Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-25:
Norge er i dag i krig i Europa for første gang siden 1945. Så alvorlig er situasjonen, og ikke noen omskrivinger kan dekke over dette faktum. Jeg tror også det er farlig at vi bruker andre ord og later som det ikke er realiteten. Ingen kan utelukke at også norske soldater eller norske flygere kan bli drept i kamphandlinger i den krigen som nå pågår i og rundt Kosovo. Også vårt system må være beredt til å kunne ta en slik situasjon på en verdig og skikkelig måte. Når Norge er i krig – selv om det er et stykke fra våre grenser – har vi plikt til å spørre oss: Kunne dette ha vært unngått? Fantes det noe alternativ? Ja, det fantes et alternativ på det tidspunktet da kosovoalbanerne drev sin ikkevoldelige kamp. Da ble de sviktet av verdenssamfunnet. Det var ingen interesse for det de holdt på med, det var små notiser i avisene, og det foranlediget knapt nok debatter i vårt storting. Men da kosovoalbanerne etter ni år ble utålmodige og gjorde det som ethvert annet folk ville gjort i en tilsvarende situasjon, nemlig å gå over fra ikkevold til vold fordi ikkevolden ikke gav noen resultater, fra da av gikk man inn i en situasjon hvor det ikke er lett å se at verdenssamfunnet kunne reagere annerledes. Og fra det øyeblikk hvor Milosevic svarte på dette med den mest brutale form for undertrykkelse på Balkan, kan ikke jeg se at noe kunne vært gjort vesentlig annerledes fra NATOs eller Norges side. For det vi må holde fast ved, er at det finnes bare én eneste begrunnelse for det et nær enstemmig storting gir sin tilslutning til, og det er at alternativet er verre. Vi aksepterer bare NATO-bombing og NATO-krigføring på Balkan fordi alternativet til dette er enda verre. Da NATO framsatte sine trusler i fjor høst, var allerede 300 000 mennesker på flukt i Kosovo, og vinterkulda stod for døra. De var på flukt foran et regime som har vist i Srebrenica at det ikke er det minste redd for å begå den mest groteske form for folkemord vi har sett i Europa etter annen verdenskrig. Man gikk inn i en situasjon hvor det nesten helt sikkert ville blitt geriljakrigføring i hjertet av Europa. Og enkelte tror at geriljakrigføring så å si er mindre blodig og mindre farlig, med mindre lidelse for sivilbefolkningen enn det som nå pågår. Sannheten er etter all sannsynlighet den stikk motsatte: Det ville vært en enda mye verre situasjon. Dette er den eneste legitime og den viktige og den avgjørende begrunnelsen for at det er akseptabelt det vi nå er med på, nemlig at alternativet ville vært mange, mange flere drepte og en mye mer langvarig konflikt. Så har man altså med et regime å gjøre hvor man aldri kan stole på at det dets leder sier, er sant, hvor man lyver internasjonale politikere rett opp i ansiktet og ser dem rett inn i øynene mens man gjør det, hvor regimets ledere har sanksjonert folkemord, hvor regimets ledere er motoren og drivkraften bak kriger på Balkan hvor 200 000 er drept, og hvor man altså midt under massemordet i Srebrenica løy alle i det internasjonale samfunnet rett opp i ansiktet. Hva kan man oppnå i denne situasjonen? Det er to mulige mål for det NATO nå gjør. Det ene er å tvinge Milosevic tilbake til forhandlingsbordet for å akseptere den fredsavtalen som kosovoalbanerne allerede har inngått, og som det er all mulig grunn til at Serbia også burde kunne skrive under på. Det er altså en avtale hvor Kosovo ikke får det selvstyret som jeg tror 99 pst. av alle kosovoalbanere faktisk ønsker. De får selvstyre innenfor en jugoslavisk føderasjon og ikke en totalt selvstendig stat. Det er det ene: å tvinge Milosevic tilbake til forhandlingsbordet. Da må man også drive krigføringen på en slik måte at det skjer. Og det andre er at det i seg selv er et legitimt mål å svekke den serbiske krigsmaskinen så mye at den ikke kan begå flere og større overgrep mot den kosovoalbanske sivilbefolkningen. Men det er selvsagt et mål som det er vanskelig å nå fra lufta. Jeg tror et helt avgjørende moment som NATO og vi må ha for øye, er tidsaspektet. Det er bedre å gå inn i denne krigen med så stor kraft i en kortere periode at man oppnår de mål man har satt seg, enn å la dette trekke ut over veldig, veldig lang tid, med uoverskuelige følger. Vi må alle innse at vi ikke har svar på alle spørsmål konflikten stiller. Konflikten i Kosovo og på Balkan er jo også illustrerende for nesten alle de prinsipielle spørsmål som Stortinget er bedt om å ta stilling til i dag. Den illustrerer spørsmålet om FN-mandat. Og der vil jeg