trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Jeg er helt enig i at klasseromsledelse – eller læringsmiljøet i bred forstand – kanskje er det aller, aller viktigste. Det kom nylig en NIFU-rapport som viste nettopp det, at et utvalg av skoler hadde klart å gjøre noe med veldig høye mobbetall, og de hadde gjort det ikke bare gjennom å gå på det enkelte mobbetilfellet, snakke om mobbing, men gjennom å bygge gode klassemiljøer. Da er det helt avgjørende med gode lærere, lærere som forstår læringsmiljø, og forstår klasseromsmiljø, og at man snakker om det og har det høyt på agendaen på skolen. Det er en av grunnene til at vi har fortsatt med den ungdomstrinnsatsingen som forrige regjering hadde, hvor bl.a. klasseromsledelse var en viktig del av det. Så har vi den store økningen i videreutdanning. Det er altså nesten tre ganger så mange plasser på videreutdanning nå som tidligere, og det er også naturlig å se på om videreutdanningssystemet vårt kan brukes bedre, f.eks. for å gjøre noe med klasseroms- og læringsmiljøet. Der har jeg også lyst til å nevne rektorutdanningen som veldig viktig for å få dette til.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Nå er ikke høringsrunden om lærerutdanningen ferdig, og vi vil konkludere endelig etter at høringsrunden er ferdig. Men det vi har foreslått, er jo ikke at det skal bli mindre pedagogikk i den nye lærerutdanningen. Det kommer til å bli mer pedagogikk, ikke minst fordi at med et ekstra år vil det også være naturlig å trekke på pedagogikkmiljøene. Man jobber f.eks. med en praksisnær masteroppgave. Det er noen som har fremstilt PEL-faget nærmest som at man skal ha obligatorisk KRLE-undervisning, men det er jo ikke det det handler om. Det vi har foreslått, er å synliggjøre en egen modul som dreier seg om religion, livssyn og etikk, også fordi PEL-faget fra forrige regjering, altså pedagogikk og elevkunnskap, aldri var ment å være et rent pedagogikkfag som pedagogmiljøene eide – man skulle trekke på flere fagmiljøer på institusjonene. Mye av mobbeproblematikken, ikke minst læringsmiljøet også, knytter seg jo nettopp – særlig i flerkulturelle klasserom – til spørsmål som dreier seg om religion, livssyn og etikk.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Jeg har sagt fra første stund at vi ikke kommer til å legge frem en egen stortingsmelding om dette. Grunnen til at lederen av Djupedal-utvalget, Øystein Djupedal, også anbefalte det, er rett og slett at det ville tatt mer tid. Hvor mye lenger tid det ville tatt, er vanskelig å si, men da måtte jo Stortinget først ha behandlet en stortingsmelding, og så ville man gått på lovsakene etterpå. Det vi kommer til å gjøre, er å sende lovsakene på høring, og så vil resten av Djupedal-utvalgets rapport følges opp gjennom f.eks. budsjettdokumenter. Ulempen med det er at Stortinget ikke får en samlet fremstilling, men på den annen side er det mulig å bruke f.eks. budsjettdokumentene og lovproposisjonen til å gi en mer samlet fremstilling av hva regjeringen ønsker å gjøre i antimobbearbeidet. Så jeg mener at det er en god måte å gjøre det på, og jeg mener at det også ivaretar det som er intensjonen til Arbeiderpartiet i dette Dokument 8-forslaget, nemlig at en ikke skal spille unødig tid.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2016-03-29:
Tusen takk for debatten. Anders Tyvand fra Kristelig Folkeparti har på en veldig god måte redegjort for – og jeg har også sagt noe om – hvilke tiltak som dette stortingsflertallet allerede har satt i gang, bl.a. satsing på helsesøstre. Så er prosessen slik at Djupedal-utvalgets innstilling skulle på høring. I den forbindelse var det også høringskonferanser. Det var viktig. Så jobber vi i departementet så raskt vi kan – og jeg kan forsikre om at her brukes det ikke unødig tid – nettopp fordi dette er viktig, og så vil konkrete lovforslag komme på høring i løpet av kort tid. Når det gjelder debatten, synes jeg representanten Sønsterud hadde et godt poeng om at alle voksne må ta et ansvar. Så får alle representantene her vurdere seg selv og sin egen innsats og finne ut om dette er måten vi vil at denne debatten skal føres på. Som sagt, jeg er statsråd, jeg har ansvaret for denne politikken. Jeg er glad for og synes det er bra at det er debatt – at det er spiss debatt, at det er skarp debatt. Men vi får vurdere formen på debatten, særlig i en sak som er så viktig som denne. Det dreier seg ikke om parlamentarisk eller ikke parlamentarisk språkbruk, men rett og slett om at jeg mener det er et viktig poeng at alle partier i det store og det hele står bak en ny antimobbepolitikk. Det burde også debattene på Stortinget reflektere.
Henrik Asheim (Høyre), 2016-03-29:
Det er altså slik at statsråden har varslet at det nå kommer en helhetlig oppfølging av Djupedal-utvalgets innstilling. Jeg må si at representanten Giske kan rive de fleste av oss med seg i sitt engasjement for denne saken, men hvor var det engasjementet da de selv styrte landet? Hvor var utålmodigheten? Vi vet at under Bondevik II-regjeringen falt mobbingen med 70 pst. Under den rød-grønne regjeringens første periode, fra 2005 til 2009, økte den med 75 pst. Hvor var representanten Trond Giske da Kyrre Lekve, som var statssekretær i Kunnskapsdepartementet, svarte TV2 da han ble konfrontert med disse tallene i 2009: «Nå har vi merket at det er på tide å ha trykk på saken igjen.» Det er veldig fint at vi har en engasjert debatt. Det er veldig fint at opposisjonen kommer med sine forslag rett før statsråden kommer med en sak. Det er i orden, det kan vi ta med oss når vi skal behandle den saken. Men plutselig nå, etter de resultatene man selv har etterlatt seg i regjering, har Arbeiderpartiet blitt så opptatt av dette – mens vi endelig har en kunnskapsminister som ikke bare står og snakker om det mens mobbetallene skyter i været, men som faktisk legger frem en helhetlig sak – at de sier at utålmodighet er et problem. Hvor var utålmodigheten da statssekretæren fra SV for den rød-grønne flertallsregjeringen selv sa, etter å ha blitt konfrontert med at mobbetallene økte med 75 pst. på fire år, at nå merker vi at vi må ha trykk på denne saken? Jeg er helt enig med alle dem som har beskrevet hvor alvorlig mobbingen er, men den var vel like alvorlig fra 2005 til 2009 som den er nå. Jeg er umåtelig stolt over å representere et flertall og en regjering som ikke bare sier at de skal gjøre noe med mobbing, slik som mange statsråder har sagt, eller ha trykk på det når de opplever at tallene går opp, men som faktisk gjør et grundig og skikkelig arbeid før man legger frem de tiltakene. Det er urettferdig mot ofre for mobbing å måtte se på tv om igjen og om igjen at politikere sier nå skal vi gjøre sånn og sånn, og så opplever man at ikke noe skjer. Nå har vi en regjering som først ser på forskningen, så setter seg inn i anbefalingene og så legger frem forslagene. Det er i orden at vi har en offensiv opposisjon som også presser på for å få ting gjort, men det blir noe hult med tanke på at under Bondevik II-regjeringen gikk mobbingen ned med 70 pst, under de rød-grønne gikk den opp med 75 pst. Utålmodigheten var ikke å spore da den økte under deres styre.
