Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-01:
Fylkeskommunen er under stadige angrep, og SVs oppsummering er slik: Fylkeskommunen må gis politisk potens og økonomisk ryggrad. Hvis vi ikke gjør det, vil fylkeskommunen forsvinne. Dette er en utfordring som spesielt går til Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, fordi fylkeskommunen har fått oppgaver, men Stortinget har aldri fulgt opp med ansvar, makt og penger, slik at fylkeskommunene har kunnet fylle den regionalpolitiske rolle som de har blitt tildelt. De har blitt sittende i en slags svarteperposisjon, og de er derfor veldig utsatt for hugg og kritikk, og har aldri fått den anerkjennelsen som de burde ha. Forslaget i seg sjøl dreier seg om den tradisjonelle kampen mot politikken. At forslagsstillerne ender opp med mer byråkrati, som de også påstår at de er imot, er kanskje komisk og litt tragisk, men dette dreier seg altså ikke bare om et forvaltningsorgan, men om en arena for utvikling av politikk. Og for SV er det viktig å styrke politikken. Fylkeskommunene er blitt tildelt en regionalpolitisk rolle. Hva skal så det bety? Det betyr at de er satt i en slags midtposisjon i norsk politikk. De er store nok til å ha god oversikt over geografiske områder som omfatter både stor og liten, bygd og by, utkant og sentrum. Men samtidig er de små nok til å kunne se detaljer i hvordan både kommunal, fylkeskommunal og statlig politikk virker som en helhet. Midt i dette krysset trur jeg og SV at det kan utvikles ny politikk som virker, som tar innover seg forskjellene som fins i landet, og som er i stand til å finne de ulike løsningene som trengs, som ikke er synlige fra noe nasjonalt nivå eller fra kommunalt hold. Fylkesplanarbeidet skulle bl.a. være et redskap for utvikling av en slik politikk og skulle gis tyngde ved kgl. resolusjon. Kgl. resolusjon fattes, men det har ikke vært mye å se til alt som er utført, og all den politikkutviklingen som skjer ute i fylkeskommunene, i dette huset f.eks. Jeg opplever at det er en manglende forståelse for det systemet en har etablert, og en manglende oppfølging med mer desentralisering. Det er først og fremst et ansvar som de politiske partiene må ta innover seg. Det har de ikke gjort til nå. Jeg opplever at det er en utpreget mistillit til kommunepolitikere, men spesielt til fylkeskommunepolitikere, fra et bredt politisk hold i denne salen. Jeg trur at hvis vi ikke tar et oppgjør med det og sjøl stoler mer på våre partikolleger og gir dem den innflytelse og makt de må ha for å kunne utføre den rollen vi har satt dem til, vil fylkeskommunens motstandere vinne denne kampen. Det ønsker jeg virkelig ikke at de skal gjøre, for jeg mener at dette slett ikke er slik som Høyre sier, at å beholde fylkeskommunenivået betyr å gå med baksida inn i framtida. Tvert imot, hvis en ser sørover i Europa, som Høyre liker å gjøre, ser en at det nettopp er regionnivået som styrkes. Det er på regionnivået utviklingen skjer. Det er på regionnivået samhandlingen skjer innen privat sektor og innen politikk. Det er på regionnivået utviklingspolitikken har funnet et nytt liv. Jeg trur at det hadde vært nyttig å se mer på hva som skjer i andre land på dette området, heller enn å føre det jeg oppfatter er en gammeldags kamp for byråkratiet og mot et folkevalgt nivå. Så kan man spørre seg: Er vi et så lite land at vi ikke trenger tre nivåer? Nei, jeg trur ikke det, jeg trur ikke at det er for mye politikk. Jeg trur at hvis fylkeskommunen blir nedlagt, vil vi få et ras av kommunesammenslåinger, slik at disse kommunene blir så store at de mister den fordelen de har nå med hensyn til nærhet. Det beste ved kommunene er at de er så små at de kan gi befolkningen sin en viss nærhet, som gjør at folk føler en tilhørighet som er viktig når det dreier seg om bygging av fellesskap og samfunn. De kan bli så store at de mister det, men ikke store nok til å kunne ha oversikten på et så stort område som må til hvis de skal kunne gå inn og overta oppgaver som fylkeskommunene nå har. Så jeg ser det slik at fylkeskommunene også er et bolverk mot en storstilt kommunesammenslåing. Store kommuner trur jeg ikke er bra, i hvert