Inge Lønning (Høyre), 2004-10-26:
Det nordiske samarbeidet er av det mest varige og stabile i norsk tradisjon. Det baserer seg på Helsingforsavtalen, som har nådd den ærverdige alder av 52 år. Skal være 42 år, jf. senere korrigering, side 219 Det at internasjonale samarbeidsstrukturer har en varighet på mer enn et halvt århundre, er sjeldent. Risikoen ved det langvarige samarbeidet er naturligvis at det får karakter av selvfølgelighet, og det kunne også tenkes å medføre at Stortingets årlige gjennomgang av det nordiske samarbeidet får karakter mer av ritual enn av innholdsmessig politisk debatt. Jeg anser den faren for mindre enn på lenge, for den som leser den enstemmige innstillingen fra komiteen i saken, vil se at det i dag er full enighet mellom alle partier i denne sal om at det nordiske samarbeidet er inne i en forvandlingsprosess av stor rekkevidde. I tidligere perioder har kontroversene knyttet til det nordiske samarbeidet gjerne knyttet seg til spørsmålet om hvorvidt samarbeidet mellom de fem nordiske land skulle være et alternativ til andre og videre samarbeidsstrukturer i Europa eller i verden. Det er gledelig å konstatere at den tiden definitivt er forbi. I dag er det ingen som kan forestille seg at det nordiske samarbeidet skulle være et alternativ til et europeisk samarbeid. Det er ingen som kan forestille seg at det nordiske samarbeidet skulle være et alternativ til NATO-samarbeidet. Det som skjedde etter at Berlinmuren falt i 1989, var jo at Europa-kartet måtte tegnes på ny. Konsekvensene av den nytegningen er ikke noe sted i Europa lettere å få øye på enn i vårt hjørne av Europa. Ser man på området rundt Østersjøen, har det gjennomgått en politisk ganske grunnleggende forvandling i løpet av det året som ligger bak oss, og som årets melding dreier seg om. Fra og med 1. mai i inneværende år er de tre baltiske land og Polen medlemmer av så vel Den europeiske union som NATO. Det eneste land i Østersjøområdet ved siden av Norge som ikke er deltaker i EU-samarbeidet, er Russland. Samtidig sleper vi med oss, på grunn av historiske forhold, en inkongruens i forholdet mellom de fem nordiske land som er ganske iøynefallende, nettopp på grunn av den nye situasjonen. Sverige og Finland står som kjent fremdeles utenfor NATO-samarbeidet formelt. Til gjengjeld deltar de i stadig større utstrekning i samarbeidsprogrammer innenfor NATO-samarbeidet. Samtidig har vi fra norsk side, og dette gjelder alle norske regjeringer fra midten av 1990-tallet og fremover, gjort alt vi har kunnet for å kunne delta videst mulig i utviklingen av det felles utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet i EU – i den utstrekning det er mulig uten medlemskap. Det er, som det fremgår av komiteens innstilling, en høy grad av enighet og enstemmighet i Stortinget i dag om å forstå det nordiske samarbeid i den videre europeiske kontekst og se hvilke muligheter det etablerte nordiske samarbeidet gir for å ivareta ikke bare hvert enkelt nordisk lands særinteresser, men også regionens fellesinteresser innenfor det videre europeiske samarbeidet. Samtidig peker komiteen på at det i løpet av 1990-tallet og de årene vi har tilbakelagt på 2000-tallet hittil, har vokst frem et økende antall nye parlamentariske samarbeidsorganisasjoner i vår egen region. Da stortingspresident Kosmo åpnet den 13. parlamentariske Østersjøkonferansen i Bergen i august i år, lanserte han en tanke som er blitt gjenstand for ganske mye debatt både i Nordisk Råd og i andre sammenhenger – en tanke om å forsøke å videreføre det kompliserte nettverket av samarbeidsstrukturer som har vokst frem, og utnytte det på en mer målrettet måte ved å forsøke å samordne det i retning av et parlamentarisk samarbeid for Nord-Europa. Og bak det ligger jo igjen en konstatering fra Kosmos side av at dynamikken i EU-samarbeidet i dag er så sterk og bidrar til å forandre hele