Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-25:
Den siste tiden har vi hatt en veldig interessant debatt rundt familieliv og familienes situasjon. Sissel Gran skrev Aftenposten-spalten med tittel «Ung, sliten og lurt» i januar i år. Siden dette har samtalen om hjemmestress og tidsklemme gått i alle medier. Det har vært samtaler når folk har møttes, og helt sikkert samtaler i en del norske hjem. Debatten har dreiet seg om samfunnsutviklingen og hvordan den har påvirket familien. Mange føler at det er vanskelig å kombinere familieliv, yrkesliv og andre interesser. Den såkalte tidsklemma og beskrivelsen av den er det veldig mange som har kjent seg igjen i. Vi har hørt mange synspunkter, men en sak har alle vært enige om: Problemet er mangel på tid. Seigdamer og seigmenn har kommet med sine hverdagsproblemer. Vi som politikere må ta dette på alvor, heve blikket litt og se hva som er våre rammebetingelser til denne gruppen. Det er også viktig at dette ikke blir et tilbakeslag for likestillingen. Dette handler om kvinner og menns muligheter til å organisere egne liv. Familiepolitikken er grunnleggende for Kristelig Folkeparti. Jeg mener at familiepolitikken bør debatteres rett og slett fordi det er et tema som angår oss alle. Det handler om hvordan vi har det som mennesker i hverdagen, og hvordan samfunnet kan legge forholdene til rette. Mange kjemper med klokka. Foreldre trekker ungene ut av senga om morgenen for å levere dem i barnehage, man småløper videre for å rekke jobbmøter og stresser hjem for å kjøre unger på speideren og fotballtrening. God tid handler ikke bare om nok tid, men å kjenne at vi mestrer tilværelsen, og at samfunnet rundt oss er lagt til rette slik at vi klarer å henge med. Tiden strekker ikke til for mange. Debatten som har gått i det siste om tidsklemma, har allerede gitt noen interessante svar, men også en del utfordringer. Mange sliter med å kombinere det å være mor og far med deltakelse i arbeidslivet. Dagens arbeidsmarked kan være krevende. Kristelig Folkeparti ønsker arbeidsgivere som gir arbeidstakerne sine fleksibilitet, et arbeidsliv som gjør det mulig å kombinere arbeidsliv og familieliv. Det etterlyses økt fleksibilitet i arbeidslivet. Det må gjøres på en slik måte at det gjør hverdagen for barnefamilier lettere. Økt fleksibilitet kan også gi økt press i forhold til prestasjon og arbeidsoppgaver. Hjemmekontor kan gjøre skillet mellom jobb og fritid flytende. Krav om tilgjengelighet, også utenom ordinær arbeidstid, påvirker familielivet og kan gjøre foreldrenes tilstedeværelse i familien liten, selv om man rent fysisk er hjemme og sammen med barna. Man trenger fortsatt, i 2004, endrede holdninger i arbeidslivet. Det er behov for økt aksept for at arbeidstakere i faser av livet da de har små barn, f.eks. arbeider mindre overtid enn andre ansatte. I alle aldersgrupper arbeider menn mer overtid enn kvinner, og verst er forskjellen blant småbarnsforeldre. Arbeidstakerorganisasjonene og de tillitsvalgte har et ansvar for at det skapes aksept og forståelse både i ledelsen og blant kolleger for en livsfaseorientert personalpolitikk. Det er også viktig at de som ikke ønsker å være med på denne spiralen, skal kunne ta andre valg, som f.eks. å ta i bruk kontantstøtten. Det er fremdeles slik at det er småbarnsforeldre som jobber mest overtid. Kanskje møter mange menn holdninger på arbeidsplassen som hindrer dem i å ta mer ansvar hjemme. De kan ta sin del av pappapermisjonen og f.eks. være hjemme med sykt barn. Her må det settes krav til arbeidsgivere til hvilke signaler de gir sine ansatte. Settes fedre i et skjult press fra arbeidsgiver om å velge mellom karriere, ambisjoner og likestilling, da er det mange menn som gir opp hele likestillingen. På dette området ville det være fruktbart med et samarbeid mellom politikere, arbeidsgivere og arbeidslivsorganisasjoner for å få til en holdningsendring i arbeidslivet og politiske løsninger som bidrar til at fedre stiller mer opp hjemme når barna trenger dem som mest. Jeg vil her gi statsråden en konkret utfordring: Kan statsråden tenke seg å ta initiativ til en dialog med arbeidslivet og invitere til en type rundebordskonferanse mellom arbeidsliv og småbarnsforeldre? Tidsklemmedebatten handler både om likestilling og om familiepolitikk. Likestilling forutsetter at kvinner og menn har like rettigheter og muligheter til å delta i og påvirke samfunnsutviklingen. Valgene omsorg og arbeid må ses i sammenheng med lønn, arbeidstid, konkurransementalitet