Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-03-11:
Et stykke ut i den utenrikspolitiske redegjørelsen sier utenriksministeren at: «Regjeringen arbeider systematisk for å nå målet om en verden fri for kjernevåpen.» Og han legger til at den arbeider: «konkret, langsiktig og langs flere spor». Denne uken har Stortinget bidratt til å gi retning for dette arbeidet gjennom å samle seg om tydelige mål for nedrustningsarbeidet på kjernevåpenområdet. Det er regjeringens oppgave å føre den løpende utenrikspolitikken, avveie utviklingstrekk og se etter muligheter for å ivareta norske interesser og fremme verdier vi bygger vårt samfunn på. Regjeringen har stor frihet i hvordan den treffer sine valg av virkemidler, og det har virket godt i vårt politiske system. Stor frihet, men det er i vårt demokrati selvsagt en frihet under ansvar. Ansvaret handler om at politikken må ha flertall i Stortinget. På området kjernefysisk nedrustning har flertallet vært tydelig uttrykt gjennom flere år: Flertallet har satt som mål at vi ønsker et reelt totalforbud mot atomvåpen. Det er et mål det har vært bred enighet om i vide kretser i mange år. Ja, faktisk var presidentene Gorbatsjov og Reagan de første som i nyere tid formulerte dette målet i 1987. Det er et mål det er fullt mulig å streve mot samtidig som vi understreker at veien dit må gå gjennom balansert nedrustning. Det er et mål det er fullt mulig å kombinere med ordlyden i NATOs strategiske konsept, som også er tydelig på målet om en verden fri for kjernevåpen samtidig som alliansen har en kjernefysisk avskrekkingsstrategi så lenge slike våpen finnes. Det har undret meg at regjeringen, som ved sin tiltredelse sa at den ville videreføre den forrige regjeringens arbeid på dette området, har hatt så vanskelig for å ta denne flertallsholdningen inn over seg. Det har vært et spesielt skue å se hvordan særlig representanter fra Høyre de siste ukene har argumentert mot dette målet og måten de har karakterisert andre partiers holdninger og ikke minst motiver. Men med denne ukens innstilling fra utenrikskomiteen til meldingen om globale sikkerhetsutfordringer kan vi la dette stå som en parentes. Nå er det tydelig formulert mål og retning fra flertallets side, og i et forslag som endog er enstemmig, på en måte som ikke er til å misforstå. Jeg er glad for at Høyre nå forholder seg til dette flertallet, og kanskje er den største endringen at også Fremskrittspartiet slutter seg til. Dermed har vi gjort fremskritt. La meg bare gjenta: Stortingsflertallet støtter arbeidet med balansert og gjensidig atomnedrustning innenfor rammen av Ikkespredningsavtalen, NPT, inkludert et langsiktig mål om et internasjonalt forbud mot atomvåpen. Det er flertallets syn. Og alle partier sier at det skal arbeides aktivt for å bidra til fremgang i nedrustningsarbeidet, inklusiv en aktiv oppfølging av det humanitære initiativet Norge var vertskap for i 2013. Vi forventer konkrete initiativer i oppfølgingen. I forslaget samler alle partier seg om at Norge skal innta en aktiv rolle som pådriver i arbeidet for avskaffelse av atomvåpen og arbeide langsiktig for en rettslig bindende rammeverk for å sikre dette målet. Så utenriksministeren har fått drahjelp og retning for dette som må bli regjeringens politikk på dette feltet. Stortinget forventer å bli holdt orientert om oppfølgingen. Verden er urolig – det er ikke nytt. Den gode redegjørelsen fra utenriksministeren tegnet et bilde av dette. Utenrikspolitikken må kunne kombinere en fast linje og retning med fleksibilitet i valg av virkemidler. Utenriksministerens redegjørelse ga en god oversikt over utfordringene, og denne debatten bekrefter at det er bred enighet om utenriks- og sikkerhetspolitikken i Norge. Arbeiderpartiet ser det som en stor verdi for landet vårt at vi kan ivareta en slik bred enighet, som i vår nabolandspolitikk, i nordområdene, i møte med de store utfordringene som følger av krigen i Syria og den store ustabiliteten sør for Europa. Representanten Halleraker kalte i dag Norge en «demokratisk overskuddsnasjon», hvis jeg hørte ham riktig. Det er et godt begrep. Det er et begrep man kan pryde seg med, men fremfor alt er det et begrep som forplikter. Jeg vil gi regjeringen ros for initiativet til en giverlandskonferanse for Syria som skriver seg inn i en fin norsk tradisjon ved å ta ansvar og initiativ. Den linjen må fortsette når Europa