykk at Regjeringen ønsker å spille på det, og Venstre ønsker gjerne å bidra til det. Jeg vil be om, selv om Arktisk Råd kanskje har vært sovende på mange måter, at man i hvert fall vurderer det og bruker det for alt det er verdt, fordi man her har en unik mulighet til å bygge kontakt mellom de nordiske land, USA, Canada og den russiske føderasjonen. Dette var noen geopolitiske refleksjoner i en verden som er trøblete – fra en representant som gjerne vil tenke reflekterende tanker, til en statsråd som har vist evnen til å tore gjøre det samme.