Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-11:
Den 4. mai deltok jeg ved Rikshospitalet i en debatt med utgangspunkt i den saken som vi i dag diskuterer i Stortinget, Mehmet-saken. Det forumet jeg var til stede i, var i all hovedsak besøkt av fagfolk. Mange jobbet ved Rikshospitalet eller innenfor helsetjenesten ved andre sykehus, eller det var medisinerstudenter som var blitt spesielt opptatt av dette spørsmålet. Jeg synes den debatten på mange måter var svært givende og også hadde i seg elementer som altfor sjelden kommer fram når vi debatterer denne typen spørsmål her i salen. Det som gikk igjen hos de fagfolk som tok ordet, var at det å diskutere spørsmål om etikk uten samtidig å diskutere spørsmålet om samlet ressursbruk i helsevesenet, blir meningsløst. Hvis vi ikke ser på hvordan vi samlet sett bruker ressursene i den hensikt å hjelpe dem som trenger det mest, vil det nettopp være de som trenger det mest, som blir skadelidende. Jeg må si at etter debatten, der jeg for så vidt hadde hatt ordet selv og også hadde hørt på de mange innspillene som kom fra fagfolk, var det med atskillig større optimisme jeg dro derfra. For dette er en type betraktning jeg er glad for at fagfolk gjør seg, og en type betraktning som vi politikere skal forvente at de gjør seg. Men skal de kunne være trygge på denne typen vurderinger, må vi som politikere også tørre å gjøre dem. Det betyr at vi er nødt til å diskutere hvordan vi utformer et helsevesen slik at de tilbudene som gis, framstår som meningsfylte – både ut fra behandlingen som gis, og ut fra de ressursene som brukes på dette. I Mehmet-saken og gjennom de argumenter som har vært framme i media, ser man hvor kompliserte disse vurderingene blir. Jeg kan huske da jeg første gang ble konfrontert med beta-thalassemi, at jeg – selv om jeg har studert medisin – måtte gå til læreboka og finne ut hva det er. Hva er det ved strukturen i hemoglobinet som er galt? Hva er det som gjør at pasienten blir syk? Hva slags behandlingsmuligheter eksisterer? Er det slik som media hevder, at det vil være mulig å gi et behandlingstilbud? Man finner gradvis ut av det etter hvert, og man ser at enkelt er det ikke. Enkelt vil det ikke være dersom Stortinget i hver enkelt sak skal måtte gå inn og vurdere realitetene. Man kan i hvert fall ikke ta stilling til realitetene før man har foretatt den typen vurderinger. I diskusjon med ledelsen i eget parti og gjennom en fruktbar prosess gav vi oss den tiden som var nødvendig. Vi så på lovutformingen og prøvde å finne ut hvordan man kan takle denne typen enkeltsaker, og kom – i aller høyeste grad i fellesskap – etter hvert fram til at det ville være fornuftig å se på én spesiell paragraf, nemlig § 2–14, som omhandler preimplantasjonsdiagnostikk, og se på muligheten til å gjøre unntak med hensyn til nemndbehandling. Jeg tror at komitelederen kan ha rett i at vi i årene som kommer, vil kunne stå overfor nye saker som skal gjøres til gjenstand for en vurdering. Man kan komme i den situasjonen at politikere relativt raskt ønsker å ta stilling til kompliserte spørsmål – som et alternativ til at disse vurderes faglig. I SV tror vi det er hensiktsmessig å ha en nemnd som foretar faglige vurderinger. Man har allerede en nemnd som vurderer klagesaker for utlandet, som fra 1999 har jobbet med denne typen spørsmål, og som må ta stilling til både etiske utfordringer i forhold til behandlingstilbud og ressursmessige forhold knyttet opp mot det behandlingstilbud som skal gis. Denne nemnda ble opprettet nettopp ut fra erkjennelsen av at det var uhensiktsmessig å behandle enkeltsaker i regi av departementet. Jeg registrerte at komitelederen sa at det ikke vil være noen mulighet for å anke etter behandling i en slik nemnd. Det er ikke korrekt. Det er ankeadgang til domstolene i dag, og SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har understreket at slik det er i dag, skal det også være i framtiden. Det vil være en ankemulighet. Men jeg har oppfattet at det også for Fremskrittspartiet har vært et sentralt element i argumentasjonen at man uavhengig av skiftende politiske konstellasjoner skal ha mulighet til å få vurdert denne typen saker. Da vil det være ganske uhensiktsmessig dersom det er departementet enkeltsaker skal påklages til. Vi ønsker altså at det skal være