Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-03-09:
Vi skal nå forlate asfalten og den hylende skinnegangen – asfaltcowboyene har forlatt salen. Vi kan formelig kjenne havlufta sive innover salen og høre måkeskrik i det fjerne. Nå skal vi diskutere kystens muligheter for framtiden. Det var i hvert fall fristende å åpne på denne måten, og jeg håper at engasjementet til de øvrige representanter er like stort som undertegnedes når jeg skal gå inn på et område som jeg tror svært mange langs kysten er opptatt av. Innledningsvis vil jeg bare ta opp de forslagene der Fremskrittspartiet er medforslagsstillere, og som er tatt inn i innstillingen, slik at jeg ikke glemmer det på slutten av mitt innlegg. Da er det herved gjort. Den meldingen som vi har til behandling i dag, er på de aller fleste områder en videreføring, en oppfølging, av den sjøpattedyrpolitikken som ble fastsatt i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 27 for 2003–2004. Denne meldingen, som ble framlagt av Bondevik II-regjeringen 19. mars 2004, var betydelig mer omfattende enn den som vi i dag har til behandling. Det begge disse meldingene riktignok har til felles, er den gode problembeskrivelsen og de gode intensjonene, men dessverre, de konkrete forslag til løsninger er på mange områder nesten fraværende i meldingen. Det er vel nettopp derfor man fremmer saken som en melding og ikke som en proposisjon, som da ville kunne forplikte mer i tiden som kommer. Men jeg håper i hvert fall at vi i denne saken slipper å høre fra regjeringspartiene at det er den forrige regjeringens skyld at det fortsatt er for mye sel der ute, at den forrige regjeringen burde gjort noe med det, og at hadde ikke den unnlatt å gjøre det, hadde vi hadde orden på sysakene. Jeg håper at vi i hvert fall i denne saken, kan bli forskånet for det, for jeg tror vi har hørt det nok i dag. Når man leser komiteens merknader, ser man relativt raskt at det er tverrpolitisk enighet knyttet til hva som er de store utfordringene vi står overfor. Ikke minst det faktum at det er en enstemmig komité som står bak påpekningen av at det er viktig også å høste og vinne de ressursene som sjøpattedyrene er – det være seg både hval og sel – er et godt signal og et godt utgangspunkt for å diskutere saken videre. Ja, det er faktisk en enstemmig komité som påpeker det viktige faktum at Norge har en rett til å høste de levende marine ressursene basert på hensynet til bærekraft og mest mulig tilgjengelig vitenskaplig kunnskap. Komiteen viser videre til at fangst av hval og sel er tradisjonsrike norske næringer, og mener at et forsvarlig uttak av sjøpattedyr har gunstige virkninger for den totale utnyttelsen av marine ressurser. Når en har denne enigheten i bunnen for behandlingen av meldingen, skulle det kunne komme til uttrykk gjennom stor enighet om de viktigste punktene. Jeg vil hevde at så faktisk er tilfelle, til tross for at opposisjon og posisjon på enkelte områder selvfølgelig inntar forskjellige posisjoner. Det skulle jo bare mangle; slik er jo virkeligheten i dette hus. Siden forrige behandling av en sjøpattedyrmelding har EU fattet et vedtak som i praksis betyr et totalforbud mot innførsel og salg av sel og selprodukter i EU-området. I denne saken er det stor grunn til å sette spørsmålstegn ved – i hvert fall slik undertegnede ser det – om norske myndigheter raskt nok fanger opp hva som var i ferd med å skje på dette feltet da saken kom til endelig behandling i Europaparlamentet, der EU-politikerne fatter sin beslutning. Det er også et faresignal at det i selve teksten i det vedtaket også står at EU anser dette vedtaket for å være EØS-relevant. Jeg mener jo at det er en selvfølge at Regjeringen