Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-12-09:
Odelstinget behandler i dag forslag om en rekke prinsipielle endringer i reglene om erstatning etter straffeforfølgning. Jeg er glad for at en i det vesentlige enstemmig justiskomite har sluttet seg til forslaget og dermed fullfører det løpet som startet med Straffelovrådets innstilling, påbegynt 5. mai 1995, avgitt 18. september 1996 og sendt på høring 7. november 1996. Vår straffeprosess har innebygd en rekke rettssikkerhetsgarantier. Garantiene skal sikre at uskyldige personer ikke blir domfelt, og at uskyldige i minst mulig grad blir utsatt for belastende inngrep under etterforskningen. Men trass i disse rettssikkerhetsgarantiene skjer det fra tid til annen at uskyldige blir skadelidende på grunn av samfunnets straffeforfølgning. Da har samfunnet ansvar både for å avdekke urett som er begått, og for å rette opp feil i den grad det er mulig, bl.a. ved å gi en økonomisk kompensasjon til den siktede. Justismordkommisjonen, som jeg tok initiativ til at ble utredet, og som blir satt i kraft i 2003, vil bidra til å styrke muligheten til å avdekke feil som strafferettsapparatet har begått. Lovforslaget som behandles her i dag, gjelder det andre aspektet, nemlig hvordan samfunnet skal gjøre opp for den skade som en person urettmessig har blitt påført under straffeforfølgning. Forslaget som Regjeringen har fremmet, innebærer at de som uforskyldt har blitt ofre for straffeforfølgning, gis et utvidet krav på erstatning. Forslaget styrker rettighetene til personer som uforskyldt har blitt straffeforfulgt. Samtidig har det vært et viktig mål å hindre at kriminalitetsbekjempelsen svekkes ved at det ytes erstatning til personer som reelt sett har begått den straffbare handlingen. For å ivareta begge disse to viktige hensynene er det foreslått endringer på seks sentrale punkter: For det første vil jeg framheve forslaget om å oppheve vilkåret om at en siktet som frifinnes eller får sin sak henlagt, må sannsynliggjøre at han ikke har begått handlingen for å få erstatning. Siktede personer som frifinnes eller får sin sak henlagt, får dermed som utgangspunkt rettskrav på erstatning. I dag risikerer man at det skapes et inntrykk av at den siktede egentlig er skyldig hvis vedkommende taper erstatningssaken. Det bør vi unngå. Forslaget styrker også gjennomføringen av uskyldspresumsjonen i Den europeiske menneskerettskonvensjonen. Videre skal tap som følge av menneskerettsstridig frihetsberøvelse i alle tilfeller gi rettskrav på erstatning. Når vilkårene for rettskrav på erstatning ikke er oppfylt, foreslås det at den siktede skal gis rett til erstatning når det framstår som rimelig. For det fjerde mener jeg at erstatningen bør settes ned eller falle bort dersom den siktede ved sin atferd har medvirket til at etterforskningen ble igangsatt eller til domfellelsen. Det vil virke urimelig om den siktede får erstatning for tap som han har medvirket til. Hvis f.eks. den siktede motvirker sakens opplysning ved å gi en uriktig tilståelse eller ved å påvirke vitner, bør det kunne gi grunnlag for nedsettelse eller bortfall av erstatning. Erstatningen bør også kunne settes ned eller falle bort dersom den siktede uten rimelig grunn har nektet å forklare seg, motvirket til sakens opplysning e.l. Jeg er glad for at flertallet i justiskomiteen støtter forslaget på dette punktet fullt ut. Jeg har merket meg at et mindretall i justiskomiteen går inn for at en forklaringsnektelse ikke skal kunne gi grunnlag for at kravet faller bort eller settes ned. En slik løsning ville etter min mening vært uheldig. Det er rimelig at den siktede ikke skal tvinges til å måtte velge mellom å forklare seg uriktig eller bidra til sin egen domfellelse. Men i erstatningssaken må det kunne legges vekt på om den siktede har gjort det som er i hans makt for å renvaske seg. Gjør han ikke det, men tvert imot velger ikke å bidra til at saken oppklares, har han medvirket til at straffeforfølgningen har funnet sted. Det er vedkommendes rett, men vedkommende må da akseptere at det ikke eller i mindre grad ytes erstatning. Noe annet ville lett kunne ha ført til støtende resultater. For det femte mener jeg at oppreisning for ikke-økonomisk skade skal tilkjennes når siktede personer har vært frihetsberøvet. Frihetsberøvelse er et inngripende tiltak som normalt føles som en stor belastning for den siktede. Jeg mener derfor at den siktede bør ha rettskrav på oppreisning for frihetsberøvelse. Det samme gjelder siktede som blir frifunnet etter å ha utholdt frihetsstraff. Det siste forslaget til endring i proposisjonen som jeg ønsker å trekke fram, gjelder forslaget om at krav på erstatning skal avgjøres administrativt i første omgang. Det er unødvendig tungvint å domstolsbehandle alle erstatningskravene i første runde. Ordningen er betryggende fordi kravet kan bringes inn for domstolene til full prøvelse. Endringene gjør det nødvendig med administrative og økonomiske forberedelser før loven kan settes i kraft. Den engelske filosofen Jeremy Bentham skal en gang ha uttalt, fritt oversatt, at et overgrep i straffeforfølgningen i seg selv er en alvorlig feil, men det å ikke rette den opp på en mest mulig rettferdig måte undergraver hele samfunnsordenen. Dette er kloke ord, og det er etter min mening også en dekkende oppsummering av den debatten som finner sted her i dag.