Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-03-11:
Dette er en viktig debatt. Den er kanskje også preget av at den favner veldig bredt nå, fra å ta utgangspunkt i MC-kriminelle, de såkalte én-prosent-miljøene, til mobile vinningskriminelle, mulige voldelige ekstremister, burka og niqab osv. Jeg vil ta utgangspunkt i det som var grunnlaget for interpellasjonen, nemlig MC-kriminaliteten, altså én-prosent-gjengene. Hvorfor er det slik i Norge at vi i hovedsak har vært forskånet for dramatiske bandekriger, utenom perioden 1995–1997, da bl.a. attentatet i Drammen skjedde? Hvorfor har vi for øvrig greid å møte denne trusselen på en god måte i Norge? I hvert fall ser det slik ut når vi ser på antallet hendelser. Jeg har snakket mye med politiet om det, og jeg opplever at de har vært flinke, i hvert fall i Oslo-området en 20 års tid, til å være veldig tett på miljøene. De har hatt god oversikt, de er i dialog også med klubbene, setter grenser for dem, samarbeider med kommunen slik at kommunen bruker det som er kommunale verktøyer, og definerer hvordan disse klubbene må opptre for at politiet ikke skal gripe inn. Og de griper inn – senest i februar gjorde de f.eks. et betydelig våpenbeslag i HA-miljøet, i HA-klubben i Oslo. Arbeidet for å hindre rekruttering til gjengene, altså hindre at disse husene, møtestedene landet rundt som er omtalt her, blir steder som også andre ungdomsgrupper som kan føle seg tiltrukket av disse miljøene – hangarounds, som det er sagt – strømmer til, er noe av det politiet har tatt aller mest alvorlig, og de har vært i stand til å ta tak i ungdommer som har vært på vei inn, og advare mot det. Jeg tror vi har bedre informasjon. Politiet har hatt bedre informasjon og vært mye tettere på det miljøet vi snakker om i utgangspunktet i dag, enn på en del av den øvrige alvorlige kriminaliteten som man har kommet inn på senere i debatten. Det gjelder østeuropeiske bandemiljøer, det gjelder mobile vinningskriminelle, det gjelder ulike etniske bandemiljøer, det gjelder også rekruttgjenger som har fått utvikle seg over for lang tid bl.a. her i byen. Jeg tror at det er viktig ikke å skape for mange myter også, for hvis vi monstererklærer noen av disse én-prosent-gjengene for mye, kan det føre til at de faktisk blir mer tiltrekkende for enkelte elementer i Norge som har de sidene. Det kan også føre til at de som skal stille opp som vitner, de som skal gi informasjon til politiet om disse gjengene, kan bli for skremt. Og én av de tingene i omtalen av én-prosent-miljøene den senere tiden som jeg synes vi bør ta veldig alvorlig, er beskrivelsen av hvordan de er i stand til å skremme vitner, i stand til å skremme folk fra å si noe om virksomheten. Representanten Oktay Dahl nevnte at de kunne le av oss. Jeg tror én av de tingene de har kunnet le av, er når de har sett at saker som politiet har jobbet med, f.eks. alvorlige narkotikasaker, har måttet legges bort fordi man ikke har vært i stand til skjule informasjon til inngangen til sakene på en betryggende måte på grunn av truslene som bl.a. disse én-prosent-miljøene er i stand til å stille opp med. Så oppfølgingen av den NOU-en som har vært ute til høring, fra Metodeutvalget, som handler om kildebeskyttelse, beskyttelse av vitner, beskyttelse av annen type informasjon som politiet trenger for å jobbe med denne typen miljøer, blir en veldig viktig sak i forhold til hvordan vi skal jobbe med organiserte kriminelle miljøer. På samme måte tror jeg de vil le av oss hvis vi gjør feil når vi nå skal behandle spørsmål om lagring av trafikkdata. Hvis det blir sånn i Norge når f.eks. mobile vinningskriminelle opererer landet rundt, og vi tar dem i ett tilfelle og får tak i en mobiltelefon, at vi ikke er i stand til å spore dette tilbake og gå tilbake i flere måneder, som vi vil trenge for å se hvordan de har operert landet rundt, og for virkelig å rulle det opp, så vil de le av oss. Så jeg tror en viktig side ved dette handler om metoder.