trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hanne Dyveke Søttar (Fremskrittspartiet), 2018-06-12:
Fri bevegelse for arbeidstakere er en av de fire frihetene som står sterkt i EØS-avtalen. Formålet med EØS-avtalen er å styrke handel og de økonomiske forbindelsene mellom partene. Norge samarbeider i dag tett med EU gjennom flere ordninger knyttet til arbeidsfeltet, som f.eks. trygdekoordinering og kampen mot svart arbeid. Selv om noen tydeligvis tror det, er ikke alt rundt EU og EØS negativt. For Norge har dette vært svært positivt. Jeg vil påstå at EØS-avtalen har vært en sterk bidragsyter til at vi har hatt rekordhøy vekst i sysselsettingen, bidratt til høye lønninger og vært med på å styrke våre offentlige tjenester, selv om Lundteigen påsto tidligere i dag at avtalen var ulykksalig. Ingenting tyder så langt på at EUs arbeidsmarkedsbyrå, ELA, vil få noen selvstendig myndighet. Ingenting tyder heller på at det vil legges opp til noen endringer i den nasjonale arbeidsmarkedspolitikken, eller at dette skal føre til noen overføring av myndighet. Derimot virker det som om dette passer godt inn i vårt europeiske samarbeid mot arbeidslivskriminalitet, så ELA kan godt vise seg å være et nyttig verktøy i dette arbeidet videre. EU-kommisjonens forslag er ikke vedtatt. Organiseringen er fortsatt under planlegging, den skal behandles både i EU-parlamentet og i Rådet, og en eventuell oppstart er i 2019. Jeg merker meg at komiteens medlemmer fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti skriver i sine merknader om «Ja til EU-partiene i komiteen». Jeg har prøvd å lese gjennom alle merknadene, og jeg finner ikke disse «Ja til EU-partiene». Hvis de da har tatt oss med, kan jeg bare opplyse Lundteigen om at i Fremskrittspartiets stortingsprogram står det nei til EU. Men uansett, vi kunne heller ha kalt oss for EØS-kameratene, det tror jeg hadde vært mer dekkende, for de fleste av oss er for EØS-avtalen og det den har gitt oss. Statsråden har varslet at departementet vil vurdere forslaget nærmere og holde Stortinget informert om saken. Jeg tror nok at dette nok en gang er en sak der vi ikke bør trekke konklusjonene før en sak er ferdig, så jeg håper vi kan avvente videre behandling og heller ta debatten når tiden er inne for det, når vi vet hva ELA blir.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil også takke forslagsstillerne Olaug V. Bollestad og Geir Jørgen Bekkevold fra Kristelig Folkeparti for forslaget, der de belyser de grunnleggende rettighetene til mennesker med utviklingshemning. Senterpartiet støtter fullt ut representantforslaget om en egen stortingsmelding. Det framgår av mindretallsforslag nr. 2. Det er spesielt at regjeringa ikke kan støtte det forslaget. Dersom regjeringa sier at det er unødvendig å ha en stortingsmelding, hadde det vært naturlig at regjeringspartiene i denne innstillinga kunne fortalt konkret hva regjeringspartienes representanter i salen ønsker at en skal ta fram i det arbeidet vi her snakker om. Senterpartiet er opptatt av at vi skal prøve å prioritere disse temaene. Det er diskutert mange ganger tidligere, og det er sagt mye godt, men det som det mange ganger står på, er at en ikke har greid å prioritere de nødvendige økonomiske ressursene til å gjennomføre det. I innstillinga har vi derfor vært veldig klare på at det å ha tett involvering av de funksjonshemmedes organisasjoner sjølsagt er helt naturlig, og at de utviklingshemmede har rett til å uttrykke sin mening og hevde sin rett på lik linje med andre. Det er helt fundamentalt for at dette skal skje på en måte som er mest mulig likeverdig med den som gjelder for dem som er helt funksjonsfriske. Ellers har vi gitt klar tilslutning til å prioritere retten til arbeid, helsetjenester, utviklingshemmedes muligheter til å ta et andre år på folkehøgskole, og gjennomgang av erfaringene med vergemålsloven. Forslagene som Senterpartiet ikke er med på i innstillinga, er – som flere har vært inne på – forslag som er godt ment. Vi ønsket å prioritere de forslagene vi var med på, men vi har ikke noe ønske om at de andre ikke også skal være med videre, spesielt forslag nr. 13, som går på meningsfylte fritidsaktiviteter. Så Senterpartiet vil stemme subsidiært for forslagene nr. 8–13, samt for forslag nr. 14, som er det løse forslaget fra Arbeiderpartiet, fordi det gir en helhet. I innstillinga har vi ikke uttrykt oss mot de forslagene, men vår tilrådning i innstillinga var et forsøk på å prioritere det vi ser som helt grunnleggende viktig at en stortingsmelding omfatter.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det er mange fine ord, og «strategiplan» er et av dem. En demokratisk strategi bygger jo på en felles virkelighetsforståelse, og det er også et faktum som må legges til grunn i en stortingsmelding. Og en plan er også noe som må inngå i en stortingsmelding. Så jeg forstår ikke hva som da skulle være problemet for regjeringa ved å legge fram en stortingsmelding. Statsråden sier at det innebærer forsinkelser. Nå er det avklart at det ikke har noe å gjøre med involvering av de organisasjonene som har interesser i saken, så da er det første spørsmålet mitt: Hvorfor er det forsinkelser? Det viktigste spørsmålet er: Hvilke realiteter i forslagene fra opposisjonen nå, forslagene nr. 1–14, er strid med det som regjeringa arbeider med i sin såkalte strategiplan?