Henrik Asheim (Høyre), 2016-10-11:
Meld. St. 28 for 2015–2016 er kanskje den viktigste saken som vi i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen kommer til å behandle gjennom hele denne stortingssesjonen. Gjennom denne meldingen både fornyer og videreutvikler vi Kunnskapsløftet, og vi gir noen viktige signaler om hvilke kompetanser elevene kommer til å trenge for fremtiden. Ikke minst vil jeg gi ros til regjeringen for å ha lyttet til mange av de tilbakemeldingene som skolen over tid har gitt, om hvilke utfordringer og muligheter både lærerne og elevene står overfor i fremtiden. La meg allikevel begynne med å trekke noen lange linjer tilbake til da Kunnskapsløftet ble utarbeidet og implementert. På begynnelsen av 2000-tallet fikk man det som litt tabloid ble kalt for PISA-sjokket, men som egentlig avdekket at for få elever i Norge lærte grunnleggende ferdigheter. Man avdekket f.eks. at hver femte elev, etter å ha gått ti år i norsk offentlig skole, ikke kunne lese og skrive godt nok, og at mange dermed droppet ut av videregående skole fordi de hadde manglende grunnleggende kompetanser. Derfor ble Kunnskapsløftet, som var et arbeid som ble igangsatt av Bondevik II-regjeringen og Kristin Clemet, et omfattende arbeid som resulterte i kanskje den viktigste sosiale reformen vi har vedtatt på 2000-tallet. Det var to viktige elementer som preget Kunnskapsløftet. For det første skulle man gjenreise tilliten til læreren. Før Kunnskapsløftet ble implementert, var læreplanene veldig detaljerte når det gjaldt hvilke metoder lærerne skulle bruke for å undervise elevene. Det som ikke var spesielt detaljert i læreplanene, var hva elevene faktisk skulle ha lært når timen var slutt. Dette snudde man trill rundt på ved å si at lærerne hadde metodefriheten, men man var tydelig på hvilke kompetanser elevene skulle sitte igjen med etter endt skoledag. Det andre prinsippet var at for å kunne slippe skolen fri, for at lærerne skulle ha denne handlefriheten, og for at kompetansemålene skulle følges opp, måtte man også kartlegge kunnskapene i skolen. Før Kunnskapsløftet var det nesten ingen kartlegging av elevenes kompetanse. Det at vi den gangen hadde ganske opphetede debatter om nasjonale prøver og kartlegging av elevenes læring, kan nå virke litt rart å tenke på, for i dag er det en ganske omforent enighet om dette. Så ser vi at resultatene av Kunnskapsløftet begynner å synes, ikke minst i lesing, hvor elevene nå leser stadig bedre. Nå skal vi altså videreutvikle Kunnskapsløftet. Med denne saken legger kunnskapsministeren opp til en fornying som har vært viktig, nettopp fordi en reform som har fungert, også må justeres underveis. Det er ingen ting galt i å erkjenne at samfunnet utvikler seg, og at reformer også kan trenge justeringer for å fungere. Generell del i læreplanen er f.eks. fra 1993, og det er all grunn til å anta at det har skjedd en hel del endringer både i skolen og i elevenes hverdag. Vi har blitt et mer flerkulturelt samfunn, et samfunn hvor informasjonen er langt lettere å få, men det skaper også nye utfordringer som skolen må kunne svare på. I denne sammenheng vil jeg videreføre litt av det som også saksordføreren sa. Jeg vil takke komiteen for godt samarbeid, og ikke minst saksordføreren for å ha loset en stor og komplisert sak gjennom komiteen på en måte som gjør at vi har blitt enige om veldig mange av de store linjene. Det gir ro i et så viktig dokument, en ro som både skolen, lærerne og elevene fortjener. Vi skal altså gi noen tydelige råd om hvilke kompetanser man skal ha fremover, og i forlengelsen av det skal vi også rydde i antallet kompetansemål. Det er mye som tyder på at med Kunnskapsløftets filosofi om nettopp handlefrihet for lærerne, men med klare mål, har det blitt veldig viktig å få «sin» sak inn som et eget kompetansemål. Jeg tror det ikke bare er jeg fra Høyre som i denne saken har hatt møter med veldig mange som er for å redusere antall kompetansemål, men veldig imot å fjerne «sitt» kompetansemål – akkurat som det er stadig flere som jeg har hatt møte med, som etterlyser flere fag inn i skolen, dvs. «sitt» fag inn i skolen. Av og til har jeg lurt på om det er nok timer i døgnet til å gi alle som ønsker seg et nytt fag, det faget de ønsker seg. Derfor har det fra Høyres side i behandlingen av denne saken også vært viktig av og til å kunne si nei, ikke fordi ikke intensjonen er god eller fordi ikke saken er viktig, men for ikke å gå i den samme fellen som vi forsøker å fjerne, nemlig at vi fyller skolen med nye mål, nye ideer, nye fag, når