skal finne løsninger for å gjenopprette kontroll med sine yttergrenser samtidig som vi lever opp til Europas humanistiske verdier og forpliktelser i møte med mennesker på flukt fra krig og forfølgelse. Når det gjelder nedrustning, vet vi at det handler om langsiktige mål. Nettopp langsiktigheten må føre til at vi ikke slipper taket, skyver problemet til side og lar oss overmanne av at oppgaven synes for stor. I en mindre skala overvant vi denne holdningen da vi var med på å fremforhandle internasjonalt forbud mot antipersonellminer i 1997 og et forbud mot klasevåpen i 2008. Et totalforbud mot atomvåpen er en større, mer kompleks og trolig mer langsiktig oppgave. Nå har regjeringen fått en klar marsjordre for Norges bidrag til å nå dette målet. Arbeiderpartiets talere har vært inne på ulike deler av utenriksministerens redegjørelse. La meg avslutningsvis komme inn på én av dem, og det gjelder vårt forhold til Russland. Utenriksministeren sier at vi skal holde fast ved vår Russland-politikk. Og måten han sier det på, gjør at jeg er enig. Den skal være forutsigbar, konsekvent og tydelig og – la meg legge til at det er noe Norge kan stå opp for – at den også er langsiktig og gjenkjennbar. Det er to sider i vårt forhold til Russland når vi ser på dette over tid. På den ene siden er det vår alliansetilhørighet, vår forankring av sikkerhet og verdier med naboer og allierte som gir oss et anker og en ryggdekning i håndtering av et naboskap. Det er slik at Norge og Russland har hatt fred i tusen år, kanskje er vi den eneste naboen Russland har som de ikke har vært i væpnet konflikt med. Vi skal pleie vårt allianseforhold, gjøre Forsvaret relevant og stå imot og si fra når det er utviklingstrekk i Russland det er grunn til å protestere mot, og de er mange, dessverre. Så er det slik at et kjøligere politisk forhold i nord oppsto ikke som følge av utviklingstrekk i nord. Vi er vant til dette. Globale utviklingstrekk – denne gangen Ukraina, Syria og utviklingen i Russland – påvirker også stemningen i nord. En del av Norges langsiktige Russland-politikk er også å kunne håndtere dette. Spenningen oppsto fra et annet sted, men det får påvirkning i nord. Men forholdet er at i nord har vi fortsatt lav spenning og mulighet til å løse problemer på en konstruktiv måte. Det bringer oss til den andre delen av Russland-politikken, nemlig naboskapspolitikken. Det er mange oppgaver disse naboene skal løse. Vi har klart å løse dem i mange år – under kald krig og i tiden etter den kalde krigen. Vi har vært faste og langsiktige. Et kjennetegn ved det er at vi, de gangene det har vært mulig, har grepet de mulighetene og søkt å bruke det rommet som har vært i naboskapsforholdet. Slik var det på 1990-tallet med etableringen av Barentssamarbeidet – et mye tettere bilateralt samarbeid. Og hvis vi tar denne grensen som bekymret oss i fjor høst, er det slik at rundt 4 000 mennesker, nordmenn og russere, krysset den grensen i 1990, men nå er vi oppe i 200 000–300 000 i det som begynner å nærme seg et normalt naboskapsforhold. Det er positivt. Og vi klarte, da muligheten bød seg, å løse 40 års delelinjediskusjon ved å dele omstridt område på en måte som var i stor kontrast til måten Russland har løst andre naboskapsproblemer på. Jeg synes jeg merket en ny tone i redegjørelsen fra utenriksministeren om dette, som tydeligere understreket betydningen av «praktisk samarbeid og en konstruktiv dialog med Russland, der det er mulig. Dette er særlig viktig i nord.» Utenriksministeren har Arbeiderpartiets støtte i den holdningen, at vi klarer å balansere kritikk for interne samfunnsforhold, stå ved våre allierte når vi reagerer på folkerettsbrudd, samtidig som vi vet at vi er tjent med å finne løsninger i naboskapsforholdet. Det viste krisen ved grensen i høst. I Arktis er det slik at kyststatene Norge og Russland faktisk har en lang rekke felles interesser de skal i vareta for å sikre folkeretten, havretten og en ordnet utvikling i nord. Vi er nabo til en stor militær makt med stor militær konsentrasjon. Det krever også, igjen, at vi klarer å balansere forholdet som alliert. Det ivaretar vår sikkerhet. At vi følger med på utviklingen – den kunnskapen er et unikt fortrinn Norge har i vår utenrikspolitiske profil. Jeg vil understreke at regjeringen har Arbeiderpartiets støtte i å utvikle naboskapsforholdet, selv i vanskelige tider internasjonalt.