Bent Høie (Høyre), 2002-12-16:
Omsetningen av legemidler i Norge i 2001 er anslått til 12,7 milliarder kr. Nær to tredjedeler av omsetningen finansieres av fellesskapet. Det er derfor god grunn til å fokusere på hvorvidt disse midlene brukes riktig. I budsjettinnstillingen for 2002 uttrykte et flertall i komiteen, bestående av alle partier med unntak av Fremskrittspartiet, følgende: «Flertallet er lite tilfreds med at generisk substitusjon har funnet sted i mindre utstrekning enn det er grunnlag for, og anser det som fordelaktig om substitusjonsomfanget øker, slik at konkurransen mellom legemiddelfirmaene blir mer effektiv.Komiteen vil at mulighetene for substitusjon og det uutnyttede potensiale som er i apoteknæringen, på sikt tas ut slik at det kan gi brukerene billigere medisiner.» Denne saken tar opp i seg nettopp dette gjennom fire virkemidler: fastsettelse av markedsbaserte indekspriser for utvalgte generiske legemidlerforenkling av meldeplikten når apotek bytter til kopipreparatkrav om journalført medisinsk begrunnelse mot reservasjon fra rekvirenten mot bytteforbud mot etterskuddsvise rabatter ved salg av legemidler I hovedsak finnes det ikke effektiv priskonkurranse mellom ulike tilbydere av legemidler. Dette skyldes bl.a. at patentbeskyttelsen på legemidler normalt varer i 10–15 år. Patentbeskyttelsen er riktig fordi selskapene må få dekket inn de betydelige utgiftene de har til forskning og utvikling. Dermed tjener patentbeskyttelsen samfunnets interesser – det utvikles nye legemidler. Desto viktigere er det at virkemidlene for å få konkurranse når patentbeskyttelsen forsvinner, er effektive. En skal da inn på et marked hvor originalprodusenten har fått bygd seg opp lojalitet over lang tid. Samtidig er det norske legemiddelmarkedet preget av at legen og pasienten har få økonomiske incentiver for å velge det billigste produktet – så lenge staten i all hovedsak betaler regningen. Dermed blir ikke legemiddelvalget og bruken bare et spørsmål mellom legen og pasienten – det blir også et spørsmål for samfunnet. Det er det to viktige grunner til: Forsvarlig legemiddelbruk er et viktig folkehelsespørsmål, og riktig legemiddelbruk er et viktig økonomisk spørsmål. Dagens gevinstdelingsmodell har gitt positive resultater, men flertallet mener at potensialet ikke blir tatt ut på en god nok måte. Derfor støtter regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti Regjeringens forslag om et indeksprissystem. Da vil en for hver byttegruppe etablere en pris som folketrygden refunderer, uavhengig av hvilket legemiddel innenfor gruppen apoteket faktisk utleverer til kunden. Ved at indeksprisen fastsettes som et veid gjennomsnitt innenfor hver byttegruppe, vil de bli en prisreduksjonsdrivende effekt i systemet. Da vil apotekene i all hovedsak anbefale pasienten det billigste alternativet. Dette vil være hovedregelen. Ved at kravet til når legen kan reservere seg, skjerpes i saken, vil også legens oppmerksomhet omkring problemet øke. De vil ikke ha som oppgave til enhver tid å ha oversikt over hvilket legemiddel i byttegruppen som er billigst, men kan gjennom sin kontakt med pasienten og ved å la være å reserve seg mot bytte, legge til rette for at apoteket selger det mest konkurransedyktige legemiddelet. De tilfellene som det har vært mest debatt om, er når pasienten eller legen reserverer seg. Alle partier, med unntak av Fremskrittspartiet og Senterpartiet, støtter Regjeringens forslag om at i de tilfellene hvor pasienten insisterer på å bruke et dyrere preparat, må pasienten selv betale mellomlegget. Dette er et eget valg pasienten tar i en situasjon der det ikke er noen medisinsk grunn for å ikke si ja til et rimeligere produkt. I de tilfellene som legen reserverer seg mot bytte, vil det ikke være riktig at pasienten skal betale mellomlegget. Det ville i tilfelle vært en form for ekstraegenandel for personer som selv ikke har ansvaret for sin situasjon. Det ville også økt risikoen for at pasienten ikke ville ha legemiddelet. Alternativene er derfor at enten apoteket eller folketrygden betaler mellomlegget. Det som taler for at apotekene betaler dette mellomlegget, er at indeksprissystemet under ett bør gi det enkelte apotek en akseptabel inntjening, og at en må se på