Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2007-06-12:
Stortingsmelding nr. 22, Veiviseren, bærer bud om en ny offensiv for norsk film. Det er en melding som synliggjør og viderefører den styrkinga av filmfeltet som denne regjeringa har stått for fra første dag. Meldinga peker framover mot ei ytterligere styrking gjennom å definere viktige filmpolitiske mål, bl.a. disse: produksjon av minst 25 langfilmer i åretet sterkt produksjonsmiljø, med økt talentutvikling, profesjonalitet og kontinuitet i alle ledden økonomisk solid bransje gjennom målrettede tilskuddsordninger, økte private investeringer og økte markedsinntekteret mangfold i uttrykksform, produksjonskostnad og målgrupper, basert på sterke filmmiljøer i alle deler av landetminst 40 pst. kvinner i nøkkelposisjoner innen 2010sikre den norske filmarven og gjøre den tilgjengelig på alle plattformersikre et bredt filmtilbud i fjernsyn, biblioteker og digitale kinoer over hele landetstyrke filmens posisjon blant barn og unge som filmpublikum og filmskapere Hovedprinsippene for en oppgavefordeling mellom staten og bransjen føres videre og klargjøres ytterligere i den framlagte filmmeldinga. Gjennom noen viktige grep ivaretas den overordnede filmpolitikken av regjering og storting, mens det kunstneriske innholdet i filmproduksjonen defineres ut fra et filmfaglig skjønn. Et viktig redskap for en god nasjonal filmpolitikk er det nye filminstituttet som foreslås opprettet, og som skal ivareta de nåværende oppgavene til Norsk filmfond, Norsk filminstitutt og Norsk Filmutvikling. En slik samlet virksomhet ble også foreslått i Einarsson-utvalgets rapport, og de høringsinstansene som har uttalt seg, har vært positive til forslaget. Målet med en slik organisering må være at de ulike oppgavene på filmområdet kan ses i sammenheng, samtidig som de enkelte enhetene i instituttet har klart definerte ansvarsområder. Det er likevel ikke til å underslå at mange har uttrykt bekymring for at et slikt stort filminstitutt kan bety en for stor maktkonsentrasjon innen norsk film. Det er ei bekymring jeg forstår. Derfor er det bra at både filmmeldinga, høringsuttalelser og en samlet komite har fokus på nettopp denne problemstillinga. Det kan i så måte være relevant å vise til rapporten «Rekruttering til norsk filmproduksjon» som på initiativ fra bl.a. Norsk filmfond ble utarbeidet av ACNielsen i august 2006. Denne rapporten konkluderte med at filmbransjen slik den er i dag, ikke er åpen og inkluderende nok for nye talenter, og at maktforholdene innen bransjen kan synes uklare. Både filmmeldinga og flere høringsinstanser foreslår i den forbindelse ulike tiltak for det nye filminstituttet for å bøte på dette – noe komiteens flertall har sluttet seg til: klare grenseflater mellom de ulike enhetene i instituttet, slik at de kan operere ut fra definerte virkeområderen tydelig politisk styring med fordelinga av midler til de ulike enheteneet bredt sammensatt styre, som for øvrig bør ha god regional representasjonbransjeråd med bred representasjonsterke filmregioner Vi tror at dette kan balansere ønsket om desentralisering og demokratisering av filmfeltet med nødvendigheten av strukturer som både ivaretar en rasjonell, samordnet drift og filmfeltets autonomi på det kunstneriske plan. Jeg er hjertens enig i det som står i filmmeldinga, at det nå trengs en helhetlig strategi for de regionale filmmiljøene. Meldinga understreker at filmskaping og filmutvikling i regionene må ses på som en viktig og naturlig del av den nasjonale filmsatsinga. Kunnskapen om det audiovisuelle feltet, og evnen til å uttrykke seg gjennom billedmediet, er i vår tid blitt tilgjengelig for stadig flere mennesker, uansett bosted. Det er ikke sånn lenger at filmkompetanse innehas kun av en liten elite. Barn og unge i dag behersker teknologien og det kunstneriske uttrykket som audiovisuelle medier gir rom for. Det blir stadig flere profesjonelle filmarbeidere, og de kommer fra hele landet. Og mange ønsker å bo og arbeide der de kommer fra. Derfor er det gledelig at filmmeldinga beskriver en sterkere satsing på de regionale filmmiljøene. Filmsentrene får ansvar for større deler av verdikjeden med kompetanseutvikling for flere grupper og tilskuddsordninger for kort- og dokumentarfilm. Det er også flott at meldinga tar til orde for at staten vil søke å gå inn med midler i de regionale fondene, forutsatt at fondene selv klarer å skaffe til veie minst samme beløp. Samtidig har man tatt vekk regelen som gjaldt under forrige regjering, at de statlige midlene ikke kunne brukes til spillefilm. Fra nå av kan de regionale fondene gå inn i alle formater – både med statlige og regionale midler. Jeg har merket meg at enkelte har uttrykt bekymring for at de statlige midlene i de regionale fondene har en avgrensing mot Norsk filmfond, dvs. at de regionale fondene ikke kan benytte sine statlige midler til å toppfinansiere filmprosjekter som har fått finansiering fra det sentrale fondet. Jeg er overbevist om at den bekymringa