Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2016-10-20:
Det norske oljeeventyret startet i 1969. Tuftet på krav om lokalt innhold i samspill med internasjonale aktører vokste det fram en leverandørindustri som er blitt verdensledende, bygget på århundrer med norsk skipsfartskompetanse. Oljehistorien er ikke uten offer og tragedier, senest i mai år ble vi minnet på det, men norsk oljehistorie har også gitt oss en økonomisk velstand få kunne se for seg i 1969. Fram til 2007 var det to store aktører på norsk sokkel: Statoil og Hydro. Ved fusjonen ble strukturen på norsk sokkel dramatisk endret, og ett selskap ble veldig dominerende. Det var mange som advarte mot denne fusjonen, hvor hensynet til å skape en internasjonal aktør veide tyngre enn konkurransen på norsk sokkel. Stortinget uttrykte også selv en bekymring for hva dette ville ha å si for konkurransen og vilkårene for leverandørindustrien. Tema for denne interpellasjonen er konkurransesituasjonen på norsk sokkel, og det er unødvendig for meg å bruke tid på å fortelle en statsråd fra Høyre om fordelene med sunn konkurranse. Når jeg er inne på avgrensninger, er det et klimaperspektiv her også. Vi har produsert olje i 45 år, og gjennom politiske klima- og miljøkrav har vi presset fram grønnere løsninger enn det er mange andre steder i verden. Det er meget bra. Før jeg går videre, er det viktig for meg å understreke at Statoil har vært en suksesshistorie for Norge og skal også i framtiden være et lokomotiv på norsk sokkel. Det er dyktige mennesker som arbeider i Statoil, og de er proffe operatører. Det er ingen uenighet om at det dramatiske fallet i oljeprisen må gi kutt i kostnader. Spørsmålet vi må stille oss, er hvordan og på hvilken måte kostnadene kuttes. Ved fusjonen av Statoil og Hydro uttalte en samlet komité: «Komiteen vil understreke viktigheten av at myndighetene følger utviklingen i leverandørindustrien og forholdet mellom det sammenslåtte selskapet og leverandørindustrien i tiden som kommer. Komiteen forutsetter derfor at departementet er i løpende dialog med leverandørindustrien om utviklingen innenfor disse områdene, og at departementet på egnet vis rapporterer om hvordan situasjonen for leverandørindustrien utvikler seg.» Gjennomgangen som regjeringen foretok i 2009, kom i en tid som var sterkt preget av at det var oppgangstider. Jeg mener tiden er moden for en ny gjennomgang av konkurransesituasjonen på norsk sokkel – ikke fordi jeg ikke ser at vi trenger omstilling, ikke fordi jeg mener aktivitetsnivået skal holdes kunstig høyt, tvert om, men fordi jeg ønsker å legge til rette for at vi også i framtiden har en verdensledende leverandørindustri som nå. Da er vi avhengig av at den kompetansen bedriftene har, ikke forsvinner, og at bedriftene heller ikke forsvinner gjennom at de blir skvist for hardt av en dominerende aktør i bunnen av en konjunktursvingning. Gjennom tildeling av privilegier på 1970- og 1980-tallet, gjennom eierskapsmeldingen og i merknader til fusjonen mellom Statoil og Hydro har Statoil blitt tillagt et større samfunnsansvar enn andre operatører på norsk sokkel. Samfunnsansvaret har vært knyttet til at Statoil, som er en dominerende aktør, skal ha et ansvar utover det rent kommersielle. Det er forventet at Statoil tar ansvar for utvikling av kompetanse i næringen, satsing på FoU, men også sikrer at den norske leverandørindustrien fremdeles videreutvikler seg og styrker sin posisjon. Jeg vil takke statsråden for å ha bedt Konkurransetilsynet ta en foreløpig gjennomgang av konkurransesituasjonen på norsk sokkel. I rapporten fra Konkurransetilsynet ble det hevdet at stor kjøpermakt er