Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-03-22:
Stortinget har i dag til behandling flere forslag vedrørende økonomistyring i helseforetakene. Helseforetakene er blant landets største arbeidsplasser og forvalter skattemidler i 100 milliarder-klassen. Én av begrunnelsene for sykehusreformen i 2002 var behovet for bedre organisering og bedre ledelse. Veien fra begrunnelse til oppnåelse har vært en motbakke. År for år har de oppsamlede underskuddene økt. Dette støter an mot en viktig nerve i demokratiet – at et folkevalgt storting fastsetter fellesskapets inntekter og fordelingen av disse. Det er ikke opp til utøvende organer over år å utfordre dette. Før reformen hadde sykehusene i fylkeskommunalt eie tøyet egne økonomirammer, og det var mange steder etablert praksis med merforbruk på 1 eller 2 pst. Men små prosenter av store tall blir selv store tall. 1–2 pst. av 100 milliarder kr er 1–2 milliarder kr – beløpsstørrelser som mange andre med gode fellesformål nesten aldri får lov til å drømme om. Heldigvis har sektoren gjennom det siste året funnet fast grunn under føttene. Etter mange år med dels betydelige underskudd gikk helseforetakene samlet sett i balanse i 2009. Dette er først og fremst et resultat av tydeligere ledelse fra Helse- og omsorgsdepartementet overfor de regionale helseforetakene. Og nettopp ledelse er grunnlaget for gode resultater i den type kompetansevirksomhet som spesialisthelsetjenesten er. Selv om helseforetaksverdenen nå har vist økonomisk balanse, er sektoren krevende, og vi bør kontinuerlig vurdere forbedringer innen drift og incentivstruktur. Det representantforslaget vi i dag behandler, tar opp tre forslag. Det første forslaget er at Stortinget bør behandle spesialisthelsetjenestens bevilgninger i en årlig sykehusproposisjon etter modell av kommuneproposisjon. Det angis at dette skal gi bedre langsiktighet og forutsigbarhet. Argumentet er ikke uten bæreevne, men jeg vil legge mer vekt på at det skal være særlig tungtveiende grunner for å behandle ytterligere samfunnssektorer tidsmessig adskilt fra statsbudsjettet. Jeg vil også bemerke at finansieringen av spesialisthelsetjenesten har vært preget av forutsigbarhet. Derfor klarer de gode lederne i sektoren med presisjon å forutsi sine planrammer allerede på våren og kan gjøre gode prioriteringer for neste års budsjett. Det andre forslaget dreier seg om diagnosesystemet i innsatsstyrt finansiering. Dette systemet blir fortløpende justert for å ha robusthet med tanke på sitt formål, nemlig å være et system for statens finansiering av de regionale helseforetakene. Diagnosegruppene er grove og dermed ikke egnet på detaljnivå, men de er godt egnet i en makroøkonomisk modell mellom stat og regionforetak. Av dette følger at systemet ikke er egnet på mer detaljert nivå i spesialisthelsetjenesten, f.eks. ut mot den enkelte avdeling. Ledere i helseforetakene har et ansvar for å følge opp dette, slik at et makroøkonomisk system ikke knyttes til én og én pasientbehandling. Det siste forslaget dreier seg om et ønske fra forslagsstillerne om en ekstern gjennomgang av bl.a. sertifisering, styring og økonomikontroll i helseforetakene. Etter min vurdering ville dette være en gavepakke til store konsulentselskaper for skattebetalernes regning. Ledelse i spesialisthelsetjenesten er krevende, men vi vet mye om hva som virker: et involverende lederskap som har et ekte samarbeid med tillitsvalgte, vernetjeneste og pasientorganisasjoner. Ledelse i sektoren er utfordrende, bl.a. fordi politikk, samfunn og forskningsfronten stadig stiller nye krav, og disse trekker ikke alltid i samme retning. De gode løsningene kommer ofte nedenfra, og endring må forankres i organisasjonen for å være robust i gjennomføringen. Etter min vurdering bør derfor ledelse i spesialisthelsetjenesten som hovedregel være en konsulentfri sone. Samtidig bør vi sette søkelyset på hvordan vi får de beste lederne til sektoren. Da blir stikkordene riktig motiveringsstruktur og riktig insentivstruktur. På godt norsk betyr det at andre ting enn høy lønn bør vektlegges i lederrekrutteringen.