trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
No har saksordføraren, Eirik Sivertsen, hatt ordet. Mange av dei betraktningane som saksordføraren gjer seg i denne saka, er også Framstegspartiet einig i, men vi har likevel kome til ein heilt annan konklusjon enn dei andre partia. Dette er ein prosess som har gått føre seg i mange år. Det er gjennomtenkte søknader. Det er demokratiske val som har gått føre seg, og det er ingen grunn til å tru at dette ikkje er noko som innbyggjarane har tenkt grundig igjennom og kome til ein konklusjon på. Derfor meiner vi at ein ikkje trengjer å gjere denne saka meir komplisert enn nødvendig. Det er altså fire kommunar som har søkt overgang frå Aust-Agder til Vest-Agder. Tre av desse kommunane, Iveland, Birkenes og Lillesand, har hatt folkeavrøysting om dette, og folket har sagt tydeleg og klart ja: Dei ønskjer å skifte fylke frå Aust-Agder til Vest-Agder. Dei vil altså heller vere knytte til Kristiansand enn til Arendal. Det har vore ein demokratisk, langvarig prosess. Ein har hatt eit demokratisk val der eit stort fleirtal i desse tre kommunane har sagt ja. Vi i Framstegspartiet respekterer demokratiet, og vi respekterer demokratiske val og prosessar. Vi synest det er litt trist at dei andre partia ignorerer det. Når det gjeld den siste kommunen som har søkt om å skifte fylke, Evje og Hornnes kommune, har dei ikkje hatt folkeavrøysting. Vi i Framstegspartiet har sagt at vi vil respektere ei folkeavrøysting, uavhengig av resultatet. Vi oppfordrar Evje og Hornnes til å ha ei slik folkeavrøysting. Viss det blir ja, vil vi respektere det, og viss det blir nei, vil vi sjølvsagt respektere det også. Det er altså snakk om demokrati Det er altså snakk om demokrati, og om folkevilje, som er veldig viktig for Framstegspartiet, og som vi set veldig høgt, og vi synest at dette skal respekterast fullt ut, og vi kan altså ikkje sjå nokre gode argument mot det. Det argumentet som blir brukt, er at Aust-Agder fylkeskommune blir svekt. Men det meiner vi er eit irrelevant argument, vi synest ikkje det spelar noka rolle. Framstegspartiet vil uansett avvikle fylkeskommunane som sjølvstendige, administrative og politiske nivå. Og vi synest vel at denne saka illustrerer at dette er eit unødvendig forvaltningsnivå, som er fordyrande, og som er kompliserande, og som skaper problem både i denne saka og i mange andre saker. Derfor har vi fremma forslag om at ein respekterer folkeviljen i desse tre kommunane som har hatt folkeavrøysting, og at vi oppfordrar Evje og Hornnes kommune til også å ha ei folkeavrøysting. I tillegg fremmar vi eit forslag om at Stortinget ber regjeringa starte arbeidet med å avvikle fylkeskommunane som sjølvstendige, administrative og politiske nivå. Avslutningsvis vil eg fremme desse forslaga som Framstegspartiet står bak.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
I denne saka er det altså to forskjellige tema det har vore folkeavrøysting om. Det eine er fylkessamanslåing. Her har det vore eit stort fleirtal i Aust-Agder som har gått imot det. Det respekterer alle parti, inkludert Senterpartiet. Men så har ein då ei anna folkeavrøysting. Tre kommunar har halde folkeavrøysting om dei vil skifte fylke. Den folkeavrøystinga blir ikkje respektert, og her får ein inntrykk av at innbyggjarane i desse kommunane ikkje har skjønt sitt eige beste, osv., som gjer at ein er nøydd til å overprøve det. Spørsmålet mitt til kommunalministeren er då: Kva tid bør regjeringa nekte folkeviljen? Kva skal til for at ein seier at innbyggjarane ikkje har skjønt sitt eige beste, og at ein då set ei demokratisk folkeavstemming til sides?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
Når det gjeld mandatfordelinga, blir jo ho justert kvart åttande år. Så korleis dette vil slå ut i framtida, trur eg ikkje vi skal spekulere i. Den første folkeavrøystinga, som alle respekterer, der ein har sagt nei til fylkessamanslåing, er grei. Eg kan ikkje skjønne at det at 18 pst. av innbyggjarane i Aust-Agder ønskjer å flytte frå Aust-Agder til Vest-Agder, skal bety eit samanbrot for Aust-Agder fylkeskommune. Det betyr i tilfelle at det står veldig dårleg til i Aust-Agder fylkeskommune, viss ei slik endring – at fire kommunar, 18 pst. av fylket, skifter til eit anna fylke – skal øydeleggje for alt. Så mitt spørsmål er: Står det så ille til i Aust-Agder fylkeskommune at om desse tre kommunane går over, vil det føre til fullstendig samanbrot på kort sikt?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
Eg registrerer at kommunalministeren meiner at det blir veldig spinkelt i Aust-Agder viss desse kommunane får lov til å forlate Aust-Agder og gå over til Vest-Agder, slik som dei ønskjer. Det er eit spørsmål om vi ikkje heller skulle sett på fylkeskommunen i staden for å nekte folkeviljen i desse kommunane. Dette er altså kommunar som føler seg meir knytte til Kristiansand enn til Arendal. Ein nektar dei å få gjennomføre ein grundig, demokratisk prosess, og ein nektar dei å flytte til eit anna fylke og få ei sterkare tilknyting til Kristiansand enn til Aust-Agder. Mitt spørsmål til kommunalministeren er: Viss dette blir så spinkelt, at ei lita endring i fylkesgrensa medfører at det blir vanskeleg å halde fylkeskommunen ved lag, burde ein ikkje heller då sett på fylkeskommunen og kanskje avvikla han i staden?