advare mot dem som utvanner dette ved å si at det ikke er et vesentlig spørsmål. FN-mandat må være regelen for norsk opptreden i internasjonale konflikter. Alt annet må være unntaket, og alt annet må kreve en helt spesiell begrunnelse i den gitte situasjonen. Og jeg mener at de serbiske folkemordene på Balkan og den dramatiske humanitære situasjonen er det som gir en begrunnelse for det NATO nå gjør. Men vi svekker vår egen begrunnelse ved at vi også når det gjelder Irak, tar inn en rekke andre begrunnelser som nesten ikke har noen internasjonal legitimitet og tilslutning. Så illustrerer konflikten på Balkan NATOs framtidige oppgave. NATO har vært en organisasjon som hevdet seg å forsvare et territorium. Alle forstår, tror jeg, at det i dag ikke er det vesentligste formålet med NATO. Det eksisterer ingen militær trussel mot NATOs territorium. Og typisk nok var dette historiske perspektivet, som har vært NATOs begrunnelse, nærmest ikke til stede i statsministerenes redegjørelse, det var nevnt i bisetninger, mens de nye oppgavene, det å kunne drive militær konfliktløsning, var det totalt dominerende i redegjørelsen. Det illustrerer hvor langt vi i alle realiteter er kommet vekk fra utgangspunktet og over på noe nytt. Jeg tror det er viktig at vi nå eksplisitt erkjenner dette nye, og at vi også starter diskusjonen gjennom den kommisjonen Regjeringen nå oppnevner, om hva det betyr for vårt vernepliktforsvar, for hva slags utstyr og materiell, hva slags øvelsesmønster, og hva slags kompetanse Forsvaret skal ha. Når oppgavene er nye og andre, må det også få konsekvenser for hvordan vi bruker pengene våre. Men her er det jo en ekstrem treghet, hvor vi i svært mye av det vi gjør, henger fast i fortidas mønster. Så illustrerer konflikten på Balkan det amerikanerne har brakt inn i debatten, nemlig at NATO skal være en organisasjon som forsvarer interesser mer enn territorium. Det er jo riktig med det NATO nå gjør. NATO forsvarer på Balkan vesentlige interesser – rettsstaten, menneskerettighetene og evnen til å hindre folkemord. Men det er veldig viktig at vi ikke blander det sammen med det at NATO kan være en organisasjon som forsvarer interesser, i betydningen enhver militærstrategisk eller økonomisk interesse, NATO-land måtte ha ethvert sted på kloden. Konflikten illustrerer også at NATOs kjerneoppgave må være i Europa. Jeg er glad for at det virker som om alle partier tar avstand fra at NATO så å si skal være en global organisasjon, som skal kunne operere i Afrika, Asia og Latin-Amerika. NATO må være den militære del av det europeiske sikkerhetssystemet, hvor OSSE er den sivile del. Da er vi over på det som kanskje er det aller viktigste nå, å sørge for at den konflikt vi nå ser, ikke fører til et varig svekket forhold mellom NATO og Russland. Uten et nært partnerskap mellom Vest-Europa og Russland blir det ingen varig løsning på Europas sikkerhetsproblemer. Hvis russerne forsyner Serbia og amerikanerne og Vesten forsyner Serbias motstandere med våpen, er konflikter i Bosnia og Kosovo – og ethvert annet sted i Europa – noe som vil pågå nærmest i uoverskuelig framtid. Russland må med i det internasjonale sikkerhetssystemet. NATOs utvidelse mot øst må ha som mål at Russland enten skal være en vanlig del av NATO eller inngå et så fast partnerskap med NATO at alle konflikter opphører i et nytt sikkerhetssystem. Da ser vi for oss en framtidig alleuropeisk sikkerhetsstruktur, hvor OSSE så å si er den sivile delen, og NATO er den militære delen. Uten at dette håndteres fra dag til dag, med hovedvekt på Russland, er vi inne på farlige veier. Da er vi også ved det jeg skal avslutte med, nemlig spørsmålet om førstebruk av atomvåpen. Til og med det spørsmålet illustreres et stykke på vei av situasjonen på Balkan. For det virkelige marerittet – som ikke er noen usannsynlig mulighet på 2000-tallet – er jo at land som Serbia og Irak besitter atomvåpen. Fra å være et monopol hos store, ofte ekspansive aggressive land – men dog land med en viss kontroll – kan atomvåpen på 2000-tallet bli noe sågar terrorgrupper og enkeltorganisasjoner har, og i alle fall mellomstore terroristiske land som f.eks. Serbia og Irak. Nettopp fordi ikke-spredning av atomvåpen til de grader er en kjerneoppgave – det er jo en forutsetning for å kunne løse denne typen kriser i framtida – må vi arbeide mot førstebruk av atomvåpen fra NATOs side, for hvis ikke NATO tar avstand fra førstebruk, kan man heller aldri få til noen troverdige ikke-spredningsavtaler når det gjelder atomvåpen.