trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Kristelig Folkeparti vedkjenner seg det valget vi gjorde etter at det ikke ble grunnlag for en sentrumsregjering ved valget i fjor høst. Når vi nå hører hvordan andre regjeringsalternativer lanseres om dagen, befinner vi oss faktisk meget vel. Carl I. Hagen vil åpenbart ha en regjering av Fremskrittspartiet og Høyre og har avskrevet Kristelig Folkeparti – det siste er for så vidt helt greit, for vi har aldri tenkt oss i regjering med Fremskrittspartiet. Så han vil ha noe der ute på høyresiden. Arbeiderpartiet vil åpenbart ha noe sammen med SV og Senterpartiet, selv om de foreløpig ikke vil opptre sammen. Da må jeg si at en samarbeidsregjering, som i realiteten ligger i midten, mellom disse alternativene ute på høyre- og ute på venstresiden, passer Kristelig Folkeparti godt. Nå håper jeg det ikke blir oppfattet som raljering, som jeg skjønte, når en påpeker noen fakta om det alternativet Stoltenberg åpenbart ønsker. Vi er dypt uenige om det Arbeiderpartiet har kalt bunnplanken i den økonomiske politikken, handlingsregelen og pengepolitikken, som Stoltenberg selv la fram forslag om. Vi er uenige om sikkerhetspolitikken og NATO. Så jeg må si at da befinner jeg meg mye bedre i Samarbeidsregjeringen. Og hvis Arbeiderpartiet oppriktig var opptatt av et samarbeid med Kristelig Folkeparti, hvorfor prøver de enda en gang å ødelegge småbarnsforeldrenes valgfrihet ved å foreslå å halvere kontantstøtten? Hvorfor foreslår de masse skatter for små og mellomstore bedrifter og deres eiere når kampen mot arbeidsledighet nå må være en hovedsak? Det er det i hvert fall for Samarbeidsregjeringen. Så alternativene virker ikke forlokkende. Jeg er jo enig med Stoltenberg i én ting, at det var unødig mye svartmaling tidligere i høst. «Til å gråte over», «nesten sjokkerende», «hjerterått» var noen av de uttalelsene som kom om forslaget til statsbudsjett. Jeg synes for så vidt det er en framgang at de ikke har dukket opp igjen i finansdebatten.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Det jeg sa på det punktet representanten Hagen ikke siterte helt korrekt, var at forhandlingene på et tidlig tidspunkt ikke var «reelle nok». Det var først da en var på overtid, og presset var stort på alle, at en kom i mål. Jeg har ikke prøvd å fordele skyld i det spørsmålet i det hele tatt, jeg har bare sagt i mitt innlegg at det tror jeg er en situasjon som en både på regjeringssiden og i Stortinget kan tenke gjennom, hvordan vi skal få en mer normal og tidligere budsjettavklaring senere år. Det burde ikke være en provokasjon mot noen. Regjeringen gikk med alvor inn i alle de budsjettforhandlingene vi hadde, og så vidt jeg husker, brukte vi faktisk mer tid på den første runden med Fremskrittspartiet enn vi gjorde på den første med Arbeiderpartiet. Når det gjelder de maritime næringer, har selvsagt Regjeringen intet mål om å avvikle dem – tvert om. Norge har så stolte tradisjoner på dette området og har også så gode forutsetninger for å drive maritime næringer at det er vårt ønske at de fortsatt skal kunne drives med konkurransevilkår som er mest mulig lik dem vi konkurrerer med. Nå er det ikke slik at det finnes noen felles regler i EU på dette området. EU har åpnet for gjeninnføring av verftsstøtte og andre ordninger innenfor dette området, men EU har ikke vedtatt en felles politikk som går på tvers av alle land i EU. Vi fant det derfor riktig i budsjettavtalen med Fremskrittspartiet å endre opplegget noe på disse områdene. Vi kommer til å følge det som skjer i EU-land, ikke i EU, nøye også i tiden framover, slik at de maritime næringene skal være konkurransedyktige. Men det må ikke være noe mål at en på død og liv skal ha bransje- eller næringsstøtte i Norge. Norsk næringsliv bør primært være konkurransedyktig gjennom de generelle rammebetingelsene vi gir våre bedrifter.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Når det gjelder gamle triks, står ikke representanten Kristin Halvorsen tilbake. Hun benytter seg av sitt gamle, nemlig først og fremst å være kommentator til andre partiers politikk og nesten aldri snakke om sitt eget partis. Det er litt av et gammelt triks! Hvordan det er i andre partier, bør en kanskje la dem selv få lov til å uttale seg om. Nå er vel lysfontener forbeholdt andre, og ikke statsministeren. Med stor frimodighet vil jeg forsvare profilen i dette budsjettet: den første regjering som har lagt fram en plan for bekjempelse av fattigdom i Norgeden kraftigste økning av innsatsen i psykiatrien noensinne, og ellers et sterkt helsebudsjetten familiepolitikk som ivaretar valgfriheten, som SV og Arbeiderpartiet går inn for å ødeleggeen politikk for å styrke bedriftenes konkurranseevne og trygge flest mulig arbeidsplasser Det som kom ut av avtalen med Fremskrittspartiet, går også i samme retning: Ytterligere styrking av næringslivet, ytterligere styrking av helsetiltak, bedring for pensjonistpar og 1 milliard ekstra til kommunene. Dette er en profil som faktisk, når vi får ørens lyd for å få presentert den, blir godt mottatt av mange. Nå sier Kristin Halvorsen også ting som er litt pussige. På den ene siden er det bare småtterier det Fremskrittspartiet har fått til, og på den andre siden er det så forferdelig for Kristelig Folkeparti å ha inngått en budsjettavtale med nettopp Fremskrittspartiet. Vi er mer opptatt av innholdet. Når det gjelder spørsmålet om fast følge og kjærlighetserklæringer, er det noen som synes det er veldig morsomt å kommentere det. Vi har fast følge med dem vi har lovet fast følge, men som kjent er faktisk Kristelig Folkeparti imot tvangsekteskap, siden noen tydeligvis vil tvinge oss inn i noe vi ikke har bekjent oss til.