Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2013-10-22:
Til denne debatten mangler vi fortsatt synlige spor av regjeringens kommende politikk. Vi venter på tilleggsproposisjonen til statsbudsjettet, og i statsministerens redegjørelse var de runde formuleringene flere enn de konkrete prosjektene. Det lar seg forklare av kalenderen. Men budskapet hennes var likevel i slående kontrast til det velgerne fikk seg presentert i valgkampen. Jeg kunne ikke høre de veldig klare løftene om en helt ny retning for Norge. Jeg hørte ikke igjen den nye finansministerens løfte om å innføre markedstenkning på alle nivåer eller tonene til den nye samferdselsministeren, som i denne debatten i fjor sa at han ville effektivisere offentlig sektor ikke bare ved å skjære bort kjøtt, men å skjære bort flesk, som han formulerte det. De ansatte i offentlig sektor kan jo vente i spenning. Statsministeren gjentok at Norge er et godt land å bo i – her er jeg enig med henne – og hun oppsummerte at mye er bra i Norge, og at regjeringen vil «forsterke de gode sidene ved det norske samfunnet» og «bevare verdiene» det bygger på. Man kunne forledes til å tro at dette var et utsagn fra en regjering som var gjenvalgt, ikke fra en som drev valgkamp på kursskifte og forandring. Jeg har respekt for at det tar tid å utmeisle politikken. De siste dagene har det vært påfallende mange nedtoninger av fortsatt ferske valgløfter. Det frie behandlingsvalget skulle komme innen 1. januar 2016 – det er utsatt. De regionale helseforetakene skulle nedlegges – nå skjer det neppe i denne perioden. Tommelen vendes opp for bompenger, og Høyre og Fremskrittspartiet, som begge var for å fjerne det nye egenkapitalkravet, har nå forhandlet det bort, for å nevne noe. Arbeiderpartiet savner ikke gjennomføringen av slike løfter, men vi må kunne legge til grunn at regjeringen vil følge opp de mest profilerte løftene, inkludert løftet om skattekutt på mellom 25 og 100 mrd. kr, eller hundretalls milliarder mer til samferdsel enn den vedtatte nasjonale transportplanen og milevis med bompengefrie veier. Som statsministeren understreket, er utgangspunktet for norsk økonomi god. Vi er landet med den laveste ledigheten i Europa – rekordmange er i jobb, inntektsforskjellene er små og Pensjonsfondet er tredoblet de siste åtte årene, for å nevne noe. Spørsmålet nå er selvfølgelig strategien for veien videre. Ett mål vi kan enes om, er å sikre at mange er i arbeid, og at terskelen inn i arbeidsmarkedet senkes for dem som kan jobbe. Behandlingen av perspektivmeldingen viste det med tydelighet, dette er det klart viktigste tiltaket for at vi skal kunne finansiere fremtidens velferdsstat. Det skal lønne seg å arbeide – Arbeiderpartiet er enig. Da er det underlig at regjeringsplattformen ikke bare vil bevare kontantstøtten, men utvide den. Det stimulerer ikke til mer arbeid, men til mindre. Da er det urovekkende at regjeringen viser seg lunken til å avvikle skatteklasse 2, som heller ikke stimulerer til arbeid. Så er det fordelingspolitikken. Statsministeren sa det opplagte, at vi må skape for å dele. Ingen er uenige. Men det hun ikke snakker om, og som er en hovedutfordring for en moderne økonomi som vår, er hvordan vi deler. Regjeringen er ganske taus om omfordeling. Den norske erfaringen er at et skattesystem som bidrar til at ressursene brukes både effektivt og rettferdig, styrker grunnlaget for arbeid, velferd og evnen til å skape. Det er en kvalitet ved norsk økonomi at vi har små økonomiske forskjeller mellom folk. Det øker omstillingsevnen. Regjeringens mange ulike forslag til endring i skattesystemet trekker samlet sett i motsatt retning: mer til dem som tjener fra middels til mye. Et tredje punkt av betydning er statsministerens bruk av begrepet «tillit». Hun brukte det tolv ganger i sin redegjørelse. Tillit er en positiv verdi, men det kan variere hva vi legger i begrepet. Begrepet tillit kan brukes for å si at fellesskapet frasier seg ansvar og regner med at folk klarer seg selv i vanskelige situasjoner, og tillit kan handle om den tryggheten hver og en føler ved at samfunnet tar ansvar for å sikre oss velferd, pleie og trygghet når vi har behov for det. Jeg tror dette blir et viktig punkt i den politiske samfunnsdebatten fremover. Hva er tillit, hva bidrar til tillit og hvordan anvender vi denne viktige ressursen? I vårt samfunn henger jo alt dette sammen – arbeid, arbeidslinjen, balansen mellom plikter og rettigheter, små økonomiske forskjeller, omstillingsevne og tillit mellom mennesker og i samfunnet. Politikkens mål er å bidra til å forsterke denne samfunnskontrakten, og jeg mener det er mot denne regjeringens innsats vil bli målt.