Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Det er et krevende tema interpellanten tar opp i sin interpellasjon. Forslaget vil innebære større bruk av tvang i barnevernet enn i dag. Som interpellanten sier i sin interpellasjon, er omsorgsovertakelse svært inngripende og bør bare brukes som siste utvei. Samtidig møter vi barn som sier at de burde fått et hjelpetiltak tidligere, og spørsmålet er om vi har et system som fanger godt nok opp og gir gode nok tilbud til disse barna. Det er enkelt å være enig i at en bør sette inn mer hjelp tidligere, men når representanten Stordalen viser til at man i regjeringsplattformen tar til orde for å sette inn hjelpetiltak uten at foreldrene samtykker, og at dette skal føre til at barnet sikres rett til hjelp i hjemmet, reiser det en rekke kompliserte spørsmål. For, som statsråden sa: Tillit er et nøkkelord i barnevernet. Og tvangstiltak kommer ofte i konflikt med det. Hvilke virkemidler skal tas i bruk hvis foreldrene sier nei og låser døra? Og hvordan tenker en seg at en person som kommer inn i et hjem, skal kunne bidra til endring hvis foreldrene ikke vil ha personen der? Hvem skal avgjøre om et tvangstiltak skal settes inn, og hvordan skal man i praksis gå fram? Hva er sanksjonsmulighetene? Og hvordan henger dette sammen med menneskerettigheter og lovverket om privatlivets fred? Forslaget reiser en rekke prinsipielt vanskelige spørsmålsstillinger, som må utredes grundig. Jeg oppfatter statsrådens innlegg som nettopp et svar på det. Selv om vi også her ser at gjennomgangskraften er større enn gjennomføringskraften, er jeg faktisk glad for at statsråden tar seg tid til en god gjennomgang av disse krevende spørsmålene. I interpellasjonen sies det at antall omsorgstiltak i barnevernet har økt kraftig det siste tiåret. Spørsmålet er om det er grunnen til det forslaget som her ligger på bordet. Ja, barnevernet har hatt en kraftig og villet økning de siste årene. Fra 2008 har antallet barnevernstiltak økt med 20 pst. 83 pst. av tiltakene er hjelpetiltak, mens bare 17 pst. er omsorgstiltak. Det har skjedd en dreining i tilbudet. Veksten i hjelpetiltakene er på 22 pst., mens omsorgstiltakene bare har økt med 14 pst. At tidligere barnevernsbarn har dårligere helse, mindre utdanning og lavere lønn enn snittet, er riktig. Men man må ta i betraktning at barn og familier som er brukere av barnevernstjenesten, i utgangspunktet skiller seg fra snittet i den øvrige befolkningen. Ifølge Prop. 106 L fra i fjor er barna i barnevernet kjennetegnet av at de kommer fra hjem der foreldrene har mange belastninger og levekårsutfordringer. Det er psykiske og somatiske sjukdommer, bekymringer, familiekonflikter, inntektsproblematikk, rusproblematikk og arbeidsløshet. Men man kan ikke dermed konkludere med at barnevernsbarnas levekår skyldes at de har vært i barnevernets omsorg. Vi har ikke noe sammenligningsgrunnlag på hvordan det ville gått med disse ungene dersom barnevernet ikke hadde overtatt omsorgen, eller iverksatt andre tiltak. Det vi derimot vet fra andre undersøkelser, er at sosioøkonomiske forhold som utdanningsnivå og inntekt har en tendens til å gå i arv. Vi vet også at dårlig økonomi fører til dårligere helse og lavere levealder enn det gjennomsnittet har. Barnevernet trenger fortsatt oppmerksomhet og fortsatt satsing. Regjeringen har så langt kun snakket om det. Tiltak som presenteres som satsinger, er finansiert ved omprioriteringer. Vi venter spent på hva som blir regjeringens satsing på området. Forslaget som her omtales, vil kreve mye også på bevilgningssiden.