har valgt å ta dette videre til tvisteløsningsutvalget i WTO. Så får vi avvente og se hva som blir det endelige resultatet når den tiden kommer. Men dette er en svært viktig sak for Norge, og her får vi virkelig prøvd ut hvorvidt vi er villig til å stå på standpunktet, stå på denne næringens side. Jeg har forsøkt så godt jeg kunne nå innledningsvis å skissere hva som er den store enigheten i meldingen. Jeg tror at det er veldig mye man er enig om, og som man kommer til å være enig om, og så får vi følge debatten videre. Så vil jeg gå inn på et par enkeltpunkter, og så får vi se hvor dette bærer hen i det videre innlegget mitt – om det klarer å piske stemningen opp mot de store høyder og vi får replikkordskifte her. Regjeringen skriver i sine merknader knyttet til hvalfangsten at det i første rekke er hjemmemarkedet som er viktig for denne delen av næringen. Det er jo riktig, når vi ser på hvordan og på hvilken måte man får omsatt sine produkter. Mange av oss har sett disse skutene ligge langs kaia og selge ferdigprodukter, og de er et positivt innslag i bybildet en rekke forskjellige steder. Også i min egen hjemby, Ålesund, er det stor glede når hvalfangstskuta «Kato» legger til kai og vi får kjøpe hvalbiffen ved kaikanten. Det er viktig at sånne ting fortsetter i framtiden. Det er viktig at vi oppebærer denne tradisjonsrike næringen vår, og det er viktig at vi høster på en bærekraftig måte. Opposisjonen mener imidlertid at det er for defensivt utelukkende å peke på det innenlandske markedet. Det er viktig at vi også arbeider internasjonalt, slik at vi kan få solgt produktene våre til en pris som gjør at denne næringen også i framtiden vil kunne forbli subsidiefri. Da er det viktig at vi internasjonalt gjør en jobb i de fora der vi kan gjøre det, gjerne sammen med Japan, Canada etc., slik at vi sørger for at markedet for disse produktene blir bedre i årene som kommer. Det er nok å nevne at for en del år tilbake hadde vi problemer knyttet til bl.a. hvalspekk som ble liggende på lager. Vi må også påpeke at i en verden der det er mangel på matvarer, er det underlig at en av de viktigste og mest proteinrike kjøttsortene vi har, skal vi altså ikke kunne selge, mens så lenge «kjøttet» går på landjorda og spiser gress, er det greit. Jeg håper at verden snart går videre. Når det gjelder hvalfangsnæringen, kan man i hvert fall internasjonalt få inntrykk av at den er noe som styres av enkelte avdankede franske skuespillerinner som nærmest tror at hvalene kan snakke med hverandre. La oss håpe at vi kan få gjort en bedre jobb i framtiden og sørge for at vi får solgt produktene våre. I forbindelse med meldingen i 2004 påpekte man også at det var viktig at man så på muligheten for å kunne starte med forskningsfangst på andre hvalarter enn det vi gjør i dag. Det er bl.a. 20 hvalarter i Nordøst-Atlanteren som har tilpasset sin livssyklus til dette havområdet. Vi håper at Regjeringen sammen med forskerne vil se mer på dette og vurdere det på en slik måte at vi kan få muligheten for å kunne åpne for ytterligere fangst på andre hvalarter. Det er en samlet komité som viser til at Norge har oppfylt sine folkerettslige forpliktelser om internasjonalt samarbeid om hvalforvaltningen. Men det er nå på tide at man tar steget videre og vurderer om den tilslutningen som vi i dag har til hvalorganisasjonen, bør endres, og at vi muligens bør tilslutte oss NAMMCO i stedet for å være der vi er pr. i dag. Jeg håper at så vil kunne skje. Jeg vil gå inn på selfangsten på slutten av mitt innlegg. Selfangsten er også en næring som har behov for forutsigbare rammebetingelser. Så er ikke tilfellet i dag. Vi ser hvor lang tid det tar før man får vite hvilke