Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Både Jagland-regjeringen og Bondevik-regjeringen har vært opptatt av de frivillige organisasjonene. Meldingene som vi behandler i dag, gjør prinsipielle markeringer om rollefordeling og ansvarsforhold mellom de frivillige organisasjonene og staten. Begge meldingene fastslår organisasjonenes egenart og mangfold. Dette er viktig, fordi det gir organisasjonene sikkerhet for at de kan utvikle seg gjennom de demokratiske beslutningene fattet av medlemmene, selv om de mottar offentlige tilskudd. Meldingene går også opp grensen mellom frivillige organisasjoner hvor medlemmene er samlet for å drive aktivitet, løse et problem eller engasjere seg i et felles anliggende, og et annet område der frivillige sammenslutninger samarbeider med forvaltningen på en rekke områder. Slike tiltak får offentlig støtte og er også bygd på medlemsbasert frivillighet. Det er helt klart at vi alle ønsker en styrking av denne samvirkeformen. Den tredje gruppen består av frivillige sammenslutninger som produserer velferdsytelser for det offentlige. Jeg tror det har vært viktig å rydde opp på disse tre områdene når det gjelder de frivillige organisasjonene. Det som har vært mest diskutert, er ikke tredelingen, men hvordan Regjeringens nyordning ved fordeling av Flax-midler skal organiseres. Vi er alle enige om at det er ønskelig å stimulere aktiviteten i de lokale frivillige organisasjonene. Både statsminister Bondevik og Thorbjørn Jagland har ved flere anledninger pekt på de store utfordringene vi har i lokalsamfunnet, og statsminister Bondeviks løsning har vært en styrking av det sivile samfunnet for å balansere statsmakt og markedsmakt. Det er også viktig for Arbeiderpartiet. Det er derfor underlig for meg at kulturminister Lahnstein hevder at et løft for det folkelige, frivillige engasjementet kun kan oppnås ved å fordele statlige midler til lokale lag og foreninger via fylkene og kommunene. Fordeles midlene gjennom sentralleddene i de frivillige organisasjonene, vil det styrke de sentrale leddene og ikke de lokale frivillige aktivitetene, hevder kulturministeren. For meg er det vanskelig å se at statsrådens argumenter for tildelingsmetode har rot i virkelighetens verden. Et samlet frivillig organisasjonsliv – fra Røde Kors til Gjeldsoffer-alliansen – har anbefalt Stortinget å fordele midlene via de sentrale leddene. Organisasjonene har på sin side gitt Stortinget et løfte om at midlene skal brukes til å styrke de lokale lagene, og at administrasjonskostnadene skal holdes på et minimum. Jeg tror at organisasjonene rett og slett har gitt dette løftet med glede, fordi deres viktigste kapital jo nettopp er frivilligheten. Derfor er det litt underlig for meg at kulturministeren ikke har funnet å ville lytte til organisasjonene i denne saken. Nå er det jo slik at vi politikere ikke bestandig lytter til alle gode råd som kommer fra samfunnet. Det hadde vært annerledes hvis organisasjonene hadde bevist at de ikke kunne klare det. Men det er jo tvert imot. Kulturministerens argumentasjon for å fordele pengene via fylker og kommuner er som følger: Midlene har en tendens til å bli liggende igjen i sentralleddet av organisasjonen, man fanger ikke opp de lokale organisasjonene som ikke har landsomfattende organisasjoner. Denne argumentasjonen ble også framført her av representanten Aarrestad. Kulturministeren har også uttrykt at hun synes det er en spennende idé å la kommunepolitikerne håndtere fordelingen. Problemet for kulturministeren er at de sentrale delene av de frivillige organisasjonene nettopp har bevist at de klarer å fordele pengene på den måten som stortingsflertallet nå har gitt åpning for. Både LNU og Norsk Amatørteaterråd er gitt den tillit å fordele