Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-21:
Jeg la merke til at representanten Holte i sitt innlegg gav Regjeringen honnør for gjennomføringen av finanspolitikken, og at han også skrøt av sine samarbeidspartnere her i Stortinget. Nå skal en vel kanskje være forsiktig med polemikk like før en juleferie, men det er i hvert fall helt åpenbart at alt det som står i nysalderingen, viser at det er oljen, og oljen alene, som gjør at dette går opp såpass godt som det gjør, og at Regjeringen overhodet ikke har noen ære for det. Tvert imot viser dette at Regjeringen overhodet ikke har hatt styring med norsk økonomi gjennom fjoråret. Det er spesielt to forhold jeg ønsker å peke på i den innstillingen som ligger foran oss. Det ene er punktet som går på fullmakt til privatisering, som også var en del av Bondevik-regjeringens kabinettsspørsmål til Stortinget i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett 1998. Det har vist seg at det ikke har vært mulig å gjennomføre den uspesifiserte privatisering som var tatt med der, og det viser med all mulig tydelighet at den typen spørsmål ikke bør behandles i et budsjettforlik. En velger altså å gi en fullmakt til Regjeringen om å skaffe 500 mill. kr i uspesifisert privatisering, og Regjeringen kommer tilbake her og viser hvordan dette er forsøkt ivaretatt. Det er klart at et statlig langsiktig eierskap ikke kan håndteres på en slik måte. Det betyr at hvis man ønsker, som mange her i salen gjør, å privatisere virksomhet, må det gjøres ved at en tar prosjekt for prosjekt, selskap for selskap, og behandler dem som sådanne med de budsjettkonsekvensene det får når salget er gjennomført. De som kanskje smertelig har erfart det nå, er våre svenske venner i en sak vi behandlet tidligere i Stortinget i dag, der de har budsjettert med inntekter fra salg av et fusjonert selskap av Telenor og Telia. Svenskene står nå med en betydelig manko i sine regnskaper. Heldigvis har ikke tilsvarende skjedd i Norge, men de 500 mill. kr. som ligger i budsjettet her, viser at den form for budsjetthåndtering ikke er klok, og den er heller ikke forenlig med et langsiktig, ordentlig eierskap, som staten selvfølgelig skal forvalte. Det andre forholdet som det er nødvendig å påpeke i dagens stilling, og som mange andre har vært inne på, er den budsjettsprekk som fremkommer i innstillingen. Hvis vi tar med oljen, som er holdt utenfor de fleste makroøkonomiske beregninger, er altså sprekken på 23,3 milliarder kr, og det er ganske betydelig. Så er de fleste enige om at vi skal holde oljen utenfor. Da har vi brukt ca. 13 milliarder mer i oljepenger enn det Regjeringen og budsjettpartiene ble enige om i fjor høst. Det er et ganske stort beløp, særlig med tanke på at vi i fjor ble sterkt formanet om at det her ikke måtte brukes flere oljekroner, for det ville føre til ulage i norsk økonomi. For å ta det litt kronologisk: I fjor var retorikken i stortingssalen hard med hensyn til at dette måtte strammes inn med 9 milliarder kr, at vi måtte bruke 4,5 milliarder og ikke noe mer av oljepengene. Så skjedde det gjennom budsjettforliket at en brukte ca. 1 milliard mer, og en havnet på ca. 5,5 milliarder, og resultatet ser vi i dag. Resultatet er at det er brukt 18 milliarder! Så sier finansministeren at dette kan forklares ut fra en rekke forhold, ikke minst med anslagsendringene, at salg av DnB-aksjer ikke er blitt foretatt, vi har fått innsatsstyrt finansiering, Kosovo mv. Alt dette har medført betydelig større kostnader. Ja, alt det er greit, men hvis man tenker på den retorikken som var i fjor om hvor viktig nullpunktet, den absolutte balanse, var i forhold til hvordan utviklingen i norsk økonomi skulle være, så er det mange her som bør utvise en betydelig større grad av ydmykhet i forhold til de store størrelsene vi her snakker om. I fjor var det altså slik at renten kom til å gå opp hvis vi brukte mer av oljepengene enn det Regjeringen anbefalte. Vi kom til å få ulage i inflasjonen, og vi kom til å få ulage i norsk økonomi. Heldigvis har det ikke gått slik, heldigvis gikk renten ned 2,5 prosentpoeng i fjor, og fremdeles er inflasjonen under kontroll. Norsk økonomi kan i beste fall ikke sies å være i ulage, den er en av de mest solide økonomier i hele verden, ja kanskje den mest solide av alle. Grunnene til det er mange, men årsaken ligger altså ikke her i stortingssalen. Primært er grunnen den at vi har en råvare som heter olje, som etter hvert utover høsten ble priset veldig høyt, og som gjør at tilliten til norsk økonomi er stor. Det som også har skjedd, er at eurorenten har gått opp i samme periode, slik at renteforskjellen målt mellom norsk og europeisk rente faktisk har blitt mindre, på grunn av både norsk rentesenkning og at eurorenten har gått opp. Mitt poeng har hele tiden vært at en skal utvise en betydelig større grad av ydmykhet i forhold til slike tall. Absolutter i økonomien er det vanskelig å være helt klar på, og det betyr at de samme øvelsene som vi holdt på med i fjor høst, og som vi delvis har sett i høst, vil vi helt