Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-03:
Debatten om tannhelsetjenesten er et stadig tilbakevendende tema. Jeg har nå sittet i snart tolv år på Stortinget, og husker helt tilbake til 1997 at det kom opp som tema. Det er heller ikke så rart, for det er vanskelig rent logisk å skulle forklare at mens man har relativt gode ordninger – det må det være lov til å si, til tross for at det var en begredelig beskrivelse av det norske helsevesenet Fremskrittspartiet kom med i forrige innlegg – ved at egenandelene innenfor det generelle helsevesenet er lave, de fleste får rimelig rask behandling, og det ikke er kostnader knyttet til den behandlingen som i det vesentlige hindrer folk fra å ta i bruk helsevesenet, så er kontrasten til tannhelsetjenesten stor. Jeg går ut fra at de fleste har fått beskrivelser fra pasienter som kan ha hatt kostnader opp mot 30 000 kr – noen til dels vesentlig mer. Vi ser at en del utsatte grupper kan ha hatt så høye kostnader at de ikke lenger bruker tannhelsetjenesten. Det man ser når man ser på organiseringen av tannhelsetjenesten i Norge, er at den preges av at befolkningen ikke har rett til generell stønad til tannbehandling fra trygden, slik som for legebehandling, fysioterapi, hjemmesykepleie. Vi kan nevne også andre tjenester, f.eks. psykologtjenester. Rettighetene er innrettet mot de gruppene som trenger det mest, enten som offentlig organisert tjeneste etter tannhelsetjenesteloven eller som trygdefinansiering. Rettigheter til offentlig organiserte tjenester for barn og ungdom og enkelte andre grupper er i stor grad i samsvar med tilsvarende organisering og finansiering i de øvrige nordiske landene. Særtrekk ved tannhelsetjenesteloven er at loven definerer hvem som har rettigheter. Det dreier seg om prioriterte grupper og at tilbudet skal være oppsøkende. Retten korresponderer med fylkeskommunenes plikt til å sørge for nødvendig tannhelsehjelp til de samme gruppene. Bakgrunnen for at vi har et offentlig organisert og oppsøkende tilbud, er for det første at tannsykdommer, særlig karies, forekommer i alle aldersgrupper, også hos de yngste. De skadene som sykdommene påfører den enkelte, vil kunne vare livet ut, og selv om man får reparert skadene, vil det kreve kontroll og ofte reparasjoner på nytt i forhold til en dårlig tannstatus. Karies eller følgetilstander av karies kan i stor grad forebygges hos de fleste. En annen grunn til at gruppen har rett til oppsøkende tilbud, er at mange ofte har problemer med selv å kunne ta vare på egen tannhelse. Noen har problemer med egenmestring. Man kan se det hos en del kronikere, spesielt hos mennesker med svært alvorlige psykiske lidelser, og vi har sett det samme hos en del med uttalte rusproblemer. Folketrygdloven har stønadsordninger for øvrig befolkning for enkelte typer sykdom/behandling og til tannbehandling til personer med generelle lidelser/sykdommer. Det forslaget som SV tok opp i 2000, medførte at man fikk et vedtak om en offentlig utredning, og i kjølvannet av den en stortingsmelding, som kom i 2007. Det forslaget som jeg den gang førte i pennen, og som SV fremmet, hadde to elementer i seg. Det ene var at man burde utvikle refusjonsordninger som gjorde at egenandelene over tid kom ned på det nivået som er for egenandeler for befolkningen når det gjelder helsetjenester. Men – og det er et viktig «men» – skal man kunne få til den typen ordninger der man har en refusjonsordning i bunnen, må man på samme måte som med leger og annet helsepersonell knytte forpliktelser opp mot tannhelsepersonellet som gjør at man holder seg til fastsatte takster, og at man bestemmer egenandelene med utgangspunkt i det, som så refunderes av trygden. Det betyr at man også bør ha modeller knyttet opp mot driftstilskudd, der den enkelte tannlege får et tilskudd for å drive sin praksis mot å forplikte seg. Det er jo slik at det offentlige tannhelsetilbudet har vært organisert via fylkeskommunen. Det vi ser, er at det er veldig store forskjeller når det gjelder hva man kan tilby, avhengig av hvor godt man rekrutterer fagpersonell til den offentlige tannhelsetjenesten. Derfor har SV sett for seg at man integrerer en slik løsning som jeg nå har skissert, med driftstilskudd og forpliktelser for den enkelte tannlege opp mot også offentlig tannhelsearbeid, ved at man utfører det på enkeltdager for det offentlige. Man kan jo skjele til fastlegeordningen – uten at SV har tatt til orde for at man skal ha noen fasttannlegeordning – der man ser at innføring av fastlegeordningen har medført en langt bedre geografisk fordeling av primærleger, der man har sikret at ventetidene