Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2007-04-24:
Som interpellanten trekker fram, har jeg foreslått og gjennomført en endring av osteforskriften, slik at det nå gjøres klart at det som selges under betegnelsen ost, skal være produsert av melkeråvarer og ikke inneholde annen type fett enn melkefett. Endringen følger i kjølvannet av at det er blitt lansert et nytt ostelignende produkt på det norske markedet. Produktet selges under betegnelsen ost, men i produktet er det meste av melkefettet erstattet med planteoljer. Produktet markedsføres med et budskap om at det har en helsemessig gunstigere fettsammensetning enn vanlig ost, og jeg har ingen grunn til å tvile på at det stemmer. La meg først gjøre det klart at Regjeringen ønsker nye innovative matprodukter velkommen på markedet. Ikke minst gjelder det nye sunne matvarer. Økt forbruk av umettet fett til erstatning for mettet fett er en del av Regjeringas ernæringspolitikk. Vi har ingen ønsker om å hindre omsetning av disse produktene. Men jeg mener at diskusjonen om hva som egentlig kan kalles en ost, ikke bør bli en ernæringsdebatt. Det er en sak der ernæringsinteresser, villedningsaspekter, næringsinteresser og spørsmål om matkvalitet, tradisjoner, pris og toll blandes, og det er ikke helt enkelt å skulle se de mer prinsipielle sidene ved saken. Jeg vil i det følgende forsøke å sortere disse problemstillingene. Det denne saken dreier seg om, er rett og slett hva man skal kunne kalle et produkt, og ikke om produktet er sunt eller ikke. Jeg må også få lov til å påpeke at interpellanten presenterer saken upresist når han sier at osteforskriften endres slik at ost som ikke bygger på melkefett, ikke lenger skal kunne markedsføres som ost. Det har aldri vært fritt fram for ostelignende produkter å kunne kalle seg ost. Det nye osteproduktet som er blitt lansert, har imidlertid fått dispensasjon fra forskriften. Jeg mener at dispensasjonen ble gitt på bakgrunn av et uklart regelverk. Det er derfor osteforskriften nå er blitt endret, for å gjøre det helt klart hvilke produkter som skal kunne omsettes under betegnelsen ost. Endringen som jeg har gjennomført i osteforskriften, er i tråd med den internasjonale ostestandarden fastsatt av Codex Alimentarius, som er et standardsettende organ under FN. Standarder fra Codex Alimentarius legges til grunn i internasjonal handel, bl.a. når det gjelder å definere produkter. Disse standardene gir et holdepunkt som det er internasjonal enighet om. Standardene har også som formål å motvirke villedning av forbrukerne. Medlemslandene i Codex Alimentarius oppfordres til å ta i bruk Codex-standardene ved utarbeidelse av regelverk. Jeg vet at Codex-standardene er utgangspunktet for mange lands regelverk, bl.a. flere av våre nordiske naboer. Standardene bør også være retningsgivende for det norske regelverket. Regelverket i EU legger til grunn at betegnelsen ost skal reserveres for produkter som kun er laget av melkeråvarer. Formålet med EUs regelverk er å beskytte forbrukeren og etablere rettferdige konkurranseforhold mellom melkeprodukter og konkurrerende produkter. Dette er de samme hensynene som jeg legger til grunn her hjemme i Norge. Jeg kan derfor ikke se at det er grunn til at vi i denne situasjonen skal ha et regelverk som er annerledes enn det som følger av de internasjonale rammene som er fastsatt, og som er gjeldende regelverk i mange andre land. Interpellanten mener at jeg ved å endre osteforskriften innfører et konkurransemessig fortrinn for produkter som bygger på melkefett, på bekostning av alternative produkter som kan være sunnere. Jeg vil vel mene at det er motsatt: Slik som situasjonen er i dag, har det alternative ostelignende produktet som nettopp er lansert, fått et konkurransemessig fortrinn på bekostning av de tradisjonelle ostene som bygger på melkefett. Produktet som interpellanten refererer til, produseres, etter hva jeg kjenner til, i Sverige. Produktet importeres videre til Norge for så å bli solgt i butikkene her. Produktet innføres ikke til Norge som ost. Dette er mulig siden produktet ikke oppfyller kravene til ost i den internasjonale ostestandarden. Produktet pålegges derfor heller ikke den tollen som gjelder for ost, men derimot en svært mye lavere toll. På det norske markedet omsettes produktet likevel under betegnelsen ost, side om side med andre oster. Denne situasjonen mener jeg gir et urimelig fortrinn til dette produktet. I realiteten er det det ostelignende produktet som får et konkurransemessig fortrinn, og ikke de tradisjonelle ostene, som interpellanten her hevder. For å sikre like konkurransevilkår er det derfor nødvendig å ha et klart og tydelig norsk regelverk for hvilke produkter som kan omsettes under ulike