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Nei, men det var dog noe når Enoksen sa at det kanskje har vært noe i denne svartmalingen, for jeg husker veldig godt at det da Odd Roger Enoksen og jeg satt sammen i regjering, kom veldig mange sukk fra ham over opposisjonens svartmaling. Så der har han vært i samme båt for relativt kort tid siden. Det håper jeg han husker og kan bekrefte. Når det gjelder kommuneøkonomien, bekymrer det selvsagt meg. Jeg har reist så pass mye rundt i Kommune-Norge at jeg vet at mange kommuner virkelig sliter med å få budsjettet i hop, og at de må gå løs på tiltak som er lite ønskelige. Men dette har bygd seg opp over flere år, under ulike regjeringer. Det er selvsagt ikke noe som har kommet i høst. Og det erkjenner også kommunepolitikerne når vi går inn og drøfter dette. Jeg mener derfor at det fortsatt er behov for en ytterligere forsterket dialog mellom staten og kommunesektoren om hva vi gjør for å bringe bedre balanse mellom inntektsøkningen til kommunene – for det har de vitterlig hatt – og, på den annen side, oppgaveøkningen, og utgiftsbildet som har økt enda mer. Det er denne ubalansen som har bygd seg opp under ulike kommunalministre og ulike regjeringer, som gir grunn til bekymring. Kommuneøkonomien utgjør som kjent en veldig stor del av vårt samfunns totale økonomi. Det er også grunnen til at vi har vært nødt til å holde igjen på den, for alle vet at blir presset for stort, uansett av hvilken grunn det kommer, vil det i andre omgang ramme også kommunene, næringslivet og privatfolks økonomi i form av økt rente. 1 pst. renteøkning betyr 800 mill. kr mer på kommunesektoren, og jeg ønsker ikke som statsminister å ta ansvaret for en politikk hvor vi inviterer til dette. Det burde kanskje også Senterpartiet tenke litt mer på med sitt klart mer ekspansive budsjettforslag.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Som jeg sa i mitt innlegg, har ikke dette noe med statsministerens eventuelle sårhet å gjøre. Det representerer et mer alvorlig problem enn som så, nemlig hva betyr en så ensidig kritikk som jeg mener det tenderte til, slik at det ble svartmaling? Hva betyr det for informasjonen ut til samfunnet? Hva betyr det for den demokratiske debatt? Hva betyr det for viljen til i normal tid å finne budsjettløsninger her i Stortinget? Jeg hadde håpet at opposisjonens leder hadde vært litt mer åpen for en debatt om det, men det virker det ikke som han er. Jeg har heller ikke sagt at all kritikk av budsjettet er svartmaling, men summen av det mener jeg faktisk ble det. For å ta de to punktene Stoltenberg nå nevnte, og først arbeidsledigheten. Jeg sa at en hovedsak for denne regjeringen er å bekjempe arbeidsledigheten. Det er det som er grunnen til at vi har våget å ta en del upopulære grep og levert et stramt budsjett. For er det noe jeg har hørt når jeg har besøkt bedrift etter bedrift, er det: Levér et stramt budsjett for å dempe presset på rente og kronekurs. Det har vært hovedbudskapet fra næringslivet. Det har vi nå levert. I det lys må man også se spørsmålet om skattelette. Hva er det Arbeiderpartiet gjør i sitt alternative budsjett? De legger skatter på små og mellomstore bedrifter og deres eiere. Det er ikke et budsjett for å bekjempe ledigheten. Det er tvert imot et opplegg som kan komme til å øke den, fordi arbeidsplasser i disse bedriftene kommer i fare. Det skjer gjennom delingsmodell, formuesskatt som er viktig for private eiere og bedrifter, aksjebeskatning osv. Så jeg synes faktisk ikke Arbeiderpartiets opplegg er tilpasset den økonomiske situasjonen, er tilpasset hovedoppgaven – å bekjempe ledigheten. Når det gjelder kommuneøkonomien, har jeg i grunnen svart på det i den foregående replikkveksling. Jeg viser til det og er innstilt på at vi også skal komme tilbake til den i revidert nasjonalbudsjett, slik vi har avtalt med Fremskrittspartiet, ut fra utviklingen av skatteinngangen i kommunesektoren.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Statsministeren var bekymret for det han kalte overdreven turbulens i forbindelse med budsjettforhandlingene i Stortinget, og at det ble skapt unødvendig usikkerhet og problemer knyttet til det å få vedtatt et budsjett. Jeg er enig med statsministeren i at det er grunn til å være bekymret over måten budsjettet håndteres på i Stortinget. Og jeg mener sterkt at det ikke handler om endringer i budsjettreglementet, men det handler om politiske realiteter, nemlig at vi for lenge har hatt en situasjon der det egentlig ikke er avklart fullt og helt hva slags flertall som står bak Regjeringen. Det skaper unødvendig usikkerhet, det skaper uforutsigbarhet, det gjør at vi får vedtak som går i ulike retninger. Det er et argument for større grad av klarhet og større grad av forpliktende samarbeid mellom partier, for å bidra nettopp til mindre overdreven turbulens i forbindelse med budsjettforhandlingene. Og der har Kristelig Folkeparti gjort et valg. Problemet er at regjeringspartiene ikke fullt ut vedkjenner seg det valget, og at Fremskrittspartiet ikke fullt ut vedkjenner seg dette valget. Men jeg mener at budsjettforhandlingene nå i høst bekrefter og forsterker det valget en gjorde i fjor høst, nemlig at Kristelig Folkeparti dannet en regjering sammen med Høyre, og at man valgte å ha Fremskrittspartiet som parlamentarisk basis. Jeg respekterer det valget, men jeg mener at det hadde vært bedre om man hadde fått til et sentrum-venstre-samarbeid. Da hadde det vært mulig å gjøre mer for kommunene, for eldreomsorgen og for skolene i kommunene. Det hadde vært mulig å si nei til en lang rekke av de usosiale kuttene som nå vedtas. Og det hadde vært mulig å få til et mer ansvarlig budsjett. Arbeiderpartiets budsjettopplegg er faktisk et sterkere bidrag til å få ned renten enn Regjeringens. Vi bruker mindre oljepenger. Jeg mener altså at det hadde vært bedre å samarbeide sentrum-venstre enn å gjøre seg avhengig av Fremskrittspartiet. Det bidrar til unødvendig turbulens.