inntjeningen fra denne gruppen legemidler under ett. Det andre forholdet er at dette ville forsterke oppmerksomheten på at reservasjon ikke må brukes som hovedregel, men kun i de tilfellene der det er en medisinsk begrunnelse. Regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti har i innstillingen støttet Regjeringen på dette punktet. Imidlertid har vi i de diskusjonene vi har hatt etter avgivelsen av saken, kommet fram til at det ved innføringen av systemet bør være folketrygden som betaler dette mellomlegget. Dette er et lite element i ordningen, og vi vil ha anledning til å komme tilbake til dette i forbindelse med evalueringen av systemet i revidert nasjonalbudsjett for 2004. Dette går fram av forslaget som regjeringspartiene og SV har omdelt i salen. Fra industrien er det framholdt at generisk bytte utgjør en helserisiko fordi legemiddelet har en annen farge eller form, og at pasienten dermed kan bli forvirret. Jeg mener dette argumentet tillegges altfor stor vekt. For det første må det uansett være mulig i større grad å bruke doseringspakning til denne pasientgruppen. For det andre ble det i 2001 godkjent mer enn 300 endringer i legemidler på det norske markedet, der ca. 170 av disse endringene førte til endret utseende, mens vel 130 førte til skjulte endringer i sammensetning. Det viser at industrien selv ofte endrer legemiddelets utseende, uten at dette i de sammenhenger tillegges særlig stor vekt. Det er verd å merke seg at tre store aktører gjennom eierskap, deleierskap og kjedeavtaler kontrollerer i underkant av 90 pst. av markedet. Når en i tillegg vet at integreringen mellom apotek og grossist gjør at de integrerte kjedene er tjent med at rabatter holdes tilbake i grossistleddet, er det åpenbart behov for å sikre at rabatten fra leverandør blir videreført helt fram til kunden. Derfor støtter regjeringspartiene og Sosialistisk Venstreparti forslaget om forbud mot alt annet enn samtidige rabatter. Det er overraskende at ikke de andre partiene ser at det er et åpenbart smutthull i dagens regelverk som åpner for at en kan gi rabatter i etterkant og dermed hindre at gevinsten av konkurranse kommer kundene til gode. Det er derfor riktig at denne regelen ikke bare omfatter legemidlene i byttegruppen, men alle legemidler. Etterskuddsvise rabatter eller bonuser gjør det umulig å ha god nok oversikt over prisbildet. Men kravet om samtidige rabatter vil kunne spore til enda sterkere konkurranse mellom de ulike legemiddelleverandørene og grossistene, samtidig som myndighetene får et bedre grunnlag for å foreta forholdsmessige inngrep i markedet der dette framstår som nødvendig. I andre land er det tradisjon for at legen skriver ut virkestoff på resepten, og at apoteket velger produkt. I Norge har vi en tradisjon for at legen også bestemmer produktet. Vi har heldigvis fått en gryende debatt om forholdet mellom legemiddelindustrien og legene. Det er nødvendig å videreføre denne debatten. Jeg er derfor glad for at alle partier med unntak av Fremskrittspartiet er med på forslaget om å be Regjeringen utrede en videreutvikling av en modell som innebærer at rekvirenten skriver ut virkestoffet på resepten, og ikke som i dag et bestemt legemiddel. Avslutningsvis i denne debatten kan jeg ikke la være å kommentere Apotekerforeningens opptreden i denne saken. Dette er en forening som har god og jevnlig kontakt med Stortinget, og som hele tiden kan få fram sine saklige synspunkter. Men det kan nesten virke som om de mener at det at de får fram sine synspunkter, automatisk skal føre til at vi tar dem til følge. Det er ikke tilfellet, og jeg har blitt svært provosert av måten de har arbeidet på i denne saken, både gjennom påstander om partiers standpunkt i forbindelse med komiteens arbeid og ikke minst i forhold til den frykt som de skapte hos alle sine kunder ved å true med å si opp blåreseptavtalen. Dette er en bransje som kanskje framfor noen er avhengig av tillit både hos myndighetene og hos kundene, så jeg håper at de nå nøye går igjennom håndteringen av denne saken og tar selvkritikk på det. Med dette vil jeg ta opp mindretallsforslagene som vi er med på i innstillingen, samt det omdelte forslag nr. 3. I det omdelte forslaget må ordet «innøringen» endres til «innføringen».