Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-31:
St.prp. nr. 44 gjelder finansiering og deltakelse av norske militære på Balkan. Stortinget var klar over at budsjettforslaget ikke ville dekke de internasjonale operasjonene for mer enn det første halvår, og at de reelle utgiftene skulle komme fram i revidert nasjonalbudsjett. Tallene som nå kommer fram, viser at Bondevik-regjeringen sterkt hadde underbudsjettert. Det er nå nødvendig med en ytterligere bevilgning på nesten 1,3 milliarder kr. Så store tilleggsbevilgninger krever at noen foretar en gjennomgang, slik at dette ikke gjentar seg. Når det gjelder SFOR, er jeg enig i at det er vanskelig å organisere to organisasjoner, og at det er bedre å konsentrere seg om KFOR. At Regjeringen foreslår å legge ned SFOR fra kontingentskiftet 15. august, er jeg derfor enig i. Det er altså de tørre tall, satt opp på en bokholderiteknisk korrekt måte, som preger både proposisjonen og innstillingen i denne saken. Men bak de tørre tallene og de store summene – 1 289 mill. kr – ligger det et blodig tiår på Balkan. Foreløpig er det umulig å fastslå antallet drepte og fordrevne. Tusenvis av mennesker er fortsatt savnet. Gamle grenser er opphevet, nye grenser er kommet til. Ufattelige overgrep mot enkeltpersoner og grupper har som kjent vært gjennomført. Den svenske FN-offiseren Bo Pellnæs, som på midten av 1990-tallet var Chief Military Observer i Bosnia-Hercegovina, skriver i sin bok «Utan slut» om det kroatiske angrepet i Meduli-lommen i september 1993: «I løpet av dagen overleverte kroatene 50 lik til serberne gjennom vår formidling. FN fant deretter et titalls lik. Av de lik man totalt overleverte til serberne var mange maltrakterte og brente. Et par eldre kvinner var skutt gjennom bakhodet på kort hold. Man fant også at samtlige hus i området var sprengt og brent og alle husdyr var slaktet.» Enhver realistisk analyse tilsier at vi dessverre ikke ser slutten på konflikten på Balkan i den nære framtid. Og det er nå – etter at avtaler mer eller mindre frivillig og etter militære intervensjoner er påtvunget partene – at den tunge veien mot ny samfunnsbygging og implementering av fredsavtalen skal iverksettes. Her i Norge har vi tatt et etnisk-moralsk verdivalg i tillegg til de rasjonelle forsvars- og utenrikspolitiske veivalg, og med stor grad av politisk samstemmighet her i denne salen, har vi bidratt med betydelige militære styrker på Balkan de siste knappe ti år. Selvsagt har våre bidrag kostet, og de vil måtte koste også i tiden som kommer. Dagens innstilling er et signal om dette. En viktig forutsetning er at de kvinner og menn som på våre vegne gjør en slik usedvanlig god innsats på Balkan, har det beste utstyret og tilstrekkelig med trening og øving før de settes inn i sine virkelig fredsopprettende oppdrag. Forsvarskomiteen inspiserte øvelse «Kosovo» forut for innsettingen av NORBN II i mars i år og ble meget imponert over den grundighet og seriøsitet som preget utdanningen. Samtidig vet vi at uten en slik realisme i utdanningen vil man ikke kunne løse vanskelige oppdrag i innsettingsområdet. Den tidligere forsvarssjefen, general Arne Solli, påpekte så riktig i en kronikk i Dagbladet 27. november 1998: «Forsvarets troverdighet skapes ikke i klasserom.» Egentlig hadde jeg tenkt at innlegget i sin helhet kunne være en hyllest til de kvinner og menn som på våre vegne representerer vårt land på en slik utmerket måte, og at vi ved å bevilge de summer som har vist seg nødvendige for å opprettholde våre styrker på Balkan, kunne ha fokusert denne debatten både på hvordan vi med en samordnet innsats av militære og sivile enheter kunne ha styrket framtidig samfunnsbygging på Balkan, og på hvordan vi best mulig bør ta vare på dem som returnerer etter utenlandstjeneste og har pådratt seg fysiske og psykiske lidelser. Som kjent foreligger det forslag om at deler av de ekstra utgiftene til drift av utenlandsoperasjoner som vi med stor sannsynlighet vedtar senere i dag, skal dekkes inn ved at Forsvarets investeringskapittel skal reduseres med 500 mill. kr. Som saksordfører for investeringskapitlet vil jeg ærlig og oppriktig få si at jeg finner dette noe problematisk, både fordi en så stor andel av investeringsbudsjettet halvveis i budsjettåret er bundet i juridisk bindende kontrakter, og fordi dette altså bryter med de prinsipper som Stortinget har vedtatt. For meg er dette slett ikke en uproblematisk situasjon, men vi får se hva som skjer ved behandlingen av St.prp. nr. 61 for 1999-2000.