Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-10-25:
Aller først ønsker jeg å gi ros til interpellanten for trekke frem to viktige tema. Det første er kampen mot masseødeleggelsesvåpen, og det andre er folkemordet på kurderne i 1988. Jeg vil samtidig gi ros for regjeringens arbeid mot masseødeleggelsesvåpen. Det har vært en tverrpolitisk enighet som regjeringen har forvaltet på en klok og god måte, hvor den norske stemmen har vært sentral i den internasjonale debatten mot masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil også si at utenriksministerens kommentarer i denne saken var kloke og gode og har Høyres fulle støtte. Men jeg ønsker å begynne i en annen ende når det gjelder debatten. Jeg ønsker å begynne i Irak. Det er mye positivt som har skjedd i Irak de siste årene. Landet har demokratiske valg og en demokratisk valgt regjering – ikke uten problemer, men med betydelige fremskritt. Det har vært en overføring av sikkerhetsansvaret fra utenlandske styrker, hovedsakelig amerikanske, og over til irakiske sikkerhetsstyrker. Rettsvesenet i Irak har nå en uavhengighet det aldri har hatt tidligere. Det så man tydelig da ansvarlige for Halabja-massakren og folkemordet ble dømt og det ble klassifisert som et folkemord. Irak har nå en maktfordeling som de heller ikke har hatt på lang tid, og det er stor grad av selvstyre i de kurdiske områdene. Det er bra for det kurdiske folk, og det er bra for Irak. Så vil jeg også si at det bildet som vi nå tegner av det kurdiske folk når vi diskuterer dem og alle de overgrep historien har sett mot dem, er som den største etniske folkegruppen uten nasjonalstat. Etter første verdenskrig ble kurderne lovet eget land av vestmaktene, men da Mustafa Kemal innlemmet Øst-Anatolia i den tyrkiske republikken, falt denne muligheten bort. I 1947, med sovjetisk støtte, ble det opprettet en kurdisk republikk med hovedstad i Mahabad i Iran. Republikken overlevde ett år, men det er en republikk som også i dag har stor kulturell og åndelig betydning. Fra 1991, altså rundt den første Golfkrigen, har det vært reelt selvstyreområde i de områdene av Irak som har et flertall av kurdere i nord. Den kurdiske kontrollen har blitt utvidet, og kurderne fikk sentrale posisjoner i styrende organer etter parlamentsvalgene både i 2004 og i 2005. I 2005 ble den kurdiske regionale regjeringen med sete i Hewler anerkjent i den nye irakiske grunnloven. Barzani er i dag president i den autonome provinsen Kurdistan. Med andre ord er det skjedd en betydelig forbedring fra tiden under Saddam Hussein til i dag. Jeg mener et fungerende Irak med reell maktfordeling er å se på som en modell også for Tyrkia, Syria og Iran, hvor vi ikke lenger kan se på at den kurdiske befolkningen systematisk blir underminert og diskriminert. Jeg har ikke tenkt å gå inn i en stor diskusjon om Syria her, men likevel er det to poenger jeg vil ta opp. Det første er at det er hevet over enhver tvil at det som finner sted av krigshandlinger i Syria, er en reell borgerkrig. Men det jeg ønsker å stresse, er viktigheten av kurdiske stemmer i demokratibevegelsen, at demokratibevegelsen i Syria har, og må ha, klare kurdiske stemmer som bringer inn elementet av en reell maktfordeling når konflikten er over. Det siste er Tyrkia. Tyrkia har anslagsvis 55 pst. av kurderne i verden på sine territorier. Det er systematisk diskriminering, men likevel er situasjonen kraftig forbedret de seneste årene. Både når det gjelder kurdisk språk og når det gjelder dagens situasjon, med flyktningleirene, trenger vi å se en kurdisk politikk som endres mot diskriminering og for reell toleranse.