Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2010-12-09:
La meg først få lov til å takke saksordføreren for et godt arbeid i en sak som har vist klare skillelinjer i behandlingen i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Så vil jeg si noen ord om hvorvidt denne saken faller naturlig inn under Stortingets kontrollarbeid – ikke minst i lys av den foregående representantens innlegg. Det er nødvendig både av den grunn og fordi NTB i går skrev en melding om at regjeringspartiene er i tvil om dette hører inn under Stortingets grunnlovfestede kontrollansvar, utøvd gjennom arbeidet til kontroll- og konstitusjonskomiteen. Til det er å bemerke at kjernen i denne saken er om statsråder har forholdt seg upartiske i sin saksbehandling i konkrete saker, og hvorvidt en statsråd har vært bevisst på at pengegaver fra konkrete selskaper kan påvirke departementets upartiskhet eller ikke. Forvaltningens upartiskhet er et helt grunnleggende premiss fra Stortingets side. I tilfeller hvor det er grunnlag for å stille spørsmål ved slik upartiskhet og statsråders vurderingsevne i slike spørsmål, er det kontroll- og konstitusjonskomiteens plikt å foreta nærmere undersøkelser. Jeg vil derfor ta avstand fra påstander om at denne type saker naturlig ikke hører hjemme under denne komiteens kontrollansvar. Det at posisjonen, nå først representert ved representanten Kolberg, hevder at det som er fremlagt fra opposisjonens side, ikke er tilstrekkelig dokumentasjon, endrer selvfølgelig ikke dette. Kjernen i spørsmålet er knyttet til økonomiske bidrag fra Eidsiva Energi med 500 000 kr og Troms Kraft AS med 200 000 kr. I tillegg kommer finansiering av valgmateriell. Den eneste statsråden som har erkjent at hun visste om pengegavene, er statsråd Liv Signe Navarsete. At hun som statsråd er kjent med pengegavene til eget parti uten at det utløser en eneste tanke om at dette kan skape habilitetsutfordringer for enkelte senterpartistatsråder, fremstår som uforståelig. Det er overveiende sannsynlig at energiselskaper fra tid til annen har nære kontaktpunkter med Olje- og energidepartementet. Det ville være nærliggende å mene at det var statsrådens plikt å opplyse relevante statsråder om slik pengestøtte for å sikre seg mot påstander om redusert upartiskhet, særbehandling av selskaper og inhabilitet. Senterpartiet fikk 500 000 kr i partistøtte fra Eidsiva Energi AS, i tillegg til finansiering av valgkampmateriell. Noen måneder etter at Senterpartiet fikk valgkampstøtten fra Eidsiva Energi, ble konsernsjefen for selskapet utnevnt til styreleder i Avinor AS, og det var senterpartistatsråd Magnhild Meltveit Kleppa som sto for utnevnelsen. Saken var behandlet av regjeringens underutvalg, hvor statsråd Navarsete er medlem. Omtrent på samme tid fikk Eidsiva Energi AS en fjernvarmekonsesjon på Gjøvik av statsråd Terje Riis-Johansen, etter at den opprinnelige konkurrenten om dette, Daimyo Rindi, hadde følt seg så kraftig politisk motarbeidet at de trakk seg fra prosessen. For ytterligere å klargjøre et slags samrøre og manglende forståelse for hvordan dette skal håndteres, er det sendt fakturaer fra Senterpartiets hovedorganisasjon direkte til Olje- og energidepartementet, bl.a. for en annonse som ble trykket i valgkampen i VG 4. september 2009. Fakturaen ble riktignok ikke betalt av departementet, og statsråden har sagt at han ikke skjønner hvordan slike misforståelser kan skje. Det skjønner jeg godt at han ikke skjønner, for det er nesten utrolig. Men det kan bidra til å gi et bilde av samrøre og misforståelser som jeg tror vi trygt kan kalle uvanlig. Uvanlig er det også at en statsråd ikke viser noen form for interesse for sitt eget partis arbeid innenfor egen statsråds ansvarsfelt. Det er på det rene at olje- og energiminister Terje Riis-Johansen var kjent med Senterpartiets prosjektarbeid om fornybar energi, og at det skulle hentes inn ekstern finansiering. Normal aktsomhet burde tilsi at statsråden gjorde noen undersøkelser knyttet til finansieringen for å sikre seg mot anklager om manglende upartiskhet i hans embetsførsel. Det fant ikke statsråd Riis-Johansen naturlig. Det er etter vår oppfatning et uttrykk for dårlig vurderingsevne. Det er en utfordring i denne saken at Riis-Johansen som statsråd på en måte slipper å ta ansvaret for den usikkerheten som er skapt rundt hans departements håndtering av konkrete saker, fordi han bevisst har unnlatt å søke relevant informasjon. Det er kritikkverdig. Det har i stor utstrekning vært vist til Justisdepartementets lovavdelings uttalelse om senterpartistatsrådenes habilitet som en slags dokumentasjon på at statsrådene ikke var inhabile under saksbehandlingen i departementet. Til det må det legges til at habilitetsvurderinger normalt skal skje før saksbehandlingen tar til. Det har Lovavdelingen også uttrykkelig gjort klart i sin uttalelse. I tillegg er det ikke Lovavdelingen, men den enkelte statsråd som selv tar