trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-12-18:
Det er vanskelig for meg på et prinsipielt grunnlag å kommentere hvor endestasjonene for brøytebilene skal være i de ulike kommunene. Det vil jeg be om forståelse for. Men samtidig vil jeg i den grad dette gjelder en konkret kommunal veg, anmode om at man tar kontakt med kommunen for å se om det er forhold her som det går an å justere ved at man legger fra seg snøen andre steder. Vi brøyter vegene fordi det skal skape bedre tilgjengelighet for folk. Det er faktisk det som er hensikten med at vi rydder vegene. Jeg ser at det kan være et problem hvis all snøen som er brøytet vekk, legges rett foran inngangen til et hjem, men jeg synes det er vanskelig for meg å forholde meg til det på et prinsipielt grunnlag.
Torild Skogsholm (Venstre), 2002-12-18:
Jeg mener at når vi har én enkeltstående sak, ett tilfelle med denne type problemstilling, må vi prøve å løse den for seg istedenfor å løse den gjennom forskrifter.
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «På Hosle i Bærum opplever eldre mennesker at kommunen under veibrøyting måker igjen deres innkjørsel så de ikke kommer seg ut, for så å vise til at måking av egen innkjørsel er den enkeltes ansvar, når de eldre tar opp saken. Enkelte eldre som er avhengig av rullator, kommer seg ikke ut av eget hjem, jamfør Asker og Bærums Budstikke 28. november 2002. Mener statsråden dette er i tråd med intensjonene i vegtrafikkloven og god forvaltningspraksis?»
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Nå har ikke statsråden ønsket å gå inn i den konkrete saken. Men dersom hun skulle ønske å se mer på den, har jeg med et oppslag som viser at det her ikke er snakk om de konkrete brøytekantene som kun kommer av brøyting av offentlig vei. Det er snakk om at brøytebilen ender opp i en innkjørsel og måker denne innkjørselen full av snø. Og det er ikke snakk om at man ikke kommer ut med bil, men det er snakk om eldre mennesker som er avhengige av rullator, og som overhodet ikke er i stand til å komme ut av sitt eget hjem. Jeg registrerer at statsråden tydeligvis kjenner til Bærum kommunes mulige ordninger for å bøte på dette. Men det ikke å være i stand til å komme seg ut av sitt eget hjem, og behov for å komme seg til lege, har til nå ikke vært nok for å få denne hjelpen, i hvert fall ikke fra Bærum kommune. Mener statsråden at ikke bare brøytekanter er noe den enkelte må akseptere, men at den enkelte også må akseptere at deres eneste vei ut fra huset blir endestasjon for brøytebilen og slik måkes full av tettpakket, isete snø?
Siri Hall Arnøy (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-18:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Jeg mener at dersom vi har lover som er slik at vi lager den type problemer som denne konkrete enkeltsaken tyder på, kan det også tyde på at det er nødvendig å ta en prinsipiell diskusjon om hvordan lovverk og forskrifter er blitt utformet. Men det får vi heller komme tilbake til.
Erna Solberg (Høyre), 2002-12-18:
Regjeringen vil ha en offentlig sektor som er brukerorientert, serviceinnstilt, effektiv og rettet mot innbyggernes ulike behov og ønsker. I dette ligger det selvfølgelig en videreutvikling av de offentlige kjerneoppgavene til alle landets innbyggere samme hvor i landet de bor. Gjennom modernisering og omstilling arbeider vi for at ressursene blir frigjort til å løse utfordringene vi vil møte fremover, bl.a. de som følger av demografiske endringer. Forenkling av lover og regelverk og begrenset bruk av øremerkede tilskudd er viktige tiltak for å redusere byråkrati og legge til rette for økt handlingsrom i kommunene, som er ansvarlige for å ivareta basisoppgavene på en god, helhetlig og effektiv måte. Dette stiller ikke minst krav til at sentrale politikere, bl.a. i de ulike fagkomiteene her på Stortinget, begrenser sin iver etter å detaljstyre kommunene og ikke skaper for store forventninger til de tjenestene kommunene er ansvarlige for å tilby. Det kan isolert sett argumenteres godt for hvert enkelt tiltak. Problemet er at summen blir for stor i forhold til de ansvarlige finanspolitiske rammer. Jeg har tro på at norske kommuner, til tross for trange offentlige rammer, også i fremtiden vil være i stand til å ivareta basisoppgavene på en god måte. Men det er behov for nytenking og organisering, og for mange en sterkere fokusering på basistjenestene. Det må heller ikke være slik at de minste kommunenes manglende mulighet til å ivareta en tilfredsstillende oppgaveløsning skal hindre større kommuner i å løse oppgaver for andre, eller hindre kommuner i å samarbeide for å løse enkeltoppgaver. Utvikling av nye organisasjons- og samarbeidsformer og alternative måter å løse oppgavene på, vil være nødvendig for å få en bedre offentlig ressursutnyttelse og ivareta at folk har tilgang til basistjenestene der de bor. Når det gjelder mine uttalelser om de fremtidige rammene for kommunesektoren, er det altså ikke et mål, men en understrekning av at det ikke er tvil om at arbeidskraftmangelen og situasjonen til de konkurranseutsatte næringene, som altså var hovedårsaken til behovet for et stramt budsjett i år, også kommer til å være viktige hensyn i årene fremover. Jeg har derfor advart kommunene mot å lage kortsiktige løsninger i den tro at 2003 er et unntaksår. Jeg tror og håper at både kommuneoverføringene og den kommunale handlefriheten vil øke fremover, og Regjeringen vil fremme forslag om dette, slik at Stortinget vil få mulighet til å ta stilling til forenklinger som gir bedre handlingsrom og større kommuneoverføringer.