er ubegrunnet. Jeg tror vi vil kunne få gode synergier mellom statlige midler i regionale fond og Norsk filmfond, bl.a. ved at de regionale fondene kan bruke sine statsmidler til å utvikle gode regionale prosjekter, som da ved et seinere høve kan søke produksjonsstøtte fra Norsk filmfond. Dessuten er disse midlene, sammen med regionalt anskaffet kapital, viktige for å tiltrekke seg internasjonale filmproduksjoner – ja, her har faktisk regionene et stort fortrinn. Det er viktig å internasjonalisere norsk film. Ved samarbeid på tvers av nasjonsgrenser kan man både bygge kompetanse og utveksle kunnskap. Og god hjelp vil man ha av den nyoppretta incentivordninga for film, som gir utenlandske produsenter 15 pst. rabatt på det beløp produksjonen legger igjen på norsk location. Og så er det sånn at med statlige midler i regionale fond har man mulighet til å få fram andre historier, få andre livsskjebner framstilt på film enn det Norsk filmfonds konsulenter velger ut. Jeg har på alle måter tru på konsulentenes faglige bakgrunn og skjønn, men jeg er overbevist om at det er klokt å slippe til flere blikk på hva slags fortellinger som kan formidles på film. Det kan gi oss større mangfold og bedre filmer. Det kan vi få til nå med både statlige og regionale midler i de regionale fondene, midler som altså nå kan rettes inn på alle formater, også langfilm. Så vil jeg særlig nevne betydninga av de regionalt anskaffa midlene i fondene, som jo ikke minst vil kunne spille sammen med f.eks. det nasjonale filmfondet og bidra til den dynamikken filmfeltet trenger. Det er jo dette som er investeringskapital. Da blir det viktig å se til at vi får inn i disse fondene en type offentlig og privat risikokapital, næringskapital, som så kan investeres i filmprosjektene. Jeg vil i så måte nevne Regjeringas handlingsplan for kultur og næring som kommer. Uten å forskuttere hva den planen vil inneholde, så er det ikke usannsynlig at man her vi holde fram film som en svært viktig kulturnæring. Jeg har i den forbindelse en strålende historie fra nord som jeg har fortalt mange ganger før, men jeg gjentar den gjerne på en dag som denne. I 2006 omsatte FilmCamp Målselv i Troms – som både har fond og infrastruktur for film – for totalt 126 mill. kr gjennom innspilling av norske og utenlandske filmer på campen og i regionen for øvrig. FilmCamp investerte 9 mill. regionale kroner i disse produksjonene, og den målbare avkastninga av aktiviteten i regionen var på over 36 mill. kr. Da har man ikke tatt med alle de unge filmskaperne som fikk jobb i forbindelse med produksjonen, og som på den måten fikk lønna arbeid og kunne videreutvikle sin filmkompetanse gjennom samarbeid med høgt profesjonelle og erfarne nasjonale og internasjonale filmskapere. Jeg er overbevist om at både campen, andre regionale fond og andre regioner har store muligheter til fullt ut å delta i realiseringa av det store filmløftet som er beskrevet i St.meld. nr. 22. En viktig ordning for utenlandssamarbeid på filmfeltet er Norsk filmkommisjon, som har som hovedoppgave å legge til rette for utenlandske filmproduksjoner i Norge og formidle kontakt med relevante nasjonale aktører. Filmkommisjonen arbeider i skjæringspunktet mellom kultur og næring og har brei kontakt med både reiseliv og næringsliv for øvrig. Filmkommisjonen er i dag lokalisert i Bergen som egen stiftelse, men er nå foreslått organisert under det nye filminstituttet. Internasjonalt er det sånn at de enkelte lands filmkommisjoner har ulik organisering. Noen er frittstående, mens flertallet er underlagt ulike statlige etater eller bransjeorganisasjoner. Jeg trur det er viktig å slå fast at filmkommisjonens arbeid også med den foreslåtte organiseringa kan ha samme virkeområde og samme arbeidsmessige armslag som før. Så tenker jeg også at det kan være sånn at filmkommisjonen fortsatt skal kunne være lokalisert i Bergen, sjøl om den nå administrativt blir underlagt det nye filminstituttet. Så vil jeg til slutt holde fram den offensive likestillingspolitikken som filmmeldinga legger opp til. Meldinga tar til orde for mange gode tiltak for å få flere kvinner på alle nivåer innen film, og det er en god ambisjon at innen 2010 skal det være minst 40 pst. kvinner i nøkkelposisjoner i norsk film. Både stipender, mentorordninger, talentutviklingsmidler og ulike deler av tilskuddsordningene blir nå innrettet på å nå likestillingsmålene. Liknende mål er nedfelt i andre lands filmpolitikk, bl.a. i Sverige, hvor målsettinga er 40 pst. kjønnsfordeling innen 2009. Det er komiteflertallets mening at kulturlivet generelt bør ha god kjønnsbalanse, slik at både kvinners og menns liv og historier blir reflektert og fortalt gjennom ulike kunstuttrykk. St.meld. nr. 22 foreskriver et løft for filmen og for Norge som filmland. Den legger til rette for at det skal være gode filmmiljøer over hele landet. Den peiker på at film er en internasjonal kunstform, og den tar klare grep for å bringe norsk film ut i verden og filmverdenen hit til Norge.