midler gjennom sitt sentralledd til de lokale leddene, uten at departementet har funnet grunn til å klandre dem, men tvert imot har rost dem for den betydelige innsatsen de har gjort. De har til og med gjort det kunststykket at de har fordelt til lokale lag som ikke har vært medlem av deres sentralorganisasjon. Jeg tror jeg har grunn til å hevde at Regjeringens forslag ikke ville styrke lokalnivået og lokalsamfunnets plass i den nasjonale politikken, men tvert imot svekke den. Gjennom sitt forslag om å fordele midlene gjennom kommuner og fylkeskommuner har kulturministeren faktisk svekket tilliten til at sentralleddene vil være et talerør for det lokale frivillige livet, og denne tilliten bør kulturministeren snarest gjenopprette. Naturligvis kan det være slik at vi har snikende mistanker i disse budsjettider, og de gjør seg også gjeldende hos meg. Ved å kanalisere Flax-millioner via den offentlige sektor kan vel aldri kulturministeren ha behov for partipolitisk å vise at det er økte overføringer til den kommunale sektor, og dermed – gjennom det – ofre de frivillige organisasjonene i et spill for flere senterpartivelgere? Jeg velger å tro at dette ikke er tilfellet, og at kulturministeren med tyngde og kreativitet vil gjennomføre Stortingets flertallsvedtak, slik at tilliten til organisasjonene blir gjenopprettet. En viktig forutsetning for arbeidet i de frivillige organisasjonene er det indre selvstyret. Det er medlemmene som skal bestemme hvilken målsetting organisasjonene skal ha, og hvordan de skal arbeide. Denne selvbestemmelsesretten må aldri forstyrres av at de frivillige organisasjonene får statsstøtte eller blir sponset av det private næringsliv. Det er derfor med forundring jeg konstaterer to ting. Det ene er at kulturministeren ikke ønsker at idretten skal ha eget kapittel i sitt kulturbudsjett. Dermed unndras Stortinget muligheten til å ha meninger om noe så viktig som idrettspolitikk. Samtidig har jeg hatt gleden av å lese tildelingsbrevet til Norges Idrettsforbund, og både gjennom det og gjennom pressemeldingen som har kommet fra departementet, viser departementet at de er meget interessert i å øremerke de midlene som går til Norges Idrettsforbund, altså: en klar innblanding i hva slags mål idretten skal arbeide med. Jeg er klar over at balansegangen mellom selvstyre i frivillige organisasjoner og statens ønske om hva frivillige organisasjoner skal drive med, er hårfin. Derfor er det viktig at denne debatten kommer ut og opp i Stortinget, og ikke skjer i departementenes lukkede rom. Arbeidet med frivillige organisasjoner krever tillit og at man har felles mål. Den muligheten synes jeg også idretten skal få. Min oppfordring til kulturministeren er at hun straks gjeninnfører kapitlet om idrett i statsbudsjettet. Det holder faktisk ikke med en idrettsmelding. Selv om den vil gjennomdrøfte statens forhold til idretten, er en løpende vurdering av noe så viktig som idrett, som tross alt har 1,9 millioner medlemmer i den norske befolkningen, noe som også vi som stortingspolitikere må få muligheten til å gjøre. Jeg vil også benytte anledningen til å minne om at pengene fra Flax-overskuddet skal gå både til idrett og annen kultur, og til tiltak på grunnplanet. En annen debatt som har vært brakt opp her av representanten Aarrestad, er representantens redsel for at de organisasjonene som ikke har sentralledd, ikke skal få mulighet til noen støtte. Jeg må si at jeg har stor tro på at kommunene også ser den delen av det frivillige arbeidet. Og vi må ikke i denne debatten glemme at kommunene har et stort ansvar for å fange opp frivillige organisasjoner med sine bevilgninger, og det må det ikke bli slutt på selv om staten gir midler til de frivillige organisasjonene på lokalplan.