Karianne O. Tung (Arbeiderpartiet), 2014-01-30:
Til tross for at det norske helsevesenet gjør en utrettelig innsats for å berge liv og forbedre helsen til oss nordmenn hver eneste dag, er det mange pasienter som får den tunge beskjeden om at deres alvorlige sykdom ikke kan helbredes. Døden rammer oss som mennesker og samfunn hver eneste dag. Debatten om aktiv dødshjelp blusser opp med jevne mellomrom når vonde pasienthistorier kommer fram i lyset. Debatten er krevende, nettopp fordi det handler om selve livet – intet mindre – og vonde historier er en realitet nettopp fordi livet også kan være vanskelig. Arbeiderpartiet er av mange ulike grunner imot å gjøre aktiv dødshjelp lovlig. En legalisering vil være nærmest umulig å håndheve, og som interpellanten Bollestad også er inne på: Hvem skal definere grensene og hvordan? Hvem skal avgjøre om aktiv dødshjelp er tillatt i hvert enkelt tilfelle, og vil aktiv dødshjelp gjelde bare for somatiske lidelser, for andre lidelser, for spesifikke lidelser eller for ingen lidelser i det hele tatt? Spørsmålene er uendelige, og grenseoppgangen er så grå at ingen lov vil kunne beskytte verken pasienten eller helsepersonellet fullt ut, nettopp også fordi pasienten ikke lenger vil være der etterpå for å fortelle sin historie. Samfunnet vil ved en legalisering legge et enormt press og ansvar på norsk helsepersonell. Det kan ikke være slik at det er helsepersonell i en gråsone som skal få makt til å bestemme over hva som er et verdig liv. Mange tror debatten om aktiv dødshjelp i mange tilfeller dreier seg om smerter for pasienten, men i de land hvor aktiv dødshjelp er tillatt, er smerter sjelden begrunnelsen for at pasienter ber om dette. Ofte handler det om eksistensielle problemer – håpløshet, nedsatt funksjonsevne, følelse av uverdighet, ensomhet og en opplevelse av å være en byrde for samfunnet og for sine omgivelser. En legalisering vil derfor gi de svakeste og mest sårbare av oss en mulighet til å «gi fra seg plassen i livbåten» og til å velge en enkel og smertefri død, heller enn å fortsette å være en byrde. Vi trenger derfor ikke aktiv dødshjelp i Norge for å sikre pasientene våre en verdig død. Norge har en av verdens beste og mest liberale lovgivninger når det kommer til pasienters selvbestemmelse. Norske pasienter har rett til å nekte livsforlengende behandling, slik at de kan dø en naturlig – og som regel fredfull – død når de selv er klar for det. Ansvaret som hviler på oss politikere, er derfor å gjøre den tiden en pasient har igjen av livet sitt, best mulig, og så verdig som mulig. Ingen av disse forløpene vil være like, så oppfølgingen av denne pasientgruppen vil kreve en skreddersøm. Det må samhandles mellom pasienten og pårørende og også mellom tjenestene i kommunen og i spesialisthelsetjenesten ut fra en filosofi om at den palliative sengen til enhver tid er der pasienten befinner seg. Vi er nødt til å sørge for at helsepersonell har god nok kunnskap til å organisere en god og lindrende pleie ved livets slutt. De fleste politikere i Norge er heldigvis enige med undertegnedes syn på aktiv dødshjelp – også helseministeren, slik jeg oppfattet ham i hans svar til interpellanten. Det er derfor noe forunderlig at nettopp ministeren selv – uten særlig påtrykk fra andre – nå synes å være den som øker presset i debatten om aktiv dødshjelp da han 21. januar sendte ut et høringsnotat som åpner for at fastleger ikke bare skal kunne reservere seg mot henvisning til abort, men også aktiv dødshjelp. I punkt 3.1 og 3.3.2 i høringsforslaget omtales aktiv dødshjelp sammen med abort. Aktiv dødshjelp er i dag regulert av straffeloven og forbudt. Omtale av aktiv dødshjelp sammen med abort må derfor forstås som at regjeringen enten ikke respekterer grunnlaget for dagens abortlov og/eller ønsker og vurderer å innføre aktiv dødshjelp. Slike referanser bør fjernes. Å ta opp spørsmål om aktiv dødshjelp i dette høringsnotatet framstår noe merkelig. Det virker lite hensiktsmessig å skulle forhåndsbehandle reservasjonsregler for en eventuell framtidig lovendring, og det virker uten mening å avgrense en slik diskusjon til bare fastleger når man først velger å ta den opp. Hvis regjeringen likevel ønsker å drøfte reservasjon mot aktiv dødshjelp, virker de foreslåtte reservasjonsreglene lite egnet nettopp fordi det i høringsnotatet er altfor smalt og dårlig gjort rede for, f.eks. gjennom at forslaget ikke omtaler utføringen av selve handlingen eller andre helsepersonell som blir berørt. Arbeiderpartiet synes det er noe beklagelig at ministeren i løpet av sine første måneder som helseminister velger å prioritere å ta et skritt nærmere en legalisering av aktiv dødshjelp når det nå på en så snever måte foreslås å tilrettelegge lovverket for aktiv dødshjelp.