Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-06-05:
Innledningsvis kan det være grunn til å understreke at når Gardermoprosjektet nå behandles i Stortinget – forhåpentligvis for siste gang – er det Riksrevisjonens undersøkelse vedrørende hovedflyplassens og Gardermobanens bedriftsøkonomiske lønnsomhet som egentlig ligger til grunn. Kontroll- og konstitusjonskomiteens to innstillinger i dag er begge å betrakte som Stortingets svar på Riksrevisjonens konklusjoner. Riksrevisjonens hensikt med undersøkelsen var å vurdere om Samferdselsdepartementet hadde gitt Stortinget korrekt og tilstrekkelig informasjon om hovedflyplassens og Gardermobanens bedriftsøkonomiske lønnsomhet og usikkerheten knyttet til denne. Riksrevisjonen har særlig lagt vekt på å vurdere om alle vesentlige kostnads- og inntektsfaktorer var inkludert i de bedriftsøkonomiske beregningene, og om håndteringen av usikkerheten var tilfredsstillende ivaretatt. Riksrevisjonen er kritisk på flere punkter, og det er særlig NSB og Samferdselsdepartementets håndtering av Gardermobanen som blir kritisert. Gardermobane-analysene av usikkerheten i prosjektet blir karakterisert som langt dårligere enn Luftfartsverkets analyser for flyplassen. Andre dokumenter og utredninger taler i samme retning. Et regjeringsoppnevnt utvalg ledet av professor Per Kristen Mydske avgav den 1. september 1999 NOU 1999:28, som tar for seg en evaluering av planleggingen og gjennomføringen av Gardermoprosjektet. Den såkalte Mydske-rapporten er et omfattende dokument som komiteen valgte å vente på før vi startet arbeidet med saken. Tønne-rapporten, som det såkalte Granskingsutvalget, oppnevnt av styret i NSB Gardermobanen og ledet av nåværende statsråd Tore Tønne, avgav, har også vært et innsiktsfullt dokument for komiteen. En omfattende liste over til sammen 97 dokumenter er tatt inn som vedlegg 1 i Innst. S. nr. 256 for 2000-2001. Komiteen har også gjennomført åpne høringer over fem dager i januar–februar 2000, og referatene er gjengitt i Innst. S. nr. 256. I denne sammenheng viser jeg også til at Stortinget etter anbefaling fra komiteen den 4. april 2000 vedtok å nedsette en granskingskommisjon ledet av professor Eivind Smith ved Universitetet i Oslo for å foreta en bred gjennomgang av utredning, planlegging, prosjektering og utbygging av ny hovedflyplass for østlandet og Gardermobanen. For oversiktens skyld nevner jeg også to arbeidsgrupper som Samferdselsdepartementet oppnevnte for å kvalitetssikre utredningsarbeidet, den såkalte Referansegruppen som avgav sin rapport den 7. mai 1992, og Verifiseringsgruppen som gjennomgikk transportanalysen og avgav sin rapport den 20. mars 1992. Jeg skal komme nærmere inn på dette om litt. Når Stortinget i dag behandler to omfattende innstillinger fra kontrollkomiteen om forskjellige sider av det vi kan kalle Gardermokomplekset, setter vi forhåpentligvis samtidig sluttstrek for en debatt som – riktignok med vekslende styrke – har stått på den politiske dagsorden gjennom 20 år. Med unntak av Fremskrittspartiet og representanten Vidar Kleppe er de øvrige partier i komiteen enige om at det nå ligger til rette for at man kan avslutte debatten om Gardermo-saken i Stortinget. I ettertid er det kanskje ikke så vanskelig å forstå at debatten om ny hovedflyplass for østlandet – og da i særdeleshet striden om Gardermoen som lokaliseringsalternativ – ble både lang og opphetet. Det dreier seg tross alt om et av de største landbaserte utbyggingsprosjekter i Norge gjennom tidene, hvor både planleggingen og utbyggingen var både omfattende og kompleks. Og interessen ble ikke mindre av en overraskende seier for Hurum-alternativet, med etterfølgende strid om værforhold og omvalg av alternativ i favør av Gardermoen. Det er altså ikke overraskende at saken har utløst sterkt engasjement, men dette engasjementet har også ført til en skog av påstander og motpåstander som det ikke har vært lett å få klarhet i. Saken har vært preget av en grunnleggende mistillit. Det er imidlertid mitt håp at kontrollkomiteen med dagens to innstillinger legger til rette for at Stortinget kan trekke de konklusjoner som det er naturlig og riktig å trekke. I lys av fortidens kontroverser og strid er det kanskje egnet til å forbause at de to innstillingene er både udramatiske og nokså samlende i sine vurderinger, også når komiteen uttrykker kritikk. Det er bred enighet om vurderinger og konklusjoner i begge innstillinger, når vi da ser bort fra Fremskrittspartiet og representanten Kleppe, som har en virkelighetsbeskrivelse og – viktigere – konklusjoner som atskiller seg fra de øvrige partiene i komiteen. Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet og representanten Kleppe selv vil begrunne sine forslag om riksrett mot de tidligere statsrådene Opseth, Rønbeck og Lie. Den store samstemmigheten om vurderinger og konklusjoner skyldes selvsagt at sentrale sider av Gardermoprosjektet er underkastet grundig vurdering og/eller gransking av sakkyndige utvalg som Tønne-utvalget og Mydske-utvalget, samtidig som Riksrevisjonen har lagt frem en grundig rapport om den bedriftsøkonomiske lønnsomhet ved flyplassutbyggingen og byggingen av Gardermobanen. I tillegg har alle som ønsket det, hatt god anledning til å gjøre sitt syn kjent, jf. vedleggslisten i innstillingen så vel som referatet fra de åpne høringene. Ved siden av Riksrevisjonens rapport har naturligvis rapporten fra Stortingets granskingskommisjon, Smith-kommisjonen, stått sentralt i kontrollkomiteens arbeid. Det var stor uenighet i Stortinget om man skulle oppnevne kommisjonen i det hele tatt, og det er derfor ikke overraskende at Arbeiderpartiet og SV bruker mye plass i innstillingen på å gjenta sin motstand mot oppnevnelsen og på å bagatellisere verdien av kommisjonens arbeid. Som Høyre-representant – ikke som saksordfører – er jeg sterkt fristet til å si at merknadene fra Arbeiderpartiet og SV har et visst preg av pliktøvelse. Det er i hvert fall et fremskritt når representanten Kristin Halvorsen i sin særmerknad «erkjenner at kommisjonens arbeid har vært viktig. Det har lagt død en rekke rykter, påstander, konspirasjonsteorier og bidrar således sterkt til å sette sluttstrek for en debatt som ikke så ut til å ta noen ende». Ja nettopp, har jeg lyst til å tilføye, for dette SV-sitatet er en sterk bekreftelse på at stortingsflertallet hadde vektige grunner for å oppnevne en granskingskommisjon. Det ble faktisk spesielt understreket: «Et viktig hensyn for å opprette en granskingskommisjon er også å få avkreftet spekulasjoner som det ikke er hold i.» Men den gang var altså SV og Arbeiderpartiet imot. Jeg er tilfreds med at de nå innrømmer at det var riktig å oppnevne kommisjonen. Selvsagt kan det hevdes at det ikke har kommet fram helt nye opplysninger eller fakta som man ikke hadde hørt før. Det er sikkert riktig, men samtidig er det ingen grunn til å undervurdere betydningen av at alle spørsmålene nå er vurdert av et bredt sammensatt, uavhengig organ, som ikke kan mistenkes for å ha noen interesse av å dreie konklusjonene i en eller annen retning. Derved har også de vurderinger og konklusjoner kontrollkomiteen har kommet fram til – og forhåpentligvis også Stortinget kommer fram til i dag – fått en langt større legitimitet i opinionen enn de ville ha hatt om man bare hadde truffet, kanskje de samme, konklusjoner på grunn av den forrige behandlingen i komiteen og de åpne høringene. Det er heller ingen overdrivelse å si at det hadde vært umulig for kontrollkomiteen å foreta en tilsvarende undersøkelse som den Smith-kommisjonen har foretatt, innenfor rimelige rammer av ressursbruk. Høyres konklusjon er at vi nå har fått den avklaring som vi ønsket da Stortinget oppnevnte en egen granskingskommisjon. La meg så vende tilbake til Riksrevisjonens rapport – jeg hadde nær sagt – sikkert til riksrevisors store glede. En samlet komite slutter seg til hovedkonklusjonene fra Riksrevisjonen, og en samlet komite understreker at den slutter seg til den kritikk som er fremkommet både fra Riksrevisjonen og Mydske-utvalget. I så måte kan det være nyttig å minne om den selvfølgelighet som tydeligvis ikke har vært så selvsagt i Samferdselsdepartementet, nemlig at det er en grunnleggende forutsetning i bedriftsøkonomiske lønnsomhetsberegninger at alle kostnader og inntekter som et prosjekt genererer, skal inkluderes. Ettertiden har dessverre på en grundig måte vist at Stortingets vedtak om utbygging av både hovedflyplassen og Gardermobanen