Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-05-14:
Det er allerede blitt sagt, men jeg føler et sterkt behov for å gjenta det: Tidligere i debatten sa representanten Tetzschner at det var bra at det nå endelig – nærmest – kom en tung markering fra Arbeiderpartiet når det gjelder tilslutning til EØS-avtalen. Det er en helt ubegrunnet bekymring, og det vet han veldig godt selv, og det er derfor jeg har lyst til å si det. Derfor burde det nærmest ha vært usagt. Det som preger denne debatten nå, og som ganske tungt bør bekymre representanten Tetzschner, men også utenriksministeren, er at vi hører en representant for regjeringspartiene, representanten Per-Willy Amundsen, som legger et spor som er det virkelig tunge anslaget mot EØS-medlemskapet. Det er denne nasjonalistiske tenkningen som brer seg i Europa, og som den amerikanske presidenten dessverre stiller seg i spissen for. Det er en fundamental utfordring for internasjonalt samarbeid, som selvfølgelig strekker seg utover norsk EØS-medlemskap, men som handler om hele den kulturen og den mentaliteten i internasjonal politikk som er nødvendig for at man skal ha et internasjonalt samarbeid. Jeg mener vel at utenriksministeren bør gjøre en markering med hensyn til akkurat denne delen av debatten, før den er slutt – det ville være betryggende om hun tok avstand fra, eller kommenterte, denne delen av diskusjonen og det representanten Per-Willy Amundsen sa. Så er det dette med forholdet mellom nasjonalstatene og internasjonalt samarbeid. Vi står overfor to helt fundamentale utfordringer i årene som kommer. Det er miljøutfordringen, og det er håndteringen av hele den nye teknologiske utviklingen. Hvem tror at det er mulig å håndtere det på nasjonalstatens grunn? Er det saklig, er det politisk forsvarlig å mene det? Nei, ikke etter min mening, all historisk erfaring, all erfaring i Europa, peker i den andre retningen. Det er når nasjonalstatene blir stående mot hverandre, med forskjellige typer interesser, at konfliktene øker, og at Europa – som den fremste bærer av demokrati og kulturell utvikling – blir satt på prøve. Det er dette det også handler om når vi snakker om EØS-medlemskap. For Norge har valgt den veien, og uavhengig av de andre aspektene knyttet til dette er dette en side ved EØS-medlemskapet som jeg mener trumfer veldig mye av diskusjonen. Så blir det sagt at det – selvsagt – er uro i fagbevegelsen. Jeg tillater meg å si her i Stortinget at det kan jeg ganske mye om. Det er en uro som er veldig godt begrunnet, fordi de opplever disse tingene på sin arbeidsplass. Nå hørte jeg – og jeg holdt på å si at jeg nesten skvatt litt – utenriksministeren si at det ikke var EØS som hadde lagt sporet for håndteringen av framtidig jernbane. Nei, men da blir spørsmålet: Hvorfor gjør de det da? Jo, det er selvfølgelig fordi det er Høyre-folk, og de vil ha den politikken – det skjønner jeg. Men det er også viktig å forstå at når høyresiden – også i denne salen – ikke slutter opp om en tilstrekkelig restriktiv nasjonal lovgivning knyttet til håndtering av utfordringene innenfor arbeidsmarkedet, og f.eks. det som knytter seg til jernbanen, undergraver de EØS-avtalens politiske og kulturelle legitimitet. Det kommer ikke til å bli bærende i framtiden å tro at man bare kan si at EØS-avtalen er bra, hvis man ikke tar hensyn til de negative sidene. Det er her også Arbeiderpartiet på noen punkter har opptrådt for tilbakeholdent – det vil jeg understreke at jeg mener. Vi må over på en annen balanse når det gjelder dette, og jeg slutter meg til det som de andre representantene har sagt: Selvfølgelig må vi prøve ut handlingsrom på en ordentlig måte, og vi må prøve ut muligheten for å legge ned veto når det er nødvendig. Det er ikke et problem for EØS-medlemskapet, og det vil bare gi EØS-avtalen høyere legitimitet og autoritet i den norske befolkningen, og vi slipper den uroen som vi ser i dag.