Henrik Asheim (Høyre), 2016-03-29:
Nå har jeg ikke flere sjanser igjen. Representanten Giske etterlyste hvor jeg hadde fått tallene 75 pst. ned under den borgerlige regjeringen og 70 pst. opp under de rød-grønne. Det er fra Erling Rolland, som er professor i spesialpedagogikk ved Nasjonalt senter for læringsmiljø og atferdsforskning i Stavanger. Han har fulgt norske mobbetall siden 1995. Jeg kan også sende og dele både TV 2-saken og lenke og videointervjuet med Kyrre Lekve til hele komiteen, hvis det er ønskelig å se hva han faktisk svarte på de spørsmålene. Så til representanten Lysbakken: La meg være helt tydelig på at jeg betviler ikke at noen kunnskapsministre har vært opptatt av denne saken. Jeg sier bare at det som var regjeringens eget svar da de ble konfrontert med økende mobbetall, var at nå må vi igjen ha trykk på det. Jeg er ikke i tvil om at både Kristin Halvorsen og tidligere kunnskapsministre har vært opptatt av å redusere mobbingen, men mobbetallene gikk gal vei. Når svaret var at vi nå må prøve å ha trykk på det igjen, viser det i det minste at den utålmodigheten som har vært etterlyst av andre deler av opposisjonen, har blitt veldig tydelig i opposisjon, men var ikke så tydelig da man selv hadde ansvaret.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Statsråden klarte å holde et femminutters innlegg mot mobbing og nevne kun ett eneste tiltak, nemlig kompetansebygging. Det er veldig symptomatisk for en statsråd som nå er blitt notorisk kjent for sin manglende gjennomføringskraft. I 2013 ble han utnevnt. Det kom ingenting om mobbing høsten 2013. I januar 2014 sa Røe Isaksen at han skulle avvente arbeidet fra det såkalte Djupedal-utvalget før han tok stilling. I 2015 gjentok han det samme. Den 18. mars 2015, da Djupedal-utvalgets utredning kom, sa han at man ikke hadde tid til å lage en stortingsmelding, for det hastet med tiltak. Nå er vi altså ett år på overtid etter at Djupedal-utvalgets utredning ble framlagt. Synes statsråden at snart tre års virke i Kunnskapsdepartementet uten noen vesentlige tiltak mot mobbing er et bra resultat av hans eget arbeid?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
President, forestill deg følgende: De elevene som begynte i ungdomsskolen høsten 2013, da Røe Isaksen ble utnevnt, er ferdig i ungdomsskolen før han får iverksatt et eneste vesentlig tiltak. Jeg skjønner at han viser til Arbeiderparti-byrådet i Oslo for å hoste fram et tiltak, men hans ansvar er ikke tatt overhodet. Det var ikke sånn at Kristin Halvorsen ventet på Djupedal-utvalget. Hun styrket lovvernet for dem som ble utsatt for mobbing, hun styrket partnerskapsavtalen med kommunene, hun styrket lederansvaret, hun styrket skoleringen – hun handlet, også da Djupedal-utvalget ble nedsatt. Forestill deg følgende, president: at det var bygningsmassen i skolen som førte til at 9 000 elever ble utsatt for skader, noen med dødelig utfall. Kunne man tålt å vente i tre år før man handlet? Det er det som er realiteten rundt mobbing. Statsråden fremmet ett forslag, nemlig at man kunne flytte mobberen som allerede var tiltalt; han smykket seg med tiltak som ikke virker, overfor tusenvis av elever som lider. Jeg synes det er altfor dårlig.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Vi står overfor et samfunnsproblem som innebærer flere tusen lovbrudd hver eneste dag, som innebærer at 9 000 barn og unge utsettes for langvarig systematisk trakassering og vold – mange får psykiske helseskader for livet, noen dør av det. Så har vi altså en mulighet til å gjøre vedtak. Det er ikke bare, som flere har sagt her, bra med utålmodighet – det er veldig dumt med utålmodighet, vi burde ikke ha grunn til utålmodighet. Det burde være så offensiv handling at vi sa heia til statsråden – dette er vi politisk enige om, vi må gjennomføre tiltakene som hjelper barn og unge. Det er veldig synd at vi må være utålmodige i en slik sak. Anders Tyvand sa at han var glad for å få en mulighet til å ha en full gjennomgang. Vi får ingen full gjennomgang, vi får ingen stortingsmelding – ikke engang det får vi på ett år. Anledningen er nå, og anledningen til å vedta tiltak som virker, er nå – 25 muligheter til straks å gjøre vedtak i landets nasjonalforsamling som binder statsråden til handling. Statsråden sa at han trengte tid til høring. Djupedal-utvalgets høringsfrist var 22. juni 2015 – vi har snart ettårsjubileum også for høringsfristen. Statsråden sa at han må sende lovendringer på høring. Departementet sendte 33 forslag på høring i 2015 og tre i 2016, ikke ett av dem handler om mobbing. Det er en bløff av statsråden at dette handler om høring av lovforslag. Og hvis det er feil, kan representanten Henrik Asheim korrigere meg i neste innlegg ved å nevne ett forslag til en lovendring som hjelper mobbeofrene i Norge, som er sendt på høring etter at Djupedal-utvalgets høringsfrist gikk ut 22. juni 2015. Folk lider, og når det gjelder bildet av en bygningsmasse, f.eks. et hus som står i brann, eller bjelker som ramler ned i hodet på elevene: Hadde vi da godtatt at en statsråd satt i tre år uten å gjøre noe? Hadde vi da godtatt at en statsråd satt i tre år uten å gjøre noe? Hadde vi godtatt at elever som snart var ferdige med ungdomsskolen, hadde begynt å bli ferdige før et eneste vesentlig tiltak ble gjennomført? Jeg må si at når statsrådens trofaste våpendrager fra Kristelig Folkeparti, som har vært et parti som har gått i bresjen for kampen mot mobbing – Bondevik gjorde en heroisk innsats – heller ikke kan stemme for disse forslagene, er det helt uforståelig. Dette skyldes jo ikke politisk uenighet. Hadde det vært uenighet, hadde vi kunnet leve med at det var to forskjellige syn, og at vi ikke hadde hatt flertall. Men det er enighet. Det skyldes ikke politisk uenighet at dette ikke ble gjennomført; det skyldes politisk udugelighet. Og barna i skolen har ikke tid til å vente. Da får statsministeren sette inn en av de andre skolepolitikerne til Høyre – og man har flere gode å velge mellom: Henrik Asheim, Kristin Vinje, Kristin Clemet – som kan sitte i statsrådsstolen og få gjort det som hjelper dem som rammes av mobbing, for denne ventingen er rett og slett utålelig.