Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2005-06-14:
Det er selvsagt svært tilfredsstillende at det også i år ble oppnådd enighet i jordbruksoppgjøret. Et bredt flertall, alle partier unntatt Fremskrittspartiet, slutter seg til avtalens budsjettmessige konsekvenser og gjennomføringen av de tiltak som følger avtalen. Dermed har det faktisk lyktes partene å oppnå enighet i samtlige oppgjør under Bondevik II-regjeringen. Bøndene får en økning i inntektsrammen på 450 mill. kr. Det tilsvarer en inntektsvekst på om lag 5 pst. eller ca. 7 000 kr pr. årsverk. Bevilgningene over statsbudsjettet blir økt med 190 mill. kr, mens målprisene økes med 260 mill. kr. Overproduksjonen trekker dessverre i negativ retning. I inneværende avtaleår har dette gitt bøndene et brutto pristap som er beregnet til opp mot 600 mill. kr. Det er derfor viktig å prioritere arbeidet med å skape en bedre balanse i markedet for jordbruksprodukter. Fremskrittspartiet er det eneste partiet som ikke støtter innstillingen. Fremskrittspartiet har en lang rekke særmerknader og forslag hvor partiets syn framgår. Budsjettnemndas tallmateriale viser at det har vært en bekymringsfull inntektsutvikling i jordbruket. Jeg er derfor glad for at forhandlingene førte til et resultat som gir bøndene en inntektsøkning som ligger over det andre sammenlignbare grupper har fått. Og la meg føye til: Jeg tror dette var helt nødvendig nå. Innstillingen viser at det står et bredt flertall bak ønsket om å gi dem som satser på landbruket, en inntektsutvikling på linje med andre arbeidstakere. Landbruket spiller en vesentlig rolle for å sikre levende bygder og spredt bosetting, og vi ønsker oss et desentralisert landbruk med variert bruksstruktur både av beredskapsmessige hensyn og av hensyn til behovet for trygg mat. Samtidig ser vi at å fastholde slike viktige målsettinger også krever vilje til nødvendige omstillinger og tilpasninger. Dette kan være smertefullt. Men det smertefulle kan – som på andre områder i livet – være nødvendig å gå igjennom for å skape sunn vekst. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet peker på nettopp dette i sine merknader, uten at det dermed framgår klart om de også deler Regjeringens analyse når det gjelder de gjennomførte strukturendringene. Jeg er enig i at det nå kan være behov for stabilitet og konsolidering etter mange og omfattende strukturendringer i landbruket de senere årene. Det er ikke vanskelig å forstå hjertesukket fra bønder og fra bøndenes organisasjoner som nå sterkt ønsker seg et pusterom fra omlegginger som åpenbart er krevende for næringen, og ikke minst for den enkelte bonde som må forholde seg til stadig nye driftsbetingelser. Det er derfor all grunn til å lytte til næringens signaler på dette punkt. Likevel er det ikke mulig å nå fram til en situasjon hvor en mer eller mindre kan slå seg til ro med det som er gjennomført. Det er nok en besnærende, men like fullt en farlig tanke. Norge er nødt til å tilpasse seg endrede markedsforhold som kanskje ikke først og fremst skyldes innenlandske forhold, men som mest sannsynlig vil være en konsekvens av internasjonale avtaler som vi er forpliktet på. Det er å håpe at vi kan unngå de brå kastene og de mest smertefulle grepene. Landbruket trenger – på linje med andre næringer – størst mulig grad av forutsigbarhet og stabilitet. Dette er også viktig for rekrutteringen til næringen. Det er dessverre mange eksempler på at ungdom som er interessert i landbruksnæringen, blir betenkt når kraftige omlegginger skaper usikkerhet om framtiden for norske bønder. Derfor er det også viktig med positive virkemidler, slik det er blitt enighet om i årets avtale. Ny teknologi og nye markedsmuligheter kan også inspirere kreative bønder til å skape nye muligheter og å gi forbrukerne kvalitetsprodukter til konkurransedyktige priser. Et bredt flertall viser til at markedsreguleringssystemene har stor betydning både for å stabilisere prisene og også for å gjøre det mulig for så vel store som små produsenter å få en tilfredsstillende tilgang til markedet. Fremdeles er det en god del eggprodusenter i distriktene som er avhengige av et velfungerende markedsapparat. Jeg er derfor glad for at det ble oppnådd enighet om å beholde markedsordningen for egg. Det sikrer eggproduksjonen i distriktene, og ikke minst for de små og mellomstore produsentene. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber om å få en gjennomgang av konsekvensene ved å fjerne markedsreguleringen av fjørfe. Jeg tar det som en selvfølge at departementet følger med på utviklingen i fjørfemarkedet når reguleringene oppheves, og foretar en nærmere vurdering når en har samlet opp tilstrekkelig erfaring med den nye ordningen. Senterpartiet står alene om et forslag om å avskjære partene i jordbruksforhandlingene muligheten for å bli enige om endringer i markedsreguleringene uten at slike endringer på forhånd har vært behandlet her i Stortinget. Siden forslaget er framsatt med en uttrykt bekymring over mangel på demokratisk legitimitet, vil jeg for min del si meg uenig i dette synspunktet. For det første bør det tillegges betydelig vekt når det oppnås enighet mellom partene om en slik endring. For det andre har Stortinget full anledning til å ta stilling til slike spørsmål når avtalen kommer til behandling her i salen. Det er jo nettopp denne muligheten også representanten Enoksen nå har gjort seg nytte av. Senterpartiets problem er imidlertid at de åpenbart er uenig i det partene har kommet fram til. Men det er en annen sak. Jeg vil derimot benytte anledningen til å forebygge en mulig misforståelse når det gjelder vurderingene av markedsordningene mer generelt. Noen har hevdet at avviklingen av markedsordningen for fjørfe er en slags begynnelse på nedbyggingen av de øvrige markedsordningene i landbruket. Det er det ingen grunn til å hevde. Kristelig Folkeparti ser tvert imot klart disse markedsordningene som meget viktige virkemidler for å sikre stabilitet og forutsigbarhet i markedet, og på den måten bidra til å fastholde et differensiert landbruk i alle deler av landet. Vi mener at de markedsordningene som nå er etablert, er nødvendige for at prisutviklingen på landbruksprodukter skal være slik det er forutsatt i jordbruksavtalen. Dokument nr. 8:53 fra stortingsrepresentantene Carl I. Hagen, Øystein Hedstrøm og Lodve Solholm, som Stortinget nå behandler sammen med jordbruksoppgjøret, om å etablere likeverdige konkurranseforhold mellom landbrukssamvirket og andre private aktører i matvaresektoren, berører mange av de samme problemstillingene som er tatt opp i innstillingen om jordbruksoppgjøret 2005. Dette private forslaget ble fremmet i kjølvannet av den såkalte Tine-saken, der Fremskrittspartiet tok til orde for et fullstendig skille mellom Tine Råvare og Tine Industri. Mens Fremskrittspartiet ser et slikt skille som nødvendig for å hindre enhver mulighet for kryssubsidiering mellom råvaremarkedet og industrimarkedet, viser et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, til at det fra 1. januar 2006 innføres et normert egenkapitalkrav for Tine. Dette vil bidra til at alle aktører i markedet, inklusiv Tine, vil måtte betale lik pris for råvaremelken og dermed vil en sikre likeverdig og rettferdig konkurranse. I tillegg har Regjeringen varslet at det skal foretas en nærmere vurdering om det regnskapsmessige skillet mellom råvaredelen og industridelen er tilstrekkelig for å sikre konkurransen. Fremskrittspartiet fremmer et tilsvarende forslag om juridisk og eiermessig skille når det gjelder Gilde. De øvrige partiene går her samlet mot Fremskrittspartiets forslag. Det er bred enighet i Stortinget om at det skal være en likeverdig og rettferdig konkurranse i markedet for landbruksprodukter. Men samtidig slår et klart flertall fast at det ikke er aktuelt å foreta drastiske organisasjonsmessige endringer som ikke er nødvendige for konkurransen, men som bare vil bidra til å svekke mulighetene for å opprettholde et robust og framtidsrettet landbruk over hele landet. Jeg er derfor svært tilfreds med denne avklaringen som Stortingets flertall står bak.