Trine Skei Grande (Venstre), 2020-10-15:
Det er nesten fristende å si: Ja, statsråd, dette blir mellom meg og deg. Det er tydelig at interessen for kunstutdanningene i Norge er veldig lav. Jeg syns likevel dette er viktig. Kunstens rolle i et samfunn er å være ytringer som både er samfunnsendrende og skaper debatt. Derfor vedtok man enstemmig i denne salen at utgangspunktet for kulturpolitikk handler om å regulere ytringer. I Norge er ytringer regulert gjennom Grunnloven, med et sterkt vern om ytringsfriheten. Men det er ikke bare et vern om ytringsfriheten; det er også et pålegg for staten om å bygge infrastruktur for at ytringsfriheten skal finne sted. Kulturpolitikken har sin base i infrastruktur for ytringsfrihet. Derfor er det en stats rolle å legge til rette for en kultur- og kunstpolitikk som gjør at ytringene kommer til orde. Da er det også vår rolle å legge til rette for en god kunstutdanning. Kunstutdanninger har vi hatt i tusenvis av år, men det har vært mer fagutdanning enn det har vært akademisk utdanning. Det har vært mesteren som har lært opp sine svenner innenfor alle de kunstartene vi tradisjonelt har hatt. Fortsatt tror jeg nok at det er mange kunstnere som i dag velger sin utdanning ut fra hvilken mester de skal følge. Man velger – mer enn i veldig mange andre fag – institusjon ut fra professoratenes sammensetning. Man kan velge å ta utdannelsen i Norge fordi man har professorer ved norske institusjoner man har stor respekt for og lyst til å lære av, eller man kan velge å ta utdanningen i andre land, fordi man har andre mestere man har lyst til å følge. For ti år siden slo vi sammen kunstutdanningene i Norge til én kunsthøgskole. Tankegangen bak det handlet både om å øke fagligheten og om å ha en vridning fra en mester-tankegang til en mer akademisk tankegang også knyttet til kunstutdanningene. For meg, som var med på den prosessen, handlet det også om statusen til kunstutdanningene. For å øke statusen til kunstutdanningene koblet man dem opp mot forskning, doktorgradsløp og muligheten for å gå i dybden på fag på en helt annen måte enn man hadde gjort med den gamle mester-tankegangen man hadde hatt i tusenvis av år. Ettersom det er bare meg og statsråden som er her, kan jeg jo røpe det: Mens Høyre i regjering nok var veldig for denne sammenslåingen, var Venstres baby i det prosjektet å ha doktorgradsprogram. Det ga sammenslåingen mening fordi det var med på å øke det akademiske grunnlaget for hele den prosessen. Det har vært debatt rundt skolen den siste tida. Jeg mener ikke at det er politikernes rolle å gå inn og vurdere i slike faglige debatter. Jeg vil ta klar avstand fra at vi skal gjøre det. Det som bekymrer meg, når man har én stor kunstinstitusjon som skal stå for basisen i opplæringen av kunstnere i Norge i dag, og man har vår argumentasjon knyttet til kunst som ytringer, er at det blir oppfattet og sagt at man ikke gir rom for ytringer i det læringsmiljøet som er der nå. Det skaper bekymring. Det skaper i hvert fall en bekymring hos meg. Jeg mener først og fremst at kunsten alltid skal være med på å skape debatt, men det er hovedsakelig i debatten mellom borgere og kunsten – hvis man har en misjon som kunstner, og har noe man ønsker å endre. Mange av de målsettingene som i dag diskuteres på Kunsthøgskolen, er målsettinger jeg deler veldig sterkt. Det handler om kampen mot rasisme i samfunnet, det handler om kampen for likestilling, og det handler om å få bort mange av de gamle holdningene vi finner i oss alle. Det er det viktig å jobbe med, men det må kunne skje i en debattkultur som er åpen for ulike meninger. Hvis man drives av det som kunstner, at det er disse tingene man ønsker å stille spørsmål om i samfunnet vårt i dag, og det er disse holdningene i oss som man vil utfordre hver eneste dag, håper jeg det er kunstens møte med borgerne som skal skape den debatten – ikke først og fremst det å nekte andre kunstnere, som ikke har det perspektivet man sjøl har, å uttrykke seg gjennom sin kunst. Den debatten har åpnet for at vi som er politikere, og som er ansvarlige for den sammenslåingsprosessen og for skiftet mot et mer akademisk utdanningsløp innenfor kunsten, nå kanskje bør ta en fot i bakken og se om vi må evaluere hvordan sammenslåingsprosessen gikk, hvordan doktorgradsprogrammene fungerer, og hva som bør være det neste skrittet for kunstutdanningene våre framover. Kunstutdanningene er ikke bare knyttet til Kunsthøgskolen, men også til mange andre kunstinstitusjoner rundt omkring i Norge som utdanner folk i ulike kunstmiljø. Hvis man skal definere kunst litt bredere, gjelder det også arkitektur f.eks. Man trenger ikke å definere kunst bredt i det hele tatt for også å kunne definere musikkutdanningene som en viktig del av kunstutdanningene i Norge i dag. Jeg hadde også syntes det hadde vært interessant om man så bredere på hvordan vi bidrar med disse kreative næringene, og hvordan vi utdanner derfra og inn i samfunnet i framtida. Vi vet nemlig at kunst og kultur og disse kompetanseområdene kommer til å bli viktigere og viktigere, fordi de kreative endringsprosessene i et samfunn som endrer seg fortere og fortere, kommer til å bli viktigere og viktigere. Å ha kompetanse på kreative endringsprosesser, å ha kompetanse på å utfordre gitte sannheter og finne andre måter å tenke endringsprosesser på, kommer til å være viktig i samfunnet vårt framover. Brytningen mellom f.eks. design og kommunikasjon kommer til å blir viktigere og viktigere framover. Vi ser også brytninger mellom de ulike samfunnsrollene, f.eks. gaming-miljøet opp mot kunnskapsmiljøet, og hvordan design kommer opp mot det å nå fram med digitale virkemidler, f.eks. Disse brytningene kommer til å bli viktigere og viktigere. Jeg håper at vi kan få en gjennomgang som både evaluerer doktorgradsprogrammene og deres organisatoriske plassering i forskningsstrukturen vår, som vi har gjort bare én gang før – rett etter at de ble innført – og se på hvordan kunstutdanningene skal sikre den bredden som er viktig for at Norge skal kunne utvikle og få gode kunstnere framover som kan være med og påvirke den offentlige debatten. Da hadde vi også fått en faglig vurdering av om vi klarer å holde en bredde i institusjonene og klarer å ha en offentlig diskurs der ytringsfriheten blir satt først i tankegangen om den kunstneriske diskursen. Jeg prøver ikke å si at politikere skal ta standpunkt i akademiske diskurser i kunstutdanningene våre, men jeg syns det er vår oppgave, når det stilles spørsmål om ytringsfriheten blir ivaretatt på et av feltene hvor ytringsfriheten er så viktig for å utvikle god kunst og kultur for samfunnet og borgerne, og for å utvikle samfunnet med den kunsten og kulturen, å si at nå er det kanskje på tide å ta en fot i bakken og foreta en evaluering av de kunstutdanningene.