Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2019-04-29:
I 2018 eksporterte Norge sjømat for 99 mrd. kr. I løpet av de siste ti årene har verdien av norsk sjømateksport økt med 122 pst. I samme periode har verdien av sjømateksporten fra havbruk økt kraftig. Eksport av laks sto for 68 av de totalt 99 milliardene med sjømateksport i fjor. Havbruksnæringen er blitt en av våre viktigste eksportnæringer. Vi trenger økte eksportinntekter for å opprettholde velferdssamfunnet. Å sikre verdens økende befolkning tilgang til proteinrik mat er en av våre største globale utfordringer. Klimautfordringene betyr at maten må produseres mer bærekraftig. Norge har potensial til å bli globalt ledende på sunn og klimavennlig matproduksjon fra havet. Skal vi lykkes med å møte utfordringene, må vi forene bærekraft og konkurransekraft. Norge har utviklet et av de beste forvaltningssystemer for villfisk, men når det gjelder havbruk, har vi store forbedringspotensialer. Vi må utvikle en kunnskapsbasert forvaltning basert på miljøhensyn, fiskehelse og økonomisk bærekraft. Næringen trenger forutsigbarhet og et moderne rammeverk med faglig autoritet som kan ta de nødvendige avveiningene for å tilrettelegge for en bærekraftig vekst. For å få fram utfordringene har jeg valgt å bruke noe tid på å beskrive hvor komplisert og kompleks dagens forvaltning er. Havbruksproduksjonen er sammensatt og involverer derfor mange interesser, men poenget er hvordan vi organiserer forvaltningen slik at den blir mest mulig hensiktsmessig og ikke fragmentert som i dag. Dagens forvaltningsstruktur involverer tre forvaltningsnivåer: kommune, fylkeskommune og stat. Næringen må forholde seg til fem sektormyndigheter: Kystverket, Mattilsynet, Fiskeridirektoratet, Miljødirektoratet og NVE. Det er seks departement med ansvar for ni ulike lover med tilhørende forskrifter: akvakulturloven, matloven, dyrevelferdsloven, naturmangfoldloven, friluftsloven, forurensningsloven, vannressursloven, plan- og bygningsloven og havne- og farvannsloven. I tillegg er sektormyndighetene delt inn i regioner med ulik praktisering av regelverket. Det gjelder også for fylkesmenn og i ulike fylkeskommuner. Vilkårene på selskapsnivå blir gitt av Fiskeridirektoratet, mens på lokalitetsnivå vil ulike sektormyndigheter i tillegg stille krav. Søknader om lokalitetstillatelse rettes til fylkeskommunen, som sender videre til ulike sektormyndigheter for vurdering. Mattilsynet avgjør søknaden etter matloven, Kystverket etter havne- og farvannsloven og Fylkesmannens miljøavdeling etter forurensningsloven. Videre gir Fylkesmannens miljøavdeling uttalelse om anleggets plassering med hensyn til naturvern, sårbar natur, biologisk mangfold, friluftsliv samt fiske- og villfiskinteresser. Fiskeridirektoratet uttaler seg om marine fiskeinteresser og NVE ved inngrep i ferskvann etter vannressursloven. Kommunen vurderer søknaden opp mot sin arealplan. Dagens forvaltning er en komplisert modell, med mange sektormyndigheter og tidkrevende prosesser både for næring og for det offentlige. Den enkelte sektormyndighet har ofte vetorett. Fravær av faglig koordinering gjør at sektormyndighetene opererer ut fra egne agendaer og i enkelte tilfeller direkte motarbeider hverandre og tar seg til rette med å stille krav som ikke støtter opp under ønsket om å utvikle en ny framtidsrettet næring. Modellen er også utfordret ved at myndigheter utfordrer sine egne grenser. Et eksempel er miljøkrav fra enkelte kommuner. Etter loven skal kommunen avgjøre hvor det kan drives havbruk, mens det er Fylkesmannen, Fiskeridirektoratet og Mattilsynet som skal håndheve ulike deler av miljøregelverket. Nå ser man eksempler på at flere kommuner, bl.a. Alta, Tromsø og Osterøy, stiller egne miljøkrav til havbruksnæringen. Det er viktig at det stilles strenge miljøkrav. Men det må være likhet og klarhet i hvilken myndighet som skal bestemme og håndheve miljøkravene, slik at både kravene og summen av kravene blir fornuftige. Denne fragmenterte forvaltningen speiler ikke formålsparagrafen i akvakulturloven, der det heter: «Loven skal fremme akvakulturnæringens lønnsomhet