Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-24:
Psykiske lidelser er en av de store folkesykdommer. Omtrent halvparten av den norske befolkningen vil rammes av en psykisk lidelse i løpet av livet, og én av tre rammes i løpet av et år. Det er derfor på tide at tjenester innen psykisk helse blir en likeverdig del av kommunehelsetjenesten og av spesialisthelsetjenesten. Vi har i dag et kunstig todelt helsevesen: et for somatisk sykdom og et for psykiske lidelser. Jeg mener tida er moden for å se psykisk helse og fysisk sykdom mer i sammenheng. Slik tror jeg vi kan hjelpe flere enn vi kan i dag med våre sektoriserte og fragmenterte hjelpetilbud. Opptrappingsplanen for psykisk helse skulle endre på dette, og i perioden 1998–2008 ble det også kvalitativt og kvantitativt bedre tjenester for mennesker med psykiske lidelser. Opptrappingen ble imidlertid kortvarig, slik det gjerne blir med prosjektbaserte satsinger. De siste åra har det ikke blitt flere, men færre døgnbehandlingsplasser i spesialisthelsetjenesten, uten at det er kompensert med nye tilbud i kommunene. I Venstre er vi derfor veldig glad for den nye regjeringas klare prioritering av psykisk helse og håper at vi kan få en mer langvarig opptrapping av tjenestetilbudet på området. Vi er særlig opptatt av å styrke lavterskeltilbudet i kommunene – ikke minst tilbudet rettet mot barn og unge som er dagens tema. Det er bekymringsfullt når opp mot 70 000 barn, eller 2 300 skoleklasser, har psykiske helseutfordringer som er så store at de trenger behandling. Helsestasjon- og skolehelsetjenesten har i dag ansvar for barn og unge, men mangler ofte ressurser. Et eksempel kom fram i en artikkel i VG mandag denne uka. 1 200 elever på Åssiden videregående skole i Drammen deler på en halv helsesøster. Venstre har derfor fremmet forslag om å øke antallet helsesøstre med 1 000 i løpet av inneværende stortingsperiode. I tillegg til skolehelsetjenesten vet vi at PP-tjenesten – altså pedagogisk-psykologisk tjeneste – i kommunene varierer veldig i kvalitet og omfang rundt i landet. I mange kommuner er det få ansatte, det er stort arbeidspress, og dermed blir det gjerne også lange ventelister for å få utredning og tilsvarende lange ventelister for å få tiltak. I verste fall blir det et helt skoleår å vente, og i et barns liv er det en lang tid å vente et helt skoleår. Foreldre trenger også gjerne hjelp til å være gode omsorgspersoner. Over 100 000 barn vokser opp med foreldre som har rusproblemer eller psykiske problemer og lidelser. Det er derfor viktig at kommunene også har kompetanse og kapasitet til å behandle voksne med psykiske lidelser. I tillegg er det viktig at det legges opp til mer sammenhengende behandlingsforløp både rundt de voksne og familiene. Det kommer også barn til gode når man slipper å banke på så mange dører og ta så mange telefoner til så mange ulike aktører i et sektorisert hjelpetilbud. I mitt eget fylke og nabofylke – i Hedmark og Oppland – er det på gang et samarbeid mellom Sykehuset Innlandet, Fylkesmannen i Oppland og Høgskolen i Lillehammer om en modell de kaller for Innlandsmodellen. I korte trekk handler det om å få satt inn tiltak tidlig og skape en sammenhengende behandlingslinje for barn som er i en kritisk livssituasjon. Det krever faglig innsikt, samt at hjelpeapparatet spiller sammen. De kommunale helsestasjonene, jordmortjenesten, helsesøstre, barnevernet, BUP ved sykehusene, ungdommens helsestasjon og utekontakter er ofte de mest sentrale aktørene. Sammen har de utviklet en standardisert behandlingslinje og en kompetanseplan. Kommunene i Gudbrandsdalen har som de første vært gjennom en kursserie for å bli kjent med behandlingslinjen, oppdatere sin kunnskap og koordinere sin innsats. Dette er et viktig nybrottsarbeid også på landsbasis, for selv om innsatsen er i tråd med nasjonale føringer og ønsker, har det vist seg krevende å få til i praksis alle disse aktørene imellom. I tillegg til den faglige kompetansen legges det i Innlandsmodellen vekt på erfaringskunnskap. I praksis betyr det bl.a. at barn blir tatt med på råd og på utviklingsarbeid. Dette synes jeg er et veldig spennende arbeid. Slik blir barna en ressurs både i eget liv og for andre. Barn har gjerne mer i seg enn vi voksne tør å ta i bruk. Blant annet blir både pedagogiske metoder og nye medier tatt i bruk for å få barn i tale, som er særlig viktig, og for å gi dem evne til mestring. Behovet for samhandling er stort når vi snakker om psykisk helse og barn og ungdom. Dette trekkes også fram at Mental Helses ungdomsorganisasjon som en av de store utfordringene på området. Noen kommuner har også fått det til ved å etablere Familiens hus eller liknende samordnede tjenester, hvor man har klart å samordne kommunale tjenester rettet mot barn og unge og deres familier. Slik kan vi unngå å sektorisere hodene til barna våre som ofte blir henvist på kryss og tvers til ulike hjelpetilbud. Det er helheten i tilbudet som er viktig, og det er avgjørende at også statlige myndigheter samarbeider. Den tverrdepartementale satsingen med strategiplan for barn og unges psykiske helse er nå fra 2006. Jeg mener det er på tide å se på den og gjenta et krafttak også i de statlige etatene for barn og unge og håper at statsråden vil vurdere en slik strategiplan. Når det gjelder Samhandlingsreformen, har den sitt viktigste utgangspunkt i kronisk sykdom for voksne og eldre. Vi må ikke glemme at vi også har mange små i våre kommuner og i vårt samfunn, og det er viktig å løfte fram også de utfordringene som barn og unge har. Ungdom er også viktig. Et utvidet tilbud på kvelds- og helgebasis innenfor DPS og ambulante team er viktig. En selvmordstanke kommer ikke alltid på dagtid, og i verste fall er man kanskje på skole uten tilgang til helsesøster. Helsestasjon for ungdom er viktig, og det kommer nye medier som ungdom er flinke til å ta i bruk. Særlig interessant er det at tekstbaserte tilbud innenfor chat og Internett kan være veldig nyttige virkemidler overfor særlig ungdom. Så det er mitt ønske at også staten bidrar, slik at kommunene og statlige etater får handlingsrom til å utvikle nødvendige tjenester til barn og unge og deres familier. Det trengs et krafttak – gjerne en opptrappingsplan – men den må være langvarig og gjerne for en hel generasjon framover.