trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-28:
Eg takkar for svaret. Burde ikkje kommunen gjere noko anna enn å late Hydro betale løn direkte inn til kommunehuset? Ein kunne f.eks. skrive ut eit reguleringsgebyr. Ein kunne låne pengar, for ein har jo framtidige forventingar om store inntekter, sjølv om det å låne pengar ville vere å låne til drift, og det er jo ikkje tillate. Her blir det nesten snakk om kva som er mest ille i forhold til forvaltingspraksis. Det er rett, som statsråden seier, at Planlovutvalet jobbar med saka, men dei uttaler seg veldig kritisk til at ein utbyggingsavtale skal leggje band på det å få til ei brei vurdering av alle interessene som knyter seg til arealbruk, og foreslår sterkt avgrensa høve til å krevje eller ta imot finansiering av offentlege tenester frå utbyggjarar. Ein eller annan plass må ein jo setje ei grense for kva som er akseptabelt, og kva som ikkje er det. Eg har fått fleire signal om at alle som er involverte i denne saka, skjønar at ein plass må grensa gå. Kvar vil statsråden bevege seg i denne grensegangen – over mot meir bruk av utbyggingsavtalar, eller vil ho setje foten ned snart? Har ho i det heile lyfta foten åtvarande opp?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-28:
Eg takkar igjen for svaret og er for så vidt glad for at statsråden her til slutt seier dette så tydeleg. No har vi diskutert problema for dei kommunane som er så heldige å ha store utbyggingar som fører til framtidige, større inntekter. Eg er meir redd for dei mindre ressurssterke kommunane som ikkje klarer å halde oppe ein saksbehandlingskapasitet, og fylkeskommunar som heller ikkje klarer det. Eg har eksempel på at folk har reist på juleferie medan det har lege 60 saker i bunken, og dei seier klart frå om at det her er fleire og fleire eksempel på at ein ikkje klarer å ha ei god offentleg forvalting. For SV er det eit viktig prinsipp at t.d. reguleringsarbeid i kommunane skal vere ei offentleg oppgåve, og at dei som har best råd, ikkje skal kunne kjøpe seg ein betre plass i køen. Eksempla som kjem fram, viser berre på nytt at kommunane må få tilført større ressursar for å kunne drive god saksbehandling. Erfaringane viser at folk vil ha kvalitet på offentlege tenester. Det gjeld sjølvsagt òg i plansaker. Korleis vil situasjonen bli for kommunar utan store utbyggingar? Kan vi risikere at prinsippet om likebehandling blir bytt ut med eit har-du-råd-så-får-du-prinsipp, med rask saksbehandling for dei som har mykje pengar?
Erna Solberg (Høyre), 2004-01-28:
Utbyggingsavtaler mellom private utbyggere og kommuner reiser en rekke vanskelige spørsmål. I den senere tid har det særlig vært fokusert på spørsmål som gjelder bidrag fra private utbyggere til kommunen utover det kommunen kan pålegge. Jeg tar sikte på å utarbeide et lovforslag i løpet av året som skal regulere nærmere adgangen til å inngå slike utbyggingsavtaler. Det spørsmålet som representanten Jacobsen har stilt, gjelder en variant av slike utbyggingsavtaler. Jeg har lyst til å si at jeg ikke har detaljkunnskaper om situasjonen i Aukra kommune, men etter det jeg har fått opplyst, dreier det seg om planarbeid som er knyttet til utbyggingen av Ormen Lange-feltet, og som legger beslag på relativt store ressurser i kommunen. Norsk Hydro refunderer så kommunens utgifter til lønn til dem som konkret arbeider med disse planene. Jeg ser det slik at der store anlegg av nasjonal betydning blir lagt til en liten kommune, vil behandlingen av reguleringsplaner osv. kunne innebære en merbelastning som er merkbar på kommunens planavdeling. For at ikke saksbehandlingsressursene i kommunen i for stor grad skal gå med til å behandle slike saker – kanskje til fortrengsel for annet planarbeid eller annen type arbeid i kommunen – vil jeg ikke uten videre si at kommunen bør være avskåret fra å ta imot et tilbud fra en privat utbygger om å dekke deler av kommunens arbeidskostnader. Etter plan- og bygningsloven er det allerede i dag i en viss utstrekning anledning for kommunen til å kreve gebyr for kommunens behandling av visse saker. Prinsippet om betaling for kommunens arbeid etter denne loven er derfor ikke ukjent. Jeg ser betenkelighetene knyttet til at en privat part skal kunne kjøpe seg en «bedre plass i køen» på denne måten ved å tilby å dekke kostnader til saksbehandlingen. Men jeg mener at i ekstraordinære utbygginger som fører til en stor belastning på kommunens kapasitet, bør ikke denne muligheten uten videre avskjæres. Det er da selvsagt en forutsetning at avtaleforholdet ikke påvirker innholdet av kommunens vurderinger og vedtak. Saksbehandlerne må derfor bl.a. være ansatt av kommunen og ikke på utlån fra Hydro, og ytelsen må være begrenset til det som er kommunens selvkost. Når det gjelder en nærmere grensedragning i forhold til private utbyggeres ytelser til en kommune, vil jeg vise til det lovarbeidet om utbyggingsavtaler som departementet nå gjennomfører. Jeg vil for øvrig understreke viktigheten av at det skal være åpenhet om denne type avtaler, slik at alle betenkelige forhold kan være synlige.
Erna Solberg (Høyre), 2004-01-28:
Det er altså slik at jeg har vært opptatt av arbeidet knyttet til utbyggingsavtaler fra jeg ble statsråd og har i to forskjellige dokumenter til Stortinget orientert om hvilket arbeid vi gjør i forhold til utbyggingsavtaler. Vi har begrenset muligheten til å ta usakelige gebyrer når det gjelder de veiledninger og retningslinjer som er gitt til kommunesektoren. Til spørsmålet om jeg har løftet opp foten vil jeg si at det gjorde jeg lenge før SV var opptatt av problemstillingen, nettopp fordi vi har vært opptatt av det som man fra Planlovutvalgets side har vært inne på, og som ikke har dreid seg om denne typen betaling, som det her er snakk om, men om tilfeller der utbyggingsavtalen innebærer en stor kostnad når det gjelder sosial infrastruktur. Det har vært hoveddelen i den diskusjonen. Det er klart at det går an å finne mange andre mer elegante former for innbetaling av penger fra Norsk Hydro når det gjelder Aukra kommunes behandling i forbindelse med planprosessen, f.eks. ved å utstede et stort gebyr som ville dekke akkurat det samme. I realiteten substansielt kan en alltid stille spørsmålet: Hva ville forskjellen vært?
