trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2002-02-20:
Jeg hører med forbauselse at statsråden synes at dette er en enkel og god fiansieringsmåte – og da går jeg ut fra at det også er snakk om bompengefinansiering. Når hele 24 pst. av disse pengene går andre steder, kan ikke jeg skjønne at dette er en god og enkel finansieringsmåte – men det er for så vidt greit at det er statsrådens syn. Men når statsråden, som jeg skjønner, vil fortsette med dette systemet, vil hun da ta tak i det slik at bilistene skal få mindre avgifter på andre ting?
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-20:
Eg skal få stille følgjande spørsmål til samferdselsministeren: «I dag er ansvarsdelinga i vegsektoren tredelt, mellom staten, fylkeskommunane og kommunane. Vegdirektoratet har nyleg sendt ut høyringsforslag om ei todeling av vegnettet i statlege og kommunale vegar. Forslaget inneber at fylkesvegane blir fordelte mellom staten og kommunane. Støttar Regjeringa forslaget frå Vegdirektoratet om ei todeling av vegnettet?»
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-20:
Eg takkar for svaret. Ei eventuell todeling av vegnettet slik at kommunane får ansvar for 40–60 pst. av dagens fylkesvegar, fører til at kommunane overtek eit større ansvar på samferdselsområdet. Etter dagens kommuneinndeling har vi ein del relativt små kommunar som då kvar for seg vil få ansvar for delar av fylkesvegane. Eg vil her streke under at vi har eit stort fleirtal på Stortinget som òg har sagt at vi ikkje skal endre på kommuneinndelingar med tvang. Ser statsråden problem med at relativt små kommunar må ta eit større ansvar for delar av vegnettet? Ei todeling av vegnettet vil òg redusere fylkeskommunane sitt ansvar på samferdselsområdet. Kva rolle har Regjeringa tenkt fylkeskommunane skal ha på dette området i framtida?
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-02-20:
Eg takkar for svaret, som statsråden sjølv òg innrømde ikkje er særleg presist i høve til spørsmålsstillinga. Vi veit at for heile vegnettet har vi eit stort etterslep når det gjeld vedlikehald. Når det gjeld riksvegnettet, veit vi at det er på 8–10 milliardar pr. i dag. Fylkesvegnettet har òg etterslep når det gjeld vedlikehald. Dette vegnettet er samtidig veldig viktig for store delar av næringslivet og for lokalbefolkninga rundt om i landet. I tilfelle kommunane skal overta store delar av fylkesvegnettet, blir det nye oppgåver for kommunane med trong både for økonomiske ressursar og arbeidskraft. Har Regjeringa pr. i dag tankar om korleis ein vil setje kommunane i stand til å overta ansvaret?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-20:
Jeg vil stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Fra 1. april i år vil NSB slutte å kjøre godstog mellom Oslo og Skien. Det betyr at store mengder gods som hittil er frakta med tog, nå blir flytta over på vei. Dette vil få store negative konsekvenser. For en bedrift i Skien alene – Expert Norge AS – vil det medføre over 2 000 flere vogntog i året på veiene mellom Oslo og Skien. Hva vil statsråden gjøre for å få stoppa denne ekstremt uheldige og miljøødeleggende utviklinga?»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Når det gjelder den transportformen for gods som nå forsvinner, er det det som kalles «vognlast», som statsråden også sa, men man vil fortsatt tilbys kombilast. Bedrifter og næringsliv som har lagt til rette for og basert seg på vognlast, får ikke lenger den muligheten som de har hatt før til å bruke denne typen transport for sitt gods, og kombilast er, så vidt jeg har fått opplyst, et mye dårligere alternativ for disse brukerne. Altså blir virkningen at godsmengdene nå går over på vei. Jeg skal ta litt mer om eksemplet bedriften Expert Norge, som har sitt sentrallager for hvitevarer for hele landet liggende i Skien. Den har basert det meste av sitt inngående transportbehov på vognlast med jernbane. Bedriften ble etablert der den ligger, nettopp på grunn av den enkle tilgjengeligheten til jernbanetransport, og har anlagt jernbanespor helt inn i lagerbygningen, så man slipper noen form for omlasting til bil. Fra 1. april må en godsmengde på 80 000 m3 i året over på veitransport, og det vil bety store belastninger på veinettet på E18 og i byområdet i Grenland bare fra denne ene bedriften.(Presidenten klubber.) Syns statsråden, fra et parti som har markedsført seg som miljøparti, at dette er forenlig med Sem-erklæringen, der det heter: (Presidenten klubber.) «Samarbeidsregjeringen vil føre en offensiv miljø- og ressurspolitikk basert på målet om en bærekraftig utvikling»?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-20:
Jeg skal prøve på det, president. Jeg takker igjen for svaret. Det er positivt hvis det er slik at CargoNet kan tilby en transportløsning som gjør at f.eks. den bedriften jeg har nevnt, kan få sitt inngående transportbehov dekket uten omlasting til bil – det er det som er det store problemet. Og så over til rammebetingelsene: Det er slik at NSB betaler kjøreveisavgift til Jernbaneverket for å kjøre tog på skinnegangen. Uten en slik avgift vil etter min oppfatning NSB kunne tilby billigere godstransport til næringslivet og på den måten skape et mulig grunnlag for å opprettholde vognlasttrafikk på Vestfoldbanen og andre strekninger og mulig også øke denne. Spørsmålet blir da: Vil statsråden vurdere å bruke avgiftssystemet aktivt for å få til en mer miljøriktig utvikling når det gjelder transport av gods i Norge?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-02-20:
Jeg ønsker å stille forsvarsministeren følgende spørsmål, som jeg skjønner vil bli besvart av samferdselsministeren: «Heimevernet i Drammen leier 22 biler til sin HV-øvelse. Tidligere har de lånt biler fra andre militære avdelinger. Nå er mange militære kjøretøyer enten skrotet eller solgt, slik at dette ikke er mulig i alle tilfeller. Leie av sivile biler er sikkert riktig og praktisk, men ser statsråden at en altfor stor reduksjon av antall kjøretøy kan svekke Forsvarets evne til raskt å utføre sine oppdrag m.m.?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-02-20:
Jeg takker for et godt og fyldig svar, som gir god forståelse for hvorfor man gjør som man gjør. Men som gammel militær synes jeg fortsatt at det på en militærøvelse skal være militære biler, med militære farger. Når man ser på all den skrotingen som foregår av militære kjøretøyer – jeg kan bare nevne beltevogn BV 202, 2 200 kjøretøyer skrotes, vi har Landrovere, Volvo-jeeper, diverse lastebiler etc. som blir solgt på auksjon for en rimelig pris – synes jeg at noen av disse kjøretøyene kunne vært overlatt til HV-distrikter. Eller man kunne gjort som man gjorde før, at befal/soldater i Heimevernet fikk mulighet til å kjøpe utdankede – hvis man kan bruke det ordet i en positiv betydning – militære kjøretøyer for en billig sum mot at kjøretøyene skulle være med på HV-øvelser i så og så mange år framover, altså at den enkelte soldat/offiser tok vare på bilen og brukte den på øvelser. Kan dette være noe å tenke på videre, slik at vi får grønne farger på de kjøretøyene som er med på en øvelse? Jeg tror det vil bety ganske mye for sivilbefolkningen at man ser at det er militære øvelser.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2002-02-20:
Jeg takker nok en gang for svaret. Jeg skjønner at HV som organisasjon – militær enhet – ikke er interessert i dette. Men da går jeg tilbake til det jeg tenkte på i mitt forrige tilleggsspørsmål, om HV-soldater/offiserer kan overta utdankede – fortsatt i en positiv betydning – militære kjøretøyer til en veldig billig sum mot at de vedlikeholdes av den enkelte, at det belastes den enkeltes eget budsjett, ikke Forsvarets, og dermed kan kjøretøyene brukes på HV-øvelser, som i dette tilfellet. Jeg skjønner at Forsvaret skal spare penger, og jeg skjønner at man skal gjøre dette effektivt og enkelt, og at det å leie inn biler i mange tilfeller kan være veldig praktisk – og økonomisk også. Men jeg synes fortsatt at på en militær øvelse skal det være militære kjøretøyer.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-01-22:
Jeg vil på vegne av representanten John I. Alvheim og meg selv fremsette forslag om å be Regjeringen legge fram forslag til lov om endringer i lov om folketrygd av 28. februar 1997 nr. 19, slik at norske borgere med opptjening av rettigheter i folketrygden beholder forholdsmessige rettigheter til uførepensjon også uten tre års forutgående medlemskap ved tilbakevending til Norge.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2002-01-22:
Eg takkar statsråden for orienteringa om det som er på gang, som eg også oppfattar er ei oppfølging av det som tidlegare landbruksminister Bjarne Håkon Hanssen jobba med å setje i gang. Eg er faktisk veldig einig i dei fire tiltakspunkta som statsråden skisserte. Men han sa òg i innlegget sitt at det var eksempel på at ein tolka regelverket for strengt. Det trur eg ein skal fokusere litt på, for eg er aldeles sikker på at landbruksministeren er einig i at eit regelverk ikkje er noko mål i seg sjølv. Det er eit verkemiddel for å sikre trygg og helsesamt god matkvalitet, som vi alle er einige om at vi skal ha. Slik eg kjenner norsk landbruk, har vi eit godt utgangspunkt med gode tradisjonar for slik produksjon. Da må vi søkje å forme eit regelverk og etablere eit rettleiings- og kontrollapparat som på ein fornuftig måte og så enkelt som mogleg kan sikre og dokumentere matkvaliteten. Eg oppfattar det slik at mobile slakteri – iallfall for Næringsmiddeltilsynet og juristane der – er i grenseland i forhold til kva EUs regelverk tilseier. Det står òg i den rapporten eg omtalte i hovudinnlegget mitt. Men meiner vi at dette kan gjerast forsvarleg, får vi stå på det, dokumentere det og argumentere for det, i staden for å leggje oss flate for den mest restriktive tolkinga. For det Næringsmiddeltilsynet skriv, er at dei ser det som tvilsamt om det er juridisk grunnlag for å bruke mobile slakteri til anna enn slakting av tamrein. Dersom dette skal liggje fast, må det iallfall vere ein fagleg, fornuftig og forståeleg argumentasjon overfor dei som driv i næringa. Kvifor denne forskjellsbehandlinga? Eg har òg merka meg at mange fagfolk hevdar at det blir dårlegare kjøttkvalitet ut av den lange transporten. Ja, da skulle det i så fall vere god grunn til å leggje til rette for lokal slakting. Vi må søkje å finne løysingar i staden for å seie nei. Forbrukarretta matproduksjon må borge for kvalitet, og den må kunne dokumenterast. Forbrukarane vil òg kome til å spørje etter opphav, og mange vil vere opptekne av korleis dyreetikken har vore – lange transportar osb. Eg trur faktisk at alle desse omsyna dreg i same retning, nemleg mot ei lokal foredling og ein lokal kontroll. Maten må få eit kvalitetsstempel, i bokstaveleg forstand eit stempel som viser kvalitetsgodkjenning, kven som har godkjent, og gjerne lokaliteten. Lat oss halde oss oppe i Gudbrandsdalen, der eg kjem frå, og seie at ein øvst i Ottadalen t.d. stemplar med «Lom og Skjåk veterinærdistrikt». Det betyr da at ein må nytte det lokale tilsynet og opne for ei lokal slakting. For eg trur at ved å vise det lokale tilsynet tillit vil ein gjere dei i stand til å handtere dette på ein fagleg forsvarleg måte.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2002-01-22:
Eg synest at vi i løpet av denne timen har fått mange viktige og gode innspel på eit viktig område – som mange har understreka. Eg vil òg seie at eg synest statsråden har gitt ei ryddig framstilling av det arbeidet som er i gang i departementet. Men det må kome resultat, og dei må kome som eit forsøk på å forenkle utan å fire på kravet til matkvalitet. Da må vi i utforminga av regelverket ta utgangspunkt i norske forhold og vår eigen kompetanse, erfaring og innsikt. Så får vi argumentere for det overfor EU. Fornufta må få lov til å råde. Og det var det eg etterlyste i mitt første innlegg, at når ein berre viser til eit EU-regelverk og avslår godt grunngitte søknader utan eingong å ha vurdert dei fagleg, så blir det inga fornuft i det. Dette må også gjelde for mobile slakteri. Det er òg litt underleg – for å understreke det – at gode ordningar for kontroll av viltkjøt ikkje kan brukast for husdyrkjøt. Det må ein gå inn i og prøve å opne for, dersom det da ikkje kan leggjast fram fagleg dokumentasjon på at dette går ut over kravet til matkvalitet. Og så langt har ikkje eg sett det. Statsråden var inne på at det er nødvendig å skape ein positiv, imøtekomande kultur frå styresmaktenes side, og det er eg heilt einig i. Men, som Bendiks Arnesen seier, løysinga ligg kanskje litt langt unna. I tillegg til det må vi sjå på regelverket. Vi må prøve å få kostnadene for næringsutøvarane ned så langt som råd er. Vi må ikkje drepe initiativ, tiltakslyst, som vi gjennom verdiskapingsprogrammet brukar over 100 mill. kr i året for å stimulere til. Det må vere ein heilskap i politikken vår. Debatten synest eg på mange måtar viser ei felles haldning mot felles mål frå alle dei representantane frå ulike parti som har hatt ordet her. Da skulle det for statsråden vere greitt. Han har Stortinget med seg i å forenkle regelverket, leggje føringar for at tilsyna skal vere så imøtekomande som mogleg, og at det skal leggjast til grunn ei imøtekomande tolking av EUs regelverk. Dermed er i alle fall min klare konklusjon at det burde kunne opnast for dei som har søkt om mobile slakteri, så lenge det fagleg sett er forsvarlege, gode prosjekt. Eg håpar at denne debatten fører til at statsråden legg litt trykk på det arbeidet i tida framover.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2002-01-22:
Alle er vel enige om at småskalaproduksjonen skal gi trygg mat. Det motsatte vil være å sette den gode utviklinga i denne type matproduksjon i revers. Det ønsker ingen. Tvert imot, vi vil at dette skal utvikle seg positivt. Arbeiderpartiets ønske i forhold til den type produksjon er selvsagt at det skal gi et økonomisk utkomme til den som produserer, og at det i tillegg skal utvikle seg en større kremmervirksomhet enn vi tidligere har sett. I en tid hvor det fokuseres på større innsats for at vi skal skape vår egen arbeidsplass, er denne type virksomhet midt i blinken. Enkelte gjør det bra, men ikke alle. Det kan vi kanskje heller ikke forvente. Enkelte hevder at det har vært mye arbeid for å komme i gang, men at problemene har vært overkommelige, bl.a. i forhold til næringsmiddelkontrollen. Andre har gitt opp, både fordi de sitter igjen med et inntrykk av at regelverket er uoverkommelig, og også fordi økonomien er for risikabel. Mære Landbruksskole er nå blitt ett av fem kompetansenav for å utvikle nettverk og bistå småskalaprodusenter. I og med at vi legger så stor vekt på produksjonslokalene, er det fra ledelsen ved denne skolen sagt at en burde ha et produksjonslokale slik at det var mulig å se om produktet kunne videreutvikles på egen kjøl. I realiteten er dette ikke så annerledes enn det som det legges opp til i inkubatormulighet for andre som vil starte sin egen virksomhet. Jeg mener at det bør investeres i dette når vi legger så stor vekt på kravet til produksjonslokalene. Det hjelper lite med et godt produkt, hvis produksjonslokalene koster flerfoldige hundretusen, ja opp til millioner. I den sammenheng er det viktig å påpeke betydningen SND har. Når det nye mattilsynet skal på plass, mener jeg også at vi bør se på om vi ikke skal kontrollere sluttproduktet i sterkere grad enn produksjonslokalene. Det blir hevdet at det f.eks. i Frankrike er svært strenge kontroller på sluttproduktene, strengere enn på produksjonslokalene. Det bør imidlertid verken nå eller i framtida komme på markedet matvarer som ikke holder mål. Da kan hele satsinga rakne. Folk vil ikke kjøpe mat som de blir syke av. I så måte er jeg helt enig med interpellanten og statsråden.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-01-22:
Først av alt vil jeg takke interpellanten for dette initiativet, som er svært viktig, og som kommer i en tid da vi har en ganske bred nasjonal debatt om flere komponenter som gjelder norsk landbrukspolitikk: forbrukerspørsmål, prisspørsmål, vareutvalg etc., og etter statsrådens svar til interpellanten, må disse nå forventes å få en positiv oppfølging. Som flere har vært inne på, vil dette programmet komme til å møte motstand. Det tror jeg særlig kan anskueliggjøres ved at en del av de aktørene som er satt til å følge opp dette programmet, kanskje er satt til å være pådrivere for en politikk som sannsynligvis kan risikere å ramme dem selv. Dette er et poeng som jeg syns landbruksministeren må følge med i og følge opp i spesiell grad. Norsk landbruk fortjener revitalisering i en tid da vi vet at importvernet gradvis vil reduseres. Et forhold som berøres i disse dager, er at vi har de kjedeligste butikkene i Europa. Om det er riktig eller ei, vet jeg ikke, men dette forhold er nok også en del av den debatten vi har her og nå i dag. Norge er naturmessig – med lange avstander – som skapt for nisjeproduksjon og lokal produksjon, og jeg tror forbrukeren har en tilbøyelighet til å velge å handle lokalt, der man vet at kvaliteten er gjenkjennelig. Det gir også en spore til merkevareoppbygging, en politikk som vi nærmest systematisk har avviklet. Isteden har vi gått inn for en uniformering av norske matvarer, som i det store og hele har skapt vanskeligheter for det norske landbruk. Det legges betydelige ressurser inn i dette programmet: hundre millioner pr. år. Vi snakker om et milliardbeløp, og det skulle bare mangle at man ikke kan og skal og bør stille krav til de resultatene man må forvente skal komme ut av dette. Et poeng som statsråden var inne på, er å finne og ta i bruk de muligheter som internasjonalt regelverk gir for et mer tilpasset regelverk nasjonalt. Når man lykkes på dette området innenfor EU og EØS, bør vi ha de samme ambisjonene om at vi skal lykkes på hjemmebane også. Men vi vil ikke lykkes hvis det er dagens dominante aktører og landbrukssamvirke som skal være de som skal ha begge hendene på rattet i utviklingen av dette programmet. Dette bør være en vinn-vinn-situasjon for norsk landbruk og for den norske forbruker. Jeg går også ut fra og tar for gitt at det etableres en nasjonal idebank for gode ideer som kan videreutvikles og kommersialiseres.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-01-22:
Verdiskapningsprogrammet for norsk matvareproduksjon ble bl.a. etablert for å tilfredsstille ønsket om og behovet for mer mangfold og særpreg i matvareproduksjonen. Det var en enstemmig næringskomite som ved behandlingen av meldingen om norsk landbruk og matvareproduksjon våren 2000 stilte seg bak dette programmet. Fremskrittspartiet var også med, selv om vi var skeptiske til bruk av offentlige midler i femhundremillionersklassen. Vi fryktet et nytt byråkrati med et stort antall smaksdommere på offentlige lønningslister. Det bør være de aktørene i verdikjeden for matvarer som ønsker større aktivitet, og som har inntektsmulighetene, som må bære brorparten av de økonomiske byrder, mente vi. Alle undersøkelser viser at forbrukertrendene endrer seg, og landbruket bør tilpasse seg det. Bøndene bør selvfølgelig fortsatt tenke effektivitet, volum og konkurransedyktige priser, men parallelt med dette må vi også få økt oppmerksomhet omkring kvalitet, mangfold, sortiment og særpreg. Ved behandlingen av landbruksmeldingen understreket hele komiteen behovet for å kartlegge og fjerne flaskehalser for å få realisert økt verdiskapning i foredling og salg. Det er snart to år siden Stortinget understreket disse tingene. Likevel opplever bøndene et vell av regler og stivbeint byråkrati som gjør det svært vanskelig, og i en del tilfeller umulig, å lykkes med småskala- og nisjeproduksjon, og dette har interpellanten Rudihagen gitt gode eksempler på. Særlig gjelder det hjemmebasert produksjon av melk og kjøtt. Mange potensielle gründere i Distrikts-Norge er fortvilet over at ansvarlige myndigheter ikke gir dem muligheter til å bidra til levende bygder. Pålegg som gis, er umulige å gjennomføre. Et stort skjemavelde og byråkrati virker deprimerende på hele landbruksmiljøet. Særlig mindre slakterier og de som driver med kjøttforedling, har betydelige problemer. Som statsråden var inne på, har SNT og SDT sett på regelverket for å finne ut hva det er rom for innenfor EØS og norsk regelverk. Dette må være en hastesak for landbruksmyndighetene, fordi det kommer signaler fra hele landet om små foredlingsbedrifter som er i ferd med å gi opp, og som har gitt opp. Så en kan være fristet til å spørre: Hva skal vi med et verdiskapningsprogram hvis ikke myndighetene er i stand til å legge forholdene til rette? Hva skjer i andre EØS-land, som Sveits, Østerrike, Tyskland og Italia? Ja, jeg bare spør. Jo, der har man hatt småskala virksomheter mange steder. Det er et vell av tilbud med gårdsmeierier og slakterier som selger spesialiteter til det lokale marked, turister og mye, mye mer. Jeg vil minne landbruksministeren om at vi styres av nøyaktig det samme regelverk. Vi kan ikke være dårligere. Ansvarlige myndigheter må nå få opp farta.(Presidenten klubber.) Ellers kan det bli aktuelt for Stortinget å ta et initiativ og gi et pålegg til denne regjeringen, slik at bøndene får lov til å utvikle levekraftige bygder. (Presidenten klubber.)
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-22:
Jeg syns det temaet som Rudihagen tar opp, er kjempeviktig. Vi i SV er veldig glad for at det blir satt på dagsordenen igjen i Stortinget, og jeg tror det er et av de viktigste områdene som landbruksministeren og Landbruksdepartementet bør prioritere i årene framover. Jeg har sjøl hatt gleden av å følge både etableringen av et mobilt reinslakteri og en som har drevet på for å etablere seg som produsent av geitost. Jeg har faktisk på nært hold fått se hvor vanskelig og hvor krevende det er, og hvor standhaftig en må være hvis en skal klare å få gjennomført en sånn ting. Det er kun de mest standhaftige av dem som prøver, som klarer å få det til, for det er år etter år etter år med motstand i byråkratiet som er helt formidabel. Derfor er vi nødt til å få gjort et eller annet på regelverksiden som gjør at folk med pågangsmot som ønsker å få til noe i Distrikts-Norge, har større mulighet til det. Det er en viktig oppgave for statsråden å ta fatt i. Så har jeg lyst til å komme inn på et annet tema. Da «Trygg mat» ble etablert for en del år tilbake, gikk det en stund før begrepet ble allment. I dag er «Trygg mat» noe som de fleste av oss snakker om. Et annet begrep vi burde innføre etter hvert nå, er det som kalles for «Kortreist mat». Maten vi spiser i dag, reiser langt – den reiser over landegrensene, og den reiser langt i Norge. Kanskje burde «Trygg mat» og «Kortreist mat» være begreper som vi skulle strebe mot. Jeg har vært og kikket på slakting av rein – jeg har vært på mobile slakteri mange ganger – og for meg er det uforståelig at man ikke kan slakte sau på samme måten. Hvorfor er det ikke mulig å ta sauen ned fra fjellet og slakte den på samme måten som vi slakter rein, og også andre typer dyr, istedenfor å stuve dem inn i biler og kjøre dem lange avstander? De blir stresset, kjøttkvaliteten går ned, blir det sagt, og dyrevelferden blir i hvert fall satt på prøve. Hvorfor er det viktig det som Rudihagen tar opp? Jeg tror det er viktig av flere grunner, for det første det jeg nevnte: dyrevelferd. Jeg tror dyrevelferd er ett tema. Det andre handler om matvarekvalitet. Det tredje går på det som dreier seg om å få til mer av verdiskapingen i Distrikts-Norge av de råvarene som vi har. Det fjerde går på at det er behov for mer spennende, mer allsidige varer i butikken. Der tror jeg vi har en spesiell utfordring i forhold til kjedene og i forhold til butikkene. Det er ikke bare enkelt i dag å komme inn i butikkene med spesialprodukter. Det er til dels vanskelig fordi man da må være medlem av en kjede, og man må mange ganger være en veldig stor produsent for at man i det hele tatt skal bli antatt og bli en del av varespekteret til kjeden. Derfor tror jeg også det er en viktig oppgave å jobbe opp mot kjedene i dette spørsmålet.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2002-01-22:
Representanten Torstein Rudihagen set eit viktig tema på dagsordenen med sin interpellasjon i dag om Verdiskapingsprogrammet. Tradisjonelt har mykje av verdiskapinga i landbruket skjedd på sjølve garden, men industrialiseringa og moderniseringa gjorde etter kvart at verdiskapinga blei flytta ut til næringsmiddelindustrien. No ser vi ein trend i retning av at gardsprodukt med lokalt særpreg blir meir etterspurde, og det er ein vilje i marknaden til å betale meir for produkt som er særmerkte, og som ein veit kor kjem frå. Dette er gledeleg, og det er viktig at myndigheitene tar utfordringa og legg til rette for at denne trenden kan gje auka inntekter for dei som driv gard. Her er det avgjerande viktig at rammevilkåra er til stades for å utnytte desse nye trendane på marknaden, og at ein iallfall syter for at eit stivbeint regelverk ikkje legg unødvendige hindringar i vegen for bønder som vil tenkje nytt og kreativt i si verdiskaping. Det er klart at prinsippet om at maten skal vere trygg, må stå fast. Samtidig er eg glad for at landbruksministeren vil leggje vekt på å finne løysingar slik at regelverket ikkje blir praktisert strengare enn det som er nødvendig for å sikre målet om trygg mat. Når EØS-regelverket opnar for å ha mindre omfattande krav for små verksemder som omset varer i eit avgrensa geografisk område, er det viktig at Noreg nyttar seg av denne opninga på fleire område. Det er allereie gjeve ei opning for rein på denne måten, og det er bra at departementet vurderer tilsvarande ordningar for fjørfe, oppdrettsvilt og kanin. Kaninslakt for privat bruk har eg litt erfaring med, men berre då til privat bruk, som vel er lov. Eg er glad for at landbruksministeren signaliserer at han vil følgje opp arbeidet med Verdiskapingsprogrammet for mat. Kompetanse er svært viktig også for dei som driv med foredling i liten skala. Det arbeidet med kompetanseheving som er planlagt i regi av Verdiskapingsprogrammet, er derfor viktig om vi skal lukkast i målsetjinga om at meir av verdiskapinga skal skje på garden. Eg er derfor glad for at landbruksministeren vil leggje stor vekt på dette framover.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-01-22:
Jeg synes det er svært viktig at denne saken er kommet opp som en interpellasjon, men det kan synes som om løsningen ligger for langt unna i forhold til det som er næringens behov. I Nord-Norge foregår det i dag en debatt om virkningen av de stadig sterkere kravene til lønnsomhet for slakteriene og det rasjonaliseringsbehovet som kommer i kjølvannet av det. I denne sammenheng er utfordringene i den nordlige landsdelen mye større enn i resten av landet, fordi avstanden både mellom bruk og slakteri og til forbruker er så stor. Gilde Nord-Norges Salgslags ansvarsområde utgjør over halve Norges lengde. Når avstanden mellom bruk og slakteri blir så stor som det her ligger an til, står vi overfor spørsmålet om den lange transporten av dyr er i tråd med god dyrevelferd. Vi har en høy standard på dyrevelferd og dyreetikk her i landet, og det har også norsk landbruk levd opp til. Dette dilemmaet setter næringen i en svært vanskelig situasjon, noe som i sin ytterste konsekvens kan true hele denne viktige distriktsnæringen i enkelte geografiske områder av landet. Derfor ser jeg på Verdiskapingsprogrammet som en redning, men da må vi ha et regelverk som gjør det mulig å produsere og foredle kjøttet lokalt. Uten at regelverket endres, vil vi ikke kunne utnytte de mulighetene som ligger ute i distriktene for produksjon av lokale nisjeprodukt i småskala, som forbrukerne så klart vil ha. Vi skal selvfølgelig fortsatt ha sterke krav til matkvalitet, som det har vært sagt her i dag, men jeg kan ikke se noen slags motsetning her. Jeg ser dette også i lys av hva Stortingets flertall sa om Nord-Norge i innstillingen til den siste landbruksmeldingen. Her stod det bl.a. at det må «legges vekt på at virkemidlene samlet sett bidrar til å opprettholde et sterkt landbruksmiljø og til at landsdelen opprettholder sin relative andel av produksjon og foredling som i dag. Dette er viktig også av hensyn til dyrevern og beredskap».
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-01-22:
Norsk tørrfisk og italiensk parmesanost ville aldri blitt godkjent om EUs krav skulle vært fulgt. Men selv om fuglene flyr fritt over tørrfiskhjellene, som er av treverk, er produktet fullgodt. Det vet vi alle sammen. På småmeieriene i Italia som produserer parmesanosten, er de ikke så nøye med hygienen. De gode bakteriene tar livet av de dårlige, er leveregelen deres. Alle tester viser at det stemmer. Dette er ferskmelkost, og den har vært utprøvd og brukt over hele verden i 100 år. Jeg snakker om noen av de best betalte produktene. De tar vare på tradisjoner, og det er utmerket mat, som folk spør etter. Parmaskinken modnes på treplater, fordi det bestandig har vært gjort på den måten, og mugglaget i dag er like tjukt under prosessen som det har vært bestandig. Men det endelige produktet er helt fantastisk. Hos oss er treverk bannlyst i meierier, slakterier og fiskemottak. Og for et par år siden strevde vi med spørsmålet om hvorvidt 100 små fiskemottak skulle nedlegges fordi alt treverk måtte skiftes ut, til tross for at det fins forskningsresultater som viser at bakteriene trives dårligere i treverk enn noe annet sted. Vi er nødt til å tenke nytt og lære av erfaringene med hva som har vist seg å være fullgodt. Det er viktigere enn de detaljerte reglene som en eller annen har funnet ut. Det er ingen som til nå har greid å finne ut hvorfor det har blitt så viktig å forby treverk i næringsmiddelindustrien. Spesielt når det gjelder tradisjonsmat, der vi har lange erfaringer, må det gå an å legge det til grunn, og så stille krav om at det er det ferdige produktet som skal være godt nok. Så får prosessen være slik den bestandig har vært. Dette sa Kristelig Folkeparti, Venstre og Senterpartiet da vi behandlet den nye merkeordningen for jordbruksprodukter i mai i fjor. Vi oppfordret Regjeringen til å legge det prinsippet til grunn for arbeidet framover når det gjaldt tradisjonsmat. Nå høres det ut som om Arbeiderpartiet har blitt enig i dette, og det er veldig bra. Høyre, Fremskrittspartiet og SV uttrykker seg også slik, til tross for at de ikke var med på den merknaden som vi diskuterte nokså ivrig for mindre enn et år siden. Lokal produksjon har til de grader miljøfordeler, fordi vi unngår den lange transporten, vi unngår belastningen på dyra, og vi tar vare på bosettingen vår. Jeg syns også det skulle vektlegges så mye at det burde stimuleres økonomisk til mer av den lokale produksjonen.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2002-01-22:
Det er grunn til å lytta når ein tidlegare ordførar frå Gudbrandsdalen tek til orde for auka verdiskaping på bygdene. Da vel eg å lytta. Altfor mange av dei i landet vårt som tek del i denne debatten om matproduksjon og foredling, sporar av, og det har lett for å handla berre om pris. Eg viser òg til det som no skjer i nabolandet vårt Sverige, der undersøkingar viser at det er vesentlege forskjellar på matprisane langs norskegrensa og i Stockholm. Faktisk er det betydeleg høgare prisar i den svenske hovudstaden enn på norskegrensa. Skal denne debatten ha ei meining, må ein først konstatera status for den norske primærproduksjonen. Etter mi meining er den slik: Når det gjeld kjøt, t.d. frå storfe og gris, er kvart dyr merka alt medan det enno er i bås og binge. Dette gjev tryggleik, og det er det beste utgangspunktet for ei vidare foredling. Samtidig gjev det moglegheit for at ein kan spora det. Strenge krav til hygiene og vasskvalitet har vi alt gjennomført. Dette er pålegg som har kosta oss dyrt, bl.a. det med vasskvaliteten, men det vil no vera eit fortrinn i høve til det vi her snakkar om med lokal foredling. Når det gjeld foredling i Noreg, har det skjedd ei betydeleg utvikling av nye produkt dei siste åra. Det er nok å nemna Tine sine mange kvalitetsprodukt, som i tillegg har fått prisar for kreativ marknadsføring. Eit anna døme er pizzaen frå Stabburet, som vert produsert på Stranda. Alt dette er på grunnlag av norske husdyrprodukt. Småskala landbruk er, som vi òg kjenner til, Noregs fortrinn og vårt utgangspunkt i WTO. Det er viktig at ein betrar forholda ved bruk som har fleire dyreslag på den enkelte garden. Det, saman med moglegheiter for lokal foredling, vil gje grunnlag for at fleire bruk kan overleva her i landet. Statsråden sitt innlegg i dag opnar for ei meir pragmatisk haldning til lokalt initiativ. Det er bra og heilt i tråd med dei signala som næringskomiteen gav i førre periode. Tanken om ei sertifisering på line med sprøytesertifikat, som ein alt har i landbruket, verkar etter mi meining lovande.
Hans Kristian Hogsnes (Høyre), 2002-03-14:
Streikeretten er en anerkjent rettighet i norsk rett og vernet i folkeretten, og samfunnet må finne seg i de problemer en streik medfører. Det har imidlertid vært allmenn enighet i Norge om at det er grenser for hvor alvorlige skadevirkninger som kan aksepteres. Det er det denne saken handler om. Folkeretten tillater inngrep i streiker som kan sette liv, helse og personlig sikkerhet i fare for befolkningen. Jeg velger her å forholde meg til og ta på alvor de vurderinger Statens helsetilsyn har gjort av konsekvensene av sykepleierstreiken. I rapporten fra 5. mars i år uttalte Helsetilsynet at de nå ikke lenger kunne utelukke at streiken ville kunne medføre fare for liv og helse, noe som også ble forsterket av enkeltmeldinger fra stadig flere urolige pasienter og pårørende rundt om i landet. Streiken hadde vart i seks uker og 1 190 sykepleiere ved 28 sykehus var tatt ut i streik, og ny opptrapping var varslet. Helsetilsynets vurderinger var gjort på grunnlag av rapportene fra de regionale helseforetakene, og forholdene i Helse Midt-Norge og Helse Vest ble særlig fremhevet. Konklusjonen var klar: Det var grunn til å varsle om at de ikke lenger kunne utelukke at streiken ville kunne medføre fare for liv og helse. Når vi i tillegg vet at partene ikke hadde lyktes med å innlede nye forhandlinger, var det svært mye som pekte i retning av at vi stod overfor en nokså fastlåst konflikt, der streiken kunne bli svært langvarig. Det er kort og godt grunnlaget for at regjeringspartiene i Stortinget støtter at konflikten mellom Norsk Sykepleierforbund og arbeidsgiverforeningen NAVO nå blir løst uten ytterligere arbeidskamp. Dette kommer også klart til uttrykk i den foreliggende innstillingen fra kommunalkomiteen, der Høyres og Kristelig Folkepartis medlemmer sammen med medlemmene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet ikke har noen merknader, men slutter seg til lovforslaget fra Regjeringen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-03-14:
President! Jeg stemte feil. Jeg stemte mot, jeg skulle stemt for.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
På vegner av representantane Olav Gunnar Ballo, Hallgeir Langeland, Heidi Sørensen og meg sjølv vil eg fremme forslag om å forvalte kongekrabba som ein uønskt introdusert art.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Fordi eg erkjenner at statsråden og eg neppe blir samde om demokratisk deltaking i og offentlegheit rundt dei norsk-russiske kvoteforhandlingane, ønskjer eg å stille statsråden eit relativt enkelt spørsmål: Er statsråden bekvem med den debatten som har vore her i dag, den innstillinga som er komen frå komiteen, og spesielt saksordføraran sitt innlegg?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-28:
Berre for at det ikkje skal vere nokon tvil, vil eg gjerne gjenta det eg sa i hovudinnlegget mitt: Vi er svært godt nøgde med innstillinga frå komiteen og med saksordføraren sin jobb. Og lat meg leggje til når det gjeld svaret frå statsråden, der han seier han føler seg bekvem med det som er komme fram her i dag: Det er eg veldig nøgd med. Så lat det ikkje vere tvil om det. Eg lurer på korfor saksordføraren har interesse av å så tvil om det. Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein vel å organisere forhandlingane, kven som får lov til å delta i forhandlingane, og resultata. I denne samanhengen handlar det om kven norske styresmakter definerer som gjeldande partar. Er det utelukkande forskarar, styresmakter og representantar for Noregs Fiskarlag, eller er det også andre gjeldande partar i fiskeriforhandlingane med andre land? Sjølvsagt er det ein samanheng mellom korleis ein organiserer dette, og resultatet av forhandlingane. Det skulle vere ganske openbert ut frå internasjonale miljøforhandlingar at grad av openheit, grad av deltaking og grad av demokratisk kontroll absolutt har innverknad på resultatet. Her innser eg at vi er i mindretal på Stortinget, men som eg sa i mitt hovudinnlegg: Eg er viss på at internasjonale trendar er på vår side og jobbar for oss i denne saka.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-11-28:
På vegne av representanten Åslaug Haga og meg sjøl vil jeg fremme forslag om en bedre kontroll med matvarer og tydelig merking av hvilket land matvarene kommer fra.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-11-28:
Jeg hadde egentlig tegnet meg til replikk. Men da tar jeg et treminuttersinnlegg – det er like greit det, så får statsråden vurdere om han vil svare på det. For det første: Jeg skjønner at det var fristende for fiskeriministeren på siste replikken bare å svare ja. Men jeg må nok si at jeg synes at svaret til en ny representant i Stortinget som er oppriktig interessert i disse spørsmålene, og som også ønsker å få et utdypet syn på ministerens holdning til saksordførerens merknader og til komiteens merknader, kanskje var litt knapt. Det viste også litt liten grad av respekt overfor en ny representant å gjøre det på den måten. Jeg tar ordet fordi jeg stusset litt over en ting som ministeren sa knyttet til komiteens merknader. Komiteen sier jo helt klart i innstillingen at vi er bekymret over bærekraften når det gjelder forvaltningen av fellesbestandene. Vi understreker også at et av hovedprinsippene i de fremtidige forhandlingene må være å prioritere gjenoppbygging av bestander. Så har komiteen en anmodning der den ber Regjeringen vurdere hvorvidt det kan gis en bredere informasjon, en mer grundig informasjon, til Stortinget enn det som hittil har vært i fiskeriavtalene. Vi sier også at vi ønsker det som et grunnlag for en drøfting av de mer generelle fiskeripolitiske målsettinger som vi har. Så sier statsråden i sitt innlegg at det er mye tilgjengelig informasjon ute på markedet. Det stusset jeg litt over, for jeg håper ministeren forstår forskjellen mellom den informasjon Stortinget måtte kunne finne på egen hånd i offentlige, åpne kilder, og det Stortinget ønsker at Regjeringen skal legge fram for Stortinget som informasjon. Det er en vesentlig forskjell på de to tingene. Det komiteen her gjør, er å anmode Regjeringen om å vurdere å legge fram den informasjonen for Stortinget. Og det er noe annet enn at Stortinget på egen hånd skal kunne søke på Internett eller andre steder. Jeg vil gjerne ha klart for meg om statsråden og departementet har forstått at det er det vi spør om, og at vi også spør om nettopp en ny vurdering av behandlingen av denne meldingen om fiskeripolitiske avtaler i Stortinget i forhold til det som har vært tradisjonen opp gjennom årene. Det er jo nettopp det vi ber om: Vi ber om at man på nytt ser på om det ikke også bør være grunnlag for en nærmere drøfting av mål og forvaltning når det gjelder fiskeripolitikken.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Riksarkivarens forslag om å legge statsarkivet for Nordland fylke inn under Statsarkivet i Tromsø ble lansert første gang i St. meld. nr. 22 for 1999-2000 «Kjelder til kunnskap og oppleving». I innstillingen fra Stortinget, Innst. S. nr. 46 for 2000-2001, kan man ikke lese seg til at komiteen og Stortinget var opptatt av denne problemstillingen. Jeg vil berømme dem som har tatt opp dette, for vi i Nordland var ikke bekvem med at arkivet skulle flyttes fra Trondheim og til Tromsø. Folk fra Nordland har i flere mannsaldre hatt et godt forhold til Trøndelag, og fått den service og hjelp som man til enhver tid har hatt behov for. Så vil mange spørre seg: Hvorfor vil ikke Nordland ha dette arkivet i Nord-Norge sammen med de andre fylkene? Nei, det er faktisk gode grunner for det. Det kunne ha skjedd i flytteprosessen at arkivet ble delt med en del i Trondheim og en noe større del i Tromsø, noe som for oss i Nordland ville vært svært uheldig. Videre mener vi at den servicen vi har i Trondheim, som jeg har nevnt, er vi meget godt fornøyd med. Kommunikasjonsmessig er Trondheim også et bedre alternativ. Til Tromsø må man stort sett reise med fly, noe som alle vet er ganske dyrt, eller man kan selvfølgelig bruke bil. Til Trondheim har man – enn så lenge – en mulighet til å bruke tog, som selvfølgelig passer bedre for studenter som lever på studielån og som stort sett ikke har egen bil. Høgskolen i Bodø, som vi håper med tiden blir universitet, har et aktivt historiefaglig miljø. Når Høgskolen i Bodø blir universitet, og man tillater å gi utdannelse på bachelor- og mastergradsnivå også innenfor historiefaget, vil det bli svært aktuelt med et lett tilgjengelig arkiv, der man har erfaring med gode arkivfaglige kunnskaper. Personlig mener jeg argumentene for forslaget om flytting av Nordlandsarkivet er dårlige. Det skal ikke være grunn til flytting at kostnadene ved utviding av bygningskapasiteten i Trondheim er for store. Man mener da at man kan spare penger ved å lage forholdene for Nordlandsbefolkningen dårligere. Slik gjør man det ikke, verken mot folk eller verdifullt arkivmateriale. Jeg er meget fornøyd med initiativet fra forslagsstillerne, og likeledes med saksordførers arbeid. Stortinget, i forståelse med departementet, vil nå faktisk skrinlegge forslaget om flytting av Nordlandsdelen av Statsarkivet i Trondheim til Tromsø, noe vi i Nordland er meget fornøyd med. Og til slutt: Dette har ingen ting å gjøre med lokaliseringsdebatter mellom Nordland og Troms!