positivt for markedet. Jeg undrer meg litt over denne konklusjonen, for bildet er mye mer komplisert enn det Konkurransetilsynet beskriver, noe også dagens oppslag i Dagens Næringsliv fra Statoils direktør selv underbygger. Dette er ikke bare et spørsmål om konkurransejuss, det er også et spørsmål om konkurransepolitikk. Vi snakker om Norges desidert største selskap, som står for 70 pst. av aktiviteten i det som er vår største og mest lønnsomme næring. Dette er den aktøren som har definert mange krav og spesifikasjoner som i noen tilfeller overgår internasjonale standarder, og som leverandørene har designet sine skip, rigger og produkter etter. På mange måter styrer Statoil aktivitetsnivået på norsk sokkel, både gjennom selskapets egne direkte beslutninger, indirekte gjennom sine lisensandeler, og som en konsekvens av at øvrige operatører ser på atferden til den største aktøren før de selv handler. Spørsmålet jeg stiller meg, er om den sterke posisjonen og manglende konkurransen gjør at konjunktursvingningene nå blir større enn det som trengs. Det er et spørsmål som bør være relevant i denne sal, for det er også i denne sal vi vedtar krisepakkene til de regionene som er blitt hardest rammet av den reduserte aktiviteten. En rekke leverandører melder nå om utfordringer i dialogen med en dominerende aktør, som kan flytte egne behov for å kutte kostnader over på sine underleverandører. Jeg hører de samme historiene fra alle deler av leverandørindustrien. For å sette det litt på spissen er det «den tause majoritet» vi snakker om, og det gjør at jeg mener tiden er overmoden for en mer grundig gjennomgang enn det fugleperspektivet Konkurransetilsynet inntok i sin rapport. Det overordnede perspektivet er om vi har en konkurransestruktur som gjør at norsk sokkel fremstår som attraktiv for oljeselskaper, om det er nye små eller om det er de store internasjonale som BP, Shell og ExxonMobil. Historien har vist at de avgjørelsene som politikerne på 1970-, 1980- og 1990-tallet fattet om et rammeverk som dyrket fram samspillet, har gitt grobunn for at innovative framtidsrettede løsninger har blitt utviklet. Når vi nå ser på sokkelen anno 2016, må vi kunne stille spørsmålet: Har vi en lisensstruktur som gir økt konkurranse? Gir rettighetene mellom lisensinnehavere nok og rett konkurranse? Og er plasseringen av eierskapet kombinert med regulatorrollen den rette ut fra konkurransehensyn? Konkurransedirektøren skrev et avisinnlegg samme dag som de leverte rapporten til departementet. Der skriver han at det er positivt at Statoil utnytter sin kjøpermakt. Jeg tror vi skal stoppe litt opp ved uttrykket «utnytte», for slik jeg har lyttet til den situasjonen som er mellom den dominerende aktøren og leverandørindustrien, tror jeg det er nettopp her hunden ligger begravd. Jeg tror alle er enig i at Statoil skal bruke sin kjøpermakt. Dette skaper konkurranse blant leverandører som leder til mer og bedre innovasjon, bedre produkter og omstilling gjennom lavere priser. Det vi diskuterer i dag, er om det er positivt at Statoil, som konkurransedirektøren sier, utnytter sin dominerende posisjon som er skapt av historiske privilegier gitt i denne sal, til å skvise leverandører gjennom bruk av det som mange opplever som ufine metoder, til et punkt der mange kjemper for å overleve. Mange leverandører opplever det nærmest som misbruk av kjøpermakt og opplever liten respekt for inngåtte avtaler og kontrakter. Det er samspillet som har gjort oss gode, og nå er det tegn til at Statoil gjør leverandørindustrien dårlig. Jeg vil si det sånn: Norge er ikke tjent med en situasjon der vi får Kong Salomo og Jørgen Hattemaker.