Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Sist mandag var jeg på skolebesøk i Sandefjord, der en elev sa det slik: «Her er det fint å være, for her blir jeg sett.» Det var ikke en vanlig ungdomsskole, men den lille Breidablikk skole, som er et alternativ for elever som ikke passer inn i normalskolen. Det var fint å snakke med disse elevene, som der fikk tettere oppfølging og mer voksenkontakt enn ellers. «Her kan de vokse i sin takt,» sa rektor. «Dette er ingen spesialskole, men elevene skal ha nytte av å gå her.» Dette er ett eksempel på å bruke mulighetene i tilrettelagt opplæring, som statsråden sier i redegjørelsen er et av hans viktigste budskap. Men til dette trengs det ekstra ressurser. Ikke alle kommuner har råd til dette. Vi har mye frisk ungdom, mange friske lærere, og trenger altså flere friske penger. Jeg vil særlig utfordre statsråden når det gjelder ungdomstrinnet. Hvilke sykdomstegn er det han ser siden han vil ha en frisk skole? Hva må til for at dette ikke bare blir lek med bokstaver, men også innhold? «Særlig i ungdomsskolen er det nødvendig å tenke annerledes», er et sitat fra redegjørelsen. Hvordan kan da statsråden forsvare å kutte 14 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett som nettopp skulle gå til forsøk med alternativ tildeling av timer på ungdomstrinnet? Jeg forstår det er på bekostning av en reform for voksne. Forslaget ble jo fremmet for å få en mer fleksibel bruk av timeressurser og større likhet når det gjelder lærertetthet. Dette ville gi større lokal frihet i forhold til organisering av opplæringen. Erfaring først, og eventuelt lovendring etterpå. Sentrumsregjeringen la fram en skolepakke på 225 mill. kr i budsjettet sist høst. Denne skulle være en del av en fireårig satsing på til sammen 900 mill kr. Jeg er enig med statsråden i at kvaliteten på lærerne er nøkkelen til kvalitet i skolen. I St.meld. nr. 12 blir lærerne omtalt som nøkkelpersoner. Det meste av satsingen i år 2000 går til å styrke lærerrollen og lærernes kompetanse. Mulighetene til å kunne utnytte og bruke IKT i skolen er en faglig og pedagogisk utfordring. Permisjons- og hospiteringsordninger for lærerne blir også iverksatt etter at dette ble prioritert i budsjettet. Dette er starten på en ordning hvor lærerne får mulighet til å oppdatere seg og videreutdanne seg, noe som er både nødvendig og ønskelig. På denne måten sikres lærerne påfyll av ny kunnskap, som elevene igjen vil nyte godt av. Disse satsingsmidlene skulle bidra til å fremme nyskapings- og utviklingsarbeid, mangfold og fleksibilitet. Det lokale mangfoldet styrker engasjementet ved skolene og dermed kvaliteten. Kristelig Folkeparti ønsker å flytte fokus fra sentrale til lokale arenaer og styrke samarbeidet mellom skole, foreldre, arbeidsliv og samfunnet for øvrig. På denne måten kan det oppnås en styrket kontakt som kan bidra til den etterlyste entreprenørånden. Det er gledelig at Arbeiderpartiet vil at det fortsatt skal satses på utdanning innenfor bistandsarbeidet ved at samarbeidet mellom KUF og bistandsmyndighetene følges opp. Jeg er enig i at utdanning antakelig er den viktigste nøkkel til utvikling. Det er en moralsk plikt for et av verdens rikeste land å bidra til demokratibygging i verden i dag, og da må vi øke vår bistandsandel, ikke svekke den, slik det er gjort i revidert nasjonalbudsjett. Dette står ikke på Kristelig Folkeparti, og det vet Arbeiderpartiet! Mange av de tiltakene i utdanningssektoren som sentrumsregjeringen påbegynte, følges opp, men den samme gamle kritikken mot privatskolene er skuffende. Årets utdanningspolitiske redegjørelse bekrefter at Arbeiderpartiet fortsatt ikke vil se det mangfoldet og de valgmulighetene privatskolene representerer. I stedet velger de nok en gang å gå ned i skyttergravene og gjemme seg bak et nytt begrep – fellesskolen. Jeg er enig i at enhetsskolen kan oppfattes som ensrettingsskole. Men definisjonen av ensretting blir helt feil i statsrådens redegjørelse. Ensretting er ikke når man har frihet til å velge, men når man ikke har noe valg. Skal ikke foreldrene gis den tillit det er selv å kunne velge hva de tror er best for sine egne barn? Og hvis foreldrene ikke blir betrodd dette, hvem er da den nærmeste til å vite? Er det staten? Når Arbeiderpartiet velger å se bort fra foreldreretten, viser dette at de ideologiske skillelinjene mellom Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti ligger fast. For Kristelig Folkeparti er valgmuligheter en forutsetning i et demokrati. Derfor må en rettferdig skole inkludere både en god offentlig skole og privatskoler. Det er ingen motsetning her. De private skolene er et godt supplement til den offentlige skolen. Det er også god grunn til å minne om at privatskoleloven først og fremst ble laget for å ivareta retten til å opprette private skoler på annet grunnlag enn i det offentlige, ikke på konkurrerende grunnlag! Dette står ikke i motsetning til at Kristelig Folkeparti ønsker en god offentlig skole.