Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-17:
I et land hvor vi har valgt å ha en miljø- og utviklingsminister, framstår kanskje sammenhengen mellom de to feltene som åpenbar. Det er intuitivt lett å forstå at klimaendringer – med alt det fører med seg av økt tørke der hvor det er tørt, mer flom der det er vått, og flere katastrofer som følge av ekstremvær – er et alvorlig hinder for å få til utvikling. Det er også lett å forstå resonnementet om at det er umulig å bekjempe noen av de største miljøutfordringene vi har – f.eks. avskoging – uten at det innebærer mulighet for utvikling for de menneskene som har levd av å hogge regnskogtømmer. Allikevel er dette forholdet ekstremt konfliktfylt, for kortsiktige muligheter til økonomisk vekst ligger ofte i en hensynsløs bruk av naturressurser. Det er nærliggende å trekke en parallell til bruk–vern-debatten her hjemme. Vi vet hvor opphetet slike debatter kan være når det gjelder norske lokalsamfunns muligheter til å utvikle næring og skaffe arbeidsplasser. Derfor er det høyst forståelig at vestlige lands bekymring både for biomangfold og for høye CO2-utslipp møter betydelig motstand blant de aller fattigste landene i verden. Kravet om å stoppe avskoging eller redusere utslippsvekst fra fremvoksende industrier kan veldig lett leses som et krav fra den vestlige verden om å stoppe den økonomiske utviklingen for noen av de fattigste menneskene i verden. Den tilnærmingen vi har til vår regnskogsatsing, er enormt viktig fordi en modell hvor man bare forlanger slutt på hogst og kompenserer med rene pengeoverføringer, ikke kan stå seg over tid. Man er nødt aktivt å skape alternative leveveier for befolkningen som lever av skogen. I fjor var energi- og miljøkomiteen på komitéreise i Brasil. Vi reiste inn i Amazonas-området for å se på et av prosjektene som Norge finansierer. Det var på alle måter en fascinerende opplevelse. Etter å ha reist med båt på Amazonas i over et døgn uten å se noe annet enn skog, skog og mer skog kom vi plutselig til et lite samfunn på noen hundre mennesker. Der møtte vi familier som hadde gått inn i et program hvor de forpliktet seg til ikke å drive hogst, og mottok en årlig pengestøtte for det. Men for at familiene skulle motta den støtten, ble det bl.a. stilt krav om at barna skulle gå på skole. Skolebygget var reist som en del av prosjektet, lærerne finansiert over prosjektet, og skolen var utstyrt med et pc-rom som gjorde at elevene kunne følge f.eks. engelskundervisning over Internett. Det er et ganske spesielt syn midt i regnskogen. Jeg har fulgt de internasjonale klimaforhandlingene over noen år. Kravene for at u-landsblokka skal være med på å undertegne en avtale har gjennomgående dreid seg om at Vesten må finansiere tiltak som skal gjøres i u-land – både på utslippsreduksjoner og på tilpasning – at det sikres teknologioverføring, og at i-landene selv forplikter seg til vesentlige utslippsreduksjoner i sine land. Jeg tror på at det er mulig å skape vekst og utvikling på mindre utslippsintensiv måte enn vi har gjort til nå. Vi ser hvordan enkelte land hopper over utviklingsstadier og f.eks. dropper fasttelefon og går rett på mobiltelefoner. På samme måte er det mulig i størst mulig grad å hoppe over den gammeldagse og mest karbonintensive måten å produsere energi på. Men det er umulig å kreve at det skal skje uten at den vestlige verden tar et hovedansvar for kostnadene ved å utvikle ny teknologi, og ikke minst få på plass et troverdig regelverk for hvordan vi skal overføre den teknologien på tross av internasjonalt patentregelverk osv. Derfor er det norske Energi Plus-initiativet viktig, for det bidrar til å demonstrere vilje til løsninger og bygger tillit, på samme måte som skogprosjektet gjør. Det enorme tillitsgapet mellom vestlige land på den ene siden og G77 på den andre kan av og til virke som en helt uoverkommelig barriere for å komme fram til enighet på klimaområdet. Jeg følger med spenning oppkjøringen mot Rio+20 neste år. Det er helt nødvendig å få hele det internasjonale samfunnet med på å diskutere hvordan vi skal klare å få mer helhet i FNs miljø- og utviklingsarbeid. Vi har hatt en sterk lederrolle på bærekraftsområdet helt siden Rio-møtet for 20 år siden, og det er naturlig at vi tar et stort ansvar nå, for vi er et land som har kommet ganske langt i å klare å kombinere miljø- og utviklingstankegangen, og vi har troverdighet og tillit når vi setter dette på agendaen. Derfor mener jeg dette er en viktig melding – jeg er glad for at den er lagt fram, for den forankrer noen av de viktigste strategiene våre inn i det veldig spennende globale arbeidet som skal skje på bærekraftsområdet i tiden som kommer.