Inge Lønning (Høyre), 2007-12-10:
Norge befinner seg på verdenstoppen, konstaterte forrige taler. Ja, hvis jeg hørte riktig, gikk han enda et lite skritt videre og sa «på toppen av verdenstoppen» – og da begynner det å bli høyt. Problemet med den type sammenligninger er selvfølgelig det store spørsmålet: Hva er det vi sammenligner? Det kan det være grunn til å stanse ved når man har den årlige budsjettdebatt, hvor alle tall øker fra år til år. Hva er det egentlig vi er i stand til å sammenligne? Jo, det vi er i stand til å sammenligne, er tallstørrelser, og de tallstørrelsene dreier seg om hvor store materielle ressurser vi pumper inn i helsevesenet. Da er det riktig at Norge ligger på verdenstoppen når det gjelder ressursbruk i forhold til befolkningens størrelse. Vi ligger ikke bare på verdenstoppen, men vi skiller oss også ganske klart ut fra våre nærmeste naboland, som i de fleste henseender har samme samfunnsform som Norge har. Jeg tenker på våre nordiske naboer. Når det gjelder f.eks. spørsmålet om legedekning, antall legeårsverk i forhold til befolkningens størrelse, ligger Norge desidert på topp. Men jeg vil advare mot den kortslutning at det betyr at helsetilstanden er bedre, eller at helsetilbudet kvalitativt sett er bedre, for det vet vi ingenting om. Politikk er noe mer enn en konkurranse om hvem som kan bruke mest penger, eller hvem som kan foreslå å bruke mest penger. Hadde det vært så enkelt, hadde politikk vært en oversiktlig geskjeft. Det dreier seg jo ikke primært om hvor mye man putter inn, men om hvor mye man får ut. Den store utfordring i Norge både på helsesektoren, skolesektoren og de fleste andre sektorer, er at det kan se ut til å være et iøynefallende misforhold mellom de pengene vi pumper inn, og de resultatene vi klarer å få ut. Det kan se ut som om det er for mye av ressursene som går med til å drive systemene, til å administrere dem og organisere dem, og for lite som kommer ut i form av målbar kvalitet for brukerne. Det er jo det siste som er det avgjørende kvalitetskjennetegn. Vi behandlet for kort tid siden her i salen Riksrevisjonens gjennomgang av ett bestemt område innenfor psykiatrien, nemlig barne- og ungdomspsykiatrien. Den gjennomgangen var uhyre interessant og lærerik, og litt forenklet kan man vel si at den viste at vi vet nesten ingenting om kvaliteten på de tjenestene som ytes. Kunnskapsgrunnlaget er rett og slett ikke til stede når det gjelder å evaluere hva vi får igjen for de ressursene vi putter inn. Det er den virkelig store utfordring for alle politiske partier når det gjelder fremtidens helsepolitikk: å sørge for at vi får et langt bedre kunnskapsgrunnlag når det gjelder resultatsiden – ikke hvor mye penger vi pumper inn på de forskjellige nivå, men hva vi får ut i form av målbart gode resultater for brukerne. La meg bare reise noen grunnleggende spørsmål. Jeg la merke til at representanten Bøhler reiste spørsmålet om vi har et finansieringssystem som er hensiktsmessig. Det er et viktig spørsmål, og jeg er enig i at det bør vi bruke mer krefter på å finne ut av. Men det kan spesifiseres: Aner vi noe om det er et riktig forhold mellom den andelen av de totale ressursene som vi bruker på førstelinjetjenesten – primærhelsetjenesten – og den andelen vi bruker på spesialisthelsetjenesten? Det er nesten alltid spesialisthelsetjenesten som tiltrekker seg den store oppmerksomhet når vi behandler statsbudsjettet hvert år. Men tross alt, den viktigste del av helsetjenesten foregår ikke i sykehusene, den foregår i primærhelsetjenesten. Vi vet pr. i dag fint lite om hvorvidt vi burde flytte