Erna Solberg (Høyre), 2004-01-28:
Det er allerede i dag i mange kommuner et problem med behandlingen og kapasiteten, og ikke minst kvaliteten på plan- og byggesaksbehandlingen. Det dreier seg først og fremst om, noe som de siste dagene har vært diskutert, kommunestørrelser, og om hva som er effektivt mulig. Det er helt klart at små kommuner som får stor industriutbygging, ikke kan sitte med en varig kapasitet som også skal håndtere denne typen utbygging. Alternativet deres er å bygge opp i en kortvarig periode, sørge for å få utgiftene dekket gjennom inntekter, eller alternativt å leie inn konsulenthjelp for å gjøre det samme. Jeg personlig mener at det å ha ansatte i kommunen og ikke gå via konsulentselskap kanskje gir større garantier i forhold til demokratiet for fremtiden knyttet til dette. Nå er det ikke slik at det ikke er tillatt å drive privat regulering. Stortinget har nettopp vedtatt å sikre at private reguleringsplaner kommer frem til politisk behandling gjennom å sette tidsfrister for hvor lenge man kan sitte på private reguleringsplaner, nettopp fordi det er lov i dette landet for private til også å levere planforslag, uten at kommunen gjør det.
Erna Solberg (Høyre), 2004-01-28:
Jeg tror alle kan ha medfølelse i de enkelteksemplene som dukker opp i denne typen saker. Noen av disse tilfellene oppstår fordi vi tillater folk å gifte seg når de har vært på turistvisum i Norge, de blir ikke tvunget til å reise tilbake igjen for eventuelt å søke om oppholdstillatelse. Andre land har strengere regulering for både mor og barn i de fleste av disse tilfellene. Det er heller ikke et lite sakskompleks. Den økte familiegjenforeningen vi nå ser, gjelder litt eldre eller voksne menn som gifter seg med kvinner i utlandet, og mange av disse har altså barn fra tidligere ekteskap i sitt hjemland. Derfor er det ikke noe lite og enkelt saksspørsmål. Det dreier seg om forholdet til noen av våre større naboland og til land helt på andre siden av kloden. Vi har ganske mange saker, hvor det kan være komplisert å være sikker på om de opplysningene man får, er riktige. Når det gjelder bortføring av barn, er vi også bundet internasjonalt av FNs konvensjon om barnets rettigheter. Stortinget har på vegne av norske borgere vært veldig opptatt av at vi skal være aktive når det gjelder å kjempe mot bortføring av norske barn til foreldre i utlandet. Da må vi også være sikre på at vi ikke lager regler som gjør at vi kommer på den andre siden når det gjelder folk som ønsker å bosette seg i Norge, men som faktisk ikke har eneomsorg for sitt barn.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-01-28:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «En to år gamle pike har fått avslag fra UDI på søknad om oppholdstillatelse i Norge fordi det ikke ble søkt før hun reiste fra Litauen til Norge. Hennes mor er gift med en nordmann og har fått oppholdstillatelse. Kan statsråden bidra til at toåringen slipper å reise tilbake til Litauen i tre måneder for å søke, når utfallet av en slik søknad likevel er opplagt, nemlig at hun vil få oppholdstillatelse?»
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-01-28:
Jeg deler fullt ut statsrådens vurderinger rundt kompleksiteten som kan være i slike saker, og ikke minst at man må ha en saksbehandling som gir trygghet for at man her ikke begår en urett mot den av foreldrene som ikke er i Norge. Det synet deler jeg fullt ut. Jeg forstår svaret dit hen, med den instruks som er gitt om at man ikke skal sende ut særkullsbarn uten videre, at statsråden er åpen for å sikre en individuell saksbehandling, og at i de tilfeller det er mulig å forsikre seg om at de hensynene som må ligge til grunn, er tatt – nemlig at det hos den av foreldrene som ikke befinner seg i Norge, er forståelse for at barnet kan bli boende her – kan oppholdstillatelse gis uten at barnet må sendes hjem. Det er for meg poenget i dette spørsmålet at man i saker hvor det er mulig å foreta denne vurderingen og ivareta sikkerheten, gjør det uten automatisk hjemsendelse og ny søknad fra hjemlandet.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-01-28:
Igjen er jeg enig i det statsråden sier, at her er det mange hensyn å ta, og mange tungtveiende hensyn. Jeg skal ikke gjøre noe forsøk på å utfordre behovet for å legge dem til grunn, men jeg er fornøyd med svaret fordi statsråden også har vist at hun vil åpne for at der man kan forsikre seg om at disse andre hensynene er ivaretatt, kan man gi oppholdstillatelse uten å ri det formelle prinsippet om at dette skal skje når barnet er i sitt hjemland.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-28:
«Ifølge en pressemelding fra Norges Offisersforbund av KV Nord vil Kystvaktens fartøyer, av budsjettmessige grunner, få flere dager ved kai i 2004 enn foregående år. Konsekvensen vil bli mindre kapasitet til inspeksjoner i nordområdene, bl.a. i Svalbardsonen. Utnyttes kapasiteten på Kystvaktens fartøyer maksimalt, og dersom det ikke gjøres, hva kreves av økte ressurser for maksimal drift?»