Erna Solberg (Høyre), 2002-12-18:
Jeg kommer ikke til å revurdere mitt syn når det gjelder privatisering og konkurranseutsetting. Det er forskjell på hvilke økonomiske effekter det har gitt avhengig av hvilke områder man har diskutert spørsmålet om konkurranseutsetting i forhold til. Det er ingen tvil om at i omsorgssektoren, knyttet særlig til sykehjem, er det mindre å hente. Samtidig har jeg lyst til å si at den rapporten som i dag er offentliggjort, også avviser alle representanten Magnhild Meltveit Kleppas påstander tidligere om at det blir dårligere kvalitet, og at det er den eneste grunnen til at det er funnet økonomiske besparelser. Åtte kommuner har gjennomført konkurranseutsetting av sykehjem. De fleste av de kommunene har også opplevd at de har fått bedre økonomisk handlingsrom. De har fått mer stabilitet fordi de har en avtale over flere år, som tilbyderne har gitt en pris på. Det gir dem altså stabilitet i måten de skal styre sin økonomi på, som faktisk er større enn når de har det under egen produksjon. Samtidig viser det seg at kvaliteten er god!
Erna Solberg (Høyre), 2002-12-18:
Basistjenestene i kommunene er definert av Stortinget i form av det som er lovpålagte oppgaver som kommunene skal gjennomføre. Den viktigste måten å begrense og styrke konsentrasjonen rundt basistjenester, er at man er tilbakeholden med å få flere områder hvor man får sterkere lovpålegg. Dette storting har siden valget 2001 gått andre veien i forhold til å påføre kommunene flere oppgaver som det er gitt lovpålegg eller ønske om at Regjeringen skal lage lovpålegg om at kommunene skal gjennomføre. Vi har vært tilbakeholdne bl.a. i forhold til barnehager, men også i andre saker om nettopp å påføre kommunene flere oppgaver, om en sterkere satsing på enkelte områder som i dag ikke er definert som basistjenestene gjennom lov- og regelverk, nettopp for at det i så fall vil gå på bekostning av andre ting. Vi vil komme tilbake, som jeg også sa i mitt svar, med invitasjoner til å lette på lovpåleggene, invitasjoner til å se på bedre kommuneoverføringer til neste år.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Det har oppstått en rekke konflikter mellom myndigheter og grunneiere/lokalsamfunn i forbindelse med gjennomføringen av verneplaner. Ved eiendomsskifte forutsettes det at tidligere eier informerer ny eier om eventuelt pågående verneplanarbeid. Det er også en rekke tilfeller hvor grunneiere ikke er godt orientert om verneplaner i området. En eventuell kjøper kan således i god tro kjøpe eiendom som det viser seg å være betydelig heftelse på. Hva vil statsråden gjøre for å hjelpe disse?»
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden for svaret. En del av de eiendomseierskifter som finner sted, skjer ofte innenfor samme familie. Det er vel da en viss mulighet for at verken selger eller kjøper foretar de nødvendige undersøkelsene gjennom henvendelse til tingrett osv., som statsråden opplyste om. Ved mange av disse eiendomssalgene er det ofte eldre personer som kanskje ikke helt vet nøyaktig hvordan de skal gå fram. Mitt spørsmål til statsråden er: Vil statsråden ta et initiativ til å gjøre dette enklere og mer oversiktlig for dem som kjøper og selger eiendommer, enn det det er i dag, i og med at det er et stort problem for de kjøperne som blir rammet?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-18:
Jeg takker statsråden igjen for svaret. Det siste kan jeg være helt enig i. Det oppstår likevel en del konflikter, kanskje spesielt der litt eldre folk og familie er involvert. I slike tilfeller er det et litt annet forhold mellom kjøper og selger enn det som er på det vanlige markedet, for å si det slik. Statlige verneplaner og vernevedtak legger stor begrensning på eiendomsrett og mulighetene for næringsutøvelse i distriktene. Gjennomføring av flere verneplaner har i den senere tid skapt et høyt konfliktnivå mellom verneinteresser og mange lokalsamfunn. Dette var et problem Høyre var opptatt av tidligere, senest i 1999. Har situasjonen rundt vernearbeidet blitt mindre konfliktfylt siden den gang, i og med at verneprosessen har hatt en voldsom eksplosiv utvikling under statsråden?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg tror jeg har en egen evne til å erte opp utenriksministeren, som ellers er en fredelig mann. Men jeg syns ærlig talt det ikke kan være en veldig stor overraskelse for utenriksministeren at man i forbindelse med spørsmålet om Norges rolle i Sikkerhetsrådet trekker fram de to områdene som representerer de mest akutte utfordringene for verdensfreden akkurat nå. Og når jeg i interpellasjonen også legger så stor vekt på situasjonen i Midtøsten, kan det ikke komme som julekvelden på kjerringa at jeg tillater meg å stille noen spørsmål om hvilken rolle Norge faktisk spiller. Det er en meget alvorlig situasjon i Midtøsten akkurat nå. Jeg registrerer at utenriksministeren i dag har vært ute og kommentert det som vel er en lekkasje fra et intervju som kommer på trykk i israelske aviser i morgen, der Sharon beklager at han ikke tok kverken på president Arafat i 1982. Og det gjør mannen – Sharon – i en situasjon der det ser helsvart ut på alle kanter. Jeg skulle gjerne hatt utenriksministerens vurdering av hvilken fredsvilje han nå ser fra Israels side, og om han har noen tro på at Sharon, selv om man skulle klare å få til en situasjon der president Arafat fikk med seg sine folk for å gå inn i nye fredsforhandlinger, ville være klar til slike forhandlinger. For det første har Arafat sittet i husarrest og blitt ydmyket gjennom de siste to månedene. Mange av de selvstyreinstitusjonene som skulle bidra til å opprettholde orden på palestinsk side, har Israel selv bombet og dermed satt Arafat i mindre grad i stand til å drive ordensarbeid på egen side. Og da det faktisk var en pause i selvmordsaksjonene, etter Arafats tale, brukte ikke engang Sharon den sjansen. Hva er utenriksministerens vurdering av fredsviljen fra Israels side? Det er spørsmål nr. 1. Det andre dreier seg om utenriksministerens vurderinger av en del av de synspunktene som president Bush har kommet med, for Norge kan jo nå i formannskapsperioden sitte der med en betydelig dragkamp fra amerikansk side, der Bush, med en meget aggressiv språkbruk, erklærer både Nord-Korea, Irak og Iran som de store, stygge ulvene i verdenssamfunnet – jeg ser at det fra Irans side i dag er kommet et svar tilbake, hvor man sier at det er ære å være USAs fiende. Det henvises i disse uttalelsene også til konflikten i Midtøsten, og det oppfattes opplagt som en krigserklæring mot muslimske land. Er dette klokskap i forhold til den spente situasjonen man nå står overfor?
