Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2004-06-03:
Jeg må også si at jeg er forundret over Jan Tore Sanner når det gjelder hans innlegg, og over at han som ny nestleder i Høyre fortsetter med negative karakteristikker av dem Regjeringen i mange sammenhenger er avhengig av velvilje fra i Stortinget. Det er som Øystein Djupedal nylig sa, at Regjeringen og dens talsmenn liksom gjør hva de kan for ikke å ha noen som har vennligsinnede holdninger overfor seg. At det var litt av tonen for to–tre år siden, har jeg en viss forståelse for. Den politiske situasjonen var annerledes i 2001 og 2002. Men nå, når veldig mye av det politiske liv faktisk begynner å se frem mot neste stortingsvalg, som er neste år, i 2005 – og når man i regjeringskvartalet vel burde ha registrert en relativt dramatisk endret politisk situasjon i norsk politikk ved at Arbeiderpartiet for første gang, i hvert fall i nyere tid, hvis noen gang tidligere, har sagt at de har et ønske om å gå i regjering med andre partier, og at de har som målsetting en flertallsregjering etter valget i 2005 dersom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet skulle få flertall – skulle man jo tro at de tre nåværende regjeringspartier, som i hvert fall jeg har forstått ønsker å fortsette i regjering, begynte å justere sin kurs for kanskje å kunne få det til. Istedenfor virker det som om de har satt som en slags målsetting at de skal gjøre det vanskeligst mulig for seg selv å fortsette etter valget i 2005. Det begynner å virke som om regjeringspartiene liksom søker mot å slippe unna å være i regjering; de sier at de gjerne vil være i regjering, mens alle handlingene tyder på at de gjerne vil slippe. Og det forundrer meg. Hadde det vært samsvar mellom de erklærte målsettinger og retorikken, burde jo retorikken vært endret dit hen at man sa at det var om å gjøre på ikke-sosialistisk, borgerlig side å prøve å få til et forhold mellom partiene som i hvert fall hadde sitt utgangspunkt i et felles minste multiplum: at Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet hadde en felles interesse i å beholde sitt flertall, og at det ikke skulle bli flertall for Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet. Det er faktisk slik at dersom disse tre partiene får flertall, så ryker regjeringsmakten – for det er helt åpenbart, det tror jeg man må ta innover seg, at den gradvise, men metodiske koordinering som skjer mellom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, vil medføre at det skapes et troverdig sosialistisk regjeringsalternativ, enten en flertallsregjering eller en arbeiderpartiregjering med avtalefestet støtte fra SV og Senterpartiet. Da burde jo det medføre at man tenkte litt nye tanker på motsatt side, istedenfor å ha den utfordrende tonen som Jan Tore Sanner velger å fortsette med – han har jo hatt en god læremester i finansministeren, Per-Kristian Foss. Man fortsetter med dette etter klimaskiftet i norsk politikk, og det forundrer meg. I selve saken er jeg i utgangspunktet helt enig med presidentskapsmedlem Berit Brørby og med Øystein Djupedal. Man skal ikke ved prokuratorknep kunne hindre et stortingsflertall i å gjøre det stortingsflertallet finner hensiktsmessig. Da burde det jo være om å gjøre å skape et stabilt stortingsflertall bak en regjering – en flertallsregjering eller i avtaleform – og velge fordelene ved å ha det. Jan Tore Sanner har ikke berørt det med ett ord, så vidt jeg kunne høre, at dette nettopp er et bevisst valg som regjeringspartiene har foretatt. Det har faktisk vært slik at hver gang det har vært tegn som kunne tyde på at man prøvde å få noe fastere basis, skynder man seg å understreke at Regjeringen er uavhengig av alle partier i Stortinget, og at man ser likt på sitt forhold til Fremskrittspartiet, som satte Regjeringen inn, og de erklærte opposisjonspartier, SV og Arbeiderpartiet. Så jeg må si at jeg er forundret. Hvis Regjeringen og regjeringspartiene fortsetter denne linjen, er det i hvert fall helt klart at det er ingen sjanse for å beholde regjeringsmakten etter 2005-valget. Det er det ingen sjanse for. Det er helt åpenbart sannsynlig at det ikke-sosialistiske flertall, som vi har hatt i denne periode, vil bli borte. Ansvaret for det ligger ene og alene på de tre regjeringspartiene, ved den bevisste linje de har ført med bare å skaffe seg uvenner og motstandere i Stortinget og legge alle de gode kortene opp i hendene til Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet frem mot valget i 2005. Jeg synes det er meget uklokt. Jeg håper sommeren vil gi en del ettertanke og litt nye impulser. Det kan Regjeringen trenge når den skal løse den relativt tøffe oppgaven det er å få et budsjett til igjennom i denne sal til høsten.