Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2013-04-29:
Jeg vil også takke for interpellasjonen. Dette er et viktig tema. Vi bruker ca. 8 mrd. kr på tiltaksplasser i året, og resultatene vi får tilbake, er i noen tilfeller gode, i andre greie, i noen tilfeller ukjente og i atter andre for dårlige. Det er en del ting som mangler på dette feltet, og det er noen ting som er helt åpenbare. Det første er tydelighet og klarhet. Vi mangler rett og slett en del informasjon. Vi vet f.eks. ikke nøyaktig hvor lang ventetiden er for å komme på tiltak. Vi vet ikke hvor lang ventetiden er mellom tiltak. Dette har blitt etterlyst i flere år, men har ikke kommet. Vi vet heller ikke nøyaktig hvem som blir plassert i tiltak hvor, og hvor mange tiltak de får. Noe av det første jeg fikk høre da jeg kom inn på et Nav-kontor etter at jeg ble medlem i arbeids- og sosialkomiteen, var begrepet «tiltaksnomader», altså folk som går fra tiltak til tiltak, men som aldri kommer seg ut av tiltakssystemet. Men vi har en måte å måle og kontrollere på som – for å sette det litt på spissen – er mer opptatt av hvor mange mennesker som er i tiltak til enhver tid, altså hvor mange ressurser vi bruker, i stedet for å være opptatt av hva tiltakene faktisk fører til, og hvor mange mennesker vi får over i arbeid. Når man forsøker å se på resultatene – og de resultatene er ikke lettest å finne hos departementet, man må til NHOs attføringsorganisasjon for å finne dem – ser man at det f.eks. på en del av formidlingstiltakene er skrikende forskjeller mellom de forskjellige fylkene hva gjelder hvor mange de klarer å formidle over til arbeid. Det kan selvfølgelig være forskjell på lokale arbeidsmarkeder, og det kan være forskjell på hvilke brukere man får inn, og jeg har til og med blitt fortalt at det er forskjell på hvordan man oppfatter en del av formidlingstiltakene fra fylke til fylke, men allikevel er det altså slik at man i de dårligste fylkene klarer å få ca. to av ti formidlet videre til arbeid og utdanning, mens man i de beste fylkene klarer å få rundt åtte av ti formidlet videre. Det er en veldig stor forskjell. Nå er det blitt skapt usikkerhet i hele sektoren. Usikkerhet kan i og for seg være greit hvis det betyr fornyelse, og at man får en klar og tydelig beskjed om hva som skal skje videre, men det har jo ikke skjedd. NOU-en, som representanten Henriksen sa var bra at kom, inneholder jo tre forskjellige retningsvalg for sektoren uten at det fra politisk hold eller fra departementet og de rød-grønne, har kommet noen slags antydning om hvilken politisk retning man ser for seg, noe som skaper stor usikkerhet i sektoren. Dette er ikke noe Høyre eller opposisjonen finner på, det kan man selv gå ut til sektoren og spørre om. Det er fint at statsråden skal komme tilbake til Stortinget på en egnet måte, men det sektoren trenger, er jo en stortingsmelding, et klart og tydelig politisk signal. I den stortingsmeldingen burde man: vurdere om kravene som stilles fra Nav til tiltaksleverandørene, er strenge nok vurdere hva som skal være sanksjonene mot virksomheter som år etter år ikke klarer å levere gode nok resultater vurdere måten man innhenter informasjon på, og hvilken informasjon man henter inn vurdere om tiltak som skal bidra til formidling, burde betales bedre, honoreres bedre enn i dag vurdere om det er for byråkratisk og komplisert for bedriftene å se på 35, 40 eller 31 forskjellige tiltak som man skal forsøke å presse folk inn i, og om man i stedet burde ha en mer fleksibel innfallsvinkel med brede tiltaksbokser som er godt finansiert, og som gir attføringsbedrift eller Nav mulighet til å følge opp den enkelte med det som utgangspunkt. Det store spørsmålet er selvfølgelig konkurranseutsetting eller ikke. Da er det alltid greit å minne om at det har kommet ett forslag om konkurranseutsetting av skjermet sektor de siste åtte årene, og det forslaget kom fra en Arbeiderparti-statsråd. For Høyre er ikke konkurranseutsetting et mål i seg selv. Det er også noen ulemper forbundet med det å skulle forsøke å bryte opp fagmiljøer og konkurranseutsette dem del for del. Det som må være helt åpenbart, er at hvis ikke sektoren leverer bedre enn i dag for de ca. 8 mrd. kr av skattebetalernes penger den bruker, kan man ikke utelukke at også konkurranseutsetting vil være et virkemiddel, men det ville være fordi de andre virkemidlene ikke fungerer.