Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2014-10-06:
Klimapolitikk handler om framtid, om å unngå de farer global oppvarming medfører, men også om hvordan vi tar vare på de mulighetene som et framtidig lavkarbonsamfunn gir. Ikke minst gir et globalt lavkarbonsamfunn store muligheter for Norge – vi har teknologimiljøer, vi har kapital, vi har naturressurser, og vi har en energimiks som gjør overgangen lettere i Norge enn i mange andre land. I et bærekraftig samfunn forener vi vekst og verdiskaping med framtidige generasjoners behov for at vi tar ansvar for klima og natur. Bærekraft handler altså ikke bare om vern, men også om ansvarlig utnytting av våre ressurser. Norsk oljepolitikk er et eksempel på det. Vi har verdens strengeste klima- og miljøregime på norsk sokkel. Klimagassutslippene ligger på om lag halvparten av gjennomsnittet globalt, vi har et nullutslippsregime av farlige kjemikalier. Vårt oljepolitiske regime har ry på seg for å være gullstandarden med hensyn til klima, miljø og ikke minst forvaltning av verdiene petroleum har skapt. Denne gullstandarden kom ikke av seg selv eller som resultat av markedskreftene – politisk vilje har vært drivkraften. Petroleumsvirksomheten gir arbeid direkte og indirekte til rundt 250 000 nordmenn. Denne industrien står for over en femtedel av BNP, over en fjerdedel av samlede investeringer og 30 pst. av statens inntekter. Omtalen av denne viktige bransjen i trontalen begrenset seg til et pessimistisk budskap: «Oljeaktiviteten vil ikke lenger være motoren for vår økonomiske vekst», ble det sagt. Dette kan vanskelig tolkes som noe annet enn at regjeringen mener at vår petroleumsindustri hører fortiden til. Hvor er optimismen? Hvor er jakten på mulighetene? Hvor er troen på at ansvarlig ressursutnyttelse skaper arbeidsplasser og langvarige verdier, både penger og kompetanse? Hvor er den politiske viljen? Det er stor uro i industrien i disse dager. Oljeprisene faller, kostnadene er høye. Oljeselskapene prioriterer kontantstrøm framfor verdibygging. Det kuttes dramatisk i investeringer, oppgradering og vedlikehold på norsk sokkel. Tusenvis av arbeidsplasser forsvinner, og med dem kompetanse i oljeselskaper og leverandørindustri. Disse negative trekkene forsterkes på grunn av regjeringens innstramming av permitteringsreglene. Folk blir sagt opp istedenfor å bli permittert. Behovet for investeringer forsvinner ikke. Dette må tas opp igjen i framtiden. Hvilken kapasitet har vi da? Situasjonen påkaller alvor, det er derfor forstemmende når regjeringen ikke finner grunn til å omtale denne industrien, ikke finner grunn til å gripe inn når et prosjekt som Zidane blir skutt ut i det blå og investeringer på 11 mrd. kr med det, og heller ikke ser ut til å ha vilje til å gjøre noe med permitteringsregelverket. Petroleumsindustrien er en syklisk bransje, og vi står nå i fare for å mangle kompetanse og kapasitet når markedet tar seg opp igjen. Karbonfangst og -lagring kan stå for nærmere 14 pst. av de nødvendige utslippskutt i et lavkarbonsamfunn. Norge er blant de ledende nasjoner som forsker og utvikler teknologi for å få dette til. Regjeringen har bevilget seg en såkalt tenkepause for å lage en ny strategi for arbeidet. Uttalelser fra regjeringspartiene gir oss grunn til å frykte at den nye strategien handler om å droppe fullskala rensing i Norge og satse alt i utlandet. Dersom dette er riktig, vil vi forspille de mulighetene vi har til å dyktiggjøre norsk industri til å bli ledende aktører på denne teknologien. Det vil være et historisk feilsteg og sløsing med humane ressurser i Norge. Det er uro i energimarkedene, det er uro i leverandørindustrien. Vi går mot en varmere verden som gjør det nødvendig å produsere energi med lave klimagassutslipp. Markedskreftene er gode tjenere, men dårlige herrer. Situasjonen energilandet Norge står overfor, krever politisk oppmerksomhet. Vi må sette industrien i stand til å gripe mulighetene, ikke utarme den med et håpløst permitteringsregelverk. Vi må være pådrivere for å få prosjekter som Zidane i gang, ikke lene oss tilbake og overlate til oljeselskapene å krangle om hvordan de skal tjene mest mulig på infrastruktur. Vi må drive fram prosjekter og teknologi for karbonfangst og -lagring i Norge og norsk industri, ikke betale andre nasjoner for å gripe mulighetene. Dette er ikke tid for retningsløs passivitet, det er tid for politisk vilje, og det er tid for politisk handling.