Sylvi Graham (Høyre), 2014-06-05:
Det er positivt at Kristelig Folkepartis Kjell Ingolf Ropstad tar opp dette vesentlige spørsmålet om å skape jobber i utviklingsland. Det er økonomisk vekst som er, og har vært, den viktigste faktoren for det store flertallet av mennesker som har arbeidet seg ut av fattigdom de siste femten årene. Det kinesiske ordtaket «Gi en mann en fisk, og han har mat en dag. Lær en mann å fiske, og han har mat hele livet», oppsummerer godt viktigheten av tiltak som varer. Målet med jobbskaping i utviklingsland er å skape varige endringer og dermed ha som det store mål å eliminere behovet for bistand. Jeg mener at jobbskaping må bli en sentral del av norsk utviklingspolitikk fremover. Men dette må i høyeste grad være kunnskapsbasert. Det har dessverre vært nok av eksempler på utviklingsprosjekter som har havarert på grunn av dårlig og for lite lokal kunnskap. En friere handel og investeringer over landegrensene er også avgjørende for vekst og utvikling. Det er sentralt å legge til rette for utenlandske investeringer. Derfor vil vi øke handelen med fattige land. Vi vil legge vekt på næringsutvikling, investeringer og økonomisk vekst i samarbeidsland gjennom et moderne og bredt virkemiddelapparat. Bare i Afrika sør for Sahara går 120 millioner unge mennesker inn i arbeidsstyrken de neste årene. Det er en stor utfordring og vil ha følger f.eks. for migrasjonsmønsteret om ikke disse kan finne en anstendig jobb. Samtidig vet vi at ni av ti arbeidsplasser i fattige land er i private bedrifter. Størstedelen av fremtidens jobber bør også komme fra det private næringsliv. Norsk næringsliv er en viktig aktør i utviklingspolitikken. Statoil alene betaler like mye i skatter og avgifter til Angola som hele det norske bistandsbudsjettet, om lag 30 mrd. kr i 2013. Dette illustrerer betydningen av investeringer og arbeidsplasser. Samarbeid med næringslivsaktører i utviklingspolitikken blir derfor viktigere. Privat sektor skaper arbeidsplasser og genererer skatteinntekter og velferd. Utenrikstjenesten bør i fremtiden i større grad være et instrument for å fremme norske næringsinteresser i utlandet. Vi må styrke samarbeidet med private aktører. Offentlig-privat samarbeid utløser både kompetanse og kapital – begge deler trengs i utviklingsland. Norge er eksempelvis partner i Global Partnership for Education, som skaffer privat kapital i tillegg til tradisjonell bistand. Norfund er et viktig virkemiddel – som vi hørte interpellanten og også utenriksministeren nevne – som sammen med private partnere investerer i utviklingsland. Disse typer innsats er viktig for å styrke i utviklingspolitikken fremover. Som utenriksministeren også nevnte: Bare fram til 2020 trengs det 600 millioner nye jobber globalt, ifølge ILO. Samtidig er det mangel på kvalifisert arbeidskraft. Når over 50 millioner unge ikke går på skole, er det ikke bare brudd på en grunnleggende rettighet. Det er også et alvorlig hinder for utvikling. Fattigdommen i lavinntektslandene kunne vært redusert med 12 pst. hvis alle barn kunne lese og skrive. For å få unge ut i jobb, redusere arbeidsløshet og sikre økonomisk vekst er et krafttak for utdanning en god investering. Jeg vil minne om at under rød-grønt styre falt andelen av bistandsbudsjettet som går til utdanning. Vår regjering har i årets budsjett økt satsingen på utdanning med 15 pst. Norge vil nå ta en global lederrolle i utdanning for alle. Som utenriksministeren redegjorde for, vil stortingsmeldingen om utdanning for utvikling fremme et særlig løft for yrkesopplæring og høyere utdanning på den internasjonale utviklingsagendaen. Det er viktig at landene selv kan ha mulighet til å sikre tilgang på kvalifisert arbeidskraft, og å få folk i jobb. En satsing på jobbskaping bør være helhetlig og tenke inn eksisterende programmer som olje for utvikling og en sterk kobling til næringsutvikling og investeringer. Sammen med en sterk satsing på utdanning vil dette bidra til bedre bærekraft i bistanden, som også tar utgangspunkt i enkeltmenneskers ressurser og muligheter til å skape sitt eget levebrød. Entreprenørskap er et godt stikkord her, med andre ord at utviklingen skjer ved hjelp av aktivitet som vokser med samfunnet den er i – nedenfra. Som interpellanten formulerte det: «For at utviklingslandene skal komme varig ut av fattigdom er det avgjørende at det skapes arbeidsplasser og at man lykkes med næringsutvikling.» Og videre: «Men denne veksten må komme flere enn eliten i landet til gode.» Målet for utviklingspolitikken må være å gi grunnlag for økonomisk vekst og velstand. Derfor imøteser vi utenriksministerens omtalte taktskifte.