ankeadgang til domstolene. Det er viktig at man får en nemnd som er så bredt sammensatt at de ulike hensyn og de ulike forhold kan vurderes på en god og faglig forsvarlig måte. Jeg synes den beskrivelse som Bjarne Håkon Hanssen gir, er ganske treffende i forhold til de vurderinger som SV har gjort. Man vil i ettertid alltid kunne spørre hvorfor man ikke tok stilling til en nemndstruktur tidligere, og vi kan gjerne si at det kunne vi ha gjort. I ettertid ser vi at allerede da vi vedtok odelstingsproposisjonen, kunne det ha vært hensiktsmessig å ha den strukturen vi nå får, på plass. Men vi tror det er en styrke for loven at den muligheten foreligger, nettopp for å sikre en faglig forsvarlig behandling – i stedet for at enkeltsaker bringes inn for Stortinget og i seg selv fører til en uthuling av loven. Vi tror også at når disse sakene behandles, vil det gis rom for en type debatt om faglige vurderinger som det kanskje har vært mindre rom for til nå. Det synes jeg ble godt illustrert i diskusjonen på Rikshospitalet, der man nettopp stilte spørsmål ved hva som blir konsekvensen av å åpne for ulike elementer i loven. Hvilke ringvirkninger får det for ressursbruk, f.eks. i forhold til å ivareta helt basale behov i befolkningen? Dette er viktige diskusjoner. Det betyr ikke at man ikke skal være opptatt av å hjelpe folk gjennom ny teknologi, men vi kan jo ikke gjøre dette i et vakuum, uten at vi stiller oss spørsmålene: Hva blir den samlede konsekvensen av de ressursene vi setter inn i helsevesenet? Hvordan gir det oss et bedre helsevesen samlet sett? Hvordan sikrer vi i neste omgang at de som er opptatt av å få hjelp på dette området, også får det på andre områder i samfunnet? Hvordan sikrer vi en god barnehage å gå i for barna, et skoletilbud som er forsvarlig, og at Stortinget opptrer samlet, slik at ressursene brukes på en best mulig måte? Av mange andre eksempler ser vi jo nettopp at gjennom det å skolere folk til å vurdere enkeltsøknader, har man mulighet til å oppnå denne balansen. Til komitelederen vil jeg si at det ikke er noe udemokratisk i dette. Det er jo ikke slik at politikere bestemmer opptak ved en enkelt skole, at politikere vurderer hvem som skal prioriteres i en helsekø for behandling ved Rikshospitalet, eller at politikere bestemmer på en legevakt hvorvidt man skal legges inn på sykehus eller ikke. Dette er jo på akkurat samme måte. Det politikere derimot hele tiden har anledning til – dersom man ser at denne typen nemndstruktur framstår som uhensiktsmessig, eller får en praktisering som flertallet i Stortinget er uenig i – er å forandre det. Derfor har det vært viktig for oss i SV å vurdere nemndstrukturen etter tre år og se på om den fungerer etter intensjonen. Det har vært viktig for SV at det er Statens helsetilsyn som skal lage en innstilling på de medlemmene som skal sitte i nemnda, nettopp for å sikre uavhengigheten. Man kunne tenkt seg at Sosial- og helsedirektoratet kunne gjøre det, men vi vet at en del av kritikken da kunne ha blitt at det blir en for nær tilknytning til departementet. Så får vi se etter tre år om det framstår som hensiktsmessig. Så sies det her at loven bør tre i kraft straks. For SV er det viktig at det skal være et politisk håndverk som har realismen i seg. Vi har understreket at for at loven skal kunne tre i kraft, må nemnda først være på plass, for trer den i kraft straks uten en nemnd, vil man jo ikke kunne oppfylle dette her. Samtidig har vi lagt føringer med hensyn til at man bør ha dette på plass til 1. september, fordi vi vet at den nemnda som eksisterer i dag, og som skal utvides, skal reoppnevnes i august. Vi har altså lagt en praktisk plan for dette, som nettopp ikke skal være til hinder i forhold til enkeltsaksbehandling, og som gjør at tid ikke unødvendig forspilles, men som samtidig sikrer kvaliteten i forhold til den behandling som skal gis. Hvis andre partier har noe ønske her om å forbedre denne typen ordninger, sikre kvaliteten på denne typen ordninger, bidra til at vi får bedre vurderinger, skal vi være lydhøre i forhold til det. Men det må naturligvis gjøres på en måte som er praktisk anvendelig, og ikke på en slik måte at det bare blir politiske markeringer i denne salen, uavhengig av hvordan folk måtte oppleve det i samfunnet rundt oss. Takk for oppmerksomheten!