støtteordninger som foreligger. Vi ser også at antallet båter som nå har meldt inn at de vil delta i denne fangsten, går betydelig ned. For årets fangst ligger det an til at tre, kanskje fire skuter vil gå ut til denne fangsten. Da sier det seg selv at muligheten for å få tatt ut det antallet dyr som man burde tatt ut, blir svært begrenset. Når vi også ser problemene knyttet til hvorvidt vi kan få russerne til å foreta sin del av fangsten i sine områder, er jeg faktisk bekymret. Jeg er bekymret for at antallet sel både i Østisen og i Vestisen kommer til å bli så stort til slutt at vi får problemer senere med sel innover langs kysten. Det største problemet som jeg ser for meg akkurat i disse dager, er knyttet til kystselen. Det er faretruende når vi nå stadig vekk får rapporter om kystsel som dukker opp på stadig flere områder. Vi ser steder i dette landet der fiskerne selv sier at på grunn av slik det er blitt nå, er det problemer med å kunne spise fisken i enkelte fjordarmer. Vi ser også problemer knyttet til havarter eller gråsel i Porsangerfjorden. Vi ser store kolonier dukke opp på svabergene. Dette er et problem. Det er et problem fordi selen spiser mye fisk, men kanskje det største problemet er at det på sikt vil kunne medføre at vi får et enda større problem med bl.a. kveis i fisken, og at fiskerne på den måten blir fordrevet fra egne fiskefelt. Sånn kan vi ikke ha det. Det er på tide at vi setter ned foten. Det er på tide at vi setter ned foten og sier at det er ikke selen som er øverst i næringskjeden. Det er på tide at vi setter ned foten og sier at vi skal ha en bærekraftig næring. Vi skal også ha en næring der man har rammevilkår som gjør at man kan utøve sitt yrke. Men da er det enkelte ting som det må legges til rette for, slik at denne næringen kan få lov til å fortsette. I den forbindelse vil jeg faktisk gi honnør til fiskeri- og kystministeren, som har sørget for at det blir en endring i hvem som kan være med på merking av sel, som skal skje framover, der man i utgangspunktet ekskluderte selfangstfartøyene, fordi det lå som en forutsetning at en måtte ha loddekvote for å kunne delta i å merke sel – uvisst at hvilken årsak, jeg ser ikke helt sammenhengen, men ok, jeg har jo lest den innstillingen. Men jeg synes fiskeri- og kystministeren fortjener honnør fordi man har endret på dette, slik at de i hvert fall kan være med og konkurrere på like vilkår. Det står det stor respekt av. Jeg tror også det er andre ting man bør vurdere. Det kan være at et par av båtene skal ha mulighet til å delta i krabbefisket, altså kongekrabbe- eller kamtsjatkakrabbefisket. Enkelte har også bygd om slik at krabbene kan kokes om bord. Man må også kunne se på andre muligheter for å drive med forskning. Dette er isforsterkede fartøy som har store muligheter, men da selvfølgelig i lik konkurranse med andre. Vi må selvfølgelig ikke komme dit at vi skal forfordele der, for da er det jo andre som blir rammet. Men det er viktig at man kan få være deltaker i den konkurransen som skjer. Jeg ser fram til debatten. Det er et viktig område for Kyst-Norge. Det er en viktig sak. Jeg håper at vi gjennom denne meldingen og de signalene vi nå gir til departementet og statsråden, også sørger for at vi kan få gode rammevilkår i årene som kommer, at vi gjennom våre vedtak og oppfølging av vedtakene kan sørge for at det også i framtiden vil være flere skuter som går ut på feltet. Ikke minst håper jeg at kysten ikke nok en gang vil oppleve en selinvasjon som følge av vår egen unnfallenhet. Det er vårt ansvar å sørge for at så ikke skjer. Derfor er det bedre å bruke føre var-prinsippet og ta ned særlig kystselbestanden, slik at vi kan drive med forebygging.