Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Jeg har i forbindelse med programarbeid i Oslo Arbeiderparti i høst ledet et arbeid på området barn og unges oppvekstvilkår. Vi brukte veldig mye av tiden på å gå ut i miljøene. For å kunne utarbeide forslag til tiltak for bedrede rammebetingelser for storbyens oppvekstmiljø var vi opptatt av å finne ut hvordan virkeligheten så ut. Vi var bekymret for volden utført av stadig yngre barne- og ungdomsgjenger. Vi ville finne ut av den reelle hverdagen til jenter med innvandrerbakgrunn. Vi ønsket å få vite hvordan politiet drev forebyggende ungdomsarbeid. Det ble en spennende reise – inn i både kjente og ukjente områder. I Søndre Nordstrand bydel fikk vi vite at bydelen, som for øvrig har 30 000 innbyggere fordelt på 10 500 husstander, har 58 forskjellige språkgrupper og 33 ulike trossamfunn, at det bor flere pakistanere og somaliere på Søndre Nordstrand enn i en stor somalisk eller pakistansk landsby. Vi fikk høre om ungdomsgjenger og om en prekær mangel på barnehager. Men vi fikk også se hvordan bydelen prøver å få til mer fleksible barnehageløsninger og maksimalt utnytter flerbrukshuskonseptet for å få til tilbud både til barn og unge. Vi fikk høre om fredags- og lørdagstreff for fremmedspråklige kvinner med førskolebarn, om åpen barnehage noen timer i uken for foreldre og barn – et tilbud som fanger opp bl.a. problemfamilier. På Stovner politistasjon fikk vi se video om hvordan stasjonen – for øvrig på statlige storbymidler – tar med ungdom med et desperat behov for voksenkontakt på weekendturer på landet for bl.a. å ri og stå på vannski. Ved flere bibliotek som har hatt lekselesingsprosjekter, lærte vi at for jenter med muslimsk bakgrunn er bibliotekene fristeder. Her kan de gjøre lekser; de får sjelden verken lov eller mulighet til det hjemme. Vi hørte om ungdomsskoleelever som var briljante i matematikk, men som ikke skjønte oppgaveteksten – og hjemme snakket ikke familien norsk. I fritidsklubbene hørte vi om muslimske gutter som delte ut løpesedler på urdu, som omtalte jentene fra samme miljø som horer fordi de gikk på videregående skole, og om gutter fra innvandrermiljøer som ikke får satt rammer tilpasset norsk hverdag og norske regler, og som derfor mister respekt nettopp for regler, rammer og lover i Norge. Skal vi forebygge ungdomskriminaliteten i storbyene, må vi vite noe om de strukturelle utviklingstrekkene som skaper volden. Vi må finne ut hvorfor vi har problemer med å gjøre barn fra enkelte etniske miljøer funksjonsdyktige i vårt samfunn. Et eksempel: Mens vi har satt inn store ressurser på å sikre innvandrerjentene god skolegang, med mulighet for jobb eller høyere utdannelse, får vi nå et innsyn i hvor omfattende arrangerte ekteskap og tvangsekteskap er. Jeg må tilstå at jeg gråt da jeg leste Hege Storhaugs bok om 17-årige jenter som blir giftet bort til menn som verken kan norsk eller vet noe om norsk kultur, og som nekter dem å fullføre videregående skole, om lærere som har jentenes fortrolighet, som møter en stengt dør i barnevernet, med beskjed om at dette skal de ikke blande seg opp i, for dette er kultur. Det er den misforståtte kulturrelativismen som har preget enkelte kulturradikalere og akademikere i en 20-30-årsperiode. Arbeiderpartiet har i komiteinnstillingen foreslått en rekke utmerkede tiltak for å bedre oppvekstvilkårene og forebygge ungdomsvold – fritidstilbud, klubber i sentrum, natteravner, tverrfaglig samarbeid mellom skole, politi, barnevern og bydel, utvidelse av voksenkontakt, bare for å nevne noen eksempler. Det er ingenting ungdom har mer behov for i storbyen enn voksenkontakt. Videre har vi foreslått kriminalitetsforebyggende tiltak rettet mot barn og unge i risikosonen. Arbeiderpartiets forslag fortjener støtte og ikke minst en helt konkret oppfølging. Det er også min utfordring til barne- og familieministeren i dag.