Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-05-20:
Styrking av FN er en av de viktigste pilarene i norsk utenrikspolitikk. Verdenssamfunnet trenger et organ som kan overvåke medlemsstatene når det gjelder etterleving av forpliktelsene på menneskerettighetsområdet, og påtale brudd på menneskerettighetene med autoritet, konsekvens og upartiskhet. På dette området har FN dessverre ikke klart å leve opp til sine idealer. Den tidligere Menneskerettighetskommisjonen ble etter hvert ganske diskreditert. I denne kommisjonen var det en dominans av diktaturer som systematisk blokkerte enhver kritikk mot seg selv, men brukte det mot andre. Det var derfor med atskillige forhåpninger om en forbedring at Norge bidro til opprettelsen av FNs nye menneskerettighetsråd i 2006. Det nye rådet skulle være direkte underlagt generalforsamlingen, og det skulle være et permanent organ, ikke bare møtes til en sesjon en gang i året. Gjennom hemmelige valg i FNs generalforsamling skulle man holde stater med dårlig rulleblad utenfor, slik at de ikke kunne blokkere arbeidet. Det nye systemet virket til en viss grad, men FNs fordeling av mandatene på de ulike regioner i verden gjorde systemet sårbart. Erfaringen etter de to første årene er dessverre svært lite oppløftende. En fire uker lang sesjon i mars i år blottla svakhetene for all verden. Verdens øyne hadde da med forskrekkelse fulgt krisen i Tibet og kinesiske myndigheters håndtering av saken. Det kunne vært mye å si om menneskerettighetenes kår i Kina, men ikke en eneste av rådets resolusjoner handlet om det. Innspill fra Australia, Canada, EU, Sveits og USA ble blokkert av Kina og stater de hadde fått på sin side. Ifølge NTB var det bare tre av i alt 47 nasjoner i Menneskerettighetsrådet som støttet forslaget om en spesialsesjon om Tibet. Reaksjonen var sterk fra enkelte menneskerettighetsorganisasjoner. Rådet burde tatt opp krisen, men i praksis virker det som om noen land er fredet. Om noen land er fredet, følger rådet til gjengjeld opp den dårlige tradisjonen fra den nedlagte MR-kommisjonen med stadig og ensidig kritikk av Israel. I løpet av rådets to første år er det vedtatt tolv resolusjoner som kritiserer Israel for menneskerettighetsbrudd, og da rådet var samlet i mars i år, var nye resolusjoner rettet mot Israel, noe av det første som ble vedtatt. Da er det tross alt et lyspunkt at formannen i MR-rådet har vedgått at rådet har sviktet når det gjelder å behandle den israelsk-palestinske konflikten på en fair måte. Det har skjedd alvorlige brudd på menneskerettighetene mange steder de siste to årene. Rådet har på sin side bare avholdt seks spesialsesjoner fram til mars i år. Til gjengjeld har fire av dem handlet om Israel. Den femte gjaldt Darfur i Sudan. Til tross for en rapport som viste forferdelige overgrep, endte rådet opp med en resolusjon som bare tok rapporten til etterretning, uten å slutte seg til kritikken. Det finnes sikkert enkelte forhold å påtale i alle land, og FNs menneskerettighetsråd har behørig gransket land som Estland, Latvia, Litauen, Frankrike, Storbritannia og Norge. Da er det desto mer tankevekkende at rådet samtidig har stoppet granskinger av land som Hviterussland, Iran og Usbekistan til tross for grove overgrep i disse landene. Blant medlemmene i FNs menneskerettighetsråd finner vi også Cuba, Egypt, Kina, Pakistan, Russland og - ikke minst - Saudi-Arabia. Noen kritisk gransking av egne land har disse medlemmene i rådet ikke funnet plass til. Det er grunn til grunnleggende kritikk av den måten FNs menneskerettighetsråd fungerer på. Rådet fungerer kort sagt ikke som det skal. Det er et faktum at FN ikke kan gjøre mer enn det medlemsstatene tillater. Men når det som blir gjort, er så selektivt skjevt og ensidig som tilfellet er i Menneskerettighetsrådets arbeid, er det grunn til å ta hele konstruksjonen opp til kritisk vurdering. FN har gode mål for sitt arbeid med menneskerettighetene. Standardene som er satt, er viktige folkerettslige avtaler om menneskerettigheter som gir et godt grunnlag. Egne komiteer overvåker de forskjellige konvensjonene, og FNs høykommissær for menneskerettigheter spiller en viktig rolle. Men svakhetene i systemet blir så åpenbare når vi ser sammensetningen og arbeidet til FNs menneskerettighetsråd så langt. Jeg synes det er prisverdig at Regjeringen har ambisjoner på dette rådets vegne. Jeg tror alternativet til ikke å ha ambisjoner er dårligere enn å ha det. Men det jeg savner fra Regjeringens side, når man nå ønsker å sette tid, oppmerksomhet og penger inn på dette arbeidet og satse på Norges inntreden, er en strategiplan for hvordan man vil reformere rådet i forhold til de åpenbare svakheter som har blitt avdekket allerede gjennom disse to første årene. Den strategiplanen vil jeg utfordre utenriksministeren til å legge fram, for jeg tror at det vil styrke selve plattformen for Norges engasjement og Norges kandidatur. Og det vil øke troverdigheten til rådet dersom Norge lykkes med å komme inn og på den måten kan være med på å sette en annen kurs enn den som vi til nå har sett.