Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-12-17:
Prinsipielt gir proposisjonen og innstillingen gjennomslag for Høyres gjentatte forslag om liberalisering av arbeidsformidling og utleie av arbeidskraft. Argumentasjonen om speilvending av lovverket har gitt resultat. Er det da slik at vi kan slå oss på brystet og innkassere den totale seier, for dernest å rette oppmerksomheten helt annet steds? Nei, det politiske problemet kryper langt under fellen fra den speilvendte side, og betydelig arbeid og bevegelse gjenstår før vi har fått en politisk tilfredsstillende liberalisering. Departementet dokumenterer i svarbrevet at man har kommet betydelig lenger i andre land med liberaliseringen på dette feltet. Den lovendring som vi i dag skal vedta, gjør at vi må si opp ILO-konvensjon nr. 96 med virkning først fra år 2002 hvis ikke ILO-konvensjon nr. 96 direkte blir avløst av ILO-konvensjon nr. 181. Begrensningen som stortingsflertallet går inn for, kan imidlertid være uforenlig med ratifikasjon av ILO-konvensjon nr.181. Komitebehandlingen gir grunn til refleksjon. Kanskje det mest oppsiktsvekkende er at regjeringspartiene i Stortinget heller ikke påaktet Regjeringens behov for nærmest for en gangs skyld å få sitt forslag igjennom ubeskåret. Helt uten press går sentrumspartiene til Arbeider partiet og kutter grovt i Regjeringens forslag om lovlig innleievolum mellom produksjonsbedrifter og halverer også lovlig varighet i innleietilfeller uten tilslutning fra arbeidstakerorganisasjonene. Er det da noe rart hvis spørsmålet fra tid til annen dukker opp om hvorfor Jagland ikke like godt overtar? Arbeiderpartiet har riktignok gitt betydelige innrømmelser for hele tiden å kunne være i det gode selskap. Kravet om navngitte permitterte, som tidligere var antydet som lovlig kriterium for innleie, er nå fraveket. Likeledes har Arbeiderpartiet gitt opp fagbevegelsens ønsker om selvstendig rett til å forfølge mulig lovbrudd gjennom søksmål. Dette er også et forhold som det er verd å notere seg. § 58A i arbeidsmiljøloven har blitt referansepunkt i innstillingen som grensesettende for innleie fra utleiefirma. Problemet er at denne paragrafen er uklar og i mange tilfeller tolkes snevert. Når sentrumspartiene og Arbeiderpartiet i en tilleggsmerknad vil takle utfordringene ved sesongmessige svingninger osv. gjennom § 58A, kan det meget lett ligge en selvmotsigelse her som logisk sett skulle føre nevnte partier til å støtte vårt forslag om å fjerne tidligere innstramming av nettopp § 58A i arbeidsmiljøloven. Et mer smidig lovverk som effektiv bekjempelse av strukturell ledighet var et sentralt tema i debatten for fire år siden. Forståelsen for dette har nok økt betydelig siden da. Det samme gjelder innleie som introduksjon til senere fast tilsettelse. Lovtekst og praksis ivaretar her arbeidstakerens frie mulighet til overgang til innleiefirma i fast tilsetting. Verre er det at seks måneders karantenebestemmelse blir innført uten at loven blir utprøvd i praksis – en utprøving som kunne avdekke et eventuelt behov for en slik innstramming. Fleksibiliteten som arbeidstakerne ønsker, kan på grunn av denne bestemmelsen bli ekstra begrenset i et tynt arbeidsmarked i Distrikts-Norge. Rekkefølgen i lovtilpasningen blir derfor etter vårt syn feil. Det er gledelig at spesielle restriksjoner på innleie av helsepersonell nå blir avlyst. Signalene har endret seg i prosessen, og utleie av helsepersonell og personellets mobilitet blir utelukkende begrenset av generell forskrift knyttet til særlige samfunnshensyn.