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-28:
Jeg takker for svaret. Jeg registrerer at det er noe ulik oppfatning av virkeligheten i det som kommer fra Offisersforbundet og fra statsråden. Her opplyses det at produksjonsplan for de fire største havgående fartøyene med helikopterkapasitet er 980 døgn i året, mens de i 2003 seilte 907 døgn, og i 2004 er det planlagt 857 døgn – altså en forskjell på 127 døgn i forhold til opprinnelig produksjonsplan. Mitt spørsmål til slutt er om det stemmer at seilingstiden for de fire største fartøyene som inspiserer Svalbardsonen, Jan Mayen og Barentshavet, er kortere enn i 2003, og hva som i tilfelle er årsaken til det?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-01-28:
La det være helt klart at jeg som forsvarsminister fokuserer på best mulig utnyttelse av tilgjengelige kystvaktressurser og ivaretakelse av nasjonale oppgaver i havområdene. Derfor har budsjettet for Kystvakten hatt en nominell økning i perioden 2001–2004, fra 554 mill. kr til 694 mill. kr. Det tilsvarer en vekst på ca. 25 pst. Ingen av forsvarsgrenene kan vise til en tilsvarende budsjettutvikling. Dette viser en prioritering av Kystvakten framfor Forsvarets øvrige virksomhet. Den økonomiske rammen for Kystvakten i 2004 øker også i forhold til saldert budsjett for 2003 med 45 mill. kr. De to siste årene er Kystvakten gitt kompensasjon for økte utgifter for merverdiavgift i omgrupperingsproposisjonen, mens kompensasjonen nå er lagt inn i selve budsjettforslaget. Øvrig økning skyldes i hovedsak full operativ drift av KV Svalbard og merutgifter ved innleie av et ekstra KV-fartøy med slepekapasitet for å øke sikkerheten nettopp i nord. Som Stortinget er kjent med, er det utfordringer rundt radaroppdateringen på Nordkapp-klassen. Regjeringen vil, som varslet, komme med forslag til løsning på dette i langtidsproposisjonen for Forsvaret, som Regjeringen tar sikte på å legge fram senere i vår. På bakgrunn av radarproblemene har Sjef Kystvakt prioritert seilingsdøgn for de øvrige havgående fartøyene øverst, og disse utnyttes fullt ut. Til sammen planlegges det med i underkant av 3 100 seilingsdøgn for den havgående flåten. Dette er om lag på samme nivå som for 2003, eller kanskje noe høyere. Det vil være mulig å øke antallet seilingsdøgn for de helikopterbærende fartøyene noe, slik at samlet antall seilingsdøgn for den havgående flåten økes med om lag 50 til i overkant av 3 100. En slik økning vil likevel være lite kostnadseffektiv så lenge radarproblemene for de helikopterbærende fartøyene ikke er løst. Daglig er det 16–17 kystvaktfartøy på patrulje i våre havområder, både i nord og i sør. Halvparten av disse, eller i overkant av åtte, er havgående, og den andre halvparten patruljerer langs kysten. Fordi denne regjeringen hvert år siden den tiltrådte har prioritert å øke bevilgningen til Kystvakten, er det min oppfatning at Kystvakten får tildelt tilstrekkelige ressurser til å kunne løse sine oppgaver på en god og forsvarlig måte. Kystvaktens tilstedeværelse gir, sammen med Sjøforsvarets øvrige kapasiteter, som i fremtiden vil være nye fregatter og nye fartøyer i Skjold-klassen, en betryggende tilstedeværelse i våre nordområder. Men samtlige av disse fartøyklassene må selvsagt forholde seg til det driftsbudsjettet som Stortinget har vedtatt.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-01-28:
Når Sjef Kystvakt skal disponere sine fartøyer som en del av Kystvakten, er det selvfølgelig viktig at en får mest mulig effektiv utnyttelse av de kystvaktfartøyene vi har. Fordi vi har helikopterproblemer på noen av kystvaktfartøyene, nærmere bestemt på noen av de fire representanten nevner, har det vært mer effektivt å bruke andre kystvaktfartøy enn disse. Det er derfor ikke seilingsplanene for fire fartøyer som er viktig, det er totalt antall seilingsdøgn for den havgående flåten. Og det er altså 3 100 seilingsdøgn i år, som er om lag det samme som i fjor, eller trolig noe høyere. Det er altså antall seilingsdøgn for kystvaktflåten totalt som er viktig, og det er altså 16 fartøyer, hvorav åtte av dem er havgående, som er på havet hvert døgn i gjennomsnitt. Jeg vil også legge til at når det gjelder plantall som måtte bli utarbeidet i ulike deler av Kystvakten, gjøres det før budsjettet foreligger, og det er dermed ikke plantallene som blir resultatmålet, men de seilingsdøgn man faktisk har i forhold til året før.
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-01-28:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til miljøvernminister Børge Brende: «Fastlands-Norge har 20 nasjonalparker. Felles for dem er at de ivaretar fjellområder, store myr- og vassdragsområder og barskogsområder. Målsettingen i bevaringen av variasjonene i vår felles naturrikdom er at alle naturtyper sikres for ettertiden, fra hav til fjell. Norge har ingen nasjonalpark som ivaretar kystlandskapet. 2 pst. av Østfolds areal er vernet som naturreservat eller landskapsvernområde. Vil statsråden påse at østfoldkystens rike plante- og dyreliv blir ivaretatt gjennom opprettelsen av en nasjonalpark?»
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-01-28:
Jeg takker statsråden for et glimrende svar. Det er veldig positivt, og jeg vil bare istemme at det er ikke slik at korallrevet bare er stort i europeisk målestokk, det er faktisk verdens største innenskjærs korallrev. Det har Tjärnö Marinbiologiske Laboratorium funnet etter langvarige marinbiologiske undersøkelser i området. Norge har jo en unik kyststripe, helt fra svenskegrensen til Grense-Jakobselv. Norske verneplaner har konsentrert seg om fjell, skog og vassdrag i innlandet. Store deler av befolkningen bor og virker langs kysten. Fornminner vitner om bærekraftige kystsamfunn flere tusen år tilbake. Det rike sjø-, plante- og dyrelivet langs kysten trenger et bedre vern enn i dag, særlig fordi det er omgitt av store befolkningskonsentrasjoner i nærområdene. I Østfold har vi en rekke frilufts-, verne- og naturreservatområder. En utvidelse og samling av disse områdene vil sikre viktige rekreasjonsområder for fremtidige generasjoner. Hvordan vurderer statsråden å åpne for en felles norsk-svensk kystnasjonalpark i Østfold og i Nordre Bohuslän? Og vil statsråden også eventuelt vurdere muligheten for etablering av et nasjonalparksenter i tilknytning til nasjonalparken, da gjerne etablert på Hvaler?
