Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2015-06-01:
Grunnloven er kontrakten mellom folk, fra folk til folk og gjennom generasjoner. Den er hevet over makt. Det er en garanti for frihet som vi gir til hverandre. Derfor er det et gode at ikke engang Stortinget hever seg over Grunnloven. Rettsstaten skal bl.a. sikre alle ytringsfrihet, rettferdig rettergang, deltakelse i frie valg og frihet fra slaveri. Den skal sikre frihet og demokrati. Folkestyret er først en realitet når alle har like muligheter til å delta i det. Derfor var mange av de vedtakene som Stortinget fattet som resultat av Menneskerettighetsutvalgets arbeid, demokratiserende i seg selv. Men en demokratisk rettsstat må også ha som oppgave å sikre seg selv. Forslaget vi i dag diskuterer, skal ikke endre dagens rettstilstand. Framtidens politikere står fritt til å ta akkurat like dumme eller kloke prioriteringer som dagens. Grunnlovsendringen setter ikke grenser for politikk, som mange har vært redde for, men den setter grenser for politikere som ikke vil bruke makt, men misbruke den. Grunnlovens funksjon oppstår bare i møte med politikere som vil sette seg over den. Ved å grunnlovfeste prøvingsretten gjør vi den øvelsen litt vanskeligere. I saker som reises for domstolene, har domstolene rett og plikt til å prøve om lover og andre beslutninger truffet av statens myndigheter strider mot Grunnloven. Det er statsskikken i Norge slik som vi kjenner den. I én setning beskrives en av de viktigste spikerne i demokratiets planke. Derfor er det naturlig at flertallet i komiteen innstiller på å grunnlovfeste nettopp den setningen, ikke for å endre noe i dag, men for å verne noe for framtiden. Når Menneskerettighetsutvalget gir oss en mulighet til å befeste en av de viktigste garantiene vi har for å opprettholde en demokratisk rettsstat, bør vi gripe den. Det er, som Eirik Holmøyvik skriver, ingen grunn til at Stortinget skal «gå stille i dei konstitusjonelle dørene». Grunnloven § 2 sier at Grunnloven skal sikre menneskerettighetene, men også demokratiet og rettsstaten. I forslaget står det at prøvingsretten er en viktig garanti for at menneskerettighetene etterleves. Derfor mener komiteens flertall at en grunnlovfesting av prøvingsretten henger naturlig sammen med Stortingets vedtak av 13. mai 2014 om å styrke menneskerettighetenes stilling i Grunnloven. Det er allikevel viktig for meg som saksordfører å understreke at begrunnelsen for å grunnlovfeste prøvingsretten ikke bare er begrenset til å styrke menneskerettighetenes stilling. Statens generelle forpliktelser for å sikre menneskerettighetene er grunnlovfestet i § 92, tidligere § 110. I prøvingsrettens 150 år som sedvane har den blitt diskutert og problematisert. Det er viktig for at den skal virke etter hensikten, men når komiteens flertall nå går inn for å grunnlovfeste den, er det ikke for å gi den nye grenser eller stolper eller et nytt omfang. Det handler om å synliggjøre i Grunnloven den kompetansen til å prøve lover og andre myndighetsbeslutninger som domstolene allerede har, en kompetanse som på grunn av sin varighet bare kan mistes ved grunnlovsendring. Prøvingsretten har blitt diskutert, som jeg sa, og i det siste er det også blitt diskutert om 200-åringen Høyesterett har intensivert prøvingsrettsbruken. Vel, det ser ikke sånn ut hvis en regner på det. Fra 2000 til 2010 overprøvde Høyesterett i snitt lover i ca. 1,7 saker årlig opp mot 0,8 saker årlig i tiåret før. Så er det også greit å ta med at i samme periode økte saker om Grunnloven totalt fra 87 til 118. Parlamentarismen, legalitetsprinsippet og prøvingsretten regnes tradisjonelt som de viktigste eksemplene på konstitusjonell sedvanerett. Med en grunnlovfesting av prøvingsretten vil de tre viktigste konstitusjonelle sedvanerettsdannelsene i norsk rett ha hjemmel i Grunnlovens tekst. Det foreligger flere alternativer for utformingen av bestemmelsen. Komiteens flertall er enig med Menneskerettighetsutvalget i at prøvingens intensitet er sammensatt og derfor lite egnet for generell regulering. Prøvingens intensitet vil jo langt på vei avhenge av den enkelte rettighets innhold, formål og utforming og de faktiske forholdene som befinner seg i ethvert tilfelle. Utformingen av de foreliggende alternativene til grunnlovfesting av prøvingsretten må bli forstått mot det bakteppet. Det har vært diskutert om formuleringen i forslaget kan åpne for endring av praktiseringen av prøvingsretten på grunn av måten den er formulert på, og på grunn av tolkningen av den ubestemte flertallsformen av ordet «lover», at det kan peke i retning av at domstolene med rettsvirkning for alle kan prøve og eventuelt sette til side hele loven som grunnlovsstridig. Det