Bent Høie (Høyre), 2012-11-29:
Siden det på rød-grønn side har blitt så populært å ligge søvnløs og ha feberfantasier om hva som er Høyres politikk, for deretter å våkne opp dagen etterpå og argumentere mot det man har drømt om, har jeg tenkt å bruke dette innlegget til å snakke om det som er Høyres alternativ når det gjelder styringen av sykehusene. Det er nå ti år siden staten overtok ansvaret for sykehusene og resten av spesialisthelsetjenesten – det var riktig å gjøre. Ansvaret var den gang delt på 19 fylkeskommuner, det var for lite samordning av funksjoner, det var ulike helsetilbud i ulike deler av landet, og det var et svarteper-spill om ansvar. Alt dette har blitt bedre etter at staten tok over ansvaret, men det betyr ikke at vi er kvitt alle utfordringene. Oppdelingen i fire helseregioner med stor makt har ført til at det fortsatt er ulikheter i hvordan den nasjonale helsepolitikken tolkes og praktiseres i landsdelene. Selv om helse- og omsorgsministeren har det konstitusjonelle ansvaret for helsevesenet og må svare for det i Stortinget, henvises det ofte til de regionale helseforetakenes beslutninger, og dermed fortsetter svarteper-spillet om ansvar. Det viser ikke minst Riksrevisjonens rapport om eierstyringen av Oslo universitetssykehus. Det har skjedd store endringer i sykehusstrukturen og innholdet i helsetjenestene, og det er en utvikling som vil fortsette. Helse er imidlertid politikk, og befolkningen reagerer derfor med rette når viktige endringer blir gjort, uten at de kan stille de folkevalgte til ansvar. Den ansvarlige helseministeren viser til foretaksstyrene, mens regjeringspartienes stortingsrepresentanter står på plenen og demonstrerer. De lokale sykehusstyrene, HF-ene, opplever at de styres i detalj av det regionale nivået. Fjernstyringen krever mer byråkrati, og lederne sitter langt vekk fra dem som arbeider med pasientene. Høyre mener derfor at det er behov for å gjøre endringer i dagens organisering – ikke endringer som berører de enkelte sykehusene og de ansatte direkte, men i den overordnede styringen. Det vil vi gjøre ved hjelp av to hovedendringer. Den første og aller viktigste er å etablere en operativ, nasjonal helse- og sykehusplan. Den skal bl.a. inneholde minimumskrav til hvilke nøkkelfunksjoner som må finnes i de ulike typene sykehus og de ulike landsdelene, og kvalitetskrav. Den skal sikre nasjonal samordning av viktige funksjoner, f.eks. IKT-infrastruktur. Planen skal ha en oversikt over og prioritering av større investeringer, f.eks. hvor man har behov for nye sykehus. Planen skal utarbeides etter faglige innspill, i samarbeid med lokale myndigheter og de berørte sykehusene. Til slutt skal den vedtas i Stortinget. Det vil veie opp for det demokratiske underskuddet som finnes i dagens modell, og det vil plassere det politiske ansvaret. Det andre hovedgrepet som Høyre ønsker, er å avvikle de regionale helseforetakene. Vi har i dag litt færre enn 20 sykehus, HF-er, i Norge. Vi ønsker å gjøre dem mer selvstendige og desentralisere både ressurser og makt fra de regionale helseforetakene til disse styrene og lederne lokalt. Når Stortinget har trukket opp rammene gjennom en nasjonal helseplan, vil sykehusene drive virksomheten innenfor disse rammene. Da vil man få mer nærhet mellom dem som jobber med pasientene, og lederne. Det som sykepleiere og leger i dag beskriver som «glavalag» mellom dem og dem som bestemmer, vil forsvinne. Mange av dem som er kritiske til Høyres løsning, er veldig opptatt av hva vi skal erstatte de regionale helseforetakene med – som om det er naturgitt å ha et selvstendig nivå mellom Helse- og omsorgsdepartementet og de enkelte helseforetakene. Jeg mener det er feil. Hele poenget er nettopp å ha forvaltning helt fram til man møter styrelederen ved sykehuset, slik man f.eks. har det i universitets- og høyskolesektoren. Man har ikke et eget universitets- og høyskoledirektorat, og Høyre vil heller ikke ha et eget sykehusdirektorat. Det vil imidlertid kreve at deler av ledelses- og planleggingskompetansen, som i dag er i de regionale helseforetakene, blir en del av Helse- og omsorgsdepartementet. Det betyr ikke nødvendigvis at dette må flyttes til Oslo. Tvert imot – det finnes veldig gode grunner til å ha deler av dette lokalisert regionalt. Det vil ivareta den lokale kunnskapen og nærheten til sykehusene. Høyre mener også at nasjonale funksjoner kan plasseres andre steder enn i Oslo. Et nasjonalt IKT-helseforetak kan f.eks. plasseres andre steder enn i hovedstaden. Uansett system; det viktigste er å ha god ledelse – lokalt og nasjonalt. Gode ledere kan kompensere for dårlige styringssystemer, men det finnes ikke det styringssystem som klarer å kompensere for dårlig ledelse.