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Statsministeren er litt sår over at budsjettet han la fram, blir møtt med kraftig kritikk. De sterkeste ordene ble brukt av Fremskrittspartiet som nå er det partiet statsministeren gjør forlik med, og det er vel egentlig kanskje et større problem for Fremskrittspartiet enn for regjeringspartiene. Men det er veldig farlig å avvise all kritikk av budsjettet med bare å stemple det som svartmaling. Det opplevde vi også i fjor høst, og vi opplevde det i vår da mange, bl.a. Arbeiderpartiet, advarte mot farene for økende ledighet og problemer i industrien. Da sa mange talsmenn for Regjeringen at vi overdrev, at vi svartmalte. Nå ser vi at ledigheten øker, at industrien sliter, og det viser bare at det er litt farlig å avfeie kritikk med å kalle det svartmaling. Nå har vi et budsjett der man forventer opp mot 100 000 arbeidsledige i løpet av neste år. Svaret er å kutte ganske dramatisk i dagpengene til de arbeidsledige. Det er noen av dem som fra før av har det aller vanskeligst i Norge. De får enda mindre. Noe av det samme er det når det gjelder kommunene. Selvsagt er det mange årsaker til de problemene de har, og selvsagt er det viktig at vi organiserer kommunene bedre enn i dag. Men det betyr ikke at Regjeringen kan fraskrive seg ansvaret for at den legger fram et av de strammeste kommuneopplegg på flere år. Dersom Regjeringen hadde valgt annerledes, nemlig å si at det ikke er nødvendig med 11,3 milliarder kr i lavere skatt i 2003 enn i 2002, men at det holder kanskje med 7–8 milliarder kr, hadde man hatt penger til å gi noe mer til skole og til eldreomsorg i kommunene. Det er ikke bare Arbeiderpartiet som sier det. Det er det ikke minst Kristelig Folkepartis egne ordførere som sier. Det er ikke riktig at kommunene egentlig får 1 milliard kr mer, for det som har skjedd etter at budsjettet ble lagt fram, er at man nedjusterte kommunenes inntekter med 1 milliard kr, og det er det som nå kompenseres. Det blir et meget stramt kommuneopplegg, og det kommer til å gå ut over skole og eldreomsorg i mange kommuner.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Det er mye å si om høstens budsjettforhandling. Men én av de tingene som er mest slående, er at vi sjelden har sett større avstand mellom et partis kritikk av et budsjett og hva partiet til slutt stemmer for. Da budsjettet ble lagt fram, nærmest æreskjelte Fremskrittspartiet hele budsjettet og Regjeringen. Nå stemmer de for budsjettet i all hovedsak, med noen mindre endringer. For eksempel varslet Fremskrittspartiet kamp for å beholde ordningen med fritak for egenandel på blå resept for eldre og uføre. Nå er det Fremskrittspartiet som stemmer for at det gjeninnføres for de aller fleste pensjonister. Fra 1. januar skal 625 000 uføre alderspensjonister på nytt betale egenandel, som de i dag slipper. John Alvheim sa at forslaget om å fjerne gravferdsstøtten var smålig, umoralsk og makabert. I dag er det Fremskrittspartiet som sørger for at denne støtten fjernes, selv om Alvheim altså mente at dette var umoralsk og makabert. Da budsjettet ble kjent, var Fremskrittspartiet ute og kritiserte bl.a. forslaget om å fjerne småbarnstillegget i barnetrygden, og man hadde et kraftig oppgjør i forbindelse med forslaget om å halvere statsstøtten til skolefritidsordningen. Nå øker prisen på skolefritidsordningen, bl.a. her i byen, og det er Fremskrittspartiet som sørger for at støtten her blir halvert. Tilsvarende i forhold til de arbeidsledige: Trygden kuttes kraftig. Kommunene får mindre til eldreomsorg, og det innføres også nye kutt i forhold til enslige forsørgere. Det jeg mener er problemet, er at Fremskrittspartiet forsvarer alle disse kuttene med å vise til at de bare stemmer subsidiært for dette. Men selv om man stemmer subsidiært, så stemmer man for budsjettet. Fremskrittspartiet må ta ansvar for det de faktisk stemmer for, spesielt fordi de stemmer for en lang rekke tiltak, kutt, som de tidligere kritiserte kraftig, men som de nå sørger for at det blir flertall for å gjennomføre. De har simpelthen ment at det er viktigere med dette enn det de kunne ha oppnådd gjennom å samarbeide eller å stå ved sitt eget budsjett.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Statsministeren sa at han mente at de tidlige budsjettforhandlinger ikke fremstod som «reelle». Det er en provokasjon overfor Fremskrittspartiet. Det er i realiteten en slags bekreftelse på det vi trodde, og det vi fikk fornemmelsen av, at den første runden med Fremskrittspartiet var for syns skyld, noe man gjorde for deretter å bruke det som unnskyldning for å kunne gjøre det man hadde lyst til fra begynnelsen av hos noen, nemlig å gå til Arbeiderpartiet og forhandle. Da det ikke gikk, kom man aller nådigst – nødigst – tilbake til oss. Vi føler altså at dette er et signal om at hvis situasjonen skulle være den samme neste år, bør vi kanskje si nei takk og si: Snakk med Arbeiderpartiet først, i og med at det er dem dere foretrekker. Særlig gjelder dette når vi leser i avisene om stortingsrepresentanter fra Kristelig Folkeparti som ringer arbeiderpartiordførere for å få press på Arbeiderpartiet mens man forhandlet med Fremskrittspartiet. Det er ikke en særlig fornuftig måte å gjøre det på. Så vi merker oss de ordene fra statsministeren, for vi følte heller ikke at de første forhandlingene med oss var reelle, men det skyldtes ikke Fremskrittspartiet. Så har jeg lyst til å spørre statsministeren om denne regjeringen har som sin langsiktige politikk en delvis reduksjon og delvis avvikling av vår maritime sektor. Nå har EU sagt at nettolønn for sjøfolk og bedre skatteregler for rederier i EU-land er noe de gjør som en offensiv satsing for å bygge opp en maritim næring i EU. Så vidt jeg har skjønt, har statsministeren og Regjeringen sagt at når EU nå også skal gjeninnføre verftsstøtten, skal vi gjøre det samme i Norge. Hvis det er riktig at Regjeringen tar sikte på å gjeninnføre verftsstøtten hvis EU gjør det, hvorfor følger da ikke Regjeringen også EU når det gjelder rammevilkårene for den maritime næring ved å kopiere de EU-reglene for skattlegging av rederier og permanent nettolønnsordning for alle sjøfolk i internasjonal skipsfart som er utsatt for konkurranse, slik Fremskrittspartiet har fremmet lovforslag om i forbindelse med budsjettbehandlingen?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
