Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-04-27:
Gruppen aleneboende er en stor og sammensatt gruppe. De siste 15–20 årene har det blitt stadig flere av dem. I SSBs levekårsundersøkelse fra 2006 var det rundt 900 000 personer av befolkningen som var aleneboende. Men til tross for at dette er en veldig sammensatt gruppe, er det viktig at vi ser på hvordan velferdsreformer, velferdsforslag, slår ut i forhold til aleneboende. At det blir et kriterium når vi skal vurdere ulike velferdspolitiske tiltak, bidrar også representanten til ved å reise denne interpellasjonen. Andelen aleneboende øker ofte i forholdsvis rike samfunn når flere har økonomisk mulighet til å bo alene. Blant de aleneboende finner vi personer av begge kjønn, i alle aldre, rike, fattige, syke, friske og alt annet. Noen bor alene over kortere perioder i livet, andre mer permanent. Noen har valgt å bo alene, for andre bare ble det sånn. Det er umulig å sette en felles merkelapp på de aleneboende. Det gjør det også mer krevende å utforme en generell velferdspolitikk. SSB finner i sin rapport at aleneboende er overrepresentert i befolkningen som helhet på en ganske lang liste over mange levekårsutfordringer. De har høye boutgifter i forhold til inntekt, lavt inntektsnivå, stor gjeldsbyrde, helseproblemer og lav sosial deltakelse – men også høy deltakelse, som representanten er inne på. Regjeringen mener imidlertid ikke at løsningen på disse problemene er å innrette tiltak spesielt rettet mot aleneboende, i hvert fall i forhold til de forslagene som har vært reist tidligere. De aleneboendes levekårsproblemer må etter Regjeringens syn i hovedsak ivaretas gjennom den generelle politikken som føres for å utjevne levekår i befolkningen. Vi må innrette tiltak som fanger opp behovene både til dem som bor sammen med andre, og dem som bor alene. Regjeringen har drøftet om det var på sin plass med en stortingsmelding om aleneboende. Vi kom fram til at aleneboende ikke har så mange felles problemer som kunne møtes med felles tiltak, at det forsvarte en egen stortingsmelding. Regjeringen har i stedet satt i gang et tverrdepartementalt arbeid med flere tiltak omkring noen spørsmål som berører aleneboende spesielt. Spørsmålet om aleneboendes levekår er langt fra nytt. Forslaget om et eget skattefradrag har vært diskutert med jevne mellomrom de siste 30 årene. Sist det ble behandlet i Stortinget, var i forrige stortingsperiode i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag. Momentene fra den gang er gyldige også i dag. Et generelt skattefradrag for aleneboende vil være lite treffsikkert i forhold til de i gruppen som har de største økonomiske problemene, da disse som regel har relativt lav skatt. Men dette vil heller ikke være målrettet i forhold til gruppen med fattigdomsproblemer. En av de viktigste årsakene til fattigdom er at enkelte mangler eller har veldig svak tilknytning til arbeidsmarkedet. Også for personer uten et direkte fattigdomsproblem, men med en anstrengt økonomi, vil ikke et skattefradrag for aleneboende være et treffsikkert virkemiddel. Det finnes i liten grad objektive kriterier som kan identifisere hvem av disse som er økonomisk vanskeligstilte. La meg derfor i stedet skissere noe av det denne regjeringen har gjort i form av målrettede tiltak for å avhjelpe levekårsproblemer, tiltak som i stor grad vil nå vanskeligstilte aleneboende. Regjeringen ser det som avgjørende å styrke tilknytningen til arbeidsmarkedet for dem som står utenfor. Arbeid er viktig for å sikre inntekt og for å redusere sosiale og økonomiske forskjeller. Og stortingsmeldingen om arbeid, velferd og inkludering inneholder strategier for hvordan tiltak, tjenester og stønader kan innrettes slik at det skal bidra til at flere kommer i arbeid. Kvalifiseringsprogrammet er et av de gode forslagene som er kommet her. Også handlingsplanen mot fattigdom inneholder tiltak for å bedre levekårene for de vanskeligstilte. Innsatsen er videreført og styrket i 2008 og 2009. For å bedre den økonomiske situasjonen og levekårene for personer som er avhengig av sosialhjelp, er satsene fra 1. januar 2009 hevet med 5 pst. utover ordinær prisstigning. I trygdeoppgjøret i 2008 ble det enighet om å heve minstepensjonen for enslige. Samtidig ble ordningen med garantert tilleggspensjon for unge uføre styrket. Mange vanskeligstilte får ikke bostøtte etter dagens regelverk. Regjeringen har derfor utvidet ordningen og forenklet reglene. En ny og forenklet bostøtte blir innført sommeren 2009. Kravet om at personer uten barn må ha trygd for å få bostøtte fjernes, og enklere boliger enn i dag vil få støtte. Disse forenklingene, sammen med økt inntektsgrense, åpner for at nye mottakere kommer innunder denne ordningen. Rundt 100 000 husholdninger mottar i dag statlig bostøtte. Med en ny ordning vil bostøtten nå ytterligere 50 000 husholdninger. 30 000 av disse nye mottakerne er aleneboende – et treffsikkert tiltak. Ordningen med startlån skal hjelpe unge og vanskeligstilte på boligmarkedet til å etablere seg i egen eid bolig. Lånet gis via kommunene. I 2008 fikk ca. 6 500 husholdninger startlån. 40 pst. av disse var aleneboende. Regjeringen øker også tilskuddet til utleieboliger. Dette vil bidra til at flere vanskeligstilte sikres leiebolig, og mange av disse vil være enslige. Når det gjelder kommunale avgifter, er det gjort endringer som kan ha betydning for aleneboende, som også representanten er inne på. Kommunenes adgang til å fastsette minimumsgebyr for vann og avløp bortfalt 1. januar 2008. Både kommunen og den avgiftspliktige kan kreve at vannavgiften skal fastsettes ut fra faktisk vannforbruk. For husholdningsavfall skal avgiftsgebyrene følge selvkostprinsippet. Kommunene oppfordres til å differensiere avgiftsgebyrene. Det er kommunen som i dag i det enkelte tilfellet må vurdere om differensierte gebyrer skal fastsettes. Regjeringen arbeider på flere fronter for å motvirke urimelige levekårsforskjeller i befolkningen. Dette er et målrettet arbeid som har positiv virkning også for økonomisk vanskeligstilte aleneboende.