Erna Solberg (Høyre), 2004-06-08:
Bakgrunnen for den stortingsmeldingen vi har til behandling nå, er først og fremst min opplevelse av hvordan utlendingsfeltet fungerer, og at det var et behov for å korrigere kursen for den reformen som ble gjennomført av styringsområdene og styringen innenfor utlendingsfeltet. Jeg synes det er litt paradoksalt å oppleve at de som er minst villige av de politiske partier til å gi effektive styringsinstrumenter, også hvis jeg samler bunkene av skriftlige spørsmål om enkeltsaker som gjøres om til prinsipper, nok representerer dem som har stått for de største bunkene i en slik sammenheng, og som gjerne i medieoppslag ønsker å ansvarliggjøre statsråden for saker som man mener har store prinsipielle sider, men hvor det i en rekke av dem ville vært helt umulig å tenke seg at man kunne forskriftsregulert og fått andre resultater. Det er ikke fordi jeg synes det er ubehagelig å stå til ansvar for saker eller annet i den sammenhengen, som er viktig, men det er faktisk slik at på utlendingsfeltet har vi den minste politiske styringen av noen uavhengige klageorganer og annet som eksisterer innenfor norsk offentlig forvaltning. Det pares altså med det lovverket som har størst skjønnsrom. Jeg må si at styringsmessig henger ikke de to tingene sammen. Når man på toppen av det hele gjør dette til et meget stort politisk diskusjonstema i dette landet, blir det en ganske vanskelig situasjon. Jeg tror også at velgerne har store problemer med å skjønne at man på den ene siden har påtatt seg rollen å være i opposisjon til alt som skjer, og på den andre siden på en måte har flyttet mesteparten av ansvaret vekk fra å kunne finne løsninger. Jeg er enig i at det er større rom for å skrive forskrifter enn det vi har brukt, men ikke i forhold til en rekke saker hvor forskrifter aldri ville være et mulig virkemiddel. Forskrifter kan man bruke når man skal klargjøre prinsipper og områder. Jeg tenker ikke da først og fremst på asylområdet, som jo utledes av våre internasjonale konvensjoner og forpliktelser, men f.eks. på den store mengden oppholdssaker vi har i utlendingsforvaltningen, der det av og til kan være at regelverket ikke må tolkes så firkantet, og at det må kunne gjøres en rask endring, fordi man ser at regelverket blir for firkantet. Da er det ikke bare forskriftsregulert, men det er ganske mange småting, f.eks. knyttet til arbeidstillatelser, skoleopphold og den typen spørsmål, hvor det også blir oppfattet som urimelig at vi ikke kan gjøre noe med det uten å ha en prosess som krever en forskrift som skal på høring. Men så er det noen viktige, store prinsipper som, selv om vi får denne adgangen, selvfølgelig bør forskriftsreguleres. Ett av dem er spørsmålene knyttet til begrepet «sterke menneskelige hensyn». Men spørsmålet om dette med sterke menneskelige hensyn har jeg svart på flere ganger fra denne talerstolen i løpet av denne perioden. Vi gav i mandat til Utlendingslovutvalget å gå igjennom spørsmålene knyttet til begrepet «sterke menneskelige hensyn». Vi venter på uredningen fra Utlendingslovutvalget, som dessverre er forsinket, for å ha et grunnlag for også å kunne se om det juridisk sett, i lovtekst, skal gjøres noe med det, eller om det forskriftsmessig må reguleres på en annen måte. Det er vi altså klar over. Men det er også lange prosesser nettopp for å definere en del av disse tunge, vanskelige begrepene. Men det vil vi komme tilbake til. Jeg har lyst til å understreke at jeg er glad for at vi i hovedtrekk får gjennomslag for dette. Jeg tror ikke meldingen primært speiler de standpunktene Høyre hadde ved forrige behandling, men den er et forsøk på å justere kursen noe, slik at vi får et bedre grep. Komiteen tar opp spørsmålet om å legge UNHCRs anbefalinger til grunn. Til det vil jeg si at vi legger stor vekt på UNCHRs vurderinger i mange saker, særlig i saker knyttet til beskyttelsesbehovet. Men jeg må presisere at UNHCR kommer med mange rapporter og spørsmål som ikke dreier seg om beskyttelsesbehov. Det dreier seg stort sett om to forskjellige ting. Det ene er beskyttelsesbehov, og det andre er kapasitetshensyn. Her har vi en annen politisk holdning enn UNHCR til spørsmålet om vi skal vente til alle flyktningene i nærområdet først har kommet seg hjem, og så skal vi komme med dem som har kommet enda lenger vekk. Hvorfor har vi en annen holdning til den kapasitetsbiten? Jo, fordi det er da vi får den lange ventetiden, som vi oppfatter som et problem, fordi søkerne delvis er integrert i det norske samfunnet før de skal returneres. Og det er da vi oppdager en sekundærbevegelse i verden, nemlig at når nærområdene tømmes, flytter en del av dem, fordi de ikke vil hjem, og søker asyl i de andre landene. Derfor har vi hele tiden ikke vært enig med Høykommissæren i at vi kan vente til man har ryddet opp i nærmiljøet, og så komme med våre, for dette er en menneskelig tragedie, ikke minst for de barna som da kanskje opplever å ha bodd to–tre år et sted, for så å bli returnert. Derfor kan vi ikke alltid legge vekt på det UNHCR sier, for det er ikke alltid bare et spørsmål om beskyttelse. Det er ofte også et spørsmål om hvordan man skal organisere tilbakereisen, og der tror jeg mye av den norske debatten viser at vi må gjøre noe annet.