Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-12-11:
Arbeiderpartiet er fornøyd med at det er bred politisk enighet om å trappe opp bevilgingene til forskning og utvikling. Bevilgningene de siste årene har økt jevnt og trutt og fortsetter i dette budsjettet. Under den forrige regjering økte offentlige forskningsbevilgninger med reelt 6,7 mrd. kr, en realvekst på 32,1 pst. fra 2005 til 2013. Veksten i år og i fjor forsterker dette bildet, og Arbeiderpartiet mener det er en riktig prioritering. En historiker ville neppe brukt et innholdsløst begrep som «et historisk budsjett», men muligens heller pekt på en jevn historisk utvikling, som fortsetter med dette budsjettet. Satsingen på internasjonalisering og særlig finansiering til EU er bra og helt riktig. En mer aktiv forskningsdeltagelse internasjonalt vil løfte kvaliteten i norsk forskning. Veien til Brussel kan likevel synes lang. Og ikke bare det, for noen oppleves det nok også som at «vegen er humpete, hei hvor det går. Det humper og dumper i ruta vår.» For det er ikke nok bare å betale billett, vi må støtte, dytte og hjelpe til, slik at flere når fram i tide, eller sagt på en annen måte, slik at flere når opp i konkurransen om midlene. Derfor er økningen til STIM-EU en riktig prioritering. Men: Utfordringen ved at vi deltar med stor finansiering i internasjonale program er at selv om bevilgningene til forskning øker, vil mange forskningsmiljø omkring i Norge ikke merke noe til denne veksten. En av grunnene til det er at veksten kommer konsentrert på noen områder, særlig under Kunnskapsdepartementet og Næringsdepartementet, og da spesielt til Forskningsrådets virkemidler. Olje- og energidepartementets bevilgninger er på samme nivå som i 2014, korrigert for pris- og lønnsvekst, og de øvrige departementene får i realiteten en nedgang i forsknings- og utviklingsbevilgninger. Budsjettet går dermed i motsatt retning av hva forskingsmeldingen var tydelig på, nemlig at hvert departement må ta ansvar for selv å utvikle kunnskap og kompetanse på sitt fagområde. Når det da kuttes i forskningsmidler til Forsvarsdepartementet, til landbruksforskning, til klimaforskning osv., er det uheldig. Noe rettes opp i forliket med Stortinget, men at de andre statsrådene ikke klarer å prioritere mer til forskning, men isteden kutter til forskning, bør bekymre kunnskapsministeren. Bevilgningene til universitet og høyskoler skal gå til både forskning og undervisning. Institusjonene selv skal prioritere innen eget budsjett på vektleggingen av dette. Men de stimuleres med ulike virkemidler, særlig innen forskning. Tiltak for å fremme utdanningskvalitet er det dessverre mindre av. Og i dette budsjettet er det lagt til en ytterligere satsing på forskerkvalitet; jeg tenker på de 70 mill. kr som er satt av til å rekruttere toppforskere fra utlandet til Norge, hos fremragende forskningsmiljøer. Disse midlene fordeles på en måte som bryter med de rådende finansieringsprinsippene. Generelt er det nemlig sånn at institusjonene får basistilskudd etter historiske kriterier, etter publiseringspoeng og studieproduksjon. I tillegg kan alle universitet og høyskoler søke om midler i EU og Forskningsrådets konkurransearenaer. Denne toppforskerordningen er ny og ikke søkbar. Fem universitet er med i ordningen. De andre hadde liten mulighet til engang å bli vurdert, selv om de kan ha knallgode forskningsmiljøer på sine institusjoner. Men de tre nye universitetene klarte å bli med likevel gjennom budsjettavtalen her på Stortinget. En slik måte å velge seg ut bestemte miljøer på bygger opp under en rangering av universitetene og høyskolene våre i første, annen og tredje divisjon, eller A- og B-lag, som Venstres representant Nybø kommenterte i replikkordskiftet. Dette skjer uten drøfting i stortingsmeldinger eller forankring i Stortinget. Det er også vanskelig å finne spor av en slik kategorisering i langtidsplanen. Så til institusjonenes økonomi. Hvordan kan det ha seg at det blir trang økonomi på så mange høyskoler framover – kanskje også på universitetene – når midlene på forskning øker? Det ligger kutt under «avbyråkratisering og effektivisering» på 140 mill. kr til universitetene og på 90 mill. kr til høyskolene. Dessuten gjøres det en del endringer som i sum gjør at institusjonene ikke kommer veldig godt ut, og at universitetene blir favorisert. Dette får konsekvenser. Arbeiderpartiet er bekymret for økonomien omkring profesjonsstudiene, særlig sykepleier-, lærer- og ingeniørutdanningene, som skal skaffe samfunnet mange nye kandidater i årene som kommer. De trenger forbedret utdanningskvalitet, de trenger å hindre frafall, og det trenger styrket forskningsaktivitet. Da hadde det vært en mye bedre bruk av penger å fordele dette etter politiske prioriteringer og de samfunnsutfordringene som er. Slik blir det ikke med dette budsjettet.