er mye kortere, og der man totalt sett må si at ordningen har vært en stor suksess. En tilsvarende modell kunne man altså tenkt seg når det gjelder tannhelsetjenesten. Jeg er naturligvis glad for at det forslaget som den gang ble fremmet, medførte at man fikk økt fokus på tannhelsetjenesten. Jeg vil i rettferdighetens navn også påpeke at omtrent samtidig, eller noe etter, var det et forslag som ble behandlet på nytt fra Øystein Hedstrøm fra Fremskrittspartiet den gang, om periodontitt, som jeg var saksordfører for, som Stortinget vedtok at man skulle innføre en refusjonsordning for, og som også er innført. Det som slår en når man reflekterer rundt utviklingen av tannhelsetjenesten, er at det i veldig stor grad er Stortinget som har drevet fram endring av ordningene, og skiftende regjeringer har i stor grad vist motvilje mot å gå inn for bedrede ordninger for tannhelse. En av årsakene til det kan være at man mener at en sånn ordning er dyr og kostnadskrevende, og derfor vanskelig å innføre med stramme budsjetter. Det er gjort ulike kalkyler av hva kostnadene ville være hvis man hadde sidestilt tannhelse og øvrig helse. Det kan være noe sprik her, men jeg har hørt tall som varierer mellom 5 milliarder kr og 8 milliarder kr, når en sånn ordning er helt ut innført. Det kan naturligvis høres mye ut, men samtidig er det i den størrelsesorden veksten til spesialisttjenestene ligger på i løpet av ett eneste år. Det er f.eks. i den størrelsesordenen bare fluktuasjonen, variasjonen, i sykepengeutbetalingen kan ligge på et år. Det er altså ikke en type reform som er helt urealistisk med hensyn til hvor kostnadskrevende den er. Samtidig er det etter mitt syn også urimelig rent etisk å si at det er fordi man historisk har valgt to forskjellige løp, hvis det rammer pasientene på akkurat samme måten, og man får følgetilstander knyttet til den enkeltes helse som en konsekvens av at dette blir så dyrt. Da bør man ordne opp i det. Da bør man ha refusjonsordninger, og så bør man sikre at folk kommer bedre ut. Det som også kan være viktig å understreke i den forbindelse, er at, hvis man tenker seg et egenandelstak omtrent på 2 500 kr på årsbasis – som vel omtrent er innslagspunktet for egenandelstak 2 når det gjelder helsetjenester i dag, det ligger i den størrelsesorden pluss/minus – så vil man se at rundt 70 pst. av befolkningen har lavere kostnader enn det. Det betyr at de fleste i befolkningen vil betale omtrent som i dag, mens de som har høyere kostnader enn det, vil få en refusjonsordning de ikke har i dag. Det vi samtidig ser, er at det er ca. 86 pst. av den norske befolkning som er regelmessige brukere av tannhelsetjenester. Det vil si at de i gjennomsnitt har vært innom tannhelsetjenesten i løpet av to år. Det som er interessant, er å se på den gruppen – de 14 prosentene – som ikke er regelmessige brukere, for det er nettopp i den gruppen man vil finne dem som i stor grad vil kunne nyttiggjøre seg denne type tiltak. Det er også der man finner til dels betydelig med sykdom, betydelig med sosiale problemer og veldig dårlig tannstatus. Mange av dem faller ut av arbeidsmarkedet også av kosmetiske grunner, for det å ha en dårlig tannstatus gjør at man har problemer rent sosialt, også i arbeidslivet. Derfor bør man se på de konsekvensene. Det skal understrekes at Regjeringen er i gang i forhold til den stortingsmeldingen som vi har behandlet, og tatt første skritt på vei mot en offentlig tannhelsereform. Vi har lagt fram en stortingsmelding der det foreslås å utvide ordningen med gratis tannhelsetilbud, slik at den omfatter bl.a. personer med alvorlige psykiske lidelser, personer med funksjonstap, personer med svært lav inntekt, sykehuspasienter og 19–20-åringer. Videre foreslås det å innføre en friskhetskontroll for eldre og en utvidelse av skjermingsordningen mot høye utgifter til tannbehandling som refunderes fra trygden. Men det vi altså ser, er at de tre partiene på sine landsmøter går videre og har ambisjoner utover det. På samme måte som at man når det gjelder samhandlingsreformen, kan ha ambisjoner som går utover denne stortingsperioden, er jeg nysgjerrig på helseministerens ambisjoner på dette feltet. Jeg registrerte i morges i Politisk kvarter at Høyre sa at Regjeringen ikke har fått til noe på dette området. Det er ikke riktig. Men det som også kan være vel verdt å understreke, er at Høyre, som vel det eneste parti, i sitt program ikke har noen ambisjoner på dette området. Det er helt ærlig. Men det synliggjør samtidig det dilemmaet som oppstår dersom Høyre skulle bestemme over denne politikken og ikke den sittende regjering.