Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-07:
For å sette rammen riktig for denne debatten ønsker jeg å minne statsråden om en ordveksling vi hadde i spørretimen om gratis kvotetildeling til Kårstø. Da var vi begge enige om at å kjefte for at miljøet blir dårligere fordi Kårstø eventuelt får tildelt gratiskvoter, ikke er relevant. Tildeling av gratiskvoter eller ikke har ingen betydning for kvotemengden som sådan i systemet. Det er i realiteten kun en debatt om kostnadsfordeling. Derfor er ikke mitt engasjement her et ønske om, ei heller en konsekvens av, den debatten om at en eventuelt får økede CO2-utslipp om en gjør om på klimakvoteloven. Det er rett og slett en debatt om å se på kostnadene som blir fordelt i samfunnet som følge av den klimakvoteloven som er vedtatt. Debatten reises derfor fordi ny industri i Norge stadig pålegges store kostnader som ikke har noen positiv miljøeffekt. Klimakvoteloven ble, som kjent, framlagt og hurtig arbeidet gjennom i Stortinget i juni i år. Regjeringspartiene skrøt av at den var stram. Det var den mest offensive klimakvoteloven i verden, og det syntes man da var bra. Det betyr ikke at det er mindre CO2-utslipp som følge av at den er stram, men det betyr at industrien får høyere kostnader i Norge enn i andre land. På spørsmål til daværende statsråd Bjørnøy om hva dette ville koste, innrømmet hun at det ville koste ny industri i Norge ca. 565 mill. kr årlig. Når man spurte hvilke konsekvenser det ville få for ulike bedrifter, var hun relativt vag. Når man spurte hva det konkret ville bety for gasskraftverk i Norge – ikke hvordan reglene ville bli, men hvordan den prinsipielle tilnærmingen ville være – var svaret at det ville hun ikke svare på. Hun ville ikke konkretisere hvilke tanker Regjeringen hadde om dette. Det var en del andre spørsmål som ble stilt om konsekvensene av dette, og da ble det henvist til klimameldingen, som ikke ble framlagt før etter at saken var ferdigbehandlet. På en del andre spørsmål om det igjen, var svaret at det hadde hun ikke tid til å svare på i forhold til å få saken ferdigbehandlet. Stortinget vedtok dette basert på relativt dårlig informasjon om konsekvensene. Temaet jeg tar opp, er at loven legger opp til at en ikke tildeler gratis eller vederlagsfrie kvoter til industri som er etablert etter 2001 i Norge, eller som har utvidet sin virksomhet. Den utvidede virksomheten, eller utvidet produksjon, får ikke tildelt gratiskvoter. Loven har i realiteten en tilbakevirkende kraft, ved at utgangspunktet for tildelingene settes til 1998–2001. I Sverige er det i 2005–2007. Det var ingen bedrifter i Norge i den perioden som visste hvilke rammebetingelser de ville få ifølge Kyoto-avtalen. Kyoto-avtalen var ferdig forhandlet i 1997, men trådte ikke i kraft før i 2005. Dermed har den tilbakevirkende kraft, etter mitt skjønn. Den er særnorsk streng. I alle andre land er det tildeling av gratiskvoter til nyetableringer av industri. Daværende statsråd Bjørnøy begrunnet strengheten med at hun ikke ønsket at næringslivet skulle stimuleres til å etablere virksomhet med betydelige CO2-utslipp, for en skulle ha et utslippsfritt samfunn. Mye tyder på at en lykkes når en ser på konsekvensene for NorFraKalk. En regning for ny industri på 565 mill. kr i året er en betydelig ekstraregning som ødelegger konkurranseevnen. Det er en liste over bedrifter i norsk industri som viser at f.eks. NorFraKalk ikke får en eneste gratiskvote. Verdalskalk har utvidet virksomheten og får kvoter tilsvarende bare 80 pst. av utslippet. Larvik Cell har overtatt annen virksomhet. De brukte el-kjeler i 2000 når strømprisen var veldig lav, og har hatt konkurs i referanseperioden. De får kun dekket 50 pst. av sine utslipp. Borregaard har utvidet kraftig. De brukte elkraft i 2000 på grunn av svært lave kraftpriser. De får en tildeling på 65 pst. Hunsfoss får 75 pst., Peterson og Ranheim får 75 pst. Maxit Leca, som altså har hatt to lokasjoner tidligere og har flyttet alt over til én, mister kvotene på den ene og beholder dem på den andre, og får i realiteten en tildeling på 50 pst. I Sverige ville disse ha kommet mye, mye bedre ut. La oss kikke litt på det spesielle tilfellet NorFraKalk, som nå så vidt har startet produksjon. Det er en fabrikk til 200 mill. kr. De har gjort dette i troen på at de ville få rammebetingelser på linje med andre nordiske land. Det er tross alt finske eiere der, men i realiteten får de nå en ekstraregning på 40 mill. kr. Kostnaden her vil sannsynligvis knekke nakken på bedriften. Selv om de nå har startet opp, er det fordi de får 95 pst. frikvoter. Det vil bli noe helt annet