basert på at prosjektene skulle være bedriftsøkonomisk lønnsomme og ikke representere en reell kostnad for staten, ikke holdt. En samlet komite er enig i at det ble presentert et for optimistisk bilde av den bedriftsøkonomiske lønnsomheten i Gardermoprosjektet. For hovedflyplassen kan Riksrevisjonen slå fast at alle kostnadselementer var tatt med da Stortinget fattet sitt vedtak i 1992. Men Riksrevisjonen kritiserer at en senere påløpt kostnad på 275 mill. kr, knyttet til å sikre finansieringen av hovedflyplassen, ikke var inkludert i prosjektets kostnadsside. Riksrevisjonen mener at Luftfartsverket hadde gjort et grundig arbeid med usikkerhetsanalysene. Det kan også være grunn til å understreke at selv om selve utbyggingen har fått bestått-karakter, så har Mydske-utvalget påpekt at det var svakheter knyttet til forholdet mellom utbygging og forberedelse av drift, og at innkjøringsproblemene høsten 1998 og vinteren 1999 viser at driftsoppgavene ikke var like godt ivaretatt som selve utbyggingen. Når det gjelder Gardermobanen, er Riksrevisjonens kritikk langt alvorligere. Her ble vesentlige kostnader knyttet til grunnerverv, moms og forsikringer ikke tatt med i lønnsomhetsberegningene. Komiteen er enig med Riksrevisjonen i at Stortinget ikke fikk et dekkende bilde av prosjektets usikkerhet verken i St.prp. nr. 90 for 1991-92 eller ved senere anledninger. Komiteen synes også det er kritikkverdig at Stortinget heller ikke fikk opplyst at usikkerheten var ulikt vurdert for Gardermobanen og hovedflyplassen, og at usikkerheten var håndtert langt mer grundig for hovedflyplassen enn for banen. Desto mer kritikkverdig blir dette når Stortinget heller ikke fikk seg presentert verken Referansegruppens eller Verifiseringsgruppens uttalelse om realismen i beregningene av togets andel av kollektivtrafikken. Komiteen er nemlig enig med Riksrevisjonen når den slår fast at siden Samferdselsdepartementet overfor Stortinget valgte å trekke fram Verifiseringsgruppens positive konklusjoner, så ville man tro at det også hadde vært naturlig å bringe til Stortingets kunnskap de kritiske innvendingene Verifiseringsgruppen vitterlig hadde. Kritikken fra Riksrevisjonen er også bekreftet fra både Tønne- og Mydske-utvalgene, både hva angår beslutningsgrunnlaget og gjennomføringen. I denne sammenheng vil jeg understreke Smith-kommisjonens viktigste konklusjon, nemlig at det ikke er brukt illegitime metoder i forbindelse med utredning, planlegging, prosjektering eller utbygging. Denne konklusjonen er det viktig å understreke, og den rettferdiggjør alene behovet for en egen granskningskommisjon. Det er vel også grunn til å tro at uten Smith-kommisjonens rapport ville flere myter om Gardermoprosjektet fått leve videre og gjerne blitt forsterket av usikkerheten, noe som igjen ville vært en fortsatt belastning for sentrale aktører i den mangeårige politiske kampen om hovedflyplassen. Flere sentrale aktører må tåle kritikk, men Smith-kommisjonen slår med bred penn fast at de brukte legitime metoder i en politisk kamp. Men Smith-kommisjonen har likevel kritiske merknader som viser at saksforberedelsen kunne vært bedre. Dette gjelder bl.a. sammenblanding av roller i forbindelse med værmålingene, det gjelder statsråd Opseths rolle hva angår Referansegruppen, tilgjengeligheten på Gardermoen og formidlingen til Stortinget om sikring av grunnvannet. Hovedformålet med Smith-kommisjonen var å få frem faktiske opplysninger som kunne ha betydning for å vurdere om ansvarlighetsloven var brutt, herunder om regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget ble oppfylt, slik det ble formulert i stortingsvedtaket den 4. april i fjor. For øvrig har komiteen ikke innvendinger mot at kommisjonen har gjort et visst utvalg av problemstillinger til gjenstand for nærmere ettersyn. Komiteen har forståelse for at med det omfattende mandatet og den begrensede tiden kommisjonen har hatt til disposisjon, har f.eks. hensynet til å unngå unødig dobbeltarbeid i seg selv begrenset omfanget av kommisjonens arbeid. Jeg tror det kan være nyttig å minne oss selv om at kommisjonens oppgave ikke var å felle en dom i den mangeårige striden om hvor hovedflyplassen skulle ha ligget – se det er et politisk spørsmål og