trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2005-04-19:
Nei, flertallet i kommunalkomiteen utgjør ikke et flertall i Stortinget, og vi har tenkt å gjennomføre praksis, slik den er i dag frem til vi har opprettet utreisesentrene. Det betyr at det også vil være flere som mister botilbudet sitt i et ordinært mottak. Jeg har lyst til å bruke tidligere uttalelse fra representanten Heikki Holmås som bl.a. en begrunnelse for hvorfor det er slik. Han har jo i forhold til den kritikken som bl.a. NOAS har kommet med, begrunnet sitt ønske om å opprette ventemottak med at det blir så forferdelig vanskelig. Det er så vanskelige situasjoner i mottak når en stor gruppe som er i mottak, har fått avslag. Det påvirker faktisk kvaliteten for alle de andre som bor i mottak. Vi skal etablere utreisesentrene. I mellomtiden følger vi den praksisen at kommunene bistår med nødhjelp frem til det tidspunktet. Det er sikkert flere kommuner som har laget et system for dette som fungerer. Jeg tror at de fleste kommuner ser at det er en ende på det, og at det ikke kommer til å ta så altfor lang tid. Da tror jeg at vi er i godt gjenge med å ha en praksis som ikke innebærer at vi må ha nye praksiser underveis.
Erna Solberg (Høyre), 2005-04-19:
Jeg vil få lov å vise til at jeg tidligere i Stortinget har svart på spørsmålet om hvordan vi skal håndtere kommunenes økonomi knyttet til denne ordningen. Jeg har sagt at jeg ikke ønsker en generell ordning hvor vi kompenserer kommunene for dette, fordi jeg ikke tror det er noen særlig stor merbelastning for mange kommuner. Men jeg svarte også den gangen at hvis det skulle bli vesentlige belastninger for kommunene, vil vi selvfølgelig se på dette og kompensere dem for det. Det kan jeg godt bekrefte overfor representanten Sandberg at vi vil gjøre, hvis det er kommuner som kan rapportere om vesentlige belastninger ved praktiseringen av ordningen fremover. Så til representanten Magnhild Meltveit Kleppa. Når jeg tar summen av avisoppslag og skriftlige spørsmål fra Senterpartiets representanter og forsøker å lete etter prinsippene som man stiller spørsmål om, må jeg si at prinsippene legger til grunn en betydelig åpenhet og mer liberal praksis på mange områder. Representanten Magnhild Meltveit Kleppa nevner også nå en sak som hun har stilt spørsmål om i Stortinget før, hvor man særskilt har gitt barn oppholdstillatelse. Representanten Magnhild Meltveit Kleppa har selv i ordskiftet i Stortinget sagt at hun er enig i prinsippet om at det for dem som frivillig overlater omsorgen for sine barn til andre, og som så forsvinner for ikke å bli sendt ut av landet i en strategi for å få gjenforening, ikke skal være grunnlag for familieforening. Det er det prinsippet som er lagt til grunn i den særskilte forskriften det var snakk om i den saken. At så UNE og UDI vurderer saken basert på de prinsippene, er det altså vanskelig for meg å se blir den store saken. For det er fakta i saken som er omdiskutert, og det er fakta i saken som er overlatt til et embetsverk å foreta vurderingen av, og det har altså gjort en vurdering av fakta i saken basert på et prinsipp som Magnhild Meltveit Kleppa har vært enig i. Hvis prinsippet skulle vært skrevet inn under «sterke menneskelige hensyn» i den saken, måtte man ha vært uenig i det prinsippet og ment at foreldre kunne forlate sine barn for senere å få gjenforening med dem. Hvis ikke har man altså gått inn på en totalt annen styringsform. Min prinsipielle holdning til dette er tross alt at politikerne burde ha en sterkere styring enn også det som kommer til uttrykk i neste sak som skal behandles. Men jeg er litt forbauset over i hvor mange saker den nye styringsformen brukes av representanter for enkelte partier til å gi inntrykk av at de ville hatt andre løsninger på alle vanskelige saker, når de samtidig har vært forsvarere av en styringsform hvor fakta i saken skal belyses av utlendingsmyndighetene og ikke av politikerne. Hvis man først er enig i prinsippene som vi tegner, kan man ikke klage over utfallet av fortolkningen av de samme prinsippene.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2005-04-19:
I den saka som vi no debatterer, har statsråd Solberg måtta strekkje våpen. Skrivet frå kommunal- og regionalministeren av 9. mars i år må lesast som ei stadfesting av at den noverande situasjonen for asylsøkjarar er utilfredsstillande. I siste runde går no statsråden inn for å opprette såkalla utreisesenter, ikkje ventemottak, som fleirtalet i kommunalkomiteen foreslår. Fleirtalet i komiteen foreslår m.a.: «Inntil ventemottak er i drift skal ingen som i dag er i ordinære mottak og som ikke kan utsendes til hjemlandet, miste plassen i mottak.» Spørsmålet mitt til statsråden må derfor bli: Kan statsråden bekrefte at denne forståinga òg skal liggje til grunn i det reviderte opplegget som ministeren no har lansert?