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-11-28:
Dokument nr. 8-forslaget om flytting av Nordlandsdelen av Statsarkivet i Trondheim til Statsarkivet i Tromsø inneholder ingen prinsipielle forhold som gjør saken spesielt vanskelig for Senterpartiet. Partiet er enig med forslagsstillerne i at det kan finnes mange gode grunner til en ny gjennomgang av saken, ikke minst med bakgrunn i nye vurderinger av alternative stedsvalg i Trondheim og klart uttrykte faglige vurderinger. Men vi har også merket oss departementets og riksarkivarens kommentarer og konklusjoner i brev til komiteen datert så sent som 13. november d.å. Brev fra Universitet i Tromsø underbygger den samme konklusjonen. Når Senterpartiet havnet i et mindretall i denne saken, er det nettopp med bakgrunn i det behov vi ser for en ny gjennomgang og konsekvensutredning slik forslagsstillerne egentlig opprinnelig bad om. Vi mener faktisk det er litt dristig av flertallet å overse flere av de faglige vurderingene og så entydig gå inn for å beholde Nordlandsavdelingen av Statsarkivet i Trondheim i strid med det ABM-meldingen la opp til, og de anbefalinger både statsråden og riksantikvaren gir i sitt brev til komiteen. Som sagt, Senterpartiet ber departementet om å foreta de konsekvensutredninger forslagsstillerne bad om, før en tar endelig beslutning i saken.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-11-28:
Debatten bærer antakelig litt preg av, etter hvert som den utvikler seg, at vi har to saker som behandles under ett. Den ene går på meldingen som sådan, som jeg tror vi alle sammen er enige om presenteres i tråd med det som var forutsetningen – denne meldingen er en grundig og innholdsrik melding. Så er det noen som etterlyser enda mer innhold – og et annet innhold – i denne meldingen. Det er en annen debatt. Samtidig har vi dette innslaget, hvordan vi skal organisere den fremtidige forhandlingsdelegasjonen og sammensetningen fra norsk side. La meg bare først få gjenta det en enstemmig komite har sagt: «Komiteen ønsker å understreke betydningen av at Norge i ethvert fiskeripolitisk samarbeid om kvotefordeling og forvaltning av felles bestander lar hensynet til en bærekraftig forvaltning veie tyngst.» Kraftigere kan det ikke sies. Og jeg mener det må være en tekst som SV og Senterpartiet må være fullstendig tilfreds med å få på trykk. Det andre jeg vil si, er at jeg tror vi gjør en feil hvis vi gjør forsøk på å koble en forhandlingsdelegasjons sammensetning med de resultater som oppnås i de reelle forhandlingene. Der er det en brist i logikken etter min oppfatning. Jeg tror vi skal være klar over at den norske forhandlingsdelegasjonen har representanter som fremstår som de fremste internasjonale eksperter på forskning og forvaltning. Vi har også etter min oppfatning mulighet til å evaluere. Og vi kan godt slå fast at informasjon har vi tilgang til hvis vi ønsker å få den. Om denne informasjonen skal komme innenfor de samme permer som meldingen, har vi bedt departementet foreta en vurdering av. Det har jeg oppfattet at man også vil gjøre. Men det må uansett i en forhandling, enten det er fiske eller annet vi skal forhandle om, være minimum to parter for å kunne oppnå et resultat. Og jeg føler at den fokusering som Stortinget har hatt på disse spørsmålene, har bidratt til at vi ikke oppnår de optimale resultatene, i og med at to eller flere parter må kunne bli enige før man kan skrive under på en forhandlingsprotokoll. Jeg tror Stortinget har oppnådd styrket fokusering på disse spørsmålene. Det har også bidratt til at vi faktisk er på rett vei i disse spørsmålene, selv om det fortsatt er en lang, lang vei å gå. Men det avhenger i enda større grad av andre nasjoner enn Norge.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Jeg er glad for at flere representanter har tatt opp dette som gjelder sjøpattedyrenes betydning for ressurssituasjonen. Jeg tror at vi må fokusere mer på det i framtiden. Men jeg er av den oppfatning at vi har et problem hvis vi bare snakker om å ta ut, og ikke få avsetning på, produktene, for dette er, som jeg sa i innlegget mitt, høyverdige produkter som folk har bruk for ute i verden, både i den farmasøytiske industri og til mat. Jeg vet at det er gjort avtaler i forhold til Island og mottak og eksport av produkter. Det har vært forhandlinger så vidt jeg forstår, med Japan og en del andre land. Jeg kunne tenke meg å spørre om hva som gjøres på dette området. Settes det inn nok ressurser for å få personer og nasjoner til å fokusere mer på realitetene rundt sjøpattedyrene og kanskje litt mindre på det følelsesmessige, som har fått stå i forgrunnen i denne saken? Kunne statsråden redegjøre litt i korte trekk for hva som gjøres, og om det tilføres nok ressurser for å drive dette påvirkningsarbeidet?
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 2002-11-28:
Eg nemnde i innlegget mitt dette med selfangst. Eg har lyst til å stresse det lite grann, fordi eg ser på selfangst som svært viktig for at vi skal kunne få ein bestand av dei ulike fiskeartane som gjer at vi kan hauste av dei og finne lønsemd i det. Vi kan ikkje berre setje oss godt til rette i lenestolen og tenkje som så at dette ikkje er noko problem. Eg vil difor gjerne utfordre statsråden litt på dette med selfangst. Kva tankar har han? Er det starta noko arbeid i departementet og i ytre etatar for å greie ut om korleis vi skal kunne klare å få denne næringa på beina igjen? For vi må vel seie at ho nesten ligg med broten rygg – nokon vil vel kanskje seie at ho gjer det. I år trur eg ikkje det var ei einaste skute ute på feltet frå mine kantar av landet, Møre. Det var eit tungt selfangstmiljø på Mørekysten frå gammalt av. Eg trur det berre var Tromsø-skuter som var på feltet i år. Det vil seie at kompetansen også er i ferd med å forsvinne. Derfor er det så viktig at vi tek dette på alvor. Her trur eg også det er viktig å starte samtaler med andre land, slik at dei får forståing for at dersom vi ikkje tek dette problemet på alvor, kan dei, sannsynlegvis om ikkje så altfor lenge, gløyme alle internasjonale forhandlingar om kvotar; det finst ikkje fisk og kvotar å fordele, fordi selen forsyner seg med det meste.