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
Det var representanten Geir Jørgen Bekkevold som fekk meg til å ta ordet, for han hadde problem med Framstegspartiets standpunkt i denne saka. Det synest eg ikkje at han bør ha. Eg synest denne saka eigentleg er veldig enkel. Her er det to folkeavrøystingar. Det er éi folkeavrøysting om fylkessamanslåing, som Framstegspartiet og alle partia respekterer. Så er det tre folkeavrøystingar der det er tre kommunar som ønskjer å skifte fylke, og i motsetning til Kristeleg Folkeparti respekterer Framstegspartiet også desse folkeavrøystingane. Vi respekterer denne demokratiske prosessen, og vi respekterer folkeviljen her. Så seier ein at viss dette skjer, vil det utarme Aust-Agder fullstendig. No tar kanskje ikkje vi dette så tungt som enkelte fylkeskommunetilhengjarar gjer, i og med at vi vil avvikle fylkeskommunen jo fortare jo heller, men eg nektar å tru at det at 18 pst. forlèt eit fylke, skal vere med på å gjere at Aust-Agder nærmast går i oppløysing og ikkje greier å gi tenester til innbyggjarane sine. Eg meiner det er fullt mogleg å respektere begge desse folkeavrøystingane når det gjeld både fylkessamanslåing og fylkesoverflytting. Når det gjeld dette med mandat, midlar, kor mykje ein sparer inn osv., er det noko som blir avgjort med jamne mellomrom. Kor mykje som blir overført til kommunar og fylkeskommunar, er noko ein bestemmer i statsbudsjetta. Når det gjeld mandatfordelinga, er det noko ein gjer kvart åttande år. Så korleis dette vil slå ut ved neste gjennomgang av mandatfordelinga, er sjølvsagt heilt umogleg å vite. Det forundrar meg litt at Framstegspartiet står som det einaste partiet som respekterer folkeviljen når det gjeld desse tre kommunesamanslåingane. Det synest vi er litt trist, men eg er i alle fall glad for éin ting, og det er at Høgre har signalisert støtte til vårt forslag nr. 1, der vi ber regjeringa starte avviklinga av fylkeskommunen. Det gir håp for framtida, håp om at vi etter valet til hausten kan setje i gang ein prosess og få avvikla fylkeskommunen. Då vil også denne saka her vere løyst.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2013-04-30:
I denne saka som gjeld desse tre kommunane som har hatt folkeavrøysting, og som vil flytte frå Aust-Agder til Vest-Agder, er Framstegspartiet det einaste partiet som respekterer og seier ja til folkeviljen, og som støttar denne demokratiske prosessen og denne demokratiske avgjersla som dei har tatt. Når det gjeld det at det også har vore ei folkeavrøysting om fylkessamanslåing, synest eg ikkje vi skal leggje vekt på det. Vi veit at mange av dei som sa nei til fylkessamanslåing, gjorde det på grunn av at dei vil ha bort fylkeskommunen. Eg håpar at vi til hausten skal få eit fleirtal som gjer at vi kan setje i gang ein prosess og avvikle fylkeskommunen som eige administrativt og politisk nivå. Det hadde løyst denne saka, og det hadde også gjort landet betre.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2013-04-30:
Denne saken dreier seg om et ønske fra de fire kommunene Evje og Hornnes, Iveland, Birkenes og Lillesand om å endre fylkestilknytning fra Aust-Agder til Vest-Agder. Det har kommet tydelig fram hvorfor disse fire kommunene ønsker å bli en del av Vest-Agder. Det dreier seg bl.a. om pendlemønster og identitet. Samtidig ville det få omfattende konsekvenser for Aust-Agder fylke dersom en skulle gjennomføre en slik justering av fylkesgrensen. Komiteen har i denne saken vært nødt til å veie motstridende lokale meninger, vedtak og hensyn opp mot hverandre. I Senterpartiet har vi vært veldig opptatt av å høre argumenter fra begge sider før vi falt ned på en beslutning. Etter en helhetlig vurdering har vi kommet fram til at ulempene for Aust-Agder fylke ved en endring av fylkesgrensen er større enn summen av fordelene for søkerkommunene ved en slik endring. Senterpartiet støtter derfor regjeringens forslag om ikke å imøtekomme søknaden om endring av fylkestilknytning. De fire søkerkommunene ønsker tettere integrering med Kristiansand-regionen, noe vi har full forståelse for. Det mener vi er mulig å få til med et utgangspunkt i dagens fylkesgrense hvis kommunene, fylkene og fylkesmennene går inn for det. Ansvaret for at det skal lykkes, ligger både i Aust-Agder og i Vest-Agder. Et ja til søknaden ville sannsynligvis skapt en dominoeffekt, der flere kommuner hadde søkt seg bort fra Aust-Agder, og der fylket etter hvert ville blitt demontert bit for bit. Det ville ha undergravet Aust-Agder fylkeskommune som tjenestetilbyder og som samfunnsutvikler, og en slik utvikling ville ha vært uheldig for Sørlandet som helhet. Et ja ville også rokket ved mandatfordelingen til Stortinget. Aust-Agder ville ha mistet et mandat uten at Vest-Agder ville ha fått et nytt. Agderfylkene ville samlet sett tapt på dette, og det ville ha svekket sørlandsregionen. I 2011 ble det holdt folkeavstemning om sammenslåing av Agderfylkene, og resultatet viste et klart nei-flertall i Aust-Agder. Det må tolkes som et ønske om å opprettholde dagens fylkesgrense. En eventuell sammenslåing av fylkene på Sørlandet må basere seg på et ønske om dette fra lokalt hold. Senterpartiet ønsker i størst mulig grad å lytte til lokaldemokratiet og så langt det er mulig å følge folkeavstemningen. I denne saken har det ikke vært praktisk mulig å følge alle folkeavstemningene. Vi måtte velge om vi skulle følge avstemningen i fylkeskommunen eller i de fire kommunene. Å følge folkeavstemningen i kommunene ville ha vært å gå på tvers av et tydelig nei-flertall i Aust-Agder når det gjelder fylkessammenslåing. Til tross for mange gode argumenter for å tillate grensejustering har altså hensynet til å opprettholde Aust-Agder som et bærekraftig fylke over tid vært utslagsgivende for vår holdning.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
I forbindelse med søknaden fra de fire Aust-Agder-kommunene om overflytting til Vest-Agder har Arbeiderpartiets kommunalfraksjon besøkt og hatt møter med representanter for begge fylkene og de berørte kommunene. Synspunktene i saken var avhengig av hvor vi befant oss geografisk. Slik jeg oppfattet det, var det geografien som skilte standpunktene, ikke det politiske synet. Denne saken er av en sånn karakter at det ikke går an å finne en løsning hvor det kan oppnås enighet. Det er altså en klassisk politisk gordisk knute. Det er ulike synspunkter i folkeavstemningen, hvor synspunktene står i motstrid til hverandre. Dette har saksordfører Eirik Sivertsen gjennomgått. Regjeringen har vurdert situasjonen nøye og konkludert med at søknadene skal avslås. På vår reise i Agder-fylkene var det helt tydelig at de fleste som vi snakket med og kom i kontakt med, uavhengig av om de var for eller mot at disse kommunene skulle få flytte over fylkesgrensen, ga uttrykk for at det burde være ett Agder-fylke. Jeg tror at noe har skjedd i kjølvannet av denne debatten. Denne saken handler ikke om sammenslåing av Aust-Agder og Vest-Agder. Men det er samtidig et signal om at svært mange av innbyggerne i disse to fylkene oppfatter dette som en region som naturlig hører sammen. Arbeiderpartiet mener at det er behov for endringer i kommunestrukturen for at innbyggerne skal få best mulig tjenester, men også for at kommunene skal være i stand til å utføre alle sine oppgaver. Det samme gjelder for fylkene. Det er endringer som må forankres lokalt, og her er det viktig at lokal- og fylkespolitikerne tar signalene fra egne innbyggere.