Carsten Dybevig (Høyre), 2004-01-28:
Jeg takker nok en gang for et positivt svar. En nasjonalpark vil gi et kvalitetsstempel som kan utnyttes positivt i mange sammenhenger, f.eks. innenfor reiseliv og turisme. Men det er vel slik at formålet er at man ikke skal påføre dette området uheldig slitasje og forstyrrelser, slik at de naturkvalitetene som finnes, kan opprettholdes over lang tid. Dagens lovverk setter strenge krav til ferdsel og bebyggelse i naturreservater og verneområder. Næringsinteressene i Ytre Østfold vil kanskje i utgangspunktet virke skeptiske til at store områder blir berørt av et nasjonalt vern. Vil statsråden påse at det i planleggingsprosessen av en slik nasjonalpark blir gjort tilstrekkelige avklaringer eller tatt hensyn til grunneiere og også fiske- og sjønæringen, slik at kystens ressurser også i fremtiden kan høstes?
Børge Brende (Høyre), 2004-01-28:
Innfallsvinkelen på spørsmålet gjør meg i utgangspunktet godstemt – det må jeg innrømme. Det er riktig at de fleste nasjonalparker og andre store verneområder i Norge ligger i våre fjellområder. Det er selvsagt naturlig, fordi Norge som et fjelland har et spesielt ansvar for å ta vare på denne naturtypen. Norge har også en langstrakt kyst med store natur- og landskapskvaliteter. Kun én av nasjonalparkene – Møysalen nasjonalpark i Nordland, Vesterålen, som Samarbeidsregjeringen opprettet i fjor – går fra fjord til fjell. Men vi har også store landskapsvernområder som sikrer deler av kystlandskapet: Nærøyfjorden i Sogn og Fjordane, som jeg faktisk har sendt inn en søknad til UNESCO om å få på UNESCOs verdensarvliste i dag, Froan i Sør-Trøndelag, i Frøya kommune, og Røst og Svellingsflaket i Nordland. I tillegg kommer mange mindre naturreservater som bl.a. sikrer leveområder for det karakteristiske fuglelivet langs kysten. Slike områder finner vi også flere av i Østfold, som også representanten var inne på. Vi arbeider med flere planer for å sikre kystlandskapet. Jeg kan nevne fjordlandskapet i Geiranger i Sogn og Fjordane, og jeg har også i dag undertegnet på en søknad til UNESCO for å få dette på verdensarvlisten. Dette fjordlandskapet er ikke bare spesielt i norsk sammenheng, europeisk sammenheng, men også i verdenssammenheng. I tillegg kan jeg nevne to landskapsvernområder på kysttrekningen Kristiansand–Mandal og kystsonen utenfor Flekkefjord i Vest-Agder. I kystverneplanen for Troms ønsker vi å opprette flere verneområder på Rebbenesøy og utvide Ånderdalen nasjonalpark til å omfatte et mindre fjordområde. Alle disse planene er planlagt sluttført i utgangspunktet i år. Under høringen av forslaget til nasjonalparkplan som daværende Statens Naturvernråd fremla i 1986, ble det foreslått å opprette en nasjonalpark på Hvaler. Forslaget ble videreført i nasjonalparkplanen som Stortinget sluttet seg til i 1993. Fylkesmannen i Østfold har fått i oppdrag å utrede et konkret verneforslag hvor også marine verneverdier vil bli vurdert trukket inn av meg. Hvaler skjærgård har store naturkvaliteter. Rikt fugleliv og et særpreget kyst- og skjærgårdslandskap med større og mindre øyer og holmer har stor verdi for folk i området, ikke minst på sommertid. Området har en verdifull og levedyktig selbestand, og under vann finnes bl.a. korallrev og viktige oppvekstområder for marine arter. Etter naturvernloven kan man i utgangspunktet bare opprette nasjonalpark på statsgrunn. Men private områder som ligger inntil statens grunn og som har samme naturkvalitet, kan også inngå sammen med statsgrunn. Eiendomsforholdene på Hvaler må vurderes spesielt for å klarlegge om naturvernlovens krav til en nasjonalpark kan oppfylles. Planleggingen må også avklare andre spørsmål. Får vi til dette, kan vi om noen få år vedta opprettelsen av vår første nasjonalpark som dekker både landområder og marine områder. Det vil bli et verdifullt tilskudd i arbeidet med å sikre kystlandskapet i Norge generelt og det særegne skjærgårdslandskapet på Hvaler spesielt, hvor jeg forstår at representanten er meget entusiastisk og engasjert.
Børge Brende (Høyre), 2004-01-28:
Først vil jeg si at jeg deler representanten Carsten Dybevigs entusiasme i forhold til de fantastiske naturkvalitetene vi finner i Østfold generelt, og i denne sammenheng Hvaler spesielt, ikke minst på grunn av dette kaldtvannskorallrevet, som er det største innaskjærs. Det største utaskjærs som foreløpig er funnet, er også i Norge, og det er ved Røst, et kaldtvannskorallrev som fiskeriministeren og jeg har vernet. Det er et viktig oppvekstområde også for fisk. Når det gjelder etablering av nasjonalpark, er jeg positiv til det. Men det er, som jeg sa i mitt første svar, en del premisser som må avklares. Saksgangen i forhold til de private oppsittere må gjennomgås. Hvis vi kan få til en slik nasjonalpark sammen med Sverige, slik at vi får et samlet område hvor vi kan ta vare på denne spesielle naturen for våre etterkommere, er det ingen ting som er bedre enn det.
