Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-12-03:
I budsjettkapittel 152, om Midtøsten, står det i en litt kortfattet innledende merknad at en anbefaler at budsjettmidlene brukes fleksibelt, ikke minst i 2005, fordi situasjonen er ganske uoversiktlig og labil. En har en situasjon i Midtøsten, i Israel-Palestina-området, som kan utvikle seg negativt til enda mer kaos, men som også har i seg muligheten til å få i gang igjen konstruktive prosesser. Nettopp dette gir grunnlag for kanskje å gå litt dypere inn i en vurdering av hva som kan bidra til at utviklingen går i en positiv retning, og som også kan si noe om hva vårt bidrag kan være. Jeg vil i den sammenhengen ikke gå inn på den større regionale utviklingen, men bare understreke at sammenhengene er åpenbare. Det ble på en måte oppsummert i en artikkel i The New York Times i går, av tidligere utenriksminister James Baker, som sa det slik: Veien til fred i Midtøsten går ikke enten gjennom Bagdad eller gjennom Jerusalem, men gjennom dem begge. En kan tidvis nesten fortvile og lure på om det er hensikt i å fortsette engasjementet i arbeidet for å få fredsprosessen i gang igjen i Israel-Palestina-området. Noe av det som jeg synes er stimulerende, og som gir motivasjon, er at meningsmålingene over lengre tid har vist at en majoritet i både Israel og Palestina ønsker en fredsløsning bygd på en tostatsløsning. Det er også målet for Kvartettens veikart for fred. Så vel president Bush som statsminister Sharon har offentlig støttet et slikt mål, selv om en også merket seg at Sharon før sommeren uttalte at uttrekkingen fra Gaza kunne utsette en palestinsk stat med flere år. Like sikkert som at dette er et formulert mål, er det at ekstreme grupper, på begge sider, vil motsette seg en slik tostatsløsning. Det er arabere som nekter å godkjenne Israel, liksom det er israelere som foretrekker en enstatsløsning, og som vil beholde de okkuperte områdene. Det store spørsmålet er hva så vel partene som det internasjonale samfunnet kan gjøre for å komme videre nå. Da er overskriften som den har vært i lang tid: Gjenoppta forhandlingene. Kom tilbake til forhandlingsbordet. Det jeg ønsker å dvele litt ved, er hva som skal til for å få til nettopp det – å gjenoppta prosessen og så videreføre den. Da tror jeg det er viktig at en fra begge parter unngår å legge inn premisser for videre forhandlinger som i realiteten gir ekstremistene vetorett gjennom f.eks. nye terrorhandlinger, idet partene har gjort videre fremdrift avhengig av at det ikke skjer noe voldelig rundt dem. Til det trengs det både politisk mot og vilje. Partene må unngå provoserende myndighetshandlinger som trolig vil bli brukt som rettferdiggjøring av motpartens ekstreme grupper. Eksempelet der er jo at Israel bør legge bånd på seg og avstå fra etablering av nye «settlements» både før og under forhandlingene. Det er selvfølgelig slik at for å kunne møtes til forhandlingsbordet må man ha en forhandlingspart, og helst en forhandlingspart som en gjensidig respekterer. Det kan gjelde Israel, som i disse dager gjennomlever en regjeringskrise, og det gjelder selvsagt palestinerne, som står foran både presidentvalg den 9. februar og parlamentsvalg til våren. Etter min mening er det viktigste grunnlaget for å gi legitimitet og autoritet til en ny palestinsk ledelse at valgene anerkjennes som frie og rettferdige. Det er derfor avgjørende viktig at israelske myndigheter – og det er det gledelig at de har forsikret – vil gjøre sitt for å tilrettelegge for valgene. Det innbefatter at også palestinerne i Øst-Jerusalem får deltatt, og at den militære tilstedeværelsen både på Vestbredden og i Gaza vil bli trappet ned, slik at velgerne kan nå frem til valglokalene. I den fasen er det helt avgjørende med en bred internasjonal tilstedeværelse. Det er svært viktig. Det er også viktig at befolkningen må føle trygghet for sikkerhet og åpenhet ved valgene. Det er grunnlaget for at deltakelsen kan bli god. En god valgdeltakelse er det som skal til for å gi et solid mandat til dem som blir valgt. Det å ha et slikt solid mandat i ryggen er absolutt forutsetningen for tyngde i forhandlingene. Jeg mener også at en bred valgoppslutning vil være det som skal gi de nye lederne den beste styrken til å kunne motstå og avvise ekstremistaksjoner. Av samme grunn er de etterfølgende parlamentsvalgene til våren også så viktige. Også da må det internasjonale samfunnet stille sterkt opp både i forberedelser og i gjennomføringen. Det er grunn til å oppmuntre og støtte den palestinske lovgivende forsamling, PLC, i deres pågående arbeid for å ferdigstille og vedta nye valglover som grunnlag for vårens nyvalg. Da er det positivt å registrere at PLC den siste uken har henvendt seg til internasjonale samarbeidsparter for hjelp til å fornye og styrke parlamentet som institusjon. Det er ikke minst viktig fordi sterke demokratiske institusjoner, som også omfatter folkevalgtes kontroll med sikkerhetssektoren, vil være avgjørende for fred i regionen. Når folkeflertallets vilje også blir de styrendes vilje, gir det legitimitet, men også stabilitet, som disse folkene så sårt trenger. Det åpner seg sjelden nye muligheter for positiv fremgang i denne konflikten. Når mulighetens vindu nå står på gløtt, er det avgjørende at både Kvartetten, den arabiske verden og alle vi andre som føler et medansvar for en sluttløsning i Midtøsten, er til stede når vi trengs, og bidrar så vel teknisk som økonomisk og politisk. På den bakgrunn håper jeg at 2005 blir et travelt og særdeles krevende år i så måte.