Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2016-06-07:
Regjeringen slår fast at den vil «legge til rette for god nyhetsproduksjon og en bredt anlagt offentlig samtale i fremtidens digitale mediesamfunn». Målet er derfor at mediepolitikken skal «stimulere til nyskaping og innovasjon, samtidig som den frie pressens tradisjoner og grunnverdier ivaretas» i Norge. Når det gjelder eierskapsreguleringer konkret, slår regjeringen fast at den ønsker å tilpasse eierbegrensningene for medier til ønsket om å sikre mangfold. Jeg har forstått at Medietilsynet fortsatt skal ha en rolle når det gjelder å bidra til åpenhet og kunnskap om eierforhold i norske medier. Vil innhold og profil i en avis være lik uansett om det er LO, Livets Ord, Trygve Hegnar eller Berlusconi som eier avisen? Har det noen betydning for demokratiet om disse kontrollerer samtlige medier som dekker politikk og samfunnsutvikling i en region eller i hele Norge? De avgjørelsene som eierne har innflytelse over, påvirker innholdet i media. For eksempel er det eierne som ansetter ansvarlig redaktør, fastsetter økonomien og ressursmessige rammevilkår og foretar en rekke strategiske valg for virksomheten. Påvirkninger fra eierne direkte eller indirekte er imidlertid ikke enkelt å påvise. Hvordan skal man f.eks. avdekke om en avis unngår å skrive ufordelaktig om egen eier? Så eierkonsentrasjon i media kan medføre en innskrenkning av ytringsfriheten. For at en ytring skal bli lest eller hørt, må det eksistere tilgjengelige kanaler hvor ytringen slipper til. Med internett har vi fått en situasjon preget av overflod av ytringsmuligheter og informasjon. At alle i prinsippet nå kan komme til orde, kan ses som en styrking av demokratiet. Samtidig er det ikke vilkårlig for gjennomslagskraften om budskapet fremmes på Twitter, i Dagsrevyen eller i lokalavisen som er alene i sitt område – eller om den som twitrer, heter Jens Stoltenberg eller Solveig Torsvik. Det er fortsatt stor og stabil oppslutning om tradisjonelle medier, og muligheten til å produsere innhold gir ikke automatisk innflytelse. Vi ser at det er hierarkisk rangering innenfor enkelte medier, og noen anses som mer viktige enn andre. I de redigerte mediene er det ingen allmennrett å få slippe til. Derfor er det her eierskapsreguleringen har hatt størst betydning. Forskningsarbeid i Norge og internasjonalt peker på at behovet for en regulering snarere øker enn minsker som følge av den teknologiske utviklingen. Økt konsentrasjon og konsolidering i bransjen, framvekst av nye flaskehalser og nye måter for å låse mediebrukerne til f.eks. programvare, gjør at eierskap fortsatt har stor betydning. Et nylig eksempel i et av våre naboland illustrerer hva som kan skje når mektige personer får stor kontroll i media. I fjor sommer avslørte den britiske avisen The Guardian at ansatte i konkurrenten News of the World, som eies av Murdoch, i en årrekke har telefonavlyttet både offentlige og private personer. Kan man se for seg at slike forhold ville blitt avdekket i en avis med samme eier som News of the World? Neppe. I kjølvannet av saken er det igangsatt flere tiltak i Storbritannia, bl.a. granskes forholdet mellom Murdoch-familien og britiske politikere. Mye tyder på at gjensidige tette bånd har hatt konsekvenser både politisk og journalistisk. Vi vet hvem som eier norske medier i dag, men vi kan ikke si noe om framtiden. Endringer i eierskap skjer raskt og kan få store konsekvenser. Eierkonsentrasjon kan vanskelig reverseres i ettertid dersom den viser seg å ha negative konsekvenser. Et argument som har vært fremmet mot loven, er at eierskapskapsbegrensningene medfører at utenlandske eiere favoriseres framfor norske.