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Representanten Asheim presenterte noen tall som jeg tror at for de aller fleste som følger mobbing tett, er absolutt helt ukjente. Han sa at det i 2009 hadde vært en kraftig økning i mobbing, som gjorde at Kyrre Lekve reagerte. Elevundersøkelsen i 2009 viste at det var en liten nedgang i mobbetallene, så hvor Asheim har sine tall fra, skal bli spennende å høre i neste innlegg. Men det viktige er ikke om det har gått litt ned eller litt opp, det viktige er at tallene er altfor høye og har vært altfor høye altfor lenge. Jeg tror ingen kan slå seg på brystet og si at de har gjort nok. Men det er riktig som Lysbakken sa, at Kristin Halvorsen og den rød-grønne regjeringen gjennomførte en del tiltak. Blant annet styrket de lovvernet for dem som blir utsatt for mobbing, som bl.a. har ført til at vi nå har fått noen av de første dommene mot mobbing. Saken er at ingen noensinne har sittet i tre år uten å gjøre noe vesentlig. Det er det som er rekorden her, og som er helt utålelig. Noen sier at dette er et politisk spill – Anders Tyvand snakker om et politisk spill. Jeg skal love at for de 9 000 som utsettes for langvarig trakassering, er det ikke mye spill. Det som er spill, er å si at man er kraftig engasjert mot mobbing og venter på en sak som man skal ha en bred debatt om, men som ikke kommer. Så har man 25 muligheter til å vedta konkrete tiltak som hjelper – og lar være å stemme for det. Vi kan altså i dag vedta at regjeringen skal sette i gang et kompetanseprogram for lærere og skoleledere. Man trenger ikke vente på noen høring for å gjøre det. Vi kan i dag vedta at alle kommuner skal være knyttet opp mot et beredskapsteam som har kompetanse om mobbing. Man trenger ikke en lovendring for det. Vi kan i dag vedta at man styrker sosialrådgivningstjenesten på skolene for å hjelpe elevene som har problemer i hverdagen. Man trenger ikke noen stor utredning for det. Dette kan vi vedta i dag, men vi får ikke flertall fordi man er mer lojal mot regjeringen enn regjeringen selv er. Tyvands skryt av regjeringen er mer imponerende enn Erna Solbergs og finansministerens skryt til sammen. Det som er oppsiktsvekkende, er at statsråden sier at grunnen til at man må vente, er at ting må på høring. Men ikke én sak er sendt på høring etter den 22. juni 2015, etter at høringsfristen gikk ut. Hvis dette er feil, ber jeg statsråden gå opp og fortelle hvilke lovendringer han har sendt på høring etter at høringen om Djupedal-utvalget var ferdig, og som vi nå kan forvente oss kommer til Stortinget. Hvilke konkrete ting er det som mangler på høringslisten fra departementet? Det er ingen ting der. Så det er ikke noen høring vi venter på. Den store utredningen og gjennomgangen var Djupedal-utvalgets innstilling. Der står forslagene på rekke og rad og venter på å bli gjennomført. Det kom ikke i budsjettet høsten 2015, det kom ikke i revidert våren 2016, det kom ingen lovforslag, og det kom ingen høringsforslag. Vi trenger handling, og jeg tviler på at denne statsråden kommer så langt før han blir skiftet ut i 2017 – forhåpentligvis før.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Jeg skjønner at statsråden synes det er ubehagelig å bli stilt til rette i Stortinget for at det ikke skjer noe, og at debatten gjerne skulle vært litt hyggeligere og koseligere, og at vi skulle nyte den enigheten som er i salen her over at alle er engasjert i arbeidet mot mobbing. Men debatten her handler ikke om hvorvidt vi er enig i målet: å bekjempe mobbing. Denne debatten handler om tiltak og handling, om å iverksette ting som hjelper dem som blir utsatt for det. Og statsråden brukte hele sitt femminuttersinnlegg på å snakke om prosessen, hvor han bl.a. sa at det tok tid, for det var nødvendig å sende ting på høring. Så har vi påpekt i debatten at høringen om Djupedal-utvalget var ferdig i juni 2015, og siden har ingenting blitt sendt på høring. Statsråden hadde nå altså muligheten – for andre gang – til å fortelle hva som var blitt sendt på høring, eventuelt utdype hvilke tiltak som skulle komme. Ingenting av dette skjedde. Vi må kunne konstatere at om ikke det var bløff at ting var sendt på høring, så var det i hvert fall usant.