Børge Brende (Høyre), 2004-01-28:
Årsaken til at jeg i mitt første svar ikke helt uforbeholdent kunne si at vi skal opprette Hvaler nasjonalpark, er den som representanten nevner nå. Med private områder som ligger inntil statens grunn, er det en del eiendomsforhold på Hvaler som må vurderes spesielt for å klarlegge om naturvernlovens krav til nasjonalpark kan oppfylles. Det er også viktig å få i gang en god lokal og regional dialog, for vi vil jo at denne entusiasmen knyttet til en nasjonalpark i Østfold og Hvaler også skal være med i fortsettelsen. Dette skal være noe positivt. Mange av våre nasjonalparker fungerer som «honningkrukker» i forhold til å trekke til seg folk i turistsammenheng. Men det må være bestemmelser knyttet til parkene, slik at årsaken til at de er «honningkrukker» ikke blir berørt – for da trekker man ikke folk mer. Jeg føler at det er lagt til rette for en god prosess her. Nå ligger saken hos fylkesmannen i Østfold, som har fått i oppgave å avklare de ulike interesseforholdene. Hvis alt går i orden, kan vi imøtese en slik nasjonalpark.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-02-05:
Jeg foreslår Ranveig Frøiland.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2004-02-05:
Statsråden sier at komiteen har vært noe for bombastisk i en del av sine merknader. Det vil vel statsråder stort sett si, tror jeg, til de fleste merknader vi har, gitt at vi ikke uten videre støtter det Regjeringen har gjort eller sagt. Funnene viser at det er faktiske feil, at det er mangel på tiltaksplaner, at det er manglende tilsyn, osv. Mener statsråden at mulige statistiske usikkerheter – at det korrekte tallet ikke er 8 pst., men 6 pst., at man legger inn visse forutsetninger som at de som er over 18 år, ikke skulle hatt slike planer, osv. – svekker denne rapporten slik den foreligger, og mener hun at komiteen burde ha sett noe annerledes og mildere på de funnene som faktisk foreligger der?
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-02-05:
Jeg har på vegne av Per Sandberg, Karin S. Woldseth, Siv Jensen og meg selv gleden av å legge fram forslag om å innføre ordning med bistandsadvokat betalt av det offentlige til fornærmede i straffesaker som dreier seg om tvangsekteskap.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-02-05:
Som komiteen skriver i sine merknader, og som Riksrevisjonen også påpeker, er det fortsatt betydelig kvinneunderskudd ved embetsutnevninger i noen departementer. Spesielt har Forsvarsdepartementet et godt stykke arbeid å gjøre, selv om det, slik merknadene fra Høyre og Fremskrittspartiet beskriver, er bedring i sikte. Forsvaret er en av de mest mannsdominerte arenaene vi har i Norge. De kvinnene som slipper igjennom nåløyet der, stiger nok raskere i gradene i militæret enn gjennomsnittet av menn. Det sier allikevel ikke alt om kvinners karrieremuligheter i Forsvaret. Jeg tror det nye Forsvaret, som vi har begynt å kalle det, vil ha godt av å få flere kvinnelige ledere og håper både det departementet og andre departement som henger noe etter i å utnevne tilstrekkelig med kvinner i ledende stillinger, neste gang vi behandler embetsutnevnelser, kan vise til betydelig bedrede resultater. Det er mange dyktige kvinner, og veldig mange av dem er også veldig gode ledere, synes jeg. Ellers helt til slutt: Når det gjelder det likestillingsombudet nylig har uttalt, at det ser veldig trøstesløst ut når det gjelder fordelingen av kvinnelige og mannlige ledere totalt sett i samfunnet, er det også vel verdt å merke seg i den videre debatten.
Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2004-02-05:
Riksrevisjonen går stadig nye veier og lager gode rapporter, nå på området effektiviteten i sykehusene og spesielt når det gjelder hofteoperasjoner. Det som er verdt å merke seg, er at de mest liggeeffektive sykehusene benytter rehabiliteringsinstitusjonene som en viktig og integrert del av behandlingen, og mye tyder på at denne kombinasjonen gir de beste resultatene for pasientene. Så er det hele tiden, enten det er hofteoperasjoner eller andre typer operasjoner, et behov for å se nærmere på utnyttelsesgraden i operasjonsstuene og at organisering og planlegging av operasjoner har vel så stor betydning som selve operasjonskapasiteten. Det er viktig at det Regjeringen vektlegger i sine styringsdokumenter til de regionale helseforetakene, blir fulgt opp med konkrete sjekkpunkter for å bedre den interne organiseringen. For øvrig viser jeg til den merknaden i innstillingen som Arbeiderpartiet og SV står bak, hvor vi ber Regjeringen iverksette systematiske undersøkelser for å bringe på det rene i hvilken grad det innsatsstyrte finansieringssystemet i spesialisthelsetjenesten påvirker sykehusenes prioritering av pasienter. Det håper jeg helseministeren merker seg, og at dette likevel kan ses nærmere på, selv om dette ikke er et uttrykt ønske fra de andre partiene i komiteen.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2004-02-05:
Riksrevisjonens undersøkelse tar for seg effektivitet i sykehusene. Det er åpenbart at effektivitet i sykehusene er et veldig viktig forhold, for antallet pasienter som blir behandlet, avhenger av hvor god denne effektiviteten er. Med andre ord vil køene av pasienter som venter på behandling, reduseres raskere jo bedre effektiviteten i sykehusene er. Det er derfor, slik jeg ser det, meget bekymringsverdig at rapporten avdekker at det er såpass store forskjeller som det som er framkommet, i hvordan effektiviteten på de ulike sykehusene er. Slik jeg synes vi kan lese denne rapporten, er det åpenbart at enkelte sykehus har potensial til å kunne behandle flere pasienter, ved i større grad å fokusere på intern organisering og effektivitet. Førstelinjeansvaret for å organisere det enkelte sykehuset ligger jo selvsagt hos den lokale ledelsen. Det er derfor beklagelig at Riksrevisjonen har avdekket at flere av avdelingslederne for de kirurgiske avdelingene har manglende oversikt over utnyttelsesgraden i de enkelte operasjonsstuene. Etter Fremskrittspartiets syn er det derfor helt sentralt at hensiktsmessig organisering og effektivitet får sterkere fokus. Slik vi også ser det, er finansieringssystemet viktig. Jeg forstod det slik at representanten André Dahl ikke ønsket å diskutere dette i så veldig stor grad, men slik vi ser det, er innsatsbasert finansiering et veldig viktig forhold for å få effektiviteten opp. Det framstår for oss helt åpenbart at jo større grad av innsatsbasert finansiering man har, dess bedre effektivitet vil man få i behandlingen. Dette lar seg forklare ganske enkelt ved at ved denne finansieringsformen vil sykehusets inntekter og dermed mulighetene til pasientbehandling avhenge av hvor mange man faktisk behandler. Det framstår som åpenbart at dette vil fremme effektiviteten og dermed redusere køene av pasienter som venter på behandling. Etter vårt syn er det derfor meget beklagelig at Stortingets flertall under budsjettbehandlingen i 2003 reduserte den innsatsbaserte finansieringsdelen fra 60 pst. til 40 pst. Vi er bekymret for om Stortingets intensjon om reduserte behandlingskøer vil kunne oppnås med det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-05:
I en slik viktig sak er det flere som vil ha ordet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-05:
Jeg er enig med statsråden i at de forskriftene hun nå har bestemt skal gjelde, er bra. Men det er én forskrift jeg gjerne vil utfordre henne på, og det er den som går på tilsyn. Landsforeningen for barnevernsbarn var kritisk til at tallet på tilsynsbesøk skulle tilpasses i tråd med praksis. De er enig i at internrevisjon og systemrevisjon vil gjøre tilsynet bedre, men de ønsker at flere voksne skal komme og se hvordan de har det, ikke minst fordi institusjonene i hovedsak vil være mange av de samme som man har i dag, og vi vet at det i noen av disse institusjonene har vært rammer som har gjort både psykiske og fysiske overgrep mulig overfor disse barna. Jeg vil gjerne at statsråden skal svare på denne invitasjonen fra Landsforeningen for barnevernsbarn.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Eg synest dette er eit godt døme på ein forvaltingsrapport eller, som ein kallar det i nabolandet vårt, ein effektivitetsrapport for å syna korleis ei teneste verkar. Det synest å vera ein tendens til at organiseringa av arbeidet også på dette området kan gjerast betre. Fleire fylkesrevisjonar har gjort liknande undersøkingar. I Møre og Romsdal undersøkte revisjonen effektiviteten i operativ teneste ved ortopediske inngrep. Dette er nokre år sidan, før helsereforma, sjølvsagt, men når den beste avdelinga hadde 25 effektive timar ved operasjonsbordet pr. veke og den dårlegaste ned mot fem timar pr. veke, skjønar ein at det her faktisk er mykje å henta. Denne rapporten som vi har framfor oss, peikar på fleire forhold rundt ein hofteoperasjon. Det er nok riktig at både primærhelsetenesta og rehabilitering spelar ei viktig rolle for heile resultatet. Eit vesentleg forhold som eg har sett av andre, tidlegare rapportar, er den menneskelege faktoren og evna til å arbeida i team på det enkelte sjukehus. Det synest å vera heilt avgjerande. Dette gjeld ofte både evna til å leggja arbeidet til rette og å skapa eit godt arbeidsmiljø rundt ein positiv teamleiar. Vi kan sikkert henta fram fleire døme, men den menneskelege faktoren synest å vera heilt avgjerande for resultatet på det enkelte sjukehus.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-05:
Det er freistande å utfordra statsråden når det gjeld behovet for ressursar både til eit betre tilsyn, jf. understrekinga til fylkesmann Tora Aasland av ressursbehovet der, og til ein styrkt kommuneøkonomi, når hovudpoenget her er gode lokale løysingar. Men eg antek at ho følgjer opp og gjer ressursbehovet tydeleg i budsjettsamanheng. Eg vil difor utfordra henne på eit anna punkt, og det gjeld anbodsprinsippet. Der har ein lagt inn to kriterium. Det eine er kvalitet, og det andre er pris. Ein har ikkje sagt noko om forholdet til geografi, og spørsmålet mitt vil då vera: Når ein ungdom frå region vest, f.eks,. etter desse kriteria kan bli send til Nord-Noreg eller ein annan plass langt borte, korleis samsvarar det med målet til barnevernet om behandling nær heimen?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-02-05:
Det er rett som statsråden seier. Eg viser til eit oppslag som stod i Dagbladet. Det er ingen kven som helst som uttaler seg om praksis i forhold til overskrifta «Barn på tilbud». Det er direktøren i region vest. Han gjer greie for at det er to kriterium. Det er kvalitet, og det er pris. Då ligg det nær å spørja om ikkje ein del av kvaliteten faktisk skal vera at tilbodet ligg nær heimen, slik at ein kan nå målet om at barna skal behandlast nær heimen. Men dersom det er slik at oppslaget er misvisande, vil eg gi statsråden høve til å oppklara dette, utover det eine minuttet ho fyrst hadde til disposisjon.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-02-05:
Vi har statlige institusjoner. Staten skal godkjenne private institusjoner. Vi har fem statlige regionkontorer, barnevernskontorer. Vi har 26 statlige barnevernsfagteam. Staten skal ha tilsyn med egne institusjoner. De skal ha tilsyn med private institusjoner, og de skal ha tilsyn med kommunene. Da må jeg spørre statsråden: Føler ikke statsråden at dette kan bli i meste laget selv for statsråden, og ser hun ikke nødvendigheten av å kunne i hvert fall vurdere et fritt tilsyn som ivaretar ikke bare barnevernet, men også hele oppveksten rundt et barn?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Som statsråd vil jeg vokte meg vel for å gi Stortinget råd om hva det skal gjøre eller burde gjøre, men kanskje heller henvise til de svarene som Barne- og familiedepartementet har skrevet, og som Riksrevisjonen har gjengitt i sin fulle bredde i rapporten, som kanskje på noen områder forklarer litt mer inngående også situasjonen slik den er i dag. – Det er vel mitt svar. Riksrevisjonens rapport er alvorlig. Vi kan si det slik at om det er en eller to mangler, om det gjelder to eller fem fylker, er det like alvorlig der feil og mangler forekommer. Alle disse feil og mangler har vi grepet fatt i, og jeg har stor tro på at vi innen kort tid skal klare å rette opp det meste av dette.