Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-02-18:
Å miste et menneske som står en nær, er alltid vondt og skjer alltid for tidlig. En kreftpasients sykdomsforløp er kanskje ekstra spesielt – prøver, ventetid, oppturer og til slutt ens livs beste øyeblikk for dem som opplever at kreften er borte. For andre: Flere prøver, mer ventetid, nedturer og ens livs tyngste stunder – fortvilelsen for dem som må ta imot beskjeden om at klokken snart skal slå for siste gang. Norge har et godt helsevesen. Det fins gode behandlingstilbud, og Regjeringen lanserte i 2006 en egen kreftstrategi. Likevel, en sykdom som tar 10 000 liv hvert år, fortjener politisk oppmerksomhet. Jeg reiser denne interpellasjonen for å forsikre meg om at vi gjør det som gjøres kan, og for å diskutere veien videre. Jeg husker at daværende statsråd Sylvia Brustad gikk hardt ut høsten 2007 fordi det var hele 55 sykehus i Norge som opererte tykktarmskreft. Jeg er enig med henne. Kreftkirurgi må samles færre steder av hensyn til kvaliteten. Det ville vært fint om statsråden kunne gi oss en oppdatering på framdriften i dette arbeidet. Kreftforskningen må ha gode vilkår. Forskning bl.a. fra Kreftregisteret har reddet mange liv gjennom mange år. I denne sammenhengen er jeg særlig opptatt av arbeidet for å utvikle og opprette flere kvalitetsregistre under Kreftregisteret, og jeg ville satt pris på om statsråden kunne gi oss en oppdatering også der. Mange av de store krefttypene som tar flest liv, gir i dag etter forholdene gode prognoser, under forutsetning av at kreften blir oppdaget tidlig. Men de samme kreftsykdommene gir gjerne sene og diffuse signaler. Er vi gode nok til å informere dem som er i risikogruppene, om hvilke symptomer de skal være oppmerksomme på? De fire største kreftsykdommene i Norge er prostata-, lunge-, tykktarms- og brystkreft. Vi har et omfattende mammografiprogram som har til hensikt å oppdage brystkreft hos kvinner i en tidlig fase. Det er bra. Men nå dør klart flere kvinner av lungekreft enn av brystkreft. I forrige stortingsperiode så representanten Jan Bøhler på mulighetene for lungescreening, synliggjort i en kronikk i Dagsavisen nyttårsaften 2008. Som medlem i helse- og omsorgskomiteen den gang hadde jeg gleden av å jobbe sammen med ham. Lungekreft har den egenskapen at en stor del av pasientene kan defineres innenfor risikogruppene, f.eks. de over en bestemt alder som har røyket i mange år, som har andre lungeproblemer som KOLS, lungebetennelser eller gjentatt tørrhoste og lignende. På dagensmedisin.no den 22. mars 2007 vises det til en publikasjon i New England Journal of Medicine, der 31 000 pasienter fra Europa, USA, Israel, Kina og Japan deltok i en studie med spiral-CT. Undersøkelsene påviste nesten 500 krefttilfeller. Lungekreft har generelt dårlig prognose, men for disse pasientene var prognosen god fordi sykdommen ble oppdaget tidlig. Budskapet fra en overlege ved Rikshospitalet-Radiumhospitalet HF var at fastlegene bør ha en mer liberal praksis med tanke på å henvise pasienter til røntgen av lungene. Den 3. juni 2009 var det oppslag på aftenposten.no om muligheten for masseundersøkelser for å avdekke tykktarmskreft tidlig. Dette er kanskje det mest aktuelle området for et eventuelt nytt screeningprogram. Ifølge artikkelen har flere andre land i Europa innført screeningprogrammer. Tyskland har nasjonalt program med årlige tester for dem over 50 år, og de anbefaler også tarmkikkertundersøkelse hvert tiende år. Østerrike har tilsvarende tilbud og i tillegg en delvis tarmkikkertundersøkelse hvert femte år. Storbritannia har nasjonalt screeningprogram for dem mellom 60 og 69 år, med test annethvert år. I artikkelen blir det også vist til en gjennomgang Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten har gjort på oppdrag fra Helsedirektoratet, som viste at masseundersøkelser der man tester for blod i avføring, kan redusere dødeligheten av tykk- og endetarmskreft med 15 pst. Det tilsvarer godt over 200 liv hvert år. Statsråden lanserte nylig et nasjonalt handlingsprogram innenfor prostatakreft. Prostatakreft rammer bare menn, men er likevel den mest utbredte kreftformen i Norge med over 4 000 tilfeller hvert år, flere diagnoser enn noen annen kreftform isolert sett gir for kvinner og menn til sammen. PSA-screening