en større del av de totale ressursene fra spesialisthelsetjenesten til primærhelsetjenesten, men det kan være mye som tyder på at vi burde det. Aner vi noe om omfanget av feilbehandling, fra rene uhell til mer alvorlige feil? Og aner vi noe om hvor mye unødvendige ressurser det binder opp? Svaret er nei. Det eneste vi har, er helt generelle estimater som er basert på undersøkelser fra andre land. Har vi et helsesystem som virker etterspørselsskapende mer enn det virker egentlig kurerende og helbredende og forebyggende? Det grunnleggende holdningsproblem med tanke på fremtiden i et samfunn som ligger på toppen av verdenstoppen, er hvorledes vi kommer bort fra den innstilling som tror at helsetjenester er det høyeste gode, og at jo mer man kan forbruke av dem, desto bedre blir livet – altså hvordan vi kan få snudd det til den motsatte holdning, nemlig at det optimale liv er et liv hvor man ser en jordmor ved inngangen og en prest ved utgangen og for øvrig klarer seg uten profesjonell hjelp hele veien. Det er jo ikke helsetjenesten som er et gode. Det er helsen som er et gode. Helsetjenesten er, litt tilspisset sagt, et nødvendig onde for å hjelpe folk til å få del i det som er et gode, nemlig god helse. Det interessante ved årets budsjettinnstilling er at opposisjonen i nær sagt alle hovedprofileringsspørsmål er samlet og etterlyser helt klart en sterkere profilering innenfor det totale budsjett i retning av hovedfeltet habilitering–rehabilitering. Det gjorde komiteen i fjor også i en enstemmig merknad, men det har satt relativt lite spor i Regjeringens budsjettforslag i år. Det er ingen markert prioritering av rehabiliteringsfeltet, og den såkalte opptrappingsplanen for rehabilitering er – det sier absolutt alle brukerorganisasjonene – en betydelig skuffelse i forhold til det man hadde forventet. Når det gjelder innsatsen innenfor rusfeltet, og særlig kombinasjonen psykiatri–rus, som er årsaken til den absolutt mest utsatte og sårbare gruppen i hele velstandssamfunnet, er det ganske oppsiktsvekkende, som jeg siterte i replikkordvekslingen med Jan Bøhler, at lederen for den største behandlingsinstitusjonen på området karakteriserer årets budsjettforslag som det nest svakeste noen regjering har lagt frem. Det svakeste var det den samme regjering la frem i fjor. Vi hadde en helseminister i forrige periode som profilerte meget sterkt et ønske om å snu ressursstrømmen i helsevesenet aldri så lite bort fra den velstående middelklasse – nå snakker jeg om middelklasse i helseforstand og ikke nødvendigvis i pengeforstand – og i retning av de svake og utsatte gruppene. I den anledning brukte han en retorikk som gikk ut på at de som sitter nederst ved bordet, omsider må bli flyttet litt høyere opp, få litt mer av oppmerksomheten og få en litt større andel av ressursene for å kunne få en levelig tilværelse fra dag til dag. Det er merkelig at en rød-grønn regjering, som i sin regjeringserklæring bruker ganske sterke ord nettopp om omfordeling til fordel for de svakeste, innenfor helsepolitikken viser så liten vilje og så liten evne til å få til nettopp den omtalte omfordeling til beste for de aller svakeste. Høyres alternative budsjett har den samme profil som vårt alternative budsjett hadde i fjor. Økningen utover Regjeringens budsjettforslag på til sammen 550 mill. kr dreier seg primært om rehabilitering, og innenfor rehabiliteringsfeltet ganske særlig de svakeste, nemlig rusmisbrukerne og tiltak til beste for dem. Og så har vi til sist foreslått å bruke 100 mill. kr utover budsjettforslaget til å løfte kompetansen innenfor eldreomsorgen.