Jan Olav Olsen (Høyre), 2005-04-19:
Debatten viser at det er bred enighet om de nasjonale prøvene. Det er bra. Og det er bred enighet om at de nasjonale prøvene er et godt hjelpemiddel som skal utvikles til å bli enda bedre, for å gi best mulig undervisning. Representanten Reikvam var inne på St.meld. nr. 28 for 1998-1999 og den vurdering av egen virksomhet som skal ligge på den enkelte skole. Denne skolebaserte vurdering er nødvendig. Men det viser seg altså at det ikke er nok. Det viser seg også at selv om dette lå inne i forskriften og skolen var pålagt å drive med skolebasert vurdering, var det mange skoler som ikke gjorde det. Så dette er altså ikke nok. Men dette skal ikke være noen erstatning for den skolebaserte vurdering – den må fortsatt være der – men det må også finnes andre virkemidler for å vurdere kvaliteten i skolen. Så har jeg lagt merke til at de innvendinger som er kommet også i debatten her, hovedsakelig gjelder praktiske forhold. Det gjelder innhold, det gjelder at prøvene er offentliggjort på forhånd, det gjelder boikott, det gjelder informasjon – altså stort sett praktiske forhold. Komiteen har vært rimelig klar på at det er en god del praktiske ting som kan forbedres, og jeg føler meg overbevist om at det også vil bli gjort. Statsråden har vært prisverdig imøtekommende i forhold til at de praktiske tingene som har vært for dårlige, skal forbedres. Kun på ett punkt har jeg i dagens debatt sett at det har vært et prinsipielt argument i forhold til prøvene. Det gikk på dette med tilpasset opplæring. Jeg vil sterkt avvise at dette er et vikarierende moment. Tvert imot er det viktig å ha disse prøvene for nettopp å kunne ha de nødvendige redskapene for å få en god, tilpasset opplæring. Evalueringen i 1997 viste jo at her har vi virkelig mislyktes – og mange lærere ser nå på dette som et godt redskap. Jeg har fått mange positive tilbakemeldinger fra utrolig mange lærere og skoler når det gjelder nasjonale prøver. En lærer skriver at slik han ser utviklingen av de nasjonale prøvene, vil de etter hvert bli et godt hjelpemiddel for eleven og læreren til å finne feiltyper og misforståelser, gjøre endringer av undervisningen slik at den blir tilpasset eleven bedre og blir til hjelp for eleven til å målrette sin innsats – og at nasjonale prøver kan være nyttige i elevsamtaler og foreldresamtaler, i større grad enn tidligere prøver kunne være. Det tror jeg er et godt argument – det kan hjelpe eleven. Det er akkurat det det skal gjøre. Representanten Reikvam sier at det vil styre undervisningen. Ja, det er ferdighetsprøver. Om undervisningen etter hvert legger mer vekt på ferdigheter, kan ikke jeg se at det vil være noe stort problem. Det er nettopp ferdigheter vi først og fremst skal lære våre elever, og noe mer vekt på ferdighetsinnlæring tror ikke jeg er farlig. Kan prøvene bidra til det, er det bra.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2005-04-19:
Gjennomføringen av de nasjonale prøvene har denne våren skapt betydelig debatt og oppstyr. En rekke elever rundt omkring i landet har boikottet gjennomføringen. Det er grunn til å anta at prøvene har hatt betydelige mangler, og at det derfor er god grunn til å gjøre endringer. Arbeiderpartiet har tidligere gitt sin tilslutning til et nasjonalt kvalitetsvurderingssystem der nasjonale prøver skulle være ett av elementene. Vi støtter dette ettersom den primære hensikten med de nasjonale prøvene er at de skal brukes som et hjelpemiddel for å oppnå bedre tilpasset opplæring. Det er god grunn til å hevde at formen på gjennomføringen denne våren ikke har støttet opp under denne hensikten, kanskje heller tvert imot. På grunn av manglende dialog med bl.a. Utdanningsforbundet og Elevorganisasjonen og betydelig rot i gjennomføringen har prøvene dessverre fått en svekket legitimitet. Arbeiderpartiet ønsker at det skal være åpenhet rundt kvaliteten på den offentlige skolen. Derfor støtter vi fortsatt gjennomføringen av de nasjonale prøvene. Samtidig mener vi at det er viktig å påpeke at de nasjonale prøvene alene ikke måler kvaliteten på undervisningen eller kvaliteten på den enkelte skole. Arbeiderpartiet har derfor hele tiden vært kritisk til en offentliggjøring som muliggjør en rangering av skolene. Med en ensidig fokusering på resultatene av prøvene kan en lett komme i en situasjon der de nasjonale prøvene blir et mål heller enn et hjelpemiddel for å oppnå en mer tilpasset opplæring. Da kan vi samtidig risikere at bare det som kan telles, teller. En slik utvikling ønsker ikke Arbeiderpartiet. Vi er derfor glad for at vi nå har fått regjeringspartiene med oss på å gjøre viktige endringer. Først og fremst mener vi at det er viktig å flytte hoveddelene av prøvene til høsten, slik at de i større grad blir et hjelpemiddel for den enkelte elev og lærer, heller enn et mål på sluttkompetanse. Vi tror også at en mer løpende offentliggjøring vil tone ned mediefokuseringen på resultatene. Erfaringene fra andre land viser at dette blir mindre viktig over tid. En fortsatt gjennomføring av nasjonale prøver er avhengig av at kvaliteten på prøvene sikres, og at omfanget begrenses. Vi mener dessuten at videre gjennomføring er avhengig av at statsråden holder tett kontakt med berørte organisasjoner. Kunnskap om skolen er viktig for å oppnå kvalitet i skolen. Kunnskap om forholdene i skolen er også viktig for at foreldre, elever og lærere skal kunne oppnå en tilpasset opplæring. Men ikke minst er kunnskap om innholdet i skolen viktig for at vi som politikere får best og riktigst mulig grunnlag for å fatte beslutninger om skolen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-04-19:
Jeg har lyttet til statsråden og vil stille meg bak det hun sa. Vi fra Fremskrittspartiet savner én klargjøring. Det er det vi selv har tatt opp, nemlig at resultatene av disse prøvene, som er obligatoriske, skal og bør inngå som en del av standpunktkarakterene. Når jeg tar opp dette, er det med mange hatter på – bl.a. også foreldrehatten – men jeg registrerer at det i diskusjonen om de nasjonale prøvene har vært gitt veldig sprikende signaler. Vi synes altså at så viktige prøver som nasjonale prøver selvfølgelig hører med når standpunktkarakteren skal settes – de hører med i bakgrunnsmaterialet, grunnlagsmaterialet, som en lærer bruker når standpunktkarakteren settes. De skal, bør og må være med der. Jeg vil be statsråden om å klargjøre sitt syn på dette mest mulig. Jeg håper selvfølgelig at hun vil følge Fremskrittspartiets anbefaling om at nasjonale prøver skal inngå i karakterfastsettelsen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-04-19:
Et par ting på slutten: Selv om dette er et Dokument nr. 8-forslag, er det en sak som det har vært mye debatt om i media og i samfunnet for øvrig. Men mange har gitt gode tilbakemeldinger. Mange har vært opptatt av å melde tilbake at dette faktisk har vært bra, og at det har virket. Jeg skal også få minne om at der hvor det kanskje har vært mest konflikt – hvis vi kan bruke det uttrykket – har nesten 80 pst. av elevene i videregående faktisk gjennomført de nasjonale prøvene. Fremskrittspartiet mener det er på høy tid at vi får åpenhetens lys inn i skolen. Skolen har for lenge kunnet tutle med sitt, unntatt offentlighetens lys, og det er på høy tid at vi får målinger og åpenhet om det som skjer i skolen. Og når vi måler oss mot andre, ser vi altså at det jammen er på høy tid. Vi har vært opptatt av at det er en stor operasjon å gjennomføre og starte opp et slikt system. Derfor vil vi ha evaluering og tilbakemelding på egnet måte. Det er det ene jeg vil peke på igjen. Det andre er at når vi ser at det blir en diskusjon om penger, synes vi fra Fremskrittspartiets side det er viktig å understreke at utgifter til nasjonale målinger bør vi ta på nasjonalt nivå. Derfor hører det hjemme i departementet, og det fremmer vi forslag om. Så ser vi at det er et betydelig sprik mellom de to røde partiene i synet på nasjonale prøver. Det merker vi oss. Jeg lyttet også til representanten Reikvam, fra SV, som har fremmet forslaget, og han mente at det er unødvendig med mer innsikt, for den innsikten som man skal ha, har lærerne pr. i dag. Men da er vi tilbake til dette med åpenheten og offentligheten. Det er også andre grunner til at vi ønsker oss nasjonale prøver. Vi ønsker å gi både foreldre og elever mulighet til innsyn i kvalitetsarbeidet ved den enkelte skole. Det går langt forbi hva den enkelte lærer vet og ønsker å meddele foreldre – og for den saks skyld også elever. Det står så som så til med hjem-skole-samarbeidet. Det skal vi ta med oss i en parentes. Men dette er ikke SV bekymret for – foreldremedvirkning, foreldreinnflytelse og foreldremakt i skolen er jo nesten fremmedord for SV. Men Fremskrittspartiet er opptatt av det. Vi ser det som et naturlig bruksområde – og det er behov for å få på plass nasjonale prøver og gi foreldre og elever bedre innsyn i kvaliteten i skolen. Samfunnet bruker altså ca. 50 milliarder kr på grunnutdanningen. Det er klart at vi fra nasjonale myndigheters side skal ha innsyn på en god måte i resultatene og det kvalitetsmessige arbeid som foregår i skolen – selvsagt skal vi det. Dette er noe helt annet enn ærendet til den enkelte lærer. Men det er det SV er opptatt av. Fremskrittspartiet har hatt et annet fokus.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-19:
Jeg har to spørsmål. Det første spørsmålet går på de uttalelsene vi har fått fra forskningsmiljøene, de som evaluerte prøvene for 2004. Det har kommet klare signaler fra disse miljøene om at de anbefaler å utsette prøvene, eller ta «time-out» – som er det uttrykket de bruker – i 2006. De har evaluert, vurdert og sett på problemene, prøvenes legitimitet osv. Mener statsråden at det ikke er grunnlag for å gå inn og følge opp det som disse tunge miljøene uttrykker? Så til det som går på rangering. Komiteens flertall har vært opptatt av at det ikke er mulig å unngå rangering i mediene. Mitt spørsmål er: Mener statsråden, når vi samler inn den type data sentralt, at det er mulig innenfor rammen av offentlighetsloven å unngå rangering, i og med at det offentlige sitter på den typen informasjon?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-19:
Det er befriende å høre Arne Sortevik. Han kaller en spade for en spade, og han sier hva det er vi snakker om. Han sier at vi trenger, og skal ha, flere målinger. Han sier at måling i skolen skal vi ha for å få innsikt i skolen, og at skolen må åpne seg mot omverdenen. Mens de øvrige som utgjør flertallet, snakker om dette som et pedagogisk virkemiddel for den enkelte lærer, snakker han om målinger og innsikt. Her er det åpenbart ulik tilnærming til disse nasjonale testene. Når jeg hører Sortevik, føler jeg meg hensatt til 1970-tallet med positivismens forsøk på å gripe inn i mesteparten av norsk politikk. Den gangen hadde vi heldigvis filosofer som Hans Skjervheim, som kunne avsløre positivismen og avdekke at dette med måling, veiing og kontroll ikke driver oss videre. Vi savner en Hans Skjervheim i dagens debatt om nasjonale prøver. En liten kommentar til Sortevik: Da vi behandlet St. meld. nr. 28 for 1998-1999 var vi opptatt av brukermedvirkning, og «bruker» i den forbindelse var foreldre. SV er opptatt av at foreldrene skal delta og være med på å evaluere, vurdere og hjelpe til med kvalitetsutviklingen i skolen. Dette er en av grunnpilarene i St. meld. nr. 28, som jeg tok utgangspunkt i. Hans påstand om at vi ikke er opptatt av foreldrene, er gal, jf. det vi mente under behandlingen av nevnte stortingsmelding. Så til påstanden om å tro på julenissen. Poenget mitt var så enkelt som at disse prøvene, denne type tester, ikke bringer noen ny kunnskap, noen ny informasjon, til lærerne. Flere av lærerne har hatt elevene i mange år. De vet det meste om sine elever – det gjelder både det faglige nivået og bakgrunnen deres. De har en god innsikt når det gjelder elevene, og det er denne innsikten som skal danne grunnlaget for tilpasset opplæring. Min påstand er at denne typen prøver, denne typen tester, ikke bringer noen ny kunnskap til lærerne om hvordan elevene gjør det, eller om elevenes ferdighetsnivå. Det vet de sannsynligvis det aller meste om, nettopp fordi det er de som er i daglig kontakt med elevene. Det er de som kjenner elevene, som har hatt prøver med dem, og som vet det aller meste om dem. Det var poenget med å bruke uttrykket «å tro på julenissen» – som om disse prøvene skulle bringe noen ny kunnskap og ny informasjon til lærerne. Det gjør de etter vår oppfatning overhodet ikke, for lærerne sitter med den kunnskapen allerede, den kunnskapen som skal til for å lage gode og tilpassede opplæringsløp for den enkelte elev, noe som de er pålagt, og som er nødvendig, hvis man skal lykkes med å gjøre en god skole enda bedre.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2005-04-19:
Det er vel ingen som vil holde resultatene hemmelig. Elevene, foresatte, skoleledelsen, skoleeier og nasjonale myndigheter bør jo få vite hvordan det står til. Det er derfor ikke snakk om noe hemmelighold. Vi må få åpenhet om det. Spørsmålet er om departementet har vurdert andre måter å foreta denne offentliggjøringen på som ikke fører til en form for rangering av skolene – for vi ønsker rett og slett ikke den rangeringen. Vi vil rett og slett at det skal bli vanskeligere å sammenstille resultatene fra de enkelte skolene. Det var det ene spørsmålet. Det andre spørsmålet er i forhold til elever som trenger mer tid – jeg tenker f.eks. på synshemmede, som vi vet har deltatt på nasjonale prøver, men som ikke har fått utvidet bruk av tid, og som dermed skårer lavt selv om de er meget glupe.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2005-04-19:
Statsråden antydet at jeg var for konkurranse og rangering fordi jeg nevnte at en synshemmet elev som ikke får tilstrekkelig med tid, skårer lavt. Det er læreren som sier det – at eleven skårer lavt. Det viser også, synes jeg, noe om hvordan lærere er opptatt av at en skal gjøre det så godt som mulig i klassen, for at en skal kunne se at denne klassen har et godt nivå. I tillegg vet vi at det brukes mye tid på forberedelse til disse prøvene. Jeg vil understreke at vi overhodet ikke er imot læringsstøttende tiltak. Det er faktisk helt nødvendig. Det går ikke på det i det hele tatt. Men hvorfor en synshemmet elev ikke skal få tilleggstid på en nasjonal prøve, slik han gjør på alle andre prøver, det begriper jeg ikke.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-19:
Jeg kan bekrefte at jeg har lest denne innstillingen. Vi opprettet også et samarbeid, som etter min mening fungerte bra. Vi hadde to grupper. Den ene ble kalt referansegruppe – den andre tror jeg ble kalt noe annet. I tillegg opprettet vi samarbeid med disse organisasjonene på en rekke andre nivåer. Dette gjelder mange organisasjoner, men jeg la merke til at to av dem, Utdanningsforbundet og Elevorganisasjonen, uttrykte misnøye med dette samarbeidet. En del av de beskrivelser som disse to organisasjonene gav av samarbeidet, er ikke beskrivelser jeg kan slutte meg til. Jeg syntes ikke det var så dårlig, eller at det var grunnlag for den typen kritikk. Jeg valgte likevel å ta det til etterretning. Det jeg da gjorde, var å avvikle de to gruppene og opprette en ny referansegruppe, som fikk ansvaret for å følge hele det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet – herunder de nasjonale prøvene – og spørsmål knyttet til skoleporten.no. Denne referansegruppen er nå i arbeid – jeg har selv deltatt noe der aktivt. De rapportene jeg har fått, tyder på at dette samarbeidet forløper meget bra, og at man drøfter de spørsmål som bl.a. komiteen har vært inne på i sin innstilling.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-19:
Det har ikke vært min eller noen andres mening å gi noen nye signaler i forhold til vurderingsforskriften i forbindelse med innføringen av de nasjonale prøvene. Den er ikke endret, og vi har ikke tolket den på nytt. Det betyr at det er læreren som setter karakter på elevene. Læreren skal finne en karakter som gir uttrykk for elevens kompetanse på det angjeldende tidspunkt, og læreren skal bruke all den dokumentasjon som læreren har til rådighet. Det betyr selvfølgelig at de nasjonale prøvene også kan inngå i det vurderingsgrunnlaget. Nå har jeg merket meg komiteens formuleringer om dette. Jeg vil av respekt for komiteen og referansegruppens arbeid ta det med inn i referansegruppen, og så får de drøfte det da. Det er også slik at Utdanningsdirektoratet for tiden av andre grunner også går igjennom vurderingsforskriften. Så kan man ta dette med seg. Men dersom det blir aktuelt – og det er det jo veldig mye som tyder på – å flytte noen av prøvene, eller alle prøvene, til høsten, blir hele temaet faktisk mindre aktuelt.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-19:
Meg bekjent er det ikke noen fagmiljøer som har foreslått «time-out». Evalueringen av prøvene i 2004 hadde ikke noe med det å gjøre. Evalueringen for 2005 er ikke gjennomført. Derimot har én forsker i et foredrag – jeg var faktisk til stede og hørte på det – lansert begrepet «time-out» med et spørsmålstegn etter. Det er den kunnskapen jeg har om det. Til spørsmålet om rangering: Nei, vi har ingen garantier. Min vurdering er nok likevel – det er ikke alle som deler den vurderingen – at det faktisk er mindre rangering nå, etter at skoleporten.no ble lansert, enn det var før. Jeg har sett rangeringer så lenge jeg har kunnet lese aviser. Det er dessverre ingen mulighet for noen demokratisk makt å pålegge avisene eller mediene å presentere stoff på den måten vi liker. For øvrig var det snakk om et paradigmeskifte her i sted. Jeg kan ikke unnlate å bemerke at det kanskje er SV som har foretatt det største paradigmeskiftet her. I 2003 gikk jo SV inn for en målstyrt skole med nasjonale prøver. Da sa Kristin Halvorsen at hun ville ha nasjonale prøver på de trinnene vi har bestemt, og at hun ikke trodde det var mulig å holde resultatene på den enkelte skole hemmelig.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-19:
Jeg tillater meg å bemerke at det er noe paradoksalt i sammenstillingen av spørsmål her, for det siste spørsmålet tyder på at representanten Skjælaaen mener at dette er en konkurranse, at synshemmede må ha utvidet tid for at de skal kunne være med og konkurrere om resultater, fordi de skårer lavt. Men hensikten med prøvene er ikke konkurranse, hensikten er å hjelpe lærerne med å finne ut hvor man skal sette inn innsatsen for å hjelpe eleven, enten eleven er synshemmet eller ikke. Ellers eksisterer det faste regler for hvem som skal delta på prøvene. Jeg tror det er vanskelig å garantere at det ikke lages rangeringslister i mediene, men jeg mener at de blir mer og mer meningsløse. Jo bedre vi gjør skoleporten.no, jo mer fullstendig den blir med indikatorer, jo mer åpen og demokratisk blir debatten om kvaliteten i norsk skole. Jeg tror gjennomsnittsnordmannen i dag er mer opplyst om skolekvalitet og alt det vanskelige som hører til det, enn det vi var for bare ganske kort tid siden. Vi ser selvfølgelig på ulike måter å gjøre dette på for at det skal bli best mulig. Komiteen har selv nevnt dette med løpende rapportering. Man kan vurdere pro et con, og vi har også et samarbeid med Statistisk sentralbyrå om såkalte skolebidragsindikatorer.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-04-19:
Jeg følte behøv for å utdype litt i forhold til den synshemmede eleven – jeg fikk litt dårlig samvittighet etter det raske svaret. Jeg kan selvfølgelig ikke kommentere dette enkelttilfellet. Men generelt er det slik at en synshemmet elev vil få vanlig tilrettelegging i form av punktskrift, skriftstørrelse osv., men ikke lengre tid på prøven. Bakgrunnen for det er ikke en politisk vurdering, men det er en vurdering fagmiljøene gjør, fordi de mener at det er det beste grunnlaget for å gi den eleven en bedre tilpasset opplæring. Men dermed har jeg ikke kommentert dette enkelttilfellet. Og så kan jeg ikke unnlate å gi en liten kommentar til SV, for det hevdes jo her at disse nasjonale prøvene representerer et helt nytt syn på kunnskap. Jeg hører at SVs representant, uten å blande meg for mye inn, reagerer på at Fremskrittspartiet er opptatt av måling. Men det er altså mindre enn to år siden SV førte en hel valgkamp på en skolepolitikk, hvor det stod i SVs program: «SV vil ha en målstyrt skole basert på overordnede mål for ferdigheter og kunnskaper hver enkelt skal tilegne seg… Til dette trenger vi nasjonale målingsredskaper… En friskole for alle krever kontinuerlig måling av kvalitet. Derfor er det viktig med nasjonale prøver som evaluerer skolepolitikken og undervisningsformer… SV vil jobbe for nasjonale prøver for å teste faglig kvalitet, trivsel og læringsmiljø.» Dette ble utdypet av partiets leder ved å bekrefte at det gjaldt dette nasjonale prøvesystemet som nå gjennomføres, på de trinnene, og at det måtte være åpenhet. Den skolepolitikken SV gikk inn for i 2003, var basert på at vi skulle få enklere læreplaner med tydelige mål, at vi skulle fjerne den nasjonale fag- og timefordelingen, og at vi skulle ha nasjonale prøver og kontinuerlig måling for å se til at det gikk bra med disse friskolene som var for alle. Jeg ser at det ristes på hodet her, men dette er et sitat. Jeg har ikke funnet på det selv. Så til et tema som har vært berørt her, nemlig om informasjonen har vært god nok, hensikten med prøvene, kostnader osv. Dette må vi undersøke nærmere – bare la meg si at det i seg selv er ganske interessant, fordi det avdekker så tydelig at det er kvalitetsforskjeller i norsk skole: Noen skoler har oppfattet hvert komma, hvert poeng, alt om hensikten med prøvene, hvordan de skal gjennomføres – prøvene er blitt gjennomført helt uproblematisk, ingen problemer – mens andre skoler sier at det har kostet dem fryktelig mye tid, arbeid, penger osv. Det det forteller meg, er at man på noen skoler har en planleggings- og evalueringskultur som er nokså velutviklet. Da er det ikke så stort problem å ta imot dette systemet med nasjonale prøver. Ved andre skoler har man ikke en så utviklet planleggings- og evalueringskultur, og da kan dette ha virket belastende. Dette bør vi undersøke nærmere, men jeg synes at det i seg selv er ganske interessant å se hvor forskjellige tilbakemeldingene på disse punktene er.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2005-04-19:
Tusen takk, president! Når vi vet hvilket ordvalg en regjering kan akseptere, er innstillingen her allikevel gjennomgående en imøtekommelse av en berettiget kritikk når det gjelder form og gjennomføring av de nasjonale prøvene hittil. Jeg synes det har skjedd mye upedagogisk underveis. For eksempel når det gjelder innstillingen til St.meld. nr. 30 for 2003-2004, lurte jeg en stund på om statsråden faktisk har lest hva som står der om nær dialog mellom elever, lærere og foreldre. Hvorfor tok det trekvart år før en fikk på plass den referansegruppen som ble nedsatt i mars i år? Jeg vil gjerne få bekreftet av statsråden at hun har lest innstillingen vi behandler nå – bl.a. «Dialog og samarbeid» – og faktisk vil trekke disse gruppene med i en aktiv dialog, noe som også vil bety en reell medvirkning i de veivalg som skal foretas framover.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2005-04-19:
Representanten Reikvam hevet røsten og proklamerte at det var som å tro på julenissen å mene at de nasjonale prøvene var egnet til å gi tilpasset opplæring. Det er i så fall et budskap som representanten Reikvam bør gi til lærerne og til PP-tjenesten. TNS Gallup gjorde en undersøkelse om erfaringene med de nasjonale prøvene fra 2004. Der svarer 60–70 pst. av lærerne at resultatene fra de nasjonale prøvene i noen eller stor grad gir informasjon om hva som bør styrkes i undervisningen av den enkelte elev. Tilbakemeldingene fra PP-tjenesten er veldig gode, fordi de nasjonale prøvene bruker nøyaktig det samme verktøyet som PP-tjenesten for å kartlegge. Kort fortalt er de nasjonale prøvene bygd opp på denne måten: Det er ferdighetstester, og de er delt opp for å kartlegge nøyaktig hvilke problemer en elev har. I en klasse kan f.eks. både Per og Anne ha problemer med leseferdighetene, men så viser det seg at Per har problemer med lesehastigheten, og Anne har problemer med å lese konsonanter. De trenger altså helt ulik hjelp for å løse sine problemer og få bedre leseferdigheter. Hvis vi skulle fulgt SVs modell for de nasjonale prøvene med kun å teste et statistisk gjennomsnitt av elevene, ville altså situasjonen blitt følgende: På et gitt alderstrinn er det flest elever som sliter med lesehastigheten, og tiltakene som ville bli satt inn, ville da være rettet inn mot det flest elever slet med. Det betyr at hun som slet med konsonantene, fortsatt ville ha problemer. Man kan ikke gi hver enkelt elev tilpasset opplæring ved å vite noe om et statistisk gjennomsnitt. Det er vår plikt å gjøre det vi kan for å hindre at så mye som 17 pst. av alle tiendeklassinger går ut av skolen uten å kunne lese og skrive ordentlig. I det arbeidet er nasjonale prøver, dialog og åpenhet ekstremt viktig. Og da må SV gjerne fortsette å snakke om å tro på julenissen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2005-04-19:
Jeg kan ikke fri meg for tanken om at budskapet fra representantene Reikvam og Jensen lyder litt hult. Rolf Reikvam langer ut mot Fremskrittspartiet fordi Fremskrittspartiet er opptatt av måling. Jeg vet ikke om noe annet parti som er mer opptatt av måling, enn Sosialistisk Venstreparti. Antall PC-er pr. elev skal måles, antall lærere pr. elev skal måles, inneklimaet skal måles, mobbing skal måles. Men det ene som betyr noe, nemlig elevenes læringsutbytte, skal ikke måles. Jeg syns det er litt besynderlig, det må jeg få lov til å si. Representanten Reikvam synes å mene at innføringen av de nasjonale prøvene representerer et helt nytt syn på kunnskap. Hvorfor mente han ikke det for to år siden, da prøvene ble innført? Hvorfor mente han ikke dette da han sjøl og partiet hans ville ha nasjonale prøver i alle skoler, for alle elever, på alle de trinn som det ble vedtatt å ha det på? Det representerer jo ikke noe nytt at vi nå har innført det som SV den gangen var med på å vedta. Jeg syns også at det er en litt hul beskrivelse når representanten Lena Jensen på talerstolen sier at SV er for «en krevende kunnskapsskole» – SV, som altså sier nei til opptakskrav på lærerutdanningen, som sier nei til strengere krav til generell studiekompetanse for å gjøre elevene studieforberedt, som sier nei til eksamen og karakterer. For meg representerer ikke det «en krevende kunnskapsskole» i det hele tatt!