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Først en liten kommentar til utenriksministeren, som lurte på om jeg mente han var hederlig eller kjedelig. Jeg sa faktisk fredelig. Da har vi en tredje tolkning av min – muligens – mumling. Jeg må si jeg blir litt oppgitt, hvis det er slik at flertallet i denne salen mener at når vi diskuterer Norges rolle i Sikkerhetsrådet, skal vi først og fremst stå og snakke i tre minutter om det vi er enige om alle sammen. Norges rolle i Sikkerhetsrådet er jo nettopp viktig i de sakene der vi nå ser at det brenner mest. Da er det ikke SV som mener at Norge skal braute seg fram. Da er vi i en verdenssituasjon der to aktører brauter seg fram. Den ene er Sharon, og den andre er Bush. Begge gjør at man er i en ganske kritisk situasjon. Jeg vil gjerne vite hva utenriksministeren mener kan være veien videre etter at det i morgen står på trykk i israelske aviser at Sharon beklager at han ikke likviderte Arafat for 20 år siden. Det kan ikke oppfattes som noe annet enn en meget farlig krigserklæring og en ytterligere ydmykelse i en situasjon som er spent fra før. Er det ikke da på tide at vi etterlyser så klar tale som overhodet mulig for å få satt på plass de rette proporsjonene i den saken? Det andre er i forhold til Bush. Det er en farlig situasjon hvis Bush-administrasjonen går videre og mener at neste runde i kampen mot terror er å bombe Irak. Det er ikke fordi noen i denne salen mener at Saddam Hussein er en helt. Det er fordi vi er enig i det Jagland, tidligere utenriksminister, skriver i sin bok, at sanksjonene mot Irak var forfeilet fordi de ikke svekket Saddam Hussein. Tvert imot, de styrket ham. Formålet med sanksjonene ble ikke nådd gjennom måten de var innrettet på. Da må man spørre seg, når vi i denne situasjonen har Norges rolle i Sikkerhetsrådet oppe til debatt, om hva vi kan gjøre der det brenner mest. Da må det være uklokt at den som leder verdens eneste gjenværende supermakt, uttaler seg slik at man fra iransk side klasker til med de mest krasse utsagn mot USA, selv om utviklingen i Iran jo har vært både interessant og positiv i løpet av de siste årene. Det er ganske viktig at Norge har en meget klar holdning i disse sakene. Det kan ikke være slik at hvis Norge opptrer som Irland og Frankrike i Sikkerhetsrådet, er vi udiplomatiske og brauter oss fram. Bare en liten kommentar til slutt. Blankenborg var inne på noe som også har vært en hjertesak for SV lenge, nemlig at vi kunne ha brukt mer ressurser mens vi nå er medlem av Sikkerhetsrådet, til å informere om FN på hjemmebane. Det viser seg at et mindretall av den norske befolkningen er klar over at vi pr. nå er medlem av Sikkerhetsrådet. Vi hadde hatt en mulighet til å forandre det hvis vi hadde brukt noe mer ressurser til å få hevet bevisstheten om FNs rolle i den norske opinionen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-31:
Jeg synes det fra tid til annen er forfriskende med muntlige utvekslinger, men jeg skal holde meg fra det. Jeg må også innrømme at jeg ikke helt hørte åpningsanslaget til Kristin Halvorsen. Jeg er ikke sikker på om hun syntes jeg var hederlig eller kjedelig – men det er kanskje ikke nødvendig å gå så dypt inn i det. Når det gjelder Midtøsten, må jeg bare innrømme – og det tror jeg alle gjør – at vi ser ganske mørkt på situasjonen slik som den nå er. Jeg er ikke et øyeblikk i tvil om det. Jeg er heller ikke et øyeblikk i tvil om at det må legges et meget betydelig press på israelsk side for å få dem tilbake til forhandlingsbordet. Det har jeg for så vidt sagt mange ganger, men jeg benytter denne anledningen til å gjenta det. Det er ikke noen tvil om at den terrorbombingen som har funnet sted, bortsett fra at den er menneskelig uforsvarlig, på mange måter også har spilt veldig mange kort inn i Sharons hender, ikke minst i den israelske opinionen. Derfor tror jeg det har vært veldig viktig for dynamikken i forhandlingene at vi er veldig klare på at denne terror er uakseptabel og må stoppe. Det var bakgrunnen for det presset som ble lagt inn, og som Kristin Halvorsen meget riktig sa i sitt første innlegg, førte til at det ble en betydelig nedgang i volden etter den talen som ble holdt den 16. desember. Jeg tror at det var en meget viktig tale. Det var viktig at den ble holdt på arabisk, men det er helt på det rene at denne ikke kom av seg selv. Den kom av et press som jeg har den aller beste samvittighet for å ha vært med på å legge inn. Men det som er det avgjørende, og som burde ha vært gjort, er at israelerne hadde vist større vilje til å gi Arafat noe tilbake. Det var noen minimale lettelser som ble innført, men så lite at det praktisk talt ikke merkes. Det hadde vært svært viktig at man ikke hadde bidratt til å underminere de palestinske selvstyremyndigheter, ikke hadde ydmyket Arafat, og ikke hadde sørget for at de pengene han burde ha hatt til å drive sin selvstyreadministrasjon, ikke ble tilført ham. Dette har vært sentrale deler av mitt budskap gjennom lengre tid, ikke minst i samtalene med Sharon. Når Kristin Halvorsen spør om husarrest, har jeg vært veldig tydelig på dette hele tiden. Og nettopp rundt jul fikk jo det et symboluttrykk ved at han ble nektet å reise til julefeiringen i Betlehem. Det var av de helt konkrete tingene som jeg tok opp. Nå lyser lampen. Jeg skulle gjerne ha sagt litt mer om Midtøsten. Jeg vil bare si at når det gjelder «State of the Union»-talen, er den veldig tydelig når det gjelder bl.a. Irak. Men jeg går ut fra at vi alle sammen har kraftige innvendinger mot Iraks politikk. Jeg håper at Kristin Halvorsen også vil si mer om det. Men den talen er på mange måter overfortolket, for den har ikke de operative grepene som Kristin Halvorsen gav inntrykk av. Den sier det den sier. Men jeg skal være enig med Kristin Halvorsen i at det hadde jammen vært fint om det hadde stått noe om NATO der, hvis hun først er opptatt av det ene poenget.
