Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-12-08:
Arbeids- og sosialkomiteen fremmer i denne saken én felles innstilling til to representantforslag som begge, med litt ulik vinkling, handler om det samme, nemlig reversering av de kuttene som ble gjennomført i ordningen med arbeidsavklaringspenger med virkning fra 1. januar 2018 – nærmere bestemt en høyere terskel inn i ordningen, en reduksjon i den ordinære stønadsperioden fra fire til tre år, innstramming i mulighetene til å få forlengelse for personer som ikke er ferdig avklart på ordinær tid, og innføring av en karensperiode på ett år før man kan søke arbeidsavklaringspenger på nytt. Jeg vil gjerne takke forslagsstillerne for å reise en sak som betyr enormt mye for personer som av helsemessige årsaker ikke er i stand til å forsørge seg selv gjennom eget arbeid. Vi befinner oss i det som må kunne sies å være selve kjernen i det norske velferdssamfunnet. Folketrygden er vår felles forsikring i alderdommen, og den er vår felles forsikring når sykdom eller skade rammer i yrkesaktiv alder eller tidligere i livet, mens man ennå kunne vært under utdanning. Formålet med arbeidsavklaringspenger er nettopp å sikre inntekt for den som på grunn av sykdom, skade eller lyte har fått nedsatt arbeidsevne og er i aktiv behandling, deltar i arbeidsrettede tiltak eller får annen oppfølging med sikte på å skaffe seg eller beholde arbeid. To enkeltforslag, likelydende i begge representantforslag, ble i henhold til Stortingets forretningsorden ikke oversendt komiteen til behandling da de allerede var votert over i denne stortingssesjonen. Det gjelder forslag om å fjerne karensordningen og forslag om rett til forlengelse for dem som ikke er ferdig avklart i Nav eller helsevesen innen utgangen av perioden da man kan motta arbeidsavklaringspenger. Komiteen viser i den forbindelse til forslag nr. 24, framsatt av Jonas Gahr Støre under trontaledebatten. De forslagene ble der nedstemt. På grunn av den ekstraordinære koronasituasjonen har komiteen ikke avholdt høring i saken, men vi har mottatt flere innspill til støtte for forslagene fra ansattes organisasjoner og brukerorganisasjoner. Komiteen er delt i sin innstilling. Flertallet – Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti – innstiller på at forslagene ikke vedtas, mens mindretallet, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, i litt ulike konstellasjoner, støtter innholdet i de to representantforslagene. På vegne av Arbeiderpartiet vil jeg ta opp de forslagene som vi står bak. Etter alle solemerker vil de dessverre bli nedstemt – nok en gang. For det er ikke første gang vi diskuterer de usosiale kuttene i arbeidsavklaringspenger, og gang på gang har Arbeiderpartiet og resten av opposisjonen appellert til regjering og stortingsflertall om å snu. Jeg nekter å tro at de store menneskelige kostnadene det har medført, kan ha gått høyrepartiene hus forbi. Vi snakker om syke mennesker som blir behandlet på en måte som ikke er et velferdssamfunn verdig. Det eneste de vil, er å bli friske, men det er ikke bestandig det går. I mange tilfeller kan det ta år i det hele tatt å få en diagnose. Når den omsider foreligger, er det ikke alltid det finnes behandling å få. Da starter det mange opplever som en ny kamp – ikke mot sykdommen, den kampen står de i allerede, men kampen mot Nav og kampen mot klokka. Tre år er altfor kort tid for mange. Arbeiderpartiet har møtt mange av dem, hørt på fortvilelsen over å stå på bar bakke, uten inntekt, henvist til privat forsørging eller sosialhjelp, der man kan risikere å måtte selge unna bolig og andre verdier før man får hjelp. Mange forteller om avmakten ved å bli redusert til en bunke papirer, der vurderinger fra dem som kjenner pasienten, fastlege og spesialisthelsetjeneste, bare blir satt strek over høyere opp i systemet av leger som aldri har undersøkt dem, saksbehandlere som aldri har sett dem eller snakket med dem. Runddansen i systemet, langvarige klageprosesser, kostbare runder i Trygderetten – det krever en energi mange av disse menneskene ikke har. Arbeiderpartiet etterlyser først og fremst mangelen på medmenneskelighet i slike usosiale kutt, men vi etterlyser også logikken bak. Når en ordning påstås å ikke fungere fullt ut etter hensikten, skal vi da bare ta pengene fra folk, og vips, så er alle problemer løst? Eller kunne det hende at det ikke var et kjennetegn ved brukerne, men selve systemet, antall brukere per ansatt og selve arbeidsmetodene det var noe i veien med?