Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2011-12-14:
La meg først si at jeg er glad for at en samlet komité støtter forslaget om å opprette en eksportfinansieringsordning i statlig regi. Eksportfinans har hittil stått for en stor del av eksportfinansieringen i Norge gjennom forvaltningen av den statlig subsidierte ordningen for fastrentelån som er regulert i OECD, også kjent som CIRR-lån eller 108-lån. Selskapet yter også lån på kommersielle vilkår både til prosjekter som kvalifiserer for CIRR og andre lån. I kjølvannet av finanskrisen i 2008 ble det satt i gang et omfattende internasjonalt arbeid for å styrke finansinstitusjoners soliditet. Som en del av dette arbeidet er EU-regelverket for store engasjementer for kredittinstitusjoner skjerpet, og vi har også satt inn tiltak i Norge. Et av spørsmålene i debatten er om vi kunne eller burde ha søkt om unntak. Dette er Finansdepartementets domene, og finansministeren har svart på disse spørsmålene i ulike sammenhenger i Stortinget, bl.a., så vidt jeg husker, i spørretimen. Han har vel svart at alt er i og for seg mulig å forhandle om rundt EØS-avtalen, det finnes vel ingenting som er umulig å forhandle om, men at det var veldig lite sannsynlig at man kunne nå fram med et unntak, og at det heller ikke var ønskelig. Som sagt, dette er det Finansdepartementets sak å vurdere og å svare på. Hvis Eksportfinans skulle ha tilfredsstilt det nye regelverket for store engasjementer, måtte foretaket ha blitt oppkapitalisert for å kunne fortsette med samme størrelse på utlån som ikke er garantert av staten gjennom GIEK. Det lyktes ikke Eksportfinans og de største eierne å komme fram til en slik oppkapitaliseringsplan, og jeg vil understreke at vi lot Eksportfinans ha god tid på å snakke med eierne sine. Staten var også mer enn villig til å delta med sin 15 pst. andel av en slik oppkapitalisering som eierskapet vårt skulle tilsi, men det var altså ikke mulig å finne en løsning som sikret en tilsvarende god finansiering for eksportbedriftene. La meg bare understreke det også, at for oss har én ting vært overordnet, og det er hensynet til eksportbedriftene. Det er dem disse ordningene er til for, og det er dem også de nye ordningene først og fremst skal ivareta. På den bakgrunn er det regjeringens vurdering at eksportbedriftenes muligheter best kan sikres ved å opprette en statlig eksportfinansieringsordning for prosjekter som kvalifiserer for CIRR-finansiering. Opsjonen på å kunne velge renter på kommersielle vilkår framfor renter fastsatt av OECD skal fortsette i den statlige ordningen. Det er riktig, som det er sagt i debatten, at her må man forholde seg til ESA-rente. Der må vi gå i en dialog for å finne den fleksibiliteten som er nødvendig, og det sier seg selv at den dialogen ikke er fullført. Forslaget som i dag behandles av Stortinget, dreier seg først og fremst om en overgangsordning fram til en permanent statlig ordning er på plass. Overgangsordningen vil bli organisert i samarbeid med Eksportfinans, men staten vil stå som motpart i tilsagn og ved utbetalinger av lån. Det er foreslått en lånebevilgning i denne perioden på 40 mrd. kr. I tillegg er det foreslått at man ikke skal ha noen øvre ramme for nye tilsagn til bedriftene. Overgangsordningen kan først tre i kraft når alle vedtak i både Stortinget og Eksportfinans’ styre er på plass. Det sier seg selv, man trenger bevilgningsfullmakt fra Stortinget for å dele ut statlige penger. For at bedriftene skal bli minst mulig påvirket av denne overgangen, har regjeringen meddelt overfor Eksportfinans at staten, med forbehold om Stortingets samtykke, kan overta lån fra Eksportfinans som utbetales i tiden fram til alle formalitetene er på plass. Eksportfinans har, på bakgrunn av dette, fortsatt å utbetale lån til prosjekter som representerer et eksportvolum på flere milliarder kroner. Forhandlingene om overgangsavtale med Eksportfinans er i sluttfasen, og man har også, så vidt jeg er orientert om, gitt et nytt tilsagn. Så samtlige opposisjonspartier, tror jeg, var på talerstolen og sa at det ikke er noen overgangsordning – at det er et vakuum – og at man verken får tilsagn eller penger. Det er feil, og hadde disse opposisjonspolitikerne vært statsråder, hadde de feilinformert Stortinget. Det er en alvorlig sak. Det burde være alvorlig, også når det kommer fra opposisjonen, særlig fordi det skaper en usikkerhet hos dem man påstår man skal hjelpe – nemlig eksportbedriftene. Det er etter min informasjon ikke én eksportbedrift som ikke har fått eksportfinansiering på grunn av diskusjonen rundt Eksportfinans. Vi må slutte med å skape den utryggheten! Det er utrygghet nok i det europeiske markedet, om ikke opposisjonen skal sette sitt parti foran landet. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med forslag om en permanent statlig ordning og de budsjettmessige konsekvensene av dette. Organisasjonsformen må nøye vurderes. Regjeringen vil arbeide for at denne ordningen skal være på plass senest 1. juli neste år. Vi er i prosessen med å oppnevne et interimsstyre, som vil få en sentral rolle i arbeidet med å organisere den permanente statlige ordningen. Nærings- og handelsdepartementet har allerede startet dialogen med Eksportfinans om overføring av berørte ansatte. Arbeidsmiljølovens bestemmelser om virksomhetsoverdragelse vil bli lagt til grunn. Dette vil forhåpentligvis bidra til å sikre at den statlige ordningen kan bli tilført den unike kompetansen Eksportfinans har bygget opp innen dette feltet, slik hele komiteen er opptatt av. Jeg har notert meg at komiteen i spørsmål til departementet, og i innstillingen, har omtalt forhold knyttet til eventuelle erklæringer av mislighold fra obligasjonseierne i Eksportfinans. Som jeg har svart komiteen, er det vanskelig å spekulere om en slik hypotetisk situasjon, men la meg likevel på generelt grunnlag si litt om hva en misligholdssituasjon dreier seg om. Eksportfinans har innlån i internasjonale finansmarkeder. En vesentlig del av finansieringen skjer ved obligasjonslån. Disse lånene reguleres gjennom avtaler mellom Eksportfinans og obligasjonseierne. I avtalene er det klausuler som gjør at obligasjonseierne i visse situasjoner kan heve avtalen og kreve umiddelbar innløsning av obligasjonene. For et særskilt, konkret obligasjonsprogram kan dette påberopes dersom Eksportfinans stanser, eller truer med å stanse hele eller vesentlige deler av sin virksomhet, og dette i tillegg er til vesentlig skade for obligasjonseiernes interesser – litt avhengig av hvordan disse obligasjonslånenes klausuler er utformet. For å forsikre meg om at vi har den siste mulige informasjon tilgjengelig for Stortingets debatt i dag, ba jeg Eksportfinans redegjøre for status med hensyn til mulig mislighold. Selskapet orienterte således i går om at de hadde fått flere juridiske vurderinger av sine låneprogrammer. De har allerede konkludert med at det ikke har inntrådt en situasjon som har gitt rett til heving. Eksportfinans sier at de heller ikke har mottatt noen erklæring i noen av sine låneprogrammer om at det skulle ha oppstått en slik situasjon. Eksportfinans’ redegjørelse er oversendt Stortinget, og jeg har ikke vurderinger som avviker fra det selskapet gir uttrykk for. Men la meg også presisere her: Kontraktene mellom Eksportfinans og obligasjonseierne er et selskapsanliggende som selskapets styre og ledelse har ansvaret for – ikke staten. Vi har ikke vært en del av kontraktene, vi har ikke sett kontraktene, vi har ikke diskutert kontraktene. Disse er inngått av Eksportfinans. Vi eier 15 pst. av selskapet, og er ikke engang største eier i selskapet. Dette er selskapets ansvar. Så er det sånn at vi har en seks måneders oppsigelsestid på de 108-ordningene vi har i Eksportfinans. Det har vi alltid hatt, og det er den vi nå tar i bruk. Det har vært kjent når hvert eneste obligasjonslån har blitt inngått. Så hvis det er skapt usikkerhet om Eksportfinans’ situasjon, skyldes det i hvert fall ikke staten, for vi har gjort det vi har rett til etter kontrakten. Vi sier at vi nå vil lage en egen ordning, vi avslutter vårt kontraktsmessige forhold med Eksportfinans. Men likevel sier vi at Eksportfinans skal håndtere overgangsordningen, Eksportfinans er viktig for oss, og vi har et eierskap i Eksportfinans som vi også skal ivareta. Jeg må si det er ganske oppsiktsvekkende at opposisjonen i sine merknader skriver – senest nå sa Kristelig Folkeparti det, men alle tre partiene skriver det – at det nå er viktig at «regjeringen i den videre fremdrift av saken bruker sin autoritet til å gjenreise den internasjonale tilliten til at Eksportfinans kan stå ved sine inngåtte forpliktelser i nedbyggingsfasen med staten i ryggen». Hva betyr det? Betyr det at vi skal gi statlige garantier for hele Eksportfinans’ innlånsportefølje for obligasjoner på 120 mrd. kr – eller hva det er? Betyr det at vi skal si at dette er en privat institusjon – som alle andre banker som vi har eierskap i, eller ikke har eierskap i – som vil ha en helt annen garanti fra staten enn andre? Ja, vi har tiltak i finansnæringen når det er problemer, enten vi stiller opp med kredittlinjer eller vi gjør andre ting – vi har til og med overtatt banker når det har vært nødvendig. Men jeg vil gjerne at opposisjonen utdyper det punktet – hva man egentlig mener med at man skal stille «med staten i ryggen» for en privat eksportfinansieringsinstitusjon, som hovedsakelig har private eiere. Men la meg i all julefordragelighet si at jeg likevel er veldig glad for at komiteen slutter seg til forslaget. Med den informasjonen man nå har, må det vel bety at vi står solidarisk ansvarlige for dette vedtaket.