Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-06-13:
Først er det antakelig best at jeg kommer med det som heter rettelser og tillegg. Til tross for relativt lange og iherdige møter har det sneket seg inn et par feil. Når det gjelder forslag nr. 32, er det i salen omdelt en beriktiget tekst. Så skal det i innstillingen under XXII punkt 1 føyes til: og ved garnisonen i Porsanger – hvordan kunne vi glemme det! XXXIII har falt ut. Komiteen fremmer derfor dette som et eget forslag, forslag nr. 54, og teksten er: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag om statushevende tiltak for vernepliktige.» Så til behandlingen av dagens innstilling, Innst. S. nr. 342. Innstillingen er basert på et solid grunnlag gjennom Forsvarssjefens studie, gjennom Forsvarspolitisk utvalg, og langtidsmeldingen, som det tidligere het, er lagt fram som en proposisjon. Det er en dramatisk omlegging av Forsvaret, den mest dramatiske etter krigen. Og mange av oss vil vel si, som Fremskrittspartiet, at det ikke bare er en omlegging og en omstilling av Forsvaret, det er også en kraftig nedbygging. Komiteen har gjennomført et betydelig antall høringer, og dokumentet har bidratt til en svært bred debatt om Forsvaret, selvsagt også en debatt om de mindre detaljer, som kanskje av og til har en tendens til å ta overhånd. Utgangspunktet for det hele, gjennom de dokumenter som ligger til grunn, har på mange måter vært en noe uvanlig tilnærming: Hva slags forsvar kan man gå ut og kjøpe for ca. 35 milliarder kr? Etter komitelederens mening er dette ikke et egnet utgangspunkt. Det mer tradisjonelle, en analyse basert på sikkerhetspolitikk, forslag til tiltak på hvordan vi militært skal møte utfordringene, hvilke strukturer dette skal bygge på, og så til slutt regningen for det man ønsker, ville vært den normale prosedyre. Derfor er altså utgangspunktet blitt noe underlig. Så vil noen si: Ja, så har også resultatet blitt noe underlig. I den sikkerhetspolitiske delen av dokumentet er det på mange måter et betydelig sammenfall mellom de ulike fraksjoner. Det jeg tror er viktig å understreke, er at de sikkerhetspolitiske mål ligger fast – hvilket støttes av komiteen – og de er basert på det som var forutsetningen i St. meld. nr. 22 for 1997-98. Norge er i en spesiell situasjon. Vi befinner oss i et hjørne av verden som på mange måter har mistet fokus, men ikke har blitt mindre viktig for det. Vi kan altså ikke forklare oss bort fra den situasjonen vi er i, med et betydelig ansvar for Barentshavet, hvor vi har enorme ressurser som skal ivaretas og overvåkes. Vi registrerer fortsatt uløste problemer knyttet til gråsonen. Vi ser i hovedtrekk en mer offensiv russisk utenrikspolitikk, og ikke minst en mer sentralstyrt politikk knyttet til håndteringen rundt Barentsregionen og i forhold til Norge. Det kan vi altså ikke komme bort fra. Det er en trend som på mange måter nå peker i en retning som vi bør være oppmerksomme på. Det har for Fremskrittspartiet vært vesentlig for tenkningen omkring fremtidig struktur. Fokus på nordområdene kommer også på miljøsiden. Men jeg tror vi skal være oppmerksom på at med et Norge liggende utenfor EU, med betydelige endringer innenfor andre delen av NATOs interessesfære, med omlegginger innen NATO og ikke minst med en åpenbar omlegging av USAs tenkning når det gjelder forholdet til Europa, og kanskje da også i forholdet til oss, har vi en utfordring som vi er nødt til selv å bære ansvar for. Da er det et grunnleggende spørsmål om vi håndterer dette ansvaret på en måte som gjør oss i stand til å møte fremtidens utfordringer. Samtidig med omleggingen i NATO skjer EU-tilnærmingen mot forsvarsinnsats på en ny måte, hvor vi på mange måter kommer på siden. Defence Capabilities Initiative stiller store krav til hvorledes vi skal henge med i materiellutviklingen og delta på vår måte i felles anstrengelser. Det krever penger. Samtidig er konsekvensen av