Erna Solberg (Høyre), 2004-12-15:
Jeg har lyst til å understreke at jeg synes dette er en vanskelig sak, ikke vanskelig i forhold til hvilke konklusjoner Regjeringen samlet har trukket om situasjonen, men vanskelig fordi den synes å basere seg svært sterkt på opplysninger gitt av interessegrupper blant dem som har familie her og i flere andre land, og som ikke støttes av dem som har ansvaret for å overvåke og følge med på disse spørsmålene. For meg betyr det at det er relativt vanskelig å oppleve en debatt hvor motivene med hensyn til hva Høykommissæren har sagt, synes å være noe forskjellige. Jeg har lyst til å understreke at vi har vært i kontakt med Høykommissæren om bruken av uttrykket humanitær gest. Det Høykommissæren svarte departementet, var: «UNHCR has stated on several occasions that, if States are willing to reunite families outside of their refugee resettlement quotas, this would be a humane act, but that we oppose the use of such quotas for non-refugee populations.» Det er forståelsen av den humanitære gesten. Høykommissæren mener at folk bør kunne få komme på familiegjenforening i et bredere omfang enn det som norsk utlendingslov sier. Det er heller ikke slik at det er en spesiell situasjon i forbindelse med kontakt med familie for denne gruppen. Svært mange av dem som har fått opphold som flyktninger i Norge, har familiemedlemmer i like nær slekt som disse rundt omkring i verden, men fordi disse ikke lenger er i en flyktningsituasjon, har de fått avslag på å komme hit. Derfor har vi sagt at det er veldig viktig at vi har en særlig begrunnelse for denne gruppen, hvis ikke er dette en massiv utvidelse av prinsippene for hva vi skal gjøre, og hvem vi skal hente. Men så til spørsmålet: Er vi i en spesiell situasjon i forhold til båtflyktningene? Det er riktig at vi hadde forpliktelser overfor båtflyktningene fordi vi valgte å gå inn for det i 1979. Men det har skjedd noe siden 1979 og frem til i dag. På sluttet av 1980-tallet tok UNHCR et initiativ overfor alle land som gjenbosatte, om en helhetlig plan for de båtflyktningene som var i Sørøst-Asia. Bakgrunnen var at UNHCR så med stor bekymring på en massiv fattigdomsutstrømming fra Vietnam, hvor folk altså satte liv og helse på spill nettopp fordi det var en stor grad av gjenbosetting fra Vietnam til andre land. Vi, sammen med nabolandene, bl.a. Filippinene og Vietnam, sluttet oss til disse prinsippene på en stor konferanse i juni 1989. Det innebar altså at det var Høykommissæren som skulle foreta en vurdering av den enkelte for å avgjøre om man burde gjenbosettes i vesten, hvem som skulle integreres i nabolandene, og hvem som skulle vende tilbake til Vietnam i trygghet. Samtidig sørget Høykommissæren for at den åpne invitasjonen til gjenbosetting faktisk ble lukket i de fleste land, for ikke å tiltrekke seg flere som flyktet fra fattigdomssituasjonen i Vietnam. Det er helt riktig at situasjonen er vanskelig i Vietnam. Det er helt riktig at fattigdommen er stor på Filippinene. Denne planen opphørte altså den 30. juni 1996. Den hadde virket i sju år. 74 000 mennesker ble ansett som flyktninger og ble gjenbosatt i vestlige land. 88 000 ble ikke bedømt som flyktninger. Høykommissæren har altså jobbet for å returnere disse til Vietnam og for å finne frem til lokale løsninger. Det er viktig å understreke dette, for det høres ut som det ikke har skjedd noe siden 1979 og frem til i dag. Det har vært en avslutning på båtflyktningspørsmålet. Så er det altså 2 000 personer som sitter igjen på Filippinene. Noen av disse har slekt i Norge. Men jeg skjønner godt det store engasjementet som grupper rundt dem har hatt for å få gjenbosetting. Jeg har lyst til å understreke at mange av de opplysningene som gis i den sammenhengen, ikke synes å være riktige. Høykommissæren – det er altså ikke meg, dette er ikke en del av det som SV pleier å kalle en innvandringsfiendtlig vurdering – som jeg vanligvis får beskjed om at vi skal høre mye på, har altså klart sagt når det gjelder disse vietnameserne: «Many are already de facto integrated locally.» Canadierne sier i sin landgjennomgang: «They are more prosperous than the average philippines in the same area». Det blir litt rart for meg at det bildet som er gitt av situasjonen og vanskelighetene, skal bli stående uimotsagt, når det ikke bekreftes av dem som følger opp, og som følger med på hvordan situasjonen faktisk er. Det har altså vært et forsøk på en naturalisering. Det har vært betydelig aktivitet fra støttegruppen knyttet til dem som ikke har fått naturaliseringen før gjenbosettingsprosessene til Norge, USA, Australia og New Zealand er ferdig – for de vil helst hit. Det er greit, men det er altså ikke en unik sak. Så kan vi være humanitære, men da er vi nå humanitære på bekostning av mennesker som sitter i leire og som trenger beskyttelse, og som har store problemer.