Torbjørn Hansen (Høyre), 2009-06-16:
Politikken for offentlige innkjøp har vært gjenstand for mye debatt i denne stortingsperioden. Da den rød-grønne regjeringen overtok etter Bondevik II-regjeringen, hadde Regjeringen nettopp hevet terskelen for å kreve anbudskonkurranse fra 200 000 kr til 500 000 kr. Det skjedde like før regjeringsskiftet. Hensikten var å forenkle hverdagen for bedriftene og for offentlige innkjøpere. Anbudsregelverket stiller en del krav til saksbehandling, som innebærer kostnader både for kjøper og for selger. Heving av terskelverdien var et resultat av en grundig vurdering av kostnad og nytte. Ulempen var at konkurransen kunne bli svekket under anbudsterskelen, fordelen var at transaksjonskostnadene gikk ned. Bondevik II-regjeringen vurderte fordeler og ulemper nøye og kom fram til at anbudsterskelen kunne heves til 500 000 kr dersom man samtidig innførte en forenklet kunngjøringsplikt for mindre innkjøp under 500 000 kr. Kunngjøringsplikt innebærer at innkjøper må legge en kort informasjon om innkjøpet ut på Internett. Den skulle på ubyråkratisk vis sørge for at kravet til konkurranse, som også gjelder under anbudsterskelen, ble fulgt, og at næringslivet dermed fikk kunnskap om innkjøp som skulle gjøres, i stedet for at disse ble gjort i form av uryddige direkteinnkjøp. Så ble det regjeringsskifte høsten 2005 og ganske andre toner i innkjøpspolitikken, for å si det forsiktig. De rød-grønne partiene skrev inn i regjeringserklæringen at anbudsterskelen skulle heves opp mot EU-nivå, altså videre fra 500 000 kr opp mot EU-nivå, som den gangen lå på 1,8 mill. kr, så forslaget ville praktisk talt ha rasert norsk innkjøpspolitikk. I tillegg besluttet statsråd Grande Røys å skrinlegge planen om forenklet kunngjøringsplikt for innkjøp under 500 000 kr. Disse to grepene var en klar svekkelse av innkjøpspolitikken i Norge og gav et klart negativt signal til innkjøpere i både stat, fylkeskommune og kommune om at oppfølging av regelverket ikke var et prioritert område for den regjeringen. Det sier seg selv – jeg tror nesten de fleste ser dette – at når man gjør offentlige innkjøp for rundt 270 milliarder kr, er det av stor samfunnsmessig betydning hvordan disse innkjøpene blir gjennomført. Innkjøpene skjer også mot private bedrifter, og de er som kjent skrudd i hop på den måten at de skal sikre trygge arbeidsplasser, men også skape størst mulig overskudd for aksjonærene. Det medfører selvfølgelig at man ikke tar én krone mindre enn nødvendig for de varer og tjenester man selger. Dette reiser en del spørsmål av stor samfunnsmessig betydning. Får innbyggerne den beste varen og tjenesten for de skattepengene samfunnet bruker? Er det en reell konkurranse om innkjøpene, slik at man vet at den beste leverandøren er valgt, og at prisen er så lav som mulig for gitt kvalitet? Skjer innkjøpene på en ryddig måte, eller skjer de på en måte som medfører risiko for korrupsjon, kameraderi, uryddighet og smøring? Har bedriftene – tusenvis av små og mellomstore bedrifter – like konkurransevilkår, og får de på en enkel måte kunnskap om innkjøp som skal gjøres? Det er dessverre lett å svare et rungende nei på alle disse fire spørsmålene. Gjentatte rapporter fra Riksrevisjonen etterlater ingen tvil: innkjøp i Norge skjer ikke i henhold til regelverket, og risikoen for sløsing, kameraderi og forfordeling er stor. Det samme illustreres av en rekke relativt pinlige avsløringer knyttet til departementenes egen innkjøpspraksis, også i etater under Fornyingsdepartementet – hvilket burde bekymre statsråden relativt kraftig. Stortingsmeldingen Det gode innkjøp er laget for å møte kritikken fra Riksrevisjonen. Høyre er positiv til at det kom en melding om innkjøp, og vi er positive til tiltak som styrker kompetansen, som innebærer mer veiledning, og som er positive initiativ for å styrke innkjøpskvaliteten i Norge. Høyre mener likevel at vi trenger et strengere regelverk, mer aktiv oppfølging og tilsyn og større grad av åpenhet rundt offentlige innkjøp. Det er også lett å lese fjerningen av målsettingen for elektronisk handel som klart defensivt. Derimot er vi strålende fornøyd med at man går bort fra løftet om å heve anbudsterskelen, men det var jo et langt tilbakesteg i utgangspunktet. Høyre er derfor medforslagsstiller til en rekke forslag i innstillingen: – Forenklet kunngjøringsplikt for innkjøp mellom 100 000 og 500 000 kr – Innføring av målsettinger for elektronisk handel – Etablering av tilsynsfunksjon for offentlige innkjøp, ikke bare et klageorgan – Offentliggjøring av innkjøpsprotokoller – Offentliggjøring av hvem som leverer varer og tjenester til ulike nivåer i offentlig sektor Disse forslagene er utformet med et visst forbehold om utredning, så vi ber Regjeringen vurdere disse tingene nøye. Anskaffelsespolitikken fikk en dårlig start og har vært et forsømt område i denne stortingsperioden. Stortingsmeldingen er bra, men det må sterkere lut til for at innbyggerne skal få de varer og tjenester de burde fått, gitt de ressursene som settes inn.