Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2015-04-28:
Jeg vil takke komiteen, både på vegne av meg selv og på vegne av min vararepresentant, for godt samarbeid om å få denne saken i havn. Saken handler om at representanten Rasmus Hansson fremmet en sak der han foreslo følgende to punkter: «1. Stortinget ber regjeringen sørge for at kvotekjøp i utviklingsland(«CDM-kvoter») ikke skal brukes for å innfri norske klimamålsettinger etter 2020, og at dette legges til grunn for innmeldingen av nye norske utslippsforpliktelser til FNs klimakonvensjon våren 2015. («CDM-kvoter») 2. Stortinget ber regjeringen vurdere om videre norske bidrag gjennom CDM-systemet er en hensiktsmessig måte å støtte opp om grønn utvikling på i utviklingsland, sett i forhold til bl.a. FNs grønne klimafond.» Siden den gang forslagene ble fremmet, har vi behandlet de norske klimamålsettingene – stortingsmeldingen om dette – for perioden 2021–2030. Der var det betydelige uenigheter, men også betydelige ting som det var mulig å stå sammen om. I prosessen med dette Dokument 8-forslaget har komiteen derfor endt med et mindretall som har fremmet noe annerledes forslag til bestillinger videre framover. Men jeg tenkte at jeg som saksordfører skulle gå gjennom noen momenter som jeg synes det er viktig at ministeren særlig merker seg, og komme med en utfordring til Kristelig Folkeparti og til Venstre. Jeg begynner med det første: En ting som er verd å merke seg, er det som står på side 2 i innstillingen. Der står det følgende: «Komiteen viser til at FNs fleksible mekanisme «Clean Development Mechanism»(CDM) har finansiert gode prosjekter i utviklingsland.» (CDM) Og så kommer det: «Komiteen mener likevel at finansiering av klimatiltak i fattige land ikke skal være en erstatning for å kutte Norges egne innenlands utslipp.» Jeg understreker dette, for dette er et prinsipp som komiteen slår fast. Det gjelder i den perioden vi er inne i nå, og det gjelder i den perioden vi går inn i fra 2021 til 2030. Det er et viktig prinsipp som jeg er helt overbevist om at forslagsstiller er godt fornøyd med å ha fått en enstemmig komité med på, for det innebærer den enkle ting at i den grad vi kjøper kvoter istedenfor å gjøre oppfylling av klimareduserende tiltak i Norge, skal vi kjøpe EU-kvoter for å gjøre det. Alle kjøp av CDM-kvoter skal kun benyttes til tilleggsoppnåelse av de klimamålene vi har satt oss. Det er det et enstemmig storting som slår fast, og det er jeg fornøyd med. Det andre poenget er spørsmålet om klimafinansiering. Her må jeg bare spørre og utfordre Kristelig Folkeparti og Venstre særlig, fordi et mindretall her bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne fremmer følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen utarbeide en sak til Stortinget om norsk klimafinansiering i fattige land fram mot 2030. Saken bør omhandle alle områder der Norge allerede i dag bidrar i betydelig omfang.» Jeg mener det er helt nødvendig med en slik diskusjon. Nå har vi hatt klimameldingen, som har slått fast de prinsippene vi legger til grunn for hva vi melder inn. Men vi vet at en av de tingene som stagger framdriften i internasjonale klimaforhandlinger, nettopp er rike lands vilje til å ta på seg ansvaret som ligger i Klimakonvensjonens prinsipper, nemlig at vi har et felles ansvar, men vi har ulik evne til gjennomføring, og vi har et ulikt historisk ansvar for å ha forårsaket klimaendringer. Med andre ord: Det er helt nødvendig at vi får på plass en tydeligere og mer ambisiøs finansiering av tiltak både til klimatilpasning og til utvikling av klimaomstilling – det grønne skiftet – i utviklingsland. Det er etter min oppfatning helt nødvendig å få på plass før klimamøtet i Paris. Det ser jeg at et mindretall i komiteen mener at bør komme til Stortinget og få en behandling. Jeg er helt sikker på at miljøministeren tenker på disse tingene, men det er ingen tvil om at det ville vært en styrke for klima- og miljøministeren å ha med seg i kofferten et stortingsflertall som hadde en klar pakke for hvordan vi offensivt skulle være med og bidra til å bringe klimaforhandlingene videre framover. Det tredje er at det er et mindretall fra Senterpartiet, SV og Miljøpartiet De Grønne som ber regjeringen utarbeide konkrete mål for klimafinansieringen i fattige land fram mot 2030, som tydelig skiller mellom ambisjonene for innenlandsk omstilling til lavutslippssamfunnet og klimafinansiering i fattige land. Alle forslagene er herved opptatt, og jeg ser fram til en debatt om saken.