Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2008-06-17:
Forrige onsdag var en god dag for kampen for likeverd og mot diskriminering. Nok et steg var tatt for likestillingen i Norge, og gleden var stor blant mange da Odelstinget gjorde sitt vedtak. Vår oppgave i Lagtinget er å sette stempel under - med forhåpentligvis det samme resultatet. Når vi da er enig i lovteksten, er det naturlig at vi også drøfter hva loven innebærer, og hvorfor vi gjør det vi gjør. Prosessen har vært lang - kanskje altfor lang, mener mange. I Vestfold har Arbeiderpartiet vært en forkjemper for homofiles rettigheter i mange, mange år. Vi har alltid vært tidlig ute i Vestfold, både når det gjelder partnerskapsloven og når det gjelder å sjekke ut homofiles levekår. Vi har hatt uredde folk som har villet sette dagsorden og endre samfunnet, og som har sett urettferdigheten i det systemet som har vært. Det er jeg stolt av, både med lyset på og med lyset av. Allerede på årsmøtet i 1998 foreslo AUF at homofile skulle få lov til å adoptere. Det skapte stor debatt den gangen, og ble ikke vedtatt. Tiden har heldigvis blitt modnet. Det viser at tiden jobber for endringer i de fordommene vi har i samfunnet, og at ting blir bedre. Mange har nevnt de utallige mailene og sms-ene som durer inn både natt og dag, og brev om evig fordømmelse og fortapelse som vi har fått. Det viser meg at ikke alle ser på dette som en likestillingskamp eller en kamp for rettferdighet og likeverd. Nei, det blir sett på som en trussel mot det etablerte. Det massive skytset fra motstanderne styrker min tro på at vi er på rett vei - for det beste i livet er, som nevnt, kjærligheten til et annet menneske. Den skal ikke forbindes med skam eller fordømmelse. Det beste i livet må være for alle uansett legning. Hvem har rett til å dømme? Muligheten til å kunne få etablere seg og ha ekteskapet som ramme rundt kjærligheten bør vi kunne unne vår neste, dersom vi mener at ekteskap er den beste samlivsformen for oss selv. En ting som er rett for meg, bør også være tilgjengelig for de homofile og lesbiske. Men det å elske sin neste og ha respekt og ydmykhet, ser etter henvendelsene å dømme ut til å gjelde bare hvis man er i det godkjente mønsteret. Vi blir møtt med at vi overser barna og ikke tenker barnas beste. Det mener jeg er helt feil. Det er jo nettopp barnas beste vi har som mål, at medmor får status og juridiske rettigheter, som arv og rettigheter ved samlivsbrudd. Og så kommer argumentet: Hvorfor ikke holde seg til stebarnsadopsjon? Jo da, det var et steg i riktig retning, men det er en lang prosess. Det kan ta opptil to år, og i mellomtiden er både barn og medmor i en gråsone. Vi vil sikre de juridiske rettighetene rundt barna, nettopp til barnas beste. Etter det jeg vet, foreligger det ingen forskning på at barn som er vokst opp hos foreldre av samme kjønn, har det bedre eller verre enn andre barn. Historien formes bit for bit. Fra kampen om loven om avkriminalisering, som i 1972 ble vedtatt med stor motstand fra Kristelig Folkeparti, til partnerskapsloven som nå plutselig er alternativet for motstanderne, men som av dem også ble dømt ned i 1993. Jeg tror ingen av disse lovene har ødelagt for ekteskapet som samværsform. Jeg har stor respekt for at folk mener annerledes om saken enn det vi i flertallet gjør her i dag. Det gjør imidlertid også at respekt må kunne kreves tilbake. Det må vises respekt for dem som vil formalisere samlivet, for dem som vil ha barn sammen, og som vil sikre barna og seg selv et godt rammeverk. Vi vet at vi bryter en tradisjon og mange tradisjonelle oppfatninger. Men som et anstendig samfunn behandler vi våre innbyggere med respekt, og som politikere er det vårt ansvar å drive samfunnet videre og framover til beste for alle. Med dette vedtaket i dag gjør vi hverdagen bedre for mange. Med dette viser vi at de homofiles kjærlighet er like verdifull som kjærligheten mellom heterofile. Vi aksepterer, og vi gir rom for mangfold. Når lederen i hjemmeavisen min, Østlands-Posten, forrige torsdag skrev at med det vi nå gjør, forsvinner fordommene - og viser til det juridiske rammeverket som ekteskapet er, og at dette ikke er noen religiøs trosbekjennelse - setter lederen dette i et perspektiv og legger debatten der den bør ligge. Jeg tror mange mener som ham. I dag er vi med på å gjøre Norge til et enda mer likestilt samfunn. Vi vil se at det med årene kommer til å bli en selvfølge, bare folk får vent seg til det.