Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-03-24:
Jeg skulle ønske at Ivar Kristiansens interpellasjon hadde en noe annen utfordring til Det norske storting etter at vi nå har hatt utslippsrekord i Norge, som særlig er forårsaket av en utslippstillatelse gitt av den forrige regjering til et prosjekt som jeg vil påstå har et noe misvisende navn, nemlig Snøhvit. Ivar Kristiansen er i denne interpellasjonen opptatt av at vi har et ansvar for å være en olje- og gassleverandør i framtida, og påstår, som så veldig mange andre, særlig innenfor olje- og gassnæringa sjøl, at vi har et særlig ansvar overfor de fattige i verden for at vi leverer stabile leveranser til dem. Det er da også den delen av befolkninga i verden som kommer til å rammes hardest av de klimaendringene som olje og gass er med på å forårsake. Så sa Ivar Kristiansen at vi må vedta å åpne nye områder så raskt som overhodet mulig. Da må jeg spørre om det ikke er mer overordnet at vi har et ansvar for å slutte å bidra til klimaproblemene så raskt som overhodet mulig, og at vi har et generasjonsoverskridende ansvar både for å hindre disse klimaendringene i å løpe løpsk og for å forvalte fornybare og potensielt evigvarende ressurser på en ansvarlig måte, også til beste for kommende generasjoner. Vi har vært uendelig heldige i Norge. Vi har hatt vannkraften – og har den fortsatt – og så fant vi olje. Så hadde vi også framsynte politikere i det forrige århundre som tok grep om naturressursene, til folkets og fellesskapets beste. Jeg kan legge til at det manglet ikke på angrep fra høyresida i norsk politikk for å forsøke å få solgt unna disse ressursene i stedet. Vi har jo hatt en debatt om hjemfall nylig – den kjenner vi historien til. Et annet viktig vedtak som er fattet av norske politikere, er skatteregimet på norsk sokkel. Så har vi CO2-avgiften, som Helge Lund også skrøt av under oljenæringas store samling i Sandefjord i januar, fordi den har styrket norsk konkurranseevne, stikk i strid med advarslene nettopp fra oljenæringa i forkant av denne beslutninga. Det kan synes som om det er en utbredt oppfatning at det går an å forene en ansvarlig klimapolitikk og en ansvarlig miljøpolitikk med stadig utbygging og utvikling av norsk petroleumsnæring. Jeg nevnte Snøhvit i stad. Snart får vi Skarv også, som vil øke utslippene med 1 pst. De eldre anleggene vi har på norsk sokkel, vil representere både en klimautfordring og en miljø- og sikkerhetsutfordring framover som vi må forholde oss til, og som vi bør ta et felles ansvar for å rette søkelyset mot. Petroleumstilsynets advarsler i forbindelse med en del hendelser, og som de bruker begrepet «potensielle katastrofer» om, har egentlig fått urimelig liten oppmerksomhet i denne salen fra vår komité. I går var det en markering på Egertorget, hvor representanter for øystaten Tuvalu holdt appell til rike Norge. De ber om at rike land skal ta ansvar for at land som Tuvalu skal slippe å synke i havet. Tuvalu markerte seg også sterkt under klimatoppmøtet i Poznan i fjor, hvor bl.a. jeg var til stede. Statsminister Apisai Ielemia appellerte til oss og sa: Vi mener at Tuvalu har rett til å eksistere. Det er vår grunnleggende menneskerettighet. Også norsk petroleumsindustri må underlegges klimamålene vi har satt. I tillegg vil det bli ekstremt krevende og risikabelt å åpne opp i stadig flere av de områdene som vi har definert som sårbare i Norge. Da må vi spørre oss: Hvor stor risiko vil vi ta for å kunne forlenge en oljealder som både representerer et klimaproblem, og som kan representere en trussel mot sårbare økosystemer og næringer som er avhengige av rent hav og uberørt natur? CO2-håndtering kommer til å sette en stopper for argumentet om at norsk olje og gass kan redde verden. Dessuten viser klimaforskninga at vi i løpet av skremmende kort tid må fase ut sluttbruk av fossil energi. Et viktig poeng er også at Norge står ved et veiskille hvor vi må ta noen store, alvorlige valg for framtida: hva vi skal leve av når oljealderen tar slutt – for det gjør den – og hvordan vi skal bringe oss sjøl i forkant av det som uansett vil komme. Oljenæringa er ekstremt ressurskrevende. Investeringer og folk suges dit, mens vi trenger både investeringer og folk for å få til den storsatsinga som alle snakker om innenfor ny fornybar energi og CO2-håndtering. Ingeniører, geologer og teknologer vokser ikke på trær – ikke forskere heller. Derfor er det vårt ansvar også å ta noen ubehagelige valg.