samarbeidsmønsteret i Europa på en så rask og gjennomgripende måte at det er viktig å sørge for at det ikke oppstår ubalanse. Det eksisterer som kjent et regionalt samarbeidsnettverk i middelhavsområdet for å ivareta de sydlige medlemslandenes felles interesser, og svært mye taler for at det vil være naturlig å forestille seg en tilsvarende felles regional samarbeidsstruktur i den nordlige delen av Europa. Komiteen peker på at dette er en interessant problemstilling, som fortjener å bli vurdert grundig, og ber derfor Regjeringen om, neste gang man legger frem meldingen om nordisk samarbeid, å gå inn i en grundigere vurdering av de argumenter som kan reises for og imot tanken om et slikt felles nordeuropeisk parlamentarikerorgan. Jeg skal nøye meg med å peke på ett problem som ligger helt opp i dagen for den som har deltatt i det parlamentariske Østersjøsamarbeidet, som altså har eksistert i 13 år. Det samarbeidet er delvis basert på nasjonalstatene, det gjelder bl.a. de fem nordiske land, og det er dels basert på etablerte samarbeidsstrukturer mellom nasjonalstatene, altså Nordisk Råd i vårt tilfelle og Baltic Assembly for de tre baltiske lands vedkommende. Samtidig er det basert på, for Tysklands vedkommende, de to nordtyske delstatene Schleswig-Holstein og Mecklenburg-Vorpommern, altså ikke Tyskland på nasjonalt nivå. Og tilsvarende er den russiske deltakelsen i utgangspunktet en regional deltakelse for Nordvest-Russland. Dette har så langt vært naturlig, og det har så langt fungert. Men det er helt klart at hvis man skal tenke seg et mer ambisiøst felles nordeuropeisk parlamentarisk samarbeidsorgan, blir man nødt til å ta stilling til spørsmålet om den geografiske avgrensning av Nord-Europa. Hvor går grensene for begrepet Nord-Europa? Da vil følgende spørsmålsstilling øyeblikkelig melde seg: Skal man forsøke å utvide dette slik at ikke bare et land som Polen deltar på nasjonalt nivå, som de hele tiden har gjort i Østersjøsamarbeidet, men at det er like naturlig at Tyskland også deltar på nasjonalt nivå? Og et enda mer interessant spørsmål: Hvor langt mot vest strekker forestillingen om Nord-Europa seg? Omfatter det våre venner i den nordlige delen av de britiske øyer, Skottland, eller omfatter det hele England? Det er altså en hel rekke meget interessante spørsmål som man er nødt til å tenke gjennom dersom vi ønsker å delta aktivt i å styrke samarbeidet i den nordlige del av Europa. Et av de viktigste vitaliseringselementene i det nordiske samarbeidet på 1990-tallet var forholdet til de baltiske land. Det er vel ikke feil å si at det gav det nordiske samarbeidet en helt ny og politisk langt viktigere dimensjon enn det hadde hatt gjennom noen tiår, fordi vi ble konfrontert med en felles utfordring i vårt eget nærområde hvor det var helt åpenbart at de nordiske land ikke bare hadde en felles politisk og moralsk forpliktelse til å bidra til at de tre baltiske land kom på beina både politisk og økonomisk, men det var også innlysende at den etablerte nordiske samarbeidsstrukturen var det mest velegnede instrument som kunne brukes for å få dette til. Det er gledelig å konstatere at vi i dag er kommet så langt at det videre samarbeidet med de tre baltiske land kan skje på helt jevnbyrdige premisser. Det kom symbolsk til uttrykk da Nordisk Ministerråd åpnet for at de baltiske land kunne bli deltakere i Den Nordiske Investeringsbanken på like fot med de fem nordiske land. Det er i og for seg en enkeltsak med begrenset rekkevidde, men den er av symbolsk betydning, og det bekreftes av at Ministerrådet nå har tatt et skritt videre ved å gi generalsekretæren i oppdrag å utrede mulighetene for at den samme modellen kan utvides til andre områder der hvor vi har nordiske fellesinstitusjoner, og at man skal vurdere hvilke av disse nordiske fellesinstitusjonene som med fordel kan åpnes på samme måten, slik at de tre baltiske