Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-11-15:
Bistand er viktig. Norsk bistand bidrar bl.a. til å redusere fattigdom, til vaksinering, til sykdomsbekjempelse, til utdannelse og til infrastruktur. Det er også negative sider ved bistand. Norsk bistand har forsvunnet, og forsvinner fortsatt, i korrupsjon. Enkelte prosjekter har ingen eller liten effekt, enkelte fungerer til og med også mot sin hensikt – heldigvis var der flere slike prosjekter før enn nå – og bistand kan skape avhengighet. La meg for ordens skyld si at de positive sidene ved bistand langt overgår de negative. Bistand blir bedre av klare mål, av kontroll og oppfølging. Det er også en av hovedgrunnene til at Høyre ønsker å sentrere bistanden rundt færre land og regioner, og spesielt til Afrika. Høyre ønsker også færre typer prosjekter innen bistand. Norge har en unik kompetanse på vannkraft, på olje, og forvaltning av en stor formue. Slik kompetanse trengs og må videreformidles. Jeg har tidligere sitert Jeffrey Sachs, en av verdens ledende makroøkonomer og leder for FNs tusenårsprosjekt. Det gjør jeg svært gjerne igjen. Han lister opp enkle virkemidler for å bekjempe den ekstreme fattigdommen. Disse er – som også statsråden var inne på – gjødsel og såkorn for å øke avlingene, myggnett for å hindre spredning av malaria, bedre tilgang til rent vann, økt fokus på avlinger som kan selges på det internasjonale markedet, utlevering av mat på skolene og introduksjon til nye teknologier, deriblant mobiltelefoner, som vi alle vet har blitt svært populært i en rekke land hvor man ikke ser mye til den teknologiske revolusjonen. La meg legge til et par andre viktige virkemidler for mer langsiktig nasjonsbygging. Infrastruktur – veier, som representanten Gullvåg var inne på, jernbane og havner – et fungerende helsevesen, utdanning, et godt styresett, effektive antikorrupsjonstiltak, demokrati og ikke minst respekt for menneskerettigheter. Det er innen alle disse områdene norsk bistand må konsentreres. Vi har alle et ansvar for at norsk bistand blir så effektiv som mulig. Debatten om hvorvidt vi når målet om 1 pst. av BNI er en avsporing fra ønsket om en effektiv bistand. Det er godt mulig at vi, selv med mindre penger enn i dag, bedre kan hjelpe dem som trenger det aller mest. Det viktigste er ikke antall kroner som bevilges, men hvor mye vi klarer å få ut av de midlene vi gir. Enkelt sagt: Gode prosjekter fortjener penger, mens dårlige prosjekter gjør det ikke. Det betyr at diskusjonen om 1 pst.-målet må vris til å identifisere klare mål for bistanden og gode prosjekter for å nå dem. Samtidig skal det bety at vi også trenger betydelig mer bistand enn i dag, men det må komme an på prosjektene. Som jeg var inne på i replikken til representanten Nybakk, er budsjettstøtte et godt egnet virkemiddel for land som har en gjennomsiktig statsmakt, som har kontroll over korrupsjonen, og som har et demokrati hvor budsjettstøtten ikke belønner ett parti ved makten, men landet, under demokratisk kontroll. At man respekterer menneskerettighetene, er således også essensielt for å gi budsjettstøtte. Jeg opplever at statsråden er kunnskapssøkende når det gjelder norsk budsjettstøtte, spesielt til Uganda. Det opplever jeg som usedvanlig positivt. Jeg tror at Norge har langt igjen dersom vi låser oss fast i budsjettstøtte til Musevenis regime for all evighet. Nå kan tiden være inne for å si at landet har beveget seg langt nok fra demokrati og menneskerettigheter. Vi bør da tone ned vår bistand til myndighetene, men ikke til enkeltprosjekter. Utenrikskomiteens leder har helt rett når han sier at vi trenger legitimitet i befolkningen for å gi, spesielt når vi gir over 20 milliarder kr i internasjonal bistand bare i 2007. Den legitimiteten forsvinner raskt ved dårlige prosjekter og korrupsjon, og den bygges sakte med målrettede, virkningsfulle prosjekter. Bistand alene er ikke løsningen. Bistand må kombineres med handel. Det er først da mennesker varig hentes ut av fattigdom.