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det har ifølge spørreundersøkelser vært en negativ utvikling når det gjelder det fysiske og psykososiale arbeidsmiljøet. Det gir grunnlag for at det har vært en økning i alvorlige personskader, og det er noe Senterpartiet mener er urovekkende. Det er viktig at vi utnytter handlingsrommet for helse, miljø og sikkerhet, jf. petroleumsloven § 10-2, for å sikre vår ambisjon om å være et verdensledende land når det gjelder helse, miljø og sikkerhet. For Senterpartiet er det vesentlig at Petroleumstilsynet skal være tydelig. Derfor poengterer vi «tydelig», ikke «tydeligere», for vi mener at Petroleumstilsynet skal være tydelig i sin reaksjonsbruk og målrettet følge opp de pålegg som tilsynet gir. Det er viktig at Stortinget er presis i begrepsbruken. Flerbruksfartøy blir mer vanlig med ny teknologi, og derfor er det viktig å gjøre arbeidsmiljøloven gjeldende for petroleumsrelaterte aktiviteter fra fartøyer på norsk sokkel. Det ble levert et representantforslag, Dokument 8:61 S for 2016–2017, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. I Innst. 298 S for 2016–2017 ble imidlertid Senterpartiet alene om å fremme forslaget, etter at NHO-foreningene Norsk olje og gass og Norsk Industri, representert ved Karl Eirik Schjøtt-Pedersen og Stein Lier-Hansen, gikk til frontalangrep på forslaget. Det var sterkt å høre den dobbeltkommunikasjonen som kom fram i den høringen, hvor en gir inntrykk av at Norge etter deres vurdering fortsatt skal være verdensledende, men at arbeidsmiljøloven for all del ikke skal innføres på flerbruksfartøyer, fartøyer som det blir mer og mer aktuelt å bruke med den nye teknologien som utvikles. Senterpartiet mener at arbeidsmiljøloven skal gjelde fullt ut for petroleumsrelatert arbeid, konstruksjoner, rørlegging, vedlikehold og fjerning som blir utført for norsk sokkel. Dette vil på en effektiv måte rette opp i eksisterende hull i lovgivningen som har gitt grunnlag for undergraving av lønns- og arbeidsvilkår ved petroleumsrelaterte aktiviteter som utføres av flerbruksfartøy. Det er viktig for helse, miljø- og sikkerhetsarbeidet at arbeidsmiljøloven gjelder for flerbruksfartøy, for dermed å realisere den intensjon som alle gir inntrykk av at en er enig i, nemlig vår verdensledende rolle i trygghet på dette avgjørende viktige området for å sikre seg mot enhver ulykke. Jeg vil til slutt ta opp Senterpartiet og SVs forslag, nr. 2. Dersom forslag nr. 2 faller, vil Senterpartiet subsidiært stemme for forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Flerbruksfartøy er skip som også brukes til oljerelaterte aktiviteter på norsk kontinentalsokkel, skip som blir mer og mer vanlig, og dersom det arbeidet som de skipene og de folkene om bord der gjør, ikke omfattes av den norske arbeidsmiljøloven, vil vi få en uthuling av myndighetenes mulighet til å gjennomføre norsk lov med ordnede forhold om bord på disse båtene og i den viktige aktiviteten. Jeg er enig i at det kan være krevende å praktisere norsk arbeidsmiljølov på flerbruksfartøy, men det er prinsipielt ikke noe nytt. Det er vesentlig at vi forholder oss til den virkeligheten som er, og sikrer at norsk lovverk kan gjelde. Når statsråden sier at Petroleumstilsynet styrker sitt arbeid rettet mot flerbruksfartøy, er det lite konkret, og det er uten lovhjemmel. Mitt spørsmål er: Er statsråden prinsipielt uenig i at flerbruksfartøy som driver oljerelatert aktivitet, også skal omfattes av arbeidsmiljøloven – prinsipielt?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg er kjent med at det er et regelverk, men det som både Petroleumstilsynet og de som har folk på disse installasjonene, disse flerbruksfartøyene, sier, er at lovverket ikke er avklarende i viktige forhold som gjelder sikkerhetsbestemmelser og lønns- og arbeidsvilkår som er allment godkjent i Norge. Derfor var mitt spørsmål helt prinsipielt, om statsråden ikke er enig i at for fartøyer som kan brukes både til oljerelatert virksomhet og til annen virksomhet – når de fartøyene og det mannskapet brukes til oljerelatert aktivitet – gjelder arbeidsmiljølovens bestemmelser. Går statsråden inn for det?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil takke Arbeiderparti-representantene som er forslagsstillere, for at vi gjennom en forskriftsendring skal sikre ryddigere arbeidsforhold for dem som gjør jobben, og dermed også en mer rettferdig konkurranse for de selskapene som står for dette viktige arbeidet. I forskrift om offentlig godkjenning av renholdsvirksomheter og om kjøp av renholdstjenester framgår det i § 17(2) at denne forskriften likevel ikke gjelder «for forbruker som kjøper renholdstjeneste til privat bruk». Senterpartiet er helt klart for at det også skal gjelde privat bruk, og at en derfor må ta vekk § 17(2)(1) (2) (2) (1) «Kjøp av renholdstjeneste er kun tillatt fra virksomhet som enten er godkjent, har søknad om godkjenning til behandling eller har HMS-kortbestilling til behandling, jf. § 6.» Det er formuleringer som blir misbrukt. Vi vet at det er firmaer som i påvente av en avklaring, en godkjenning, starter opp sin virksomhet uten at de har lovlig, godkjent, stempel på det de driver med. Derfor har Senterpartiet – sammen med Sosialistisk Venstreparti – fremmet forslag nr. 5, som retter opp § 17(1) (1) Kjøp av renholdstjeneste er kun tillatt fra virksomhet som er godkjent. Dermed vil det være entydige regler, og en vil få en rettferdig konkurranse. Så er det et punkt til som Senterpartiet er opptatt av. Det er at det må framgå av renholdsregisteret i sanntid «hvilke personer som er godkjent for lovlig å tilby renholdstjenester». Jeg er glad for at Arbeiderpartiet og SV er med på dette forslaget, forslag nr. 3. Det som er til stor forundring, er hvorfor Høyre ikke støtter et slikt forslag, slik at vi kan få ryddige forhold, og slik at en til enhver tid vet hvem som er godtatt og godkjent for jobben.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg tar opp det forslaget som Senterpartiet har sammen med Sosialistisk Venstreparti.