Peter Frølich (Høyre), 2022-02-01:
Koronapandemien har satt befolkningen, arbeidsplasser og bedrifter i en situasjon uten sidestykke i moderne historie. Tiltakene som ble iverksatt, er blant de mest inngripende vi har sett i fredstid, og det har hatt stor økonomisk innvirkning på Norge. Det er brukt enorme summer på å holde hjulene gående og samfunnet stabilt gjennom pandemien. Da Stortinget skulle lage retningslinjer for den støtten vi åpenbart måtte stille med, var vi klare på følgende: De økonomiske tiltakene skulle være målrettede og midlertidige. Støtten skulle betales ut så raskt som mulig og følges opp med kontroller i etterkant. Nå har vi fasiten etter Riksrevisjonens undersøkelse av disse ordningene. De finner for det første at koronastøtten kom raskt på plass da nedstengingen av landet truet norske bedrifter og arbeidsplasser. For det andre finner de at de aller fleste søkerne fikk utbetalt støtte fort, men noen måtte vente uforholdsmessig lenge, og mange små aktører kan ha falt utenfor. Kompensasjonsordningen for næringslivet var den største av de fem ordningene. Til denne ordningen ble det avsatt 50 mrd. kr, og det ble brukt 7 mrd. kr. Dette var også den mest effektive av ordningene. Skatteetaten behandlet og utbetalte 90 pst. av søknadene på under én uke. Det skyldes at veldig mye var helautomatisert, og at systemet var enkelt og forståelig. I tillegg var det egne ordninger for mediebedriftene, kulturaktørene, frivilligheten, idretten, i tillegg til en vedlikeholdsordning. Man kan kanskje si at det hadde vært bedre med færre særordninger, og at man i større grad hadde én enkelt søkeordning. Det er noe Riksrevisjonen anbefaler oss å vurdere for framtidige kriser. Riksrevisjonens hovedfunn er at kompensasjonsordningene i all hovedsak ble iverksatt raskt, at virksomhetene som ble hardest rammet, fikk støtte fra ordningene, og at forvaltningen i stor grad etablerte kontrollmekanismer som fungerte. Dette er gode funn. Det er også avdekket svakheter og læringspunkter. Det var ikke mulig å lage ordninger som ikke i en eller annen grad hadde skjevheter og svakheter. Blant disse bør det nevnes at ordningene ikke omfavnet alle gruppene som hadde behov for støtte, særlig mindre aktører som ikke hadde erfaring med å skrive søknader eller søke om støtte. Det ble heldigvis gjort tilpasninger i ordningene underveis for å forsøke å treffe best mulig. Det alle har vært enige om, er ønsket om at ikke noe selskap skulle komme bedre ut enn de normalt sett ville gjort, men der komiteen deler seg, er i synet på utbytteforbud. Der må Høyre være veldig klar. Vi mener at et utbytteforbud i stor grad bare ville ført til en utsettelse av de utbyttene som helt naturlig hører hjemme i en økonomi. I stor grad vil det være en symbolsk markering som ikke tar inn over seg at hovedformålet med støtten nettopp var å holde hjulene i gang, ikke å stoppe opp. Utbytte er faktisk, enten man liker det eller ikke, noe av det som holder hjulene gående i en økonomi – ikke bare fordi det skal være økonomisk vekst og aktivitet, men også fordi mange bedriftseiere er helt avhengig av utbyttet, enten det er til lønn, til å betale unna forpliktelser, til å ta ut utbytte fra én bedrift for å dekke det i et annet, eller fordi man må betale formuesskatt. Det kan være mange grunner. Et rent forbud ville ikke fungert. Avslutningsvis tror jeg vi skal være realistiske på én ting: Selv om ordningene har fungert bra, og håndteringen har vært bra, har vi ennå ikke fasiten på hvordan krisepakkene har fungert. Det vil vi få først en gang der framme i horisonten. Men kunnskapen som denne rapporten gir oss, er nyttig å bygge videre på med tanke på framtidig pandemihåndtering.