Jan Petersen (Høyre), 2002-01-31:
Det må selvfølgelig ende der det har endt, nemlig at Kristin Halvorsen nok en gang sier at det aller viktigste er at vi skal ta et oppgjør med president Bush. Det har hun snakket om i ca. seks måneder nå. Gang på gang har hun vist til uttalelser som vi må ta kraftig avstand fra, som hun sier. Det som er det interessante, er at Kristin Halvorsen gang på gang har tatt feil i sine utenrikspolitiske vurderinger. Ingen har så mange ganger tatt feil i løpet av de siste seks månedene som det Kristin Halvorsen har gjort, og så er hun i gang igjen. Jeg må derfor si at jeg synes at kanskje burde Kristin Halvorsen oppsummere høstens feilvurderinger før hun går videre. Det andre, og det må jeg si gjorde meg ganske oppbrakt, var Bjørklund, som hadde lest innsiden av meg, og i sin visdom funnet ut at jeg altså er en slags USA-klakør. Det synes jeg er et primitivt forsøk på å ta mannen istedenfor ballen. Bjørklund er ikke i stand til å begrunne det og viser dermed den sørgelige status på SVs utenrikspolitiske tenkning. Jeg vil forlange respekt for mine vurderinger. Jeg har gjort meg opp selvstendige vurderinger, men respekt for andres oppfatninger er ikke god SV-politikk for tiden, skjønner jeg, slik det er uttrykt fra Bjørklunds side. Men man sier vel det man har på hjertet. Så til selve sakens innhold. Jeg er helt enig med Haakon Blankenborg i at en av de viktige tingene ved presidentmåneden vil være at vi får satt lys på hva Sikkerhetsrådet rent faktisk er. Legg merke til – for dem som har snakket om Sikkerhetsrådet – at det er en enstemmig oppfatning at sikkerhetsrådsformannskapet ikke skal bli noen egotripp for Norge. Vi er der for å gjøre en nyttig jobb for Sikkerhetsrådet, slik at alle medlemmene føler at vi oppfyller det som er Sikkerhetsrådets mål og forutsetninger. Det er enormt mange ting som skal presses inn i denne meget korte måneden som jo mars måned er. Det betyr at vi må prioritere nøye, slik at vi får gjort en ordentlig jobb når det gjelder de oppgavene som kommer, at man ikke bare klokker ut og sier at man har tatt det opp, som det heter, men at vi også har greid å gjøre en skikkelig innsats på det området. Jeg må si at slik dagsordenen nå er, er den allerede meget ambisiøs. Det kommer til å dreie seg mye om Afrika, som seg hør og bør. Det er absolutt mulig at Afghanistan også vil være på dagsordenen. Det vil bli møter om Midtøsten på rutinemessig måte, og hensikten med det seminaret som skal holdes i New York, er å bringe de problemstillingene opp. Hvis de øvrige medlemmene i Sikkerhetsrådet finner det meningsfylt at vi bringer dette inn i en møteform også, gjør vi selvfølgelig det. Men det vi ønsker oss, er at de øvrige medlemmene når vår måned er ferdig, sier at ja, her ble det gjort et nyttig arbeid, og ikke at det ender med at folk himler med øynene og sier: Og så disse nordmennene, da.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Da Norge tok sete i FNs sikkerhetsråd den 1. januar 2001, karakteriserte representanten Blankenborg de norske ambisjonene med følgende adjektiv: realistiske, lavmælte og resultatorienterte. Den daværende arbeiderpartiregjeringen hadde tre hovedmålsettinger for arbeidet i Sikkerhetsrådet: fokus på sammenhengen mellom fred og utviklingFNs evne til å planlegge og gjennomføre fredsoperasjoneret særlig fokus på Afrika De tre målene var naturligvis nær knyttet til hverandre. Norge har lenge hatt en målsetting om å styrke FNs tillitskapende rolle i Afrika som den eneste organisasjonen med tillit og autoritet til å kunne spille en slik rolle. Samtidig vet vi alle sammen at de største fattigdomsutfordringene ligger nettopp i Afrika. Medlemskapet i Sikkerhetsrådet er viktig. Det er prestisjefylt, men det er samtidig vanskelig. La oss innrømme det! Tillit og tillitskapende arbeid er helt nødvendig, bl.a. gjennom dialog med regionale, toneangivende land. Verdien av samspill og distanse i forhold til vestlige land og av synlighet og profil kan ikke understrekes nok. Vi skal også være klar over at dag til dag-arbeidet og det uforutsigbare vil måtte ta mye tid. Det har vi sett i Sikkerhetsrådet. Den 11. september, Afghanistan, Midtøsten, Etiopia og Eritrea er stikkord i den sammenheng. Her har Norge gjort en innsats som det står respekt av. Norge har når det gjelder Afrika, lagt ned mye arbeid i bl.a. Somalia, Sudan og Sierra Leone. Her har det også vært viktig at vi har vært til stede også etter at konfliktene er over. For øvrig vil jeg gi skikkelig ros med hensyn til det norske arbeidet for å endre sanksjonsregimet mot Irak. Det har også utenriksministeren sagt en del om, og det sa også interpellanten. Vi har også jobbet med å styrke FNs kapasitet for å få til tiltak når det gjelder konfliktforebygging, og har bl.a. tatt et initiativ for å etablere et FN-fond når det gjelder forebyggende diplomati. Utenriksministeren nevnte arbeidsgruppen for fredsbevarende styrker. Arbeidet med å lede Afghanistan Support Group blir nok ekstra krevende, så jeg ønsker utenriksministeren lykke til med det arbeidet. Vi må huske på at Sikkerhetsrådet er et kollektiv. Vi er altså ikke alene, og Roma ble som kjent ikke bygd på én dag. Jeg tror kanskje at vi også skal huske på det når vi ser på det arbeidet vi utfører i Sikkerhetsrådet. Helt til slutt: I vår utenrikspolitikk har Norge alltid lagt vekt på å fremme de verdiene som vårt eget samfunn er tuftet på: demokrati, velferd, likestilling, folkelig deltakelse osv. Det er på mange måter den nordiske dimensjonen i politikken, der utenrikspolitikken blir relevant for folk flest, og det er også tilfellet med vårt arbeid i FNs sikkerhetsråd.