varebetegnelser. Jeg mener at dette regelverket, så langt det er mulig, bør tilsvare reglene som ligger til grunn for internasjonal handel. Disse reglene er det mest objektive holdepunktet vi har, og er et sett med regelverk som det er internasjonal enighet om. Interpellanten mener at forskriftsendringa vil skape konkurransemessige forhold som går ut over andre produkter som kan være sunnere enn ost med melkefett. La meg gjenta det jeg sa innledningsvis, at denne saken ikke er eller bør bli en ernæringsdebatt. La meg forsøke å forklare hvorfor. Det nye ostelignende produktet som er lansert, kan ut fra et ernæringsaspekt være bedre enn det som er det tradisjonelle alternativet. Men vi kan ikke med det si at andre ostelignende produkter vil være det ved neste korsvei. Ut fra et likhetshensyn vil det å gi grønt lys for å kalle det nye produktet for ost, bane veien for at andre ostelignende produkter basert på mer usunne, men billigere oljer, også kan kalles ost. Palmeolje er et eksempel på en slik olje – billigere å bruke, men ikke spesielt bra for kroppen. Lavest mulig framstillingskostnader står sentralt i produksjonen av ulike næringsmidler. Mange vil nok kunne bli fristet av muligheten til å produsere et ostelignende produkt med billigere råvarer, dersom muligheten er til stede for å kunne omsette dette under betegnelsen ost. Vi risikerer da å havne i en situasjon hvor man i tillegg til de tradisjonelle ostene finner ett sunt osteprodukt og en lang rekke mer usunne produkter. Dette viser at argumentet om at det nylig lanserte produktet er sunt, ikke har noen betydning når vi diskuterer rammene for hva som skal kunne kalles ost. Vi må derfor gå bort fra ernæringsdiskusjonen og komme tilbake til det som er det sentrale i denne debatten, nemlig en prinsipiell diskusjon om hva en varebetegnelse for et produkt skal uttrykke og innebære. Osteforskriften er endret for å klargjøre kriteriene for hva ost skal være. Gjennom endringen vil norsk regelverk bli på linje med internasjonale standarder og EUs regelverk på området. Så var interpellanten opptatt av hensynet til forbruker, noe som er viktig. For det første vil jeg trekke fram at etter min vurdering blir det villedende overfor forbruker å markedsføre et produkt som ost, når det rent faktisk ikke er tilfellet at det er en ost, som det forventes å være. Noen vil kanskje hevde at så lenge innholdet i et produkt er merket et eller annet sted på produktet, så er det ikke så viktig hvilken betegnelse produktet selges under. Det er jeg uenig i. For meg er det viktig ikke å utvanne en del varebetegnelser som bygger på tradisjon. Jeg vil ikke at folk skal måtte lese seg fram for å finne de tradisjonelle produktene, eller måtte spørre i butikken. Når forbrukeren ser et produkt som kalles ost, skal han eller hun vite hva slags type produkt som skjuler seg bak denne betegnelsen. Dette gjelder også for andre produkter. Det dreier seg om kvalitetsbevissthet, tradisjon og smak. Jeg mener at vi i Norge framover skal fokusere mer på tydelig merking – ikke mindre. Når det kommer helt nye produkter på markedet, innebærer det at nye varebetegnelser må etableres for disse. Jeg er ikke i tvil om at det er en stor utfordring å skulle finne nye varebetegnelser, men jeg har stor tro på at det er mulig å finne betegnelser for nye produkttyper som vi nå snakker om. Det blir i dialog med markedet at nye varebetegnelser vil kunne finne sin plass. Det blir også viktig i internasjonal sammenheng å enes om hva som er en ny varebetegnelse. På denne måten kan det internasjonale regelverket fremdeles være en rettesnor for hva som skal kunne brukes som betegnelse på et produkt. Så til slutt: Debatten som har kommet som en følge av endringen av osteforskriften, har vist at det er mange hensyn som må vurderes opp mot hverandre når man skal bestemme hvordan kvalitet skal reguleres. I tillegg til osteforskriften har vi på matområdet en rekke andre kvalitetsforskrifter for mange ulike produkter. Jeg kan nevne f.eks. melk, fløte, is, saft, juice og sjokolade. Flere av disse forskriftene er modne for revisjon. På denne bakgrunn har helse- og omsorgsministeren, fiskeri- og kystministeren og jeg bedt Mattilsynet om å foreta en helhetlig gjennomgang av de kvalitetsforskriftene vi har på matområdet i dag. Formålet med denne gjennomgangen er å se på behovet for regulering av kvalitetsaspekter på matområdet og finne løsninger på hvordan slik regulering kan foretas. Når departementene nå skal jobbe videre med dette temaet, vil det være nødvendig å foreta en bred vurdering av ulike hensyn som gjør seg gjeldende i en slik sammenheng. Sammen med mine regjeringskollegaer vil jeg derfor sterkt fokusere på matkvalitet og betegnelser for mat i tiden som kommer.