Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2008-05-08:
Det er en glede for meg å ta opp et tema som i svært stor grad opptar befolkningen i halve Norge. Dessverre får ikke temaet den oppmerksomheten det fortjener og har krav på, i kraft av at det omfatter en svært stor del av landet, kanskje fordi det angår en forholdsmessig liten del av befolkningen. På lang sikt, uavhengig av hvor godt eller dårlig årets landbruksoppgjør måtte bli, er en god og fornuftig utnyttelse av norske skoger, elver, fjell og natur- og utmarksressurser en viktig del av verdiskapingspotensialet i norske distriktskommuner. Derfor reiser jeg i dag denne interpellasjonen. La meg gjenta litt av teksten: «Den private eiendomsretten og muligheter for fortsatt næringsdrift i områder som blir omfattet av offentlige vernetiltak, er gjenstand for stadige konflikter og usikkerhet. Mange grunneiere opplever at med vernetiltak følger økonomiske tap og innskrenkede inntektsmuligheter.» Nettopp dette forholdet er en viktig bidragsyter til den manglende legitimiteten mange vern og verneprosesser oppleves å ha, mens økt tilrettelegging for verdiskaping i verneområder vil ha den effekt at det vil redusere motstanden mot vern og øke den lokale oppslutningen om vernet. Det er ikke vanskelig å slutte seg til at tilrettelegging av kommersiell bruk av vernede områder bør skje på bakgrunn av en forvaltningsplan. Slike planer bør imidlertid faktisk legge til rette for næringsutøvelse i de vernede områdene der det ikke åpenbart går på tvers av vernegrunnlaget. De bør også være godt forankret i lokaldemokratiet. Jeg er ikke overbevist om at grunneierne og lokaldemokratiet i nordre deler av Oppland er veldig imponert over den jobben som fra regjeringshold er gjort med forvaltningsplanen for Rondane, noe som sikkert også kan sies om vernet av Trillemarka. Det er også viktig å huske på at lokal kunnskap nok kan skaffes til veie gjennom at staten ansetter folk til høyfjellsområdene, men dette vil aldri kunne erstatte den lokale kunnskapen som utmarksbefolkningen har opparbeidet seg gjennom generasjoners bruk av utmarka. Jeg mener på denne bakgrunn at det også er naturvernhensyn som taler for at lokaldemokratiet må få større påvirkning på hvordan næringsvirksomhet skal kunne utøves i vernede områder. Dette gjelder altså ikke bare områder som er vernet i medhold av naturvernloven, som nasjonalparker, landskapsvernområder og naturreservat. Det gjelder også nasjonale laksefjorder, lakseelver, såkalte inngrepsfrie områder og i stadig større grad buffersoner, randsoner, influensområder osv. Før jeg går videre, har jeg lyst til å henlede oppmerksomheten på St.prp. nr. 65 for 2002-2003, hvor man finner den såkalte fjellteksten. Teksten er kanskje ikke så kjent for riksmedia, men for folk, grunneiere og lokalpolitikere i fjell- og utmarksområder i Norge har den blir holdt fram som en viktig premissleverandør for statens forvaltning av norsk høyfjellstopografi etter 2002. Det slås bl.a. fast: «Men det er plass til flere i fjellet, og det er ønskelig at flere får anledning til å oppleve fjellnaturen, både av hensyn til helse og velferd hos den enkelte, av hensyn til næringsutvikling i fjellbygdene og for å skape økt legitimitet for tiltak som er nødvendige for å ta vare på disse verdiene.» Statsråd Bjørnøy var imidlertid i spørretimen den 7. mars 2007 sjeldent uklar på hvorvidt fjellteksten i framtiden skulle legges til grunn for forvaltningen av norske høyfjellsområder. Dette kunne kanskje statsråd Solheim kommentere i sitt innlegg. Jeg mener at norske fjell- og utmarkskommuner fortjener å få vite om det er slik at fjellteksten har avgått ved en stille død i Miljøverndepartementet. Jeg har notert meg at dagens miljøvernminister under debatten om frivillig vern av Trillemarka mener at det ikke er utmarksbasert næringsdrift, men inntekter fra vern man skal leve av i Distrikts-Norge i framtiden. Jeg må jo si at jeg ikke helt har forstått hva som ligger i dette utsagnet, men jeg forventer å få klarhet i det i løpet av dagens interpellasjonsdebatt. Dersom det som legges i dette, er det Lars Peder Brekk i Nationen den 17. april kaller «skikkelig vernekompensasjon», er jeg spent på hvor høyt en slik kompensasjon må ligge for at det skal kunne bety at den kan erstatte framtidig fri benyttelse av de vernede områdene. En slik erstatning måtte nesten være basert på en årlig og nærmest evigvarende utbetaling. Men et alternativ, eller snarere et nødvendig supplement, til en slik erstatning er uansett å legge til rette for kommersiell bruk av de vernede områdene. Så til hva vi egentlig snakker om her: Jeg vil ta som eksempel de fjellområder der jeg for egen del er mest kjent, nemlig områdene rundt Sylan, Rondane og Dovre, i grensetraktene mellom Sør-Trøndelag, Oppland og Hedmark. I de fem kommunene i Nord-Gudbrandsdalen er 56 pst. av det totale arealet vernet i medhold av naturvernloven. I kommunene Dovre, Skjåk og Lesja er mer enn 70 pst. av arealet vernet, likeens i Røros. Det er innlysende at slike forhold gjør tilrettelegging for næringsdrift også i de vernede områdene til en grunnleggende og absolutt nødvendighet for fortsatt bosetting i området. Hyttebygging i områdene utenfor og kanskje i noen grad også i verneområdene må være en viktig del av en slik tilrettelegging. For å underbygge det viser