Julie Christiansen (Høyre), 2002-01-31:
Interpellanten skriver i interpellasjonsteksten at «Norge i stor grad lar USAs holdning være utslagsgivende for Norges opptreden i rådet», og viser til norsk stemmegivning i forbindelse med resolusjonen om å sende FN-observatører til Midtøsten. Jeg tror vel at utenriksministerens redegjørelse grundig har tilbakevist dette utgangspunktet. Norge bruker sitt eget apparat ute og hjemme for å skaffe seg et selvstendig grunnlag for egne standpunkter. Norge følger ingen annens linje enn sin egen. Men når det gjelder spørsmålet om sikkerhetsrådsresolusjonen om utplassering av observatører, kan jeg forstå at man ønsker en begrunnelse for hvorfor man stemte som man gjorde. Den begrunnelsen har også Stortinget fått. Utenriksministeren har redegjort for at resolusjonens referanser til terrorisme og vold var for svake, at resolusjonen manglet den nødvendige balanse i forhold til partene, og at Regjeringens målsetting om at Sikkerhetsrådet skal kunne bidra positivt til å løse den pågående konflikten i Midtøsten, kun er mulig så lenge Sikkerhetsrådet står samlet bak en resolusjon om Midtøsten. Det var altså ikke tilfellet med den resolusjonen som representanten Halvorsen viser til. Regjeringen vurderte derfor dette som negativt for fredsbestrebelsene i Midtøsten. Dette understreker en veldig viktig erkjennelse i arbeidet i Sikkerhetsrådet. Norge er på sitt aller mest konstruktive når vi kan bidra til at det skapes enighet, og til at Sikkerhetsrådet kan stå samlet om realistiske og gjennomførbare tiltak. Derfor er det et lite lyspunkt at Sikkerhetsrådet i går samlet seg om en felles presseuttalelse om situasjonen i Midtøsten. Den understreket at det ikke finnes noen militær løsning på denne konflikten, men at dialog og forhandlinger er veien å gå. Og som utenriksministeren sa: Norge blir også nevnt eksplisitt som et av de land som har involvert seg i fredsprosessen. Det har faktisk aldri skjedd før at Norge har blitt nevnt eksplisitt i en uttalelse fra Sikkerhetsrådet om Midtøsten. Et samlet sikkerhetsråd mener med andre ord at Norge spiller en konstruktiv rolle, men her er altså representanten Halvorsen uenig med Sikkerhetsrådet. Norge har selvfølgelig både muligheter og begrensninger i Sikkerhetsrådet og i Midtøsten-konflikten. Jeg mener at både våre muligheter og våre begrensninger ligger i at vi er et lite land. Nå som situasjonen er så kritisk som den er, kommer kanskje våre begrensninger tydeligere frem. Det skaper naturligvis frustrasjon, men jeg tror at skal man gjøre Sikkerhetsrådet en bjørnetjeneste, skal man markere at her er det uenighet og sprik.(Presidenten klubber.) Da skal man opptre i Sikkerhetsrådet som om det var generalforsamlingen. Det tror jeg verken tjener Sikkerhetsrådet, FN eller fredsbestrebelsene i Midtøsten. (Presidenten klubber.)
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Representanten Kristin Halvorsens innlegg bar etter min mening sterkt preg av at SV på en del områder er uenig i norsk utenrikspolitikk. I løpet av i fjor høst fikk vi markert det flere ganger i denne sal, og det er en grei sak. Ingen skal kunne ta fra SV eller noen andre retten til å forfekte sitt eget syn. Men det blir etter min mening galt når SV nærmest anklager Regjeringen for ikke å følge opp SVs utenrikspolitiske agenda. Etter mitt syn ville det vært merkelig hvis SV var helt fornøyd. For Fremskrittspartiet er det for så vidt et godt tegn at SV er misfornøyd med Norges opptreden i Midtøsten-konflikten. Fremskrittspartiet er også kritisk til enkelte forhold knyttet til den samme konflikten, men med et noe annet utgangspunkt enn SV. Ikke minst gjelder det den kritikk som Norge i natt fremførte mot både Israel og USA. Vi hadde gjerne sett at Norge hadde lagt seg på en noe annen linje. Men vi aksepterer at Fremskrittspartiet her er i mindretall. Det fritar oss imidlertid ikke for å være kritisk. Men vi innser at vi ikke kan forvente at det er våre holdninger som skal prege vårt arbeid i Sikkerhetsrådet. Jeg vil også legge til at i forhold til den redegjørelse som utenriksministeren gav, er ikke Fremskrittspartiet vesentlig uenig i det arbeid som gjøres. Unntaket er enkelte elementer knyttet til Midtøsten-konflikten. For øvrig er vi godt fornøyd med Norges arbeid og opptreden i Sikkerhetsrådet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-01-31:
Senterpartiet har tidligere gitt uttrykk for at vi er uforstående til den norske stemmegivningen knyttet til å sende FN-observatører til Midtøsten. I så henseende er vi enig med SV. Men mye tyder på at SV har urealistiske forestillinger om hva presidentmåneden i Sikkerhetsrådet kan brukes til. Når SVs nestleder i et intervju gir inntrykk av at presidentmåneden kan brukes til å presse fram økonomiske sanksjoner mot Israel, vitner det om manglende forståelse for Sikkerhetsrådets arbeidsform. Er det noe som ikke nytter i Sikkerhetsrådet, er det å braute seg fram. Her er det kun det finslepne diplomati som fungerer hvis en skal ha noen som helst slags sjanse til å bringe saker framover. Sikkerhetsrådet er ikke stedet for å drive symbolpolitikk. Sikkerhetsrådet har en fastlagt agenda. Presidentskapet har ansvaret for å sikre solid behandling av de løpende sakene og samtidig bringe sakene framover. Den pågående norske innsatsen i sanksjonskomiteen i Etiopia–Eritrea-konflikten og i arbeidet med fredsbevarende operasjoner er det bare å gi honnør for. Senterpartiet har stor tillit til at den håndverksmessige delen av jobben vil bli ivaretatt på en utmerket måte fra norsk side. Men i tillegg til det løpende arbeidet gir presidentmåneden anledning til å sette én eller et fåtall egne