Erik Skutle (Høyre), 2014-04-03:
Jeg skal være kort. Mye er sagt i debatten tidligere, og jeg skal ikke trette forsamlingen med å gjenta argumentene som allerede er framført. Politikere får kritikk hver eneste dag, både i debattspaltene i avisene, på tv, i radio og fra denne talerstolen. Det er bra – det fører samfunnet framover. At Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité reiser formell kritikk, er imidlertid ikke like vanlig. Det er det kraftigste virkemidlet man har overfor en regjering som har gått av, og det bør si litt om sakens omfang og alvorlighetsgrad. Det hele startet med Statoils ønske om å bygge gasskraftverk på Mongstad. På Mongstad har det vært raffineridrift siden slutten av 1970-tallet, med en produksjon som er svært energikrevende. Fordelen med et gasskraftverk tilknyttet et raffineri er at man kan utnytte varmen som utvikles i kraftverket, slik av driften blir mer effektiv både økonomisk og miljømessig. Byggingen startet i 2007, og kraftverket var i drift sent i 2010. Hele forutsetningen for at Statoil fikk tillatelse til å bygge og drifte kraftverket, var at det skulle være rensing eller fangst og lagring fra første dag, altså tilnærmet nullutslipp av CO2. I mellomtiden holder daværende statsminister Jens Stoltenberg sin nyttårstale i 2007. Der går han høyt på banen og sier at Norge innen syv år skal utvikle en teknologi som muliggjør fangst og lagring av CO2. Det skal bli vår tids månelanding. Det er store ord, det er forpliktende ord, ikke minst fordi en slik satsing med en slik kostnad vil gå på bekostning av andre miljøsatsinger. Det skal jeg komme tilbake til. Syv år har gått. Resultatet er et gasskraftverk som pumper ut en halv million tonn CO2 i året, et raffineri som fortsatt pumper ut en million tonn CO2 i året, og 10 mrd. skattekroner er brukt til investering og drift på Mongstad. Ennå er ikke et eneste gram CO2 fanget eller lagret. Prosjektet på Mongstad består, som de fleste kjenner til, av to deler: et testsenter, der kommersielle aktører kan prøve ut teknologi med tanke på å gjøre den kommersiell lønnsom, samt fullskala fangst og lagring av CO2 fra kraftverket og raffineriet. Testsenteret har bred tilslutning, og blir av de aller fleste omtalt i positive ordelag. Likevel har senteret få konkrete resultater å vise til, bl.a. har komiteen, til tross for iherdige forsøk, ikke fått klarhet i hvor mange patenter som er tatt ut som en konsekvens av testsenteret. Fullskalaprosjektet er det desidert største og mest omfattende av de to. Ingen tvil om at det er det som er selve månelandingen. Det blir nå av mange miljøorganisasjoner omtalt som en katastrofe, og ble altså skrinlagt etter valget i fjor. Da må vi spørre oss: Hvordan kunne det ende slik? Det enkle svaret på det er at for mange aspekter av prosjektet har vært klønete håndtert, og innsatsviljen har til tider vært halvhjertet. For eksempel er det Statoil som har hatt ansvaret for den faktiske gjennomføringen av prosjektet, som en del av et kompromiss, der Statoil i realiteten fikk bygge gasskraftverk mot at de også skulle bygge anlegg for fangst og lagring. Statoil er som kjent et oljeselskap som har begrenset erfaring med denne typen prosjekter. Statoil er selvfølgelig også et børsnotert selskap med mange forskjellige eiere. Selskapet har i realiteten ett hovedformål, og det er å levere et størst mulig utbytte til aksjonærene. De driver ikke veldedighet. Statoils hovedinteresse, økonomisk sett, var å få på plass et gasskraftverk på Mongstad, slik at raffineridriften der ble mer lønnsom. Da gasskraftverket sto ferdig i 2010, var ikke teknologien for fangst og lagring av CO2 moden nok til å settes ut i drift. Stoltenbergs løsning var da å endre kravet om rensing fra første dag til rensing så fort som mulig – altså en veldig uforpliktende formulering. Dette skjer uten å korrigere med andre incentiver, slik at Statoil likevel skulle ha et incentiv til å fullføre prosjektet til en fornuftig tid til en fornuftig pris. Resultatet var at Statoil startet opp gasskraftverket uten rensing, fikk økt lønnsomhet