vi egentlig ønsker å gi lærerne og elevene friheten og muligheten til å fordype seg og drive dybdelæring innenfor noen klare kompetanser. Innstillingen er, som jeg har sagt, omfattende. Det er gledelig å merke seg at regjeringens stortingsmelding i det store og det hele får tilslutning fra Stortinget. Prinsippene for endring av læreplanen blir vedtatt i dag. Det er også sånn at prinsippene for generell del, inkludert tidsplanen som regjeringen legger opp til, blir godtatt – med et verdiløft. Det vil helt sikkert Kristelig Folkepartis representant utdype nærmere i sitt innlegg. Det blir tilslutning til en økt fleksibilitet i timefordelingen, men dette ber samtidig flertallet om at regjeringen kommer tilbake til Stortinget med, for å redegjøre for hvordan man kan øke fleksibiliteten uten at det går utover de praktisk-estetiske fagene. For dette er fag som har fått økt tilslutning, både i meldingen og i komiteens behandling, på en slik måte at det er viktig at ikke økt frihet for skolen nå setter det tilbake. Det er også støtte for å dele kunst- og håndverksfaget, men det er et viktig premiss, også fra Høyre i denne sal, at det ikke skal gå på bekostning av håndverksfagets kvalitet. Det vi ikke får flertall for, dvs. det Høyre og Fremskrittspartiet ikke får flertall for, er kun én sak, og det er å innføre eksamen i alle tre fellesfag i ungdomsskolen i 10. klasse. Det beklager jeg, for jeg mener det ville vært både mer rettferdig og mer ryddig for elevene når de begynner på ungdomsskolen i 8. klasse, å vite hva de skal opp i eksamen i i 10. klasse, i stedet for å sitte i den aulaen, som jeg tror mange av oss har gjort, og håpet på ikke å bli trukket ut, for så å få panikk og lese de siste to dagene. Men når det flertallet ikke kommer, er ikke dette noe stort nederlag heller. Det er et signal fra flertallet i Stortinget og dermed bare å legge bort for denne gang. Så får man ta en ny runde etter valget neste høst. Det er også slik at de fire samarbeidspartiene har blitt enige om at man skal gjennomgå kvalitetsvurderingssystemet. La meg likevel presisere at dette ikke er en kritikk av at vi har kartlegging og nasjonale prøver. Tvert imot var det, som sagt, et av de viktige grepene som Kunnskapsløftet tok. Men det er helt klart at vi også i den saken hele tiden må vurdere om disse prøvene treffer riktig, om de kartlegger det vi ønsker å få kartlagt. Stortinget ber også regjeringen om å gjennomgå vurderingspraksis på standpunktvurdering og eksamen. Tidligere har også Utdanningsdirektoratet avdekket at det er en viss forskjell på fastsetting av standpunktkarakterer ute i skolen, at kompetansen varierer, og det er en naturlig oppfølging av dette. Så til læreplanene og behandling av disse. Det klare, store flertallet i Stortinget sier at læreplanarbeidet fortsatt skal gjøres ute i skolene. Samtidig erkjenner vi det som mange lærere spiller inn, nemlig at dette for mange blir et veldig stort arbeid, og at ikke alltid kompetansen er god nok ute i skolene til å lage de gode, lokale læreplanene. Derfor oppfordrer vi til mer støttemateriell og også en del nasjonale tilbud til hvordan dette kan gjøres. Men jeg vil advare mot å svinge pendelen den veien som Arbeiderpartiet nå foreslår, nemlig å gå tilbake til nasjonale læreplaner, for det kan ikke være slik at alt som tar tid, er en tidstyv. Noen ting man gjør i skolen, gjør man også fordi det blir bedre der ute. Jeg er helt overbevist om at mellom store, nasjonale, vedtatte læreplaner og det at man ute på den enkelte skole, i det enkelte fagfellesskapet, kan utvikle sine læreplaner, blir det siste det beste resultatet, også for elevene. Derfor vil det ikke få flertall i dag. Til slutt to stemmeforklaringer på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet. Vi kommer, selv om vi ikke sier det i innstillingen, til å stemme for III, som handler om at lærernes skjønn og faglige kompetanse skal være avgjørende. Det oppfatter vi egentlig ikke som noen stor endring, og vi mener at dette heller ikke trekker i en annen retning enn det stortingsmeldingen gjør. Derfor støtter vi dette, og det er på mange måter en videreføring av Kunnskapsløftets viktige prinsipp. Høyre og Fremskrittspartiet kommer også til å stemme for VI. Ettersom vi sammen med Venstre har sagt at vi ber statsråden komme tilbake med en oversikt over hvordan man kan sikre de praktisk-estetiske fagene selv om fleksibiliteten øker, betyr det at vi også synes det er naturlig at statsråden kommer tilbake med en plan. Dette vil derfor få tilslutning fra regjeringspartiene.