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Vi har bestemt at skolen skal være et trygt og godt sted å være fordi det er en forutsetning for læring. Slik er det ikke for alle elever i dag, noe vi har hørt om tidligere i debatten. Vi har et stort ansvar for at det er gode nok lærere, som kan skape trygge miljøer, og lærerne har ansvar for fag og dannelse, slik at elevene står godt rustet til å møte voksenlivet. Men vi vet at dette er utfordrende i en skole hvor mange i dag trenger hjelp til sosiale og psykiske utfordringer, ulike diagnoser, funksjonshemninger, tilrettelagt opplæring og ikke minst mobbing. For å skape et inkluderende skolemiljø er det viktig med tverrfaglighet rundt eleven. Da er helsesøster en viktig og naturlig del, men oppgaven kan bli vanskelig på skoler med store problemer. Elever som sliter, ønsker seg en voksenperson som er trygg, har tid, som lytter, en de kan snakke med, som de kan stole på, kort sagt: en som ser dem. Derfor har Arbeiderpartiet invitert Stortinget til å stemme for et forslag som vil bidra til at det blir ansatt flere sosial- og miljøarbeidere på skoler med høye mobbetall, slik at lærerne kan bruke mest mulig av sin tid til læring. Vi vet at det fungerer. Vi behøver ikke å vente. Det er synd at det ikke får flertall. Jeg er sikker på at de aller fleste lærere vil sine elever vel, men vi får dessverre meldinger om at det finnes de som mobber sine elever: 1–2 pst. viser Elevundersøkelsen i 2015. En venn av meg er terapeut, og hun forteller at hun har elever til behandling som blir trakassert av lærere. Det er ille. Så må jeg si at jeg har gjort meg noen tanker når jeg selv har fått mailer av lærere som er opptatt av politiske saker. Det er selvfølgelig greit at de argumenterer for sitt syn. At det sendes mailer med en ordbruk som det ikke passer å gjenta fra denne talerstolen, er nå én ting, men når man som lærer opptrer i det offentlige rom, f.eks. i avisinnlegg, og omtaler folk på samme ufine måte der, tenker jeg: Hva slags lærere er dette? Tenker de over at elever leser disse innleggene? Hva slags forbilde er de for sine elever? Elevene må jo få et inntrykk av at en slik språkbruk er greit. Jeg mener det må være viktig at også lærere er gode rollemodeller, er bevisst at ord er viktig, og at ord kan føre til handlinger. Det er ille når elever blir mobbet, krenket og trakassert, og ekstra ille må det være når en opplever det fra en lærer. Derfor er det synd at våre forslag – som f.eks. at det skal settes i gang kompetanseutvikling i antimobbearbeid i skolen, et regelverk som gir større anledning til å skifte ut skoleledelse som over tid ikke makter å håndtere mobbesaker, og at det lovfestes en nulltoleranse for personale som krenker elever – sannsynligvis ikke får flertall her i dag. Etter å ha hørt Fremskrittspartiets innlegg er det utrolig at de vil stemme imot våre forslag. For dem er det tydeligvis ikke saken som er viktigst, men hvem det er som fremmer forslagene.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Så fort Høyre blir litt presset på egen politikk og handlekraft, går man – tradisjonen tro, vil jeg si – opp på denne talerstolen og setter i gang med samme leksa om hva de rød-grønne gjorde eller ikke gjorde. Konklusjonen er den samme uansett hvilken sak de snakker om: De rød-grønne gjorde ingen ting – akkurat slik representanten Asheim nå har gjort. Så kunne jeg selvfølgelig i denne saken brukt tid på å gjenta det som både representanten Giske og representanten Lysbakken har sagt, men det skal jeg ikke. Hvis representanten Asheim og Høyre vil gjøre noe som kan virke nå, som kan settes ut i live nå for å gjøre noe med dette alvorlige problemet for så mange, er det – som representanten Giske sa – å stemme for disse forslagene nå i dag.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Dette er en sak og et tema som i mange tilfeller kan handle om liv og død. At livet byr på utfordringer for både barn og voksne, vet alle. Men for de ungene og ungdommene som blir plaget og mobbet, kanskje over flere år, kan livet oppleves tøffere enn det som sjøl den sterkeste kan holde ut. Derfor tar dette representantforslaget til orde for en hel rekke tiltak som kan motvirke mobbing og hjelpe dem som blir utsatt. Derfor er det viktig også for oss som er helsepolitikere, å peke på de tiltakene innenfor helsetjenesten som kan bidra til å gi riktig hjelp til barn og unge som mobbes. Fra elevundersøkelsene kan vi se at kanskje så mange som 20 000 elever blir mobbet hver uke. For disse elevene er det helt avgjørende med tidlig intervensjon og forebygging. Derfor er skolehelsetjenesten og helsestasjonene så viktige, slik at barn og unge som opplever mobbing, har et sted å henvende seg. Barn og unge som blir mobbet jevnlig, lider under mistrivsel, lærevansker, funksjonsproblemer, både heime og på skolen, og kan faktisk oppleve å bli både fysisk og psykisk sjuke langt opp i voksen alder. Dette representantforslaget peker helt konkret på to viktige tiltak som direkte berører helsetjenesten, nemlig forslaget om rett for helsesøster til å henvise elever som trenger det, videre til psykolog, BUP, altså barne- og ungdomspsykiatrisk poliklinikk, eller annen ekspertise, og at skolehelsetjenesten må være rigget med nok ressurser til å følge opp antimobbingsarbeidet. Skolehelsetjenesten er sammen med helsestasjonene et godt og målrettet lavterskeltilbud og en lovpålagt helsetjeneste for elever. I tillegg til lovpålagte oppgaver har skolehelsetjenesten en unik mulighet til å treffe barn og unge på deres egen arena og kan dermed bidra til å gi rask hjelp når noe er vanskelig. Stoltenberg II-regjeringa foreslo en økning på 180 mill. kr til skolehelsetjenesten i 2014-budsjettet, men ifølge en undersøkelse gjennomført av tidsskriftet Sykepleien ble bare ca. 50 pst. brukt til det formålet de var tiltenkt. Derfor har Arbeiderpartiet foreslått at de pengene vi bevilger til skolehelsetjenesten og helsestasjonene – og vi bevilger like mye som regjeringa – i sin helhet skal øremerkes, inntil vi ser at vi har nådd de målene vi har satt for disse viktige tjenestene. Dette har dessverre ikke regjeringa fulgt opp, sjøl om det er riktig som statsråden sa, at man har gått med på en øremerking av 100 mill. kr etter påtrykk fra Kristelig Folkeparti. Det er bare hvis vi jobber bredt og systematisk og får til et samspill mellom skole, hjem og de nære helsetilbudene at vi kan lykkes med å fjerne den uakseptable trakasseringa og plaginga som mange barn og unge dessverre blir utsatt for. Jeg synes det er veldig synd at de forslagene som ligger i denne innstillinga, ikke får flertall i denne salen i dag.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2016-03-29:
Jeg hadde i utgangspunktet ikke tenkt å ta ordet i denne saken, men jeg må få lov til å si at komitéleder Giskes måte å føre ordet på, det klimaet han prøver å legge opp til i en så viktig sak som dette, gjør at jeg følte behov for å si noe fra denne talerstolen. For det første synes jeg dette er en sak som er altfor alvorlig til å drive for mye polemikk rundt, som jeg føler representanten Giske gjør i denne saken. For det andre er det faktisk ganske urovekkende å se at en tidligere statsråd og nå komitéleder ikke er kjent med den prosessen som en skulle ha rundt Djupedal-utvalgets innstilling angående framleggelsen av forslagene, behandling rundt omkring i Norge gjennom disse høringskonferansene og det arbeidet som videre skal følges opp av regjeringen. De som har vært kjent med de prosessene, kan jo se at det programmet er blitt framskyndet av kunnskapsministeren, Torbjørn Røe Isaksen, slik at man faktisk har fått en raskere framstilling av dette arbeidet enn det det opprinnelig var lagt opp til. I tillegg greier man å påpeke fra denne talerstolen at det ikke er satt inn tiltak. Vi har jo faktisk svidd av over 1 mrd. kr allerede på flere innsatsressurser til helsestasjoner rundt omkring i Kommune-Norge, noe som har medført flere hundre helsearbeidere som kan følge opp enkelte skoleelever. Vi har fått en rekke tiltak – nevnt av representanten Tyvand her, som jeg ikke skal gjenta – som viser at det har vært en langsiktig, strategisk og kunnskapsbasert innsats mot mobbing, samtidig som man har iverksatt enkelte tiltak som man kan høste både erfaring og kunnskap fra, og som vil bidra i denne situasjonen. Da synes jeg at man burde holde seg for god til å legge seg på det nivået i en så alvorlig sak som dette. Jeg håper at man kan ta inn over seg at vi framover nå er nødt til å stå bredt samlet, i en sak som er vanskelig å håndtere, som krever langsiktighet, og som krever at vi alle sammen bidrar, slik at alle skoleledere ute i Norge tar sitt ansvar og bidrar til et godt skolemiljø som gjør at færre opplever mobbing i sin hverdag.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Takk for hyggelig hilsen. Det er ingen bedre måte å feire bursdagen sin på enn på Stortingets talerstol. Statsråden peker på flere tiltak, og at det at mange forsvinner frivillig, er en kjent sak. Men min bekymring er alle de barna som ikke forsvinner frivillig. Politiet har avdekket at kjente seksualforbrytere sirkler rundt unge og sårbare mennesker i flyktningmottak. Kripos har mistanker om overgrep. Det gir grunn til bekymring, og her må det gjøres tiltak for å få barna ut av dette. Det er dokumentert i Fafo-rapporten Ikke våre barn, fra 2015, at barn er utsatt for overgrep, og at barn som søker asyl alene, er ekstremt sårbare. De kan være ekstremt lette å lokke fordi de er så desperat ensomme og trenger kontakt med voksne. Det er min påstand at ingen hadde godtatt dette for norske ungdommer som ikke har foreldre og foresatte til å passe på seg, derfor er det vår oppgave å legge til rette sånn at de blir passet på. Rapporten peker på utfordringer i samarbeidet mellom politi og barnevern, og på manglende kunnskap og rutiner. Mange av sakene er i grenseland mellom ulike instanser, noe som gjør at barna kan bli kasteballer mellom de ulike tjenestene. Ansatte i både barnevern og politi peker på store behov for kompetanse og retningslinjer for hvordan de skal jobbe med sakene. I forslaget før påske var et av forslagene at det skulle opprettes et team mot menneskehandel. Jeg er også veldig fornøyd med at vi har en intensiv og oppdatert plan om menneskehandel. Mye av dette miljøet er godt gjemt. Sexmarkeder der barn blir handelsvare, gir stor grunn til bekymring. Kjøp og salg av barn er en kjent sak i hele Europa, og det er ingen grunn til å være naiv og tro at det ikke foregår også her i Norge. Dette er sterke miljøer, som politiet kan rå best med, og det er de som har best oversikt over det. Jeg er glad for og fornøyd med statsrådens gode presiseringer av hva politiets ansvar er i sånne saker, og at de følger opp. Jeg ser fram til debatten. Mitt hovedspørsmål er: Hva kan vi gjøre for å forhindre at barn stikker av, hva kan vi gjøre for dem som blir borte, og hvordan skal vi få dem tilbake? Det er det som er hovedsaken i denne interpellasjonen: å løfte det for å være deres talsmann i en viktig sak.