Svein Harberg (Høyre), 2013-04-30:
Strukturen i offentlig forvaltning på Sørlandet er en problemstilling jeg kjenner godt. I min tid som kommunestyremedlem, ordfører, fylkestingsrepresentant og stortingsrepresentant er dette det tema som har fulgt meg hele tiden. Det er for så vidt ikke i seg selv negativt at strukturen i offentlig forvaltning diskuteres, og på Sørlandet har det ført til et utstrakt samarbeid på tvers av kommune- og fylkesgrenser. Søknadene fra sørlandskommunene om overgang til nabofylket kommer som en del av og er et resultat av en langvarig debatt og kamp for og imot sammenslåing av Agder-fylkene. Etter en folkeavstemming med et solid flertall mot sammenslåing ble ikke det noe av. Her må jeg bemerke at statsråden feiltolker betydelig det resultatet, for de fleste som jeg har snakket med, stemte imot fordi de ville avvikle fylkeskommunen. Det som imidlertid er viktig for Stortinget å merke seg, er at det nå er mange kommuner rundt om i landet som har ventet på resultatet i denne saken. De vil også endre fylkestilknytningen. Vi får dermed tydelig demonstrert at dagens løsning med tre folkevalgte forvaltningsnivåer ikke lenger har livets rett. Unaturlige fylkesgrenser sett opp mot stadig nye bosettings- og infrastrukturløsninger skaper utfordringer for utdanning, næringsliv og gode løsninger på offentlige tjenester. For Høyre er heller ikke fylkesnivået forenlig med ønsket om å delegere stadig flere oppgaver og avgjørelser til det forvaltningsnivået som er nærmest brukerne. Høyre vil ha et styrket lokalt selvstyre med flere oppgaver og ansvarsområder lagt til kommunene. Oppblomstringen av regionråd og frivillige samarbeidskonstellasjoner rundt om i landet viser at kommunene greier å finne sine naturlige samarbeidspartnere. Knutepunkt Sørlandet er et godt eksempel på dette, der Lillesand, Birkenes og Iveland fra Aust-Agder har funnet det helt naturlig å inngå i et regionalt samarbeid med kommuner på andre siden av fylkesgrensen. Det er da helt naturlig at fylkesgrensen blir en utfordring og ønskes bort. Første ryggmargsrefleks skulle tilsi at søknaden fra de fire kommunene skulle imøtekommes. Det er imidlertid ingen tvil om at en så betydelig overflytting av innbyggere og ressurser til et annet fylke vil gjøre at Aust-Agder, som fra før er et lite fylke, vil få utfordringer med å løse sine oppgaver overfor innbyggerne på en kvalitativt god måte. Nettopp størrelsen og utfordringen med å bygge gode kompetansemiljøer var et viktig moment for mange av oss da vi ønsket å slå sammen de to Agder-fylkene. Et redusert fylke vil forsterke utfordringen. Sterke signaler sier at nye grensekommuner vil søke om å endre denne grensen ytterligere. Dette, sammen med behovet for å se på strukturen i en større helhet, har gjort at Høyre sier nei til søknaden fra kommunene nå. Gjennom å gjøre det legger vi samtidig press på oss selv for raskt å få gjort noe med strukturen og forvaltningsnivåene og overføre mer makt til det lokale selvstyret. Den oppgaven tar vi gjerne på oss etter valget til høsten.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Takk til departementet, statsråden og flertallet i komiteen for en god og fornuftig konklusjon i denne saken. Denne saken har ikke vært enkel – ingen saker hvor en må foreta et valg, er det, og det har en måttet gjøre her. Det har roet seg veldig ned. Det har ikke vært så veldig mye debatt i etterkant. Det tyder nok på at avgjørelsen – som nå også Stortinget tar i dag – er fornuftig. Alle sier at det har vært en god prosess, og det er bra. Det har vært folkeavstemninger med stor oppslutning. Folkeavstemningen om ja eller nei til fylkessammenslåing samlet like mange som stemte, som det ordinære valget gjorde. Det betyr at det er en sak som har engasjert. Men det handler om å velge. En har måttet velge. Skal en høre på folkeviljen i Aust-Agder, eller skal en høre på folkeviljen i de kommunene som har ønsket overgang? Det er umulig å kombinere de to tingene, fordi politikk handler om konsekvenser også. Politikk handler om konsekvenser. Konsekvensen av å si ja til en overflytting er utvilsomt at fylket ville raknet, fordi andre kommuner ville fulgt etter, og en ville halvert Aust-Agders areal og antall kommuner. Ergo ville en tvunget fram en tvangssammenslåing som flertallet av befolkningen ikke ville ha. Det er da jeg undrer meg over Fremskrittspartidemokratiet her i dag, som nekter å velge og foreta politiske prioriteringer, og som sier at dette er to forskjellige temaer. Det er veldig få i Aust-Agder og på Sørlandet som ser at dette er to forskjellige temaer. Alle forstår at dette får konsekvenser, men tydeligvis ikke Fremskrittspartiet nasjonalt. Fremskrittspartiet lokalt har forstått det. Representanten Hagesæter kan kanskje komme ned og drive valgkamp for Fremskrittspartiet i Aust-Agder? Så får en se hvor stor oppslutning han får om synspunktet om at alle skal bli hørt – ergo: noen blir overkjørt. Til representanten Ingalill Olsen: Jeg er ikke sikker på at det er blitt flere som er for. Der tror jeg vi har litt forskjellige synspunkter. Jeg tror tallet mot en fylkessammenslåing er ganske stabilt. Jeg registrerer også at i prosessen var både stortingsrepresentanter og andre fra Vest-Agder veldig på banen og sa at dette må vi få til, men her i salen i dag er det Aust-Agders representanter som er representert, og som er engasjerte, og jeg er glad for at vi i alle fall er enige på benken vår.