og konkurransekraft innenfor rammene av en bærekraftig utvikling, og bidra til verdiskaping på kysten.» Skal vi lykkes i å utvikle en bærekraftig havbruksnæring, med robuste lokaliteter basert på tilgjengelig kunnskap om miljø og fiskehelse, må vi forenkle myndighetsstrukturen og styrke fagligheten i forvaltningen. Det er også behov for å rydde opp i gamle tillatelser. Gjennom årene er det av politiske grunner gitt en rekke ulike særtillatelser, som utviklingstillatelser, visningstillatelser, forskningstillatelser, undervisningstillatelser, såkalte grønne tillatelser samt tillatelser til stamfisk og slaktemerd. Miljøhensyn kom inn som særlig hensyn fra 2003, men først i 2013 ble det et sentralt tildelingskriterium der formålet var å teste ut teknologiske og driftsmessige løsninger for å redusere lus og rømming. I 2009 ble fem tillatelser øremerket økologisk produksjon, og på Vestlandet var fiskehelse et kriterium med formål å redusere risiko for PD. Det har vært stilt krav til bearbeidingsgrad, krav om å ha trainee eller lærlinger, krav til størrelse på virksomheten og geografi. Dagens system der tillatelser er gitt over tid med svært ulike vilkårsbestemmelser på både selskapsnivå og den enkelte lokalitet, gjør det svært utfordrende å sikre et effektivt tilsyn. Hver lokalitet kan ha et sett av ulike vilkår. Kanskje i frykt for søksmål har myndighetene i liten grad fulgt opp om vilkårene er blitt gjennomført, og om de har hatt ønsket effekt. Flere tillatelser har vært tildelt etter konkurranse, og noen kan ha latt være å søke fordi de har ment at vilkårene ikke var faglig forsvarlige eller realistiske, slik som tillatelsen for oppdrett av genmanipulert laks. Resultatet er at noen kan ha fått tildelt et begrenset gode på bekostning av andre. Med dagens laksepriser representerer det store økonomiske verdier. Det må ryddes opp i gamle tillatelser for å sikre et effektivt tilsyn og for å kunne gi fornuftige rammevilkår for bærekraftig produksjon i vår felles allmenning. Men det blir utfordrende å rydde opp. Skal staten trekke tilbake tillatelsene der vilkårene ikke er gjennomført, kreve økonomiske mellomlegg opp mot prisen på en kommersiell tillatelse, eller skal man sette strek og innføre en form for amnesti? Det er behov for en overordnet gjennomgang av tildelingsvilkårene og ikke minst hvordan man skal følge opp driften av anleggene. Det må utvikles en struktur for driftsansvar. På grunn av knapphet på volum har tillatelser og lokaliteter fått mest oppmerksomhet den siste tiden, mens det er driftsvilkårene, som transport, PD-forskrift, akvakulturloven osv. som styrer hvordan næringen kan drive bærekraftig, som bør få økt oppmerksomhet framover. Kunnskapsgrunnlaget for forvaltningen må bli bedre. Eksisterende kunnskap bør samles, samtidig som det trengs mer analyser og forskning for å få bedre kunnskap om sammenheng og årsak. Det er behov for en mer enhetlig og overordnet myndighet basert på eksisterende kunnskap som sørger for at miljøforvaltning, Mattilsynet og Fiskeridirektoratet spiller på lag. Det må etableres en mer enhetlig forvaltning, med faglig tyngde og integritet, som er i stand til å vekte de ulike interessene. Målet må være å gi næringen rammevilkår for å etablere mer robuste lokalitetsstrukturer som hensyntar både sykdom, lus og miljøavtrykk. Sjøfartsdirektoratet kan være en modell. De har vist at de klarer å ta ansvar for helheten samtidig som de forholder seg til ulike sektormyndigheter og forvaltningsnivå. Det er også viktig å presisere at næringen ikke må tro at en enhetlig forvaltning vil gjøre det enklere å slippe unna med utslipp, lus, dårlig fiskevelferd eller rømming. Målet er å få en enhetlig forvaltning som kan operere med faglig tyngde, både overfor næringen og utad. Havbruksnæringen er en nasjonal næring med stort vekstpotensial, men den er avhengig av et framtidsrettet, kunnskapsbasert rammeverk for å lykkes. Spørsmålet er: Vil statsråden ta initiativ til å rydde opp i særtillatelsene og sikre en enhetlig forvaltning av havbruksnæringen ved at en statlig instans med faglig tyngde og integritet får koordineringsansvaret?