Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-12-13:
Utviklingspolitikk er langt mer enn bistand, men paradoksalt nok er det bistanden som får det meste av den politiske oppmerksomheten i Norge. I tillegg synes interessen å være størst knyttet til prosentandeler og ikke effekt. Jeg ønsker med dette innlegget å synliggjøre hva som er Høyres hovedmomenter i utviklingspolitikken fram til, og også etter, et eventuelt regjeringsskifte i 2013. Høyre ønsker å vri både fokus og politikk bort fra bare kroner og øre og over på mål og måloppnåelse. Høyre har ikke som mål å gjøre store kutt i bistanden, men målet må være å overflødiggjøre seg selv ved å gi grunnlag for økonomisk vekst, velstand og selvstendighet. Det er viktig å vektlegge samstemmighet i utviklingspolitikken, dvs. å bidra til at all norsk politikk overfor fattige land må trekke i samme retning – enten det gjelder handelspolitikk, bistand, utdannings- eller helsepolitikk. Høyres målsettinger for utviklingspolitikken er å bidra til økt demokratisering, respekt for menneskerettighetene og bidra til å få mennesker varig ut av fattigdom. Fremst blant målene i bistandspolitikken må være «do no harm». Vi må erkjenne at tradisjonell utviklingspolitikk og bistand i enkelte tilfeller har gått på tvers av sentrale norske målsettinger. Høyre vil aldri godta at norskstøttede prosjekter går på tvers av disse helt sentrale målene for utviklingspolitikken. Norge har et moralsk ansvar for å fremme frihet og sosialt ansvar, demokrati, miljøvern og menneskerettigheter. Det er en nær sammenheng mellom demokrati og respekten for menneskerettigheter. Man får ikke det ene uten det andre. Ikke bare er demokrati og respekt for menneskerettigheter viktig i seg selv, det legger også et godt grunnlag for samfunn hvor personlig initiativ kan skape vekst og fremgang. Norge må ikke være redd for å sette krav til mottakerland. Spesielt må det stilles krav til demokratiutvikling, godt styresett og korrupsjonsbekjempelse hos mottakerne. Høyre ønsker ikke å gi budsjettstøtte eller annen direkte støtte til offentlige myndigheter i land hvor utviklingen går i feil retning. En forutsetning for å være en sentral mottaker av norsk bistand må være klare tegn på demokratisering og respekt for grunnleggende menneskerettigheter. Dette gjelder også selv om mottakerlandene er sentrale for å oppnå andre viktige utviklingsmål. Norge må være tydelig på kritikk av menneskerettighetsbrudd også overfor land der det kan ha store konsekvenser å påpeke slike brudd, f.eks. for norske økonomiske interesser. Høyre mener at norsk utviklingspolitikk skal spille på lag med lokale politiske myndigheter der det er mulig, og oppmuntre lokalt eierskap til prioriteringer og prosjekter som finansieres av norske midler. Hvis bistandspenger fortrenger lokale ønsker og prioriteringer, risikerer man å svekke heller enn å styrke ansvarsforholdet mellom folket og deres representanter. Et slikt ønske om å bygge opp under nye demokratier, vil kreve at vi aksepterer også beslutninger vi ikke nødvendigvis er enig i, men en utvikling som går på tvers av universelle menneskerettigheter, vil vi alltid reagere skarpt på. Det er økonomisk vekst som har løftet det store flertallet av mennesker ut av fattigdom de siste 15 årene. Derfor er det et hovedmål for Høyre at vår utviklingspolitikk skal bidra til økonomisk vekst. Den veksten må selvsagt fordeles. Det er opp til hvert enkelt land. En stadig større andel av verdens fattige befinner seg i mellominntektsland. Dette er først og fremst en fordelingsutfordring, ikke et utviklingsproblem. Demokratisering og styrket sivilt samfunn er bedre egnede virkemidler for å ta tak i denne problematikken. Et viktig og positivt aspekt ved de siste årenes vekst i verdensøkonomien er at en rekke utviklingsland har gjennomgått en storstilt modernisering og industrialisering. Det foregår omfattende verdiskaping i områder som tidligere var økonomisk nærmest stillestående. Sikker tilgang på energi er imidlertid en forutsetning for fortsatt økonomisk vekst, og vil være med på å løfte flere millioner ut av fattigdom og nå FNs tusenårsmål for fattigdomsbekjempelse. Produksjon og forbruk er viktig for dagens velferd. Bærekraftig produksjon og forbruk er enda mer viktig for å sikre også morgendagens velferd. Vi behøver økonomisk vekst, men den må være bærekraftig. Nullvekst gjør det umulig å bekjempe fattigdom – den viktigste trusselen mot liv. Men vekst på miljøets bekostning gjør det umulig å bevare den viktigste kilden til liv – nemlig vår naturarv. Globalisering og internasjonal frihandel er langt kraftigere utviklingsmotorer enn bistand, men dette har hatt begrenset påvirkning på bistandspolitikken. Tiltroen til bistand har forblitt stor og ambisjonsnivået høyt. Parallelt med en betydelig bistandsinnsats har Norge opprettholdt høye tollmurer og forsvart en handelspolitikk som