Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2014-11-25:
Denne saken gjelder Riksrevisjonens undersøkelse av ivaretakelse av veteraner fra internasjonale operasjoner. I denne revisjonen er hovedvekten lagt på Forsvarets og de sivile etaters oppfølging av veteraner som får behov for oppfølging etter endt tjeneste. I tillegg har en ønsket å belyse årsaker til eventuelle svakheter i oppfølgingen. I hele etterkrigstiden har norske kvinner og menn deltatt i internasjonale operasjoner, og over 100 000 personer har deltatt i slike. Blant disse har 22 000 deltatt i UNIFIL-styrken i Libanon, og 8 000 personer har deltatt i ISAF-styrken i Afghanistan. Deltakelse i skarpe internasjonale operasjoner til vern om Norges sikkerhet, interesser og verdier kan være noe av den største belastningen et menneske blir utsatt for, avhengig av hva slags tjeneste den enkelte har. Forsvarskomiteen har tidligere understreket det norske samfunns og myndighetenes klare ansvar for å sikre en god oppfølging av kvinner og menn som deltar for Norge i internasjonale operasjoner, i Innst. S. nr. 318 for 2007–2008 og Innst. S. nr. 298 for 2008–2009. For å følge opp St.meld. nr. 34 for 2008–2009 ble den interdepartementale handlingsplanen «I tjeneste for Norge» iverksatt. Ansvaret for å følge opp veteraner som trenger bistand etter å ha deltatt i internasjonale operasjoner, er et sektorovergripende ansvar og krever derfor en samordnet virkemiddelbruk på tvers av sektorer og departementsområder. Komiteen viser til at de aller fleste soldatene som drar ut, kommer hjem med positive erfaringer, styrket kompetanse og gode minner. Dette kan tilskrives bl.a. utvelgelsen av soldater til internasjonale operasjoner, opplæringen forut for deployering og godt samhold blant soldatene som støtter opp om hverandre, bl.a. med debrifing i etterkant av alvorlige hendelser. Alle som kommer hjem fra internasjonale operasjoner, må gjennom en såkalt mellomlanding på vei hjem. Dette bidrar til at andelen som får problemer i etterkant av tjenesten, er lavere i dag enn ved tidligere deployeringer. Forsvarsstrukturen er betydelig redusert de senere år, og langvarige deployeringer av norske styrker i utlandet, kombinert med for kort tid hjemme mellom deployeringene, har ført til en høy belastning på Forsvarets personell. Normen som er nedfelt i handlingsplanen «I tjeneste for Norge», er at hjemmetiden mellom to deployeringer bør være fire–fem ganger lengden av siste tjenesteperiode ute. Denne normen er ikke fulgt i praksis. Komiteen har merket seg at forsvarsministeren skal gjennomgå normen for hjemmetid, hvilke retningslinjer som skal gjelde, og hvordan dette skal tilpasses oppdraget. Komiteen er fornøyd med dette. Forsvaret har tidligere ikke hatt tilstrekkelig oversikt over hvor og når den enkelte har tjenestegjort ute, og dette har medført at en ikke har fulgt normen for utedeployering. Ifølge statsråden er det behov for å utvikle bedre styringssystemer for å få en bedre oversikt over den enkeltes belastning. Komiteen deler dette synet. Komiteen har merket seg at Forsvarets oppfølging gjennom Kontor for psykiatri og stressmestring har kort ventetid og er godt kjent blant veteraner, slik at terskelen for å søke hjelp er lav. Imidlertid har i realiteten ikke alle hatt tilgang til dette tilbudet fordi reiseutgiftene ikke ble dekket av Helseøkonomiforvaltningen. Komiteen er fornøyd med at Forsvarsdepartementet nå arbeider for at det etableres en ordning for refusjon av reiseutgifter fra HELFO. Riksrevisjonens undersøkelse viser at det har vært vanskelig å overføre kompetanse om veteraner til alle deler av det sivile hjelpeapparatet. Komiteen har her merket seg at arbeids- og sosialministeren vil «øremerke» ansatte hos Nav, slik at kompetansen ved de mange Nav-kontorene skal bli bedre. Komiteen ser med bekymring på at ventetiden ved en del av de distriktsmedisinske sentrene er lang når det gjelder å få prioritert helsehjelp. Lange ventetider kan føre til en forverring av situasjonen og pådra veteranene kroniske lidelser. Veteraner med posttraumatisk stresslidelse kan i mange tilfeller bli dårligere av å måtte vente på behandling fordi disse fra før av har en høy terskel for å oppsøke behandlingstilbud. Komiteen finner dette alvorlig. Et av funnene i undersøkelsen er at behandlingen av erstatningsskader på grunn av psykiske belastningsskader hos Statens pensjonskasse tar for lang tid. Komiteen har merket seg at oppfølgingsplanen «I tjeneste for Norge» har som mål å redusere denne saksbehandlingstiden, og at kompensasjon etter ordningen skal tydeliggjøres. Oppfølgingsplanen «I tjeneste for Norge» er et samarbeid mellom sju involverte departementer for å styrke samfunnets erkjennelse og ivaretakelse av personell før, under og etter internasjonal tjeneste. Det er i denne opplistet 27 tiltak. Komiteen viser til at én av fire blant de sykmeldte er under 30 år. Dette er med på å illustrere alvorlighetsgraden i situasjonen. Komiteen er fornøyd med de tiltak statsråden har skissert i oppfølgingsplanen «I tjeneste for Norge», som tar sikte på å bedre de forhold som har medført de svakheter som er avdekket i Riksrevisjonens undersøkelse. Til slutt vil jeg bemerke at komiteen er enstemmig på alle punkt i merknadene i denne saken, og med dette anbefaler jeg komiteens tilråding slik den fremgår av innstillingen.