Inge Lønning (Høyre), 2008-02-26:
La meg begynne der forrige taler sluttet. Jeg støtter forslaget om at redegjørelsen oversendes helse- og omsorgskomiteen, slik at vi kan gå grundigere inn i materien. De som har fulgt med i debatt om norsk helsepolitikk gjennom noen tiår, vil uten videre dra kjensel på det mønstret man kan ane bak statsrådens redegjørelse. De til enhver tid sittende regjeringspartier sier alltid at ingen tidligere regjering har brukt på så mye penger på helsevesenet. Det er bestandig riktig. Den til enhver tid sittende opposisjon sier: Aldri har det vært verre enn nå. Det er som regel også riktig. Det ville være en kortslutning å trekke den konklusjon at jo mer penger vi bruker, desto verre blir det. Man kan helt sikkert trekke den slutning - som også representanten Bøhler var inne på - at grunnproblemet i norske helsevesen ikke er måling av hvor mange sykepleiere eller hvor mange legeårsverk vi har i forhold til befolkningens størrelse, men grunnproblemet er at vi mangler reell kunnskap om hva pengene går til. Vi mangler reell kunnskap om resultatene, både kvantitativt og kvalitativt. Derfor er også det frie sykehusvalget hittil langt på vei en papirtiger, simpelthen fordi vi mangler kunnskap om kvalitet og om resultater av de pengene vi bruker. Representanten Bøhler har helt innlysende rett i at det er styringsproblemet som er det grunnleggende problem som forfølger oss, og at det trengs styringsgrep. Nettopp på dette punktet må jeg si at statsrådens redegjørelse var en skuffelse. Det var ikke noe klart budskap om hvilke styringsgrep statsråden akter å ta. Vi har i løpet av kort tid sett at et fagråd på et sentralt område som fødselsomsorg har nedlagt sine verv fordi de er oppgitt over manglende styring fra statsrådens side. Vi har sett at en tidligere statsråd har nedlagt sitt verv som styremedlem i et helseforetak av samme grunn - fordi han opplever at ansvarsforholdene er grunnleggende uklare. Det som var ideen til Tore Tønne da han lanserte sykehusreformen i sin tid, var nettopp at man skulle rydde opp i ansvarslinjene, at det skulle bli helt klare forhold mellom det ansvaret som styrene i helseforetakene har, det ansvaret som ligger på regionalt nivå, og det ansvaret som ligger på nasjonalt nivå, hos statsråd og storting. Den klarheten er ikke til stede i dag. Vi er lenger borte fra den klarheten enn det vi var ved den skissen Tore Tønne presenterte, bl.a. av den grunn at den sittende regjering innførte en reform av sammensetningen av styrene som i seg selv pulveriserer ansvarsforholdet og gjør ansvarsdelingen mellom styrene i helseforetakene og den politiske styringen uklar. Det er riktig som representanten Bøhler sa, at vi er i verdenstoppen når det gjelder utgifter og kategorier av fagfolk i forhold til befolkningens størrelse. Men vi har et grunnleggende problem: Vi får ikke tilnærmelsesvis de resultatene ut av ressursbruken som vi kunne og burde få. Å fortsette med å pøse penger inn i et system som fungerer dårlig, er ikke noen løsning. Samtidig viser statsrådens gjennomgang i dag at de forutsetningene hun selv presenterte for komite og storting i desember da vi vedtok budsjettet, er usikre, og at regnskapsresultatene for 2007 er egnet til å svekke betydelig bildet for deler av spesialisthelsetjenesten. Etter Høyres oppfatning er sykehusreformen inne i en meget kritisk fase. Dens helsetilstand skranter alvorlig. Det er kanskje til og med riktig å bruke et bilde som «respirator» på pasienten. Derfor har vi utålmodighet med statsrådens evne til å komme til Stortinget med de nødvendige styringsgrep. Vi har gjennomført en fastlegereform som vi ennå ikke har hentet resultatene ut av. Vi har gjennomført en sykehusreform som vi heller ikke har maktet å hente resultatene ut av. Og det er og blir hovedpoenget, slik det var med Tore Tønnes sykehusreform: Det politiske ansvar ligger ett eneste sted, nemlig hos statsråden.