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det som er en fellesnevner i spørsmålet om arbeidslivskriminalitet, sosial dumping og svart arbeid, er at det er uklarhet i lov og forskrift, som gir grunnlag for gode unnskyldninger for ikke å gjøre en ordentlig jobb. Vi må altså ha klare regler og tilhørende klare reaksjoner. Derfor har Senterpartiet og SV fremmet forslag nr. 5, om at bare godkjente renholdsvirksomheter skal være tillatt. Det er knyttet til forskriften § 17(1) (1) «Kjøp av renholdstjeneste er kun tillatt fra virksomhet som enten er godkjent, har søknad om godkjenning til behandling eller har HMS-kortbestilling til behandling, jf. § 6.» Det fører til at en kan unnskylde seg ved å si at en har en søknad til godkjenning. Mitt spørsmål er: Hvorfor kan ikke regjeringa støtte et forslag som vil endre dette til at en må være godkjent? Vil det stille for høye krav til offentlig saksbehandling? Er det regjeringas begrunnelse for å avvise forslaget?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Å si at det å måtte ha godkjenning vil innebære en unødig inngripen, er sjelden kost fra Stortingets talerstol. Folk flest i Norge er fullstendig klar over at når en sender en søknad til offentlige myndigheter, kan en ikke regne med at den vil bli godkjent. En kan i hvert fall ikke sette i gang tiltaket før godkjenning foreligger. Her har vi en forskrift som legger til rette for at en skal kunne sette i gang før søknad er godkjent. Det er jo oppskriften på å lage gråsoner, som gjør at vi får disse uklare forholdene. Jeg vil gjenta spørsmålet: Hvorfor kan ikke regjeringa støtte et slikt forslag? Vil det stille for høye krav til offentlig saksbehandling? Den offentlige saksbehandlingen må jo være effektiv, slik at søknadsprosessen er kort. Dermed får en et svar, ja eller nei, og det må tas inn i forskriften § 17(1) (1)
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
At en sånn forskriftsendring skulle innebære konflikter med etableringsretten, er helt nytt for undertegnede. At EØS-avtalen skulle pålegge Norge å sikre at virksomheter skal kunne settes i gang og begynne å tjene penger før virksomheten er godkjent i Norge, høres helt uvirkelig ut. Men jeg tar svaret til etterretning. Min oppfølging er at når det er en slik § 17(1) (1)
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil takke Arbeiderpartiet for engasjementet for å forbedre allmenngjøringsordningen. En allmenngjøringsordning for tariffavtaler er viktig i den faktiske situasjonen vi står i, for å få et mer velorganisert arbeidsliv, som er forutsetningen for et trygt familieliv. Allmenngjøringsloven ble vedtatt av Stortinget i 1993, med ikrafttredelse 1. januar 1994. Det er en interessant flertallsmerknad i innstillinga, hvor alle medlemmene unntatt Arbeiderpartiet viser til at bakgrunnen for loven var konsekvensene for det norske arbeidsmarkedet som suverenitetsavståelsen gjennom inngåelsen av avtalen om Det europeiske økonomiske samarbeidsområdet, EØS, medførte. Det er spesielt at Arbeiderpartiet ikke kan være med på en slik faktisk beskrivelse av forholdene. Allmenngjøringsordningen ble først tatt i bruk i 2003, og i 2004 og i 2007 fikk vi de store utvidelsene av Den europeiske union, som gjorde at den ble mer aktuell på stadig flere områder. Det har vært en jevn økning i antall allmenngjøringsvedtak, og komiteen har merket seg at nye bransjer særlig de siste årene har fått allmengjort minstelønnen. Det er en grunnleggende uenighet i komiteen mellom regjeringspartiene, som mener at allmenngjøringsordningen fungerer godt slik den er innrettet i dag, og opposisjonen, som ønsker forbedringer. Det er ingen generell minstelønn i Norge. Lønn avtales mellom arbeidsgiver og arbeidstaker som en del av den skriftlige arbeidsavtalen, og allmenngjøringsordningen underbygger behovet for ryddige forhold. Mindretallet – Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – går inn for at det bør legges bedre til rette for allmenngjøring. I mindretallsforslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, sier vi at det må bli enklere å ta i bruk forenklede dokumentasjonskrav, snu dokumentasjonskravet ved allerede vedtatte allmenngjøringsvedtak og utvide perioden for allmenngjøring. I behandlingen i komiteen vurderte Arbeiderpartiet det sikkert slik at dette forslaget ikke ville få flertall. Dermed fikk vi også forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, hvor en ber om at regjeringa evaluerer allmenngjøringsordningen, noe jeg oppfatter som et subsidiært forslag til forslag nr. 1, som støttes av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Dersom forslag nr. 1 ikke får flertall, vil Senterpartiet stemme subsidiært for forslag nr. 2, og siden det også har kommet et nytt forslag, fra Kristelig Folkeparti, vil jeg på vegne av Senterpartiet si at dersom heller ikke forslag nr. 2 får flertall, vil Senterpartiet støtte Kristelig Folkepartis forslag, som innebærer at en skal evaluere og så vurdere å fremme forslag.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det vil representanten.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Allmenngjøringsloven, som gir det lovmessige grunnlag for allmenngjøring av tariffavtaler, ble vedtatt med ikrafttredelse 1. januar 1994 – på samme tidspunkt som da vi fikk EØS-avtalen. De som så behovet for allmenngjøring, var forutseende, for det var en konsekvens av EØS-avtalen, som innebar en friest mulig bevegelse av arbeidskraft over grensene. Derfor er det interessant at den virkelighetsbeskrivelsen som jeg nå gir, er alle partier, unntatt Arbeiderpartiet, enig i, nemlig at det var det som var bakgrunnen for hele allmenngjøringsinstituttet, et institutt som var i konflikt med det som var den norske tradisjonen, for dette var mellom partene tidligere. Men så så en seg altså nødt til å innføre denne loven. Er statsråden enig i den virkelighetsforståelsen – at det var EØS-avtalen som førte til at en måtte bryte det norske prinsippet og dermed få allmenngjøringsloven?