Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-02-08:
Først vil jeg gi ros til forslagsstillerne for gode forslag og muligheten til å ta opp en viktig debatt her i Stortinget. Dette er en sak som ligger veldig mange nær. Det skulle bare mangle at ikke de som risikerer livet og helsa for Norge i operasjoner ute, og som kommer hjem med fysiske eller psykiske skader, får den oppfølgingen de fortjener og trenger. Jeg vil også gi ros til regjeringa, som med et samlet storting i ryggen har gjort mye bra i veteransaken de siste årene. Det er gjort et viktig stykke arbeid, men det gjenstår fortsatt en god del av veien. Den forskjellsbehandlingen som man endte opp med når det gjaldt veteraner som har tjenestegjort før 1. januar 2010, og veteraner som har tjenestegjort etter 1. januar 2010, har blitt som et åpent sår for veteranene. Det har utallige demonstrasjoner rett utenfor Stortinget – og for så vidt også andre steder – vist de siste månedene. Forskjellsbehandlingen virker helt urimelig for dem som omfattes av den, og den kommer som en tilleggsbelastning på toppen av alt annet som de må slite med, både psykisk og fysisk. Høyre og de andre opposisjonspartiene var imot denne forskjellsbehandlingen da den ble innført. Vi syns det er viktig å støtte dette forslaget, nettopp for å prøve å rette opp noe av den uretten. Det er den viktigste grunnen til at vi støtter forslaget. Jeg vil også bare si, både til saksordføreren og for så vidt til andre som kan tenke seg å ta ordet om akkurat det, at frykten for at man skal få oppleve to delvis parallelle erstatningssystemer, er jo reell i dag. I dag har vi to parallelle erstatningssystemer, et før og et etter 1. januar 2010. Det er uholdbart for veteranene at det fortsatt er sånn. Så er det viktig også å diskutere en annen del av forslaget, nemlig oppfølgingen utenom erstatningen. De siste årene har vist at et oppfølgingsansvar som strekker seg over lengre tid enn ett år etter dimittering, er helt nødvendig. Det forslaget innebærer, vil være en forbedring av dagens ordning. Vi er også veldig fornøyd fra Høyres side med at vi har fått støtte både fra forslagsstillerne og fra Kristelig Folkeparti i at vi skal ha et oppfølgingsansvar som ikke bare løper fra dimitteringsdagen, men fra oppdagelsestidspunktet av skaden. Vi skal huske på at særlig når det gjelder mange av de psykiske seinskadene, kan det gå lang tid før de oppdages. Man kan ha vært hjemme i mange år før skaden viser seg. Derfor er det viktig å ha mulighet til å få erstatning også for de skadene som oppdages seint. Den oppfølgingen har vist seg å være viktig. Mange veteraner går seg helt vill i et sivilt hjelpeapparat som ikke forstår deres situasjon, og som per dag ikke har den spesialkompetansen som skal til for å gi en anstendig og riktig behandling av veteranene. Et av momentene som ofte gjør det ekstra vanskelig å være veteran i det sivile hjelpeapparatet, er de dårlige registreringsrutinene som har blitt avdekket de siste månedene, både for soldater som har tjenestegjort innenlands, og for soldater som har tjenestegjort utenlands. Som vi har sett mange steder i det sivile hjelpeapparatet, kan det gå mange år før lidelser som ikke er påført veteraner, men som er påført mennesker som ikke har tjenestegjort i Forsvaret, har en så god beskrivelse at man lett får hjelp i det sivile hjelpeapparatet. Man kan f.eks. bruke amalgamforgiftning som et bilde på det. Det har tatt mange år før helsevesenet nå endelig forstår hva disse skadene dreier seg om, og kan gi en tilstrekkelig behandling og erstatning. Når det gjelder veteraner som har tjenestegjort ute, og som har opplevd ting som ingen av dem som sitter og skal behandle sakene, egentlig forstår hva er snakk om, er det klart at det hadde hjulpet veldig mye hvis registreringsrutinene var så gode at man enkelt kunne si at dette er en typisk skade som oppstår hvis du tjenestegjør i utlandet over en sånn periode eller under sånne forhold. Det er klart at det ville hjulpet betydelig. Vi politikere har et stort ansvar. Vi har et stort ansvar, ikke bare for å være der når ting går bra i utenlandsoperasjoner eller tjenestegjøring innenlands. Vi har i aller høyeste grad også et ansvar for å være der når det ikke går bra. Vi ber kvinner og menn i ytterste konsekvens om å ofre livet eller å ta liv. Vi ber dem om å ofre sin egen helse i gitte situasjoner. Da fortjener de – og det skulle bare mangle – at vi stiller opp på en god og anstendig måte for alle dem som på ulike måter har opplevd å bli skadet i operasjoner. Det gjør inntrykk når veteraner sier at den kanskje aller verste krigen er den som må utkjempes i det sivile hjelpeapparatet når man kommer hjem.