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-19:
SV ønsker en krevende kunnskapsskole som skal sette den enkelte elev i sentrum. Vi vil ha en skole som gir den enkelte elev tilrettelagt opplæring. Men for å kunne oppnå læring må en føle mestring. SV er ikke mot testing eller evaluering av elever. Å pugge gangetabellen er en selvfølge. Men de nasjonale prøvene er ikke bare en test. De er altomfattende, og representerer et helt nytt syn og en helt ny dreining av kunnskapssynet. De nasjonale prøvene er styrende for all læring i skolen. Nå står fjerdeklassingene for tur. Jeg er en av dem som er mor til en som går i fjerde klasse. Hva gjør skolen? Den gjør som alle de andre skolene. Man har uker med forberedelser i skolen til den nasjonale prøven. Testene blir sendt med hjem fordi elevene er nødt til å gjøre det godt. Hvorfor? Vi har erfaringer fra andre land – «Teaching to the Test». Flere land går bort fra den type nasjonale prøver som Norge nå innfører. Vi har erfaringer, også fra Norge, der man sender hjem elever som man frykter vil gjøre det dårlig på prøvene. De nasjonale prøvene skaper tapere og vinnere og fører ikke til mestring i skolen. Vi i SV mener at de nasjonale prøvene hemmer læring og kvalitetsutvikling i skolen. Penger som skulle ha vært brukt på kvalitetsutvikling i skolen, brukes til kursing, til vikarer og til retting av nasjonale prøver. SV mener at prøvene koster mer enn de smaker, og vi er ikke interessert i at elevene i skolen i dag skal betale den prisen det koster. SV foreslår en helt ny type nasjonale prøver, der en del av elevgruppa blir trukket ut, og resten av skolen og elevene kan bruke prøven som de ønsker. Det er nødvendig og på tide med en «time-out» for de nasjonale prøvene.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-04-19:
Jeg stemte feil.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2005-04-19:
Jeg stemte feil. Jeg stemte for, men skulle stemt mot.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2005-06-14:
Eg viser til Odelstingets vedtak til lov om arbeidsmiljø, arbeidstid og stillingsvern mv. § 2-4 første ledd: «Arbeidstaker har rett til å varsle offentligheten om kritikkverdige forhold i virksomheten der dette ikke er i strid med annen lov.» Denne formuleringa er av enkelte blitt oppfatta som at det berre er offentlegheita som skal varsle om kritikkverdige forhold. Offentlegheita i denne samanhengen inneber sjølvsagt også intern varsling. Eg presiserer dette synspunktet på vegner av dei partia som utgjorde fleirtalet under Odelstingets behandling av denne saka. Odelstinget har vedteke ein ny lovparagraf om varsling, og dermed slått fast at det er viktig at arbeidstakarane har ein rett til å varsle i offentlegheit om kritikkverdige forhold. Partia som utgjorde fleirtalet i Odelstinget, legg sjølvsagt til grunn at det nemnde vedtaket skal setjast i verk på vanleg måte. Kongen i statsråd vil finne eit naturleg tidspunkt for iverksetjing av avgjerda. Det er av fleire peikt på at det er mange utfordrande spørsmål knytte til ein rett til å varsle. Odelstingets vedtak har ført til eit klart og viktig steg i rett retning, men det gir ikkje noko endeleg svar. Eit fleirtal har vist til arbeidet som er starta med å vurdere både lovtekst og andre tiltak for å styrkje retten til å varsle. Fleirtalet meinte under debatten i Odelstinget at det finst visse grenser for varslingsretten, også utover opplysningar som er lovbeskytta. Å få klarlagt kvar grensene går, gjer også varslarvernet sterkare og meir reelt, sidan det vil vere med på å gjere det tydelegare for arbeidstakarar kva som er omfanget av vernet. Det er utan tvil behov for betre kunnskap om og ei grundig utgreiing av desse spørsmåla. Det er vidare naturleg å sjå endeleg utforming av lova i samanheng med det arbeidet som er sett i gang, og som skal vere ferdig innan årsskiftet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-26:
På vegne av representanten Sigbjørn Molvik og meg sjøl vil jeg fremme forslag om å avvikle ordningen med anbud på produksjon av ortopedisk fottøy.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-04-26:
Jeg skal ikke bruke lang tid, men jeg synes jeg må si noe. Kystpartiet er imot den nye finnmarksloven. Det er et standpunkt vi vil fastholde. Uansett er det svært viktig at fylkestinget får uttale seg på et så tidlig tidspunkt som mulig i denne saken. Derfor mener jeg at utkastet til innstilling i saken må oversendes Sametinget og fylkestinget til uttalelse, før innstillingen blir avgitt til Stortinget, og at justiskomiteen samtidig sender utkastet til kommunalkomiteen. Det er meget viktig at alle får en svarfrist som gir dem tilstrekkelig tid til å behandle denne saken.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2005-04-26:
Jeg er godt fornøyd med de prioriteringene som Regjeringen har. Jeg har lyst til å presisere et par ting som utenriksministeren ikke var inne på. Det var veldig positivt at han understreket nødvendigheten av at det kommer nye nedskjæringer fra de opprinnelige atommaktene, særlig USA og Russland. Men det er ikke nok bare å snakke om behovet for å kvitte seg med atomvåpen som de allerede har. Man må også snakke klart om at man ikke må utvikle nye atomvåpen, som både USA og Russland nå er i ferd med å gjøre, og som vil undergrave NPT. For hele logikken bak NPT er jo at når de landene som ikke får ha atomvåpen, har underskrevet på dette, at de ikke skal ha muligheten til å skaffe seg det, er det fordi atommaktene også har forpliktet seg til å kvitte seg med det de allerede har, og at de ikke skal utvikle nye. Hvis de fortsetter å lagre sine atomvåpen og utvikle nye, er det et klart signal om at de ser atomvåpen som en viktig del av sin sikkerhetspolitikk, og dermed kan også andre land gjøre akkurat det samme, og da undergraver man hele regimet. Jeg har også lyst til å si et par ord om Nord-Korea. Jeg vil ikke på noen måte kritisere at statssekretær Helgesen har vært i Pyongyang nylig og ført drøftelser om dette. Men jeg har lyst til å si at det er en vanskelig balansegang, som nå alle må gå, mellom det å ikke bli tatt til inntekt for støtte