Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2014-05-23:
I Norge er det slik at kommunene har opplæringsplikt, altså plikt til å ha en god skole og barnehage der foreldrene kan sende ungene sine og ha tillit til at der får de det maksimale og det beste som er å finne. For det er foreldrene som har hovedansvaret for oppdragelse og opplæring. Skolen skal hjelpe til, og fellesskapet, kommunen, må sørge for å ha ordninger for dette. Samfunnet har altså en forpliktelse til dette. Jeg er svært glad for at dette er tatt opp, for her gjelder det det viktigste vi har, nemlig ungene våre og å gi dem en optimal barndom. Det gjelder også å utvikle potensialet i befolkningen på et så tidlig tidspunkt som mulig, slik at vi får fram det beste med tanke på framtidige arbeidsplasser, innovasjon og levevilkår. Gode pedagoger oppdager hva som skjer i et klasserom. Derfor er det nødvendig med tilstrekkelig voksenkontakt, men også med tilstrekkelig pedagogisk kompetanse, slik at lærerne kan avdekke så tidlig som mulig det som trengs i en klasse. Derfor håper jeg at lærerutdanningen i tillegg til å gi variert allmenndanning også gir studentene en god praksissituasjon. I tillegg må jeg nevne at assistenter som kommer inn i en undervisningssituasjon, ofte kan ha en god realkompetanse og annen sort kunnskap som det kan være svært viktig å ha med i klassen. Dette med tidlig innsats er utrolig viktig for å utjevne sosiale forskjeller. En må gi tidlig språkstimulering og ikke minst skape trygghet. Det er mange unger som er på leit etter trygghet, og det må en klasse og en skole forsøke å gi. Det vil skape mindre frafall i videregående skole noen år senere. Det kan forhindre utstøting av arbeidslivet i voksen alder hvis en har hatt en god barndom med god grunnopplæring, og det kan også gi evne til bedre omstilling og omskolering, for det ser ut til at det er noe som kommer i vår tid og i vårt samfunn. Jeg har selv opplevd å være klassestyrer for 12 elever, og så har jeg også vært klassestyrer – på dispensasjon – for en klasse med 32 elever. Jeg kan derfor si med sikker erfaring at det å ha færrest mulig elever gir økt kvalitet i klasserommet. Da kan du lettere se talenter, du kan se hvem som trenger ekstraopplæring, og du kan se hva som skal til for hver enkelt elev. Senere har jeg vært skoleleder i nesten 30 år for barn og ungdom. Det har vært en stor rikdom, men jeg må si at det er ofte kommuneøkonomien som avgjør hvordan kvaliteten blir til sjuende og sist. Det er klart at skolebibliotek, medietek, hjem og skole og læremidler – alt dette er viktige tiltak, og ikke minst kulturskole. For det som teller til sjuende og sist, er å skape trivsel og lærelyst. Da kan du komme med de grunnleggende ferdighetene, da kan du komme og kreve at de må lære bedre regning, lesing og skriving. Du må ha en god stemning i klasserommet, elevene må kjenne seg trygge og få møte en variert hverdag med situasjonsskifter og godt innhold. Da lærer de, og da kommer de videre. Så til slutt: Hva er da nøkkelen? Etter min mening er nøkkelen det som er disponibelt for kommunene. Det er de sentrale føringene som ligger i klassedelingstall, og i å få økt lærer- og pedagogtetthet. Det tror jeg er nøkkelen. Jeg har lyst til at vi skal se på det som den beste investeringen vi kan gjøre. Det er å øke lærertettheten og sette inn tidlig innsats overfor barn. Det er jeg helt sikker på vil fungere. Det vil fungere med tanke på personlighetsutvikling, det vil fungere til beste for lokalmiljøet, læring, framtidige arbeidsplasser og innovasjon. Hvis du har god trivsel i klasserommet, vil ungene lære de grunnleggende ferdighetene fort, og det stimulerer til lærelyst. Da vil det motvirke kjedsomhet. Så min anbefaling i denne diskusjonen er å styrke lærertimetallet på de laveste alderstrinnene, og det kan en gjøre ved klassedeling og økt lærertetthet.