Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-11-16:
Som saksordføreren redegjorde for, har Riksrevisjonen gjort en omfattende og grundig undersøkelse av handlingsplanen for eldreomsorgen, og jeg slutter meg i det alt vesentlige til hva saksordføreren har sagt i denne saken. De plantall som lå til grunn, er i veldig stor utstrekning nådd, og slik sett må Stortinget være tilfreds med gjennomføringen av denne planen. La meg likevel få komme med noen generelle betraktninger om noen av de utfordringer vi står overfor når det gjelder vår evne til å bedre og videreutvikle tilbudene til eldre, som også Riksrevisjonen på en utmerket måte har berørt i sin rapport. For det første er det behov for en klarere forståelse av hvilke behov som reelt sett foreligger. Det er relativt klare indikasjoner på at det er et stort etterslep når det gjelder tilbud med heldøgnsbemanning. Det var situasjonen før handlingsplanen, og det er situasjonen etter at handlingsplanen er gjennomført. Hvis vi ser på sykehjemsplasser, har vi en felles forståelse av hva sykehjem gjennom tidene har vært. Det er en bolig hvor eldre med stort omsorgsbehov har de nødvendige tjenester rundt seg, tilgjengelige 24 timer i døgnet. Tar vi for oss dette tilbudet, ser det ut til, ut fra de rapporter og den informasjonen vi har, at det vil mangle ca. 14 000 slike plasser i Norge i 2005. Nå er det slik, som saksordføreren sa, at det ikke er en klar og entydig definisjon av begrepet «heldøgns pleie», noe som bl.a. skaper problemer med å legge et godt underlag for planarbeidet framover. Fylkesmenn, fylkesleger og kommunene selv har visse variasjoner når heldøgns pleie skal bestemmes. Jeg vil få lov til å sitere hva dr. Sigurd Sparr uttalte under en høring som ble gjennomført i forbindelse med denne saken. Sparr representerte Nasjonalforeningen for folkehelsen, og han sa følgende: «Heller ikke vi har vel noen definisjon som vi har alminnelig tilslutning til, men vi har vel en felles forståelse av begrepet som tilsier omtrent det samme som har vært sagt her, at det innebærer at det er kompetent personell og tilstrekkelig personell tilstrekkelig nær pasienten, slik at han eller hun kan få hjelp på meget kort tid ved behov. Det innebærer, så vidt jeg kan skjønne, at en sykehjemsmodell, hvor det finnes personell i samme hus som der pasienten bor, må være et slags utgangspunkt, at det er et system hvor pasienten kan tilkalle dette personellet når som helst på døgnet, og at personellet kommer i løpet av meget kort tid.» Det vil være nødvendig å skaffe en felles forståelse av dette begrepet, og jeg antar at statsråden vil finne mulighet til å bidra til dette. Et annet forhold vi må møte i årene som kommer, er å sikre eldreomsorgen på alle områder og på alle nivåer tilstrekkelig og kvalifisert personell. Jeg skal ikke gjøre noe forsøk på å gi noen helhetlig oppskrift på hva som må gjøres for å få dette til, men jeg tror det er en del forhold som er ganske åpenbare. Først og fremst må vi erkjenne at dette er et tiltagende problem. Det vil være slik at det blir større og større problemer for oss med å skaffe kvalifisert personell til denne samfunnstjenesten hvis vi ikke legger gode og funksjonelle planer til grunn framover. Det er ikke lenger slik at vi har store reserver å ta av i yrkeslivet. Eldreomsorgen må konkurrere om vel kvalifisert personell til disse oppgavene, og da må vi legge forholdene godt til rette for det. De aktuelle faggruppene må bedre enn i dag få mulighet til spesialisering innenfor de aktuelle områdene, og det må legges til rette for utviklende fagmiljøer. Det må også legges til rette – atskillig bedre enn i dag – for en mulighet for å gjøre karriere innenfor eldreomsorgen for de aktuelle yrkesgruppene. Sist, men ikke minst, i denne sammenheng, må det gis rom for individuelle tilbud til beboerne. Disse aktuelle faggruppene har valgt sine yrker fordi de ønsker det og finner det meningsfylt å ta seg av oss når vi er syke, når vi er gamle, eller når vi av andre grunner trenger deres kompetanse. Det er derfor ikke sannsynlig at vi klarer å rekruttere til disse faggruppene, dersom vi tilbyr en arbeidssituasjon som består i å løpe mellom pasientene og hele tiden være på etterskudd i forhold til de tilbudene som de forstår at beboerne har behov for og vil ha utbytte av. Handlingsplanen var et løft. Det skal ikke på noen måte underslås. Men eldreomsorgen kan ikke – i hvert fall ikke bare – videreutvikles gjennom skippertak. Vi må holde et vedvarende press på hverandre for å sikre den nødvendige utviklingen videre framover. Jeg tror også det kan være mye å tjene på å se til at de eldre selv på en sterkere og kanskje også mer formalisert måte enn i dag trekkes med når morgendagens omsorg og tilbud til de eldre skal formes. Helt til slutt må jeg si at når vi diskuterer omsorg for de eldre, kan vi ikke gjøre det isolert fra kommunenes økonomiske evne. Det vil være en meningsløshet å legge til grunn en god eldreomsorg i Norge hvis vi ikke samtidig ser til at kommunene har den økonomiske evnen som skal til for å følge opp dette. Jeg vet ikke om bildet blir særlig godt, men det kan vel være som å forlange at noen skal kjerne smør av skummet melk. Så langt jeg kjenner til, er det en veldig vrien øvelse.