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Vi kan ha ulike meninger om hvorvidt EØS-avtalen har virket positivt eller negativt, men det som er kjernen her nå, er lønns- og arbeidsvilkårene for en rekke yrker i Norge. Statsråden sier at det var «en viktig faktor», men det er jo et faktum at allmenngjøringsloven tok til å gjelde 1. januar 1994, altså på akkurat det samme tidspunktet som EØS-avtalen. Mitt spørsmål er: Hva annet enn EØS-avtalen gjorde at en nettopp på det tidspunktet vedtok en allmenngjøringslov, som var en ny tradisjon i Norge, som brøt med det som var tidligere? Hva annet la grunnlaget for nettopp å gjennomføre det fra 1. januar 1994?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg forveksler ikke statsråden med en Arbeiderparti-representant – jeg kan bare bekrefte at så galt er det ikke. Men det som var poenget, er at det er spesielt at det er komiteens flertall, alle unntatt Arbeiderpartiet, som påpeker dette. Derfor var det viktig for meg å få statsrådens utsagn fra talerstolen, at statsråden er enig med komiteens store flertall i at det nettopp var EØS-avtalen – som innebar en ny situasjon på arbeidsmarkedet i Norge – som gjorde at en måtte innføre allmenngjøringsloven, som altså var et brudd med den norske tradisjonen når det gjelder hvordan lønns- og arbeidsvilkår skulle behandles i Norge.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil følge opp det statsråden avsluttet med nå, nemlig å være varsom med å ta flere bransjer inn under allmenngjøringsloven. Representanten Grande var også inne på dette med de svake sidene ved en minstelønnsordning. Som vi som utgjør mindretallet – Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV – sier, vil det antakelig bli behov for mer allmenngjøring av minstelønn. Det som er dilemmaet her, er at vi ikke ønsker å svekke partenes forhandlinger om lønns- og arbeidsvilkår. Men når vi er i en situasjon hvor det er en grunnleggende ubalanse mellom dem som trenger arbeidsfolk, og det antall arbeidsfolk som er interessert i jobb, kommer fagorganisasjonene i et kraftig dilemma. Det er her fagorganisasjonene sjølsagt støtter at en bruker allmenngjøringsprinsippet for dermed å få en større makt i forhandlingene, slik at de mange som søker på de få jobbene, dermed står sterkere ved at man får allmenngjorte lønns- og arbeidsvilkår. Representanten Søttar var også inne på dette og sa at allmenngjøring kunne føre til at det ikke var noen vits med tariffavtaler. Ja, det er enkelte som hevder det, men i fagforeningene er det nå som sagt en unison holdning til at i den faktiske situasjonen en står oppe i, må en bruke allmenngjøringsinstituttet. Men det som er mitt poeng, er at vi er kommet i en situasjon hvor det er en ubalanse mellom tilbud og etterspørsel av arbeidskraft, ikke minst i en rekke praktiske yrker som eksempelvis gjennomfører konsulentenes utredninger, og disse praktikerne står i en vanskeligere stilling i arbeidslivet i sine lønns- og arbeidsvilkårforhandlinger. Dermed må Stortinget korrigere noe. Men jeg vil understreke at sjøl om en her korrigerer med allmenngjøringsinstituttet, vet enhver praktiker som lever i hverdagen i norsk arbeidsliv, at det er utrolig mange muligheter til å unngå at vi får likeverdige forhold, fordi markedsubalansen gjør at vi får de store skjevhetene i inntekt. Jeg hadde behov for å presisere det: den klare sammenhengen mellom ubalansen, allmenngjøringsinstituttet og de dilemmaene som vi står i. Senterpartiet ønsker mer allmenngjøring. Det er et nødvendig tiltak når vi nå har gjennomført denne ulykksalige EØS-avtalen som innebærer friest mulig bevegelse av arbeidskraft mellom land som har svært forskjellige forhold, både med hensyn til lønn og arbeidsledighet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil takke representanten Moxnes for å ha levert inn forslaget. Det er en poengtert overskrift: «tryggere arbeidsforhold for franchisetakere og ansatte i franchisevirksomheter». Det har Senterpartiets fulle støtte. Franchise er omfattende, og det er viktig. Det er anslagsvis 120 000 ansatte som her berøres, og det som er det sentrale, er maktforhold. Det er maktforholdet mellom franchisegiver og franchisetaker. Franchisetaker er altså den som tidligere var en kjøpmann, og som nå i grunnen får alt tilrettelagt – langt ifra den gamle kjøpmannens rolle. Altså: Det er franchisetakeren – kjøpmannen – kontra det store selskapet som er franchisegiver. Det er maktforholdet mellom disse to vi her diskuterer. Det er maktforholdet som de ansatte hos franchisetaker er i når det er slike forhold, det er også maktforholdet som leverandørene av produkter til franchisegiver står i, og det er forhold som berører veldig store deler av norsk næringsliv og arbeidsliv. Representanten Tonning Riise sier at forslagene innebærer at en skal franchise til livs. Nei, Senterpartiet er ikke med på det. Vi er med på at her skal det en lovregulering til. Og jeg vil understreke at det burde være i de seriøse franchisegivernes interesse at en får en lovgivning. For hvis en får en lovgivning og ryddige forhold, vil sjølsagt samfunnets forståelse for hele franchisemodellen bli robust og sterkt. Hvis en ikke har en jambyrdighet i maktforhold, vil sjølsagt franchisemodellen komme under et stadig sterkere bombardement, for det er noe som utfordrer hele jambyrdigheten i Norge. Senterpartiet er med på forslag nr. 7, og jeg tar opp det forslaget. Det ber regjeringa sette i gang et lovarbeid med å regulere franchise som organisasjonsform, som også vil medføre at franchisegivers ansvarsområder tydeliggjøres, og – til slutt – som styrker franchisetakers rettigheter, og jeg vil understreke det siste: styrke franchisetakers rettigheter. Derved styrker man også de ansatte hos franchisetaker, fordi rammene for hele virksomheten blir bedre. Hvis forslag nr. 7 ikke får flertall, stemmer Senterpartiet subsidiært for Kristelig Folkepartis forslag.