Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-28:
Hvis ingen andre vil begynne debatten, gjør jeg det. Den debatten vi har her, ble satt i et litt spesielt lys for en tid tilbake, da Sør-Afrikas utdanningsminister i det sørafrikanske parlamentet la fram opplysninger som vi her på Stortinget til nå ikke har vært kjent med, nemlig at Sør-Afrika hadde mottatt krav fra Norge og tre andre land om å åpne for konkurranse innenfor sine høyere utdanningstjenester. Utenriksministeren karakteriserte de kravene som var mottatt, som potensielt ødeleggende for det sørafrikanske utdanningssystemet. Disse opplysningene kom altså fram i en debatt i det sørafrikanske parlamentet, uten at vi i det norske storting noen gang hadde hørt om dem. Det viser hvilken situasjon vi har havnet i i forhold til GATS-forhandlingene. Vi som er folkevalgte i Norge, må altså informeres om vårt lands posisjoner gjennom debatten i utlandet. Vi vet også at det er slik at norsk næringsliv har vært aktivt med på utformingen av norske krav. Det er sannsynligvis ikke tilfeldig at Norge har levert krav, som ble kjent i høst gjennom lekkasjer til pressen, til Bangladesh og til Angola om liberalisering innenfor telesektoren og oljesektoren, samtidig som vi vet at store norske selskaper som Telenor og Statoil har viktige interesser i disse landene. Det har vært en lang debatt om innsyn i forhold til Norges posisjoner i GATS-forhandlingene. Da dette kom opp tidlig i høst, var signalene fra Regjeringen at man var helt uvillig til å åpne for noen former for innsyn. Den gangen pekte man på WTO-regler og sa at dette ville være i strid med regelverket. Etter hvert viste det seg at det ikke stemte. Det fantes ingen WTO-regler som hindret den typen innsyn som norske organisasjoner og opposisjonen på Stortinget bad om. Etter hvert ble derfor forklaringen på hvorfor innsyn ikke kunne innvilges, forandret. EU ville offentliggjøre et sammendrag av sine posisjoner, viste det seg, og forklaringen fra norsk hold ble da at en offentliggjøring kunne skade Norges rolle i forhandlingene. Til slutt ble det offentliggjort et sammendrag av de krav som Norge har sendt, og også etter hvert av de krav som Norge har mottatt. Disse sammendragene mener vi er helt utilstrekkelige. Flertallet skriver i sin merknad i innstillingen at Norge har offentliggjort krav. Dette er jo ikke riktig. Man har når det gjelder inngående krav, offentliggjort et sammendrag som er lite detaljert, og som gjør at det er vanskelig å føre noen meningsfull debatt om kravene. Når det gjelder de utgående krav, er det nokså meningsløst å føre en debatt om profilen i dem uten å vite hvilke land kravene er rettet til. Vi er i en situasjon der vi har forhandlinger som kan få svært omfattende følger for det norske samfunnet. Vi fører stadig debatter om strukturen innenfor vår utdanningssektor, innenfor energimarkedet f.eks. Så vet vi at det foregår forhandlinger der endringer som er gjort i disse markedene i forhold til liberalisering, gjennom bindinger i WTO-forhandlinger kan gjøres irreversible, altså at feil vi gjør, kan være uopprettelige. Dette skjer nesten uten offentlig debatt, fordi vi vet svært lite om innholdet i kravene. Hvilken rolle Norge spiller i disse forhandlingene er derfor – og må være – et anliggende for flere enn forhandlerne selv. Meningen med vårt forslag har vært å unngå at vi om to år kommer i en situasjon der forhandlingene er avsluttet og det legges fram en pakke som vi her i Stortinget enten må akseptere fullt ut eller avvise fullt ut. Det blir selvfølgelig fort en debatt uten mening, fordi Norges mulighet til å avvise en slik avtale helhetlig vil være svært liten. Derfor skulle debatten om hva slags rolle Norge skal spille overfor u-landene i verden, vært tatt nå. Vi vet at det fra EUs side og fra USAs side er levert svært omfattende krav i forhold til omfattende deregulering og liberalisering. Spørsmålet er: Ønsker vi at Norge skal bidra til dette internasjonale presset? De som vil bli berørt av eventuelle omlegginger og forpliktelser her i Norge, har også et krav på å kunne delta i debatten om dette på et tidlig tidspunkt. For relativt kort tid siden ble det kjent at EUs posisjoner i forhandlingene, de krav EU har mottatt og sendt, var blitt offentliggjort gjennom en lekkasje. Denne lekkasjen burde ha fjernet de siste motforestillinger mot økt innsyn, også i Norge. Det er klart at når EUs krav, med den omfattende rolle de spiller i forhandlingene, er kjent, vil det være svært mye mindre alvorlig for Norge om også våre krav og posisjoner var offentliggjort i større grad. Likevel er det altså i denne sal liten støtte for våre forslag om offentliggjøring. Det kan jo tyde på at flertallet mener at i forhold til WTO er alt i sin skjønneste orden. Jeg synes det er trist at debatten om WTO ikke har fått høyere prioritet. Jeg tror at uviljen mot å gjøre noe med det omfattende hemmeligholdet er en god illustrasjon på hvorfor WTO har såpass lav legitimitet rundt omkring i verden som de har. Jeg tror at også de som støtter frihandelspolitikken, burde ha en større interesse av en åpen debatt. Derfor synes jeg flertallsinnstillingen er skuffende. Det er noe krampaktig over denne trangen til hemmelighold. Jeg tror det bidrar til å forsterke det inntrykket som mange har av WTO som en organisasjon med svært svak demokratisk legitimitet, og der de idealer om åpenhet og god styring som Norge alltid erklærer seg som tilhenger av i internasjonale fora, ikke blir fulgt. Jeg tror at de som er mer positive til WTO enn det jeg er, burde tenke over det gamle ordtaket om at det ikke er noen røyk uten ild. I forhold til WTO har det de siste årene vært til dels tykk røykutvikling, veldig mye oppmerksomhet internasjonalt rundt dette, og det kan kanskje tenkes at det er ting som det ville være fordelaktig også for dem som ikke deler mitt syn på WTO, i større grad å få tatt opp til åpen debatt. Med det vil jeg ta opp de forslag som SV sammen med andre har fremmet i innstillingen.