Martin Engeset (Høyre), 2007-12-04:
Antallet mennesker i arbeidsfør alder som i Norge i dag lever helt eller delvis av kontantoverføringer fra det offentlige, er urovekkende høyt. Det er det mest sentrale i debatten innen velferdspolitikken nå og i tiden fremover. Det er særlig to årsaker til at folk havner utenfor arbeidslivet og ender opp med uføretrygd. Den ene er et høyt sykefravær. Sykefraværet i Norge er dobbelt så høyt som gjennomsnittet i EU. En som er sykmeldt i åtte til tolv uker, har bare 50 pst. sjanse for å komme tilbake i arbeid. En som er sykmeldt i et helt år, har under 20 pst. sannsynlighet for å komme tilbake i jobb. Dette er ikke bare urovekkende, det er en grell illustrasjon på at vår norske velferdsmodell ikke fungerer etter hensikten og i virkelighetens verden faktisk bidrar til å støte mennesker varig ut av arbeidslivet. Det som syke mennesker trenger mer enn noe annet for å komme tilbake i arbeid, er behandling. Vi må sørge for rask oppfølging av dem som blir sykmeldt. Vi må sørge for tilgjengelige helsetjenester og for at syke ikke skal være nødt til å vente i månedsvis før behandlingen begynner. Vi må sørge for at det etter kort tid, kanskje tre måneder, foretas en vurdering av om det i det hele tatt er sannsynlig at den sykmeldte vil komme tilbake til arbeidet, og at det så tidlige settes inn tiltak for attføring og rehabilitering, dersom en kommer frem til at slik tilbakeføring ikke er sannsynlig. Høyre har fremmet flere forslag i forbindelse med statsbudsjettet for 2008 som jeg håper statsråden vil se nærmere på. Den andre innfallsporten til uføretilværelsen er mangel på kompetanse. Alle undersøkelser viser at de som først blir langtidssykmeldte eller langtidsarbeidsledige, ofte er mennesker med svak basiskompetanse. Nettopp derfor er en styrking av kunnskapen i skolen også en investering i fremtidens velferd. En bedre skole, med skikkelig tilrettelagt undervisning som sørger for at ingen faller fra, vil bety at færre støtes ut av arbeidslivet og blir uføretrygdet. Like fullt må vi erkjenne at det også er andre forhold som spiller inn. For Høyre er det viktig å slå fast at det alltid skal lønne seg å jobbe. I dagens Aftenposten blir arbeids- og velferdsdirektør Tor Saglie stilt følgende spørsmål: «Er gode økonomiske ordninger årsaken til at antallet med nedsatt arbeidsevne holder seg høyt?» Han svarer bl.a.: «For noen grupper kan de økonomiske motivene virke i retning av å passivisere dem. For ufaglærte i lavlønnsyrker vil den økonomiske gevinsten ved lønnsarbeid være lavere enn for andre grupper.» Her tror jeg at Saglie er det jeg vil kalle i nærheten av et poeng – dette er et såkalt understatement. Mange vil faktisk tape økonomisk på å gå fra trygd til arbeid. Dersom en har en i utgangspunktet brukbar ytelse, kanskje med noe bostøtte og/eller forsørgertillegg, og på toppen av det kan tjene 1 G uten avkortning, skal en faktisk opp i en relativt betydelig årslønn for at det skal lønne seg å jobbe. Da har vi et akutt behov for å gjøre noe med skattepolitikken, slik at det blir lavere skatt for grupper med lav og middels inntekt, og vi er nødt til å ha en kritisk gjennomgang av ulike velferdsordningers innretning. Når jeg sier dette, er det ikke fordi jeg anklager trygdede for å spekulere i hva som er mest lønnsomt. Dette er mest et spørsmål om trygghet. Når en trygdet vil ut i arbeid – og vi vet det er mange som nettopp vil det – er det viktig at sikkerheten ikke forsvinner. Mange er engstelige for hva som skjer dersom han/hun ikke lykkes i arbeidslivet. Alle som går fra trygd til arbeid, bør i en periode ha trygdeytelsen å falle tilbake på dersom de ikke makter å stå i den nye jobben. Statistikk fra NAV viser at andelen sykmeldte og uføretrygdede er høyest i områder av landet med liten etterspørsel etter arbeidskraft, og gjerne i kommuner og områder som har hatt en ensidig næringsstruktur, ofte med én stor og dominerende industribedrift. I min egen kommune, Sarpsborg, viser tallene at det var dobbelt så mange uføretrygdede som stemte på Høyre ved siste valg – over 15 pst. av befolkningen i arbeidsfør alder, altså gruppen 18–67 år, ca. 5 000 mennesker. Det må nok derfor kunne slås fast at en del av våre velferdsordninger skjuler en reell arbeidsledighet. Jeg ser frem til at Regjeringen kommer til Stortinget med den veldig viktige saken om hvordan uføretrygden i årene fremover skal reformeres. Det blir en veldig viktig og spennende sak, som jeg håper kan invitere til en reflektert debatt om et utrolig komplekst og vanskelig spørsmål, og som vil bety veldig mye for velferdssamfunnets utvikling i årene fremover.