land kan delta på like fot sammen med oss. Samtidig er det viktig å understreke at det at vi kan konstatere at vi har nådd et langt stykke på vei når det gjelder å realisere de målsettingene som lå bak vår felles nordiske innsats vis-à-vis Baltikum, ikke innebærer at det er noe som helst grunnlag for å hvile på den smule laurbær de nordiske land her har høstet. Utfordringene står nemlig i kø når det gjelder å målrette innsatsen mot Russland, den nordvestlige regionen i Russland, som er vårt nærområde. Det er av umåtelig stor politisk betydning at vi kan bidra til å hjelpe frem en økonomisk og politisk utvikling i Russland som gjør at Russland kan bli en bidragsyter til stabilitet i vår del av Europa, og ikke en bidragsyter til det motsatte. Det er grunn til å peke på, som komiteen har gjort, at dette kanskje i særlig høy grad gjelder de land som tidligere var en del av sovjetimperiet, eller Sovjetsamveldet, som det het, nemlig Hviterussland, som i øyeblikket er det eneste virkelig totalitære diktatur av klassisk type som er tilbake i Europa – og det gjelder Ukraina. Dette er land som i dag er EUs østlige naboskap. Det er grunnleggende viktig at vi i Norden kan bidra til at EU følger sine egne målsettinger, nemlig å unngå at vi skal oppleve en situasjon i Europa i årene som kommer, som innebærer at det gamle jernteppet bare er flyttet noen mil lenger mot øst, altså at det opprettholdes en kløft i Europa av økonomisk, sosial og politisk art. All historisk erfaring viser at den type kløfter er livsfarlige for stabiliteten i et område. La meg til sist få lov til å peke på en utfordring som berører Norge mer enn noen av våre nordiske venner. Det gjelder nordområdene – både de miljøproblemer som vi står overfor i de nordlige havområdene, de ressursforvaltningsproblemene vi står overfor, og naturligvis det uløste problem som vi i Norge har slitt med i ganske mange tiår, nemlig at det ikke eksisterer noen avtale mellom Norge og Russland om delelinjen i Barentshavet. Hele dette komplekset berører Norge bokstavelig talt, altså fysisk, i langt høyere grad enn det berører noen av de andre nordiske land. Det skyldes både vår geografiske beliggenhet og vår næringsstruktur. Svært mye tyder på at vi, hvis vi ser et tiår eller kanskje litt lenger inn i fremtiden – og så langt er vi forpliktet til å se når vi skal ivareta våre egne sikkerhetsinteresser – vil oppleve en situasjon hvor svært mye av transporten av olje og gass fra nordområdene vil passere langs norskekysten. Det innebærer i seg selv en sikkerhetsrisiko, miljømessig, av stort omfang. Norge har bidratt aktivt og kommer i fortsettelsen også til å bidra aktivt til at Arktisk Råd som parlamentarisk samarbeidsorgan skal få større betydning og bli tillagt større politisk vekt enn det har fått hittil. Man må vel se i øynene at den politiske utvikling i Nord-Europa det siste tiåret så langt har flyttet interessepunktet stadig sterkere mot øst, og stadig mindre mot nord. Det innebærer at stadig mer av den politiske energi er blitt investert i Østersjøområdet – i geografisk forstand. Det er også Norges nærområde. Men det er ikke i Norges interesse hvis dette skjer til fortrengsel for oppmerksomheten om de utfordringene som gjelder nordområdene. Derfor er det gledelig at vi nå har fått en norsk leder for Arktisk Råd, Hill-Marta Solberg. Jeg vil avslutte med å understreke at viktigheten av dette parlamentariske samarbeidet understrekes ytterligere av at det er det eneste punkt i hele dette registeret som gjelder Nord-Europa, hvor også USA og Canada er helt avgjørende viktige samarbeidspartnere dersom vi skal få politisk tyngde i politikken i nordområdene. En av de største utfordringene vi står overfor, er å gjøre det vi kan for å motivere USA og USAs parlamentariske system til sterkere enn de hittil har gjort, å interessere seg for å delta på like fot i dette samarbeidet.