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Dette var interessant. Dette var høyst interessant. Representanten Hagesæter sier: Vi skal ikke legge vekt på folkeavstemningen om fylkessammenslåing, den er ikke relevant. Ja, det skal bli hyggelig for Fremskrittspartiet å drive valgkamp i Aust-Agder etter den typen uttalelser. Jeg synes heller ikke det er respekt for folkeviljen. Jeg synes det er en selektiv respekt for folkeviljen Fremskrittspartiet her utviser. Det er helt greit å velge – jeg hadde hatt mye mer respekt for Fremskrittspartiet hvis de hadde sagt at de synes det er viktigere at grensekommunene får lov til å melde overgang. Men å hevde at en her ikke må velge, er feil. Politikken har også konsekvenser. Jeg må dessverre – jeg ser jeg har litt tid – ta en liten runde med opplæring når det gjelder lokale forhold. De fire kommunene som har søkt om overgang, får følge av henholdsvis Grimstad, som har en likelydende søknad – det er i hvert fall en viss fare for det – Bygland, Bykle og Valle, hvis de førstnevnte får lov til å få overgang. Det betyr at syv eller åtte av 15 kommuner ønsker overgang hvis de fire får lov til å melde overgang. Det utgjør halvparten av arealet og 30–40 pst. av innbyggerne. Jeg ser at representanten Hagesæter synes dette er flott. Jeg synes ikke det er fint at folkeavstemninger om fylkessammenslåing på denne måten ville blitt undergravd – det er faktisk det som ville blitt resultatet. Så til stortingsmandater. Hvis en går inn på SSBs befolkningsframskrivinger, ser en at det er hevet over enhver tvil at Aust-Agder, med dagens areal og dagens befolkningsutvikling, aldri vil miste et stortingsmandat. Aust-Agder har kun fire stortingsrepresentanter, og det skal svært mye til for at Aust-Agder skal kunne miste et stortingsmandat. Men hvis en mister store deler av arealet, som er en viktig komponent i utregningen av mandater, vil en miste et stortingsmandat. Så her er representanten Hagesæter – for å si det på godt sørlandsk – fullstendig på jordet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Det er helt riktig som representanten sier, at det vi trenger er målrettede tiltak for ungdom spesielt. Det vi har sett på en del Nav-kontorer, er at hvis man plasserer ungdom på 20 år på det samme tiltaket og den samme skolebenken som en godt voksen arbeidssøker, så har man enkelte steder også gode erfaringer med det, men jevnt over ser vi at det er spesielle ungdomstilbud som treffer denne gruppen. Jeg har vært på en del Nav-kontorer og sett på den type ungdomssatsninger, og derfor har vi også forsterket det i statsbudsjettet for inneværende år gjennom en forsterking av ungdomsgarantien. Den skulle jo tidligere gi et arbeidsmarkedstiltak innen seks måneder, og det er et viktig tiltak når det er høy arbeidsledighet, men når arbeidsledigheten generelt sett er lav, har vi nå rettet denne ungdomsgarantien spesielt inn mot dem som trenger ekstra hjelp og støtte. Vi hadde en stor diskusjon i går om attføringsbedriftene. Mange av disse har jo også utviklet spesielle tiltak knyttet til denne ungdomsgruppen, og Nav skal gjøre det i sin oppfølging gjennom ungdomsgarantien. Så ja, vi har spesielle tiltak rettet mot ungdom. Vi har det spesielt i samarbeid med Kunnskapsdepartementet og utdanningsmyndighetene fordi vi ser at det gir en stor effekt. Så jeg mener at det er et helt sentralt tema representanten tar opp, men det er nok ikke slik at norsk ungdom generelt sliter på arbeidsmarkedet, og at det kun er svensker som blir rekruttert i Norge. Svenske ungdommer kommer motivert til Norge, for i Sverige er det mangel på arbeidsplasser for ungdom. De har ført en helt annen arbeidsmarkedspolitikk enn det vi har gjort i vårt land. Vi er glad for å ta imot en del svenske ungdommer til Norge, men vi må også forsterke innsatsen overfor de ungdommene som sliter i det norske arbeidsmarkedet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Jeg vil igjen takke interpellanten for en viktig diskusjon. Bakgrunnen er ungdomsarbeidsløsheten og et udekket behov for kompetanse. Man får nesten inntrykk av at det er en ulempe å være ung. Slik er det jo ikke. Når ungdomsledigheten nesten alltid er høyere enn ledigheten blant voksne, skyldes det at dette er personer som nettopp har avsluttet utdanning, og at de som regel er arbeidsledige over en kortere tid. De aller fleste som kommer inn på et Nav-kontor, skal det Nav kaller «snu i døra»: De får hjelp med en CV, hjelp til å skrive søknader, og så skal innsatsen konsentreres om dem som sliter på arbeidsmarkedet. Representanten viser i sin interpellasjon til Arbeidskraftundersøkelsens tall. Der viser hun til at det er en ledighet på 8,7 pst. eller 33 000 personer. Registrene til Nav viser at ledigheten for dem mellom 15 og 24 år i fjerde kvartal i fjor var på 10 700 personer. I tillegg var 5 400 på tiltak, dvs. at tallene fra Nav bare viser halvparten så mange ledige som det som er den andre undersøkelsens tall. Navs tall viser også en liten nedgang fra året før. Så det er grunn til å tro at dette først og fremst er de som registrerer seg hos Nav, og som har problemer på arbeidsmarkedet. Så er jeg helt enig i at det er viktig å ha på CV-en én spesiell arbeidsgiver. Det er nettopp derfor det er viktig at Nav samarbeider med det ordinære arbeidsliv om tiltak, slik at man har en arbeidsgiver på CV-en, og det at flere av tiltakene skal foregå i arbeidslivet, er derfor viktig. Når det gjelder sosialhjelp, er jeg tilhenger av plikt, men det forslaget som representanten fra Høyre her fremmer, er i strid med det alle Høyre-kommunene i hvert fall jeg har snakket med, har sagt. Hvis en skal stille krav om vilkår for sosialhjelp, må en inn med en rekke unntakshjemler for dem som er eldre, og som skal ha hjelp med strømregningen og andre ting. For meg framstår dette mer som symbolpolitikk enn som realpolitikk. Vi stiller krav til det å få sosialhjelp som aldri før. Det gjelder spesielt de unge. Og det forslaget som representanten fra Høyre her fremmer, som gjelder store kommuner som Oslo, Bergen, Tromsø og Stavanger – styrt av Høyre – er jeg veldig sterkt imot, fordi det fratar kommunene selvbestemmelsen med hensyn til hvem de skal stille krav til. Så det er mye god omsorg i det å sette vilkår, men la kommunene som ser den enkelte, bestemme hvem som har behov for den type krav. Norge har lav ungdomsledighet sammenlignet med andre land, uansett hvilket tallgrunnlag vi bruker, men likevel må vi jobbe for å bli bedre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Jeg vil takke for veldig mange gode innlegg. Sånn som det hørtes ut ganske lenge, var det