på raffineriet, og satt igjen med svært begrensede incentiver til å realisere et fullskala anlegg på Mongstad, noe Riksrevisjonen også ettertrykkelig påpeker. Det er den avgåtte regjeringens ansvar. La meg gjøre det helt klart at jeg tror ikke at mennesker eller organisasjoner bare styres etter det som gir belønning, tvert imot. Jeg betviler heller ikke Statoils eller den avgåtte regjeringens intensjoner i prosjektet, jeg bare sier, i likhet med Riksrevisjonen, at incentiver virker. Og jeg tror vi er naive dersom vi ikke tror at incentiver også virker på et selskap som Statoil. Under høringen stilte jeg flere spørsmål til de nå avgåtte olje- og energiministrene om hvilke incentiver Statoil hadde for å fullføre prosjektet til en fornuftig tid og pris. Ingen av dem kom på et eneste ett, noe som tydelig framgår av høringsreferatet. Samtidig sier Riksrevisjonen at kostnadskontrollen har vært dårlig. Det er heller ikke gjennomført en ekstern kvalitetssikring av prosjektet og kostnadene tilknyttet det, noe som er svært oppsiktsvekkende, all den tid vi snakker om et prosjekt som potensielt kunne kostet flere titalls milliarder kroner. På toppen av det hele hadde heller ikke Gassnova tilstrekkelig faglig kompetanse og kapasitet. Noe av det mest interessante i saken, er imidlertid hvordan pengene har fortsatt å strømme inn til prosjektet til tross for at noen burde skjønt at det var svært sannsynlig at investeringen kom til å gå tapt. I høringen blir det stilt spørsmål både til Jens Stoltenberg og andre tidligere regjeringsmedlemmer om hva som var årsaken til at fullskalaprosjektet ble stoppet. Svaret synes jeg var veldig interessant. I motsetning til hva jeg og en del andre hadde forventet på forhånd, fikk man ikke det forutsigbare svaret om at dette var en helhetsvurdering. Det var to konkrete forhold som det ble pekt på: prislappen og mengden CO2 som skulle renses. Med andre ord ble prislappen per tonn CO2 for høy. Det er en helt ærlig sak. Jeg deler vurderingene til dem som har sagt at det er problematisk hvis vi realiserer et anlegg som demonstrerer en enhetskostnad som er helt urealistisk, men problemet her er at mengden CO2 på Mongstad og prislappen har vært kjent lenge – helt siden 2009 for å være nøyaktig. Regjeringen fant imidlertid ikke noen grunn til å avvikle prosjektet før etter valget 2013 – fire år etter denne informasjonen ble kjent. Man har da brukt fire år på å fordøye denne informasjonen, og konkluderer med at prosjektet ble for dyrt. I mellomtiden har milliardene rent ut. Man kan selvfølgelig bare spekulere i årsakene til at man brukte så lang tid på å konkludere slik man gjorde. Til sammen er det brukt over 10 mrd. kr i investeringer på drift på Mongstad. Vi har fått tilbakemeldinger på at en god del av de investeringene som er gjort på Mongstad, kan være nyttige, men fasiten får vi ikke på lang tid. Det er mange som har referert til Kennedy i denne debatten. Jeg kan godt tenke meg å gjøre det samme. Han sa på begynnelsen av 1960-tallet at vi skal lande på månen innen utgangen av dette tiåret – ikke fordi det er enkelt, men fordi det er vanskelig. Det kan også spekuleres i om det er årsaken til at prosjektet har fått gå i fire år før man har brukt kjente forhold som beslutning for å stoppe det – fordi den beskjeden ikke har vært enkel å gi, men svært vanskelig, til velgerne. I mellomtiden kan vi reflektere litt over hva 10 mrd. kr kan gi oss i klimasammenheng. Med dagens kvotepriser i EU kan vi f.eks. kjøpe klimakvoter for 350 millioner tonn CO2, vi kan kjøpe klimakvoter slik at 300 millioner personbiler kan stå i ro i ett år, eller vi kan kjøpe klimakvoter for utslippene på Mongstad, både raffineriet og kraftverket, i over 200 år. I stedet har vi foreløpig redusert klimagassutslippene med null gram. Om investeringen gir en gevinst i framtiden, er fortsatt et åpent spørsmål. Når det er så stort gap mellom hvor mye penger man har brukt, og hvilke målsettinger man hadde i utgangspunktet, er det kritikkverdig. Derfor har vi denne debatten, og derfor leverer vi saken sånn som vi gjør.