Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2001-06-14:
Innstillingen Stortinget behandler i dag, er en god illustrasjon på i hvilken grad vi i Norge kan snakke om velferdskommuner i minst like stor grad som velferdsstat. Gjennom primærkommunene og fylkeskommunene tilbys borgerne en velferd som omfatter det meste i et livsløp – fra barnehager og utdanning til omsorg i alderdommen og ved sykdom. Venstre er tilfreds med at kommunene gjennom budsjettavtalen med Arbeiderpartiet og sentrumspartiene i fjor ble tilført 1 ¼ milliarder kr. Alle vi som har en fortid i lokalpolitikken, vet at det kommer godt med i en kommunal hverdag, hvor klemma stadig skrus til og gapet mellom forventninger og økonomisk spillerom vokser for hver dag som går. En av årsakene til det gapet er utvilsomt at for mange i denne salen for ofte skaper forventninger hos våre kolleger i kommunene om at de skal få ressurser til å løse viktige oppgaver, uten at ressursene samtidig følger med. Kommune-Norge hadde vært bedre stilt i dag om Stortinget oftere hadde holdt fingrene av fatet og ikke påtatt seg ansvar som helt selvsagt bør ligge lokalt. Jeg synes det er positivt at også Arbeiderpartiet nå er opptatt av å styrke det lokale selvstyret og redusere den statlige detaljstyringen. Norsk institutt for by- og regionforskning la i fjor fram en omfattende studie av Stortinget som lokalpolitisk aktør, som burde være obligatorisk lesning for både politikere, journalister og statlige byråkrater. Konklusjonen i denne studien er nemlig følgende: Det er en tiltagende tendens, ikke minst de siste ti årene, til at Stortinget regulerer detaljer i den kommunale virksomheten. Bit for bit er de kommunale tjenestene underlagt økt statlig styring, og bit for bit er handlefriheten redusert gjennom statlige lover, forskrifter og øremerking. Tillit til det kommunale selvstyret synes å være erstattet med mistillit. I NIBRs studie blir det framholdt at Arbeiderpartiets representanter bare i ganske liten grad framhever det lokale selvstyret som en verdi i seg selv. Og videre blir det framholdt at Arbeiderpartiet langt oftere viser til hensynet til nasjonal likhet og problemer knyttet til lokale ulikheter enn til ønsket om reelt, lokalt folkestyre og advarsler om at lokaldemokratiet undergraves. Venstre står fram som den klart mest konsekvente forsvareren av det lokale selvstyre. Venstre vil også for framtiden utfordre de andre partiene til å tenke nytt på områder som virkelig kan bety noe. De siste årenes debatt om fylkeskommunenes eierskap til sykehusene er et typisk eksempel på den manglende interessen for det lokale selvstyret. Venstre er enig i at det trengs reformer på det regionale nivået, men vi er totalt uenig med hensyn til de innfallsvinkler som blir valgt. Når en går over til den konkrete saken som vi behandler i dag om de økonomiske rammer, er det slik at når en vet hva Kommune-Norge sliter med, burde en foreslått betydelige løft utover det som Regjeringen foreslår. Men Kommune-Norge er en del av den totale økonomien. Venstre er enig med Kristelig Folkeparti i at rammen burde økes noe, anslagsvis med ½ milliard kr, og at det bør være muligheter til forhandlinger mellom partene. En dialog her er viktig. Viktig i denne sammenheng er at det blir gitt en redelig kompensasjon til fylkeskommunene ved overdragelse av eierskapet til sykehusene. Nå må staten vise respekt og forståelse for fylkeskommunen og lytte til de signalene som kommer. Jeg er helt enig med representanten Karin Andersen i den beskrivelsen som hun gav av situasjonen her. I den forbindelse vil jeg understreke viktigheten av individuelle forhandlinger med fylkeskommunene i denne saken. Venstre støtter derfor forslagene nr. 1 og 13. Videre har forhåpentligvis alle i denne salen merket seg at grendeskoler trues av nedleggelse som følge av trang kommuneøkonomi. Det er ikke bare skoler med et elevtall på ti-tolv elever som legges ned, men også skoler med 50-100 elever. Disse skolene er svært viktige for mange lokalsamfunn, og derfor er det viktig at det kan brukes skjønnsmidler til kommuner som har slike problemer innenfor sine grenser. Spesielt for små kommuner oppleves det ofte vanskelig å håndtere ressurskrevende brukere økonomisk. Videre er det viktig at en finner ordninger med refusjon av utgifter til særlig ressurskrevende brukere. 80 pst. refusjon, slik det er foreslått av Kristelig Folkeparti, kan være en modell, men i utgangspunktet liker jeg bedre forslaget til Høyre, hvor de ber Regjeringen utrede dette nærmere og komme tilbake til det. Likeså må en komme nærmere tilbake til drifts- og investeringsbehovet innenfor eldresektoren. I et senere innlegg får vi komme nærmere tilbake til de forslagene vi støtter.