saker på dagsordenen. Denne muligheten bør man absolutt benytte seg av fra norsk side, og her er det vi ønsker en kanskje noe mer offensiv linje. I lys av det norske lederskapet i støttegruppen for Afghanistan mener Senterpartiet det er naturlig at Regjeringa bruker anledningen til å sette i fokus betydningen av gjenoppbyggingsarbeidet i Afghanistan og finansieringa av dette. Videre mener Senterpartiet man bør benytte anledningen til å fokusere sterkere på den humanitære agendaen, f.eks. ved å bringe spørsmålet om håndvåpen høyere opp på den internasjonale dagsordenen. Håndvåpen dreper, håndvåpen destabiliserer, og håndvåpen utsetter sivilbefolkningen for store lidelser. Vi er tilfreds med at Regjeringa vil ta initiativ for å skape debatt om spørsmål knyttet til de økonomiske drivkreftene som forårsaker konflikt. Dette er et framtidsrettet tema. I festtaler snakker mange om nødvendigheten av å anlegge et utvidet sikkerhetsbegrep, men det har vist seg veldig vanskelig å operasjonalisere det. Økonomiske drivkrefter som forårsaker konflikt, er nettopp en interessant operasjonalisering av begrepet. Temaet er relevant for en rekke afrikanske stater, som Angola, land i Vest-Afrika eller land rundt de store sjøene. Dette er land som er preget av oppløsning, og hvor myndighetene ikke har kontroll over store deler av landet. Opprørsgrupper finansieres ofte av grov utnyttelse av naturressurser som diamanter og tropisk tømmer. Slik sett har problemstillinga også et interessant miljøaspekt ved seg. Senterpartiet oppmuntrer derfor Regjeringa til å gå videre i dette arbeidet og håper at det vil være mulig ikke bare å avholde et seminar i tilknytning til presidentmåneden, men også å bringe spørsmålet inn på Sikkerhetsrådets dagsorden.
Inge Lønning (Høyre), 2002-01-31:
Interpellanten viste i sitt innlegg til at det fra regimet i Iran sies at det er en ære å ha USA som fiende. Interpellanten gav ikke helt uttrykkelig uttrykk for at dette er en virkelighetsoppfatning hun deler med regimet i Iran, men den røde tråd i hennes innlegg kunne i hvert fall forstås slik at kriteriet for hvorvidt man spiller en rolle i utenrikspolitikken, navnlig Norge, er hvorvidt man inntar de motsatte standpunkter av USA. Det innebærer, så langt jeg kan skjønne, at interpellanten selv må ha falt for den samme forenkling som hun anklager utenriksministeren og Regjeringen for, nemlig at det er forholdet til USA som betyr alt i denne verden – bare for interpellantens vedkommende med motsatt fortegn. Fullt så enkel er dagens globale virkelighet formodentlig ikke. Det kan vel heller ikke være det mest interessante spørsmål når det gjelder utenrikspolitikk og det internasjonale samfunn, hvor stor rolle Norge spiller til enhver tid, eller hvor stor oppmerksomhet Norge er i stand til å tiltrekke seg til enhver tid. Akkurat når det gjelder medlemskapet i Sikkerhetsrådet og det å inneha formannskapet i Sikkerhetsrådet, ville jeg være tilbøyelig til å snu det resonnementet på hodet og si at kriteriet på at man gjør en god jobb, er at man blir lagt minst mulig merke til. Hensikten med å påta seg den jobben er ikke å sette Norge på verdenskartet eller å finne på et eller annet spektakulært som tilfredsstiller hjemmeopinionen i Norge. Mitt inntrykk er at når Norge har så vidt tunge oppgaver som vi faktisk har innenfor dagens FN-system – langt utover det vår størrelse skulle tilsi i verdenssamfunnet – er det et vitnesbyrd om at Norge gjennom mange tiår har bygd opp en ikke ubetydelig tillit fordi vi har ført en konsekvent og forutsigbar og ryddig utenrikspolitikk i dette land. Jeg er ikke sikker på om Norges stilling i internasjonal sammenheng hadde vært like sterk dersom SV i denne perioden hadde hatt noen som helst innflytelse på norsk utenrikspolitikk. Når vi har den stilling vi har, og når vi kan utføre så pass mye nyttig arbeid der hvor freden virkelig er truet, både på kort sikt og på lang sikt, er det faktisk fordi det har vært bred tverrpolitisk enighet i denne sal om hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk, og de hovedlinjene har hele tiden gått på tvers av det som har vært SVs virkelighetsoppfatning. Det tror jeg både vi og verden kan være tilfreds med.
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-01-31:
Eg har merka meg at statsråden i sitt innlegg var samd i intensjonane i Senterpartiets forslag nr. 2, der vi ber Regjeringa leggje fram ein plan for utlokalisering av eksisterande og nye statlege verksemder frå Oslo. Det er positivt, men det er verd å merke seg at statsråden også sa at det kunne bli vanskeleg med omsyn til tidsaspektet å leggje dette fram til revidert, som det står i forslaget frå Senterpartiet. Derfor vil eg gjere dette om til eit oversendingsforslag. Når det gjeld forslaget frå SV, merka eg meg at statsråden også der var positiv. Det forslaget vil Senterpartiet støtte.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg har fått signaler fra et bredt flertall om at hvis det blir gjort en presisering av hva forslaget betyr, er det kanskje mulig å oppnå bred støtte for forslaget. Det dreier seg om begrepet «likelønn». Jeg vil da presisere at det dreier seg om likelønn for kvinner og menn, og ikke et ønske om et system der alle skal tjene like mye.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-01-31:
Med de presiseringer som representanten Karin Andersen nå har gjort når det gjelder dette med likelønn, vil jeg anbefale representantene fra Høyre og Kristelig Folkeparti å stemme for forslaget.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-01-31:
– Og Venstre, president!(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-01-31:
Venstre også!