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Takk for en engasjert debatt som viser at det er mange som bryr seg om både de barna som er i mottakene, og de som blir borte. Ja, det er viktig med et lavt nivå, altså at det er få barn som blir borte. Ett barn som blir borte, er ett barn for mye, som representanten Eirin Sund så riktig sa. Når noen forsvinner frivillig og bosetter seg hos familie, bør vi ikke også få vite at de er der, bør vi ikke sjekke også det? Det er litt for lettvint at vi bare sier at de trolig blir borte og bor hos familie. Da må vi også vite at de er trygge der. UDI har bedret regelverket sitt, og det er veldig bra. De følger opp med varsling, og det håper jeg at de både fortsetter med og skjerper ytterligere inn på. Politiet etterlyser og prøver å finne, sier statsråden. Hva mer? Har de nok ressurser? Har de gode nok rutiner? Kan frivillige organisasjoner som jobber på gata, hjelpe til? Kan de være en samarbeidspartner for politiet? Er de det i dag? Jeg er ikke helt trygg på at alt som kan gjøres, blir gjort. Hva slags oppfølging skal vi ha på mottaket for å unngå at de blir borte? Det er bra for dem som er under 15 år, men for dem som er over 15 år, er det større risiko. Hva slags tiltak kan vi ha? Kan vi ha økt barnefaglig kompetanse, flere voksne ansatte? Kan vi ha egne mottak med bedre oversikt? Bør land i Norden lære av hverandre? Som det blir sagt her, skal Velferdsutvalget nå jobbe videre med dette. Bør vi se på hva de gjør i Nordisk råd? Bør vi se på hva Sverige gjør, og hva slags tiltak de setter inn, for å finne ut om de er bedre til å finne barna enn vi er? Vi er ikke gode nok. Det er fremdeles nok å gjøre. Samarbeid på tvers av sektorene og de ulike fagetater er det minste vi kan forvente skal gjøres for å få det til. Det regner jeg med at statsråden følger opp.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Jeg mener det er viktig at vi gir et godt tilbud til de enslige mindreårige som kommer, når de skal være på våre mottak, og at det tilbudet har mange ulike aspekter – om man kan si det sånn – når det gjelder det helsemessige, og at man ser det enkelte barns behov på en god måte. Det er sånn at man alltid kan bli bedre, og vi skal jobbe for å bli det. Det er nok en kjensgjerning at vi – mest sannsynlig – aldri vil kunne komme i den situasjonen at ingen forsvinner. Det er fordi vi ikke har lukkede mottak, og fordi det heller ikke er slik at de er nødt til å bo på disse mottakene. Det vi uansett må, er å gjøre alt vi kan for at barna ikke skal komme inn i kriminelle miljø, at de ikke skal utsettes for kriminelle handlinger. Det er helt klart – som representanten Mandt sier – at man skal ikke være naiv når det gjelder kriminelle nettverks preferanser med tanke på å utnytte også barn til ulike kriminelle handlinger. Derfor må vi jobbe videre med dette, og vi kommer også med en handlingsplan knyttet til det med menneskehandel i løpet av året. Når det gjelder det med at overgripere sirkler rundt mottak, er det en problemstilling som politiet er kjent med, og som politiet holder oppsyn med rundt omkring i landet. Det er helt klart viktig at den oppmerksomheten er til stede, og at vi følger opp det som skjer knyttet til det. Så er det sånn at i denne saken, som i mange andre saker, er det flere instanser som skal samarbeide – det er mottakene, det er barnevernet, det er politiet, og der må vi hele tiden jobbe for å få til et så godt samarbeid som mulig, for at vi kan følge opp det enkelte barn på en best mulig måte. Her er det et forbedringspotensial, og jeg ser veldig fram til å få den rapporten som nå utarbeides, der det også vil komme innspill til om det er regelverksendringer eller andre ting som kan gjøres for ytterligere å styrke dette arbeidet, som jeg tror alle sammen kan være enige om er veldig viktig.
Sylvi Listhaug (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Det er flere som i denne diskusjonen har vært inne på at vi vet veldig lite om hva som skjer med disse barna. Det er noe av vårt utgangspunkt: Vi må vite mer før vi kan vite hva vi skal gjøre. Jeg har i hvert fall ikke nå, på stående fot, løsningen på hvordan dette kan gjøres, når vi strengt tatt ikke vet nok om utgangspunktet. Derfor er forskningsprosjektet veldig viktig. Det er, som representanten Karin Andersen var inne på, bevilget nesten 50 mill. kr mer til økt bemanning og barnefaglig kompetanse på disse asylmottakene, og det vil bidra til at det vil komme flere ansatte på mottakene i løpet av dette året. Det er også riktig, som representanten Karin Andersen sa, at vi i tildelingsbrevet har sagt at vi ønsker en tertialvis rapportering på igangsatte tiltak knyttet til disse mottakene. Det er nettopp fordi vi mener det er svært viktig å følge tett opp det som skjer for denne aldersgruppen. Jeg synes det er viktig å understreke at saker hvor barn forsvinner fra mottak, skal behandles på lik linje med andre forsvinningssaker. Det er det utgangspunktet som politiet jobber ut ifra. Så må man erkjenne at det kan være mye vanskeligere å håndtere disse sakene, rett og slett fordi man vet mye mindre om disse barna, i mange tilfeller, enn man gjør om barn som bor hjemme hos sin familie, og hvor man har omfattende informasjon om dem. Vi vet også at når det gjelder barnets identitet, kan det være forhold rundt det som er uavklart. Derfor er det en utfordring at mange som kommer til Norge, også de enslige mindreårige, kommer uten identitet, og dermed har man en utfordring knyttet til det også. Jeg var ute med Oslo-politiet tidligere i år for å få litt mer oversikt over hvordan man jobber inn mot kriminelle miljø. Oslo-politiet har god oversikt over både prostitusjonsmiljøet og det som har med narkotikakriminalitet og ulike saker og ting som foregår i byen å gjøre. Og det som i hvert fall de som jeg var ute på patrulje sammen med, sa, var at dersom noen av disse barna skulle dukke opp i disse åpne miljøene, ville de kunne se det ganske raskt. Det trenger ikke bety at det ikke er barn som er i de kriminelle miljøene, men det er det vi trenger å få vite mer om, og det er derfor dette forskningsprosjektet som jeg har vært inne på før, er viktig. Takk for en god debatt om et viktig tema.