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Statsråden skriver i brev til komiteen 3. mai: «Slike forhold må tas med i en eventuell utredning om en franchiselov.» Jeg forstår svaret fra statsråden slik at hun ikke er avvisende til å få en egen lov, men at det er en rekke forhold som da må utredes – og det er det som er poenget. Det som er poenget fra Senterpartiets side, er at det lovverket som gjelder generelt, er ikke godt nok for de særegne forhold som gjelder for franchisevirksomhet. Mitt spørsmål er om det ikke er i franchisegivers interesse at vi får en egen lov, for dermed vil en kunne få mer balanserte maktforhold mellom partene. Er statsråden enig i eller sympatisk til et slikt resonnement?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Et velorganisert og velregulert arbeidsliv er en forutsetning for et trygt familieliv. Vi snakker ikke om rigide regler, men om tydelige regler, som kan etterprøves i dagliglivet av alle parter. Senterpartiet stiller seg positivt til medleverforskriften – altså «leve med»: Fagfolk lever med personer som er under barnevernet eller andre omsorgstjenester. Det er mye godt for både mange ungdommer og mange ansatte, som takler jobben, og det er utrolig viktig for å unngå for mange ansatte som kommer og går hos ungdommene. Det fungerer godt i statlig, offentlig virksomhet. Medleverturnus og statlig tariffavtale fungerer godt. Problemet er etter Senterpartiets vurdering noen private virksomheter som utnytter de ansatte, med reelt sett dårlige lønns- og arbeidsvilkår. Jeg har hørt eksempler på at det kreves 50 pst. mer arbeid hos disse, sammenlignet med forholdene i institusjoner eid av det offentlige – 50 pst. mer arbeid og samme lønn. Det er også et stort innslag hos private av forhold med uorganiserte ansatte og ikke fast ansatte. Det er eksempler på private ruskollektiver som har betalt helt ned i 60–70 kr per time. Det er dette som er problemet. Senterpartiet stiller seg altså positivt til medleverforskriften, men det forutsetter at vi får ryddet opp i forholdene hos dem som misbruker systemet. Derfor har Senterpartiet fremmet forslag nr. 5 og 6, og jeg tar opp de forslagene. I forslag nr. 5 foreslår vi: «Stortinget ber regjeringen sørge for at forskrift om medleverordninger mv. blir praktisert slik at dagens avtale mellom arbeidstakerorganisasjonene og staten også skal gjelde for private aktører/institusjoner.» Når det offentlige ønsker at private skal utføre en jobb for det offentliges regning, må det offentlige kunne stille krav til lønns- og arbeidsvilkår. Fagforbundet stiller seg positivt til medleverforskriften, under forutsetning av slike ordnede lønns- og arbeidsforhold. Det er viktig at vi får avklart i Stortinget at vi krever slike ordninger også for privat virksomhet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg vil også følge opp det som statsråden skriver i brevet av 30. april – jeg siterer: «Det er viktig at konsekvensene av utvidelsen av hvilke type institusjoner som kan benytte medleverordning følges nøye, både når det gjelder konsekvensene for de ansatte og brukerne. Også utfordringer knyttet til forståelsen og praktiseringen av regelverket bør følges.» Dette fungerer etter Senterpartiets vurdering bra i offentlige institusjoner, hvor det er avtale mellom fagforeninger og det offentlige som eier. Problemet er i noen private institusjoner, som trekker regelverket, slik som jeg presenterte i mitt hovedinnlegg. Det som er mitt spørsmål, er: Er det noe i veien for at det offentlige, som kjøper slike tjenester fra private, stiller krav til lønns- og arbeidsforhold for dem som skal utføre oppdraget, som er slik at de samsvarer med dem som er i offentlig eies virksomhet?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Bakgrunnen for saken er Høyesteretts beslutning om at reglene i tariffavtalen om fortrinnsrett for laste- og lossearbeid for en gruppe arbeidstakere utgjorde en ulovlig restriksjon på retten til fri etablering som følger av EØS-avtalens artikkel 31. Det er kjernen i det som var utgangspunktet for det hele. Vi legger merke til at flertallet bevisst argumenterer for at gjeninnføring av fortrinnsrett for havnearbeidere vil være svært utfordrende, da denne fortrinnsretten vil måtte stå tilbake for EØS-avtalen ved motstrid med EØS-forpliktelsene. Men, som Senterpartiet og SV skriver i innstillinga, vi lar oss ikke vippe av pinnen av slike argumenter, men forstår godt hvorfor flertallet gjør det. For Senterpartiet og SV er det viktig at norske tariffavtaler, norsk arbeidslivslovgivning og ILOs konvensjoner skal ha forrang framfor EU-retten. Disse forholdene er grundig vurdert i ILO-konvensjonen. I både artikkel 1, 2, 3 og 4 er det presisert hva vi snakker om. Jeg har lyst å sitere fra artikkel 5 i ILO-konvensjon 137: «For å sikre de størst mulige sosiale fordeler ved nye metoder for godsbehandling, skal det være vedkommende lands politikk å oppmuntre til samarbeid mellom arbeidsgivere eller deres organisasjoner på den ene siden, og arbeidstakerorganisasjonene på den andre, om bedring av effektiviteten i havnearbeidet, med deltaking, når det passer, fra vedkommende myndigheters side.» Under artikkel 7 står det: «Reglene i denne konvensjon skal gjøres gjeldende gjennom nasjonale lover eller forskrifter, i den utstrekning de ikke er gjort gjeldende gjennom tariffavtaler, voldgiftskjennelser eller på annen måte som er i samsvar med nasjonal praksis.» Dette er også forslagsstillernes forståelse av situasjonen. I statsrådens brev av 30. april 2018 sier hun: «På denne bakgrunn har partene signalisert at myndighetene nå må vurdere om forpliktelsene etter ILO-konvensjonen er oppfylt.» En er altså ikke, fra statsrådens side, enig i det som komiteens flertall, regjeringspartiene, sier, at dette er greit. Kjernen i dette for Senterpartiets del er våre forslag, og jeg vil nå ta opp forslag nr. 3, som vi har fremmet sammen med SV, hvor det står: «Stortinget ber regjeringa