Per-Kristian Foss (Høyre), 2013-03-18:
Denne saken er litt spesiell i den forstand at det er reist en sak i komiteen og deretter gjennomført en høring, under sterk dissens i komiteen. Representantene for regjeringspartiene har levert en innstilling som også inneholder polemikk mot komitéflertallet for å reise sak og for å arrangere høring. Jeg skal la den polemikken ligge i denne sammenhengen, men bare si at en samlet opposisjon sier at når statsråden i avisen, nærmere bestemt Dagens Næringsliv den 16. januar 2013, sier at komiteens hensikt er «å lage mest mulig støy», er dette en misforståelse, i tillegg er det også en undervurdering av Stortingets kontrolloppgave. Jeg har lyst til å si det på vegne av det som er et komitéflertall, men som i Stortinget er opposisjonspartiene. Jeg har også lyst til å si innledningsvis at dette er ikke en høring om såkalte partiutnevnelser, slik som det ble fremstilt i en del media. Jeg har ikke til hensikt å granske partibakgrunnen ved den enkelte utnevnelse, og det er ikke det saken her dreier seg om. Det er heller ikke det vi har kritisert. Det dreier seg om profesjonaliteten til Næringsdepartementet i måten det håndterer utnevnelser på, i særlig grad i selskaper der staten ikke er eneeier, men er medeier sammen med flere, og hvor selskapene er børsnoterte. Det dreier seg heller ikke om statlig eierskap. Det har vært sagt mange ganger i debatten at dette er et forsøk på å undergrave det statlige eierskap osv. Nei, det er det ikke. Den debatten tar vi helt andre steder. Mitt parti har en rekke ganger fremmet forslag om f.eks. helsalg av Entra Eiendom, helsalg av Flytoget, helsalg av Mesta og utsalg av SAS på et passende tidspunkt – men da kan man vel mer diskutere om det finnes kjøpere enn hvor aktuelt det er å privatisere det. Dette er standpunkter jeg står for, og som deles av noen partier – ikke alle – i opposisjonen, men det er ikke det denne saken dreier seg om. Det er et sidespor. Det saken dreier seg om, er betydningen av profesjonelt og korrekt gjennomført statlig eierskap. Vi tar utgangspunkt i tre konkrete selskaper: Telenor, Kongsberg Gruppen og Entra. Dette innebærer ikke å kritisere all forvaltning. Det har blitt trukket frem en del andre selskaper hvor styreleder har blitt innkalt på Arbeiderpartiets initiativ, f.eks. en styreleder i Mesta, som sier at han har ingenting å kritisere eierskapet for, og det er greit. Det er jeg fornøyd med. Det skulle også bare mangle. Stortingets kontrolloppgave er faktisk å kontrollere der det ikke fungerer. Vi har her påpekt en del feil som resulterer i et forslag. Det skal jeg komme tilbake til. Så med andre ord: Jeg vil i den etterfølgende debatt ikke ha det på meg at vi kritiserer alle statens måter å forvalte eierskap på, men vi trekker frem en del konkrete eksempler. Man kan gjerne kalle det en stikkprøvekontroll. Det er noe enhver statsråd må finne seg i uten å bli fornærmet av den grunn, eller uten at regjeringspartiene tar altfor sterke ord i bruk. Staten forvalter i dag midler gjennom sitt eierskap på over 600 mrd. kr, med tusenvis av arbeidsplasser. Meningen er å ha et så profesjonelt eierskap at dette ikke reduserer verdien av selskapet, heller ikke verdien av statens eierskap i selskapene. Det er en risiko for at det kan oppstå slik verdiforringelse som følge av statlig usikkerhet – statlig eierskap. Det kan være uklarhet om statens rolle, det kan være svekket vern av minoritetsaksjonærene, det kan være ansettelser eller utpekelser som ikke er merittbaserte helt igjennom. Det kan være manglende statlig endringsvilje, og det kan svekke et selskap som er i en tøff prosess og i et tøft marked. Børsnoterte selskaper kan – jeg understreker kan – ha lavere verdi dersom staten er inne på eiersiden. Dette omtales ofte som den såkalte statsrabatten. Denne risikoen har vært påpekt av børsdirektøren ved flere anledninger, og det har også vært diskusjon om hvorvidt utøvelsen av eierskapet nettopp fører til slik redusert verdi. Dette er bakgrunnen for høringen. Høringen tok utgangspunkt i tre konkrete saker, som jeg nevnte, og jeg tillater meg å referere bare komitéflertallets synspunkter. Jeg har litt problemer med å sette meg inn i mindretallets syn, selv om jeg er saksordfører, men det er jeg helt overbevist om at mindretallet vil fremføre på en klar måte. Flertallet i komiteen, altså opposisjonspartiene i Stortinget, mener at Telenor-saken er et klart eksempel på forskjellsbehandling av aksjonærer. Vi viser til en utnevnelsesprosess av styret i selskapet – og dette er altså et internasjonalt, børsnotert, stort selskap etter norske og europeiske forhold – hvor valgkomiteen, eller nominasjonskomiteen, som en kaller det der, gjennomførte 23 møter. Nominasjonskomiteen hadde kommet frem til syv kompetente kandidater som var intervjuet etter en grundig prosess. Internasjonale konsulenter var også inne i bildet. Etter at denne prosessen