veldig bred enighet om nettopp det nordiske forsvarssamarbeidet. Jeg har bare lyst til å understreke at når det gjelder den nordiske solidaritetserklæringen, omfatter den ikke militære angrep og har heller ikke gjort det tidligere. Det er ikke noen gravlegging, det er bare en presisering. Flere har vært inne på at dette ikke skal være noe alternativ til NATO. Nei, det er det selvfølgelig ikke. Det ble stilt et spørsmål om hva et nordisk samarbeid skulle være svaret på – hva er Norden svaret på? Jeg vil si at veldig mange har vært inne på alle de positive tingene som kan komme ut av et samarbeid. Det er nettopp det å samarbeide som gjør at vi skal bli bedre og tryggere sammen. Det er det som ligger i alt arbeidet vi gjør i det nordiske samarbeidet. Så dette er absolutt ikke noen nedprioritering av NATO. Det var også en som var opptatt av veteranene, at vi ikke skal slå oss på brystet. Nei, det skal vi ikke gjøre, men vi skal jammen erkjenne hva vi har gjort, og selvfølgelig hva vi skal gjøre videre. Så til en sak som dreier seg om nordisk samarbeid i FN-sammenheng. Det er faktisk ganske viktig. Vi ser f.eks. at de nordiske landene – nå er ikke det FN, men det er NATO – i Afghanistan er fordelt mange steder. Hvis vi vet at vi skal inn og samarbeide i en operasjon, f.eks. dersom det skulle bli aktuelt i Mali – det er noe vi snakker om med de nordiske land – ville det være veldig klokt om man samarbeidet på forhånd både om leir og om alle mulige støttekapasiteter for å kunne utgjøre en større enhet og også for å ha bedre kapasitet sammen. Når det gjelder Sverige og Finland – det har jo vært snakk om å tilpasse seg til NATO – er de partnerland i NATO. På den måten er de også opptatt av å trene og øve sammen med NATO-land – og å tilpasse seg på utstyrssiden. Dette er altså ikke symbolpolitikk, det er absolutt realpolitikk. Nordisk samarbeid er positivt og bra på samme måte som vårt medlemskap i NATO selvfølgelig er særdeles viktig for Norge.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2013-04-30:
Takk, statsråd, for et godt svar. Jeg er glad for at statsråden er så tydelig på at ja, han vil prioritere psykisk helse. Jeg er glad for de syv konkrete forslagene som statsråden nevnte. Før denne interpellasjonen la jeg ut på Facebook at jeg skulle ta opp denne saken, og spurte: Hva er de viktigste tiltakene dere mener at helseministeren bør peke på? Da får jeg to kategorier: at psykisk helse må integreres i samfunnet, som statsråden sa, og at psykisk helse må integreres i hele helsetjenesten. Vi lever livet vårt i samfunnet, men når vi er syke, må det også kunne håndteres innenfor helsetjenesten. Så det er i samsvar med det som har vært på sosiale medier denne dagen for meg. Jeg er glad for at statsråden sier det er tankevekkende at vi nå har en utflating i antall årsverk i kommunene. Jeg er glad for at han tar det opp når han er i de foraene der det skal tas opp, og det er viktig at man har fått økt kompetanse. Men min utfordring blir: Hvis det ikke hjelper bare å ta opp dette med KS eller i andre fora, hva kan statsråden da foreta seg? Det er slik at vi trenger flere årsverk for mange av disse punktene som statsråden pekte på som sine løsninger for å løfte psykisk helse. Ja, når det gjelder skolehelsetjeneste, kommer det flere årsverk, men innenfor de andre områdene: Hva tenker statsråden der? Jeg har også et annet spørsmål når jeg hører statsrådens svar. Han sier at regjeringen gradvis vil innføre økonomiske virkemidler i Samhandlingsreformen for psykisk helse. Tenker statsråden da på piloter, eller tenker statsråden på å organisere det overfor fagfelt – at man plukker ut barn og unge eller noen andre, ambulante team, og kjører en slik gradvis innføring av økonomiske virkemidler i dagens samhandlingsreform? Jeg er glad for – og la også vekt på det selv, opplevde jeg – at aldri har så mange fått behandling. Samtidig vet vi at det er behov for at de som ikke får behandling i dag, må få behandling i morgen. Det er hele tiden jaget på denne sektoren, at vi gir dem som er syke – enten de har en virkelig krevende sykdom eller er på vei inn i psykisk lidelse – den hjelpen de har krav på og rett til, på rett tidspunkt.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2013-04-30:
Takk for en god debatt og for gode innlegg, med innspill som utfyller bildet. Det opplever jeg vi har hatt den siste timen. Jeg er glad for at statsråden i hovedinnlegget sitt sa at han ville komme tilbake til Stortinget med en sak om dagens situasjon. Hvordan den vil bli lagt fram, og hvordan man vil gjøre det, vil vi få vite om senere. Jeg er glad for at regjeringen ikke venter, men tar syv grep for kanskje allerede å forsterke dagens innsats. Mens vi har hatt denne debatten, har jeg sett litt på disse syv grepene. Det er kanskje én utfordring jeg har lyst til å gi statsråden – det som går på samspillet mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene. Vi vet at det blir færre sykehussenger, i tråd med opptrappingsplanen. Vi vet at det blir flere ambulante team, i tråd med opptrappingsplanen. Vi vet at det blir flere polikliniske behandlinger, i tråd med opptrappingsplanen. Men så viser SINTEFs rapport at færre får behandling i kommunene. Da har vi dette gapet. Nettopp her opplever jeg at vi ikke kan gå framtiden i møte uten at vi får en forsterkning. Vi bygger ned noe – uten at vi klarer å få bygd opp behandling på et annet sted. Jeg har lyst til å avslutte mitt innlegg med at livet vårt må vi leve ute i samfunnet. Da er det avgjørende viktig at familiene – hvordan de enn ser ut – har gode rammer, at vi kan være i utdanning eller være på en arbeidsplass som er god for oss, og der vi opplever å bli ivaretatt og sett. Så tror jeg det er viktig å framelske frivillig sektor, som for mange av oss kanskje er limet mellom travle hverdager. Det å få den gode opplevelse, det å være med i et litt større fellesskap tror jeg er avgjørende viktig. Vi vet at også denne sektoren har mye å tilby mennesker som sliter med sin psyke – en eller to dager i et lengre perspektiv. Frivillig sektor må vi satse på også innenfor dette området. Jeg vet at statsråden er opptatt av dette, særlig innenfor rusområdet – det har vi diskutert før i denne sal – men jeg håper at man også kan se på frivillig sektor, med tanke på mennesker som sliter med psykiske lidelser.