stilling til habilitetsspørsmål. Lovavdelingens uttalelse er å anse som et grunnlag eller et slags juridisk innspill til statsrådenes vurdering av egen habilitet. En habilitetsvurdering etter avsluttet saksbehandling vil ha svært liten verdi, særlig tatt i betraktning at Justisdepartementets lovavdeling er å betrakte som et regjeringsorgan, og som derved gir veiledning om rettslige spørsmål til regjeringsapparatet: Det er ikke noe uavhengig juridisk organ. Justisdepartementets lovavdeling har selv presisert sin rolleforståelse i et brev til sivilombudsmannen omtalt i Bergens Tidende 28. oktober i år. Det er også verdt å merke seg at Lovavdelingen utelukkende har vurdert saken ut fra de opplysningene som statsrådene selv har gitt. De har ikke vurdert troverdigheten i opplysningene eller på annen måte undersøkt grunnlaget for dem. Statsrådenes troverdighet er satt på prøve i denne saken, og det er verdt å merke seg at en samlet opposisjon setter klare spørsmålstegn særlig ved fremstillingen fra statsråd Terje Riis-Johansen. Det er imidlertid vanskelig å legge annet til grunn enn det Riis-Johansen selv fremstiller som riktig, men både Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre mener at statsråden trolig hadde vært inhabil til å behandle de angitte sakene dersom han hadde visst om partistøtten. Det er også på det rene, slik jeg oppfatter det, at det er en sannsynlighetsovervekt for at statsråd Terje Riis-Johansens statssekretær Sigrid Hjørnegård har vært kjent med at Eidsiva Energi AS har vært blant bidragsyterne til fornybar-prosjektet, fordi dette sto klart i en e-post som hun selv besvarte. Etter det jeg har forstått, var det også statssekretæren som i stor grad håndterte dialogen med Daimyo Rindi under klagebehandlingen, hvor de følte seg politisk motarbeidet i departementet. Regjeringspartiene mener opposisjonen ikke har grunnlag for å kritisere statsrådene Navarsete og Riis-Johansen, og finner det nødvendig i innstillingen å gi klart uttrykk for at de har tillit til nevnte statsråder. Det er jo i seg selv en interessant praksis at et mindretall i en komité uttrykker tillit til statsråden. Jeg skal la det ligge. Det er på det rene at statsråd Navarsete har vært kjent med den ulovlige partistøtten til Senterpartiet, og hvem som har gitt bidragene. Det er åpenbart viktig for Stortinget å vurdere en statsråds egnethet ut fra de vurderinger en statsråd foretar eller unnlater å foreta. Som tidligere nevnt er altså forvaltningens upartiskhet avgjørende for borgernes tillit til forvaltningen. At en statsråd da ikke ser at pengestøtte fra konkrete selskaper i gitte situasjoner kan skape bindinger, eller i det minste skape mistanke om bindinger, mellom statsrådenes parti og den aktuelle bidragsyter i embetsutførelsen, fremstår som vanskelig å forstå. At disse opplysningene ikke ble sett på som relevante å nevne under behandlingen i regjeringens underutvalg da konserndirektøren i Eidsiva Energi, som hadde gitt Senterpartiet 500 000 kr i støtte, ble utnevnt til styreleder i Avinor AS av en senterpartistatsråd, fremstår som svært vanskelig å forstå. Jeg er forundret over at regjeringspartiene mener at disse vurderingene fremstår som tillitvekkende, og at det ikke er grunnlag for noen kritikk. Jeg er uenig i den vurderingen. Jeg er imidlertid glad for at statsråd Navarsete selv har erkjent at hun burde håndtert informasjonen annerledes, og informert bl.a. statsråd Terje Riis-Johansen. Disse tingene kan ikke anses for å være interne partiforhold. Dette er vurderinger, handlinger og unnlatelser som griper direkte inn i muligheten for forsvarlig embetsførsel. Derfor er statsråd Navarsetes håndtering av hele dette sakskomplekset sterkt kritikkverdig. Det siste forholdet jeg vil berøre, er spørsmålet om mulig forskjellsbehandling av energiselskaper i Olje- og energidepartementet. Det kan være grunn til å sette spørsmålstegn ved om Eidsiva Energi AS har blitt positivt forskjellsbehandlet ved tildeling av fjernvarmekonsesjon på Gjøvik. De påstandene som er fremkommet i media, kan tyde på det. Da Eidsiva Energi AS ba om at vedtaket fra NVE skulle gis oppsettende virkning, snudde departementet seg rundt og ga Eidsiva Energi AS medhold. Ifølge NVE var dette svært uvanlig. Da Daimyo Rindi AS i en annen sak om tildeling av fjernvarmekonsesjon i Halden ba om det samme, var svaret kontant nei. I den åpne kontrollhøringen ga også statsråden ved sin ekspedisjonssjef feil informasjon etter hva jeg kunne finne ut av, om begrunnelsen for dette vedtaket. Statsråden hevdet at han skulle følge dette videre opp, men jeg har ikke fått greie på hvordan dette eventuelt er fulgt videre av statsråden. Dette har samlet sett vært en kjedelig sak for det politiske Norge. Jeg er redd denne saken tilfører politikerforakten ytterligere næring. Spørsmål om habilitet må tas på alvor. Det handler om å sikre tillit og upartiskhet i saksbehandlingen og om å hindre korrupsjon.