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Ja, det er fort gjort å glemme. På vegne av Høyre … på vegne av Arbeiderpartiets gruppe vil jeg altså …(Munterhet i salen) (Munterhet i salen)
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Vi er så vant med å være det største partiet, hr. president! På vegne av Arbeiderpartiets gruppe vil jeg også anbefale å stemme for SVs forslag – med den presiseringen som Karin Andersen gav.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-06-21:
Jeg vil på vegne av Senterpartiet fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:§ 10-12 annet ledd antas å burde lyde: «I følgende tilfeller fastsettes godtgjørelsen til mottatt utbytte multiplisert med aksjonærens skattesats for hele utbyttet: a) Mottaker av utbytte er et selskap m.v. som nevnt i § 2-2 første ledd.b) Mottatt utbytte til aktiv aksjonær, så langt utbyttet ikke overstiger den beregnede personinntekt som tilordnes aksjonæren fra selskapet eller selskap dette direkte eller indirekte har eierandel i, i det inntektsår utbytte utdeles. Likestilt med aktiv aksjonær er skatteyter som den aktive skal identifiseres med etter § 12 11. Ved indirekte eie eller ved identifikasjon etter § 12 11 tas det bare hensyn til personinntekt som ikke har gitt grunnlag for full godtgjørelse for skatteyter som er tilordnet personinntekt for selskapet.»»
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2002-06-21:
På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg fremsette følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt(skatteloven): I (skatteloven): § 5-13 første ledd første punktum antas å burde lyde: «Fordel ved privat bruk av arbeidsgivers bil fastsettes på grunnlag av en antatt årlig privat kjørelengde på 10 000 km med tillegg av kjøring mellom hjem og arbeidssted.» § 6-12 annet ledd første punktum antas å burde lyde: «Reduksjon etter første ledd skal ikke overstige 50 prosent av de beregnede samlede kostnadene ved bilholdet.» II Endringene under I trer i kraft straks med virkning fra og med 1. januar 2002.» Og på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartiet ønsker jeg å fremsette følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:I lov om endringer i skatte- og avgiftslovgivningen antas avsnitt VII annet ledd å burde lyde: «Endringene under II trer i kraft straks, med virkning for arv der rådigheten er ervervet 1. januar 2001 eller senere, og med virkning for gave der rådigheten er ervervet 1. januar 2002 eller senere.»»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-06-21:
Jeg har to forslag å framsette. Det er først et forslag på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Lov 19. juni 1964 nr. 14 om lov om avgift på arv og visse gaver:Ny § 47 A antas å burde lyde:«DefinisjonSom samboere regnes i denne lov personer som omfattes av bestemmelsen i folketrygdloven § 1-5 og to ugifte personer som har bodd sammen i ekteskapslignende forhold sammenhengende i to år og fortsatt bor sammen.»§ 2 fjerde ledd antas å burde lyde:«Det er uten betydning for bestemmelsen foran om ekteskapet eller samboerskapet er opphørt ved dødsfall.»» Og så har jeg forslag på vegne av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Lov 26. mars 1999 nr. 14 om skatt av formue og inntekt(skatteloven): (skatteloven):
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-06-21:
På vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti vil jeg fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.»
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-06-21:
På vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet fremmer jeg følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Ny § 5-15 annet ledd antas å burde lyde:«Medlemmet kan ved behandlingen ikke avkreves egenandel for legemidlet.»»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-21:
Jeg vil på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning:Det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.»
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
Jeg vil på vegne av meg selv fremme forslag om endring av retningslinjene for legemiddelassistert rehabilitering av narkotikamisbrukere, med sikte på utvidelse av bruken av legemiddelassistert behandling av narkomane.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
På vegne av representantene Olav Akselsen, Grethe Fossli, Ranveig Frøiland og meg selv vil jeg fremme forslag om tiltak for å sikre norske sjøfolk stabile konkurransevilkår.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-11-07:
Hk-avgiften ble innført i 1978 som en midlertidig avgift for å redusere omsetningen av båtmotorer generelt og utenbordsmotorer spesielt. Det har åpenbart virket, idet salget av nye utenbordsmotorer er betydelig redusert, fra ca. 36 000 i 1978 til ca. 19 000 i 2001. Avgiften var på 30 kr pr. hestekraft den gang den ble innført, men den har som så mange andre avgifter økt betydelig gjennom årene og utgjør pr. i dag 126,50 kr pluss moms, til sammen 156,85 kr. Dette er en særnorsk avgift som gjør båtmotorer vesentlig dyrere her i landet enn i nabolandene. Eksempelvis vil avgiften pluss moms utgjøre 11 764 kr av utsalgsprisen på en 75 hesters påhengsmotor, en motorstørrelse som er vanlig på en 17–20 fots daycruiser. Dette er en betydelig del av utsalgsprisen, og når den samme motoren er tilsvarende billigere i Sverige, vil fristelsen naturligvis være stor til å handle der. Hvor stort problem dette er, vet vi ikke, men båtbransjen selv hevder at det er et problem og fører til en svekkelse av bransjen i Norge. Men de viktigste argumentene for å gjøre noe med denne særnorske avgiften er de som går på miljø og sikkerhet. Tanken ved innføringen av avgiften var å få en miljøgevinst ved å dempe salget av utenbordsmotorer. På kort sikt er det mulig at det var resultatet, men på litt lengre sikt – og det er der vi er nå – er det