Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-06-13:
Stortinget demonstrerer i dag sin evne til å samle seg om en stor og viktig reform. Da Kristelig Folkeparti ved starten av denne stortingsperioden tok initiativ til å samle alle de parlamentariske lederne til drøfting av hvordan vi kunne oppnå en slik enighet, var det av to hensyn: En reform av en 400-500-årig kirkeordning krever langsiktighet og bærekraft utover kortsiktige partiinteresser og valg - og enighet på tvers av posisjon og opposisjon er rett og slett nødvendig for å sikre grunnlovsmessig flertall. I bunnen for dagens behandling ligger en avtale som forplikter alle partiene gjennom den neste stortingsperioden. I likhet med andre gir jeg honnør til dem som bidrog, ikke minst kirkeministeren og de partiene som har beveget seg lengst i forhold til sine primære standpunkter. Honnøren går også til vår tidligere kirkeminister Valgerd Svarstad Haugland, som nedsatte Gjønnes-utvalget og satte denne prosessen i gang. Det er mange problematiske trekk ved dagens kirkeordning. At et politisk organ som Regjeringen har styringsrett over utpeking av et trossamfunns ledere, lære og ordninger, er i seg selv uholdbart ut fra prinsipper om religions- og trosfrihet. Dersom denne retten praktiseres med politisk aktivisme uten respekt for Kirken, blir det ulevelig. Det etterlater fort inntrykket av at Den norske kirke er en statsetat på linje med Jernbaneverket og Statkraft. Den viktigste forskjellen blir vel da paradoksalt nok at Statkraft, i motsetning til statskirken, er fristilt for mange år siden. Et fullt skille er prinsipielt sett den løsningen som best løser opp i dette paradokset. Men et fullt skille tar ikke hensyn til den historiske situasjon vi har i relasjonen mellom kirke og folk i Norge. Derfor er det ingen god løsning. Jeg er glad for at hele Stortinget i dag samler seg om en løsning som både ivaretar menneskerettigheter og de historiske realiteter. Vi er enige om å avvikle det statlige kirkestyret gjennom kirkelig statsråd. Den norske kirke iverksetter sin demokratireform og får ansvaret for å utpeke sine ledere, avgjøre sine lærespørsmål og fastsette sine ordninger. Kirken settes fri, men beholder sin forankring i Grunnloven og sine finansieringsordninger. Staten skal ikke lenger ha en statsreligion, men verdigrunnlaget forblir vår kristne og humanistiske arv. Kirken får være kirke, og staten får være stat. Men staten skal ikke være stat i et verdimessig vakuum. Vi bekrefter de lange linjer i vår kulturtradisjon og vår rettsstat. Kristelig Folkeparti er tilfreds med å ha fått innfridd alle de sentrale krav vårt landsmøte stilte til en kirkereform. Vi kommer til å følge den videre prosessen tett. Enighet om grunnlovsbestemmelsene betyr ikke nødvendigvis enighet om den nye kirkeloven som nå skal komme. Det bør bli en rammelov som i tråd med intensjonen i grunnlovsendringene overlater til Den norske kirke å styre seg selv. Det vil vi få rikelig anledning til å komme tilbake til. Det er sagt mye om forutsetningene for forliket knyttet til Kirkens egen demokratireform. Jeg er helt sikker på at disse forutsetningene vil bli oppfylt, rett og slett fordi de kirkelige organer selv har fastslått at en slik reform er noe Kirken selv ønsker. Reformen er på skinner, og det er bare Kirken selv som kan spore den av. Det kommer ikke til å skje. Grunnlovsforankringen av Den norske kirke uttrykkes slik at den evangelisk-lutherske kirke forblir Norges folkekirke og understøttes som sådan av staten. Dette likner den danske modellen for grunnlovsforankring. Men i motsetning til hva som er tilfellet i Danmark vil den nye norske grunnlovsbestemmelsen føye til at andre tros- og livssynssamfunn understøttes på lik linje. På denne måten løftes likeverdigheten for andre tros- og livssynssamfunn inn i Grunnloven for første gang. Det er også historisk, men er knapt lagt merke til i omtalen av forliket. Grunnloven ble til på en tid da frikirkelig virksomhet ble straffet strengt. Det går en historisk linje fra forfølgelsen av Hans Nielsen Hauge og de såkalte dissentere og fram til den nye grunnlovsbestemmelsen som forplikter staten til å understøtte andre tros- og livssynssamfunn på «lige Linje». Med denne grunnlovsbestemmelsen er det naturlig å følge opp med en gjennomgang av lov om trossamfunn, for å sikre at det prinsippet Grunnloven knesetter, også blir fulgt opp i praksis.