Ola Elvestuen (Venstre), 2016-02-09:
Bistand til antikorrupsjon og godt styresett er vanskelig, det tror jeg alle erkjenner. Jeg er også enig med utenriksministeren i at det ofte kan være vanskelig å måle resultatene. Likevel tror jeg vi skal holde fast ved at det er få ting som er viktigere enn å bygge opp under godt styresett og antikorrupsjon. Også i denne rapporten – selv om den er kritisk – der man har gode resultater både fra Zambia og fra Bosnia-Hercegovina, viser man at der man får til resultater, har det en langsiktig effekt som vanskelig kan måles, verken hvilken betydning de midlene som brukes, har, eller betydningen det har for landene over tid. Med tanke på både godt styresett og antikorrupsjon er det ikke bare bistand, men også mange andre virkemidler på alle de andre politikkområdene – i utenrikspolitikken vi fører, i handelspolitikken – som vi må bruke. Jeg må si jeg er litt overrasket over denne rapporten, at den er så kritisk, og at det ligger så lite strategisk planlegging bak den bistanden vi har og den politikken vi fører når det gjelder godt styresett og antikorrupsjon. Jeg vil spesielt se på det som er i Afghanistan. Norge har vært tungt involvert – sammen med våre allierte – i Afghanistan i snart 15 år. At det fortsatt ikke er en tydelig strategi for de målsettingene vi har, og for hvordan vi jobber koordinert med sivilsamfunn – både bilateralt, multilateralt og også militært, som jo hadde en mye større rolle tidligere – mener jeg er overraskende, særlig på bakgrunn av tiden tilbake i 2009–2010, hvor det i Utenriksdepartementet den gang ble utarbeidet en egen Faryab-strategi. Den ble den gangen gjennomgått i en rapport av generalmajor Jon B. Lilland. Jeg spurte selv daværende utenriksminister og forsvarsminister om hvordan den rapporten ble fulgt opp, fordi den viste at strategien var så generell at den verken kunne brukes på strategisk, på operasjonelt eller på taktisk nivå. Jeg lurer fortsatt på: Hva er gjort i etterkant for å følge opp den kritikken? Og hva er gjort i etterkant for å få en tydeligere strategi inn mot Afghanistan? Selv om det militære bidraget er mindre i dag, er det likevel et av våre hovedsamarbeidsland. Og det er like viktig – det viser jo også situasjonen i dag – og det er i like stor både internasjonal interesse og norsk interesse at man klarer å bygge opp en stat og et styresett som bedre kan ivareta sin egen befolknings sikkerhet, og som man så kan bygge en utvikling på. Kritikken fra Riksrevisjonen er betimelig. Jeg synes det er mildt å kreve at man må vurdere å ha en strategi for godt styresett og antikorrupsjon. Og det er mildt ikke å kreve at man må ha en tydelig strategi for våre hovedsamarbeidsland, der man ser helheten i den norske politikken – både i den generelle utenrikspolitikken og i den bistanden vi har – både bilateralt og multilateralt, i samarbeid med det sivile samfunn, og der det også er relevant militært, for å se dette i sammenheng. Skal vi oppnå resultater sammen med andre land, som vi jo jobber sammen med de fleste steder, er vi nødt til å ha en tydelig strategi, en strategi som kan følges opp og måles i etterkant, og – det neste elementet – ha en læringskultur som gjør at vi lærer av de feilene vi gjør, og at vi også lærer av det som vi får til, slik at dette kan få en overføringsverdi til andre land, til andre nasjoner, til hvordan de opererer. Jeg synes det er betegnende at den rapporten jeg refererte til, Jon B. Lillands rapport, tror jeg nesten ikke noen vil finne i dag, hvis de leter etter den. Den ble ikke unntatt offentlighet, men den ble definitivt ikke lagt ut for offentligheten for at man kunne gå den nærmere etter i sømmene. Jeg vet heller ikke om Riksrevisjonen faktisk har sett den. Men jeg har den, og den ligger på Venstres hjemmesider – hvis noen er ute etter å kunne se nærmere på den.