til regimet – som man veldig lett kan bli når man opptrer i Pyongyang, i hvert fall i offentligheten der – og det at man ikke er ute etter regimeendring. Begge deler vil være veldig skadelig. Det som er et inntrykk, er at man nå vil bruke dette med atomvåpen, både i Nord-Korea og i Iran, til å få noe på regimet, slik at man skal tvinge fram regimeendringer. Det vil ikke jeg være imot, men det vil altså hindre en effektiv løsning på selve atomvåpenspørsmålet for disse landene. Det er det ikkespredningsregimet egentlig dreier seg om. Det dreier seg ikke om å bli kvitt regimer, det er atomvåpnene vi skal bli kvitt. Jeg har også lyst til å spørre utenriksministeren om han har noen vurdering av hva man skal gjøre med India og Pakistan, som har atomvåpen, og som vi har sett har bidratt til å spre dem, særlig Pakistan. Finnes det noen muligheter for å inkludere dem i selve regimet, uten at de anerkjennes som atommakter? Jeg vet at dette er en veldig vanskelig sak, men likevel veldig viktig for å hindre at atomvåpen spres – både til nye stater og til ikke-statlige aktører.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2005-04-26:
Det synes som om det er veldig bred enighet i denne salen om hva som bør være Norges politikk. Jeg har merket meg at flere har tatt opp det som jeg nevnte, nemlig behovet for å styrke kontrollregimet og atomenergibyråets muligheter. Blant annet tok Åslaug Haga opp det. Jeg synes at dette skal være en viktig norsk profil under NPT, fordi det henger sammen med våre tradisjoner, nemlig ikke bare å ha multilaterale avtaler, men også internasjonale systemer for å overvåke at avtalene overholdes. Jeg tror at det er veldig, veldig viktig nå. Når vi ser på forhistorien, var atombyrået ikke i stand til å avdekke at det fantes atomvåpen i Irak, men det var faktisk det samme byrået som holdt fast ved at Irak ikke lenger hadde atomvåpen forut for Irak-krigen. Det viser viktigheten av å ha et slikt internasjonalt byrå som er i stand til å undersøke hva som egentlig foregår. Jeg har også lyst til å understreke det som Bjørn Jacobsen sa, om problemet med at atomvåpen anses for å være politiske våpen. Det er jo det som skjer når atommaktene fortsetter å lagre og utvikle nye atomvåpen. Da kan andre land si det samme, at de også ønsker dette som politiske atomvåpen. Blant annet har man spekulert på om Brasil kan se det på den måten i framtiden. Den store faren er at terrorgruppene også ser på atomvåpen som politiske atomvåpen, men da på en annen måte, nemlig at de skal brukes til politiske formål. Det vil selvfølgelig ikke true hele kloden, men det vil skape en voldsom destabilisering hvis slike atomvåpen kan komme til å bli brukt i en mindre skala til politiske formål av disse terrorgruppene. Derfor er det veldig viktig å holde fast ved at atomvåpen skal avskaffes. De kan verken brukes til militære eller politiske formål. Til slutt til dette med India og Pakistan. Det er vanskelig å være bastant i sin anbefaling av hva som bør gjøres der, men jeg vil vise til at Carnegie Endowment for International Peace i Washington i USA har tatt til orde for at man på en eller annen måte bør prøve å inkludere Pakistan og India i dette, ikke ved at de anerkjennes som atommakter, men enten ved at de faktisk blir oppfordret til å ha egne erklæringer, eller ved at det blir en tilleggsprotokoll, slik at de observerer alle de forpliktelser som ligger under NPT. Direktøren for NUPI her hjemme i Norge har også tatt til orde for noe av det samme, og det er kanskje noe som man alvorlig må vurdere, selv om jeg vet at det er veldig kontroversielt å gå til det skritt at land som har utviklet atomvåpen utenfor NPT, de facto blir anerkjent som atommakter.
Jan Petersen (Høyre), 2005-04-26:
Først takk for hovedanslaget i innlegget til Thorbjørn Jagland. Jeg tror vi har funnet frem til prioriteringer som gjør at Norge kan fungere positivt i forhold til et godt sluttresultat av konferansen. Det betyr at vi må ha prioritert enkelte områder, så det har vi gjort. Det er godt å vite at vi da har tilslutning til dette. Jeg er ikke uenig i spørsmålet om utvikling av nye våpen. Det er flere ideer som har vært fremme, som bekymrer. Det er viktig å forfølge de spørsmålene, ikke nødvendigvis til neste uke, men i andre sammenhenger. Det er viktig å forfølge mange av disse kjernevåpenspørsmålene også utover NPT-spørsmålet. Det er klart at særlig kjernevåpen som endrer tersklene, er bekymringsfulle, og jeg kan forsikre om at der skal vi være årvåkne. Jeg er også helt enig med Thorbjørn Jagland i at balansegangen overfor stater som Nord-Korea ikke er lett. Men jeg tror det også er viktig å være i dialog, selv med land som Nord-Korea. Vi har ikke hatt mye kontakt med Nord-Korea. Jeg synes det er riktig at det besøket vi nå har hatt, har blitt gjennomført. Det er ingen, tror jeg, som vil se det som er sagt og gjort fra norsk side, som noen form for støtte til regimet. Det vil være meget fjernt fra det norske politiske klima og alle partier, vil jeg tro, å uttrykke noen form for støtte til det nordkoreanske regimet. At man skal søke regimeendring, er først og fremst et spørsmål om hvordan man skal søke regimeendring. Det er klart at det nordkoreanske regimet, som en rekke andre regimer, er av en art som Norge på ingen måte vil forsvare, på ingen måte vil støtte. Vi vil selvfølgelig se en utvikling av det politiske systemet, bl.a. i Nord-Korea, som et viktig spørsmål. Men det anser vi ikke som et militært spørsmål eller et forsvarsspørsmål, og det er det som på mange måter er hovedspørsmålet. Men det gir meg også anledning til å si at jeg fullt ut deler den vurdering Thorbjørn Jagland hadde, at det er viktig å adressere en del av de kreftene som driver konferansen og driver utviklingen av kjernevåpen, både her og i andre sammenhenger. Når det gjelder India og Pakistan, har jeg ikke noen sesam sesam-løsning på det spørsmålet. Vårt langsiktige mål er selvsagt at disse to landene slutter seg til NPT som ikkekjernevåpenstater. Vi er selvfølgelig i vår politiske dialog med de to landene også opptatt av disse spørsmålene. Men løsningen, den har jeg ikke.
