Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-26:
Loven gir kvinnen lovfestet rett til selvbestemt abort innen utgangen av 12. svangerskapsuke. Det er også SV enig i, slik Ballo har gitt uttrykk for her fra talerstolen. Så vidt jeg har oppfattet, er også SV i utgangspunktet enig i det graderte fostervernet som ligger som utgangspunkt for loven – til tross for Ballos siste svarreplikk. Jeg har også oppfattet at det er uenighet i SV om den konkrete saken som blir behandlet her – og det får vi vel se nærmere når den kommer tilbake til Stortinget – tatt i betraktning at Ågot Valle både har gitt uttrykk for andre synspunkter til media og er medforslagsstiller til Dokument nr. 8-forslaget. Grensen på tolv uker har vært angrepet fra begge kanter, jeg tror det også er riktig å understreke, men Stortinget har ved alle korsveier vedtatt å holde fast ved den, både av medisinske, etiske og sosiale årsaker. Da en gruppe i Helsetilsynet våren 1998 la fram forslag til retningslinjer for behandling av abortmateriale, vakte forslaget sterke politiske reaksjoner, som det er blitt sagt her tidligere. Forslaget innebar nemlig en sidestilling av abortmateriale fra tidlig provoserte aborter og fostre fra senaborter og dødfødte. Forslaget gikk den gang bl.a. ut på å sette alt abortmateriale og fostervev i minnelunder. Gruppens forslag tenderte dessuten til det makabre når den foreslo at «ved tvil om det foreligger foster, eller der diagnosen er usikker, må vev først undersøkes for å fastslå at det foreligger en abort, før disse retningslinjer kommer til anvendelse» I høstens budsjettproposisjon foreslår helseministeren retningslinjer der kvinnen selv skal velge hvordan fosteret eller fostermaterialet skal håndteres. Forslaget innebærer fortsatt at abortmateriale før 12. uke skal kunne settes i minnelund. Etter vår oppfatning er begge disse forslagene i strid med og inkonsistent i forhold til loven. Vi mener at de juridiske og politiske premissene for behandling av abortmateriale må være nettopp loven om selvbestemt abort. Å gravlegge alt abortmateriale uansett tidspunkt i svangerskapet vil være en unødig belastning for kvinner som tar det tunge valget å be om svangerskapsavbrytelse innenfor lovens rammer. Dersom et sykehus spør en kvinne som skal ta provosert abort, om hun vil sette det materiale som tas ut, ned i en minnelund på en kirkegård – jeg vil gjenta det jeg sa i en replikk – da indikerer faktisk det sykehuset at det er drap hun foretar, at hun tar liv. Selve minnelundens eksistens med abortmateriale fra før tolvte uke vil kunne gi kvinnene skyldfølelse, angst og anger. Hvis det er intensjonen, forstår jeg også hvorfor dette i det hele tatt er til debatt. Vi bør, når vi forholder oss til den norske abortloven, for lengst ha passert akkurat det stadiet. At forslagene – både det første og det reviderte – er uhygieniske og ikke praktisk gjennomførbare uten omorganiseringer eller ekstra ressurser, gjør denne saken enda mer meningsløs med dagens utfordringer i helsesektoren. Stortinget stemte i forrige periode ned et grunnlovsforslag om retten til liv fra unnfangelse av – fordi det brøt med loven om selvbestemt abort, og fordi det er en umulighet. Hva med tidlige spontanaborter? De skjer hjemme. Hva med abortpillen? Hva med svangerskap utenfor livmoren? Hva med spiral som prevensjonsmetode? Spiralen hindrer som kjent ikke befruktning. Når det går galt sent i et svangerskap, eller en kvinne etter en tung avgjørelse tar en senabort på grunn av feil ved fosteret, mener vi alle sammen – i hvert fall alle unntatt SV – at vi bør gi både henne og fosteret den respekt de har krav på, og tilby gravlegging av fosteret. Men la oss legge lovens rammer til grunn og sette grensen på tolv uker. Det er det eneste logiske og juridisk holdbare forslaget i denne saken. På den bakgrunn ber Stortinget i dag om å få forslaget til retningslinjer for behandling av abortmateriale oversendt til Stortinget.