kan ikke domstolene gjøre i dag. I det foreliggende tilfellet er det klart at formålet med en bestemmelse om domstolenes prøvingsrett er å synliggjøre Grunnloven, domstolenes prøvingsrett i den nåværende form og innhold. Derfor mener flertallet at utformingen ikke gir domstolene grunnlag for å utvikle en ny og mer omfattende domstolskontroll, som flere har uttrykt i diskusjoner om dette tidligere. En endring av prøvingsrettens nåværende form og innhold vil også kreve en grunnlovsendring. Det samme gjelder hvis man skulle ønske å oppheve prøvingsretten. Det har tidligere blitt foreslått å oppheve prøvingsretten, i mellomkrigstiden. Men hvis man ser på grunnlovsdebatten i mellomkrigstiden kontra måten vi diskuterer Grunnloven på nå, var den perioden preget av en helt annen grunnlovspolitisk diskurs. Som Anine Kierulf beskrev det i Klassekampen, var forslagene om å oppheve prøvingsretten «preget av en motstand ikke primært mot prøvingsretten, men mot Grunnloven selv som individvern mot flertallsmakt». Jeg skal si litt om hvor bestemmelsen bør stå, og det har vi også diskutert. Komiteflertallet mener at paragrafen bør plasseres i den ledige § 89 i Grunnlovens kapittel D om den dømmende makt, og det er fordi paragrafen først og fremst regulerer domstolenes kompetanse og funksjon. Og som vi var inne på tidligere, vil domstolenes prøvingsrett i de fleste tilfeller gjelde håndheving av Grunnlovens menneskerettighetsbestemmelser, noe som kan tilsi plassering som § 114 i kapittel E, men prøvingsretten er ikke avgrenset til bare å dreie seg om det. Domstolene vil også kunne prøve om myndighetsbeslutninger oppfyller prosessuelle krav i Grunnloven, f.eks. om lover er gyldige, vedtatt i samsvar med formkravene i Grunnloven. Grunnlovsspørsmål som berører forholdet mellom statsmaktene og deres kompetanse etter omstendighetene, vil også kunne opp for domstolene, og i slike saker har Høyesterett tidligere – og dette er det viktig å ha med seg – konsekvent uttalt og lagt til grunn at domstolene langt på vei vil respektere Stortingets syn på Grunnlovens grense. Domstolskontroll er allikevel ikke prinsipielt utelukket i de tilfellene. Vanskelige grensespørsmål mot individvernet kan oppstå, noe som kan kreve mer domstolsprøving. Folkets kontrakt mellom seg, Grunnloven, står over makta. Den står over Stortinget. Makthierarkiet i Norge begynner med den kontrakten. Dernest står folket selv, og så deres representanter. Derfor er det med glede jeg vil si at kontrollkomiteens flertall innstiller på at alternativ 3 B til ny § 89 bifalles. I saker som reises for domstolene, har domstolene rett og plikt til å prøve om lover og andre beslutninger truffet av statens myndigheter strider mot Grunnloven. I denne saken diskuterer vi også en annen paragraf, og derfor skal jeg gå over til den. Forbudet mot dobbeltstraff er en av de helt sentrale rettssikkerhetsgarantiene i samfunnet. Forbudet mot dobbeltstraff er en av de grunnleggende betydningene for den enkeltes forutsigbarhet. Det gjelder både behovet for å kunne forutse konsekvensene av det du gjør, behovet for å legge forhold bak seg og mulighetene til å starte på nytt eller å gå videre med livet sitt. Gjentatt straff for samme forhold vil i tillegg oppleves som grunnleggende urettferdig, kanskje til og med som vilkårlig, både for den som rammes, og for den som er vitne til at det skjer. Komiteen har vurdert forslaget til et nytt tredje ledd om forbud mot dobbeltstraff, og også arrangert seminar, der bl.a. dette var tema. Det var bra. Straffebegrepet i Grunnloven § 96 første ledd er nemlig etter norsk rett tolket annerledes enn tilsvarende begrep i EMK artikkel 6 nr. 1. Menneskerettighetsutvalget drøftet dette og har i sitt forslag til nytt tredje ledd i § 96 bygd på en forutsetning om at EMKs og EMDs forståelse skal legges til grunn for det leddet. Men allikevel: I komiteens drøftelser om dette og i diskusjonene som har vært i de juridiske fagmiljøene som vi har valgt å hente inn og lytte til, ser en det som problematisk. Straffebegrepet i Grunnloven § 96 første ledd har nemlig etter norsk rettspraksis ikke den samme betydningen som det tilsvarende begrepet i EMK artikkel 6 nr. 1. Menneskerettighetsutvalget holder fast ved at så lenge man definerer at den forståelsen skal legges til grunn, vil ikke det by på noen problemer. Men allikevel er det sånn at komiteens flertall viser til at to ulike straffebegreper i samme bestemmelse vil kunne skape usikkerhet, ikke minst hos domstolene, og det er også uryddig å legge opp til at det skal skje to ulike tolkninger av samme begrep i samme grunnlov. På dette grunnlaget innstiller flertallet på at ingen av alternativene til nytt tredje ledd i § 96 bifalles.