Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-05-06:
Utviklingsministerens redegjørelse i Stortinget den 30. april gav en god oversikt over status, utfordringer, videre muligheter og forbedringer for norsk utviklingsarbeid. Det er god grunn til å glede seg med statsråden over 50 års engasjement på dette området. Samtidig er det nødvendig å markere et jubileumsår med en ekstra grundig gjennomgang av de mål vi har satt, arbeidsmåtene våre og de oppnådde resultatene. Som det allerede har vært nevnt her i dag, står Høyre sammen med Venstre og Kristelig Folkeparti om Samarbeidsregjeringens målsetting om å øke norsk utviklingsbistand gradvis opp til 1 pst. av brutto nasjonalinntekt innen 2005. Fra de 10 mill. kr en bevilget ved oppstarten i 1952, har dette økt til meget betydelige beløp i både nasjonal og internasjonal målestokk. Parallelt øker viktigheten av god evaluering av mål, arbeidsmåte og resultatoppnåelse. Når så store bevilgninger medgår til utviklingsarbeid, påhviler det oss et tilsvarende stort ansvar både overfor norske skattebetalere og ikke minst overfor de tiltenkte mottakerne for å kunne redegjøre for en effektiv og målrettet bruk og forvaltning av midlene. Høyre vil at Norge skal være en pådriver i arbeidet med å videreutvikle evalueringsverktøyet innen bistandssektoren. Det krever en fortløpende vurdering av hvordan målsettingene kan konkretiseres, utvikling av indikatorer for måloppfyllelse og et internasjonalt arbeid for felles forståelse av hva objektive kriterier er – og utformingen av slike. FNs millenniumsmål er et godt bidrag og blir en viktig referanseramme. Norge bør spille en aktiv rolle i UNDPs videre arbeid med indikatorutvikling. Det er samtidig viktig å utforme styringsinstrumenter også for kortsiktige effekter i utviklingspolitikken. En vesentlig forutsetning for et effektivt og målrettet utviklingsarbeid er at organisasjonen og forvaltningen fortløpende tilpasses oppgaven. Det innebærer bl.a. klare retningslinjer og kriterier for virksomheten, og at arbeidet legges opp deretter på en rasjonell måte. Høyre er derfor tilfreds med statsrådens initiativ til en bred evaluering av hele bistandsforvaltningen hjemme og ute og ser verdien av at et slikt moderniseringsarbeid også gjennomføres innenfor rammen av Regjeringens prosjekt for modernisering, desentralisering, effektivisering og forenkling av offentlig sektor. Det gjelder å få mest mulig ut av hver krone til beste for verdens fattige, for det er fattigdom det dreier seg om. Regjeringen la i mars frem sin handlingsplan for bekjempelse av fattigdom i sør mot 2015. Planen er omfattende, og den er befriende konkret. Det er bred politisk enighet om å prioritere utdanning, helse og sosiale tjenester, med særlig vekt på bekjempelse av hiv og aids. Planen vitner også om at Norge har høstet nyttige erfaringer gjennom 50 års bistand. Skal vi nå målene om fattigdomsbekjempelse, må det samtidig jobbes med menneskerettigheter, med særlig vekt på kvinners situasjon, men også med styresett, demokratisering, rettssikkerhet og kamp mot korrupsjon. Krig bryter raskt ned resultatene av lang innsats mot fattigdom. Fred og fredsarbeid er derfor grunnleggende forutsetninger for å lykkes, og jeg registrerte med interesse at også representanten Jagland i sitt innlegg gav uttrykk for at det var et hovedpoeng. Bistandstiltakene kan søke å være fredsskapende i seg selv ved å fremme levedyktige politiske og administrative strukturer, demokrati og respekt for menneskerettigheter. Norge har en større rolle i det internasjonale samfunn enn hva en vanligvis kan forvente av et lite land med 4,5 millioner innbyggere. Det skyldes dels vårt store engasjement i utviklingsarbeidet, men også de betydelige oppgavene landet har påtatt seg som leder av giverlandsgruppen for de palestinske områdeneleder av Afghan Support Groupmedlem av sanksjonskomiteen for