Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-11-28:
Fra representanter i regjeringspartiene er det nå flere ganger blitt poengtert at Samarbeidsregjeringen står for et systemskifte. Det vi klart kan se av dette systemskiftet i dag, er at Samarbeidsregjeringen gir mest til dem som har mest fra før, samtidig som de strammer inn og forverrer situasjonen for dem som har det vanskeligst. Spesielt gjelder dette i skattepolitikken og i virkemiddelbruken overfor næringslivet og distriktsbosettingen. Denne politikken har som konsekvens en velferdsmessig og sosial skjevfordeling. Senterpartiet har som mål at den velferdspolitikken vi skal føre, må gi trygghet for alle og skape en rettferdig fordeling med hensyn til inntekter og levekår. Mye er bra i Norge, men for dem som har det vanskeligst, er ikke engang det en fattig trøst. Barn som lever i familier med store fattigdomsproblemer – en del av disse har hospits som sitt hjemsted – unge uføre som har store eksistensproblemer og eldre pleietrengende som dør alene, er forhold som vi må gjøre noe med, slik at det ikke er en del av Hverdags-Norge. Senterpartiet ønsker å rette opp disse forholdene både med kortsiktige og langsiktige tiltak. Vi må reparere og rette opp skjevhetene på kort sikt, og på lang sikt må vi forebygge og fordele for å få et bedre, mer rettferdig og harmonisk samfunn. Et mer robust og samtidig mykere samfunn krever ressurser for en bedre samfunnsutvikling, der alle kan føle trivsel og velferd. Jeg har fra denne talerstolen tidligere tatt til orde for at vi burde ha en generaldebatt om rikets sunnhetstilstand. Den burde muligens ha som arbeidstittel: Hvordan skape det gode liv i Norge – for alle? En slik generalgjennomgang av landets sunnhetstilstand må inneholde en helhet langt utover rammene for helse- og sosialbudsjettet. Alle fagkomiteer i Stortinget burde trekkes inn for å belyse roller og ansvarsforhold, slik at barrierer mellom sektorer og fagområder kunne brytes ned der det er nødvendig. Målet for Senterpartiet er å skape et samfunn der ressurser som brukes på forebygging, er investering til inntekts ervervelse. Klarer vi å forebygge på en skikkelig og god måte, vil vi nemlig kunne spare store utgifter på mange budsjettposter. Men skal vi lykkes med dette forebyggende arbeidet, må det skapes trivsel og levekår for folk der de bor, slik at dette bedrefungerende samfunnet kan føles på kropp og sjel. Alle i Norge har i hvert fall én ting felles: Vi bor alle i en kommune. Alle vokser opp i en kommune, får sin utdannelse der, har sitt arbeid, sitt bosted, sin omsorg der, og ender også til slutt sin livsdag der. Med dette som utgangspunkt burde alle kunne innse at det er særdeles viktig at kommunene settes i stand til å løse de fellesskapsoppgaver som befolkningen trenger gjennom livsløpet. Her på Stortinget og i regjeringskvartalet har vi mange meninger om mange oppgaver som kommunesektoren blir pålagt å utføre til befolkningens beste, men vi har ikke like mange penger å sende med for å løse de pålagte oppgavene. Misforholdet mellom nødvendige ressurser og forventet tjenesteutføring gjør at politikerforakten og frustrasjonen brer seg. Dette tjener ingen på, bortsett fra at det synes å være god ammunisjon for dem som til enhver tid nærmest frenetisk skyter på kommunene og offentlig sektor. Senterpartiet har gjennom sitt alternative statsbudsjett for 2002 igjen reist forslag om å styrke kommuneøkonomien. Vi ser at dette er tvingende nødvendig om bl.a. barn og unges oppvekstmiljø skal bli bedre. Skal ungdommen kunne møte et utdanningstilbud som er relevant for interesser og vegvalg, må både skolens ressurser og studentenes vilkår styrkes. Skal yrkesaktive ha et arbeidstilbud der de bor, for bl.a. å kunne utnytte lokale ressurser, må det legges til rette for dette gjennom virkemiddelbruk og positive rammevilkår. Skal syke og omsorgstrengende, om de er gamle eller unge, ha en trygg og skikkelig tilværelse med muligheter for egenutfoldelse og et aktivt liv ut fra egne forutsetninger, må det være tilstrekkelige ressurser for tilrettelegging, støtte og omsorg. Senterpartiet har gjennom sitt budsjettforslag prioritert disse oppgavene, både ved å styrke kommuneøkonomien og ved å styrke boligpolitikken, barn og unges oppvekst- og læringstilbud, næringsutviklingsmulighetene og omsorgs- og rehabiliteringstilbudet. Det er nemlig også forebygging å påse at personer som har behov for rehabilitering etter skade eller sykdom får tilbud om tilstrekkelig opptrening og rehabilitering, slik at de kan få tilbake en optimal funksjonsevne. For mange betyr det at de kan gå tilbake til yrkeslivet, og for alle betyr en god rehabilitering at de kan fungere best mulig i sin egen hverdag. Dette skaper trivsel, verdiskaping og reduserte utgifter både for den enkelte og for samfunnet. Senterpartiet er bekymret for at en del av dette som jeg nå har vært innom, går i feil retning. Blant annet mener vi det nå er et stort behov for et løft i rehabiliteringstilbudet til folk. Det tilbudet vi i dag har, er i ferd med å forvitre om vi ikke ser nødvendigheten av å legge inn mer ressurser fra statens side. Det er i det store og hele private aktører som gir et tilbud om opptrening og rehabilitering. Med Samarbeidsregjeringens iver etter å trekke fram de private aktørene i helse- og omsorgssektoren er det påfallende at de ikke her har vist større engasjement for å sikre et godt og nødvendig helsetilbud med en alt i alt meget velfungerende privat sektor som aktør. Jeg vil ved behandlingen av helse- og sosialbudsjettet komme tilbake til de enkelte områder og bevilgningsforslag som Senterpartiet er involvert i.