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Jeg er glad for at debatten her samsvarer med sosiale mediers grunntone. Det er positivt. Det var gode oppfølgingsspørsmål fra interpellanten. Jeg er opptatt av at vi skal sikre økt rekruttering til dette feltet, og så må vi også ha diskusjoner om omsorgssektoren. Det er en fordel at det blir rekruttering med kompetanse, så årsverk for årsverk må også ses opp mot den samlede kompetansen. Men så tror jeg at på dette feltet som på andre – noe som også var et tema i omsorgsmeldingen – må vi også se etter nye omsorgsressurser. Med det mener jeg det sivile samfunnet som vi lever livet vårt i, hvor det er kultur, idrett, foreninger – altså en lang rekke av de møteplassene hvor mennesker kan få hjelp og finne mening. Det man opplever på f.eks. Fontenehusene, er at mennesker er hverandres ressurser ved å være der, ved å bidra, gi hverandre verdighet og gi hverandre en plass. Jeg tror vi må sikre at det ikke skjer et fall hos dem som utfører slike viktige oppgaver i kommunene, men jeg tror heller ikke vi får et en-til-en-forhold mellom å trappe opp og tro at vi dermed får like mye psykisk helsetjeneste igjen. Vi må også her våge å tenke nytt. Så varslet regjeringen i rusmeldingen at vi skal innføre de økonomiske virkemidlene i Samhandlingsreformen også på feltet rus og psykisk helse. Det er ingen tvil om det. La meg si at det er ingen tvil om at rus og psykisk helse er en del av Samhandlingsreformen, men jeg lytter også til kommunenes tilbakemeldinger om hvordan dette skal innføres. Jeg er personlig urolig for å gi somatikken – for å bruke det ordet – et for stort forsprang i forhold til rus og psykisk helse. Det vi ser av Samhandlingsreformen, er at den vekker oppmerksomhet om helse i kommunene utover helsesjefen, også hos rådmannen, plan- og bygningsetat og andre områder som ser at de har en rolle i forebyggingen. Så ser jeg at det kanskje er mer komplisert teknisk å lage disse ordningene for rus og psykisk helse, enn det er for somatikken. Men vi må jobbe videre med dette. Piloter har mye for seg i mange sammenhenger, men faren med piloter er at man gjerne trenger ganske lang tid for å se om de virker. Hvis noen skal gå med piloter over et visst antall år, og andre skal stå og vente, kan vi komme enda mer ut av balanse. Men dette er jeg trygg på at vi kommer til å finne en løsning på. I mitt innlegg brukte jeg formuleringen en gradvis innføring, og så får vi finne metodene i den gode dialogen vi er vant til å ha om dette.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-04-30:
Jeg vil berømme interpellanten for debatten og takke for gode innlegg. Noen få kommentarer. Jeg vil si til representanten Kjønaas Kjos: Nei, det er ikke noen bevisst politikk for å bygge ned denne sektoren – det var de ordene som ble brukt. Vi behandler flere enn noen gang. Vi bevilger mer enn noen gang. Vi har djerve målsettinger for både retting, innretning og satsing på dette området. Jeg har respekt for dem som mener at det burde være en såkalt gyllen regel. Jeg forstår intensjonen, men jeg mener at vi får diskutere dette også på et faglig grunnlag. Er det treffsikkert? Når vi målene våre ved å definere en slik regel i et veldig sammensatt helsevesen, med mange ulike behov, som krever oppmerksomhet og behandling? Det er jo ikke slik at vi er maktesløse med hensyn til å prioritere psykisk helse om vi ikke skiller ut ett felt som skal få høyere vekst. Realiteten er at etter at vi tok bort dette kravet, har det vært høyere vekst innen psykiatri og rus enn innen somatikken – gjennom de årlige måtene ressursene er brukt på. I oppdragsdokumentet – som i min tale om sykehusene 30. januar – vektla jeg dette. Dette er et felt med stor politisk sensitivitet, hvor de tar signaler. Det er flere måter vi kan gjøre dette på, men jeg er åpen for å ha en fordomsfri diskusjon rundt dette. Jeg må si at representanten Sjøli kanskje ikke hørte alle sendingene fredag, da jeg lanserte folkehelsemeldingen. Jeg la veldig stor vekt på psykisk helse som et av de fenomenene som vil dominere helseutfordringene fremover, og hvor forebygging og folkehelse må være sentralt. Derfor er skolehelsetjenesten flaggskipet i meldingen hva gjelder kroner, kan vi si. Det vi vektlegger der, er ikke at de primært skal finne fysiske ting hos ungene, men at de har et våkent blikk for den psykiske helsesituasjonen, som vi vet det er viktig å ta tak i. Psykologer i kommunene er viktig. Det som har gjort inntrykk på meg, er særlig der hvor psykologene har jobbet med fastlegene og har gitt dem kompetanse til å ha trygghet til å gå inn i disse samtalene. Jeg tror at vi her må jobbe for at vi har et bredt spekter av folk med den tillit og den innsikt som skal til for å møte folk som opplever de små utfordringene – som Skei Grande ganske riktig sier – at vi kan komme inn der og vise en vei ut. Tilbudet om kognitiv oppfølging, som vi nå har i tolv forsøkskommuner, viser at veldig mange av dem som kommer dit og får den første hjelpen, den første samtalen, ikke kommer tilbake, fordi de har fått hjelp. Så det er vi opptatt av. Jeg er veldig enig med Skei Grande også i at vi ikke må gå på den håpløse jakten på diagnose for enhver pris i enhver sammenheng. Det er ikke alltid riktig vei å gå. Når det gjelder samspill sykehus–spesialisthelsetjeneste, som interpellanten var opptatt av, vil jeg si at avtalene mellom kommunene og sykehusene er et godt virkemiddel. Alle kommuner har det nå. Det kan være et levende dokument man kan jobbe med for å utveksle erfaringer og tilpasse hvordan man jobber for å hindre det vi alle er enige om at vi vil hindre: at noen faller mellom tjenester som bygges ned et sted uten at det bygges opp et annet.