fall ikke som noe prinsipp. Når man diskuterer de tre nivåene, er det svært liten diskusjon om statens regionale apparat, verken om de statlige kontorene, som er mer eller mindre fristilt, eller om fylkesmannsembetet. Av og til får jeg følelsen av at fylkesmannen er en størrelse som kan omtales omtrent slik: I begynnelsen var fylkesmannen. Han er fra evighet til evighet, og dermed er det umulig å diskutere berettigelsen og eksistensen av ham. Jeg ønsker meg en debatt om fylkesmannens berettigelse. Jeg ser for meg at fylkesmannens posisjon bør reduseres til en kontrollinstans, og at de politiske oppgavene og forvaltningsoppgavene flyttes over til kommune- og spesielt til fylkeskommunenivå. KS har hatt et utvalg i arbeid, kalt Sundsbø-utvalget, og det har skissert og samlet oppgaver under én hatt. De fleste av konklusjonene deler SV, bortsett fra den siste, som vi mener er fullstendig feil, nemlig at man skal samle dette under en administrativ ledelse der det er fylkesmannen som er leder. Dette er en forvaltningsmessig vanskapning, fordi det setter en statlig ansatt embetsmann til å lede et folkevalgt nivå. Et av prinsippene i det folkevalgte systemet må være at det er det folkevalgte systemet sjøl som ansetter den administrative leder hvis man da ikke velger parlamentarisme som modell. Så til hva Sosialistisk Venstreparti mener at fylkeskommunen bør få råderett over. Jeg har skissert det i merknaden min i innstillingen, og skal ikke gå mer inn på det som står der, bortsett fra å ta et eksempel i og med at representanten Lodve Solholm var inne på at vegsektoren var svært viktig, og at fylkeskommunens håndtering av fylkesvegene etter hans mening var god nok grunn til å legge ned fylkeskommunen, for det var dårlige saker. Hvis man tenker motsatt, hvis man tenker slik at fylkeskommunene kunne få råderett over samferdselsmidlene, både til riksveger og til fylkesveger, og også kunne få lov til å se bevilgninger til kollektivtrafikk som en helhet, ville man kunne få fram et samferdselspolitisk regime innenfor et geografisk område som var slik som befolkningen faktisk ønsket det. Jeg tror vi hadde fått mange fornuftige prioriteringer ut fra det. Personlig må jeg si at jeg har vanskelig for å forestille meg at f.eks. FATIMA-forbindelsen i Nord-Norge hadde blitt bygd hvis Finnmark fylkeskommune hadde fått disponere bevilgningene til FATIMA sammen med andre riksveg- og fylkesvegbevilgninger, og bevilgninger til kollektivtrafikken. Jeg føler meg ganske overbevist om at de hadde endt opp med et annet resultat, og at det slett ikke hadde vært ugunstig for fylkesvegnettet ellers i Finnmark. Så har det vært hevdet at én grunn til å legge ned fylkeskommunen er at folk kjenner lite til den, og at dersom man spør folk, syns de at fylkeskommunen ikke er noe særlig å ha. Hvis man ser på undersøkelser der folk blir spurt om hvilken erfaring de faktisk har med de tjenestene de får i fylkeskommunen, får man et helt annet svar. Det er kanskje et problem at få vet at det er en fylkeskommunal tjeneste de har benyttet seg av, men det er jo ikke det viktigste. Jeg oppfatter det slik, for å si det litt flåsete, at hvis en hadde gjort en lignende enkel undersøkelse om hva folk mener om det som foregår i dette huset, er det tvilsomt at Stortinget ville blitt opprettholdt hele tiden. Jeg er litt redd for slike enkle konklusjoner. Jeg tror kampen om fylkeskommunens framtid kommer til å bli ganske hard framover. Jeg håper inderlig at vi skal vinne den kampen, for jeg er helt sikker på at fylkeskommunen er et nivå som er i stand til å ivareta langt større oppgaver enn dem det har i dag, og at de ville bli gode i en slik rolle hvis de fikk tilstrekkelig makt og ansvar. Jeg tror de ville bli så gode at de ville puste Stortinget i nakken i langt større grad enn de gjør i dag. Det ville også Stortinget ha godt av. Men hvis vi skal lykkes med det, hvis vi skal lykkes med å styrke politikken gjennom hele systemet, må de politiske partiene følge dette opp. Da må det skje en reell desentralisering av makt og ansvar. Fylkeskommunen må få sin politiske potens og sin økonomiske ryggrad. Da vil den leve godt, også i det neste årtusen.