av menn med sikte på tidlig oppdagelse av prostatakraft er omstridt, og det er forskjellige faglige tilrådninger i USA og i Europa. I USA er over halvparten av menn over 50 år testet med PSA-screening, mens PSA-screening ikke er like sterkt tilrådd i Europa. Selv om PSA-screening kanskje ligger bak lungekreftundersøkelser og i hvert fall bak tykktarmskreftundersøkelser i løypa, mener jeg det i hvert fall er viktig at alle menn har muligheten til å ta en slik test, og at det går systematikk i det for dem som er arvelig belastet, eller der det er mistanke etter undersøkelse. Jeg forstår at screening er et omdiskutert virkemiddel. Screeningundersøkelser kan framkalle frykt hos pasientene. Man risikerer overdiagnostisering og at mennesker får en kreftdiagnose som er feilaktig eller unødvendig – eller motsatt, at screening gir falsk trygghet, hvis den ikke avdekker noe ondartet som faktisk er der. Likevel, gjennom mammografiundersøkelsene har en lang erfaring med overdiagnostisering, og jeg er ikke kjent med at det er politisk uenighet om at tilbudet skal fortsette. Den frykten mange opplever ved å la seg undersøke, må veies opp mot den frykten mange opplever etter at en reell diagnose har rammet dem selv eller familien. Frykten for undersøkelse er forbigående, sorgen over å miste noen sitter for alltid. Dessuten er ikke noen av disse problemene nye. Helt fram til 1980-tallet kjørte man rundt med busser og tilbød skjermbildeundersøkelser for å kontrollere lungene i arbeidet mot tuberkulose. Ifølge St.meld. nr. 16 for 2002–2003 ville fullt utbygde screeningprogrammer for brystkreft, tykktarms- og endetarmskreft og livmorhalskreft kunne forebygge 6 pst. av det totale antallet kreftdødsfall, noe som den gang betød omtrent 600 kreftdødsfall i året. Jeg synes en kreftpasient jeg kjenner og regner som en venn, plasserte bevisbyrden rett sted: Hvis screeningprogrammer kan redde flere hundre liv i året, skal en ha forferdelig gode argumenter for å la være. Det aller viktigste poenget er likevel at mange allerede får tatt CT-spiral, tarmundersøkelser eller PSA-screening. Et screeningprogram tar vare på dem som ikke vet om mulighetene. Friske mennesker får tilbud om helsesjekk. Det innebærer et likebehandlingsprinsipp. Skulle slike programmer bli innført, er det et vesentlig poeng at samfunnet da må gis mulighet til å evaluere effektene av det. Det betyr komplette registre med komplette data. I en episode av TV-serien «The West Wing» forbereder president Bartlet talen om rikets tilstand og krever å ta med et ambisiøst avsnitt om å kurere kreft innen ti år. Når realismen innhenter dem, blir avsnittet slettet fra talen før presidenten skal på talerstolen. Ingen politiker kan love en kur mot kreft. Men som mennesker trenger vi månelandingsprosjekter som holder oss i gang. Eller som det ble sagt i TV-episoden: I 1940 var ikke våre væpnede styrker blant de tolv mest imponerende i verden, men vi skulle åpenbart kjempe en stor krig. Roosevelt sa at USA skulle produsere 50 000 fly i de neste fire år. Alle trodde det var en vits. Og det var det. For det viste seg at vi produserte 100 000 fly. Jeg vil avslutte med å reise enda en debatt. Hva er det som bestemmer hva som skal få oppmerksomhet? Hva er det som påvirker beslutninger og prioriteringer? Hva er det som påvirker politikere, fagfolk, forskere og legemiddelindustrien? Får sykdommer som rammer grupper med høy sosial status, større oppmerksomhet enn andre? Er noen kreftsykdommer forbundet med skam eller stemplet som selvforskyldte? Og i så fall: Forskes det like mye på disse som på andre diagnoser? Får lungekreft den oppmerksomhet pasientene fortjener, gitt over 2 000 døde hvert år? Opplever mennesker det som tabubelagt å snakke om prostatakreft eller om livmorhalskreft? Har framgangen innenfor noen sykdomsgrupper de siste tiårene, og mangel på framgang innenfor andre, sammenheng med hvor spennende det er å behandle dem, rent faglig? Er det lettere å skape oppmerksomhet rundt et helsetilbud hvis det består av et produkt som kan selges – en vaksine eller et legemiddel – enn hvis det ikke er pengeinteresser bak? Og hvordan fortsetter vi det gode arbeidet som er påbegynt, for å motvirke sosial ulikhet også innenfor kreftområdet, for å sikre at ingen står med lua i handa i helsedebatten?