Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Alle land har rett til å finne sin egen vei. Det betyr at vi selvfølgelig anerkjenner de ti nye søkerlandenes rett til å mene hva som er det beste for dem og deres innbyggere. Det er klart at de har et ganske krevende løp foran seg. Det vil bli betydelige endringer, ikke minst i Polen og i de største av disse landene. De har en struktur som vil gjøre at selv om Norge bidrar betydelig gjennom EØS-kontingenten, vil det på langt nær være nok til å kompensere de store endringene. Hvordan dette vil utvikle seg, vet vi ikke, for EU er i en dynamisk utvikling. Det er mange ulike, kryssende hensyn i dette systemet. Men betyr det at framtiden blir så rosenrød som enkelte liker å framstille den? Det er klart, det vet alle, at slik vil det ikke bli. Når vi ønsker å velge vår egen vei, så har Norge gjort det to ganger. Vi sa nei til EU-medlemskap både i 1972 og i 1994. Vi har hatt en EØS-avtale som gjennom denne prosessen har blitt langt mer omfattende enn jeg tror de fleste var klar over den gangen den ble inngått. EØS-avtalen var i utgangspunktet en begrenset avtale, riktignok med føringer for hvordan ting skulle løses. Og det er når disse prosessene har gått i mange år, og ting har funnet sin løsning, at man rent faktisk ser de store svakhetene ved EØS-avtalen. Dette er svakheter som både ja-siden og nei-siden erkjenner. Jeg tror ingen i det norske storting var glad for at vi måtte fjerne den differensierte arbeidsgiveravgiften. Jeg tror ingen synes det er spesielt flott at EØS-avtalen har medført at vi ikke kan utlyse professorater for kvinnelige søkere, at vi har rusbrus i butikken, at kontantstøtten nå skal gjelde alle som har arbeid i Norge – det kan man mene hva man vil om – eller for den saks skyld at lottogevinster ikke kan forskjellsbehandles. Noe av dette er kanskje klokt, noe av det er ikke så klokt. Men poenget var at ikke engang ja-siden mente den gangen EØS-avtalen ble inngått, at den avtalen skulle være så omfattende på så mange ulike felt av norsk samfunnsliv. Det vi også ser, er at EØS-avtalen i større grad går inn på skatter og avgifter, som jo ikke er en del av EØS-avtalen, og faktisk heller ikke er en del av EU og det indre marked. Hvert enkelt land i EU har sine egne skatte- og avgiftssystemer. Men nå ser vi at det blir en stadig større grad av harmonisering også på dette feltet, et felt jeg også vil tro at den norske ja-siden vil bli veldig urolig for dersom vi vil måtte gå lenger i en harmonisering av et skatte- og avgiftsregime som vi ikke liker. Problemet er vel som man sier i England: «The devil is in the details.» Det er vel omtrent der vi er. Vi har nå sett så mange svakheter at vi som representerer dem som vant i 1994, faktisk mener at vi må se om det finnes alternativer som gjør at vi kan bli kvitt en del av svakhetene ved EØS-avtalen. Vi, fra vår side, er veldig klare på at styrken til EØS-avtalen er den samme som vi hadde før EØS-avtalen, nemlig den frie markedsadgangen for norsk industriproduksjon. Vi vil jo ikke sette dette over styr, eller at det skal være tvil om norske industribedrifter skal få denne muligheten. Svakheten ved EØS-avtalen er akkurat det som jeg nå har vært igjennom. Og når vi ønsker en utredning av dette, er det fordi det har vist seg over tid at dette har blitt mer omfattende enn noen kanskje var i stand til å forutse da avtalen ble inngått.