leggje fram forslag til endringar i lov eller forskrift for å realisera hamnearbeidarar sin fortrinnsrett gjennom ILO-konvensjon 137.» Det er det sentrale i dette spørsmålet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Tidligere tariffavtale ble i Høyesterett dømt til å være i strid med EØS-avtalens frie etableringsrett, altså artikkel 31. Det er et veldig klart eksempel på at EØS-avtalen overstyrer norske tariffavtaler, noe som Gro Harlem Brundtland den gangen debatten raste i 1993, på det mest bestemte sa at ikke kom til å skje. Det er en sterk utvikling vi nå ser. Den nye overenskomsten mellom partene etter høyesterettsdommen har ingen referanse til ILO, samtidig som Norge er forpliktet til ILO-konvensjon 137, og det er mange år fram i tid før en kan fri seg fra det. Statsråden sier at når en ikke har tariffavtaler, er lov en annen måte, og det framgår jo av artikkel 7 i ILO-konvensjonen. Jeg forstår statsråden slik at statsråden seriøst vil vurdere en egen lov, som dermed kan erstatte tariffavtalen og sikre fortrinnsretten. Er det korrekt?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Administrasjonskontorene ved havnene, som gir laste- og lossearbeiderne fortrinnsrett, har sikret både effektivitet og lavest mulig kostnader for næringslivet. Det har vært en praktisk ordning, og det har gjort at det har vært en balanse mellom interessene. Så har vi altså da ILO-konvensjonens klare formuleringer. Jeg kan referere nok en gang til artikkel 7: «Reglene i denne konvensjon skal gjøres gjeldende gjennom nasjonale lover eller forskrifter, i den utstrekning de ikke er gjort gjeldende gjennom tariffavtaler, voldgiftskjennelser eller på annen måte som er i samsvar med nasjonal praksis.» Spørsmålet er på nytt: Dersom en ikke har tariffavtale som sikrer det, dersom en ikke ønsker å ha lov og forskrift, hvilke andre måter er det da mulig å gjennomføre det på, slik at en sikrer ILO-konvensjonens intensjon?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Etter å ha hørt innleggene til Margret Hagerup og Kristian Tonning Riise forstår en jo godt hvor presset statsråden er av sine egne her i Stortinget – presset for å legge Norges forpliktelser i ILO-konvensjon 137 om fortrinnsrett til side. Det er jo det å følge opp konvensjoner som er den ansvarlige linjen. Situasjonen vi står oppe i, er jo at EØS-partiene, da en inngikk EØS-avtalen, forsikret at avtalen ikke skulle påvirke norske tariffavtaler. Hadde det den gangen i 1992 vært avklart slik det nå er avklart, ville EØS-avtalen neppe fått de nødvendige stemmers overvekt, slik at den ble vedtatt. En tidligere ILO-ansatt, en anerkjent ILO-medarbeider som jeg kjenner, sier at det er gjort en feil her, og at det er brukt feil jus. Likevel er det den jusen som er brukt, som har ført til at Høyesterett har satt til side tariffavtalen, noe som førte til at en måtte inngå en nest best tariffavtale fra transportarbeidernes side. Det er interessant å se at forslag nr. 3, fra Senterpartiet og SV, bare har vår støtte. Det er overraskende at Arbeiderpartiet ikke kan støtte det forslaget for å realisere havnearbeidernes fortrinnsrett gjennom ILO-konvensjon 137. Representanten Margret Hagerup sier at det er en rigid fortrinnsrett. Nei, den er ikke rigid. Det er en fin, balansert ordning i havnene for å sikre ordnede forhold. Senterpartiet går ikke inn for noen ordninger som gir økt innleie. Vi står fast på faste ansettelser, men hvis representanten Hagerup er i tvil om det, går Senterpartiet også inn for faste deltidsansettelser. Deltid er fast ansettelse på samme måte som heltid er fast ansettelse, og i dette spørsmålet er deltidsansettelser en naturlig konsekvens av de særegne forholdene som er. Det spesielle er hvordan Høyres representanter her presser statsråden vekk fra forpliktelsene Norge har etter ILO-konvensjon 137. Jeg forstår de vanskeligheter denne saken skaper internt i Høyres gruppe.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
EØS er ikke noen enkeltsak, det er en måte å organisere samfunnet på. Gjennom EØS-avtalen er Norge koblet til markedskreftenes fire friheter, fri bevegelse av arbeidsfolk over landegrensene mellom land som har helt ulike forhold. Norge er det landet som har høyest reallønn – et utrolig attraktivt land. Sjølsagt fører det til at flinke arbeidsfolk fra land med elendige lønns- og arbeidsvilkår og høy arbeidsledighet kommer til Norge, og det forandrer jo over tid hele det norske arbeidslivet. Det fører også til at folkevalgte på Stortinget i praksis ikke får bestemme nødvendige politiske tiltak for å korrigere markedskreftene. Det er konsekvensen av EØS-avtalen. Dette blir tydeligere og tydeligere på arbeidslivsområdet. Jeg skal villig innrømme at noen tjener på dette systemet, men de fleste taper, og stadig flere taper. Forskjellene øker, de praktiske yrkene taper. Den frie bevegelsen er som en torpedo mot Samholds-Norge. Senterpartiets alternativ er den regulerte arbeidsinnvandringen hvor vi kan stoppe den sosiale dumpingen på grensa. Den norske modellen er en sosialdemokratisk modell som la til rette for at vi kunne styre kapitalkreftene, styre innholdet i den private eiendomsrett. Det blir stadig vanskeligere med EØS-avtalen, og det er hovedårsaken til de sosialdemokratiske partienes krise i Europa. Arbeiderpartiets nestleder Hadia Tajik sier i Dagsavisen 11. juni at en åpner for at Arbeiderpartiet skal si nei til et nytt EU-byrå, som vi nå diskuterer. Hun sier: «hvis det svekker vår evne til å regulere arbeidslivet selv». Det er rimelig opplagt at det kommer til å svekke det, for hele poenget med arbeidsmarkedsbyråer eller andre byråer er å få til en mer ensartet politikk. Det er den felles politikken i EU som må gjennomføres, og det høres i starten tilforlatelig ut at det ikke skal ha noen selvstendig myndighet. Hvorfor i all verden skal en lage til et slikt byrå hvis det ikke skal ha myndighet og makt? Det er sjølsagt ikke logisk og ikke sant. Realiteten er at det kommer en harmonisering gjennom ulike virkemidler av arbeidslivet. Det framstår for oss som og er en kunst hvor en verken skal lyve eller fortelle sannheten. Så kommer etter hvert sannheten fram, men da er situasjonen annerledes. Jeg appellerer til en mer ærlig debatt. De forslagene som Senterpartiet har fremmet sammen med SV, forslagene nr. 2 og 3, er nødvendige forslag for å påse at det er norsk lovgivning som overstyrer i norske forhold. Jeg tar opp forslagene.