La meg begynne med å minne Jens Stoltenberg om bakgrunnen for en del av min kritikk da Regjeringen la fram sitt statsbudsjett. Hovedgrunnen var at jeg sa at vi er verdens rikeste land, men Regjeringen prioriterer å bruke 162 milliarder kr til å øke oljefondet. Og da har man gått inn på masse smålige kutt for å få det til, det står jeg fast på. Problemet er jo at her er Arbeiderpartiet hjertens enig med Regjeringen. Også Arbeiderpartiet – når de lager sitt alternative statsbudsjett – begynner med: Hva er viktigst? Jo, det aller viktigste er å øke oljefondet med 162 milliarder kr. Det skal ikke komme til noe mer enn det som økonomene i sine kontorer, rom og kjellere har funnet ut er forsvarlig. Jeg står fast ved det. Det vi kunne gjøre, var å velge om vi bare skulle ha vårt eget primære budsjett, eller om vi skulle gå inn i forhandlinger. Det har vært slik gjennom mange år at også Arbeiderpartiet har stemt subsidiært, som er nest best, fordi alternativet har vært verre. Og det var selvsagt den situasjonen vi kom i. Da Arbeiderpartiet presenterte sitt alternative budsjett, med ca. 4 milliarder kr mer i skatter enn det som nå blir vedtatt, og da de kom med innstramminger for små og mellomstore bedrifter gjennom delingsmodellen – og en rekke andre ting som gikk den gale veien, med økning i skatter og avgifter – var det vi så at hvis vi i hvert fall kunne få fjernet de verste ulempene gjennom Bondevik-regjeringens budsjett, kunne det kanskje bli spiselig og gis subsidiær tilslutning. Og det har det blitt. Vi har fått gjennomslag for det Jens Stoltenberg forhandlet om, men som han ikke greide. Permitteringsordningen blir ikke endret. Vi fikk økt avskrivningssatsene for næringslivet. Vi fikk økt pensjonene for gifte pensjonister, noe som har vært en mare i 20 år, og som vi har kjempet for i 20 år. Alle andre partier har alltid stemt mot, har alltid vært mot å gjøre noe konkret. Nå er plutselig nesten alle partier enig med oss. Vi synes at vi har valgt det fornuftige, men det er fremdeles masse i budsjettet som vi ikke liker, som er usosialt, og som vi svært gjerne skulle ha endret på. Men vi fikk i hvert fall gjort det noe bedre – og vi unngikk regjeringskaos, med Jens Stoltenberg tilbake i stolen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
For å avslutte dette med forhandlingene vil jeg si at vi er enige om at vi skal ikke gå inn på detaljer og faser under forhandlingene. Men la meg gi et lite hint til Oddvard Nilsen: Det var stor avstand da vi gikk fra hverandre, men det var også stor avstand mellom det vi ble tilbudt i første runde, og det som ble sluttresultatet. Hadde Regjeringen ikke vært så forsiktig og trukket det ut og sørget for brudd for å få tid til å gå til Arbeiderpartiet, men vært litt mer imøtekommende med én gang i stedet for å kaste bort 14 dager, hadde vi kanskje greid å komme i havn i første runde. – Vær så snill og ta det med til neste år. Så til pensjonsforpliktelsene – denne leksen som kommer fra Jens Stoltenberg og de andre. Det norske pensjonssystemet er bygd opp etter «pay as you go»-prinsippet. Det har aldri blitt vedtatt, og man har aldri ment at man skal bygge opp noen fond. Meningen har hele tiden vært at de løpende utgifter til pensjoner skal dekkes av de løpende trygdeinntekter fra arbeidsgiver og arbeidstakere. Det er det som har vært modellen. Det har ikke blitt vedtatt noen overgang til å bygge opp fond for pensjonsforpliktelsene. Og når man snakker om forpliktelsene, skulle man liksom plutselig et eller annet år fjerne all arbeidsgiveravgift og alle trygdepremier fordi forpliktelsene ensidig skal dekkes av avkastningen av dette fondet? Det er jo helt meningsløst, og det er et gigantisk forsøk på å lure det norske folk til å tro at oljefondet har noe med pensjoner å gjøre – noe det ikke har. Handlingsregelen styrer også hva man kan bruke av fondet. Det er altså ikke slik at dette har noe med pensjonsforpliktelser å gjøre i dag. Man ser at man kanskje skal sette noe av, men da går det også an å si at i stedet for bare å sette av til finansielle instrumenter, i aksjer og obligasjoner i utlandet, kan man kanskje bruke noe av denne kapitalen til å bygge opp realkapital i Norge og til å bygge infrastruktur, slik at vi faktisk har noe å leve av også etter at oljealderen er slutt, i stedet for bare å fôre våre konkurrenter med pengene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg er så hjertens enig. Jeg visste ikke at Kristin Halvorsen hadde gitt meg den tittelen som representanten nå prøvde å klistre på meg. Så til dette med at vi i Fremskrittspartiet skulle ha et forklaringsbehov. Jeg føler ikke at jeg har noe stort forklaringsbehov. Vi er i grunnen tilfredse i Fremskrittspartiet, både med den oppmerksomhet vi får, og faktisk også med den oppslutningen vi for øyeblikket har på meningsmålingene. Jeg tror det er helt andre som i tilfelle har et slags forklaringsbehov overfor det norske folk. Og de andre har i hvert fall – i motsetning til Djupedal – oppfattet at vi fikk redusert forslaget fra regjeringen Bondevik til en heving av egenandelstaket med 500 kr, til 1 350 kr. Det gjelder alle de svake grupper. Jeg tror mange har merket seg at vi har gitt skattelettelse til alle med mindre enn 190 000 kr i inntekt, som er en meget god sosial profil. Jeg regner med at Djupedal har merket seg at vi har fått fullfinansiert det barnehageforliket vi har inngått med SV og Arbeiderpartiet, og for øvrig at vi gjennom forliket har fått styrket kommuneøkonomien med 700 mill. kr mer enn det Kristelig Folkeparti la opp til i Regjeringens budsjettforslag, som de selvsagt har ansvaret for. De aller fleste av de tingene vi har gjort, har en meget god sosial profil. Og jeg tror faktisk det er mange også av SVs velgere som syntes det var greit at vi fikk