Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2013-06-07:
En ny etappe i historien om kirkeforliket er nå gjennomført, nemlig hvilke rammer Stortinget legger for at Kirken skal utvikle seg som demokrati. Jeg vil rose saksordfører Harberg for en god jobb, i tett kontakt med alle berørte partier og parter. Jeg synes også komiteen har håndtert oppfølgingen av det brede forliket på en smidig måte. Jeg vil også takke statsråd Aasrud for svært godt samarbeid. Dessuten har det vært en god og ryddig prosess og dialog med Kirkerådet, så jeg vil takke alle sammen for godt samarbeid. Saksordfører Harberg har gitt en god gjennomgang av sakens innhold. Derfor kommer jeg til å snakke litt mer overordnet om dette med demokrati og demokratiet i Kirken. Demokrati er så mye mer enn hva som står i en lov. Å utvikle et demokrati er en reise som aldri tar slutt. Å utvikle et demokrati er å lage og vedlikeholde en kultur hvor respekt og toleranse er ubestridte verdier innenfor en felles forståelse av rammeverk og regler når uenighet oppstår. Å leve i et demokrati betyr stadige utfordringer i balansen mellom medbestemmelse, deltakelse, åpenhet og handlekraft. Stemmerett er ikke nok. Formelle bestemmelser om maktutøvelse er ikke nok. Å ha demokratiske strukturer på plass er ikke nok. Demokratiet i Norge var ikke ferdig utviklet 17. mai 1814, selv om karene bak meg hadde god grunn til å være fornøyde etter den tids standarder. Demokratiet og likestillingen var heller ikke på plass 11. juni 1913, altså for 100 år siden, da alle norske kvinner formelt fikk stemmerett. Institusjonene er svært viktige, men de er altså ikke nok. I dag vedtar vi det institusjonelle i Kirkens demokrati. Saksordføreren har gjort godt rede for dette, og jeg er glad for den seriøsitet og det engasjement vi har sett i Kirken omkring spørsmålet. Mitt inntrykk er at debatten har vært åpen og med takhøyde, men det vil alltid være de som skulle sett prosess og resultat noe annerledes. Men det er jo også demokrati: at noen ikke får det som de vil. Ja, oftest er det jo slik at ingen får det som de vil, i hvert fall ikke akkurat som de vil. Det må forhandles, det må jenkes, og det må justeres for å komme i mål om man skal kunne kalle prosessen demokratisk. Politikk er det muliges kunst, og den kunsten ble utøvd i forrige stortingsperiode av dem som da forhandlet fram kirkeforliket. Jeg vil berømme evnen og viljen til alle dem som bidro til at forliket ble en realitet. Jeg er overbevist om at dette var et riktig skritt å ta, og at økt selvbestemmelse medfører mer engasjement. For det er jo det vi alle sammen håper på: at det vi nå vedtar i dag, skal gi enda bedre grunnlag for deltakelse og engasjement i kirkespørsmål fra Kirkens egne medlemmer. Det vil til tider bli krevende, fordi Kirken i større grad enn den har vært vant til, må oppleve åpen uenighet. Det vil dessuten være noen ubehagelige og vanskelige spørsmål som vi politikere har håndtert, men som nå vil ligge i fanget på Kirken selv, ikke hos oss. Likevel: Jeg er overbevist om at dette vil gå bra: at folkekirken, slik vi kjenner den i Norge, fortsatt vil ha en sentral plass i mange lokalsamfunn, at Kirken skal være åpen for alle, og at engasjementet vil øke.