Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-01-06:
Takk for interpellasjonen. Jeg kan si meg enig i hovedtonen hos interpellanten, nemlig at selv om vi er i gang, er vi ikke ferdige. Vi snakker ofte om fag- og yrkesopplæringen som noe som var bedre før, og som om problemene vi møter nå, er helt nye. Jeg synes vi burde stille noen spørsmål ved det virkelighetsbildet. Jeg vil gjerne begrunne det før jeg kommer tilbake til representantens spørsmål. Norsk fag- og yrkesopplæring har gjennomgått store endringer i de siste tiårene. Målet med reformene har alltid vært det samme, nemlig en attraktiv og relevant utdanning med høyere gjennomføringsgrad som er i tråd med arbeidslivets behov. Før 1994 vet vi at mange unge tok grunnkurs etter grunnkurs uten å komme seg videre i utdanningsløpet. Da ble det tegnet ca. 4 000–5 000 lærekontrakter årlig, og flesteparten av dem for personer over 18 år. Fag- og yrkesopplæringen slik vi kjenner den i dag, ble innført med Reform 94. 2+2-modellen, med to år i skole og to år i bedrift, ble hovedmodellen, og veldig mange nye lærefag ble innført. Evalueringen av reformen viste at gjennomføringen ble bedret, spesielt i de yrkesfaglige studieprogrammene. Endringene, som ble videreført i Kunnskapsløftet, skulle gi større mulighet for læreplass i flere lærefag og større mulighet til omstilling senere i livet. I dag tegnes det rundt 18 000 lærekontrakter årlig, og nesten tre fjerdedeler av lærlingene har ungdomsrett. Men fortsatt står vi overfor utfordringer knyttet til både gjennomføring, kvalitet og relevans. Det er også et viktig bakteppe for at regjeringen har sagt at vi trenger et yrkesfagløft. Jeg er også helt enig med representanten Tyvand i at mange flere må fullføre videregående opplæring. De siste tallene viser at 71 pst. av kullet som startet i videregående opplæring i 2008, hadde fullført og bestått i løpet av fem år. Det er riktignok en økning fra året før, men det er ikke godt nok. Det er selvfølgelig positivt at andelen elever som starter på yrkesfag og fullfører, har økt med 2,1 prosentpoeng i løpet av fem år og med 6,5 prosentpoeng siden kullet som begynte med Reform 94, men det er altså ikke godt nok. Jeg vil allikevel driste meg til å si at fagopplæringen ikke er inne i en krise. Snarere er det mye som tyder på at vi har en positiv utvikling, men det går altfor, altfor sakte. Vi kan ikke slå oss til ro med at så mange ungdommer ikke får fullført utdanningen sin på grunn av mangel på lærlingplasser. Så er jeg enig med representanten Tyvand i at det ikke holder alene med «framsnakking», selv om det er viktig å sikre at når vi snakker om yrkesfagene, snakker vi ikke bare om problemene. Veldig ofte blir yrkesfagdebatten en debatt om frafall eller mangel på lærlingplasser og ikke en debatt om utdanning, utdanningskvalitet og hvordan vi skal fortsette å levere fagarbeidere i verdensklasse. Representanten Tyvand spør om hvilke konkrete tiltak jeg vil sette i gang for å rekruttere flere til yrkesfaglige utdanninger og sikre flere elever lærlingplass i Norge. Det er omtrent halvparten av elevene som velger yrkesfaglig utdanningsprogram. Rekrutteringen er god, selv om den svinger, og særlig på noen områder, f.eks. bygg og anlegg, har vi sett en alvorlig rekrutteringssvikt. Samtidig vet vi at for få fullfører utdanningen, og dermed utdanner vi ikke nok fagarbeidere til å dekke vårt fremtidige arbeidskraftsbehov. For å skape en mer attraktiv fag- og yrkesopplæring må vi ha tettere samarbeid mellom skole og næringsliv, vi må ha mer fleksible opplæringsløp, og vi må ha bedre kvalitet og relevans i opplæringen. Læreren har vært en gjennomgangsfigur i regjeringens og stortingsflertallets politikk, og læreren er også viktig i Yrkesfagløftet. Yrkesfaglærere skal ikke bare være lærere, de skal også være rollemodeller for fremtidige fagarbeidere. De har behov for å holde seg oppdatert på arbeidsmetoder i faget slik det praktiseres i arbeidslivet som eleven skal ut i. Vi har bevilget midler til hospitering i bedrift for yrkesfaglærere for å gi faglig påfyll og oppdatert kunnskap. I 2015 har vi bevilget penger også til faglig nettverk for yrkesfaglærere. Målet er selvfølgelig at alle jevnlig skal ha en mulighet til å oppdatere kompetansen sin, slik at elevene lærer mer. Det er også bevilget penger til et prosjekt som skal øke yrkesretting og relevans i fellesfagene. Men igjen: Vi kan ikke si oss fornøyd med det, og satsingen må fortsette i årene som kommer. Den tette koblingen mellom skole og arbeidsliv både nasjonalt og lokalt er helt avgjørende. Jeg vil si det så enkelt som at alt som bringer