Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-02-08:
Når det gjelder min og Venstres tilnærming til saken, skal jeg forholde meg til den saklige grunntonen som var felles i hoveddelen av interpellantens innlegg og statsrådens svar. For i den grunntonen lå det to elementer, for det første at vi står overfor en betydelig integrasjonspolitisk sak, og for det andre kriminalpolitikk. Så må jeg reservere meg mot enhver beskrivelse som går ut på at det somaliske miljøet er noe man ikke har prøvd å forholde seg til i Norge. Det har man faktisk gjort, men det har vært ganske krevende og utfordrende. Men jeg tror nok at beskrivelsen som i dag gis av kat, treffer. Og når jeg tenker meg om, er det nesten som å lese en historisk skildring ved opprettelsen av Oslo Indremisjon i 1860-årenes Christiania, da flatfylla red byen så sterkt at en kunne lure på hvem som etter hvert gikk oppreist og klarte å leve et normalt liv. Det er helt åpenbart at kat på mange måter slår like destruktivt inn i store deler av det somaliske miljøet. Jeg har selv vært med politiet – for politiet prøver, og har i lang tid prøvd nettopp å berge ungdom, få ungdom ut og gi dem en ny sjanse. Jeg er helt overbevist om at skal man nærme seg dette, må man tenke så bredt som både interpellanten og statsråden gjorde, når det gjelder integrasjonspolitikk. Det handler om hvordan man blir mottatt når man kommer hit til landet. Det var også interpellanten og statsråden inne på. Det handler om et samarbeid mellom NAV, skolemyndigheter og alle gode krefter, og ikke minst om det oppsøkende arbeidet som politiet har, når det gjelder kunnskap om enkeltindivider. Det vi da antakelig leter etter, er noen skinnende eksempler som gjør at man kan vise en vei bort og vekk. Og jeg har betydelig sans, gjennom min hovedstadserfaring, for at mange fra Somalia elsker å kjøre bil – og de er innmari gode til det også. En del av de mest glitrende drosjesjåførene jeg er utsatt for, og som vet hvor de skal finne fram, har en slik bakgrunn. Det er åpenbart at det å finne fram til det som tenner folk på en måte som gjør at det er bra, er strategien, men det krever et samspill mellom mange – statlige organer, men også kommunale organer i Oslo. Når det gjelder kriminalpolitikken i saken, koker den i en by som Oslo i praksis ned til hvordan statusen, posisjonen og ressurstildelingen er i det vi kaller for politiets ordenstjeneste. Enhver som har fulgt med i politiet gjennom noen år – det har jeg gjort siden tidlig på 1990-tallet – vet at ordenstjenesten i politiet alltid er salderingspost på budsjett. Når alt annet skal løses, er det den man tar fra. Det betyr at mange av de hverdagsfolkene som da egentlig skal følge med, holde oppsyn, sørge for at det er kontakter, drive godt kontaktarbeid – som også er forebyggende – lever rent arbeidsmessig ofte i den situasjonen at en dag er de så mange, en annen dag er de så få. Det er klart at det skaper ganske betydelige utfordringer. Det er et spørsmål som bekymrer meg, og som jeg gjerne skal komme tilbake til en annen gang. Men jeg vil nå nøye meg med å understreke hvor viktig det er at man også i forbindelse med Oslo-politiets situasjon – jeg vil be statsråden se på det – forvisser seg, ikke i detalj, ikke om prioriteringer, men om hva situasjonen er for ordenstjenesten. De er politiets gatearbeidere. Det er de som skal oppfylle de forventninger som borgerne i denne byen har, og som politikere vil uttrykke på forskjellig måte. Hvis den innsatsgruppen er liten, blir de hardt presset mellom alle typer forventninger, enten det er kamp mot hverdagskriminalitet, kamp mot vold i gata, eller kamp på det temaet vi snakker om nå. Det å reise dette temaet betyr ikke at jeg forsøker å dra oppmerksomheten bort fra det som jeg synes har vært hovedsynspunktet til både interpellanten og statsråden, nemlig at flere må dra på lag her, og de må få til et godt samspill. Og på det beste, når vi lykkes, får vi i Norge ofte skapt de situasjonene. Men jeg må innrømme at gjennom alle de årene jeg har drevet med politikk, har det alt i alt vært mennesker som kommer fra Somalia som representerer en av de største utfordringene vi har på integrering i det hele tatt. De kommer fra et samfunn som bokstavelig talt ikke er en stat, de kommer fra et samfunn som bokstavelig talt ikke har noen skriftlig forvaltning, og de kommer da til Norge med den kulturen som også er skildret her i dag. Vi skal ta imot folk på en ordentlig måte. Det er ingen tvil om at det stiller norske helsearbeidere, sosialarbeidere, skolefolk og politifolk overfor enorme utfordringer. Derfor skal vi ha den ydmykhet overfor det når vi nå tar det opp, at vi erkjenner at det er komplekst. Men så skal vi også være enig i det som jeg synes har vært grunntonen både fra interpellanten og i svaret fra statsråden, at da får vi rette ryggen og ruste oss og begynne å gå de skrittene, slik at vi bryter den onde sirkelen. For det er ikke noen tvil om at skal dette fortsette, blir det en verkebyll som er uakseptabel i denne byen. Men da er det integreringspolitikk og kriminalpolitikk, og det må møtes på en ålreit måte. Jeg synes både interpellanten og statsråden la opp til gode innspill og gode videreføringer i så måte.