Siri A. Meling (Høyre), 2013-05-08:
På vegne av Nikolai Astrup, Bjørn Lødemel og meg selv har jeg gleden av å fremsette et forslag om tiltak for bedre utnyttelse av vannkraftressursene.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2013-05-08:
På vegner av stortingsrepresentantane Elisabeth Aspaker, Olemic Thommessen, Svein Harberg, Siri A. Meling og meg sjølv har eg gleda av å leggje fram eit representantforslag om å leggje til rette for å prøve ulike modellar for grunneigarstyrt forvalting av verneområde eller område som blir vurderte verna.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-05-08:
På vegne av representantene Per Olaf Lundteigen, Martin Kolberg, Hallgeir H. Langeland, Geir Jørgen Bekkevold, Trine Skei Grande og meg selv har jeg den glede å legge frem forslag om endring i § 12 annet ledd i lov om Stortingets ombudsmann for forvaltningen vedrørende særskilt melding til Stortinget.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2013-05-08:
Mitt spørsmål går til statsråd Thorkildsen. Vi nærmer oss sommer og sommerferie, og det er i utgangspunktet forbundet med idyll for veldig mange barn og unge. Dessverre er det også mange som gruer seg til dette, ikke minst fordi de vet at reisen til opprinnelseslandet kan innbefatte et tvangsekteskap som man overhodet ikke har noe ønske om å oppleve. I 2012 ble det registrert rekordmange saker knyttet til tvangsekteskap. TV 2 meldte at tallet var på om lag 400, noe som er betydelig høyere enn noen gang tidligere. Siden 2004 har 2 300 personer søkt hjelp her i landet i forbindelse med tvangsekteskap, men antakelig er mørketallene svært store. Det meldes om at jenter helt ned i 13-årsalderen blir tvangsgiftet, men fra 2004 og frem til i dag er bare to personer domfelt for dette. I 2006 sa daværende statsråd Bjarne Håkon Hanssen at han gikk inn for 21-års aldersgrense for henteekteskap, men dette er ennå ikke gjennomført – antakelig fordi SV er motstander av en slik innstramming. Fremskrittspartiet har i mange år fremmet forslag om en lang rekke tiltak og virkemidler som vil være med på å avhjelpe dette, ved ikke minst å sette en 25-års aldersgrense for henteekteskap, stramme inn tilknytningskravene – i det hele tatt være knallharde i denne kampen som i mange tilfeller faktisk gjelder norske statsborgere som opplever ikke å ha den samme friheten som andre jenter. Hva vil statsråden gjøre for å bedre denne mørke statistikken?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2013-05-08:
Jeg betviler ikke statsrådens engasjement for disse unge jentene, men problemet ligger i at regjeringen legger frem handlingsplan på handlingsplan uten å iverksette de nødvendige tiltakene. Det er jo slik at mange av disse unge jentene havner i en sterk lojalitetskonflikt. Det er jo ikke mangel på kunnskap hos disse jentene, de vet utmerket godt hva slags samfunn de lever og bor i, men de møter helt andre holdninger hjemme som gjør at de kommer i en lojalitetskonflikt. Da er det til syvende og sist et spørsmål om hvilke tiltak og sanksjoner som ligger i lovverket, som gjør det mulig å stoppe dette, og som gjør det mulig å straffeforfølge foreldre som utsetter barna sine for dette. Når tallene er så entydige – kun to er domfelt for dette, til tross for at vi vet at omfanget er stort – må statsråden iverksette hardere tiltak. Vil hun det?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
Det er et viktig spørsmål som representanten reiser, og det er et tema som det heldigvis er mye diskusjon om, også når det ikke er sommer – diskusjonen varer nå hele året. Dette er et problem som ikke bare knytter seg til sommeren når mange skal reise på ferie, men dessverre til hele året. Vi har nylig langt fram en ny handlingsplan mot tvangsekteskap, kjønnslemlestelse og alvorlig begrensning av unges frihet. Det er ikke tilfeldig at vi har lagt det opp på den måten, for noe av hovedproblemet her knytter seg til at tvangen ikke starter med tvangsekteskapet, men den inntreffer mye før ved at man begrenser de unges frihet til å velge, de unges frihet til å være en del av fellesskapet, og til å få lov til å være norsk. En del foreldre frykter at de skal bli for norske. Derfor er vi nødt til å nå ungdommen tidligere. Det vi gjennom flere år nå har satset på, og som har vist seg vellykket, er kompetanseheving. Vi sørger for at alle som kommer i kontakt med barn og unge, skal ha god kompetanse om disse problemstillingene, ikke minst politiet. Vi har også etablert regionale team som skal jobbe med dette og drive med opplæring. Vi jobber med utenriksstasjonene våre, som gjør en viktig jobb med å bistå unge som er blitt sendt ut. Og ikke minst retter vi oss mer mot ungdomstrinnet gjennom minoritetsrådgiverne, som jeg mener er en veldig god ordning, og som jobber både opp mot foreldregenerasjonen og opp mot de unge sjøl, sånn at de skal bli klar over at tvangen og begrensninga i deres frihet, som mange blir utsatt for, ikke er grei – den kan også være ulovlig og er ofte beheftet med mye vold. Så det å komme inn tidligere – ikke bare rette oss mot videregående trinn, men også mot ungdomstrinnet – er en viktig del av regjeringas strategi.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
Det er også viktig med domfellelser på dette området. Men som tilfellet ofte er når det gjelder vold i nære relasjoner, er det vanskelig å få domfellelser. Det skyldes både at mange er redde for å vitne, og at man ikke tør å stå fram og fortelle. Heldigvis, gjennom å rette søkelyset mot disse tabubelagte problemstillingene – enten dette skjer i minoritetsmiljøer eller etnisk norske miljøer – får vi flere til å stå fram og tørre å be om hjelp. Det er det aller, aller viktigste for å få slutt på volden. Ellers ønsker vi at politiet skal bli bedre til å etterforske. Vi har noen ganske grelle eksempler – noen steder fatale eksempler – på at ungdom ikke er blitt tatt på alvor når de har kommet og fortalt om volden. Det at vi har etablert barnehusene, kan gjøre at vi får spisskompetanse, og som kan bistå flere av disse unge. Så tror jeg også at konfliktrådene kan bidra – det har jeg sett med egne øyne – der unge ønsker forsoning, for det er ikke nødvendigvis straff de alltid ønsker seg, men de ønsker at volden skal slutte, og at familien og foreldrene skal akseptere dem og anerkjenne dem.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
