Lars Sponheim (Venstre), 2004-10-04:
En trontaledebatt er interessant å følge. For en som er glad i demokrati og parlament, er det selvsagt en høytidsdag. Det er dessuten siste trontaledebatt før et stortingsvalg som kanskje mer enn på veldig mange år kommer til å være et valg mellom regjeringsalternativer. Det støynivå og det adrenalinnivå som vil komme inn i debatten både her i huset og utenfor huset når statsbudsjettet legges fram om noen dager – i alle fall har det alltid vært slik – har på en måte vært holdt utenfor denne debatten. Men så sier likevel debatten mye, for vi ser hvordan partiene prøver sin retorikk og utvikler sine frontlinjer i den lange valgkampen fram mot stortingsvalget neste år som vel må sies å være i gang med denne debatten. Jeg har fulgt debatten med stor interesse i dag og vil gi uttrykk for at jeg er overrasket over at de tre partiene som ønsker å framstå som et flertallsregjeringsalternativ, ikke har brukt anledningen enda mer til å meisle ut hva man skal ha flertall for. Det synes jeg en bør merke seg. Så er det slik at det som kanskje kunne bli en debatt om et flertallsalternativ mot den sittende regjerings mindretallsalternativ, også er litt punktert når Arbeiderpartiets leder i dag med ganske stor tydelighet gav uttrykk for at et godt alternativ til en flertallsregjering av sosialistpartier var en mindretallsregjering av Arbeiderpartiet. Og jeg syntes å kunne registrere, i alle fall oppfattet jeg det slik, at Arbeiderpartiets leder var ganske bekvem med den tanken. Jeg syntes også å merke at en del av Arbeiderpartiets representanter i salen likte den tanken. Ting kunne igjen bli ved det gamle. Også landbrukspolitikken og distriktspolitikken har blitt adressert av flere, og det er selvsagt en landbruksminister, og nå også matminister, glad for. Jeg tror det kommer til å bli et viktig politikkområde fram mot valget til neste år, ikke minst fordi vi vil være gjennom de avgjørende forhandlingene når det gjelder WTO-regimet, som vil være ganske avgjørende for hvordan Landbruks- og Distrikts-Norge vil se ut. Heller ikke her har partiene på sosialistsiden som ønsker å danne en flertallsregjering, fortalt hvordan de skal gjøre det. Det er sågar litt uklart om man her på en måte har tenkt å møte framtiden – og det tror jeg mange innenfor det alternativet står for – med å se mulighetene, eller om en skal lukke øynene og drømme om fortiden, slik jeg registrerer at noen gjør. Det har vært noen år under Bondevik II-regjeringen med store reformer innenfor landbrukspolitikken. Jeg tror dette kommer til å gå inn i historien som en periode med veldig mange viktige reformer. Noen er kontroversielle, og debatten går. Om en av dem har det vært lite debatt, og det er om det som nå skjer innenfor landbrukspolitikken i retning av å bruke lokaldemokratiet mer, gi større lokal frihet og dermed få større lokal variasjon. Det er veldig mye verktøy i verktøykassa til en landbruksminister, jeg legger ikke skjul på det. Men det er et poeng når man har mye verktøy, at man også har mange håndverkere. Derfor er det viktig å bruke lokaldemokratiet og gi ansvar i landbrukspolitikken lokalt. Det har vi gjort på mange områder. Det gjelder innenfor lovverket som er trådt i kraft nå, og det gjelder innenfor de økonomiske virkemidlene på viktige områder. Jeg tror det er ganske avgjørende for å få til gode resultater framover, fordi den sentralistiske én modell for hele Norge-politikken etter min mening ikke er egnet til å oppnå de resultatene vi trenger framover. Så har Landbruksdepartementet skiftet navn fra 1. oktober til Landbruks- og matdepartementet. Med det tar vi konsekvensen av at mat er i ferd med å bli et mye mer politisert område enn det har vært tidligere. Det er bare å åpne tabloidavisene hver dag, så ser vi at matspørsmål er viktig. Mye av det er bare hyggelig, men mer og mer er det kontroversielle spørsmål som det er viktig også å adressere fra en regjering. Det ønsker vi å ta konsekvensen av. Mat er helse, mat er trivsel, mat er de store spørsmål i verden om sult osv., og det bør løftes fram i politikken på en viktigere måte. Jeg tror at det ikke er WTO-spørsmål og andre ytre spørsmål som først og fremst setter krav til modernisering av landbrukspolitikken, men følgende enkle resonnement: Vi blir stadig rikere, men vi kan ikke bli stadig mettere. Det betyr at vi bruker mindre penger på mat. Da må vi gjøre noe i landbrukspolitikken og i distriktspolitikken som gjør at distriktene og de som bor på arealene, gjør mer enn å produsere mat. Det er den grunnleggende sammenhengen vi må ta konsekvensen av. Jeg har helt på tampen noen veldig hyggelige tall å servere for Stortinget som forteller oss hva som gjøres av privat næringsliv på norske gardsbruk som ikke er tradisjonelt landbruk. Det er ganske interessant, og tallene ble offentliggjort i disse dager. Det utøves altså 19 000 årsverk av privat næringsliv på norske gardsbruk som ikke er tradisjonelt landbruk, man sysselsetter så mye som 45 000 personer, og det produseres for 21,3 milliarder kr i året i den typen næringsdrift – som altså ikke er tradisjonelt landbruk, men som skjer på gardene. Tenk hva vi kan få til hvis det føres en målrettet politikk for å få til mer av det!