ganske klart at resultatet har blitt det motsatte. Den høye avgiften fører til meget høy pris på nye motorer, slik at det er lønnsomt å holde gamle motorer i drift så lenge som mulig. Det har ført til at gjennomsnittsalderen på utenbordsmotorer i Norge i dag er i overkant av 20 år. Gjennomsnittsmotoren er altså gammel og støyende, med høyt drivstofforbruk og høyt utslipp av avgasser, og forskjellen på gammel og ny teknologi er ganske betydelig. Eksempelvis bruker en ny motor bare halvparten av det en gammel bruker ved halv gass. Ved full gass er forskjellen ca. 30 pst. Tilsvarende forbedringer finner vi også på støysiden. Det viser seg altså at det som skulle være et miljøtiltak over tid, har blitt miljøets verste fiende. Det er neppe slik at vi i Norge har så mye færre utenbordsmotorer enn vi ellers ville hatt, men de vi har, støyer mer og forurenser mer. Avgiften har også en annen betenkelig side, nemlig den som går på sikkerheten. Det er ganske åpenbart at når gjennomsnittsalderen på motorene øker, øker også antallet motorhavarier, fordi gamle slitne motorer oftere går i stykker, og alle som har vært en del på sjøen, vet at et motorhavari i mange situasjoner kan være livstruende. At mange nye båter også blir levert med motorer som egentlig er for små til å gi full manøvreringsdyktighet i alle situasjoner, er også en konsekvens av avgiften som går på sikkerheten. Det er mange gode argumenter for å fjerne denne avgiften, som ikke har gjort annet enn å gi oss gamle, støyende og lite miljøvennlige motorer og bidratt til å redusere sikkerheten på sjøen. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra mindretallet, som er gjengitt i innstillingen.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2002-11-07:
Dokument nr. 8:147 anfører en rekke argumenter for å fjerne særavgiften på motor for fritidsbåt og foreslår at Regjeringen snarest skal fremme en egen plan for fjerning av hk-avgiften. Toll- og avgiftsdirektoratet har i brev til Finansdepartementet kommentert en del av innvendingene mot avgiften, og departementet konkluderer med at avgiften kanskje ikke er fullt så problematisk som representantene Svendsen og Monsen hevder. Likevel er det nok gode argumenter for å fjerne særavgiften på båtmotorer, bl.a. kan en slik avgiftslettelse føre til at motorparken i Norge får bedre miljøegenskaper i form av lavere utslipp av avgasser og i form av lavere støynivå. Hk-avgiften er imidlertid bare en av mange særavgifter som man kan ønske fjernet. Samarbeidsregjeringen har fjernet investeringsavgiften, flyseteavgiften og en rekke tollsatser på industri- og landbruksvarer. I tillegg er det gjort endringer i merverdiavgiftssystemet som bl.a. kommer båtfolket til gode, ved at utleie av private småbåtplasser ikke lenger er avgiftspliktig. Regjeringen har lovet totale skatte- og avgiftslettelser i stortingsperioden på til sammen 31 milliarder kr. Vedtatte og foreslåtte lettelser har på to år gitt en samlet skatte- og avgiftsreduksjon på 17 milliarder kr. Regjeringen er med andre ord godt i gang med å redusere det samlede skatte- og avgiftsnivået i Norge. Dokument nr. 8:147 er et merkelig forslag, fordi det tar opp en enkeltstående avgiftssak parallelt med behandlingen av selve statsbudsjettet. I statsbudsjettet behandles samtlige skatter og avgifter. Behandlingen av denne type avgiftsforslag hører etter mitt syn ikke hjemme i enkeltstående Dokument nr. 8-forslag, og denne type forslag er lett å oppfatte som rene markeringer uten spesiell relevans for det konkrete spørsmålet. Dette synet har også forslagsstillerne og Kystpartiet, som støtter forslaget, etter hvert tatt til seg, for mens ordlyden i det opprinnelige forslaget var at man bad Regjeringen snarest å legge fram en plan for avvikling av avgiften, ber man nå i mindretallets forslag Regjeringen snarest, og senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2004, altså neste års statsbudsjett, å legge fram et slikt forslag. I tillegg er det relativt uvanlig å legge fram en egen avviklingsplan for en relativt begrenset særavgift. Hva skal man egentlig med en egen plan for å fjerne hk-avgiften? Hvis man ønsker å fjerne denne avgiften, er det bare å foreslå å fjerne den i statsbudsjettet, og det trengs ikke noen egen plan for å gjøre et slikt vedtak. Jeg er derfor tilfreds med at flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, avviser å behandle dette forslaget under henvisning til den årlige budsjettbehandling, og at forslaget vedlegges protokollen.
Svein Flåtten (Høyre), 2002-11-07:
Jeg tar ordet på nytt for å kommentere et par påstander fra representantene Nordtun og Djupedal. Det gjelder dette at det å fortsette med offentliggjøringen setter søkelys på utviklingstrekk i dagens samfunn og viser noe av Forskjells-Norge, og at det også kan være grunnlag for å se på vår skattelovgivning. Ligningstall sier lite eller ingen ting om forskjellene i Norge. De sier noe om at folk har forskjellige inntekter, men det regner jeg med at de fleste vet fra før. Ligningstall er en blanding av lønnsinntekter, aksjeutbytte, renteinntekter fra banken, lottogevinster, salgsgevinster osv., osv. Med andre ord, de er fullstendig uegnet til å si noen ting om det SV og Arbeiderpartiet kaller økende forskjell i materiell levestandard. Men derimot er de svært godt egnet til å forvirre, og det går jeg ut fra også er noe av hensikten. Så jeg vil advare mot å bruke dette som grunnlag i en debatt om forskjeller og om feil i skattesystemet. Samtidig vil jeg gjerne kommentere en merknad fra SV og Arbeiderpartiet om at det offentlige søkelyset skulle bidra til en kvalitetssikring av ligningsarbeidet, som det heter i merknaden, og øke sannsynligheten for å oppdage feil ved ligningsbehandlingen. Hvis vi som skattytere skulle bruke en slik kvalitetssikring for å være sikre på at vi får en riktig ligning, ville jeg være svært betenkt.