Jeg er enig i mye av beskrivelsen, sjøl om mye tyder på at det begynner å flate ut i grupper som har vært i Norge, og at dette bedrer seg etter hvert som nye generasjoner vokser opp i Norge, og man blir kjent med det norske samfunnet. Det er også veldig viktig at vi jobber for at begge foreldre får arbeid og føler seg som en del av det norske samfunnet. Jeg er f.eks. veldig opptatt av at mødre må komme ut i arbeid og få et liv som er videre enn familielivet. Det er en viktig del av dette også. Når det gjelder Danmark, har debatten der tatt noen vendinger som jeg håper at vi ikke vil oppleve. En har fått en situasjon hvor det har blitt veldig polarisert i «oss» og «dem», hvor det er spørsmål om det faktisk fungerer etter hensikten. Det rammer også andre som egentlig ikke var tenkt å skulle rammes av spørsmålet – som egentlig dreier seg om tvangsekteskap. De får ikke den de elsker, til Danmark, på grunn av denne regelen som egentlig skulle rette seg mot noen helt andre. Så treffsikkerhet er også et spørsmål her.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
Det er ikke idétørke som er problemet her, hvis det er det representanten tror. Én av de nye ideene ligger i den nye handlingsplanen som jeg ikke har registrert at representanten Tetzschner har vært spesielt engasjert i tidligere, men som handler om at man i større grad skal rette seg mot ungdomstrinnet med det forebyggende arbeidet. Man skal komme inn før tvangsekteskapet begynner å nærme seg, for dette handler om alvorlige begrensninger i unges frihet som trer inn langt før. Vi er også veldig opptatt av at samfunnskunnskapsdelen i introduksjonsprogrammene i større grad må rette seg inn mot å få foreldrene til å forstå hvilke behov barna har. Vi jobber opp mot barnevernet for at de skal bli bedre i stand til å ta tak i disse problemstillingene og hjelpe barna. Det får vi til dels mye kritikk for, for vi er veldig tydelige på at vi ikke skal ha et kulturrelativistisk barnevern. Vi skal ha et barnevern som beskytter alle barn, uansett hvor de kommer fra. Så det er ikke idétørke, men det er å fortsette med en retning som vi vet har effekt.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
Jeg er glad for at det offentlige tar et større ansvar i disse sakene enn hva som var tilfellet før, for jeg husker hvordan det var. På begynnelsen av 2000-tallet jobbet jeg sjøl – ikke som statsråd, men – som kvinnepolitisk leder i SV. Da interesserte jeg meg veldig for disse sakene. Det var veldig få som kunne noe særlig om det. Siden har jeg sett en rivende utvikling, heldigvis, hvor det offentlige har tatt et større ansvar enn det som var tilfellet før. Men jeg har også merket meg det som Gerd Fleischer, leder av SEIF, har sagt. Jeg har hatt et eget møte med henne om det, for å gå alvorlig inn i dette, for jeg ønsker ikke at vi skal ha et byråkratisk system som gjør at mennesker ikke får hjelp – altså at det blir for mye byråkrati. Det er ikke ønskelig, så vi går inn og ser på hvordan situasjonen faktisk er, hvordan ser den ut fra ulike ståsteder – fra SEIFs, men også fra de andres ståsted. Jeg er veldig opptatt av at vi spør de unge sjøl – bl.a. er hun veldig opptatt av disse såkalte krise-krisesakene, og der er jeg interessert i å vite om vi klarer å gi et fullgodt tilbud til dem.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-08:
La meg starte med å gratulere representanten med gjenvalg som nestleder i Kristelig Folkeparti. Jeg er glad for at dette temaet tas opp. Det er et viktig tema, ikke bare valgfrihet som sådan, men hvordan vi tilrettelegger for et samfunn som sikrer at vi gir det beste tilbudet til barn, den beste oppveksten de kan få, styrker foreldrene til å være gode foreldre, at vi tar et felles ansvar også for barn som trenger noe ekstra, og at vi tilrettelegger for at både kvinner og menn kan stå på egne bein, kan bidra til samfunnet, ha en økonomisk frihet og samtidig også ha muligheten til å være gode, nære foreldre uten å bli begrenset, f.eks. av trange kjønnsroller. Derfor er vi også enige i spørsmålet om tredeling av foreldrepermisjonen, vi og Kristelig Folkeparti, og det er jeg glad for. Til spørsmålet om barnehagene, er det også en sak vi er veldig stolte av fra SVs side og fra regjeringas side. Barnehageforliket ble inngått med Kristelig Folkeparti som motstrebende partner, de hadde egentlig ikke ønsket å være med, men ble presset inn den gangen. Det vi har fått til, er en revolusjon i familienes hverdag, som virkelig har bidratt til valgfriheten, men først og fremst har det bidratt til å gi barn et godt tilbud før skolealder og til at flere kvinner kan delta i arbeidslivet. Det er viktig for likestilling, men også viktig for barn, som får tryggere, mer sjølstendige mødre. Vi er veldig for bemanningsnorm, i motsetning til de potensielle regjeringspartnerne som Kristelig Folkeparti skal støtte seg til. Vi er også skeptiske til to opptak i året uten å sikre at vi får en god nok bemanning for ettåringene. Det å, la meg si, måke unger inn i barnehagen, ettåringene, uten at vi har tilstrekkelig bemanning for å ivareta dem, har tilstrekkelig antall voksne, men helst også pedagoger – det er vi veldig opptatt av fra SVs side – mener jeg ikke er bra. Vi må ha gode, trygge barnehager. Nå har vi klart å gi det som en rettighet til de aller fleste familier med små barn, men vi må også sikre kvaliteten.