Inge Lønning (Høyre), 2004-10-26:
Siden vi har fått et villet sidespor lagt inn i denne debatten, nokså omhyggelig timet, finner jeg grunn til å minne om en del elementære forhold som gjelder kommunikasjonen mellom storting og regjering. Vi har fri adgang for alle 165 representanter i Stortinget til å stille skriftlige spørsmål, til å stille muntlige spørsmål i den vanlige spørretimen og til å reise interpellasjoner om en hvilken som helst sak. Alt dette skjer i full offentlighet. Det er ingen mindre grad av offentlighet knyttet til skriftlige spørsmål enn til andre spørsmålsformer i Stortinget. Det er til enhver tid den som stiller spørsmålet, eller det partiet som reiser en sak, som må ta ansvaret for å videreføre den hvis man ikke er tilfreds med det svaret man får. Da har man en hel rekke muligheter for å gjøre det. Det blir rimelig spesielt når man etter 1 1/2 års betenkningstid kommer på at man har forsømt seg når det gjelder å forfølge den saken man reiste, og vil forsøke å tillegge Regjeringen ansvaret for at man har forsømt seg i den sammenheng. Hvorfor har en debatt som egentlig er av rutinemessig karakter, nemlig årsmeldingen om samarbeidet i NATO, blitt en så vidt bred politisk debatt som det har blitt i dag? Noen, særlig representanten Arnstad fra Senterpartiet, har forundret seg over det og sagt at det er veldig spesielt. Ja, det er kanskje det, men det har jo skjedd noe fra sist gang vi behandlet en årsmelding på dette punkt, nemlig at vi for første gang i norsk historie står overfor den reelle politiske mulighet at Norges forhold til NATO skal ivaretas i regjering av det partiet som fra skapelsen av har definert seg selv med én overordnet målsetting, nemlig å få Norge ut av NATO. Vi har hatt en rekke utenriksministre i en rekke regjeringer i Norge som har vært varme tilhengere av norsk EU-medlemskap, men som har vært nødt til å forvalte norsk politikk i forhold til EU ut fra det faktum at det ikke har vært mulig å få til. Det gjelder ikke bare vår nåværende utenriksminister. Det gjelder vår nåværende leder i utenrikskomiteen, og det gjelder praktisk talt alle de utenriksministre vi har hatt. Men det er en logisk kollbøtte – i beste fall – når man fremstiller det som om det ville være en parallell til en situasjon hvor vi eventuelt skulle ha en utenriksminister som skulle ha det daglige ansvaret for Norges forhold til NATO-alliansen, og som selv har som overordnet mål å avvikle NATO-alliansen eller i hvert fall å melde Norge ut av NATO-alliansen. Derfor fant jeg det nødvendig ved innledningen til dette ordskiftet å stille det spørsmålet, siden det såkalte flertallsalternativet som avtegner seg mot valget, selv har invitert til denne debatten ved offentlig å diskutere hvem som skal ha ansvaret for hvilke deler av politikken i en eventuell samarbeidsregjering. Kan det tenkes at vi vil oppleve den situasjonen at vi vil få en utenriksminister som representerer et parti som har som overordnet målsetting å avvikle NATO, subsidiært å melde Norge ut av NATO? Jeg har ikke fått noe svar på det i denne debatten, og jeg vil be om at de som fører disse samtalene videre, offentlig eller på bakrommet, blir enige seg imellom og kommer tilbake med et rimelig klart svar. Det synes jeg norske velgere har krav på.