Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-06-13:
Når det gjelder denne saken, følger Venstre flertallet på de punkter hvor det er skillelinjer i standpunkt i komiteen. Når det er sagt, vil jeg knytte noen merknader til saken ut fra det som er mitt viktigste politiske perspektiv og min erfaringsbakgrunn, nemlig Oslo. Det er ingen tvil om at vi i denne byen finner for mange ungdommer – de er selvfølgelig et mindretall av all den ungdom det gjelder, både blant norsk ungdom og innvandrerungdom – som ender opp i kriminelle gjenger, og som i praksis kan ledes tilbake til at hjemmet – far og mor – ikke klarer å være far og mor så langt de ønsker å være det, at skolen ikke klarer å være det slik de ønsker, at barnevernet ikke klarer å være et så godt barnevern som de bør være, og at politiet heller ikke klarer å være så godt det ønsker. Vi vet, slik komiteen har understreket, hva som er det positive og riktige svaret, det vet vi. Det er f.eks. slik at når lærere i en klasse ser, skal de ha overskudd nok til å melde fra, til å få samarbeid med foreldre, samarbeid med barnevern og politi. Vi vet at dette er idealmodellen, og jeg kan si, med den Oslo-bakgrunnen jeg har, at i veldig mange tilfeller virker nettopp dette. Lærere i Oslo-skolen gjør underverker i å forebygge barne- og ungdomskriminalitet i et godt samarbeid med barnevern og lokalt politi. Men så må vi også være ærlige nok til å se på de situasjonene hvor det faktisk går galt, og statistikk og tørre tall forteller at av kriminelle under 20 år i Oslo, 340 i tallet, har ca. 270, tror jeg, etnisk minoritetsbakgrunn. Og den statistikken kan man ikke bruke til å generalisere og si at slik er alle, men man kan heller ikke bruke den til å bagatellisere – alle disse tilfellene er alvorlige i seg selv. Hvis man går inn i disse situasjonene, tror jeg det er riktig å ha søkelys på noe av det komiteen har sett på. For det første omtaler komiteen taushetsplikten. Jeg følger komiteens flertall, men med ett viktig forbehold, at de beste eksemplene på å praktisere fornuftige unntak, med hjemmel i loven, fra taushetsplikten, og der det praktiseres godt, blir kringkastet slik at det blir kjent over det ganske land – for det er steder også i Oslo hvor dette praktiseres godt, og det er steder hvor taushetsplikten i mangel på profesjonalitet og kompetanse brukes for å beskytte yrkesutøvere i stedet for å beskytte dem det gjelder. Men klarer man å kringkaste de gode eksemplene, vil man i hvert fall komme et viktig skritt videre. Jeg er også enig med flertallet på det punkt hvor man snakker om tvangstiltak, at slik som dette foreligger, er det iallfall veldig viktig at lokalt barnevern og fylkesnemnder spiller på samme lag. Jeg kjenner fra min Oslo-bakgrunn at lokalt kan skole, barnevern og politi være enige, men så kommer man til fylkesnemnda, og da stopper det. Så dette er et viktig forhold å gå inn på. Og jeg er også enig med flertallet i at en må se på om de tvangshjemler man har, er gode nok, og om tilbudene er gode nok i tilfelle man må gå inn på et tidligere tidspunkt. Dette er det konstruktive svaret når det gjelder ethvert krav om å senke den kriminelle lavalder, som Venstre tar skarp avstand fra. Så er det nødvendig å ta fram det bakteppet som er en del av Oslo-bakteppet, at i mange av disse situasjonene hvor innvandrerungdom kommer ut på den kriminelle løpebane, kan vi fort si at de mangler forbilder. De mangler forbilder i hjemmet, for i mange av disse tilfellene er det en mor som er «språkløs», dvs. hun kan sitt hjemlands språk, men hun mestrer ikke norsk, og i noen av tilfellene er det en misforstått familieære at hun heller ikke skal lære norsk. Da må den utfordres, og da må man si at i Norge er det slik at vi vil at folk skal ha en redelig sjanse til å klare seg. Mange gjør her et utmerket arbeid, det drives et godt oppsøkende arbeid, og de beste tilbyr også barnepass, slik at mødrene har en sjanse til å delta. Men dette må man ha søkelyset på. Man må si til alle innvandrerledere, til alle religiøse ledere, at vi tar det for gitt at når det kommer kvinner utenfra og blir giftet inn i Norge etter de familiegjenforeningsregler vi har, er det en moralsk plikt, en selvfølgelighet, at man skal mestre språket for å kunne være en god mor. Man må ikke sette en mor i en slik situasjon at hun faktisk blir avhengig av barnet ikke bare som en tolk i barnevernssaker, noe som ofte skjer i en oppvekstfase, men at barnet også ellers språklig sett blir en tolk. Dette må det snakkes klart og direkte om. Det er også veldig viktig for alle innvandrermiljøer at man skaper rollebilder, og det er en utfordring for skolen at vi får inn flere allmennlærere med minoritetsbakgrunn. For i mange av de situasjoner hvor det skjærer seg, ville vi kanskje ha kommet bedre ut av det hvis det i tillegg til de mange praktfulle lærerne som var der, også hadde vært en allmennlærer med minoritetsbakgrunn som rollebilde. Det er disse rollebildene vi må styrke. Det er det samspillet komiteen beskriver under forkortelsen KRÅD og SLT, vi må styrke, men jeg prøver å legge denne Oslo-dimensjonen på det. Dette er alternativet til skrekkoppslagene om hvor galt det er, men vi må ikke bagatellisere når noe er galt.