redusert litt på én av alkoholavgiftene for å få redusert grensehandelen, selv om det var altfor lite. Jeg tror mange også av SVs velgere synes det skyhøye avgiftsnivået vi har på alkohol, er meningsløst; det medfører at vi er det land hvor de som driver med organisert kriminalitet, kan tjene mest. Det er flere ting vi ikke er fornøyd med, og i vårt alternative statsbudsjett har vi alle disse tingene på plass. Men vi fikk økt pensjonen til alle gifte og samboende pensjonister med det mangedobbelte beløpet som man mister når man – hvis man er storforbruker – må betale 1 350 kr i egenandel for medisin. For det er taket. Det er ikke mer enn det. Og alle de som har fått bedre pensjon, har kommet langt bedre ut av det, og det er ganske mange hundre tusen, selv om vi også beklager at vi ikke fikk regjeringspartiene med på også å fjerne økningen i egenandel på medisiner på blå resept for uføre og pensjonister.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Svaret på det siste spørsmålet er et klart nei, for som Siv Jensen har redegjort for, har vi den laveste underliggende prisveksten, som er det helt sentrale begrepet for fastsettelse av renten fra sentralbanken. Så nei, vi er relativt sikre på at vi hadde fått nettopp en rentenedgang hvis vårt budsjett hadde vært ført igjennom. Så var representanten Apelthun Sæle også inne på hvorvidt prinsippet om «pay as you go» er problematisk. Ja, selvsagt er det det. Og det har vi alltid hevdet. Vi har også vært for å opprette fond i forhold til det. Vi har til og med laget et grunnlovsforslag om det. Og hvis noen i forhold til dagens debatt hadde hatt interesse av å gå tilbake til debatten som åpnet valgkampen i 1989, ville man hatt en ganske selsom opplevelse. I den første NRK-debatten i 1989 var jeg i duell med Gro Harlem Brundtland, hvor hun skjelte ut vårt folketrygdopplegg fordi det var strammere, mer begrenset. Da slo hun om seg med fremtidige løfter som hun manglet 100 milliarder kr i året på å kunne finansiere, fordi den gangen og nå var prinsippet «pay as you go». Så får vi se hva det blir når vi skal behandle Pensjonskommisjonens innstilling. Der er det noen illevarslende tegn til at noen har tenkt å lage et pensjonssystem som øker toppensjonen og reduserer minstepensjonen. Og det tror jeg ikke vi er noe særlig velvillige til, slik som vi tenker. Den maritime sektor skulle få gode betingelser. Ja, det er riktig, men det er begrenset. Det hjelper ikke den store maritime sektor. Der må vi foreta vesentlige endringer i beskatningssystemet og når det gjelder permanent nettolønn. Det er skuffende at Kristelig Folkeparti, Høyre og Arbeiderpartiet stemmer imot det. Når det gjelder kommunene: Når vi reduserer skatter og avgifter med 28 milliarder kr, betyr det langt lavere prisstigning. Det betyr langt mindre behov for bruttolønnsjusteringer, slik at netto er totalvirkningen positiv, mener vi, for Kommune-Norge. Når vi da ikke får vårt helhetlige opplegg igjennom, var det selvsagt en fornøyelse å presse Regjeringen til å øke kommunebudsjettet med totalt den ene milliarden som ligger i avtalen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg har fremdeles ikke noe problem med å gjenta det jeg sa da budsjettet ble lagt frem, at jeg på vegne av det norske folk fortsatt er skuffet over at de øvrige partier prioriterer å øke oljefondet med 162 milliarder kr fremfor alt annet, og at når de først sier det, må det gå ut over en del sosiale ytelser. Vi mener fortsatt at de som lever i dag, og de som har problemer i dag, burde nyte godt av dette enorme overskuddet på vårt statsbudsjett. Når alle andre land sliter med underskudd på statsbudsjettet, strammer man altså til i Norge, også i en tid da det faktisk er tegn som tyder på en dramatisk vekst i arbeidsledigheten, og det sannsynligvis er et dumt tidspunkt å stramme til, fordi det betyr at man sender mange folk ut i arbeidsledighet før man begynner å snakke om å gjøre noe med det. Og det gjør flertallet med vitende og vilje fordi man holder på handlingsregelen, fordi man skal ha den og den stramheten. Og så sier Odd Roger Enoksen at vi bare har fått flyttet på 4,4 milliarder kr. Det er altså 6,3 milliarder kr i årsvirkning. Jeg skulle gjerne se om Odd Roger Enoksen eller noen annen kan vise til en tidligere budsjettbehandling hvor det reelt sett har vært økte utgifter og reduserte inntekter av et slikt omfang. Min første budsjettavtale, hvor jeg også måtte redde regjeringen, var høsten 1985. Da ble Jan P. Syse og jeg enige om et forlik under salderingen opp mot jul, skrevet på en serviett. Rammen var 201 mill. kr. Det har i hvert fall blitt langt mer kostbart for dem som nå vil forhandle med Fremskrittspartiet, enn det var i det aller første forliket. Det er ingen andre som har oppnådd så store reelle endringer som det vi har fått til denne gang. Jeg utfordrer dem som måtte mene noe annet. Jeg snakker ikke om å erstatte én avgiftsøkning med en annen avgiftsøkning med 7 milliarder i proveny. Det er ikke flytting av penger – det er noe annet. Vi har fått til en reell flytting av 6,3 milliarder kr, og det er det ingen som har gjort tidligere. Og når det gjelder om vi skal være så lydige overfor Regjeringen i fremtiden, må jeg bare si til Odd Roger Enoksen og alle andre: Det vil fremtiden vise.