Jan Petersen (Høyre), 2003-10-16:
Jeg har et forberedt svar. Det er likevel naturlig for meg å begynne med et ikke-forberedt svar etter det jeg nå har hørt Kristin Halvorsen si, for hun gjennomfører et resonnement hvor hun nærmest skiller spørsmålet om legitimitet fra spørsmålet om faktum. Det holder ikke. Når vedtak i Sikkerhetsrådet, altså legitimiteten, ikke kom, var det fordi det var usikkerhet om faktum. Sakens poeng er, også for Norges vedkommende, at vi ikke la til grunn for våre vedtak de fakta som Kristin Halvorsen nå omtaler i sitt innlegg. Tvert imot var det nettopp spørsmålet om videre inspeksjoner som hele tiden var det sentrale for Norge, fordi vi ville ha større klarhet i saken. Derfor dekker heller ikke de løsrevne sitatene som Kristin Halvorsen kom med, det som er realiteten i saken. Dette har vi diskutert så mange ganger at det burde Kristin Halvorsen i hvert fall på dette stadiet kunne erkjenne. Det betyr at det ikke er riktig som hun sier, at vi kjøpte disse standpunktene som grunnlag for vår handling. Det som er riktig, er at disse opplysningene var såpass alvorlige at vi av den grunn mente at Sikkerhetsrådets res. 1441 var riktig, og at det var viktig med videre inspeksjoner. Det er realiteten, og ikke det Kristin Halvorsen nå forsøkte å selge. Fra Regjeringens side har vi hele tiden lagt til grunn at den eneste sikre måten å bringe klarhet i spørsmålet om irakiske masseødeleggelsesspørsmål på, er gjennom uhildede og kontrollerbare undersøkelser i Irak. Som medlem av Sikkerhetsrådet støttet derfor Norge høsten 2002 vedtakelsen av rådets bindende res. 1441. I resolusjonen ble det bl.a. krevd at FNs våpeninspektører innen 30 dager skulle motta fra Irak en fullstendig oversikt over alle aspekter ved irakiske programmer for å utvikle masseødeleggelsesvåpen. Inspektørene, eller UNMOVIC, som var deres betegnelse, skulle i samarbeid med Det internasjonale atomenergibyrå, IAEA, gis full og uhindret mulighet til å inspisere at opplysningene fra det irakiske regimet var riktige. Sikkerhetsrådet var av den oppfatning at slike inspeksjoner var nødvendige, fordi usikkerheten knyttet til Iraks programmer for masseødeleggelsesvåpen i seg selv utgjorde en alvorlig trussel mot freden og sikkerheten i regionen. Res. 1441 gav Irak en siste mulighet til å skape klarhet i spørsmålet om deres masseødeleggelsesvåpen og få avskaffet slike våpen uten bruk av militær makt. Ved dette enstemmige og bindende vedtaket etablerte Sikkerhetsrådet en strategi for fredelig nedrustning av Irak. UNMOVICs rapporter til Sikkerhetsrådet viste at det irakiske regimet ikke samarbeidet med inspektørene «umiddelbart, uforbeholdent og aktivt», slik res. 1441 krevde. De viste videre at Irak hadde leveringsmidler for masseødeleggelsesvåpen med en rekkevidde utover den grensen som var satt av FN. De viste også at Irak ikke hadde redegjort fyllestgjørende for hva som var skjedd med de biologiske og kjemiske våpen som vi vet landet hadde på 1990-tallet. Denne usikkerheten med hensyn til ulovlige våpen og våpenprogrammer og de mange andre ubesvarte spørsmål var bakgrunnen for at UNMOVICs leder Hans Blix i sin redegjørelse for FNs sikkerhetsråd i januar 2003 anbefalte at inspeksjonene skulle fortsette. Dessverre var det ikke mulig for Sikkerhetsrådet å enes om dette. Men det var ikke uenighet blant rådets faste medlemmer om at Irak hadde grovt misligholdt sine forpliktelser i henhold til rådets vedtak. Uenigheten dreide seg om veien videre, dvs. om inspektørene skulle gis mer tid. Regjeringens holdning til de to nøkkelspørsmålene det internasjonale samfunnet stod overfor på det tidspunktet, var klar og tydelig: Vi gikk inn for at Hans Blix og hans våpeninspektører skulle få fortsette sitt arbeid.Regjeringen mente ikke at det forelå tilstrekkelig folkerettslig grunnlag for å gå til en militær aksjon mot Irak. Et nytt vedtak om dette i FNs sikkerhetsråd ville være nødvendig. Det har vært debatt rundt kvaliteten på den etterretningsinformasjonen som forelå før USA og Storbritannia aksjonerte mot Irak. Men Regjeringens holdning i Irak-spørsmålet var ikke og er ikke basert på amerikansk eller britisk etterretningsinformasjon. Den var basert på Sikkerhetsrådets bindende vedtak og opplysningene som ble lagt frem i FNs sikkerhetsråd av Hans Blix og IAEAs generaldirektør Mohamed ElBaradei. På tross av at Irak hadde grovt misligholdt res. 1441, var Regjeringen av den oppfatning at våpeninspeksjonene burde ha fortsatt fordi det var gjort fremskritt. Sikkerhetsrådet burde ha utarbeidet et konkret arbeidsprogram med klare, men oppnåelige tidsfrister. I Sikkerhetsrådets bindende resolusjon 1483 av 22. mai i år er betydningen av en endelig bekreftelse av Iraks nedrustning igjen blitt slått fast. I resolusjonen oppfordres USA og Storbritannia til å holde Sikkerhetsrådet løpende orientert om de undersøkelser som foretas, og de funn som måtte bli gjort. Den amerikanske administrasjonen har gjort det klart at den ønsker å intensivere sine undersøkelser i Irak og har bedt Kongressen om ytterligere midler til dette arbeidet. Vi er selvsagt positive til at USA – og Storbritannia – er opptatt av at det som kan gjøres for å skape visshet, blir gjort. Vi avventer resultatet av de amerikanske og britiske undersøkelsene. Det er som sagt fortsatt en rekke ubesvarte spørsmål knyttet til Iraks masseødeleggelsesvåpen. Dette skyldes i første rekke at det tidligere regimet ikke var villig til å samarbeide med FNs våpeninspektører. Jeg sa innledningsvis at vi fra norsk side hele tiden har ment at klarhet i spørsmålet om irakiske masseødeleggelsesvåpen kun kan skapes ved uhindrede og kontrollerbare undersøkelser i Irak. Det er viktig at undersøkelsene fortsetter. Dette er et komplisert arbeid, men det må videreføres på en måte som gir verdenssamfunnet tillit til at undersøkelsene er grundige og troverdige.