Bengt Morten Wenstøb (Høyre), 2016-03-29:
Det er en viktig problemstilling interpellanten reiser, og den handler først og fremst om barn og barndom, og om hvordan vi som voksne kan legge til rette for at barn kan vokse opp i trygge omgivelser. Vi vet gjennom historien at det først og fremst er kvinner og barn som rammes hardest av krig og konflikter. Denne kunnskapen bør ligge til grunn når vi velger tiltak for å hindre at barn forsvinner fra mottak. Barndommens historie forteller oss at skal barn få det bedre, må de voksne få det bedre. At barn flykter fra konflikter uten sine foreldre, forteller oss historien om barn i ytterste nød. Barns rettigheter ligger nedfelt i Barnekonvensjonen og forplikter også Norge. Jeg vil spesielt nevne artikkel 3, som omhandler barnets beste, og artikkel 12, som omhandler barns rett til å bli hørt. Når barn blir borte fra mottak uten at man vet hvor de har blitt av, er dette ikke til barnets beste. Enda mer alvorlig er det når man ikke vet hvor barna blir av, men er bekymret for om de blir utsatt for menneskehandel eller kriminelle handlinger. Det alvorlige ligger først og fremst i at det ikke legges et barneperspektiv til grunn, men et voksenperspektiv som konkluderer med at noen barn bare blir borte. Artikkel 12 i Barnekonvensjonen vektlegger barns rett til å bli hørt. Spørsmålet er om barn i mottak blir tilstrekkelig hørt og om synspunktene deres vektlegges, eller om noen barn blir borte fordi de opplever at ingen lytter til det de har å fortelle. Barn som blir borte fra mottak, frivillig eller ufrivillig, har få rettigheter selv om Barnekonvensjonen gjelder alle barn, uavhengig av nasjonalitet. Det alvorlige spørsmålet er da: Hvordan klarer de å overleve, og hvilke liv lever de? Vi har ikke bare som nasjon, men også som mennesker en forpliktelse overfor disse barna. Vi bør vite mer om hvilke liv de lever, og om de utsettes for straffbare handlinger og ikke minst ivareta deres rettigheter nedfelt i Barnekonvensjonen. Derfor er det viktig, som interpellanten påpeker, at vi bør sørge for at barn ikke forsvinner fra norske mottak, og at vi samtidig forsøker å finne dem som blir borte.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Jeg takker statsråden for et offensivt og informativt innlegg. Det var viktig for meg å få satt organisert kriminalitet på dagsordenen. Min bekymring er at når jeg bruker søkeknappen på tildelingsbrevet, som er på 30–40 sider, eller noe sånt – jeg husker ikke sidetallet nøyaktig – finner jeg begrepet «organisert kriminalitet» bare ett sted i den generelle innledningen. Jeg skjønner at statsråden mener at det er viktig å få med seg det andre som man ikke får pådømt som organisert kriminalitet, i den store innsatsen som må gjøres mot alvorlig kriminalitet, men man må passe på ikke å svekke det begrepets stilling, for det ligger jo også i statsrådens resonnement at det i flere saker burde dømmes for organisert kriminalitet. Da vi i den forrige justiskomiteen og det forrige storting endret på org.krim-paragrafen, og det tror jeg det var et enstemmig storting som gjorde, slik at kravene – til å påvise hierarki og styremøter, bortimot – for å kunne få noen dømt for organisert kriminalitet ble gjort mer anvendelige for politiet, hadde vi jo håpet at det skulle komme fram flere saker. Så det er noe med å ha fokus på at det må røskes opp i nettverkene. Ta bare erfaringen fra mitt eget område, Furuset i Groruddalen i Oslo, hvor vi hadde en veldig omfattende aktivitet med narkotikaomsetning, gjenger osv. rundt 2006–2007. Etter at politiet hadde tatt på seg den store oppgaven, veiven, med et stort gjengprosjekt i tre–fire år, ga det ikke resultater øyeblikkelig, men på lang sikt. Etter den grunnleggende jobben som ble gjort, har kriminaliteten i dette området blitt redusert med over 70 pst. Så det er bare det å få politiet til å bli ansporet av tildelingsbrevet til å finne metoder og jobbe også med de organiserte strukturene for at ikke kriminaliteten bare skal poppe opp igjen, og det rekrutteres nye til å gjøre de samme oppgavene som gjøres av dem man tar. For det er klart at det er knappe ressurser i politiet. Selv om statsråden forteller at det skal være tildelt nye stillinger, sier f.eks. de som jobber med organisert kriminalitet i Oslo, at de har meget stramme rammer, og at de i hvert fall ikke har flere folk, heller færre enn tidligere, til å jobbe med dette feltet. Jeg tror også de andre politidistriktene vil si at de har pressede ressurser. Så det er viktig at man ikke faller tilbake til bare å fokusere på enkeltsaker, men at man gjør den langsiktige, veldig ressurskrevende jobben, innenfor knappe rammer, med å rulle opp de organiserte, farlige nettverkene, for de truer samfunnsstrukturen på en annen måte. Jeg er glad for statsrådens understreking av alt som gjøres, og det er selvsagt hovedsaken her i dag: å få fokus på det, å få reist innsatsen mot organisert kriminalitet som tema også her på Stortinget. Men jeg mener man må passe på at ikke begrepet og tilnærmingen svekkes.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-03-29:
Jeg vil takke forskjellige talere for godord om temaet og for alt de har tatt opp. Jeg har en kommentar til Hårek Elvenes, som nevnte at politiet ikke har vært rigget for å bekjempe organisert kriminalitet. Jeg tror det er riktig. De større politidistriktene bygde jo opp org.krim-seksjoner for å møte den, men på landsbasis gjensto det veldig mye. Da er det viktig at politireformen nå, når man kommer over på innhold – for til nå har det dreid seg mye om distriktsinndeling og slike ting, men nå skal den innholdsmessige delen bygges opp – ivaretar de erfaringene og den gode kompetansen som finnes rundt i distriktene når det gjelder organisert kriminalitet. Jeg håper at det kan være en av tingene man er veldig obs på nå i oppfølgingen av den debatten: at kampen mot organisert kriminalitet ivaretas under det videre arbeidet med politireformen. Jeg vil også takke representanten Werp for et godt innlegg. Han bidro selv mye, husker jeg, i forrige periode og også senere, med egen erfaring når det gjelder bekjempelse av MC-gjenger i det lokale miljøet sitt. Jeg er glad for hans understreking av at den alvorlige kriminaliteten øker, og advarselen mot framveksten av skyggesamfunn. Det var viktig, det representanten Werp sa om at org.krim-meldingen, som vi behandlet i forrige periode, er et godt verktøy, og at det er mange ting der som vi skal jobbe med videre. Jeg vil gjerne trekke fram et par punkter i forlengelsen av det Werp sa. Vi hadde en enstemmig innstilling om bl.a. to punkter som ikke er fulgt opp nok til nå. Det første gjelder inndragning. Det er en stor utfordring at organisert kriminalitet i dag ofte lønner seg selv om de som utøver kriminaliteten, blir domfelt, for ofte venter gevinsten på utsiden av fengselsportene. Dette er en situasjon som er helt