Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-09:
Jeg vil først ta opp de forslagene som er omdelt. SV ønsker en ny landbrukspolitikk. Å få trygg mat, rent miljø, flest mulig arbeidsplasser og en desentralisert bosetting igjen for tilskuddene må bli hovedstrategien. Det betyr en langt kraftigere omlegging av norsk landbrukspolitikk enn det meldinga og innstillinga bærer bud om. Bare produksjon av trygg mat kan sikre at norske forbrukere også i framtida ønsker å kjøpe den maten som landbruket tilbyr. Trygg mat er produsert på en økologisk forsvarlig måte, den er ikke helseskadelig på grunn av smitte eller tilsettingsstoffer, og den tar dyrevernhensyn. Godt norsk – slik det er i dag – er ikke godt nok. Det er heller ikke godt nok med generelle merknader og intensjoner. Det er de faktiske omleggingene av virkemidlene i politikken som vil være det som betyr noe. Konkurransen om pris og volum, om billigst mulig mat på et åpent verdensmarked, kan Norge aldri vinne. Men vi kan konkurrere når det gjelder kvalitet, miljøvennlighet og dyrevelferd. Tilskuddsordninger og avgiftspolitikk må legges om slik at en oppnår omlegging til økologisk forsvarlige driftsformer i konvensjonelt landbruk. Et bærekraftig landbruk krever at vi stimulerer til produksjon av mat på lokale fornybare ressurser, med minst mulig miljøbelastning. Det kan lykkes hvis vi ikke stadig stimulerer til mer industrialisering. Vi har fortrinn: klima, små besetninger, langt mellom brukene, mindre smittepress og større muligheter til å drive økologisk. Hvorfor gjør en ikke alt en kan for å få mest mulig ut av disse våre store fortrinn, heller enn å satse på verdensmesterskapet i ei grein vi aldri kan vinne, nemlig i pris og volum? Satsinga på trygg mat-strategien fra Regjeringa og komiteen er dessverre for halvhjertet, og da vil den ikke lykkes. SV frykter at både det konvensjonelle og det økologiske landbruket vil tape på en slik både – og-strategi som en holder på med nå. SV har ingen tro på at småskala-heltidsbønder, som produserer tradisjonelle varer og konkurrerer på pris og volum i et stadig åpnere handelsregime, vil kunne lykkes. Et miljø- og dyrevennlig norsk landbruk som garanterer forbrukeren trygg mat, kan føre til at folk vil betale det det koster, både i form av matvarepris og i form av tilskuddsordninger, og som gjør det mulig å holde støttenivået, beskyttelsesmekanismene, oppe rent politisk. Produksjon av trygg mat og en sterk allianse mellom forbruker og bonde er derfor det eneste som kan sikre både landbruket og næringsmiddelindustriens framtid i Norge. Heløkologisk landbruk må sikres som en vegviserrolle, og målet om at minst 10 pst. av landbruksproduksjonen må være økologisk innen ti år, må ikke vannes ut, slik flertallet i komiteinnstillingen har gjort. Markedsføring og tilgang på økologisk produsert mat må styrkes. Alle nisjer i markedet må tas i bruk. Det utgjør til sammen et stort volum, gir mange desentraliserte arbeidsplasser og mye spennende, ny mat. Volum og etterspørsel er sterkt nedvurdert. Trenden i andre land er langt sterkere enn i Norge, og forbrukerkravet øker. Det er litt rart at vi er såpass seint ute med dette i Norge. Den dagen økomjølka fins rett utenfor grensa til en fornuftig pris, og norsk økomjølk kun er å oppdrive hvis en løper rebusløp mellom flere butikker, og den – hvis en finner den – er dobbelt så dyr som den andre mjølka, da vil moderne forbrukere kreve å få kjøpt økomjølka til den rimeligste prisen. Og slik vil det gå hvis man ikke greier å bygge denne alliansen som tåler noen prisforskjell nå. Forbrukerne vil kjøpe norske produkter hvis de får den kvaliteten de etterspør, og får produktene når de ønsker dem. Men de vil altså ikke leke detektiv mellom reolene på Rema 1000 for å få øye på økomaten. Alle som ønsker at et produktspekter skal øke, presenterer varene sine godt synlig, lekkert presentert og gjerne introdusert til en rimelig pris. Både myndigheter og Landbrukssamvirket har forsømt seg ved ikke å fremme det som kan bli vårt viktigste konkurransefortrinn i framtida. Og nå haster det. Volumet må økes mye for at det skal bli nok til å få til videreforedling med lønnsom drift. Både produsenter, omsetningsledd og forbrukerne må få et entydig signal om dette. Det er her mange av våre muligheter ligger. Det er også større rom innafor de rammene som WTO setter, for å øke tilskuddene som går