Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-05-18:
Det er en 10 år gammel sak vi behandler i Stortinget i dag, og utvilsomt kan det legges forskjellige betraktninger til grunn ved vurderingen av denne saken. Den kan oppfattes som en hyllest til norsk rettssikkerhet som viser hvordan enhver tvil kommer den anklagede til gode, hvordan uselviske organisasjoner, advokater og enkeltmennesker arbeider i den gode saks tjeneste mot en urettferdig og byråkratisk administrasjon, og hvordan opposisjonspolitikere engasjerer seg på den samme siden. Jeg har imidlertid også hørt, bl.a. i pressekretser, brukt betegnelsen «kynisk populisme» som et uttrykk for disse holdningene. Det er også mulig å se denne saken som uttrykk for hvordan løgn, bedrag og uhederlig adferd lønner seg i det norske rettssamfunn, hvordan godtroende politikere, organisasjoner og enkeltmennesker engasjerer seg med, må vi tro, de edleste motiver, men hvor resultatet blir at rettsoppfatningen til folk tråkkes på og settes til side, og dermed at urett blir begått. Og ikke minst er det mulig å se at en så langdryg, tvilsom og følelsesladet prosess er til skade, ikke bare for rettsbevisstheten, men også for de enkeltmennesker den var ment å skulle hjelpe. Dette kommer grelt til uttrykk ved at dersom man får den tilståelsen at det betingede amnestiet er gitt gjennom svindel og uredelighet, vil det i seg selv ha negativ signaleffekt. De enkeltpersoner det gjelder, plasseres i en mildest talt uheldig tvangssituasjon fordi de må gi opplysninger som de etter utlendingsloven § 47 kan straffes etter i neste omgang. Dette kan etter Høyres mening ikke oppfattes annerledes enn som en undergraving av prinsippet om at mistenkte i straffesaker kan nekte å avgi forklaring. På mange måter er det en enestående og spesiell innstilling som foreligger, ikke bare fordi den på de vesentligste punkter er enstemmig i en meget sterk kritikk av saksbehandlingen, men også fordi denne kritikken bygger på Regjeringens egne opplysninger, slik disse er kommet frem f.eks. i justisministerens pressemeldinger av 6. mai 1998 og 17. desember 1998. Begge pressemeldingene er vedlagt innstillingen. Opprinnelsen til dagens innstilling går tilbake helt til 1990 gjennom det som snart ble kjent som Gholam-saken. En asylsøker kom til Norge uten reisedokumenter og hevdet han var asylsøker fra Afghanistan. Senere er det påvist at han kom til Norge via Danmark, hvor han var på besøk med turistvisum for å besøke pakistanske slektninger. Visumsøknaden til Danmark er gjenfunnet. Tre år senere kom ektefelle og fire barn til Norge, igjen uten reisedokumenter. Ektefellen og barna fikk oppholdstillatelse i familiegjenforening. Senere er det påvist at alle fire gjentok «suksessen» som familiefaren hadde anvendt tre år tidligere, ved at også de kom til Danmark med turistvisum som pakistanske borgere for å besøke slektninger. Også disse visumsøknadene er senere gjenfunnet. Med den samme type begrunnelser, nemlig manglende reisedokumenter og manglende utreisemuligheter, ble flere andre innvilget oppholdstillatelse i Norge. Sakene er blitt kjent som Quetta- og Laos-prosjektene, fordi de omhandler pakistanere fra det såkalte Quetta-området og thailandske borgere som hevdet at de var fra Laos. På bakgrunn av konkrete opplysninger om disse sakene ble det høsten 1994 satt i gang et samarbeid mellom Utlendingsdirektoratet og Kripos i det såkalte Quetta-prosjektet. Det ble gjennomført omfattende etterforskningsarbeider, med bl.a. tilleggsavhør, språktester, beslag av omfattende bevismateriale og innhenting av visumsøknader i Danmark og Pakistan. Kripos samarbeidet med flere politidistrikt i Norge, med danske utlendingsmyndigheter og med danske Kripos. I desember 1994 ble det gjennomført en tjenestereise til Quetta med representanter for Utlendingsdirektoratet, Justisdepartementet og den norske ambassaden i Islamabad. Det ble etterforsket 14 enkeltsaker. I 13 av tilfellene viste det seg at asylsøkerne var pakistanske borgere. Opplysningene er senere bekreftet i den videre etterforskningen. I april 1996 reiste representanter for Utlendingsdirektoratet og Kripos til Islamabad. Det ble foretatt kontroll av hele 21 000 visumsøknader til Norden og til Tyskland. Det ble bl.a. funnet 40 personer identifisert