motsatt av den vi må ha: at kriminalitet ikke skal lønne seg. Dette har også med exit-programmer og sånt å gjøre. Hvis pengene venter utenfor, er det klart at det er vanskeligere å få dem trukket inn i exit-programmer. Allerede i meldingen om organisert kriminalitet ble det varslet lovendringer, bl.a. om at foreldelsesfristen for inndragningskrav ikke skal begynne å løpe før fengselsstraff og forvaring eventuelt er sonet ferdig. Men sakene om lovendringer når det gjelder lovhjemler for å kunne håndtere inndragningskrav på lang sikt og ikke gi dem opp, har foreløpig uteblitt. Jeg purret på det i forrige periode og purrer gjerne på det igjen. Det samme gjelder det andre punktet mitt om oppfølging av org.krim-meldingen, hvor det har vært svakheter hva gjelder hvitvasking. En stor del av utbyttet fra disse straffbare handlingene hvitvaskes jo – som jeg var inne på i innlegget mitt – ad omveier gjennom stråmenn i selskaper hvor det er lovlig virksomhet, men med ulovlige penger. Mange av pengene havner også via mange utveier til slutt i skatteparadiser i utlandet. Så her er det behov for mer innsats når det gjelder hvitvasking, og når det gjelder inndragning, og jeg takker for debatten og håper at vi også i framtiden kan jobbe samlet mot organisert kriminalitet.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Jeg synes det er godt å kunne konstatere at det, fra min side i hvert fall, ikke var noe i det representanten nå sa fra talerstolen, som jeg er uenig i. Det betyr at det er bred enighet om at en skal bekjempe organisert kriminalitet. Det eneste som da på en måte gjenstår, er bruken av begrepet «organisert kriminalitet» opp mot det å bruke «profittmotivert kriminalitet». Jeg tror at hvis en leser tildelingsbrevet, er det veldig vanskelig å argumentere i retning av at organisert kriminalitet har lavere fokus nå enn tidligere, forutsatt at man da forstår at profittmotivert kriminalitet faktisk i stor grad dreier seg om organisert kriminalitet. Der er det en endring, som nå også materialiserer seg, og som gjør at noen av de gamle tesene er utfordret – fordi den organiserte kriminaliteten flytter seg på en annen måte enn tidligere. Før hadde man i mye større grad definerte kriminelle miljøer. Det var den typen gjenger som holdt på med spritsmugling, og andre som holdt på med narkotika. Nå er på en måte flyten i den internasjonale organiserte kriminaliteten helt annerledes. En beveger seg på en måte dit hvor det er størst profitt raskest, med minst mulig risiko for oppdagelse. Da må vi også tilpasse oss en sånn type virkelighet, og det er det vi forsøksvis har gjort når vi bruker et litt annet begrep enn «organisert kriminalitet». Men det vil ikke redusere trykket og fokuset på den enorme jobben som skal gjøres for å bekjempe dette kriminalitetsfenomenet. Og så vil målstyring og styringsparameter alltid være under utvikling. Jeg sier ikke at vi nå har funnet det optimale begrepet eller den optimale måten å følge opp eller måle dette på. Snarere tvert imot vil jo dette være ting som vi hele tiden er opptatt av å gjøre så målrettet som overhodet mulig, både for å sikre den riktige prioriteringen fra politiets og påtalemyndighetenes side, og også for at en skal oppnå de politiske målsettingene som er befestet i dette hus. Så jeg er helt overbevist om at vi vil se en utvikling også på mål- og styringsparameterne på dette området fremover. Til slutt: Jeg synes det er godt å konstatere engasjementet fra interpellantens side når det gjelder kampen mot kriminalitet generelt. Jeg mener at den opplistingen – som ikke var fullstendig – som jeg kom med over tiltak som gjennomføres for å bedre politiets evne til å stå i kampen mot profittmotivert kriminalitet, faktisk viser at det er en satsing av formidabel karakter som gjøres av regjeringen, og som har støtte av dette hus. Det er jeg veldig glad for. Jeg er også veldig glad for at vi, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, fra regjeringene side har fått til en vesentlig forsterkning av satsingen på politi og påtalemyndighet siden regjeringsskiftet 2013.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2016-03-29:
Takk for en veldig bra og reflektert debatt, jeg vil nesten kalle det en samtale, for det er en veldig bred enighet i Stortinget om viktigheten av å bekjempe profittmotivert organisert kriminalitet. Jeg tror den politiske kraften som ligger i de innleggene som har kommet fra talerstolen i dag, blir lagt merke til i norsk politi og påtalemyndighet som viktige signaler fra nasjonalforsamlingen. Jeg er helt enig i det representanten Karin Andersen sa om at organisert, profittmotivert kriminalitet er en potensiell trussel for vår samfunnsorden. Den utviklingen vi ser, går veldig raskt, og det er viktig at vi som myndigheter evner å følge den og være så godt i forkant som overhodet mulig. Jeg mener vi legger til rette for det nå, men det vil alltid være slik at det kan være nye tanker og nye tiltak som også vil ha effekt. Derfor setter jeg pris på den samtalen som vi har hatt i dag, som viser en konstruktivitet knyttet til problemstillingen som jeg synes er veldig bra. Det er en utfordring at den organiserte profittmotiverte kriminaliteten stadig tar nye former. En kan ikke se tilbake og se på organisert kriminalitet som énprosentgjenger og den typen organisert kriminalitet. Det er betydelig mer komplekst. Vi har eksempler, som denne salen er kjent med, hvor det er alvorlig, organisert kriminalitet under dekkselskaper som fremstår som legitime, ordinære forretningsvirksomheter. Det samarbeides mellom leger, advokater, noen ganger Nav og revisorer for å skape et skinninntrykk av en drift som kanskje skjuler ikke bare svart økonomi, men kanskje også det mest alvorlige: menneskehandel og slaveri. Derfor er dette problemstillinger som er komplekse, men ekstremt viktig å opprettholde et fokus på. Jeg mener det tydelig kommer frem at vi for så vidt er veldig enige om det. Jeg er også enig med interpellanten i hans to siste punkt. Som jeg var inne på i mitt innlegg knyttet til inndragning, er det et område hvor det er et vesentlig forbedringspotensial. Noe av det kan skyldes behov for regelendringer, men andre forhold kan også skyldes påtalemyndighetens og politiets evne til å realisere inndragningsverdier. Andre land er bedre på dette enn oss. Vi har noe å lære, og vi jobber med ulike scenarier for å se hvordan vi kan forbedre inndragningen i tiden som kommer, for det ingen tvil om at inndragning er et av de viktigste virkemidlene vi har for å dra profitten ut av denne kriminaliteten. Det er jo derfor tilknytningen til det begrepet som vi bruker, «profittmotivert kriminalitet», kommer så godt inn når inndragning på den andre siden må være et viktig virkemiddel, i tillegg til at vi har fulgt opp spørsmålet om tilgang på metoder også for denne typen kriminalitet. Jeg takker for en god debatt.