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg har ikke så mange spørsmål til utenriksministeren som til partilederen. Slik innlegget ble presentert, åpnet det jo for at det var partilederen som snakket i en vesentlig del av tiden. Jeg vil ta opp, jeg tror for fjerde gang, et spørsmål som har med skipsfarten å gjøre. Det har lenge vært hevdet fra Høyre at man er uenig i selektive tiltak overfor enkeltbransjer, og det er argumentert for det i innstillingene fra finanskomiteen, på tross av at parlamentarisk leder Oddvard Nilsen sa at det bare var på grunn av stramhetsønsket i budsjettet at man måtte foreslå å fjerne refusjonen for noen sjøfolk og nettolønnsordningen for fergerederiene. Det er imidlertid ikke disse to tingene som opptar meg, men det forhold at EU, som vanligvis har regler som forbyr statsstøtte, her har åpnet opp for og faktisk har anbefalt sine land å innføre en mer offensiv skipsfartspolitikk basert på gunstige skatteregimer for rederiene og nettolønnsordning for sjøfolkene. Dette er ikke innført i alle land, men det er innført i Sverige, Danmark og Storbritannia, og i flere land er det under planlegging. Det betyr at vi etter hvert i Norge blir mindre konkurransedyktige. Det er allerede ca. 18 000 norske sjøfolk mot 50 000 utenlandske, og det er nedgang når det gjelder norske. Dette er en viktig sak for den maritime sektor, og jeg snakker om hele sektoren. Både sjøfolkenes organisasjoner, rederiene, meglervirksomheten, finansieringsvirksomheten og forsikringsvirksomheten snakker om behovet for denne clusteren. Kan vi forvente at Regjeringen på et tidspunkt tar det som er om utflagging og avvikling av rederier, mer alvorlig og vil være med på det Fremskrittspartiet foreslår i Innst. O. nr. 19 og Innst. O. nr. 27, om å innføre samme rammevilkår for skipsfarten i Norge som innen EU, slik at vi stopper utflagging? Det er ikke sikkert, hvis man angrer seg to–tre år senere, at de samme rederiene vil flagge hjem. Det er mangel på forutsigbarhet i norsk skipsfartspolitikk. Kan vi forvente at Høyre snart begynner å endre sin politikk på dette området i samsvar med denne viktige sektor?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det er utrolig hvordan Carl I. Hagens gamle triks virker hver gang. Jeg vet altså ikke hvor mange ganger jeg har sittet i denne stortingssalen og han har kommet sørgmodig opp som en forsmådd frier og spurt om hvorfor de ikke var gode nok til både det ene og det andre i første, andre, tredje og fjerde runde, og statsministeren er oppe og forsikrer om at jo da, Fremskrittspartiet er gode nok. Og så ender det i den fullkomne harmoni nok en gang. Det trikset er så gammelt at jeg håper inderlig at Carl I. Hagen har fantasi nok til å finne et nytt et neste gang. For nå er vi jo i nærheten av det som er regjeringspartienes store problem. Det er rett og slett slik at Kristelig Folkeparti er ganske ubekvemme med å være så klistret opp til høyresiden, med å sitte i en regjering som har et flertall av Høyre, og måtte være avhengig av Fremskrittspartiet. Statsministeren prøver å forsikre oss om noe annet, men alle kan jo se at det ikke akkurat er noen lysfontene som stråler mot oss når statsministeren skal forsvare dette. Nå har jeg gått gjennom avtalen mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, og det oppsiktsvekkende er ikke antall kroner og øre. Tvert imot, det er ganske smålåtent – oppsiktsvekkende smålåtent i forhold til det Fremskrittspartiet alltid krever på TV. Det er heller ikke sånn at det ut fra kroner og øre går an å si at dette er et grenseløst Høyre-prosjekt. Men det er faktisk sånn at her ligger det 20 punkter der Regjeringen skal komme tilbake til Fremskrittspartiet med smått og stort – noe er i løpet av våren, noe er i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, mens resten er abonnementer ut hele stortingsperioden. Er det ikke rett og slett sånn at denne Regjeringen i enda sterkere grad enn før nå har bundet seg til en Carl I. Hagen og et fremskrittsparti som elsker å være forsmådd en gang til, bare for å få ut noe i nærheten av en kjærlighetserklæring, men til et politisk prosjekt som er et mye klarere Høyre-prosjekt enn før.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
La oss ta miljøpolitikken først: Vi synes faktisk at denne regjeringen viste lovende takter når det gjaldt miljøpolitikken, og vi har vært åpne, skikkelige og redelige i forhold til å diskutere det med dem. Det var også slik at vi inngikk forlik med regjeringspartiene i forbindelse med klimameldingen. Vi lå faktisk nærmere Regjeringen enn Arbeiderpartiet gjorde. Det er ikke til å legge skjul på at en del av miljøpolitikken, særlig det som dreier seg om olje og gass og klimautslipp, vil være en utfordring i samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og SV. Men hvis det finnes vilje til løsninger, er det klart at det finnes løsninger. Men jo mer Regjeringen har med Fremskrittspartiet å gjøre, jo verre blir det, for å si det slik. Denne avtalen inneholder jo også diverse om «vern og bærekraftig bruk», som de kaller det. Det betyr vel mer snøscootere og biler i utmark, og mer bråk på vidda, som det ene. Det andre, det som er virkelig sørgelig i dette budsjettet, er kollektivtrafikken. Vi er et land som bruker mye mindre enn de fleste EU-land på kollektivtrafikk. Vi er i en situasjon hvor man har en kollektivtrafikk som driver og annonserer daglig for å få folk til å ta privatbilen. Og det er klart at hvis ikke vi får gjort noe med det, hjelper det ikke med all verdens gode målsettinger når det gjelder klima, for biltrafikken står for en betydelig del av klimautslippene. Så når det gjelder distriktspolitikken: Ja, vi har vært åpne for å diskutere dette med regjeringspartiene. Men det er klart at skuffelsen hos oss når de driver og kutter i hytt og pine på distriktstiltak, er minst like stor som i Arbeiderpartiet. Men det viktigste som denne regjeringen gjør i forhold til distriktene, er kommuneøkonomien. Der er det jo fremdeles betydelig forskjell mellom Arbeiderpartiet og SV, selv om retningen er noe av den samme. Vi har altså en kjempediger jobb å gjøre i å sørge for at de viktigste tjenestene som folk mottar, skole og omsorg, matcher standarden i forhold til privat sektor.