Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-01-17:
Etiopia er eit av verdas fattigaste land, og utviklinga i landet er motsetningsfull. På den eine sida kan me glede oss over økonomisk framgang og forbetring i skoledekning, vaksinedekning og matsituasjon. På den andre sida viser landets myndigheiter autoritære trekk, det er ingen effektiv kamp mot korrupsjon, og tilgangen til bistand er misbrukt i regjeringspartiets kamp for å halde opposisjonen nede. Både Human Rights Watch og Riksrevisjonen la i oktober fram kritiske rapportar om situasjonen i Etiopia. Dette var noko både me i Kristeleg Folkeparti og andre reagerte på. Lat meg derfor takke utanrikskomiteens leiar for at ho har fremma denne interpellasjonen. Eg vil også takke statsråden for eit svar som belyste mange viktige og vanskelege spørsmål. Dette viser at det er dilemma ein framleis må jobbe med. Bistanden til Etiopia er humanitært viktig. Det står fast. Bistanden til Etiopia har redda liv og bidrege til ei betre evne til å takle svoltkatastrofar. Det står også fast. Men innretninga av bistanden og myndigheitenes bruk av han er absolutt diskutable størrelsar. For bistand må leggje til rette for at menneskerettane kan bli følgde, og at det blir bygd opp demokrati. Skal me hjelpe dei mest utsette menneska i nokre av verdas fattigaste eller mest konfliktfylte land, må me leve med at verkelegheita ofte er både motsetningsfull og krevjande. Eg trur ei slik erkjenning er viktig, og det må leie oss til å vere audmjuke overfor utfordringanes kompleksitet, men det må ikkje leie oss til å bli likeglade eller mindre solidariske. Frå Kristeleg Folkeparti si side har me notert oss Etiopias kraftige økonomiske vekst dei siste fem åra. I tre av desse åra var veksten over 10 pst. Talet som lever for mindre enn ein dollar om dagen, har falle betydeleg, ifølgje myndigheitene, frå 44 pst. i 2000 og til 33 pst. i 2007. Trass atterhald om at tala er nøyaktige, har Etiopia faktisk ei moglegheit til å klare det første av FNs tusenårsmål, om å halvere talet på fattige barn innan 2015. Det er opplyftande. Men medaljens mørkare side er at regjeringspartiet har bygd ut eit stadig meir autoritært styre. Etter det omstridde valet i 2005 blei rundt 200 opposisjonelle drepne i harde angrep på demonstrantar. Også Noreg har fått merke regimets harde side. I 2006 blei to norske diplomatar ved vår ambassade i Etiopia utviste. Det er uakseptabelt at myndigheiter tyr til maktmisbruk ved fordeling av nødhjelp. Det er sjølvsagt eit effektivt pressmiddel for å kapre stemmer i val. Human Rights Watch rapporterer om ustrakt maktmisbruk ved myndigheitenes fordeling av bistand: Folk som er lojale mot regjeringspartiet blir belønna, mens politiske motstandarar blir straffa eller ikkje får mat og jordbruksressursar som kunstgjødsel, såkorn, mikrokreditt, arbeid og opplæringsmoglegheiter. Det blir diskutert om dette er eit systematisk og sentralt leidd maktmisbruk eller ein serie enkeltståande episodar av udisiplinerte lokalmyndigheiter. Men me veit at regimet i 2009 vedtok ei ny lov som forbyr ikkje-statlege organisasjonar som jobbar med menneskerettar, godt styresett og konfliktløysing, dersom dei tek imot meir enn 10 pst. av si finansiering frå utanlandske kjelder. Det er dessverre ein indikator på at kritikken har mykje for seg. Det er minst to dilemma som givarlanda står overfor. For det første det humanitære dilemmaet: Me har ei moralsk plikt til å hjelpe fleire millionar nødlidande som kjempar for livet, og å lyfte store folkegrupper ut av fattigdom ved å fremme landets økonomiske utvikling. Men den som framfører skarp kritikk, kan risikere mottiltak som avgrensar moglegheita til å hjelpe uskyldige ofre. For det andre det meir storpolitiske dilemmaet: Etiopia er ein viktig strategisk alliert i kampen mot islamistiske, militante grupper på Afrikas Horn, f.eks. i Somalia. Å setje relasjonane til Etiopias myndigheiter på spel kan vere med på å svekkje moglegheitene for å lykkast i den kampen. Slike dilemma krev klokskap, ikkje lettvinte løysingar. Me må ikkje pynte på verkelegheitsbiletet av taktiske grunnar. Men me må kanskje leggje om bistanden og velje andre kanalar for å få jobben gjort. Me må tore å gå inn i kritikken som her kjem, men me må ikkje slutte å vise solidaritet. Det ville vere å svikte medmenneske som er i ein vanskeleg situasjon.