på den grønne omlegginga av landbruket. Nå brukes det dessverre mer penger hvert år til å gå i feil retning. Det blir mer til de store og mindre til de små, færre arbeidsplasser og bruk og større overføringer til bruk som kan klare seg sjøl. SV mener at det må settes et tak på overføringene til hvert enkelt bruk, med begrensninger når det gjelder areal og årsverk. Støtte utover f.eks. to årsverk bør en vurdere å fjerne. Det er begrenset hva man kan ha i overføringer, og støttenivået vil ikke kunne økes. Derfor er det viktig at man legger om til å få mer støtte til miljøtiltak og sosiale ordninger. Fjerninga av investeringsavgifta og kunstgjødselavgifta, som har vært gjort i Stortinget, har ført oss i feil retning. Det var en feil, for da kan man ikke utnytte det rommet som WTO nå gir oss, til å ta slike avgifter og gi dem til miljøvennlig produksjon. Det kunne ha bidratt godt til den omlegginga som er helt nødvendig. Tilskudd og støtte til næringer må altså ikke gjøre det billigere å forurense. Maten er for dyr, sies det. I forhold til naboland og grensehandel er det riktig. For næringsmiddelindustrien er prisen svært viktig, men også kvaliteten. Kravet om trygg og økologisk mat vil også komme sterkt til denne industrien. Antydningen om en form for todeling, med ett regime for varer til industrien og ett for mer spesialiserte varer direkte til forbruker eller mindre volumer, må videreutvikles uten at miljøkrav og dyrehelsekrav senkes. SV er åpen for å vurdere en halvering av matmomsen, og er litt forundret over at de partiene som nå avviser avgiftssenkningen, og påstår at den verken kommer produsent eller forbruker til gode, i andre sammenhenger er hellig overbevist om at senket avgift på alkohol, tobakk og bensin nettopp kommer forbrukerne til gode. Det burde kanskje føre til at noen finsikter pekefingeren og stridsøksa litt mer mot dem som kan mistenkes for å putte en slik avgiftslettelse urettmessig i egen lomme. Både staten, næringsmiddelindustrien, Rimi-Hagen og bonden har fortjeneste. Kanskje vi skal se på hvem som har blitt rikest på denne handelen. Og verken staten eller Rimi-Hagen er så vidt jeg kan se, på konkursens rand. Skattefradraget er SV imot. Det er ingen farbar veg at de næringer som legger press på Stortinget for å slippe skatter og miljøavgifter, skal vinne fram. Det vil bli store urettferdigheter av det, og det vil også svekke det generelle skattegrunnlaget på en måte som vi tror er lite tjenlig. SV ønsker en videre satsing på kombinasjonsbruk. Det gir flest arbeidsplasser, det sikrer distriktsjordbruket best, det gir det beste grunnlaget for å redusere miljøskader, og det gir en bedre dyrevelferd. Framtida for distriktene ligger i å ha mangfoldige bygder, med mange arbeidsmuligheter. Kombinasjon av yrker, både for det enkelte bruk og lokalsamfunn, gir bygdene flere bein å stå på og gjør distriktene mindre sårbare. 30 år alene på traktoren er neppe ei framtid som mange ungdommer kan tenke seg. Landbruksyrket som heltidsbonde kan bli for ensomt. SV støtter opprettelsen av et verdiskapingsfond. Det bygger også på tanken om mangfold og det å ha mange forskjellige bein å stå på. En omlegging til heltidsbruk vil være svært strukturrasjonaliserende. Mange bruk vil legges ned, og det er muligens hensikten. Men da har en altså tapt det en i merknadene sier er viktig, nemlig å opprettholde et landbruk over hele landet og levende bygder. SV er også positiv til samdriftsformer, og støtter de forbehold som komiteen har gått inn for. Til slutt litt om genmat, som har vært lite framme i debatten. Forbrukerne har ikke bedt om å bli servert genmat. Den er verken sunnere eller tryggere enn den maten vi allerede har, og de nye produktene innebærer foreløpig ingen kvalitetsforbedring eller andre fordeler for forbrukerne. Det er også lite som tyder på at genteknologien er i stand til å løse verdens matvareproblemer. Årsakene til sult er fortsatt den urettferdige fordelingen. Genteknologien har faktisk ikke blitt til for å løse sultproblemene. Den kan kanskje i verste fall forsterke problemene. Så litt om dyrevelferd. Det er viktig, fordi det er etisk riktig og fordi forbrukerne vil kreve det. Det gjelder avl, produksjon, transport og slakting. Det er mer et spørsmål om politikk enn om enkeltmenneskets moral. Norge må ligge foran når det gjelder dette. Også på dette området sakker vi nå dessverre akterut.