som pakistanske borgere, men bosatt i Norge som borgere av Afghanistan. De var alle kommet til Norge via Danmark med pakistanske pass og turistvisum for å besøke familier. Deretter ble de smuglet til Norge hvor de dukket opp som papirløse afghanske asylsøkere som hevdet de var flyktet ut via Iran. Det er unødvendig å understreke at ressursanvendelsen for å avdekke denne alvorlige kriminalitet har vært meget stor. I sin pressemelding av 6. mai 1998 sier daværende justisminister: «Etterforskningen i Quetta-prosjektet har vist at det har foregått en omfattende, systematisk og godt organisert menneskesmugling og illegal innvandring fra Quetta til Norge. De involverte er ikke flyktninger. Det er ingen ting i sakene som tyder på at de har hatt behov for beskyttelse. De har fått oppholdstillatelse på grunnlag av falsk forklaring både om nasjonalitet, identitet, reiserute og asylgrunnlag for øvrig. Menneskesmugling er ulovlig og belagt med straffeansvar. Allmennpreventive hensyn og vernet av asylinstituttet tilsier at opplysninger om menneskesmugling tas alvorlig av norske utlendingsmyndigheter.» Så langt Justisdepartementet. Så kan man spørre hvorfor i all verden hjemsendelse ikke ble gjennomført, men at det tvert imot ble et såkalt betinget amnesti gjennom en pressemelding den 17. desember 1998. Konklusjonen i denne pressemeldingen er imidlertid klar, og jeg siterer: «Det er en forutsetning at norske myndigheter kjenner nasjonaliteten og identiteten til de utlendinger som bor i Norge. Det er på det rene at alle de personene som er knyttet til Quetta- og Laos-prosjektene, skaffet seg opphold i Norge ved hjelp av falsk nasjonalitet, identitet og forklaring.» Og justisministeren la til: «Vi regner imidlertid med at disse personene nå medvirker til å avklare sin rette identitet.» Jeg har innledningsvis vært inne på at dette i og for seg er en underlig premiss, men like fullt forutsetter jeg at Regjeringen nå gjør alvor av sine egne premisser. Tidsfristen for de aktuelle personene til å klargjøre de krav daværende justisminister stilte i ovennevnte pressemelding, løp ut i månedsskiftet april-mai. Jeg er kjent med at det senere er blitt innvilget en ytterligere – kort – utsettelse. Det er derfor med spenning jeg ser frem til at justisministeren i dag klargjør – uten noe utenomsnakk – hvilke tiltak som blir foretatt i forhold til dem som fortsatt ikke måtte ha oppfylt de krav daværende justisminister Aure stilte i pressemeldingen av 17. desember 1998. Justiskomiteen retter en nådeløs kritikk mot den oppførsel de påståtte asylsøkerne har vist. En samlet justiskomite, bortsett fra Fremskrittspartiet, sier i innstillingen: «Flertallet slutter seg til departementets presisering at konsekvensen av ikke å oppfylle disse betingelsene er at de aktuelle personene ikke vil bli omfattet av amnestiet og at de i så fall må returnere til sine hjemland.» At Fremskrittspartiet ikke er med på dette, skyldes selvsagt at de har gått ut av akkurat den siden av innstillingen. Jeg ser frem til klargjøringen – dette ikke minst fordi daværende samferdselsminister Odd Einar Dørum den 11. september holdt en følelsesladet appell til støtte for Gholam-familien og til og med undertegnet et opprop til støtte for at familien skulle få bli. Jeg har forståelse for at begrepet «voksenopplæring» ikke oppfattes som noen kompliment i Regjeringen, og jeg er mottakelig for forslag til andre dekkende formuleringer. Med den presisering komiteens flertall har foretatt, bl.a. med bakgrunn i Regjeringens eget hefte og egne formuleringer om konsekvensen av ikke å følge myndighetenes spilleregler, er det synd at ikke også Fremskrittspartiet kan følge komiteflertallets ønske om at dokumentet blir vedlagt protokollen. Gjennom komiteens behandling har forslagsstillerne fått bred anerkjennelse for intensjonen i forslaget, og jeg venter, som sagt, på justisministerens bekreftelse i så måte. Det er også beklagelig at i hvert fall Arbeiderpartiet viker tilbake for å støtte merknadene fra Høyre og Fremskrittspartiet om at Regjeringen ikke burde ha innvilget amnestiet, og at vi forutsetter en mer konsistent behandling i fremtiden. Det var ikke minst Arbeiderpartiets egne justisministere som fikk unngjelde for den daværende opposisjons holdning i disse spørsmålene.