Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-12-08:
I motsetning til mange tidligere debatter har denne ikke vært en mannjevning omkring hvor stor prosent av BNP som ydes til utviklingshjelp. Man har mer konsentrert seg om å diskutere enkelte poster på budsjettet og hva man bør prioritere, og det synes jeg er et fremskritt. Flertallet har tidligere i grunnen bare appellert til befolkningens blinde giverglede og har rettet en moralsk pekefinger mot oss som først og fremst har vært opptatt av mer dokumenterbare resultater. Fremskrittspartiet er sterkt interessert i å hjelpe u-landene, men vi vil gjøre det på en annen måte enn flertallet. Vi støtter fullt ut katastrofehjelp og humanitær hjelp. Når det gjelder Bangladesh, er det riktig som det ble påpekt, at en av våre representanter har vært der og egentlig fikk inntrykk av at det var et konstant katastrofeområde, ikke minst på grunn av oversvømmelsene. Fremskrittspartiet er derimot motstander av prosjektarbeid og såkalt næringsutvikling basert på u-hjelpsmidler. Grunnen til vårt nei er at en slik pengetilførsel utenfra fremmer korrupsjon og fører til at pengene havner i hendene på noen få. Vi har eksempler på at afrikanske statsledere har plassert opptil 8 milliarder dollar i utenlandske banker, dvs. det samme beløp som vedkommende land i løpet av ti år har mottatt i utviklingshjelp. Nordmenn har dessuten ikke kunnskap og kulturforståelse nok til å lede prosjekter i u-land. Det har i Norge dannet seg noe man kan kalle en egen u-hjelpslobby, som har egeninteresse av størst mulig u-hjelp. Den består av norsk u-hjelpspersonale hjemme og ute, av norsk utenrikstjeneste, som føler seg vel ved og føler sin prestisje høynet ved at Norge yter en stor andel av BNP til u-hjelp, av norske såkalte frivillige organisasjoner som finansieres av u-hjelpsmidler, og av deler av næringslivet som oppnår kontrakter via u-hjelpsmidler. Disse er alle en del av den lobbyen som gjerne vil øke norsk u-hjelp. Fremskrittspartiet vil først og fremst hjelpe u-landene gjennom et fritt varebytte, slik at deres næringsliv kan vokse frem gjennom en naturlig etterspørsel og ikke gjennom korrumperende u-hjelpsmidler. Også når det gjelder flyktninger vil Fremskrittspartiet hjelpe på en annen måte enn flertallet. Mens flertallet baserer seg på å motta asylsøkerne i Norge, vil Fremskrittspartiet hjelpe dem ved å betale for dem i nærområdene. Bare dekning av boutgifter for én flyktningfamilie i Oslo er nok til livets opphold for minst ti slike familier i flyktningenes nærområde. Fremskrittspartiet konstaterer at de asylsøkere som kommer til Norge, i stor grad er blant de mest velutdannede og velstående i sitt hjemland, og at de ville være i stand til å gjøre mer nytte for seg hjemme eller i sine nærområder. Fremskrittspartiet er åpen for en liberal innvandringspolitikk på markedsøkonomiske kriterier. Dersom en utlending har skaffet seg en arbeidskontrakt i Norge, er han velkommen. Når arbeidskontrakten utløper og han ikke har maktet å skaffe seg en ny, må han reise ut av landet. Norge har i mellomtiden nytt godt av hans arbeidskraft, samtidig som utlendingen har tjent godt med penger og skaffet seg nyttig arbeidserfaring slik at han kan etablere virksomhet i hjemlandet. Innvandringspolitikken bør etter Fremskrittspartiets mening tjene til gjensidig utvikling. Det er den beste formen for u-hjelpspolitikk. Norsk asylinnvandringspolitikk bidrar til å tappe u-landene for deres beste menneskelige ressurser. Som et eksempel på mislykket og kontraproduktiv