Heidi Greni (Senterpartiet), 2016-10-25:
Tusen takk til interpellanten for å ta opp denne utrolig viktige saken. I barnevernet skal barns beste bestandig ha hovedfokus. Det tror jeg vi alle er enige om. Spørsmålet er hvordan vi ivaretar hensynet til barnets beste. Er det når vi prøver å se ungens situasjon mest mulig isolert, eller er det når vi går bredere inn og vurderer det samlede miljøet som ungen lever i – forholdet til mor og far, til søsken, besteforeldre, annen familie, skolen og nærmiljøet? Jeg er redd for at vi altfor ofte ser at barnevernet går inn i saker de får, med et for snevert fokus på hva som er riktig her og nå, altså i den akutte situasjonen. Jeg er også redd for at det rent barnefaglige fokuset er for snevert til å fange opp de ulike årsakene som kan ha gitt oss en barnevernssak. Problemet blir da at en ikke får med seg hele den virkeligheten barnet befinner seg i, og hvordan de tiltakene som settes inn, vil virke på lang sikt, blir ikke vurdert. Historien interpellanten Toppe ga oss om «glassjenta», sier oss at vi ikke kan slå oss til ro med forholdene slik de er i dag. Norsk barnevern fungerer ikke bestandig til barns beste. Jeg har ikke noe ønske om å rette en generell kritikk mot alle dem som til daglig gjør sitt aller beste som ansatte i barnevernet. De blir satt til å løse utrolig krevende oppgaver som griper sterkt inn i enkeltmenneskers liv, i ungers liv, i familiers liv og i nærmiljøet. Men vi må sørge for retningslinjer som sørger for at liknende situasjoner aldri skjer igjen. Likevel må jeg stille spørsmål ved om vi har organisert barnevernet godt nok, og om lovgivningen på en sikker måte vektlegger de ulike hensynene som barnevernet går inn i. Jeg har noen ønsker for utviklingen i barnevernet framover: For det første ønsker jeg meg et barnevern som kan gå tyngre inn i det forebyggende arbeidet. Vi må i større grad bidra til at familien blir i stand til å mestre sine utfordringer. Barnevernet må ha ressurser til å handle i tide, slik at vi oftere kan forhindre smertelige inngrep, som omsorgsovertakelse er for både familien og ungen. For det andre ønsker jeg meg et barnevern som i større grad er ledd i en innsatskjede, mer enn at det skal løse oppgavene for seg selv. Skolen, helsetjenesten, sosialtjenesten og familievernet må ha et samlet ansvar for å legge til rette for barnets beste. Er dagens lovverk tilpasset en slik modell, spør jeg meg. Jeg er i tvil om, og har merket meg, at bestemmelsen om taushetsplikt ofte blir brukt som begrunnelse for ikke å samarbeide på tvers. Og det må ikke bare være samarbeid rundt ungen. Det må også være samarbeid med ungen. Ungen må bli hørt. Som i dette tilfellet: Når en ønsker å bli værende i nærmiljøet, men blir flyttet rundt i landet på den måten – det er aldeles uholdbart at ungens ønske ikke blir hørt. For det tredje ønsker jeg meg et barnevern som ser på lokalmiljøet som en ressurs. Om den eneste løsningen er å gjennomføre et tvangstiltak, en omsorgsovertagelse, betyr ikke det at det er til barnets beste å ta det ut av nærmiljøet, ut av klassen, bort fra kamerater og bort fra frivillige aktiviteter. I unntakstilfeller er kanskje brudd med nærmiljøet nødvendig, men i de aller fleste tilfeller vil det forsterke de utfordringene som følger med det å skulle flytte fra mor og far. Alle unger trenger stabilitet. Unger som har vokst opp i et hjem som gjør at de til slutt blir fratatt foreldrene, trenger det mer enn alle andre unger. Å bytte skole og flytting av en familie er krevende også for unger som vokser opp i en stabil familie. Det tar tid å finne seg venner, føle seg trygg i klassen, bli en del av fotballaget. Hvordan tror en da at dette virker på en unge som i utgangspunktet har hatt ustabile oppvekstsvilkår, og som har store psykiske problemer? Unger som blir tatt under omsorg av barnevernet, vil fortsatt ha et forhold til foreldrene sine, det være seg gjennom besøksordningen eller ved at de etter en tid tilbakeføres til foreldrenes omsorg. Hensynet til barns beste vil derfor være å sikre seg så myke overganger som mulig mellom de tiltakene som barnevernet iverksetter. «Glassjenta»s møte med 14 ulike etater og institusjoner er – får vi håpe – et absolutt unntak. Likevel må vi vise vilje til å gå gjennom regelverk og praksis i barnevernet for å unngå at slikt skjer igjen.