har intet med ansvarlighetsloven å gjøre. Kommisjonen sier imidlertid selv at innenfor rammene av det som er politisk mulig eller ønskelig, må det kreves at den som vinner frem med sitt syn, ikke gjør bruk av metoder som er i strid med lovgivningen eller andre normer som forvaltningen og Stortinget må anses å være bundet av. Kommisjonen trekker også frem at ansvarlighetsloven og/eller opplysningsplikten kan være brutt, selv om resultatet av Stortingets behandling ville ha blitt den samme. Det er to sentrale krav som må være tilfredsstilt for at ansvarlighetsloven kan sies å være brutt på en slik måte at en statsråd kan stilles til straffeansvar. Det første er at det i tilstrekkelig grad kan bevises at de krav til adferd som loven stiller, objektivt sett er brutt. Det andre er at mulige lovbrudd har skjedd på en slik måte at lovens krav til subjektiv skyld, dvs. forsett, uaktsomhet osv., er brutt. I fall begge disse kravene er oppfylt, kommer straff på tale. Kommisjonens rapport er omfattende, men det er viktig å fremholde at den ikke har tatt standpunkt til om det er grunnlag for tiltale eller om tiltale bør tas ut. Kommisjonen legger til grunn for sin konklusjon at daværende samferdselsminister Lars Gunnar Lie våren 1990 unnlot å gi sine kollegaer i regjeringen sann og dekkende informasjon om at viktige argumenter av faglig karakter talte til fordel for å utrede et alternativ ved siden av Gardermoen og delt løsning. Her er det grunn til å minne om at straffeskyld foreligger først hvis både objektive feil og subjektiv skyld er bevist. Det er ikke tilstrekkelig å konstatere at f.eks. opplysningsplikten er brutt på en slik måte at det ville vært grunnlag for parlamentarisk reaksjon. Imidlertid anbefaler kommisjonen at det blir nærmere vurdert om det er grunnlag for å reise tiltale for riksrett, og om tiltale eventuelt bør tas ut. Kommisjonen har ikke tatt standpunkt til om Lars Gunnar Lie har gjort seg skyldig i straffbare forhold, og kommisjonen sier selv om sin vurdering om det objektivt sett faktisk foreligger brudd på statsrådens opplysningsplikt at deres konklusjon «selvsagt ikke er den endelige». Kommisjonen mener i en annen sammenheng at regjeringens opplysningsplikt overfor Stortinget objektivt sett må antas å være brutt gjennom mangelen på kommentar til Samferdselsdepartementets og Luftfartsverkets omformulering av et spørsmål fra samferdselskomiteen i Stortinget vedrørende «tilgjengelighet på Gardermoen». Det parlamentariske ansvaret hviler i første rekke på daværende statsråd Kjell Opseth, men kommisjonen understreker at det ikke er grunnlag for å hevde at statsråd Opseth kjente eller burde kjent til de forhold som gjør at opplysningsplikten objektivt sett kan sies å være brutt. Komiteens flertall – Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og SV – har for sin del konkludert med at flertallet ikke finner grunn til å gå videre med undersøkelse for å få større klarhet i om det for noen statsråd foreligger brudd på ansvarlighetsloven og/eller opplysningsplikten. Flertallet legger vekt på at statsråd Lie faktisk i R-notats form nevner de aktuelle alternativene, og det fremgår også at det var delte meninger innad i regjeringen om statsrådens forslag om ikke å åpne for utredning av andre alternativer. Med andre ord, flertallet i komiteen – Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og SV – har ikke behov for å vurdere om det er grunnlag for å gå videre med spørsmålet om å reise riksrettstiltale mot statsrådene Lie og Opseth. Flertallet mener å vite nok til å avvise et slikt forslag. Hensikten med en riksrettsforberedelse må jo være å bringe større klarhet i saken, men flertallet mener altså at de spørsmål det er nødvendig å få avklart, nå synes å være det. Komiteens mindretall – Fremskrittspartiet og representanten Vidar Kleppe – er imidlertid av en annen oppfatning, og mener det er grunnlag for å oppnevne en protokollkomite for å behandle spørsmålet om hvorvidt det skal reises tiltale overfor de tidligere statsrådene Lars Gunnar Lie, Kjell Opseth og Sissel Rønbeck. Med dette viser jeg også til merknadene i begge innstillingene og anbefaler Stortinget at Dokument nr. 18 for 2000-2001 og Dokument 3:10 for 1997-98 vedlegges protokollen.