Lars Sponheim (Venstre), 2001-05-22:
Saksordfører Blankenborg hadde i sitt interessante åpningsinnlegg i dagens debatt en tur tilbake til den nære fortid, idet han beskrev litt av hvordan en for åtte–ti år siden så på mulighetene for endringer som en kunne stå overfor. Moralen i det han sa, var at denne ut fra et demokratisk perspektiv på mange måter eventyrlige utvikling i Europa forteller oss at en bør ikke være for bastant og låse alle sine muligheter til handlefrihet når en ser framover. Jeg er grunnleggende enig i en slik tilnærming. For på mange vis er det en eventyrlig utvikling vi har vært vitne til, alle vi som har vært opptatt av demokrati og menneskerettigheter rundt oss – også i Europa – og som har trodd på borgernes evne til å ta grep når det er på det mest avgjørende for dem selv og deres nasjon. Men det er også en del av denne fortiden at vi i Norge gjennom 1990-tallet var igjennom ganske opphetede EU-debatter. Jeg husker at det første året jeg var representant i denne sal – og fikk stå på denne talerstol – var en tid preget av svært harde EU-debatter. Frontene stod steilt mot hverandre, og argumentene lå langt fra hverandre. I 1993-94, mot et bakteppe av et mulig konjunkturskifte i landet, med stor arbeidsledighet og usikkerhet om hvordan utviklingen ville bli for nasjonen framover, hadde vi en meget skarp EU-debatt, der det ble brukt tunge skyts. I dagens Europa- og EU-debatt – og det er ganske illustrerende når en sitter og følger den – er det et dramatisk annet klima enn det en opplevde for bare så kort tid tilbake. Siden vi i dag på et vis diskuterer oppsummeringen av denne tiden og tiden etter denne opprivende perioden i norsk politikk, og siden vi debatterer Europa-spørsmål, burde dette ha vært en anledning for noen av oss som den gangen stod på, og hadde som mål for norsk utvikling innenfor dette området det som har blitt resultatet, og som har fungert godt, til å hovere litt og si : Vi som druknet litt i den tunge skyts-debatten for sju–åtte år siden fordi vi trodde på et EØS-samarbeid som en varig løsning, hadde rett. Det gjelder Venstre, det gjelder Kristelig Folkeparti, og det gjelder ikke minst et betydelig mindretall i Arbeiderpartiet, ledet av tidligere stortingsrepresentant Hallvard Bakke. Jeg tror likevel ikke tiden er inne for å være i det hjørnet, fordi det skjer så mye, og jeg tror vi alle skal være ydmyke overfor de dramatiske og dynamiske endringene som skjer rundt oss i Europa. Jeg vil like fullt slå fast at den tilknytning vi har hatt gjennom disse årene, har fungert slik som noen av oss gav uttrykk for den gangen, at EØS er en varig løsning. Så viser også dagens behandling av Regjeringens Europa-melding med all mulig tydelighet at det er enighet om de aller fleste sider ved vårt forhold til det europeiske samarbeidet. Det står nok noe i kontrast til det bildet som Arbeiderpartiet i opposisjon tegnet av sentrumsregjeringens påståtte passivitet overfor utviklingen i Europa, for i dag må vi kunne konstatere at det er lite som har endret seg i forhold til norsk Europa-politikk siden siste regjeringsskifte. Jeg tror det henger sammen med at det viktigste for Arbeiderpartiet i opposisjon kanskje var å skåre billige innenrikspolitiske poenger i europadebatten, mens det viktigste for Arbeiderpartiet i regjering, gjennom den Europa-meldingen som vi diskuterer i dag, er at debatten om Norges forhold til det europeiske samarbeidet skal gi grunnlag for en balansert og konstruktiv tilnærming til de utfordringene samarbeidet i Europa stiller Norge som land overfor, slik det i og for seg også var for den forrige regjeringen – sentrumsregjeringen. For det burde være selvsagt at det for Norge, som et relativt lite land i Europas utkant, finnes fordeler så vel som ulemper ved ikke å være medlem i Den europeiske union. Samtidig blir det stadig mer klart når en ser tilbake på den EU-debatten vi hadde på 1990-tallet, at en rekke av Arbeiderpartiets ledende politikere, ikke minst ledet an av tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland, ved inngåelsen av EØS-avtalen hadde profetisk rett i sine forsikringer om at også EØS-avtalen ville være et selvstendig og potensielt varig alternativ dersom folk gjorde det uhørte og markerte sin uenighet med arbeiderpartiledelsen i folkeavstemmingen i 1994. For Venstre framstod EØS-avtalen allerede i 1994 som det enkelte av oss har tillatt oss å betegne som et akseptabelt kompromiss mellom det økonomisk nødvendige og det demokratisk betenkelige. Ettertiden har gitt oss svært mye rett i dette. Det er også gledelig å registrere at Arbeiderpartiet fra regjeringskontorene, i denne innstillingen og kanskje ikke minst i denne debatten så klart understreker at EØS-samarbeidet gir et selvstendig grunnlag for våre forbindelser med samarbeidet i Den europeiske unionen. Som det pekes på i meldingen, vil heller ikke den forestående utvidelsen av EU-samarbeidet representere uoverstigelige utfordringer for et fortsatt EØS-samarbeid mellom EU og EFTA. Et gjennomgangstema i debatten om Norges forhold til Europa er at EØS-samarbeidet ikke gir oss gode nok muligheter til påvirkning av det regelverket som uansett blir gjeldende også i Norge. Da må det være lov til å gi uttrykk for noe frustrasjon over at forslagene fra Kristelig Folkeparti og Venstre i innstillingen om å opprette et parlamentarikerkontor og et eget «Norges Hus» i Brussel ikke får oppslutning fra de partiene som gjerne står i første rekke med å påpeke at Norge må bli et fullverdig medlem av EU dersom man ønsker å øke sin innflytelse. Nå har debatten i dag vist at det er atskillig større sympati for en slik tanke eller liknende tanker både fra Arbeiderpartiets og Høyres talere, så det er grunnlag for håp om at vi kanskje kan finne fram til måter å arbeide på likevel. For dersom det er økt innsyn og engasjement man etterspør, er det viktig at også flertallet ser viktigheten av å støtte praktiske forslag som faktisk kan avhjelpe det mange ser på som mangelfullt ved EØS-samarbeidet. Så har debatten i dag med all mulig tydelighet vist at det norske politiske miljøet står samlet om norsk Europa-politikk hva gjelder Norges behov for en aktiv politisk linje overfor EU-samarbeidet, så lenge medlemskapsspørsmålet holdes utenfor debatten. Noe av det underlige ved debatten i dag har vært tilløpet til en slags debatt om hvilken debatt vi bør og skal ha i Norge som ikke-medlemsland om forhold som til slutt skal avgjøres mellom medlemslandene. Jeg må gi uttrykk for at jeg er av den oppfatning at vi uansett er europeere, vi er demokrater og mange av oss er også debattglade. Det er viktig og riktig av oss å debattere også spørsmål som vi til syvende og sist ikke skal være med å avgjøre, men som skal avgjøres mellom medlemslandene, for det er mange utviklingstrekk i EU som vil påvirke oss – ja bortimot de aller fleste. Og det er litt grovt sett slik at det som handler om dybdeutvikling i EU-samarbeidet, er noe vi på mange vis frykter fra et norsk synspunkt, mens det som handler om utvidelse, et mer mangfoldig Europa, utvidelse østover, vil mange av oss se på som noe som er ønskelig og gunstig, og som stiller Norge overfor positive utfordringer, med noen få unntak. Fisk er nevnt her. Jeg har lyst til å peke på ett utviklingstrekk, et konkret område, som jeg ser på som veldig interessant. Det er det vi nå ser i den felles landbrukspolitikken innenfor EU – det som på mange vis har vært EUs iallfall økonomiske, men også politiske svulst gjennom mange tiår – som nå kanskje kan stå overfor et skifte. Det har ikke minst med utvidelsen østover å gjøre, hvor land med et enormt produksjonspotensial innenfor landbruk skal inn i EU – særlig Polen er sentral her – og hvor det er vanskelig å tenke seg at EUs enormt ambisiøse og kostbare landbrukspolitikk skal integreres med alle de nye medlemslandene. En utvikling i retning av at landbrukspolitikken i større grad skyves over til å bli et nasjonalt ansvar, vil ha betydning for de rammevilkår vi har i Norge, men også for den politiske debatten omkring EUs utvikling og mulige framtidige debatter om medlemskapsspørsmålet. Dette er utviklingstrekk som vil ha betydning for oss, men som i seg selv også er interessante. Norge er av mange ansett som et utenforland. Men det er viktig å påpeke at det for Norges vedkommende er et selvvalgt utenforskap som er begrunnet i tungtveiende saks- og demokratihensyn.