Jan Petersen (Høyre), 2005-04-26:
Den siste bemerkningen fra Thorbjørn Jagland forteller jo nettopp at dette er et område fullt av dilemmaer, der det egentlig ikke finnes fullgode løsninger på noen spørsmål. Det er klart at å knytte de to landene på på den måten uten at det blir oppfattet som en anerkjennelse av det de rent faktisk har gjort, er vel nesten en umulighet. Det er egentlig her dilemmaene ligger, nemlig om verden skal bite det i seg og akseptere at dette er situasjonen nå, og bygge videre på det. Men det er klart at det vil jo i seg selv ha betydelige implikasjoner. Det fører meg over til et annet dilemma som jeg tror vi må ha klart for oss – og her må formuleringene være uhyre støe – og det er følgende: Jeg er enig i at det selvfølgelig må være en balanse mellom nedrustning og ikke-spredning, men vi må jo også håndtere det dilemmaet på en slik måte at vi ikke konstruerer eller gir muligheter for unnskyldninger for de landene som på tross av regelverket søker å utvikle kjernevåpen. Vi må ikke argumentere på en slik måte at man gir dem en slags begrunnelse for å fortsette den linjen. Det er ett av de dilemmaene vi må være svært bevisst på, og som krever mye av våre formuleringer. Ellers vil jeg bare få lov å takke for debatten. Den vil selvfølgelig ligge til grunn for det arbeidet som skal gjøres. Men jeg registrerer også at det ikke er noen stor uenighet i salen om selve tilnærmingsmåten. Det er jo det paradokset, som Åslaug Haga pekte på, at situasjonen er meget vanskelig og alvorlig. Allikevel er det jo egentlig forbausende lite internasjonal debatt om hvordan vi skal gå videre. Det er i seg selv et utgangspunkt for at vi må sørge for å ha en tilstrekkelig høy profil her hjemme når det gjelder disse spørsmålene, og ikke minst å sørge for å ha prioritetene våre riktig. Det er selvfølgelig riktig, slik som flere har vært inne på, at NPT ikke er hele svaret. Det er en viktig del av svaret, men det er også andre arenaer, og da er det også praktiske arenaer som er viktige. Jeg mener at det initiativet vi tok for å slutte oss til PSI-arbeidet, kanskje ikke har vært veldig betydningsfullt, men det har i hvert fall vært et praktisk tiltak. Det samme er den prioriteringen vi har når det gjelder atomforurensningen i nord, som jeg tror det er viktig å holde på inntil det problemet er løst, og at vi har den som en av de aller viktigste prioriteringene. Jeg er enig i det Thorbjørn Jagland sa om kontrollspørsmål. Også på det området kan vi jo kvittere ut med at vi gjør noe i praksis, ikke bare i teorien, og det er viktig å yte konkrete bidrag. Når det gjelder Bjørklunds spørsmål, skal jeg sjekke det så fort som mulig og komme tilbake til det. Jeg har det ikke i hodet, men jeg skal komme tilbake med svaret så fort som mulig.
Jan Petersen (Høyre), 2005-04-26:
Mitt poeng var at jeg har lovet meg selv at jeg ikke skal la meg irritere av representanten Åslaug Haga, og jeg tror faktisk også at jeg har greid det. Mitt eneste poeng var å si at den utlegging av mine standpunkter representanten Haga har i sin interpellasjon, er hinsides. Hvorfor, synes jeg ikke er så forferdelig viktig, men bare la meg gjenta det som var min beskjed til avisen: Vi må ta innover oss at Doha-mandatet ligger der. Jeg refererte til det i mitt innlegg, og jeg tror ikke det er veldig produktivt å bruke mye tid på å prøve å lage omkamp på den type ting. Det er lagt føringer i dette mandatet som vi ikke kan eller bør forhandle oss vekk fra. Det er også slik at landbruk er et svært viktig område, men det er også tre andre viktige, offensive områder. Mitt poeng er at vi nå må begynne å fokusere på dem. Landbruket har dominert i åpningsfasen, og det har vært slik fordi det var forutsetningen for å komme noe videre i forhandlingene. Men det er også viktig for Norge at vi får et balansert resultat. Det er det som er selve nøkkelordet her. Det betyr nemlig at med Doha-mandatet i bakhodet – og det skal gjennomføres – er det viktig å huske at det er mer enn landbruk, og at vi må oppnå noe, slik at resultatet blir balansert. Det er det vi må forholde oss til. Det var den beskjeden jeg gav til Dagens Næringsliv. Jeg skal ikke blande meg opp i hvordan journalister skriver det hele ut, og jeg sier ikke at jeg var helt fornøyd med måten dette var skrevet ut på, men det gir altså ikke grunnlag for Åslaug Hagas konklusjon i interpellasjonen. Det som jo er det underlige, er at det vet hun utmerket godt. Så hvorfor interpellasjonen da skrives slik, er litt uklart for meg. Men, som sagt, jeg skal love ikke å irritere meg over det. Så var det de rent konkrete spørsmålene, og de gikk for så vidt på tallfestede og målfestede ting. Vi er ikke kommet dit at jeg nå vil legge på bordet helt konkrete tall og konkrete synspunkter. Arbeidet er på det stadiet hvor vi skal sørge for at tekstene gir oss muligheter for å gjøre det vi ønsker. Hva det praktisk og operasjonelt vil bety, er det rett og slett litt tidlig å gå inn i. Jeg vil bare advare mot noe som var mer tydelig i det første enn i det siste innlegget til Åslaug Haga. Jeg tror det er svært viktig at vi nå ikke fører disse forhandlingene med krav om å legge alle kortene med billedsiden opp under forhandlingene. Ulempen er da at man viser hvor mye man vil akseptere. Det man da forteller andre, er at man kan gå helt til yttergrensen. Det er jo forunderlig at det gamle hestehandlerpartiet, Senterpartiet, virkelig vil ha det som behandlingsform i slike spørsmål.