Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-01-15:
På bakgrunn av utviklingen i transplantasjonskirurgien og den store mangelen på organer for transplantasjon, må vi helt klart arbeide aktivt for å bedre tilgangen på organer, slik at pasienters liv kan reddes. Spørsmålet er imidlertid hvordan dette skal gjøres. Organdonasjon er et følsomt tema, som må håndteres med nennsomhet. Det er svært viktig at pasienter og pårørende har tillit til helsetjenestens håndtering i denne sammenheng. Utgangspunktet i transplantasjonsloven er at organer eller annet biologisk materiale kan tas ut til transplantasjon fra avdød som på forhånd har gitt skriftlig eller muntlig samtykke til det. I slike tilfeller mener jeg at avdødes uttrykte vilje skal respekteres, også der hvor de pårørende motsetter seg inngrepet. Dette følger også av lovens forarbeider, hvor det bl.a. er uttrykt at dersom de etterlatte motsetter seg transplantasjonsuttak til tross for avdødes positive viljeserklæring, bør man kunne bygge på avdødes ønske. Jeg vil imidlertid vurdere hvordan dette kan bli presisert på en egnet måte. Som regel vil det ikke foreligge noen uttrykkelig viljeserklæring fra avdøde. I slike situasjoner skal man ifølge loven vurdere om avdøde eller hans nærmeste har uttalt seg mot organdonasjon, eller om det er grunn til å anta at inngrepet vil være i strid med avdødes eller hans nærmestes livssyn. Endelig kan «andre særlige grunner» tale for at inngrep ikke utføres. Loven legger her opp til en skjønnsmessig vurdering. Det heter i forarbeidene at det i hvert enkelt tilfelle må foretas de undersøkelser situasjonen tillater når det gjelder avdødes og hans nærmestes holdning til transplantasjon. I dag er praksis ved sykehusene at pårørende alltid blir spurt om samtykke til organdonasjon. Det skjer både av respekt for de pårørendes vanskelige situasjon, og for å sikre tillit. Det er mange pårørende som motsetter seg inngrepet. Et spørsmål om organdonasjon er naturlig nok vondt og vanskelig å ta stilling til i en situasjon hvor man har mistet en av sine nærmeste, og det kan lett oppleves som en tilleggsbelastning. De fleste pårørende som sier nei, har trolig ikke tenkt over saken på forhånd, og da kan det være vanskelig å ta innover seg hvilken betydning organdonasjon faktisk kan ha for et annet og helt fremmed menneske. Hovedregelen må som nevnt være at avdødes vilje respekteres. Jeg mener imidlertid at man ikke kan se bort fra de pårørendes oppfatninger når det gjelder spørsmålet om uttak av organer selv om avdøde selv ikke har tatt stilling. Så langt det er mulig, bør de pårørende bli hørt dersom man ikke kjenner til at avdøde har uttrykt noen bestemt vilje vedrørende donasjon av organer etter sin død. Stiftelsen organdonasjon, som arbeider for å bedre tilgangen på organer for transplantasjon, er også av den oppfatning at de pårørende skal delta i avgjørelsen. Stiftelsen ønsker ikke å gå så langt som professor Bratholm foreslår, fordi dette kan virke negativt på befolkningen. Det er avgjørende for transplantasjonsvirksomheten at vi både har pasienters og pårørendes tillit og forståelse når det gjelder uttak av organer fra døde. For å kunne øke tilgangen på organer til transplantasjon er det derfor viktig å nå ut med informasjon og bedre kommunikasjonen omkring denne virksomheten. I samarbeid med Stiftelsen organdonasjon har helsedepartementet brukt mye ressurser på en omfattende kampanje for donorkort. På donorkortene, som ligger ute på alle legekontor og apotek, kan hver enkelt erklære at de ønsker å gi bort sine organer etter sin død.