Irakmellommannsrolle i konflikten på Afrikas Horn, Sri Lanka og i Midtøstenmedlem av Sikkerhetsrådet Spørsmålet melder seg om en kunne oppnådd mer ved å se på sammenhengen mellom land der Norge har en politisk rolle, og land der vi prioriterer utviklingsbistanden. Det kan være verd å vurdere om en ikke i enkelte tilfeller ville få mer ut av bistanden ved å legge pengene der Norge også kan spille en positiv politisk rolle for fred og forsoning. Statsråden gjennomgår i sin redegjørelse også samarbeidslandene, som varslet i tilleggsproposisjonen. Som det fremgår av årets budsjett, er vi opptatt av å konsentrere innsatsen. Utskiftninger på listen vil likevel forekomme, bl.a. som følge av endrede forutsetninger, som f.eks. i Zimbabwe, som det vel er bred enighet om. Jeg har få merknader til statsrådens gjennomgang, men vil likevel knytte noen få kommentarer til vurderingen av Rwanda. Vi var fire medlemmer fra utenrikskomiteen som i januar besøkte Rwanda i åtte dager i UNDPs regi. Det vil føre for langt å redegjøre nå for de sterke inntrykkene etter folkemordet i 1994, da vel 800 000 mennesker ble drept på primitivt vis i løpet av 100 dager, mens verden for øvrig betraktet blodbadet fra sidelinjen. Det var flyktningleirene, leiren for reintegrering av barnesoldater og besøk i overfylte fengsler. Det var også møte med sterke, flotte enkeltmennesker – ofte kvinner – som både blant landbefolkningen og i regjeringskontorene jobbet for gradvis gjenoppbygging av tillit, storstilte forsoningsprosesser og for en skjør, sakte oppbygging av en stat bygd på demokrati og på et – i det landet – tidligere ukjent rettsvern. Det kan fort bli feil om en legger for sterk vekt på så kraftige inntrykk fra ett enkelt land. Rwanda er likevel et eksempel på at en skal være varsom med hvor raskt en krever store resultater. Landet har en Poverty Reduction Strategy Plan som er utviklet med bred deltakelse fra befolkningen, og som UNDP gir høy anerkjennelse. I samarbeid med FN skal landet i sommer påbegynne rettsprosessene mot de tiltalte fra 1994 ved sine spesielle folkedomstoler – de såkalte gacaca – med en betydelig risiko for nye etniske konflikter. Statsråden kan eventuelt utsette den endelige vurderingen av Rwanda til en ser hvordan situasjonen for menneskerettigheter utvikler seg når rettsoppgjøret kommer i gang. En savner i slike sammenhenger en grundigere analyse av hva vi vil kalle kjerneelementene i oppstarten av et nytt demokrati og rettssamfunn. Landene vil ha svært ulike utgangspunkt og forutsetninger for hvilke krav en kan stille til dem, og i hvilket tempo videre utvikling kan forventes. Ut fra lokal kultur, tradisjon og historie vil innpakningen måtte bli ulik. Vi kan bli klarere på hva vi likevel mener er et minste felles multiplum, uten å forvente at tro kopier av våre vestlige demokratier er den gode løsning for alle. Det avgjørende må være at det foregår en styrt utvikling i riktig retning. Gjeldslette samt handelstiltak og næringsutvikling er også viktige deler av utviklingsarbeidet. Høyre imøteser oppfølgingen av Strategien for norsk støtte til næringsutvikling i Sør, som ble lansert av Bondevik-regjeringen i 1999. Det er viktige milepæler at OECD-landene fra nyttår har gjort bistanden ubundet, og at Norge fra 1. juli innfører tollfri og kvotefri import fra de minst utviklede landene – MUL-landene. Høyre er tilfreds med Regjeringens holdning til de utfordringene og mulighetene som dette medfører for alle parter. I tillegg til innenlandske konsekvenser vil den videre oppfølgingen kreve langsiktig og bevisst innsats i WTO-forhandlingene. Men jeg er også enig med representanten Jagland i at en må samtidig ha et skarpt blikk og se til at en ikke finner på nye tekniske barrierer. Vi ser frem til å bidra med løsninger til beste for dem som trenger det mest: Verdens fattige er ikke «de andre» – de er en del av oss.