Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-06-13:
Jeg regnet egentlig med at signalet utenfor hadde noe med kommuneøkonomien å gjøre, for det siste signalet jeg hørte, var nemlig «faren over». Så det passet egentlig godt til budskapet i kommuneproposisjonen. Dagens debatt belyser at kommunene er en sentral del av det norske velferdssystemet. Men forutsetningene endrer seg. Folketallet endrer seg – det blir høyere i noen kommuner, og det blir lavere i andre kommuner. Befolkningens sammensetning endrer seg, og rammebetingelsene for kommunene endrer seg også over tid. Nye oppgaver kommer til, og teknologien har en rivende utvikling. I takt med den utviklingen vi har hatt i Norge, øker naturlig nok også våre forventninger til hva vi kan få til i fellesskap. Når huset vårt er nyoppusset, forventer vi også at skolen skal være det. Når vi har ny pc og flatskjerm hjemme, forventer vi det skal være skikkelig utstyr i klasserommet også. Når vi leser på Internett om nye medisiner og behandlingsformer, forventer vi også tilgang til dem når vi blir syke. Vi blir opprørte når vi hører om eldre som ikke får sykehjemsplass, eller arbeidsledige som må sitte i telefonkø for å få tak i saksbehandleren på Nav. Dette er sosialdemokratiske, solidariske og sunne holdninger, og det er en tillitserklæring til velferdsmodellen. Så er det heller ikke sånn at det norske velferdssamfunnet er vedtatt en gang for alle. Vi må forsvare det, men også forbedre det, forsterke det og fornye det. Vi blir aldri ferdig med å utvikle velferdssamfunnet. Det stiller krav til omstilling og fornying også i kommunene, og kommunene har selv et ansvar for å ta i bruk nye løsninger og foreta nødvendig omstilling. Det er ikke bare penger som er svaret på de utfordringene vi står overfor. I stortingsmeldingen Utdanning for velferd er behovet for arbeidskraft i den kommunale pleie- og omsorgstjenesten anslått til å øke med 54 000 årsverk fram mot 2030, og hele 130 000 årsverk fram mot 2050. I tillegg kommer den generelle befolkningsveksten, som bl.a. krever flere plasser i skole og barnehage, og legger press på den kommunale infrastrukturen. Arbeidskraft er og vil være en knapp ressurs i kommunesektoren. For å kunne tilby gode tjenester til innbyggerne også i framtiden, må det derfor utvikles måter å utføre tjenestene på hvor de ansattes tid benyttes på en bedre og best mulig måte. Vi har eldre og funksjonshemmede som kan og vil bidra om vi blir bedre til å tilettelegge for jobber og arbeidsoppgaver. Vi har en god skole her i landet for mange, men ikke for alle. Vi vet at den beste vaksinen mot arbeidsledighet, fattigdom og dårlig helse er en god grunnutdanning og en god start på et voksenliv. Vi har et godt helsevesen, men ikke så godt som det må være. Mange står på venteliste, vi sliter med personalmangel, og helse er også et spørsmål om fordeling i samfunnet. Vi er gode til å reparere, men for dårlige til å forebygge. Brukerundersøkelser viser at folk er godt fornøyd med helsetjenestene, men folk er også bekymret for Helse-Norges framtid, for sine lokalsykehus, om behandlingen blir førsteklasses, og om de får den hjelpen de trenger, når de trenger den. Folk ønsker å være selvhjulpne og bo hjemme så lenge som mulig. Det er selvsagt sånn at alle har rett på heldøgns omsorg når det er nødvendig. Men den virkelig store jobben vi står overfor, er å utvikle og videreutvikle de hjemmebaserte tjenestene. Vi har kommuner som synes det er utfordrende å sikre den riktige kompetansen, og nok folk til å løse oppgavene de har ansvar for. Vi må bruke den nye teknologiens muligheter, slik at folk kan bo i tryggere hjem, og at mange flere kan motta tjenestene hjemme. Når det er situasjonen, har jeg lyst til å minne om noe som Trygve Bratteli en gang sa: «Velferdsstaten er ikke et filosofisk system. Den er primært et praktisk system, derfor bygger det også på et mangfold av ordninger. Målet er likevel det samme: Å sikre alle mennesker likeverd.» Merk det – primært et praktisk system. De offentlige fellesordningene, skattene vi betaler, energien vi legger ned i å organisere arbeidsfolk og mye mer, er en del av dette praktiske systemet. Det er bare praktiske virkemidler for å nå målet – politikkens mål, som er det vi anstrenger oss for. Det er en del av bakgrunnen når regjeringen varsler en strategi for innovasjon i kommunesektoren våren 2013. I den forbindelse vil det innledes et samarbeid med kommunesektoren, arbeidstakerorganisasjonene og næringslivet for utvikling av nye tjenestemodeller, utprøving og innføring av teknologiske hjelpemidler og bruk av IKT-tjenester. Det blir også en dugnad – en dugnad hvor vi sikrer velferdssamfunnet for framtiden, og en ny stein i det byggverket som den norske modellen er.