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg og Senterpartiet er i hvert fall opptatt av grenseoverskridende kriminalitet og har lagt fram mange forslag i forbindelse med det. Det som er interessant her, er at statsråden sier at ELA ikke vil innebære noen myndighetsavståelse, og at det ikke vil gripe inn i tariffavtaler. Hun er ikke bekymret. Fremskrittspartiets representant sier at det ikke vil få noen sjølstendig myndighet. Etter min vurdering er det ganske oppsiktsvekkende uttalelser. Det som da blir sjekkpunktet for det hele, er hvorfor regjeringa ikke kan støtte Senterpartiets forslag nr. 2, der det heter: «Stortinget ber regjeringen påse at norske tariffavtaler og norsk arbeidslivslovgivning gis forrang fremfor Norges forpliktelser som vil kunne inngå i EUs arbeidsmarkedsbyrå ELA(European Labour Authority) (European Labour Authority) Det er jo helt opplagt at med de uttalelsene som både Fremskrittspartiet og Høyres statsråd kommer med, burde det ikke være noe problem å støtte Senterpartiets forslag. Kan vi vente oss støtte nå?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Vi i Senterpartiet er klar over at byrået ikke er ferdig utviklet. Det er veldig mye i EU som ikke er ferdig utviklet, alle disse byråene – det er jo en dynamikk i det – som stadig må få en større myndighet for å kunne gjennomføre det som er det store prosjektet, nemlig en felles økonomisk politikk. Mitt spørsmål er: Hvis det er slik statsråden sier, at dette er tilforlatelige ting knyttet til arbeidslivskriminalitet og slike forhold, som ikke innebærer noen myndighetsavståelse og ikke innebærer å gripe inn i tariffavtaler, hvorfor kan ikke statsråden da slutte seg til Senterpartiets forslag, at «Stortinget ber regjeringen påse at tariffavtaler og norsk arbeidslivslovgivning gis forrang fremfor Norges forpliktelser som vil kunne inngå i EUs arbeidsmarkedsbyrå ELA» i framtida? Det er jo helt opplagt at ut fra hva statsråden nå har sagt, skulle det ikke være noe problem, med den forsiktige formuleringen vi har i Senterpartiets forslag.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Representanten Eigil Knutsen sa at vi trenger mennesker, at vi trenger flere mennesker enn det vi har i Norge, for å gjøre jobben. Det er jeg helt enig i. Det er helt opplagt. Men måten vi skal få flere mennesker til å gjøre jobbene i Norge på, er jo gjennom regulert arbeidsinnvandring, kombinert med faste ansettelser, enten det er på heltid eller deltid, i bedriftene. Da får vi et velorganisert arbeidsliv. Vetle Wang Soleim sa at det ikke var myndighetsoverføring. Det vi vet så langt, sa representanten, er at det ikke er i konflikt med trepartssamarbeidet, at det ikke er i konflikt med arbeidslivslovgivningen. Jo, så langt er det tvil om det. Som representanten Grande sa, er det tvil knyttet til tvisteløsningen. Men det som var det viktige i representanten Vetle Wang Soleims innlegg, var: Det vi vet så langt. Og det er det som er gjennomgangsmelodien rundt spørsmålet om EØS-avtalen, at den er dynamisk, og det er ikke Norge som bestemmer hvor skapet skal stå, det er EU-landene. Vi må bare overta den beslutningen som der blir fattet, og det er en dynamikk som går mot en stadig dypere integrasjon. Med de toneavgivende krefter som vi har i partiene i de ulike statene i EU i dag, går det mot en stadig dypere integrasjon. Det kan stilles spørsmål ved hvor lenge de kreftene er tilstrekkelig sterke til å føre videre denne dype integrasjonen, men det er i hvert fall hele poenget. Det er opplagt at ELA vil få myndighet og – av erfaring – økende myndighet. Det kommer ikke til å bli etablert som en papirtiger. At det etableres et organ uten myndighet, er jo helt irrasjonelt. Senterpartiet er glad for at Arbeiderpartiets arbeidslivstalsmann Grande berømmer oss for å ta opp debatten tidlig, men Grande sier at vi som EØS-motstandere bare går i utgangsposisjonene våre. Nei, vi gjør egentlig ikke det, for det vi tar opp i forslag nr. 3, er jo LOs syn, og forslag nr. 2 er jo et standpunkt som Arbeiderpartiet burde være enig i fordi det er helt i samsvar med hva Arbeiderpartiet sier på gater og streder. Jeg merker meg at representanten Grande sier at forslagene våre er overflødige, at de ikke er relevante. Det gis altså inntrykk av at en er for forslagene, men likevel ikke vil støtte dem. Det er noe spesielt, men vi tar med oss det positive videre i debatten.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-06-12:
Jeg kan forsikre Arbeiderpartiet om at Senterpartiet med sine forslag ikke har lagt til rette for å gå inn i ELA. Det er ganske usaklig av representanten å komme med det. Det som vi ønsker med våre to forslag, er å avklare i Stortinget vår holdning, våre standpunkter – altså Stortingets holdning og standpunkter – som skal ligge til grunn fra regjeringa overfor EU når spørsmålet drøftes. Dette vet Arbeiderpartiet, men det har Arbeiderpartiet vanskelig for å støtte. Det er trist, men så langt et faktum. Jeg håper debatten kommer til å føre til at Arbeiderpartiet slutter seg til de forslagene som Senterpartiet har fremmet, og som er i tråd med LO-kongressens standpunkt.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-12:
Eg vil fyrst nytta anledninga til å takka Kristeleg Folkeparti for eit veldig godt forslag. Dette er ei veldig viktig sak. Me har som samfunn eit ansvar for å leggja til rette for at alle skal få like moglegheiter og eit godt liv. Dette arbeidet er spesielt viktig å følgja godt med på overfor personar med ei eller anna form for utviklingshemning. Dette er ei gruppe menneske som i kanskje spesiell grad ikkje alltid har føresetnadene for å vera med i politiske lag og foreiningar. Det er desse som kanskje har mest å stri med overfor eit systemtungt Nav og andre viktige samfunnsinstitusjonar. Forslaga me er med på, går gjennom fleire viktige tema. Eg vil spesielt leggja vekt på to ting, for det fyrste det daglege virket til ein person med utviklingshemning. Om det er skule, VTA, ordinær arbeidsplass eller dagsenter, er det noko av det viktigaste for både trivsel og utvikling. Difor er det veldig viktig at me som politikarar passar godt på at desse samfunnsinstitusjonane fungerer så godt som mogleg, og at dei er tilgjengelege for alle som treng det. Det andre eg vil nemna, er universell utforming. Dette er ei fanesak når det gjeld lik tilgang og like moglegheiter. Her har kommunane mykje ansvar, men det er vel så viktig at regjeringa og Stortinget lager tydelege og konkrete krav, der iallfall SV meiner at det må vera mest mogleg universell utforming. Dette må regjeringa følgja nøye opp at skjer òg i kommunane. I denne saka vert det votert over mange gode forslag om kva me vil at regjeringa skal leggja fram i ei ny stortingsmelding. Det vert hermed ei tydeleg bestilling som denne gruppa menneske, som ikkje er representert i denne salen, kan verta godt fornøgd med. Dermed tilrår eg dei forslaga som SV står bak, og varslar òg at me støttar det lause forslaget frå Arbeidarpartiet.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-12:
I denne saka vil eg gjerne nytta anledninga til å snakka litt om eigne erfaringar frå då eg var lærling på Ekofisk i Nordsjøen. Eit av dei sterkaste inntrykka som sit igjen frå den tida, er nettopp sikkerheitsnivået, og kor viktig dette var for eigen følelse når ein var stuck der ute i 14 dagar på ein stålholme omgjeven av åtte–ti meter høge bølgjer og sterk vind. Fokus på sikkerheit sto alltid heilt fremst i pannelappen hos alle som var der ute, til kvar tid. Dette var me heilt avhengige av, og difor sende me heim folk som f.eks. hadde trøblete tider i familien, når dette gjorde at det tok for mykje plass i hovudet. Sånt kan dei store oljeselskapa gjera, for dei har midla og kulturen som skal til. Denne kulturen i bedriftene som eg snakkar om, er avhengig av god organisasjonsgrad og høg aksept av fagforeiningane. I den seinare utviklinga av oljesektoren har det kome til fleire selskap, fleire utanlandske selskap og fleire mindre selskap. Dette er selskap som ikkje har den same tradisjonen og kulturen for kvalitativt godt topartssamarbeid. Dette er grunnen til at me meiner at Petroleumstilsynet ikkje lenger berre kan støtta seg på eit tillitsbasert system, men at dei må verta tydelegare i reaksjonsbruken sin. Vidare meiner me i SV at me ikkje lenger kan ha arbeidsfolk på norsk sokkel som ikkje er beskytta av eit lovverk som f.eks. arbeidsmiljøloven. Det er heilt uhaldbart at me skal ha sånne tilfelle av dødsfall på fleirbruksfartøy som Stavanger Aftenblad har belyst godt. Eg anbefaler forslaget som SV er med på, om å regulera inn dei såkalla fleirbruksfartøya. Vidare vil eg varsla at dersom dette forslaget fell, stemmer me subsidiært for forslaget til Arbeidarpartiet.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-12:
For SV er det viktig å kjempa for dei som sit nedst ved bordet. Det er dei som tek tunge tak for oss andre i samfunnet, men som kanskje ikkje vert sett eller anerkjende. Då jernbanen vart sett ut på anbod, fekk me vita at ein ikkje skulle missa noko kritisk personell. Likevel måtte tilsette i NSB Trafikkservice ut i politisk streik for berre nokre få veker sidan, fordi samferdselsministeren ikkje ville sikra verksemdsoverdraging for klargjeringspersonalet. Eg nemner ikkje dette fordi jernbanereforma i seg sjølv har så mykje med denne saka å gjera, men fordi det seier noko om korleis folk ser på reinhaldspersonell. Når ikkje eingong vår eiga regjering ser på reinhald som ei kritisk oppgåve, kan det vera freistande å spørja om dei ville teke eit tog som ikkje var klargjort, jobba på eit kontor som aldri vart reingjort eller vortne innlagde på eit sjukehus som aldri vart skikkeleg vaska. Sjølvsagt er reinhald ei kritisk og høgst nødvendig oppgåve. Difor har me eigne godkjenningsordningar for kven som skal få lov til å utføra reinhald, og eit påbod om å bruka godkjente reinhaldsselskap for bedrifter. Dessverre ser me fleire useriøse reinhaldsbedrifter i marknaden og at privatpersonar gjerne ikkje veit forskjellen på eit godkjent og eit ikkje-godkjent reinhaldsselskap. Dette bidreg til useriøsitet, sosial dumping og arbeidslivskriminalitet. Det rammar tryggleiken til kunden og gjer at seriøse reinhaldsbedrifter vert utkonkurrerte frå den private marknaden for reinhald, av svart og ulovleg arbeid. Sånn vil me ikkje ha det. Difor ønskjer me at forbodet mot å bruka ikkje-godkjende reinhaldsbedrifter òg skal gjelda privatpersonar, at det skal verta enklare for enkeltpersonar å undersøkja kven som er godkjende, og at myndigheitene aukar talet på kontrollar, sånn at useriøse aktørar vert tekne eller forsvinn frå marknaden.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2018-06-12:
SV meiner at allmenngjeringsordninga er ei god ordning der det er behov for henne. I dag er det for høge dokumentasjonskrav for å få føreslått ein tariff allmenngjord. Fagforeiningane har eit sterkt ønske om at dette skal verta lettare, då dokumentasjonskravet for sosial dumping er veldig vanskeleg. Eg varslar subsidiær støtte til forslaget frå Arbeidarpartiet og til det lause forslaget frå Kristeleg Folkeparti.