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Ja, vi mener at dette er et budsjett som styrker næringslivet, som øker sysselsettingen, og som sørger for at det satses og investeres langsiktig, forsvarlig og – jeg holdt på å si – til beste for folk og land. Det er rett og slett fordi vi vet at det går ikke an å sikre arbeidsplasser, eller distrikt, eller næringsliv, eller forvaltning, ved å pøse ut til eiere i bøtter og spann. Punkt 1: For det er jo ikke sånn at norsk næringsliv går i underskudd. Nei, de gjør ganske gode penger. Punkt 2: Det er jo ikke sånn at de nedlegger bare bedrifter som har gått konk, eller som går med underskudd. Nei, de flytter ut bedrifter som går med pene overskudd. Men hvis ryktet går om at det er høyere overskudd å få andre steder, tar de med seg tannbørster eller hva det måtte være, og drar. Sånn går det ikke an å legge opp en næringspolitikk i Norge i 2002. Det krever en viss styring, men det krever også at en satser på at det vi skal slå gjennom med, er kunnskap og kompetanse. Vi kan ikke vinne noe på å være den flinkeste gutten eller jenta i klassen på lavest mulige skatter og avgifter, vi kan ikke vinne noe på å være de som skal konkurrere på lavest mulig kostnad på arbeidskraften. Men vi kan konkurrere på kompetanse, vi kan konkurrere på kunnskap, derfor er det den beste næringspolitikken framover. Når man er rundt omkring og snakker med mange bedriftsledere, ser man at nettopp dette mangler man mange steder også: Kompetent arbeidskraft, som kan gjøre en jobb i konkurranseutsatt sektor. Og det viktigste som Høyre – hvis de er opptatt av å høre på næringslivet – virkelig burde nyorientere seg på, er jo pengepolitikken. Det som eksportindustrien nå virkelig sliter med, er høy kronekurs, og det er fullt mulig også innenfor Norges Banks mandat pr. i dag å føre en annen pengepolitikk.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Jeg takker representanten Monsen hjerteligst for å få to minutter til å snakke om det jeg virkelig brenner for mest av alt i politikken. Det som dreier seg om kostnader til skolen, gidder jeg ikke lenger å diskutere med Høyre- og fremskrittspartifolk før jeg får listen over hvilke grendeskoler de skal legge ned, eller hvilke integrerte unger som skal ut, sånn at de kommer under snittet for resten av Norden. Da kan det være interessant å diskutere. Monsen har ett poeng, og det dreier seg om de milliarder av kroner som brukes til spesialundervisning, ikke fordi dette er bortkastede kroner, men fordi det i veldig mange skoler funker sånn at for å få noen ekstra kroner, må en finne en diagnose på en unge, sette den med svære bokstaver midt i pannen på ungen og si: Vi trenger så og så mange ekstratimer for at lille Per skal kunne bli et gagns menneske her i verden. Og det er veldig, veldig feil. Hadde skolene hatt mulighet til å kunne få de kronene og bruke dem på en annen måte, kunne man nettopp lagt opp undervisningen på et sånt vis at unger fikk bruke mer av det de var gode på. Og det fins massevis av gode skoler som jobber nettopp sånn. Jeg glemmer aldri en liten kar som jeg traff på noe som heter naturskole, i nærheten av Stavanger. Det var en fyr med en lue på seg – det var langt ut på våren, han trengte ikke lue i det hele tatt – han stod nå der og hang. På denne skolen kunne de sette garn, de kunne mekke på båtmotorer, de kunne holde på. Så fortalte han meg følgende: Du skjønner det, sa han, jeg er egentlig fryktelig dårlig i norsk, i matte, i engelsk – og for alt han ramset opp som han var dårlig i, så jeg hele ungen krympe foran nesen på meg. Så sa han: Men sånne båtmotorer er jeg egentlig ganske god på. Å sette garn og å sette ut ruser er jeg ganske god på, og hvis jeg får gjøre litt av det, blir jeg på en måte bedre i det andre også! Og det er nettopp en sånn skole vi skal ha, en skole hvor unger som ikke bare har teoretisk, boklig intelligens, men praktisk intelligens, får vise at de kan noe, for da vokser de på det. Og det er hele målet ved vår skolepolitikk.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Jeg vet ikke helt hva Odd Holten refererer til når han mener at vi er lite samarbeidsvillige. Men det kan jo ha vært min lille visitt på rommet til Jon Lilletun, der det ble lagt fram et forslag som skulle være et forhandlingsutkast til SV, og det var jo ikke vanskelig å forstå at det ikke var alvorlig ment. Det er ikke mulig å tilby et parti å gå på alle de usosiale kutt som Regjeringen har foreslått, når SV slåss mot økende forskjeller, og samtidig tilby et meget beskjedent beløp i forhold til påplussing på skolen, som ikke ville blitt merket i noe klasserom. Men hadde Regjeringen kommet med noe som virkelig hadde syntes, mener faktisk vi i SV at vi har et stort ansvar for de forventningene som folk har til å få rustet opp skolen, bl.a. på grunn av Kristelig Folkepartis egen innsats i valgkampen, og den fortvilelsen mange føler når de ser at de går motsatt vei, og at det kuttes rundt omkring. Ja, det skulle jammen gjort at vi hadde strukket oss langt. For unger blir ett år eldre for hvert år, de. Det gjør mine unger, og det gjør alle andres unger. Og hvis ikke vi klarer å få rustet opp skolen, er jeg helt sikker på at mange foreldre vil slå i bordet og forlange en privat skoleplass, og heller bruke noen penger på det enn å sende ungene til noe de mener er dårlig. Så hvis Kristelig Folkeparti mener alvor en annen gang, så vær så god, men vi gidder ikke å spille skuespill. Det gidder vi ikke. Såpass voksne er vi blitt etter hvert. Så når det gjelder hva næringslivet har bedt om: Næringslivet, LO og NHO har bedt om økt satsing på forskning. Hvem er best til å oppfylle det kravet? Det er SV. Næringslivet har bedt om bedre avskrivningssatser. Hvem er det som er nærmest til å oppfylle det skikkelig? Det er SV. Og næringslivet har bedt om at permitteringsreglene ikke skulle endres. Det har de også fått hos oss. Jeg mener faktisk at hvis vi skulle komme med i en flertallskonstellasjon, enten i løpet av denne stortingsperioden eller ved neste, skulle man sørge for at næringslivet visste hva de hadde å holde seg til i fire år. For dette med å måtte gå og sutre i korridorene her morgen, middag og kveld to ganger i året, er veldig lite verdiskapende arbeid.