Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-12:
Det er lovfestet at alle kommuner skal ha et kulturskoletilbud. Siden den gangen har kulturskolen hatt en stor vekst og en positiv utvikling i kommunene. Det gjør at kulturskolen har et stort ansvar i lokalsamfunnet for å gi et godt tilbud til unge talenter. En stor del av undervisningstilbudet i kulturskolen må være å dyrke fram unge talenter. Det er problematisk når kulturskolene overkjører lokalsamfunnet istedenfor å samarbeide tett. Innholdet i en kulturskole er rektors ansvar, men det er for tilfeldig hvordan den enkelte rektor styrer kulturskolen. Jeg har hørt onde tunger si at en kulturskole for en rektor er som en lekegrind. Den gjenspeiler ofte rektors eget musikalske felt – og det må være feil. Det må være slik at man ser på hva man ønsker rundt omkring i lokalsamfunnene, hva man ønsker å spesialisere seg på – og ikke på rektors ønsker alene. Det er kommunal styring, og det synes jeg kommunene skal være mer bevisste på. Allerede der ligger det en måte å kunne utvikle talentene på. Det trenger ikke å være en motsetning mellom kulturtalenter som eminente stønadsnavigatører og kulturtalenter som eminente unge, nye skapere. Men fastlåste forestillinger om hva som er passende, er ikke det som fremmer skapertrang hos de unge brennende og lengtende sjeler. Norsk kulturliv er fanget i en rigid, trang ramme som legger føringer for kulturlivets utvikling, etter min mening. Kulturlivet er fanget i en politisk tvangstrøye, hvor vedtak styrer på bekostning av skaperkraft. Maktkonsentrasjonen som har fått vokse fram rundt Kulturrådet og departementet i Oslo, kan være skadelig for utviklingen av unge kulturtalenter. Få personer tar store avgjørelser, ofte basert på subjektive tolkninger av hva som er god og mindre god kultur. Slik har det utviklet seg en tradisjon for å gå i de samme sporene år etter år, hvor fornyelsen ofres på sedvanens alter. Hva med å fordele en større andel av kulturmakten, hva med å fordele flere av kulturmidlene til kommunene, der de unge kulturtalentene bor? Det er der man har kontakten med dem. Det er få kulturtalenter i Kulturrådet eller i departementet – de er ute i kommunene. Desentralisering av makt kan føre til at lokale unge kulturtalenter får mulighet til å bevise at de har livets rett. Til tross for økning i budsjettet til kunst og kultur er det ikke nok til alle som søker om støtte. 90 pst. av søknadene innvilges ikke, og for dem som får avslag, er det ofte behov for å vite begrunnelsen og få innsyn i hvorfor de får avslag. Det å drive fram talenter innenfor kunstartene handler om et helhetlig løp fra ung alder – det sies fra 5–6-årsalderen – og fram til endt kulturutdannelse. Skal forholdene legges optimalt til rette, kreves en rekke grep knyttet til kulturskolene, bl.a. kompetanse, tilgjengelige, gode lærerkrefter og ikke minst et talentutviklingsprogram. Et problem som jeg synes er stort, er når Kulturdepartementet, Kunnskapsdepartementet og KS på vegne av norske kommuner ikke later til å samarbeide om akkurat dette med talentutviklingsprogrammer. Mange unge talenter innenfor musikk, dans, drama og visuell kunst reiser til utlandet for å få kortere eller lengre skolering i sine kunstarter dersom de foresatte har økonomiske ressurser til det. Det står på økonomi, som det ofte gjør ellers i samfunnet, men hvis vi kanaliserer det riktig, tror jeg vi kan få mer ut av pengene.