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Jeg tror denne organisasjonsstrukturen som vi nå legger opp til i barnevernet, er den riktige. Dette forslaget, som Fremskrittspartiet også fremmet i forbindelse med behandlingen av barnevernsmeldingen, ble behørig debattert i denne sal, og Stortinget sluttet seg ikke til det forslaget. Jeg synes vi har en ryddig organisering. Vi får nå et barnevern som kommer nærmere barna og nærmere kommunene, nettopp fordi vi har «slanket» det administrative apparatet. I stedet for 19 fylkeskommunale administrative barnevernskontor, har vi fått fem regioner. Vi er i ferd med å få på plass nesten 200 mennesker i 26 nye fagteam. Disse skal være operative også helt ned til det enkelte barn. Noe av det viktigste er at det i de minste kommunene våre har vært en halv eller én stilling – kanskje to stillinger – der en har sittet alene med vanskelige saker. De har ikke hatt noen å diskutere med. Dette vil nå fagteamene kompensere for på en god måte.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Vi har diskutert tilsyn i mange sammenhenger, bl.a. med fylkesmenn. Noe av det som har slått meg, og som har undret meg, har vært at fylkesmennene har sagt at de vet hvor de skal gå for å sikre at barn i institusjon har det bra. Med andre ord: Over tid kjenner vi de institusjoner som kanskje bør ha ti besøk i året istedenfor åtte, som tidligere var pålagt. Andre institusjoner kan man kanskje gå noe mindre til, fordi man der er trygg. At vi har lagt om tilsynsforskriften, slik at det blir noen færre individuelle tilsyn, både uanmeldte og anmeldte, samtidig som vi har innført systemrevisjon, tror jeg er en riktig utvikling. Vi skal også følge nøye med og evaluere dette. Men i tillegg har vi altså godkjenningskrav og kvalitetskrav. Det nye regionale barnevernet har som oppdrag kontinuerlig også å ha kontakt og kontroll med institusjonene når det gjelder kvalitet, slik at godkjenningen fortsatt kan opprettholdes eller fratas.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Det samsvarer ikke. Jeg antar at representanten kanskje henviser til et oppslag i en avis i går der det kunne se slik ut. Når det gjelder barn som skal på institusjon, skal kvaliteten være det viktigste avgjørelsesmomentet for de institusjonene vi skal bruke framover. Ethvert barn i dette landet skal plasseres i den institusjonen som er best for barnet. I de aller fleste tilfellene vil det være nærmest mulig hjemmet. Oppslaget i går gir et helt feil bilde av hvordan vi har tenkt å gjøre det. Jeg tror jeg har svart på spørsmålet. Vi er enige. En del av det som står i oppslaget, er helt feil.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-02-05:
Hvis det er mulig, ellers får vi ta det etterpå. Det er riktig, som representanten Magnhild Meltveit Kleppa sier, at kvalitet selvsagt er et av de viktigste kriteriene som skal legges til grunn, og at det å være i nærheten av hjemmet er en viktig kvalitet for et barn, selv om det for noen kanskje kan være godt å komme litt lenger bort. Men det vil gjelde de færreste tilfellene. Når det gjelder anbudet om 20 institusjonsplasser for barn, som faktisk er gått ut, er det basert på det regelverket som Stortinget tidligere har vedtatt. Stortinget er sikkert også kjent med at ideelle organisasjoner som driver barnevern, er unntatt fra anbud. Det er jeg svært glad for. Jeg vet også at nærings- og handelsministeren vil gjennomgå regelverket for anbudsprinsippet. Jeg har vel langt på vei samme holdning som Meltveit Kleppa når det gjelder barn som skal plasseres i institusjon. Jeg er usikker på om dette er den beste måten å gjøre det på. Men de 20 plassene skal brukes av barn primært der barna bor. Hvis en plass blir besluttet brukt – eller vi kan bruke den – i Nord-Norge, vil det antakeligvis være et barn fra Nord-Norge som bruker denne plassen. Det er ikke verre enn det. Det er altså ganske misvisende – jeg takker for at jeg fikk lov til å oppklare det – det som står i avisen.
Morten Lund (Senterpartiet), 2004-03-10:
På vegne av Eli Sollied Øveraas og meg selv vil jeg fremme forslag om å redusere tinglysningsgebyret og legge til rette for mer effektiv konkurranse mellom bankene.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-03-10:
På vegne av representantene Bendiks H. Arnesen, Lodve Solholm, Åsa Elvik og meg selv vil jeg fremme forslag om å utvide prøveordninga med driftsordning for fartøy under 28 meter til å gjelde hele landet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-03-10:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til landbruksministeren. Alle partiene i Nord-Trøndelag – med unntak av Fremskrittspartiet – ungdomspartiene og en rekke organisasjoner har overlevert landbruksministeren et opprop om prioriteringer i WTO-forhandlingene, hvor Regjeringen får full støtte for det opplegg man har fulgt så langt. Landbruksministeren sier i en kommentar til Trønder-Avisa at han er grunnleggende enig med nordtrønderne i denne saken. De siste dagene har det blitt skapt en del uklarhet fra regjeringshold både om hvilke fullmakter Regjeringen har fra Stortinget i forhold til å endre forhandlingsposisjonene og hva som vil være Regjeringens framtidige posisjon. Nå er Kristelig Folkepartis parlamentariske leder, Jon Lilletun, ute med en prisverdig avklaring i dag, der han sier at Kristelig Folkeparti slutter seg til formuleringen i innstillingen fra Stortinget «fordi den ikkje inneber noko nytt samanlikna med den forhandlingsfullmakta regjeringa allereie har vedtatt for WTO-forhandlingane». Det er en positiv avklaring hvor både Kristelig Folkepartis parlamentariske leder og statsråden har vært prisverdig klare. Støtter landbruksministeren Kristelig Folkepartis parlamentariske leder i det synet han har på denne saken?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-03-10:
Jeg er veldig glad for at landbruksministeren er krystallklar i forhold til de behov som Norge har for å ivareta norsk landbruks interesser, og er så klar i formuleringene. Jeg oppfattet det landbruksministeren nå langt på vei sa, som en bekreftelse på at han er enig med Jon Lilletun. Men for å gjenta: Formuleringen fra Stortinget innebærer ikke noe nytt i forhold til forhandlingsfullmakten Regjeringen allerede har vedtatt for WTO-forhandlingene, som Regjeringen arbeider etter i dag. Det er det Jon Lilletun sier i et skriftlig innlegg i Nationen i dag. Deler landbruksministeren den oppfatningen?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2004-03-10:
Jeg har et spørsmål til utenriksministeren. Det er mye i Sem-erklæringen jeg er uenig i. Men så er jeg kraftig enig i hvert fall når det gjelder ett punkt, og det er løftet i Sem-erklæringen om å øke bistanden til 1 pst. av nasjonalinntekten innen 2005. Det er et flott og viktig mål. Det handler om det viktigste spørsmålet i vår tid: å bekjempe fattigdommen i verden og unngå at over 1 milliard mennesker lever i det FN kaller absolutt fattigdom – for mindre en 1 dollar dagen. Jeg er også spesielt opptatt av det fordi en slik økning av bistanden som Regjeringen har lovet, vil gjøre det mulig å skaffe penger til å vaksinere alle verdens barn mot meslinger, kikhoste, stivkrampe og andre sykdommer, som i dag tar livet av noe slikt som 300 millioner barn årlig. Det jeg ønsker å få bekreftet av utenriksministeren, er at Sem-erklæringens mål om 1 pst. til bistand ligger fast.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2004-03-10:
For det første har utenriksministeren også konstitusjonelt ansvar for deler av bistandsbudsjettet, og for det andre trodde jeg at utenriksministeren var opptatt av budsjettet, selv om finansministeren er den som har hovedansvaret for budsjettet. Dessuten synes jeg det er oppsiktsvekkende at utenriksministeren er uklar – for det er det han er – i forhold til om et så konkret tallfestet mål, 1 pst. innen 2005, ligger fast. Og det er ett år igjen å gjøre det på. Det er budsjettet for neste år det handler om, og derfor ønsker jeg å få bekreftet at utenriksministeren mener at bistanden skal komme opp i 1 pst.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Nå er det jo to ting å si om selve spørsmålet. For det første er dette utviklingsministerens ansvarsområde, og for det andre er det finansministeren som står for budsjettene. Men jeg kan bekrefte at vi i Regjeringen vil gjøre det vi kan for å oppfylle Sem-erklæringens målsettinger innenfor hele spekteret, og det vil være neste års budsjett som forteller hvor langt vi vil komme – om vi kommer helt frem, eller om vi ikke kommer helt frem.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Grunnen til at jeg svarte som jeg gjorde, er at det spørsmålet som Stoltenberg var spesielt opptatt av, nemlig vaksinene, ikke ligger på mitt område, men innenfor bistandsministerens område. Jeg tror han vil gi meg rett i at jeg svarte formelt korrekt på disse spørsmålene. Jeg kan bekrefte at Sem-erklæringen er det vi selvfølgelig styrer etter, og vi vil gjennomføre så mye som mulig av den. Mange steder er vi kommet godt i gang, mange steder har vi kommet helt i land, og noen steder er det altså opp til 2005-budsjettet å fortelle oss om hvor langt vi kommer i land, og det gjelder på alle områdene. Stoltenberg vet like godt som meg at intet av det jeg nå sier, er oppsiktsvekkende. Jeg er helt sikker på at han hadde ventet at jeg skulle svare akkurat som jeg har gjort.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Dette er spørsmål på et annet område enn det som er mitt område, jeg må fastholde det.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
For det første sa jeg ikke det Marit Arnstad nå påstod jeg sa, det vil hun finne ut når hun går tilbake i referatet. Jeg sa at når det gjelder de områdene som vi ikke har gjennomført i Sem-erklæringen pr. dato, vil 2005-budsjettet fortelle oss om vi kommer helt frem, eller om det er noe vi ikke greier å komme helt frem på. Det er realitetene i det. Jeg går ut fra at heller ikke Marit Arnstad har regnet med at jeg nå skal gå inn på hvordan 2005-budsjettet vil se ut. Det ville være mer enn oppsiktsvekkende, og jeg er forbauset over at spørsmålet stilles på denne måten nå, fra en som har vært medlem av Regjeringen.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Hvordan de spørsmålene vil bli avveid mot hverandre, hvis man må avveie dem mot hverandre, vil vi komme tilbake til i 2005-budsjettet. Men det Gunhild Øyangen vil ha sett av hvordan Regjeringen har rykket frem, er at vi har rykket frem på begge disse områder.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Det slår meg at vi nå er på vei inn i en særdeles ukonstruktiv debatt, som jeg er veldig forbauset over reises på denne måten. Det som er på det rene, er at Regjeringen føler at den har tilstrekkelig handlingsrom for å ivareta norske interesser, slik vi er enige om. Det som er det store spørsmålet, er om det forhandlingsrommet ble skapt på fredag, eller om det har blitt skapt tidligere. Det kan det for så vidt være en del debatt om. Jeg har lagt merke til at utenrikskomiteens leder for så vidt har sagt at det ble skapt på fredag. Han har litt rett når det gjelder ett poeng, nemlig at spørsmålet om eksportkreditter er tydeligere uttalt i utenrikskomiteens innstilling enn kanskje noen andre steder. Uten å ha vært så tydelig på dette spesifikke området, har jeg likevel følt at det forhandlingsrommet som vi har hatt i forhold til Stortinget, har vært der. Det er en annen side av saken. Jeg har nok følt at vi kunne gå dit, selv uten den eksplisitte aksepten fra Stortinget på det punktet. Men nå er den altså eksplisitt. Realitetene forblir de samme. Jeg må si at jeg slett ikke er sikker på hvor Senterpartiet har tenkt seg. Jeg tror ikke at dette er i ferd med å gå i konstruktiv retning.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Jeg skjønner at perspektivet nå har endret seg fra å spørre om hva neste års budsjett innebærer, til hva årets budsjettrevisjon vil innebære. Svaret på det vil selvfølgelig være det samme, men jeg har lyst til å si i tillegg at det er klart at vi må ha den ytterste form for budsjettdisiplin. Det betyr at det budsjettet som Stortinget selv har vedtatt, er noe vi styrer etter, og det er selvsagt bare i de ytterste tilfeller at man skal søke å endre det. Det er en god regel som sier at man skal sette tæring etter næring. Det gjelder også her.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Det er ingen nyhet at det finnes mange som gjerne vil ha mer penger til det meste, og politikkens krav er jo ikke at man kan si ja til alt dette, men at man evner å prioritere. Derfor holder vi oss innenfor de budsjetter som er vedtatt. Det er jo de budsjettene som nå har skapt den nye økonomiske optimismen i Norge, som jeg er sikker på at også Jacobsen er glad for, men det betyr at da er det enkelte ting man er nødt til å si nei til. Nå er jo kanskje ikke nei det som er fremst i SVs politiske vokabular, men det er like fullt helt avgjørende for å holde dette samfunnet på rett kjøl.
Jan Petersen (Høyre), 2004-03-10:
Det kan jeg bekrefte, og det ligger i de bevilgningene som Regjeringen har foreslått og Stortinget har vedtatt. Gjennom de bevilgningene får vi gjort en betydelig innsats i nord.