jeg til den kåringen Dagens Næringsliv og Dun & Bradstreet hvert år gjennomfører, hvor de kårer de mest suksessrike og vekstkraftige bedriftene i de enkelte fylkene. I Oppland og Hedmark, som er fylker med lav gjennomsnittsinntekt, viser kåringen for alle de siste årene at de har vært sterkt preget av nettopp turistorienterte bedrifter generelt og selskaper som driver med bygging av hytter spesielt. En gjennomgang av Dagens Næringslivs dekning av gasellebedriftene fra oktober 2007 avslører imidlertid at mange av bedriftslederne peker på at hyttebygging og satsing på andre turistrelaterte næringer henger nært sammen og er gjensidig avhengige av hverandre. Et eksempel på en slik bedrift er Hummelfjell i Os kommune i Hedmark, på grensen til Sør-Trøndelag, hvor det satses på oppbygging av et familieanlegg i fjellet, med hyttelandsby i tilknytning til alpinanlegget. Samtidig bygger selskapet hytter i andre områder i fjellregionen. I tillegg til at selskapet selv holder folk i jobb, økte også omsetningen for de lokale trelasthandlene med 20 pst. fra 2006 til 2007 og er antatt å stige like mye i 2008. Om hytter står det følgende i fjellteksten: «For mange nordmenn er utøvelse av friluftsliv og tilgang til naturopplevelser den viktigste grunnen til å eie en hytte. Hytteliv er et positivt velferdsgode som er dypt forankret i den norske folkesjelen. Det er også et godt grunnlag for å få folk til å bli glad i naturen, og dermed øke bevisstheten om og viljen til å støtte tiltak for å bevare viktige natur- og kulturminneverdier.» Til tross for denne kunnskapen kan det ofte virke som om Regjeringen er mer opptatt av å hindre hyttebygging i fjellområdene enn av å legge til rette for slik utbygging. I Bjorli-Lesja vintersportssted, som ligger i Lesja kommune og utenfor nasjonalparkarealet, er det ønske om å bygge hytter. I dette tilfellet legger imidlertid staten til grunn at influensområdet for villreinen strekker seg helt ned til riksveien, slik at enhver utbygging blir umuliggjort. I Rondane presterer staten ved fylkesmannen, under behandlingen av forvaltningsplanen, i utgangspunktet å foreslå at kjøring av skiløyper skal starte først den 20. januar. Når man vet at dette er et område som er godt besøkt allerede i god tid før jul, blir dette noe meningsløst. Fylkesmannen foreslår også å forby organiserte turer i nasjonalparken. Det er mildt sagt uforståelig, men det åpner også for noen interessante problemstillinger. Betyr dette f.eks. at den lokale speidergruppa ikke skal få gå på tur sammen, men må gå hver for seg? I så fall ville jo et slikt forbud ikke være i tråd med allemannsretten. Det mest paradoksale med denne forvaltningsplanen er at det er fylkesmannen som lager forslaget til plan. Dette sender han som fylkesmann - som er statens mann - så på høring til lokale folkevalgte i kommuner og regionråd, for så i neste omgang å sende sitt endelige forslag til endelig avgjørelse i direktoratet i Trondheim. Dette kan jo i seg selv gjøre det lite motiverende for grunneiere og lokalpolitikere å jobbe med å legge til rette for verdiskaping i tilknytning til verneområdene. Et siste eksempel på hvordan praksisen er ute i kommunene, skal jeg hente fra Galdhøpiggen Sommerskisenter, som utgjør en viktig del av sommerturismen i Lom kommune. Der har fylkesmannen bl.a. nektet flytting av skitrekket noen få hundre meter, på bakgrunn av at det ligger i buffersonen til nasjonalparken. Behandlingstiden har så langt vært to år - med andre ord to delvis spolerte sesonger. Dette illustrerer et viktig generelt problem. I de vedtatte verneområdene må det jo selvfølgelig settes særlige vilkår for næringsdrift. Dette bør helst og i størst mulig grad skje gjennom kommunale beslutninger. Men når staten, ved fylkesmannen og direktoratet, i stadig større grad opererer med buffersoner, randsoner, influensområder og hva det nå kalles, er det etter min oppfatning et demokratisk problem. Legger man til grunn at mange kommuner har en svært høy andel vernede områder - enkelte så mye som 85 pst. - vil en buffersone på flere kilometer være fullstendig ødeleggende for lokal arealforvaltning. Dette vil jeg på det sterkeste oppfordre miljøvernministeren til å rydde opp i. Dersom det i løpet av en slik prosess skulle være strengt nødvendig å utvide enkelte nasjonalparkgrenser gjennom demokratiske vedtak, skal jeg være med på en dialog om dette. Men byråkratisk snikvern som legger hindringer i veien for næringsutvikling, kan vi ikke være bekjent av i en rettsstat. Så har jeg lyst til å avslutte med en filosofisk betraktning. Grunnen til at storsamfunnet har funnet ut at disse områdene skal vernes, er nettopp at de som bor der fra før, på en utmerket måte har ivaretatt naturen i kommunene sine. Takken de får, er at næringsdrift blir vanskeliggjort eller umuliggjort, og at makten til forvaltning av arealene blir flyttet til Oslo. Til sammenlikning er 5 pst. av naturen og kulturlandskapet i Oslo og Akershus funnet å være i så god stand at de har blitt vernet. Da må jeg innrømme at jeg har litt vanskelig for å se logikken i at forvaltningen av Loms og Skjåks utmarksområder blir flyttet til Oslo. Avslutningsvis vil jeg sitere mitt spørsmål: «Hvilke tiltak vil statsråden foreslå for å sørge for at det fortsatt skal være mulig med næringsdrift i områder rammet av offentlige vernetiltak?»