Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-12-04:
Det er egentlig en ganske stor sak som behandles i dag. All honnør til forslagsstillerne fra Kristelig Folkeparti som har tatt opp denne saken. Den kommer til å øke i aktualitet og omfang fremover også. Jeg vil si at det er tilsynelatende ganske bred enighet i denne salen om tilnærmingen til de politiske løsningene, men vi skiller lag ved at det er to av opposisjonspartiene som står bak forslaget som fremmes i saken. Forslaget er motivert ut fra at vi har ikke hatt noen stortingsmelding til politisk behandling i Stortinget om avfallsproblematikken siden 1991. Med den oppmerksomhet og de problemer avfallsmengden gir også i Norge, mener opposisjonspartiene at det kunne vært meget formålstjenlig å foreta en bredere tilnærming til spørsmålet enn det som er gjennomført i presentasjonen i statsbudsjettet for 2009. Man kan ikke med all verdens form for velvillighet si at dette bærer preg av å være noen helhetlig gjennomgang av saken. Den store utfordringen er at vi har nær 1 million tonn biologisk nedbrytbart avfall som må behandles på en annen måte fra 1. juli neste år. Det er ingen tvil om at selv om de som sitter rundt i landet med ansvar for håndtering av avfall, burde være relativt godt forberedt på at forbudet mot deponering kommer til å tre i kraft, vil vi ikke være i stand til å håndtere denne utfordringen. Selv om alle planlagte anlegg skulle se dagens lys, ville vi likevel ha en underkapasitet til å håndtere nedbrytbart avfall når fristen løper ut. Det er vår store utfordring. Ett forhold er at vi har et klimaforlik i Stortinget på dette området, hvor målsettingen selvfølgelig er å få redusert de klimagassutslippene som avfallsdeponiene representerer i Norge i dag, som er på mellom 2 pst. og 3 pst. Den andre utfordringen er selvfølgelig også å kunne nyttiggjøre seg den energien og det energipotensialet som nedbrytbart avfall representerer i Norge. Men vi hadde kanskje også stått oss på å få en litt større og bredere debatt om håndtering av avfall i Norge, om forbrukeratferd, produsentansvarsordninger, hvordan EU håndterer sine avfallsproblemer, hva slags planer de har, og hvordan de nasjonalt griper fatt i disse utfordringene, fordi vi har en utvikling i mengden avfall i Norge som er betydelig, og den er bedrøvelig. Vi har siden 1995 hatt en vekst i husholdningsavfallet i Norge på hele 71 pst. Vi hadde en vekst i husholdningsavfallsmengden i Norge forrige år på over 6 pst., og det er betydelig. Vi bør ikke ha ambisjoner om at verden skal utvikle seg slik. Jeg vil også understreke at vi må se på avfall som en energimulighet. Hvis vi lykkes i å skape den politikken som bør skapes på dette området, har vi en energiressurs av rang som må utvikles. Det betyr at de krefter, regionale og lokale, som sitter med ansvaret på dette området, må ta grep. Hvis ikke vil vi se at vi ikke kommer til å lykkes på avfallsproblematikkens område og heller ikke i å utnytte energipotensialet. Da kommer vi til å se tapte muligheter, og vi kommer til å se at vi fortsatt må eksportere avfall ut av landet, som andre land, fortrinnsvis Sverige og Danmark, og muligens Finland, kommer til å utnytte i energiformål. Derfor understreker jeg bare at skal vi lykkes på dette området, avhenger det av at vi greier å nyttiggjøre energien i biologisk nedbrytbart avfall. Lykkes vi der, har vi også lyktes med å redusere klimagassutslippene i Norge, som vi alle sammen har som formål. På denne bakgrunn tar jeg opp det forslaget som er referert i innstillingen.