Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2012-04-24:
Interpellanten tek opp situasjonen for norske bedrifter som investerer i framveksande økonomiar i land der det ofte vil vera manglande føreseielegheit ved det juridiske rammeverket og faktisk ein monaleg stor risiko med investeringa. Ministeren understreka at regjeringa er oppteken av å fremja norske investeringar i utlandet når dette også er sentralt for norske bedrifter si konkurranseevne, og når vi også veit at norske bedrifter i utlandet bidreg svært positivt til sosial og økonomisk utvikling i den typen land som er tema for denne interpellasjonen. Det er viktig for oss raud-grøne å bidra til at norske bedrifter møter opne og føreseielege rammevilkår. Det gjer vi m.a. i Verdas handelsorganisasjon – WTO – og gjennom frihandelsavtalar. Eg vil òg trekkja fram den flotte innsatsen som Innovasjon Norge gjer internasjonalt. Bilaterale avtalar om investeringsbeskyttelse, også kalla BITs, er interpellanten sitt hovudtema. Som mange har sagt her, har det vore ei svært vanskeleg sak sidan midten av 1990-talet, og fleire regjeringar har forsøkt å koma fram til ei balansert løysing. Årsaka til at det har vore vanskeleg, er avvegingar mellom investorar sin rett til og behov for vern og staten sin rett til å regulera på eige territorium. Tradisjonelt var nok dette ofte avtalar mellom industriland og utviklingsland. I dag er dei fleste land både kapitaleksporterande og importerande, og avtalane er nok meir reelt gjensidige. Interpellanten legg til grunn at BITs utgjer eit viktig verktøy for å sikra at norske bedrifter framleis skal investera i land med høg politisk risiko. Ministeren viste til at det i arbeidet med forslag til ein ny modellavtale vart gått gjennom ei rekkje studiar for å finna ut kva for effekt det faktisk har. Studiane var ikkje eintydige, men det er grunn til å hevda at avtalane ikkje har så stor betyding som tilhengarane tidlegare har sikta til når det gjeld å fremja investeringar. Ja, faktisk understrekar fleire bedrifter at eksistensen av ein bilateral investeringsbeskyttelsesavtale ikkje hadde vesentleg betyding når dei vurderte moglege land å investera i. Dette synest eg var interessant. Det er likevel lett å forstå at norske selskap vil sikra investeringane sine i utlandet, og i så måte kan nok BITs vera eit godt instrument. Men kva for konsekvensar kan det få for Noreg at utanlandske investorar nyttar slike avtalar mot oss, og kva for konsekvensar kan det få for det politiske handlingsrommet i utviklingsland og i overgangsøkonomiar? Eg vil òg trekkja fram NGO-ane, som generelt er negative til at det vert inngått investeringsavtalar. Ja, mange meinte òg at modellavtalen som vart føreslegen, gjekk for langt i å avgrensa u-landa sitt handlingsrom til fordel for investorane. Dette viser at verda ikkje er i svart-kvitt, og det er ikkje enkelt å finna eit lett grep å ta her. Eg vil understreka at dei tradisjonelle investeringsbeskyttelsesavtalane, BITs, har som formål å gje investor beskyttelse når investeringa er føreteken. Desse avtalane regulerer altså ikkje sjølve høvet til å investera i vertslandet. Det er òg verdt å merka seg at dei fleste nyare investeringsavtalane inneheld reglar som sikrar investor marknadstilgang. Eg synest det er bra at interpellanten tek opp temaet, men eg er av den oppfatninga at det kan vera klokt å avventa korleis EU sin nye avtale vil sjå ut, og det er viktig at vi ikkje utelukkar at Noreg i framtida vil inngå balanserte – eg gjentek balanserte – investeringsbeskyttelsesavtalar. Difor er eg veldig glad for ministeren sitt svar her i dag.