og holdninger i arbeidslivet. Det må derfor legges til rette for at begge kjønn i praksis har anledning til å delta. I tillegg til kravene som stilles i arbeidslivet, vet vi at mange har forpliktelser hjemme. Denne situasjonen utfordrer oss og krever andre tiltak enn bare økonomiske overføringer, trygdeordninger og barnehager. Det dreier seg om verdier og betingelser for samliv. Relasjonene mellom mennesker, nærhet og fellesskap, må få større oppmerksomhet. Et interessant trekk ved denne debatten er at den går på tvers av ideologiske skillelinjer. De gamle skyttergravene er forlatt. Vi har fått til dialog der det før var skarpe fronter. Dette gir en ny åpenhet og nye muligheter for gode politiske løsninger. Men det er viktig å huske at tidsklemmedebatten også handler om foreldrenes egne prioriteringer. Vi skal ikke frita foreldrene for ansvaret for egne verdivalg. I Aftenposten den 12. mars skriver kommentator Arnhild Skre: ««Tidsklemma» handler ikke først og fremst om tid. Vi klemmes mer av forbruk, forventninger og forestillinger om skam og ære.» Det handler om de krav man bevisst og ubevisst stiller til seg selv og andre. Vi snakker om verdivalg for den enkelte. Kanskje er ønsket om flere materielle goder, flotte ferier og imponerende karrierestiger for stort og for dominerende hos enkelte voksne. Forventningen i samfunnet om å være vellykket er stort, så vi utsettes alle for et stort press. Men nettopp derfor er det viktig at den enkelte av oss spør seg selv: Hva vil jeg med mitt liv? Hva er viktig for meg? Om vi er ærlige, vil de fleste av oss svare: Det som er viktig for meg, er samvær og kontakt med mine nærmeste. Et slikt svar medfører konsekvenser i praktisk liv. Tidsklemmeutfordringen er en utfordring for samfunnet. Vi må tilrettelegge slik at det blir lettere for familiene å få hverdagen til å gå i hop. Men stress, liten tid til hverandre og forventningspress må i siste instans håndteres i den enkelte familie. Når det så er sagt: Dette handler allikevel ikke bare om løsninger på individplan. En moderne familiepolitikk skal legge til rette for valgfrihet og mulighet for fleksibilitet i omsorgsløsninger og arbeidsliv. Jeg tror tidsklemma for mange er en stor trussel mot familielivet. Jeg vil minne om at en god familiepolitikk også er et virkemiddel mot en samfunnsutvikling preget av overdreven individualisering og selvopptatthet. En politikk for å styrke familien vil gjøre storsamfunnet bedre å leve i og virke forebyggende i forhold til sosiale problemer og utstøting. Så tilbake til utgangspunktet, debatten i Aftenposten om tidsklemma. Gjennom den har vi fått mange interessante, verdifulle innspill som vi må ta med oss i vårt videre arbeid. Et gjennomgående trekk er at tid viser seg å være den klart største utfordringen for de fleste barnefamilier, det er ikke bare snakk om økonomi. Tid med barna og tid sammen som familie er viktig for folk, særlig er det behov for mer tid sammen for far og barn. Når kontantstøtten og barnehagereformen er sikret, mener jeg at det neste store satsingsfeltet i familiepolitikken er en bedret og forlenget pappapermisjon. Forskning viser viktigheten av at nære bånd knyttes til pappa tidlig i livet. Dette er også svært positivt for parforholdet. Man får en større forståelse for hverandres hverdag og hverandres virkelighet. Et av de nye tiltakene som jeg har lansert i dag, og som jeg mener vi bør sette i gang, er å gi mer rettferdighet til vordende mødre. I dag må mange kvinner vente med å få sitt andre eller tredje barn til de har opparbeidet fulle rettigheter på nytt til lønn ved permisjon. Kristelig Folkeparti ønsker at det skal innføres en søskenbonus, slik at man ikke skal tape rettigheter fordi man får flere barn i løpet av få år. Dette vil være en ordning tilsvarende det man har i Sverige. Mange har drømmen om det gode samliv. Det gjør inntrykk på meg når tre av fire tenåringer sier at de ønsker å gifte seg når de ser 15 år fram i tid, og at åtte av ti mener at et livslangt ekteskap er best. Samtidig vet vi at denne drømmen knuses for veldig mange. Jeg tror at vi som samfunn må legge til rette for å organisere familieliv på en slik måte at også dette fungerer. I debatten er det mange som sier at de sliter med å kombinere det å være mor og far med deltakelse i arbeidslivet. Her tror jeg noe av essensen i denne debatten er. Min utfordring er, både til Stortinget og til statsråden: Hvordan kan vi klare å skape et samfunn som tar livsfaseklemma på alvor?