Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-12-01:
Først til Fremskrittspartiet, som leker med tanken på å fjerne egenmeldingsdagene. Da har jeg lyst til å si: Glem det! Det rammer bare dem med utrygge og uforutsigbare arbeidsforhold og de lavtlønte. Andre har jo sikret seg gjennom avtaler og vil aldri rammes av slikt. Så dette er rein klassepolitikk. Det er veldig bekymringsfullt at det ser ut til at folk blir mer syke. Da må vi finne ut om det skyldes arbeidet, eller om det er andre årsaker. Regjeringen har jo nå satt ned et utvalg som skal jobbe langsiktig med dette, for det er uhyre viktig. Vi må se på hva det er på arbeidsplassene som gjør at folk kan bli syke. Og da er det veldig viktig å se på de gode eksemplene, der de faktisk har fått ned sykefraværet. For eksempel Mandal kommune, som har 365 dager egenmelding, og TINE meieri i Melhus, som har 6-timersdag, har fått ned sykefraværet veldig. Nye turnusordninger i pleie og omsorg i Harstad har fått ned sykefraværet veldig, de har fått folk til å gå i fulle stillinger, og en har forutsigbare arbeidsordninger. De vet hvem de skal jobbe sammen med, når de skal på jobb, og hva de tjener – i det hele tatt har de ordnede forhold med kontroll over sin arbeidssituasjon. Jeg har også sett på sykefraværsstatistikken i Nav, og den øker stygt. Det viser kanskje hvor viktig det er at arbeidssituasjonen en lever i, er forutsigbar, og at en føler at en har kontroll og mestrer de oppgavene en har. Det er et lederansvar. Rica Hell, f.eks., har gjort gode ting med sykefraværet for renholderne ved enkel tilrettelegging, og det har fungert. Da IA-avtalen ble inngått første gang, satt jeg i kommunalkomiteen og reiste rundt med den. I en del kommuner gikk sykefraværet veldig fort ned, og da spurte jeg: Hva har dere gjort? Da sa de: Det vi gjorde, var at vi uføretrygdet dem som var mest syke. Det er ingen god måloppnåelse i forhold til IA-avtalen, for IA-avtalen har tre hovedmål. Det handler altså også om det andre hovedmålet, nemlig å inkludere folk og få dem som står utenfor arbeidslivet, inn igjen. Noe av det Per-Kristian Foss sa – og som jeg er veldig enig i – var at dette handler om utkastelse fra arbeidslivet. Men det handler også om utestengning fra arbeidslivet. Det betyr at en både som arbeidsgiver og kollega er nødt til å finne måter å jobbe på som gjør at en også fungerer sammen med folk som ikke er hundre prosent hver dag, eller av og til må være sykmeldte. Hvis ikke, er det ikke snakk om arbeid til alle! Det er det vi er nødt til å få til, og på en del arbeidsplasser sier arbeidsgivere at det er vanskelig å få til denne tilretteleggingen. Det er ikke nok arbeidsoppgaver for å få det til. Da vil jeg advare mot slike ordninger som sier at da skal en jobbe 50 pst. et helt annet sted, en må si opp jobben sin og flytte et helt annet sted – kanskje til en jobb som det blir en ny utrygghetsfølelse av. Så til legepraksisen: Spesielt fordi vi ser at lettere psykiske lidelser og muskel- og skjelettplager er de diagnosene som øker, er jeg veldig opptatt av legenes praksis. Jeg får altfor mange meldinger fra folk som sier at det eneste de får, er en resept og en sykmelding. Legene har aldri tid til å snakke med dem, aldri tid til å følge dem opp, arbeidsgiver hører de aldri noe fra, og det betyr at de føler at det er greit å være kvitt dem, for de er et problem. Legene tar på en måte ikke tak i det som kunne hjelpe dem. Derfor er jeg veldig opptatt av at vi skal se på legenes praksis, spesielt fordi vi vet at mange av de unge som faller ut av arbeidslivet, nettopp tilhører denne gruppen. Jeg har også gått gjennom statistikken for de ungdommene under 25 år som blir uføretrygdet. Veldig mange av dem har mange, svært tunge diagnoser. Jeg tror vi har et veldig langsiktig arbeid foran oss for å fange opp disse ungene ganske tidlig, for vi har dem i systemet helt fra barnehagen og opp gjennom skolen. Det var en som sa til meg en gang – og det tror jeg er helt riktig: Vegen fra krenket og sviktet unge til vanskeligstilt, ruset, arbeidsledig og trygdet voksen er asfaltert med bindsterk forskning om at sammenhengen er entydig. Det betyr at vi har et veldig viktig arbeid å gjøre overfor unger i risikosonen. Vi vet at de ikke vil få innpass i arbeidslivet slik som de burde, og de innehar evner og muligheter som de aldri får utløst. Noe av det aller verste med disse sakene er kanskje – fordi vi ikke klarer å håndtere dette på en bedre måte – at vi kunne ha høynet livskvaliteten til disse menneskene utrolig. Og det er ressurser som samfunnet har utrolig mye bruk for.