etter nyttår. Det som er interessant her, er at hvis denne bedriften blir nedlagt og kalkmarkedet likevel etterspør den kalken de har levert – og det må vi anta, for kalkmarkedet påvirkes ikke av om en leverandør forsvinner – vil det, hvis leveransen kommer fra Russland eller Kina, gi en nettoøkning i verdens CO2-utslipp på 2 mill. tonn. Dette er bare for å dekke opp produksjonen fra NorFraKalk. Det viser at det som jeg antar er gode intensjoner fra Regjeringen om å lage det så stramt at industrien får incentiv til å investere i CO2-renseteknologi, dessverre har den motsatte effekten. Når det gjelder gasskraftverket på Kårstø, omtaler Naturkraft selv dette som en parodi. Det er tre og en halv uke til klimakvoteloven trer i kraft, og ennå vet de ikke hva slags tildeling de får av gratiskvoter. Får de 95 pst., som i dag? Får de 75 pst., som Statkraft har i Tyskland? Eller får de 0 pst. – slik vi faktisk kan resonnere oss fram til når statsråd Haga sier at gasskraftverk basert på CO2-rensing må forstås som at de har rensing ved oppstart? Alle vet at Kårstø ikke har rensing ved oppstart, og en vet at klimakvoter skal tildeles fra klimakvotereserven til gasskraftverk som er basert på CO2-rensing ved oppstart. Hvis en skal følge det som faktisk står skrevet, har ikke Regjeringen noe annet valg enn å si at de ikke skal få gratiskvoter, med mindre man begynner å omtolke masse. Det er jo vanlig i politikken, men det undergraver Regjeringens retorikk. Det hadde vært interessant om statsråden hadde villet kommentere spesielt NorFraKalks CO2-regnskap og Kårstø. For Kårstø har man klare setninger med klare definisjoner fra statsråd Haga om hvordan setningene skal forstås, men hvor konsekvensene altså vil være fullstendig ødeleggende, og det er for et gasskraftverk som næringsminister Andersen ved åpningen sa var et skritt i miljøvennlig retning og et nytt kapittel i norsk energihistorie. Når det gjelder Skogn – et annet gasskraftverk som ikke er realisert, men som har konsesjons- og utslippstillatelse – ville ikke daværende statsråd Bjørnøy gi dem noen som helst retningslinjer om hva slags kvoteinndelinger de ville få, med mindre de var basert på høyeffektive varmekraftverk. Klimakvoteloven er dermed en trussel mot industrien, både energiproduserende og for så vidt varmeproduserende. Den er en trussel mot eksisterende næringsliv som er nyetablert, men det forfordeler et etablert næringsliv som allerede eksisterte før 2001. Det hindrer altså litt av dynamikken i Norge. Det gir en konkurransefordel til utenlandske investeringer og utvidelser, framfor tilsvarende i Norge. Tror man virkelig at en stram klimakvotelov vil gi incentiver over natten til å utvikle nullutslippsteknologi? Jeg tror ikke det er mulig. Jeg tror at teknologi utvikles over tid, ved at man stadig må stille nye krav, – men ikke kutte hånden av dem hvis de ikke innfrir. Her straffer man jo i realiteten bedrifter som allerede – som NorFraKalk – bruker den best tilgjengelige teknologien på kloden, som ikke vil ha noen annen mulighet til å kutte sine utslipp enn ved å stenge produksjonen. De får altså her en kvoteutgift som ingen av deres konkurrenter har, og som de ikke har noen sjanse til å bli kvitt uansett hvilken teknologi de investerer i. Klimakvoteloven gir stramme rammer for industrietableringer etter 2001, uten at det gir noen nettokonsekvens for klimaet. Totalt antall kvoter er som sagt det samme, det er bare kostnadsfordelingen som er forskjellig. Staten tildeler dem ikke frikvoter, men tar eventuelt betalt for dem hvis det er statens kvoter de selger. Hvis staten ikke selger dem til en bedrift, kan staten uansett selge kvotene ut i markedet et annet sted. Staten vil her få inntekten, mens industrien får kostnaden. Det gir en kostnad til bare deler av industrien. Det må være det mest urettferdige. Da likebehandler man ikke engang lik industri i eget land. Da er det tilfeldige årstall som gjelder, og ikke en «base scenario» – for å bruke et godt norsk ord – for den teknologien man bruker. Tvert imot kan man si at i verste fall medfører Regjeringens tilnærming til klimakvoteloven at man etablerer industri i Norge og flytter den til land uten utslippsreduksjoner. Hvorfor er dette likevel et poeng å ta opp når man vil si at Stortinget visste dette da det ble vedtatt? Jo, fordi representanten Asmund Kristoffersen sa at industrien ville bruke de grønne uviklingsmekanismene fritt til dermed å få redusert sine kostnader. Alle vet at EU stoppet den muligheten, og da er det på sin plass å ta den diskusjonen om igjen, for å se om det er mulig å gjøre noen endringer fra Regjeringens side.