Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-04-04:
Som en følge av krigshandlingene i det tidligere Jugoslavia er over 200 000 mennesker døde eller forsvunnet i Bosnia-Hercegovina alene, mens over én million flyktet til utlandet og halvannen million ble fordrevet i eget land. De materielle ødeleggelser er enorme. Sommeren 1998 innledet serbiske sikkerhetsstyrker en offensiv for å gjenetablere serbisk kontroll over sentrale områder i Kosovo som UCK hadde fått kontroll over. De serbiske styrkene benyttet uforholdsmessig stor makt mot den kosovoalbanske sivilbefolkningen, og mellom 250 000 og 300 000 kosovoalbanere flyktet fra sine hjem, mens et stort antall boliger ble ødelagt. FNs sikkerhetsråd vedtok forgjeves i september 1989 en resolusjon om at krigshandlingene umiddelbart skulle stanse, og de fordrevne måtte få vende tilbake til sine hjem. Etter at NATO 24. mars hadde satt i gang bombing mot Jugoslavia, forsterket Jugoslavia sin organiserte fordrivelse av den albanskættede befolkning. Over 800 000 kosovoalbanere flyktet fra sine hjem til nabolandene, mens mellom 200 000 og 300 000 var på flukt i selve Kosovo. De materielle ødeleggelser var store, fordi serberne systematisk brente kosovoalbanernes hjem. De store økonomiske og menneskelige tap i området kunne i stor grad vært unngått dersom NATO på et langt tidligere tidspunkt hadde stanset serbernes voldshandlinger med militær makt. Når det gjelder både Bosnia og Kosovo, har Fremskrittspartiet gjentatte ganger anmodet den norske regjering om å gjøre sin innflytelse gjeldende i NATO med sikte på å fremskynde en militær aksjon. Disse anmodninger ble i Stortinget møtt med politiske, taktiske og folkerettslige innvendinger som det i dag er interessant å se tilbake på. Norge var sannelig ingen pådriver når det gjelder militær intervensjon i Bosnia og Kosovo, som kunne ha redusert de skadene vi nå er i ferd med å reparere. Fremskrittspartiet er i store trekk enig i den foreliggende melding. Vi vil imidlertid reservere oss mot en utvikling der Norge blir en stor bidragsyter, mens EU i det vesentlige lar det bli med fagre ord. Inntil for kort tid siden var EU-landenes innsats for den såkalte Stabilitetspakten for Sørøst-Europa minimal. Økonomisk sett er det ikke minst EU-landene som har interesse av gjenoppbyggingen i dette området. Fremskrittspartiet har merket seg at meldingen beklager at EU har besluttet at EUs bistand til infrastrukurrelaterte prosjekter i Kosovo skal forbeholdes bedrifter innenfor EU. EU vil også koordinere bistanden til regionen for øvrig. Fremskrittspartiet håper at Norge ikke ender opp som en stor bidragsyter til en EU-styrt oppbygging i Bosnia og Kosovo. Meldingen viser til at frivillige organisasjoner er betydningsfulle medspillere når det gjelder å kanalisere norske penger. Her mangler det visse motforestillinger. Jeg har snakket med personer jeg vet er godt orientert. De kan fortelle at bortimot 400 private hjelpeorganisasjoner nå er representert i Kosovo, og at mange av dem virrer rundt for å finne noe fornuftig å ta seg til. De belaster kommunikasjoner og opptar hotellplasser, og det arbeidet de utfører, er ofte lite koordinert. Det forhindrer selvsagt ikke at slike organisasjoner selv kan berette at de gjør nyttig arbeid. Det er et vilkår for at de fortsatt skal få penger til sin virksomhet. Systematisk etterprøvelse av hva slike organisasjoner virkelig har utrettet, vil neppe finne sted. Jeg vil ikke med dette ha sagt at ingen frivillige hjelpeorganisasjoner gjør nytte for seg, men det er all grunn til å se kritisk på deres virksomhet, noe meldingen ikke legger opp til. Meldingen fastslår at når det gjelder demokrati- og menneskerettighetstiltak, har norske organisasjoner og miljøer en særlig kompetanse. Mon det? I motsetning til komiteens øvrige medlemmer mener Fremskrittspartiet at Norge ikke bør gå inn for å lette sanksjonene mot Jugoslavia så lenge det nåværende regimet sitter ved makten. Og spesielt mener vi at det ikke er noen grunn til å lette på disse sanksjonene så lenge dette regimet legger vanskeligheter i veien for at kosovoalbanere kan vende tilbake til Kosovo. En slik lettelse av sanksjonene vil etter vår mening være et galt signal, og vil kunne innkasseres som en seier for Milosevic. Jeg viser til at jugoslavisk politi for kort tid siden knuste en uavhengig TV-stasjon i landet, og at ingen av de begrunnelser som lå bak sanksjonene, er bortfalt. Det ble sagt her at korrupsjonen øker på grunn av disse sanksjonene. Det tror jeg ikke man kan finne noe belegg for. Det er veldig mange land som ikke er isolert, hvor korrupsjonen øker, f.eks. i Russland, hvor det for så vidt har vært det vi kaller glasnost, og ganske stor pressefrihet og kommunikasjon med Vesten. Jeg må si at disse sanksjonene bidrar selvfølgelig til å svekke Serbia økonomisk, og det er det all grunn til, for Serbia er en overlegen militærmakt på Balkan og bidrar til en mangel på maktbalanse i området. Bombingen har hjulpet en del, og isolasjonen bidrar selvfølgelig også til å svekke et meget imperialistisk diktatur som hersker der, og som har vist sine hensikter på den aller tydeligste måte i de senere år. Så av den grunn, og så lenge et slikt aggressivt regime, som rår over en så stor militærmakt, ikke på noen måte har endret karakter, så synes ikke jeg det er noen grunn til å slutte med den svekkelsen av dette regimet som en boikott og sanksjoner innebærer. Jeg har med interesse registrert at komiteens flertall også denne gang må ha inn en spesiell bemerkning om at det må legges særlig vekt på arbeid som kan bedre kvinners situasjon. Dette lyder nesten som et slags rituale eller refreng. En komiteinnstilling er liksom ikke helt ferdig før den har fått inn en eller annen form for prioritering av kvinner. Jeg går ut fra at det er Arbeiderpartiets kvinnegruppe som har vært ute med rødblyanten. Når man ser på de enorme lidelser som er påført menneskene som bor i områdene, synes jeg det ville være en bedre rettesnor å forsøke å hjelpe dem som lider mest, enten det er barn, syke, gamle, kvinner eller menn.