Trine Skei Grande (Venstre), 2012-05-29:
Det er ikke noe snuskete å være inhabil. Det er faktisk ganske edelt å være inhabil. Det betyr at man har orden i sakene sine og vet hvilke vennskap og kjennskap og familie man har rundt seg. Kanskje burde politikere oftere erkjenne at de var inhabile, for det å være inhabil er en helt ærlig og redelig sak. Grunnen til at vi har regler knyttet til inhabilitet, er at vi skal ha tillit til de politiske vedtak som blir gjort. Det gjelder tillit til vedtaket enten det er snakk om noen tusenlapper til et jenteforsvar eller til et ressurssenter, eller om det er snakk om millionstøtte til folk som har god råd. Det er helt irrelevant hvilken ramme som er rundt det. Hvilket formål pengene har, er også helt irrelevant. Om formålet er godt eller helt elendig, er helt irrelevant for om man er habil eller ikke. Det er ikke sånn at man kan la være å bry seg om habilitetsreglene så lenge formålet er godt. Formålet har ingen betydning for vurderingen av habilitet, for habilitet handler om tillit til vedtaket og ikke om vedtaket er godt eller dårlig. Det virker her som at dette er man enig om er et så godt formål at man kan la være å bry seg om habilitetsregler. Det er jeg ikke bare uenig i, jeg mener at det er noe annet enn det som er formålet med loven, vedtatt i denne sal. Jeg syns også det er viktig å si at det å påberope seg at et mindretall ønsker høring om saker, også om de andre sakene som nå ligger i saken, er å lage politisk spillfekteri. Nei, det handler om å ta ting som blir løftet, på alvor. Jeg syns det er skummelt hvis det reises store, offentlige debatter – som vi her bestemmer oss for er små – og vi ikke tar dem på alvor, fordi vi jobber med tilliten til hele vårt politiske system, og tilliten til vårt politiske system handler om å ta bekymringer fra folket på alvor. Det betyr at når folk er bekymret for noe, skal vi ta det opp på en skikkelig måte. Men jeg skjønner heller ikke regjeringspartienes enorme aggresjon i denne saken, for det var faktisk de som krevde høring. Her blir det sagt at man ikke har lov til å uttale seg om saker som ennå ikke er gått til behandling. Jo, det gjør vi hele tida. Vi er politikere. Vi diskuterer politikk. Vi sier hva vi er enig i, og hva vi er uenig i, hvilke vurderinger vi har. Det gjør vi hele tida i media. Og hvis det skulle være noen spesielle regler for noen spesielle statsråder, ja, da får vi lovfeste det i denne salen. Så har jeg lyst til, ettersom det har vært reist spørsmål om det, å komme tilbake til Ansgar Gabrielsens kommentar, som var helt riktig referert av Martin Kolberg. Men jeg har lyst til gå til noen spørsmål før det. Følgende tre spørsmål ble stilt før Ansgar Gabrielsen sa det han sa, og som Kolberg refererte. Det første spørsmålet før Ansgar Gabrielsen fikk ordet, var: «Var det slik at Rederiforbundet rett og slett var et redskap for Tschudi?» Dette spurte Martin Kolberg om. Det har aldri vært opposisjonens påstand. Det har aldri vært noen av anklagene. Det har aldri vært noe av det som har ligget under denne diskusjonen. Det andre spørsmålet fra Martin Kolberg var: Har Gahr Støre gjort dette for å «hjelpe «sin venn Tschudi», som det heter?» Det har heller aldri vært vurderinga her. Vi snakker om habilitet. Den er ikke knyttet til at venner skal hjelpe, men om man har tillit til de vedtakene som har blitt gjort. Det er tillit dette er snakk om. Det tredje spørsmålet Martin Kolberg stilte, var: Er det sånn at man ved Rederiforbundet «ble mistenksom, med tanke på hva som var hensikten med opprettelsen av dette senteret?» Det var spørsmålet Kolberg stilte da Ansgar Gabrielsen sa: «Nei, og det føles nesten uvirkelig å sitte og høre på disse spørsmålene». Det var de tre spørsmålene som ble stilt. Det har vært uenigheter om deler av dette. Jeg vil bare si kort hva som er Venstres argumentasjon for at vi i dag gjør det vi gjør. Gahr Støre har ved flere anledninger sagt at han mener at det er formell mottaker som er viktig ved avgjørelser om habilitet. Det er noe som våre jusprofessorer er uenig i. Det er den reelle mottaker som er viktig. Så er spørsmålet: Har man vært i tvil om habiliteten i denne saken? Der sier statsråden klart at nei, han har ikke vært i tvil, mens professorene Bernt, Graver, Boe og Søvik, som alle fire er professorer i offentlig rett, konkluderer med at dette er et tvilsspørsmål. Så er det spørsmål om det er dårlig gjort å gjøre dette, for man syns så synd på aktørene. Det er jo derfor vi har habilitetsregler – for at det ikke skal gå ut over sånne aktører. Vi som ansvarlige politikere skal sørge for at det er så stor tillit til prosessene at det ikke går ut over aktører som ønsker å gå inn i dette. Jeg syns det er fint med skipsredere som er rause. Jeg syns det er fint med unge jenter som bruker all sin tid på å lære andre unge jenter forsvar. Jeg syns det er fint at noen jobber for å ha et ressurssenter for menn. Jeg syns alt dette er vakre formål. Jeg er helt sikker på at alle de partene legger inn mye mer arbeid og mye mer penger enn det de føler de får tilbake hva gjelder formål. Men formålet har ingen ting med dette å gjøre. Det har noe å gjøre med: Har vi tillit til de vedtaksprosessene som er gjort knyttet til hvorvidt folk faktisk er habile? Derfor skader det saken når politikere ikke er ordentlig med når det gjelder habilitetsreglene. Så vil jeg til slutt si at det er en ting jeg er enig med regjeringspartiene i, og det er at vi har brukt for mye tid på denne saken. Hadde Gahr Støre sagt tidlig at han burde ha fått vurdert sin habilitet, hadde han gått inn og sagt at dette var et tvilstilfelle der man burde ha en vurdering, hadde dette blitt en annen sak. I stedet velger regjeringa å ha en høring, i stedet velger regjeringa å legge all prestisje – mot et samlet juridisk miljø i Norge – i at noen statsråder er ufeilbarlige, at noen har vurderinger som det aldri skal reises tvil om. Men jeg mener at de vurderingene er med på å svekke tilliten til demokratiet vårt og til de avgjørelsene som er tatt.