André Oktay Dahl (Høyre), 2002-03-21:
Dokument nr. 3:3 fra Riksrevisjonen viser at på få år har foruroligende mange blitt uføretrygdet uten å ha prøvd yrkesrettet attføring først, herunder også mange ungdommer. Formålet med undersøkelsen har vært å vurdere effektiviteten i Trygdeetatens og Aetats arbeid med yrkesrettet attføring før uførepensjon tilstås, samarbeidet mellom etatene i denne forbindelse og etatenes arbeid med reaktivisering av uførepensjonister. Ulike tiltak for å redusere antallet uføre generelt har blitt iverksatt både fra departementenes og etatenes side etter at denne rapporten ble fremlagt, og det kan synes som om tilgangsraten har sunket noe den senere tid. Fortsatt er vi imidlertid i den paradoksale og ikke minst triste situasjon at man på den ene siden skriker etter arbeidskraft, mens det på den annen side finnes – potensielt – over én million mennesker, herunder mange unge, som enten burde kunne føres tilbake til arbeidslivet eller som kanskje kunne arbeide mer. Mange mennesker ønsker oppriktig å komme seg tilbake til arbeidslivet, men stanger hodet i veggen og mister motivasjonen på veien. Rapporten er til dels noe foreldet og måler av hensyn til behovet for avgrensing naturlig nok kun en mindre del av et større sakskompleks. Komiteen anser det som viktig at perspektivet utvides med bakgrunn i rapporten og har derfor i sine merknader understreket behovet for å se på om et felles regelverk for Trygdeetaten, Aetat og sosialtjenesten i kommunene kan avhjelpe de strukturbarrierene som eksisterer i dag, og behovet for en nøye vurdering av en eventuell fullstendig forvaltningsmessig sammenslåing av etatene. Komiteen anmoder i tilknytning til dette Regjeringen om å følge opp de signaler som ble gitt av professor Bjørn Hvinden i åpen høring med komiteen, om at det etableres et felles rapporteringssystem for etatene. For det er et problem i dag at det er de samme menneskene som nærmest går kanossagang mellom både ulike budsjetter og etater, at man ikke har klar oversikt over hvor disse til enhver tid befinner seg, og ikke minst at man ikke greier å fange opp eventuelle suksesshistorier i tilstrekkelig grad. Aetat har i åpen høring, og ikke minst i media, blitt å regne som den store, stygge ulven når det gjelder å demotivere folk som søker hjelp. Jeg synes det er viktig at vi som politikere er litt varsomme med å skyte fra hoften mot en aetat som er preget av stor turnover, et svekket fagmiljø, en vanskelig rekrutteringssituasjon – og hvor mye tid går med til å drive internopplæring av nyansatte på bekostning av utadrettet arbeid overfor bedrifter og enkeltmennesker. Jeg er glad for at Regjeringen har gitt klare signaler om at man ønsker å styrke Aetat; det tror jeg ikke er et sekund for tidlig. For egen del har jeg på vegne av Høyre og vår fraksjon i komiteen under arbeidet med dette dokumentet foretatt en liten rundreise til en del lokale trygdekontorer og Aetat-kontorer. Partydop-generasjonen har gjort sitt inntog og stiller med komplekse psykiske problemer som etatene pr. i dag ikke har kompetanse til å håndtere. Funksjonshemmedes organisasjoner har fortalt til dels sjokkerende historier om hvordan enkelte av deres medlemmer uten videre vurdering nærmest som en refleks blir sett på som håpløse tilfeller. For egen del har jeg i flere år arbeidet med psykisk utviklingshemmede og sett hva de er i stand til å mestre bare det legges til rette for det, og det er litt trist å se at de som presumptivt skal hjelpe folk som av ulike grunner har problemer med å komme inn på arbeidsmarkedet, stenger disse ute og skaper ofre for det man kan kalle for «normalitetens galskap». Komiteen har fått klare tilbakemeldinger på at en del Aetat-kontorer lokalt undertiden fokuserer for mye på den enkeltes fysiske og psykiske begrensninger fremfor funksjonsevne, og at kontorene også preges av mangel på kompetanse i forhold til de nye, unge brukerne. I de tilfeller hvor Aetat, trygdeetat og bedrifter har fokusert på funksjonsevne, har dette ofte fungert over all forventning, men det krever mye, i form av tidsbruk og ikke minst i form av ressursbruk. Som nevnt, tror jeg et felles regelverk kan være et bra bidrag. Funksjonshemmedes organisasjoner har påpekt at vurderingen av nødvendige og hensiktsmessige attføringstiltak ofte tar utgangspunkt i en vurdering av arbeidsmuligheter på hjemstedet til stønadsmottakere. Komiteen legger til grunn at arbeidskraften i dagens samfunn er mobil, og at en slik praksis er for snever etter gjeldende regelverk. I denne sammenheng vil jeg understreke hvor viktig det er at intensjonsavtalen mellom partene i arbeidslivet av i fjor følges opp av Regjeringen med klar fokusering også på den problemstillingen som berøres i Dokument nr. 3:3. Til nå har debatten i størst grad dreid seg om sykmeldte og om sykelønn. Et punkt som ikke er berørt direkte i komiteens merknader, men som det ble lagt stor vekt på den 7. mars i år under debatten om representanten Bastesens forslag Dokument nr. 8:3 om tiltak som kan bidra til at færre unge faller utenfor arbeidslivet gjennom tidlig uføretrygding, er behovet for å komme tidlig inn i skolen og en sterk rådgivningstjeneste. Jeg viser her bare til den tverrpolitiske enigheten som jeg syntes å skimte i den debatten, og uttalelsene som ble gitt av både undertegnede og andre under denne debatten.