vår egen situasjon at vi selv må passe på en riktig balanse mellom det som må gjøres for det rene nasjonale forsvaret, altså «in-place»-styrker som man nå populært kaller det, og internasjonale operasjoner. Da er det vel ikke til å stikke under stol(en mobiltelefon ringer i salen) (en mobiltelefon ringer i salen) Jeg slår fast at det er en dissens knyttet til de forsvarspolitiske mål og til forsvarskonseptet. Fra Fremskrittspartiets side har vi pekt på behovet for å sikre en økonomi knyttet til det Forsvaret vi ønsker å få. Vi har endt opp med et prinsipp om finansiering som er basert på at stabilitet og forutsigbarhet skal ligge i bunnen. Det har også regjeringspartiet sagt, men hva opplever man da? Én av de virkelig store variabler, nemlig kostnader knyttet til internasjonale operasjoner, legger man nå innenfor rammen. Selv om rammen i løpet av prosessen fra Arbeiderpartiets side er økt fra 28 milliarder kr pr. år i gjennomsnitt i fireårsperioden til 28,5-28,6 milliarder kr, og mellompartiene har ristet seg løs til ca. 29 milliarder kr, har altså Fremskrittspartiet lagt seg på 30,1 milliarder kr. Det høres ikke ut til å være det store gapet. Men hensikten med dette er å føre internasjonale operasjoner utenfor rammen, slik Stortinget tidligere har sagt. Det gir større grad av forutsigbarhet. I tillegg har vi brakt inn noe av det aller viktigste og som trekker mest penger i hele perioden, og det er finansiering av nye fly til erstatning for F-16. Og hvorfor – sier noen – mase med dette nå? Poenget er at hvis vi ikke tar beslutninger nå, får vi ikke et resultat av dette når vi trenger det. Kostnadene med dette vil fordelt i en 20-årsperiode bety 1,5 milliarder kr i året. Det vil, om vi løfter dette ut av rammen og tilleggsfinansierer det – det har Norge råd til – gi rom for å kunne føre en ny struktur tryggere frem. Vi har sagt at det samme bør gjelde når det gjelder erstatning av vår transportflyflåte, som i hovedtrekk befinner seg på bakken. Det burde være åpenbart for de øvrige at dette er noe man burde ha grepet fatt i. Det gjør man bare halvhjertet og halvveis. Man erkjenner åpenbart at det er behov for å ta tak, men så har man blitt grepet i trøyen av finansministre av ulike kategorier. Det er usikkert hvor dette fører hen. Det Stortinget nå har gjort, plusset på slik vi i Fremskrittspartiet har gjort – vi har ønsket å få en hær for fremtiden på fire brigader som et minimum, med støttetropper, vi har ønsket å få et heimevern med dagens struktur, som Regjeringen hadde trukket ned til 60 000, men hvor den under press i løpet av prosessen har latt seg bevege tilbake til utgangspunktet, det burde man kanskje tenkt litt over på forhånd – har bidratt til at vi har fått en ny struktur. MTB-er er nå lagt inn. Vi har fått en noe mer robust struktur. Jeg har bare i en bisetning lyst til å understreke at hvis vi ikke makter å løfte hærstrukturen opp – her blir dessverre mellompartiene svake i knærne når det røyner på, de ville ikke bygge opp til en full fire brigaders struktur, for de var redd dette skulle koste – og ikke sørger for å ha en bredde og dybde i hæren, vil det også være umulig for fremtiden å rekruttere til internasjonale operasjoner, som jo nettopp er det Regjeringen fokuserer så sterkt på. Her er det at flertallet bringer Regjeringen inn på norsk jord i større grad enn Regjeringen åpenbart hadde lyst til å delta med på forhånd. Når dette nå skal kalkuleres og regnes på – vi har fått foreløpige tall underhånden hvor vi ser at dette nok koster mer enn det noen hadde tenkt seg – får vi få dette tallmaterialet klart, og så får vi se hvorledes dette kan sikres og trygges. Jeg vet mange har tenkt tanken om at man skulle få et forlik, og statsråden har gått inn for å få et forlik, men da måtte det i så fall være mulig å snakke om et forlik som en bunnplanke. Vi vet ennå ikke hva dette koster, og følgelig må et slikt forlik bygges på et minimum, ikke på et maksimum, det gir ingen handlefrihet i dette. Det har altså vært en viss vegring mot å betale det man vil ha. Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har på mange måter villet ha det samme som Fremskrittspartiet, men de har forsøkt å gjøre det så billig som mulig. Og det er ikke slik at man kan greie å få alt mulig til lav pris, det gir et veldig dårlig forsvar. Hvis man f.eks. satser på at man skal hente inn økonomien knyttet til grindpenger, som det kunne være fristende å anta at man gjør i Senterpartiet, samle miljøpant på flasker, som kanskje Venstre gjør, og eller legge seg på kollektprinsippet for Kristelig Folkepartis vedkommende, så blir det vanskelig å få til en troverdig finansiering. Fra Fremskrittspartiets side har vi tatt et ansvar for dette. En rekke andre grunnleggende forhold endres gjennom forslaget. For det første er det den store ledestjerne fra departementets side: å slå sammen Forsvarsdepartementet, FD, og Forsvarets overkommando, FO, eller det som blir igjen av Forsvarets overkommando, til en integrert enhet. Flertallet har klart sagt at det vil vi ikke ha. Vi har gått inn for en samlokalisering, som betyr at vi etter vår mening får en forsvarssjef som en selvstendig, synlig del av Forsvaret, og vi har endog sagt i flertallsmerknad at forsvarssjefens instruks skal videreføres. Det betyr at vi ønsker en forsvarssjef som er synlig og klar, og ikke pakket inn i et departement for å bli usynlig. I den betydelige omlegging som finner sted, skjer en dramatisk omlegging av ledelses- og kontrollapparat og kommandoapparat. Det er helt nødvendig, og det er beklagelig at ikke Forsvarets ledelse selv har grepet fatt i dette mye tidligere. Varselskuddene kom tidlig på 1990-tallet, så begynte man, og så klappet det hele sammen. Nå må dette skje! Det betyr rett og slett at det nå må bli et bedre forhold mellom de som skal lede, og de som skal ledes. Og det er hva hele innstillingen på mange måter understreker når det gjelder den delen. Så er det ikke til å komme unna at en betydelig debatt har reist seg omkring det fremtidige fellesoperative hovedkvarteret. Her har et flertall, bestående av Høyre og Arbeiderpartiet, lagt seg på Jåttå ved Stavanger, og det finnes gode argumenter for å velge det. Men det finnes også andre og vel så gode argumenter for å velge Reitan i nord. Dette vil vi få vite mer om i løpet av debatten. En viktig del av dette er også omstillingen og kostnadene knyttet til dette. Omstillingskostnadene er lagt inn med 10 milliarder kr. Det er altså ikke billig å legge om. I denne prosessen er det også varslet at man kan forvente redusert aktivitet og kutt i materiellinvesteringene. Dette er noe Fremskrittspartiet ikke ønsker. Vi har lagt inn en viss økning av økonomien for å bedre på dette, for hvis omleggingen skulle ta lang tid, betyr jo det at all annen aktivitet dempes ned til et nivå som ikke er forsvarlig. Når det gjelder verneplikten, står den fast. Det er ulike syn på hvor lang vernepliktstiden skal være i Heimevernet. Det vil andre komme inn på senere. Jeg har lyst til å peke på at vi nå er nødt til å ta et kraftig tak for å beholde den kompetansen som Forsvaret er helt avhengig av, en kompetanse som ikke bare er knyttet til yrkeskorpset, men også til reservebefalet. Derfor har komiteen grepet fatt i det og fremmet et forslag i romertallsform om å nedsette et utvalg hvor reservebefalets rolle skal vurderes videre, dette fordi de utgjør en betydelig komponent i våre styrker som deltar i internasjonale operasjoner. De langsiktige perspektivene og utfordringene fremover har komiteen i hovedtrekkene vært enig om. Vi har et meget risikabelt tidsrom foran oss hvis ikke økonomien bringes på plass, fordi kostnadsutviklingen er så sterk som den er. Det er en utfordring for alle. Fremskrittspartiet er villig til å ta den. Med dette tar jeg opp de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.