sikkert se igjen også i fremtiden. Samtidig vil man også når regnskapet skal gjøres opp, se at avviket vil være stort. Det forbauser meg at de som hele tiden er opptatt av dynamikken i økonomien, de som er opptatt av elastisitet, og av at økonomi ikke dreier seg om absolutte størrelser, er de som klarest og med størst tyngde går ut og sier at akkurat slik og slik blir det, og så blir det ikke slik. Dette har kanskje vært en voksenopplæring for mange, og det bør i hvert fall være det i forbindelse med kommende budsjettbehandlinger. SV anbefalte i fjor at vi kunne bruke ca. 4,5 milliarder flere oljekroner enn det flertallet anbefalte. Vi ønsket altså da ut fra vårt alternative budsjett å bruke ca. 11,5 milliarder kr. av oljepengene. Nå er resultatet blitt at vi bruker ca. 18 milliarder, noe som da etter alle definisjoner bør være meget uansvarlig. SV hadde aldri funnet på å være så uansvarlig. I tillegg har vi ønsket at kostnadene skal dekkes over statsbudsjettet, og at en ikke skal drive den type – jeg holdt på å si –budsjettering gjennom året som en her har vært opptatt av, ikke minst Per-Kristian Foss. Vi mener at budsjettet skal være et styringsverktøy, og det betyr at de prioriteringene man gjør i statsbudsjettet, skal ha følger også for resten av året. Det er det vi nå har sett med den mindretallsregjeringen vi har, at uansett hvordan man nå ønsker å kamuflere sprekken, skyldes det at man ikke har gjort prioriteringer gjennom året. Vi hadde ønsket en klarere satsing på utdanning i fjorårets statsbudsjett. Det resultatet her viser, er at hvis stortingsflertallet hadde ønsket det, hadde det vært riktig å satse mer på utdanning i fjorårets statsbudsjett, som det hadde vært riktig i år, for økonomien i Norge er mer enn solid nok til å tåle den slags kostnad, som dypest sett ikke er en kostnad, men en investering i fremtidig inntekt. Det hadde vært deilig hvis vi kunne ha sluppet absolutter i fremtidige budsjettdebatter, og at man også kunne husket den debatten vi i dag har hatt, slik at den vil få konsekvenser for framtida. Ingen her i salen ønsker at norsk økonomi skal være i ulage, ingen ønsker at renta skal gå opp, ingen ønsker at inflasjonen skal stige. Men det betyr altså at det ikke finnes noen – sannsynligvis ikke i noen partier her, og i hvert fall ikke i Finansdepartementet – som besitter den absolutte kunnskap om hvordan dette skal være. Og det betyr at når f.eks. SV mener at det å satse på kunnskap er viktig, kan ikke det lenger møtes med argument som at det er uansvarlig, fordi det rett og slett ikke er slik økonomien fungerer. Det betyr igjen at de som på en måte skal definere hva som er ansvarlig og uansvarlig i økonomisk politikk, i dag har fått en liten voksenopplæring. Det er positivt at det har gått som det har gått i norsk økonomi gjennom året. Det skyldes kanskje – i hvert fall har merforbruket over statsbudsjettet vært en medvirkende årsak – at arbeidsledigheten ikke har steget. I fjor vinter var de fleste prognosemakerne enige om at arbeidsledigheten kom til å stige. Finansdepartementet var uenig med prognosemakerne, og det skal de kanskje ha honnør for. Eller kanskje skyldes det at de allerede på det tidspunkt visste at de tenkte å bruke mer penger gjennom året, for på den måten å holde aktiviteten oppe. Det har i hvert fall vært aktivitet, noe som har gjort at arbeidsledigheten ikke har steget, og det er selvfølgelig det aller mest positive. At det har vært mulig å få renta ned, og at arbeidsledigheten samtidig ikke har steget, er positivt. At dette ikke nødvendigvis er motstridende størrelser, kan man også ta lærdom av. Så er det mange som har vært inne på budsjettreformen. Den skal også evalueres – ikke av dette storting, men av det neste storting. Hvis jeg ikke husker helt feil i farten, var denne stortingsperioden en prøveperiode. Budsjettreformen har i all hovedsak fungert positivt, og det betyr at også SV ønsker at budsjettreformen skal videreføres. Men det man bør trekke lærdom av, er hvordan man skal styre budsjettet gjennom året. Dette er noe vi må komme tilbake til. Men det som er åpenbart, er at det budsjettet vi nå har bak oss, ikke har vært styrt. Det har nærmest vært styrt etter innfallsmetoden, rent bortsett fra når det gjelder Kosovo kanskje, som ikke kan kalles et innfall. Vi har følt det naturlig og riktig å knytte en del kommentarer til dette budsjettet fordi det har vært et så betydelig avvik i forhold til det som ble vedtatt. Og det som kan være lærdommen, har jeg nå prøvd å trekke opp sett fra SVs ståsted. Vi har ment og mener fremdeles at det er riktig med stram budsjettstyring, og vi mener også det er riktig med større rom i norsk økonomi når det gjelder å satse på den offentlige sektor. Det er jo det som er den andre langsiktige konsekvensen av budsjettet, nemlig at offentlig sektors andel av den totale økonomien går ned, mens den private andelen går opp. Da kommer vi i slike paradoksale situasjoner som at vi har kommunal fattigdom, men statlig og privat rikdom, og det er en utvikling SV ønsker å snu.