Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-06-07:
Formålet med forvaringsstraffen er å beskytte samfunnet mot ny og alvorlig kriminalitet. Jeg vil innledningsvis understreke at prøveløslatelse fra forvaring alltid skal skje under sikkerhetsmessig forsvarlige forhold, og at samfunnets sikkerhet er det overordnede målet. Kriminalomsorgens overgangsboliger er fengselsinstitusjoner som er særskilt tilrettelagt for domfelte som er i sluttfasen av fengselsoppholdet. De domfelte får gjennom nettverksarbeid, sosial trening og rehabilitering kontakt med omverdenen som ledd i overgangen til prøveløslatelse. Her vil jeg understreke at den gruppen forvaringsdømte som omhandles i Dokument 8-forslaget, ikke er plassert i kriminalomsorgens overgangsboliger, men er prøveløslatt til et særskilt, forsterket prøveløslatelsesopplegg i institusjon eller kommunal omsorgsbolig. Totalt dreier det seg om ca. 21 stykker. Slik plassering krever samtykke fra institusjonen/kommunen, og kriminalomsorgen er avhengig av at det anvises institusjonsplass, eventuelt egnet bolig. I utgangspunktet er det ikke kriminalomsorgen som velger hvor forvaringsdømte skal bo, men det understrekes likevel at kriminalomsorgen kan avslå et anvist tilbud hvis det ikke anses sikkerhetsmessig forsvarlig. Straffeloven åpner adgang for at domstolen, når særlige grunner foreligger, kan sette som vilkår for prøveløslatelse at forvaringsdømte tar opphold i institusjon eller kommunal boenhet med et omfattende offentlig tjenestetilbud, samtidig som han hindres i fritt å forlate boligen og bryte eventuelle øvrige vilkår. I så måte er det et paradoks i debatten at det som problematiseres her, er de institusjonene hvor man faktisk har låst dørene, mens man senere i progresjonen kommer til hus hvor man slipper å låse dørene, som mange oppfatter som uproblematisk, og at naboene reagerer når dørene er låst, men ikke reagerer i samme grad når de flytter inn i vanlige boenheter. Det er et paradoks. Prøveløslatelse etter dette alternativet vil kunne medføre opphold i bolig med heldøgns bemanning og om nødvendig kontinuerlig tilsyn samt at domfelte kan holdes tilbake mot sin vilje og hentes tilbake ved unnvikelse. Tiltaket tar sikte på ressurssvake forvaringsdømte som ikke vil kunne oppnå et liv utenfor kriminalomsorgens anstalter uten et slikt omfattende prøveløslatelsesopplegg. Ordningen er ment å være en snever unntaksregel fra de ordinære bestemmelsene om prøveløslatelse, og er i utgangspunktet tiltenkt forvaringsdømte med lettere psykisk utviklingshemming. Det er som nevnt en forutsetning for å kunne etablere et prøveløslatelsesopplegg at den aktuelle kommunen samtykker, og at det anvises en aktuell institusjon/bolig. En liknende ordning er etablert for utilregnelige psykisk utviklingshemmede idømt særreaksjonen tvungen omsorg. Forslagsstillerne gir uttrykk for bekymring for at forvaringsdømte prøveløslates til vanlige boligstrøk. Jeg understreker at alle domfelte, også de forvaringsdømte, skal tilbakeføres til samfunnet etter endt straffegjennomføring. Jeg mener at hensynet til sikkerheten er tilfredsstillende ivaretatt gjennom de omfattende kontrolltiltak og den tette oppfølging som ordningen medfører. For mange domfelte vil det være hensiktsmessig å ta opphold på hjemstedet etter løslatelse. Erfaring viser at kontakt med familie, venner og nærmiljø er av vesentlig betydning for den domfeltes evne til å leve et lovlydig liv. Denne gruppen domfelte vil dessuten ofte ha behov for et omfattende offentlig tjenestetilbud, også etter løslatelse. Også av denne grunn er det hensiktsmessig at de tar opphold i sin hjemkommune. Det ble i 2006 oppnevnt en arbeidsgruppe som skulle foreta etterkontroll av de nye bestemmelsene om strafferettslig utilregnelighet, strafferettslige særreaksjoner og forvaring. Arbeidsgruppen avga rapport 30. april 2008, og rapporten følges nå opp av Justis- og politidepartementet i samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet, og vil gi oss rik anledning til å drøfte disse problemstillingene også ved senere anledninger.