skolen tettere på arbeidslivet og arbeidslivet tettere på skolen, er jeg i utgangspunktet positiv til. Vi har økt bevilgningene til forsøk med modeller som har en hyppigere veksling mellom opplæring i skole og bedrift, og lagt til rette for at mer av opplæringen i faget som heter «Prosjekt til fordypning», skal foregå i bedriftene. Det er viktig. Men det forutsetter også at fylkene, som eier utdanningen, tar ansvaret sitt og gjennomfører denne type vekslingsmodeller. Vi jobber nå også i Kunnskapsdepartementet sammen med fire faglige råd for å prøve ut en veldig spennende pilot, hvor arbeidslivet skal ha avgjørende innflytelse over opplæringen i bedrift, altså hva lærlingene skal lære. Begrunnelsen for det er at de som ansetter lærlinger og fagarbeidere, skal få innflytelse på innhold og utvikling av faget, slik at det er i tråd med det behovet bedriften har. Det er en pilot, men som alle piloter: Hvis den er vellykket, må vi gå videre og skalere opp. Vi må gjøre det mer attraktivt å bli lærebedrift og bidra til at flere bedrifter ønsker å bli det. Det har vært en positiv økning i lærlingtallene sammenlignet med 1. desember 2013, på 550 lærlingkontrakter. Til sammenligning var det fra 2011 en økning på 1 179 kontrakter. Samtidig er det ikke så positivt – det er både positivt og negativt – at flere ønsker lærlingplass, og dermed er det, selv om det er flere lærekontrakter som blir inngått, likevel en lavere andel godkjente lærekontrakter, rett og slett fordi etterspørselen er blitt enda større. Så hvis vi skal fortsette rekrutteringen til yrkesfag, må veksten i antallet lærekontrakter bli enda større enn i dag. Lærlingtilskuddet er økt to ganger på to år, første gang fordi regjeringen tok initiativ og fikk flertall på Stortinget, andre gang fordi Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet inngikk budsjettavtale, slik vi har planer om å gjøre også i de kommende årene. Til sammen har dermed lærlingtilskuddet økt med totalt 7 500 kr. Men det er ikke bare økt tilskudd som må til. Når vi ser på undersøkelser om hvorfor bedrifter ikke tar inn lærlinger, svarer de aller fleste at de har ikke kultur for dette i sin bedrift. Med andre ord er det avgjørende at man har et tett og godt oppfølgingsapparat. En viktig del av det er at fylkene dimensjonerer utdanningen etter det som er arbeidslivets behov lokalt. Vi kan lære mye av fylker som Rogaland, Hordaland og andre fylker som er gode på lærlingarbeid. Det er to ting primært: For det første jobber de tett og godt med bedriftene fra første dag – de henger på dem som en klegg. Det andre er at de tør å ta det som der og da kan virke som upopulære valg, nemlig å dimensjonere, trekke ned klasser, hvor de tror det er lite behov i fremtiden, og dermed mindre sjanse for å få en lærlingplass. Det er et ansvar som fylkene har som skoleeier. Jeg har gjentatt i alle sammenhenger som jeg har vært i, at det er et ansvar som fylkene burde ta, også selv om det kan forårsake midlertidig ubehag eller upopularitet fordi noen kanskje ikke da vil få oppfylt førstevalget sitt. Samtidig er et av de største prosjektene i Yrkesfagløftet det store arbeidet som Utdanningsdirektoratet nå er i gang med på oppdrag fra departementet, hvor vi i samarbeid med partene i arbeidslivet skal gjennomgå alle utdanningsprogrammene og lærefagene og skal foreslå endringer i det tilbudet som ungdommen i dag har å velge i. Gjennomgangen skal sikre at fag- og yrkesopplæringen er godt tilpasset behovet hos virksomhetene både i dag og i fremtiden. Det er mye som tyder på at vi går inn i mer urolige tider også for norsk økonomi. Da er det viktig å huske på at lærlinger er en investering i fremtiden. Det er alvorlig allerede i dag når mange unge som ønsker en fagutdanning, ikke får lærlingplass. Hvis vi glemmer å investere for fremtiden når det butter litt imot, kan situasjonen bli enda mer alvorlig. Det er grunn til bekymring om noen bransjer, f.eks. bygg og anlegg, helsesektoren og handels- og servicenæringen, av ulike årsaker ikke ser på lærlingordningen som en rekrutteringsordning, og dermed undergraver fremtidig tilgang til fagarbeidere. Helt til slutt: Jeg mener at offentlig sektor må ta et større ansvar. Jeg mener at når vi som politikere og jeg som statsråd er rundt og maner privat næringsliv og kommuner og fylker til å ta imot flere lærlinger, må det offentlige og staten gå foran med et bedre eksempel. Vi har allerede sendt ut beskjed til vår sektor, kunnskapssektoren, om at kravene til lærlinger vil bli skjerpet, og jeg mener også at offentlig sektor og staten som helhet må ta et større ansvar enn i dag.