u-hjelp vil jeg nevne u-hjelp til de palestinske selvstyremyndighetene. Som jeg har sagt tidligere, mottar Norsk Folkehjelp ca. 100 mill. kr årlig i statlig støtte. Samtidig har Norsk Folkehjelp utgitt brosjyrer til bruk i norske skoler. Disse inneholder en sterk fordømmelse av staten Israel. I bladet «Appell» nr. 1, 2000, påstås det at staten Israel er den eneste staten i verden som har gjort bruk av tortur til offisiell politikk. Det påstås videre at Israel driver rasepolitikk og at palestinerne er et fortapt folk i Israels lenker. Det fremheves at kvinner og barn har dødd i barsel i biler som er stoppet av israelske sjekkposter. De palestinske terroristenes ugjerninger mot sivile nevnes ikke. Slik lesning er egnet til å få norske barn til å hate jødene. Arbeiderpartiets Reiulf Steen uttalte forleden at Norsk Folkehjelp kjemper for at Holocaust aldri skal gjenta seg, men forstår åpenbart ikke at Norsk Folkehjelp gjennom slike skrifter bereder grunnen for et nytt Holocaust. Norge har forsøkt å skape fred i Midtøsten gjennom Oslo-avtalen. Et ledd i avtalen er at partene skal forsøke å arbeide for forsoning, f.eks. ved å fjerne fiendtlig omtale i skolebøker. Det er selvsagt umulig å skape fred når folk i området fra sin tidlige barndom bli innpodet et negativt og hatefullt bilde av sine naboer, og hvor de som anvender makt og dreper, blir fremstilt som helter. I september 2000 utgav de palestinske myndigheter 14 nye lærebøker der fred med Israel ikke engang er nevnt som en mulighet, og hvor Oslo-avtalen bare er nevnt én gang og ikke i sammenheng med fred. Lærebøkene fremstiller Israel som en illegitim stat og som en kolonialistisk erobrer. Bøkene vil ikke anerkjenne staten Israel, Israels navn eksisterer ikke på et regionalt kart og Israel er inkludert i staten Palestina. Israel er bare nevnt i vendinger preget av forakt, f.eks. i forbindelse med massakrer av palestinere. En islamittisk lærebok hevder at forsvaret av islamittisk hjemland er en overordnet religiøs plikt for enhver muslim dersom en centimeter av hans land er stjålet. Dette er intet mindre enn en religiøs oppfordring til å tilintetgjøre staten Israel. Vi kan bare konstatere at de palestinske selvstyremyndighetene ikke er interessert i å skape forutsetninger for en forhandlingsløsning i Midtøsten, men fortsetter å fremelske hat mot israelerne. Det påstås at den norske hjelpen går til fattige, barn og syke. Men hvorfor skal vi absolutt hjelpe en statsdannelse som åpenbart ønsker krig? TV-bilder viser oss barn og unge som åpenbart er i bedre form enn man er svært mange andre steder. Det finnes i verden millioner på millioner mennesker som sulter og har det vondt. Hvorfor skal vi absolutt støtte opp under Norsk Folkehjelp og de palestinske selvstyremyndighetene når de er i ferd med å berede grunnen for et nytt Holocaust? Før øvrig – jeg ser at jeg har ett minutt igjen – har jeg en liten kommentar til Marit Nybakks ønske om spesielt å hjelpe kvinner, ut fra at kvinner utgjør to tredjdeler av befolkningen i noen av disse landene. Det ser jeg som et forsøk på å knytte dette til en populær norsk kvinnesaksargumentasjon for å gjøre u-hjelpen mer populær. Hvorfor ikke heller konsentrere seg om barn som har det vondt, aids-rammede som har det vondt, syke og pleietrengende eldre? Hvorfor absolutt konsentrere seg om kvinner, særlig når de utgjør to tredjedeler av befolkningen? Jeg har vanskelig for å forstå den prioriteringen som noe annet enn en appell til en slags vag følelse av at kvinnesak er en god sak.