skaper effektive barrierer mot utviklingslandenes eksportmuligheter. Dette er en påfallende selvmotsigelse i norsk politikk. Handel og økonomisk vekst er de sterkeste drivkreftene for å hente mennesker varig ut av fattigdom. Å bedre utviklingslandenes mulighet til å delta i den globale økonomien er derfor en forutsetning for å bringe mennesker ut av fattigdom. Oxfam har beregnet at dersom Afrika økte sin andel av verdens eksport med bare 1 pst., ville det gitt økte inntekter på om lag 70 mrd. dollar. Høyre vil konsentrere bistanden om Afrika. Det er her den største andelen av verdens fattige er, og svært mange av statene har behov for assistanse for å utvikle seg. I dag mottar over halvparten av verdens stater norsk bistand. Det er et altfor høyt antall. Selv om vi aldri vil ha et måltall, er det naturlig å anta at få år inn i en borgelig regjeringsperiode vil antallet være et sted mellom 25 og 40. Tematisk vil Høyre bidra med virkemidler som støtter våre to hovedmål. De viktigste tiltakene vil være fjerning av handelsrestriksjoner, helse, utdanning, ren energi og støtte til sivilt samfunn og institusjonsbygging. Budsjettstøtte er også et godt virkemiddel for land som har god parlamentarisk kontroll. Samtidig er det et veldig dårlig virkemiddel for land med dårlig utviklet demokrati og institusjoner. Høyre vil fjerne helt bruken av budsjettstøtte til regimer som ikke har god parlamentarisk kontroll, og/eller beveger seg bort fra demokratiske prinsipper. Budsjettstøtte er heller ikke et egnet virkemiddel i land med lav transparens og høy korrupsjon i økonomien og i finansforvaltningen. De fleste av verdens fattige land er landbruksland. 75 pst. av verdens fattige lever på landsbygda. Eksport av et fåtall råvarer eller landbruksvarer er ofte den viktigste inntektskilden fattige utviklingsland har for å finansiere sine utviklingsplaner. Utviklingsland med ensidig eksportstruktur er sårbare når avlinger svikter, eller verdensmarkedsprisene svinger kraftig. Det er derfor behov for å differensiere økonomien og få en bredere eksportbase. Her vil utvikling av landbrukssektoren med sikte på større grad av lokal bearbeiding av varer samt diversifisering av flere produkter og næringer være sentralt. Ifølge Verdensbanken vil 1 pst. vekst i jordbrukssektoren være ca. fire ganger mer effektivt med tanke på å redusere fattigdom enn vekst i andre sektorer. Jeg vil gi Kristelig Folkeparti ros for at de var med på å flytte midler til et klimarobust landbruk i forhandlinger med regjeringspartiene. Målet for Høyres utviklingspolitikk er mest mulig utvikling – ikke mest mulig bistand. Alle virkemidler bør måles mot resultatene som oppnås. En utfordring er at det tradisjonelt har vært enklere å måle innsats enn å måle resultater. Et fokus på resultater krever jevnlig evaluering og en sterk politisk og administrativ vilje til å trekke konsekvensene av slike evalueringer. Derfor ønsker Høyre å gjennomføre jevnlige evalueringer av norsk bistand – multilateral, bilateral og humanitær – uført av FN-organisasjoner så vel som små frivillige organisasjoner. Det vil være naturlig å gjennomføre en omfattende ny fordeling av midler mellom ulike aktører, f.eks. hvert femte år. Slik vil vi oppmuntre til åpen debatt, læring og nytenkning. Resultatorientering i utviklingspolitikken er imidlertid ikke uten dilemmaer. For det første er det ofte vanskelig å måle resultater. For det andre kritiseres resultatorienteringen for å fremme små, konkrete prosjekter som er enkle å måle – og dokumenterbare – framfor større og mer komplekse prosjekter. Videre kan et overdrevent fokus på effektivitet i bistand svekke andre viktige bistandspolitiske mål, som lokalt eierskap og lokal kapasitetsbygging. Det er enklere og raskere å bygge en skole enn å bistå nasjonale myndigheter med å planlegge, dimensjonere og bygge opp et nasjonalt skolesystem, men den langsiktige utviklingseffekten er langt større ved det siste. Det er betydelige behov for å svare på velgernes krav om informasjon og innsyn i hvordan bistandspengene anvendes. Høyre vil sørge for økt kunnskap og full åpenhet om resultatene av norsk utviklings- og bistandspolitikk. Vi vil derfor offentliggjøre all informasjon, fra søknad til evaluering. En slik åpenhet vil også ha som konsekvens at prosjektene blir bedre og korrupsjonen mindre og lettere å bekjempe. Dersom bistanden skal nå sine mål, må den også utvikle mer presise resultatmål og styrke kontrollen med hvordan målene nås. Høyre vil sette ned et bredt sammensatt utvalg med internasjonal deltakelse for å komme med anbefalinger til hvilke kriterier som bør benyttes for å måle effekt av norsk utviklingspolitikk, og hvordan evalueringer best kan gjennomføres. Høyre prioriterer. Våre to hovedmålsettinger er å fremme demokrati og menneskerettigheter samtidig som norsk utviklingspolitikk bidrar til å hente mennesker varig ut av fattigdom.