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Hvis vi skulle prøve å få nesen litt opp og se litt langsiktig, er det største sløseriet et samfunn kan gjennomføre, arbeidsløshet. Når vi tar utgangspunkt i den største formuen vi har, den viktigste verdien vi har i vårt land, der to tredjedeler av vår formue er folk, er det minst lønnsomme en kan gjøre, å la folk gå ledige. Det er utgangspunktet. Det er utgangspunktet for all vår økonomiske politikk. Så virker det som om Senterpartiet mener at det viktigste en da kan gjøre, er å sørge for at det blir bygd mer veier. Men der kan det nok hende at våre veier skilles litt. Vi er opptatt av veier i distriktene. Det er altfor mange strekninger som ikke er vinteråpne, som er truet av ras, som ikke er framkommelige, som hindrer næringsliv i distriktene, men som også gjør det utrygt for folk flest å ferdes. Det er styrken i vårt forslag til budsjett. Punkt 2 er kollektivtrafikken. Vi mener at vi ikke ensidig kan satse på veiutbygging. Nå har de fleste store og virkelig kostnadsdrivende veiprosjektene i løpet av de siste årene kommet i de sentrale strøk, og i de sentrale strøk burde vi ha satset på kollektivtrafikk, både på persontrafikk og på godstrafikk. Der er vi meget klare på å prioritere økt innsats på kollektivtrafikken, fordi vi ligger langt, milelangt, etter det både vi selv og stortingsflertallet har som målsetting for investering. For øvrig tror jeg den store utfordringen vi har – som Senterpartiet har, som SV har, og som Arbeiderpartiet har – nå er å invitere folk til å være med på noe som er litt større enn seg selv, til å være med på noe som er litt større enn hver natt å ligge og uroe seg for alkoholavgiftene. Noen kan ha det som hobby. Vi kan ikke ha det som hobby. Tvert imot må vi ha som den virkelig store overordnede overskriften at vi må satse på det som skal være fellesverdiene i dette samfunnet. Hvis ikke kommer de til å forvitre, og oppslutningen om dem kommer til å forvitre.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Utenriksministeren og SV er ofte i tottene på hverandre når det gjelder saker som ligger ganske langt unna. Jeg tenkte jeg skulle la det ligge i dag. Jeg oppfattet, i likhet med Carl I. Hagen, Jan Petersens innlegg som et lite, brennende ønske om å få lov til å diskutere litt innenrikspolitikk. Det er blitt hevdet fra Høyres representanter og fra mange andre regjeringsrepresentanter igjen og igjen at i Norge har vi en uforholdsmessig dyr skole som vi bare får middelmådige resultater ut av, og det fremholdes at det ikke kan være mer penger som er oppskriften for å få til en god utdanning. Nå vil jeg gjerne vite hva Høyre mener det er rimelig å kutte på i denne dyre skolen. Det er ikke noe ekstremt dyr skole i Norge i forhold til andre nordiske land. Tvert imot, vi ligger omtrent på nivå med andre nordiske land. Hvis man går inn og prøver å finne noen forklaringer på hvorfor den kanskje ligger litt over, så skyldes det i veldig stor grad at vi har en skolestruktur der 40 pst. av skolene er grendeskoler eller fådelte skoler. En annen grunn er at vi har mange integrerte barn, f.eks. i forhold til Finland, som har veldig få minoritetsspråklige barn. Det siste er at norske lærere har mindre leseplikt enn andre lærere. Men det er jo som kjent et forhandlingsspørsmål. Kan jeg få vite hva av dette Høyre mener det skal gjøres mindre av, og hvor dødslisten til Høyre over norske grendeskoler fins, i hvilken skuff, for hvis ikke, må dere nesten slutte å snakke om det. Jeg tror nesten ingen av dem som nå henvender seg til oss i fortvilelse over kutt på rammetimer, over kutt på mange områder i skolen, deler Høyres syn om at en skole med god kvalitet ikke har noen ting med penger å gjøre.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-12-02:
Jeg skal la det være opp til Kristelig Folkeparti selv å avgjøre hvor bekvemme de er med å være lysfontene, eller om de eventuelt skulle ønske de var det. Statsministeren sa i sitt innlegg at høstens budsjettdebatt gir grunnlag for refleksjoner i forhold til den svartmaling som opposisjonen og ulike organisasjoner har drevet med i hele høst. Det er mulig, det, men jeg må si at jeg har problemer med å se det som svartmaling når vi nå daglig får inn meldinger om kommuner som må kutte i sine tilbud. Det er skoler som legges ned, lærerstillinger som fjernes, og klasser som fylles opp til maksimalt elevtall. Jeg står her med rådmannens budsjettforslag for Vefsn kommune – som bare er ett av mange eksempler – hvor det er fremmet forslag om å legge ned et sykehjem for eldrepsykiatri for å spare 3,1 mill. kr, avdeling for alvorlig syke og døende sparer 3,5 mill. kr, sammenslåing og oppfylling av elever i 9. klasse sparer 1 mill. kr og sammenslåing og oppfylling av klasser i barneskolen sparer 360 000 kr. Til sammen skal Vefsn kommune spare 15 mill. kr på neste års budsjett. Dette kan ikke oppleves som noe annet enn dramatisk. Dette er altså situasjonen rundt omkring i det store flertall av kommuner. Og det er ikke fordi man har bygd rådhus og kulturhus, som Carl I. Hagen sa tidligere i debatten, det er fordi man ikke har økonomi til nødvendige tiltak. I tillegg ser vi altså at det kuttes innenfor helsesektoren og psykiatrien, og at det kuttes et betydelig antall stillinger innenfor helseforetakene. Mitt spørsmål til statsministeren blir da: Bekymrer dette statsministeren? Eller er det en ønsket politikk, slik som finansministeren gav uttrykk for tidligere i dag, når han sa at presset i arbeidsmarkedet er stort, og at det derfor er nødvendig med reduksjoner i offentlig sektor. Er det en villet politikk fra Regjeringens side? Og så vil jeg håpe at jeg for en gangs skyld slipper å få det svaret fra statsministeren at også tidligere kommunalminister Enoksen måtte foreta kutt i kommuneøkonomien. Det er faktisk ikke tilfellet. Det har Regjeringen selv dokumentert i kommuneproposisjonen. Dessuten kan jeg ikke tenke meg at statsministeren ser seg tjent med å skape et inntrykk av at alle de regjeringer han leder, kutter i kommuneøkonomien.