var avsluttet fra nominasjonskomiteens side, krevde departementet å få inn to kandidater i Telenors styrende organer. Den ene kandidaten, den først foreslåtte, ble ikke akseptert som kvalifisert av selskapet. Deretter kom departementet med kandidat nr. 2. Han ble akseptert. La meg si det sånn, for å sitere Einar Førde: Makta rår – også i aksjonærfellesskapet, og det er klart at når flertallseieren kommer med forslag nr. 2 og sier hit, men ikke lenger, tror jeg nok at profesjonelle folk i selskapet skjønner hva det betyr. Stortinget har fått et brev, eller komiteen er i alle fall blitt gjort kjent med et brev fra den sist omtalte Hallvard Bakke, som mener at han i høyeste grad har vært gjenstand for kvalitetskontroll, idet han har vært intervjuet én gang av nominasjonskomiteen, og intervjuet varte i halvannen time. La meg si det sånn: Det er ikke den samme utvelgelsesprosess som resten av styret har vært gjennom. Det er det jeg mener med at utnevnelser ikke er merittbaserte, og det kan skape en usikkerhet i selskapet. Dette styremedlem er altså utpekt uten samme forutgående prosess som resten av styret. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre sier at dette åpenbart er en forskjellsbehandling som gjør at departementet brøt forutsetningene i stortingsmeldingen om eierskap, og at det har skapt usikkerhet rundt selskapet. Vi har hatt en høring hvor vi har gått til det noe uvanlige skritt å innkalle også representanter for selskapene. Innkalle er ikke riktig uttrykk – de er invitert, men som vanlig kommer de. Og la meg si det sånn: Det er klart at representanter for selskapet stilt overfor sin største aksjonær, uttaler seg med stor forsiktighet, men jeg har allikevel lyst til å sitere hva lederen av nominasjonskomiteen i Telenor uttalte. Han uttalte bl.a. at han aldri har opplevd at det kommer innspill til kandidater så sent i prosessen. Han sa videre: «Jeg har vært gjennom mange innstillinger, og ved at vi har en representant fra departementet i komiteen, har vi hatt løpende godkjenning av kandidatene.» Allikevel kommer altså det innspillet i prosessen så sent. Jeg har også lyst til å sitere hva Harald Norvik sa i høringen. Han var ikke da leder i verken Telenors styre eller aller minst valgkomiteen, men han har lang erfaring som leder i statlig eide selskaper. Han sier følgende om en prosess – som jeg gjerne vil gi min tilslutning: «(…) når staten velger å invitere andre inn som eiere ved siden av seg, pålegger det staten en plikt å opptre i henhold til de prinsippene som gjelder for blandet eierskap, og for de prinsippene som staten selv har lagt opp til.» (…) Jeg gjentar at det er et prinsipp jeg slutter meg hjertelig til. Den andre saken vi undersøkte, var måten staten opptrådte på overfor Kongsberg Gruppen ASA. Der var det ikke styremedlemmer på valg. Staten kom med sitt innspill etter at prosessen fra selskapets side var avsluttet, og spilte inn et forslag om daværende og nåværende LO-leder, Roar Flåthen, som styremedlem. Løsningen på prosessen ble at Flåthen ble varamedlem, men med full betaling som styremedlem – en noe underlig løsning som man ikke finner noen paralleller til. Representanter for valgkomiteen ga også klart uttrykk for at det valgte kompromiss, som de betegnet valget av et varamedlem på, ikke var noen optimal løsning for selskapet, at de aldri hadde vurdert tilsvarende løsninger før, og at de ikke trodde det ville komme opp noen lignende situasjon senere – altså en ganske typisk engangsforeteelse, får vi håpe. På spørsmål om valgkomiteen følte seg presset, var representanten Kolberg i høringen ganske opptatt av å få fremstilt dette som om det ikke var noe press. Han sa at det at regjeringen sier at vi vil ha inn LO-leder Flåthen i styret, er ikke noe press på styret – slik ville Kolberg fremstille saken. Valgkomitémedlem Alexandra Morris, som ikke sitter for staten i valgkomiteen, svarte meget tydelig nei på spørsmål om dette var situasjonen. De følte det selvfølgelig som et press – hun sa nei til representanten Kolbergs fremstilling av at det ikke var noe press. Man kan gjerne tro det, men la meg si det slik: Det er i hvert fall en spesiell løsning at et varamedlem uten styreansvar får samme godtgjørelse som et fullt ansvarlig medlem av styret. Det tror jeg man skal lete lenge etter noen parallell til. I tilfellet Entra Eiendom har vi gått inn på en litt annen problemstilling. Der er problemstillingen kort sagt at det gikk for lang tid fra statsråden fikk en anbefaling om inhabilitet av hensyn til at hans nærstående, for å bruke lovens uttrykk, var på tale som direktør i selskapet. Dette er et heleid statlig selskap, hvor kontakten med styret ved styreutvidelser og oppnevnelser er ganske tett, og tilsvarende tett ved direktøransettelse, fordi staten altså eier alt. Det tok for lang tid fra han fikk vurdert sin inhabilitet til settestatsråd ble oppnevnt. Det er litt uforståelig hvorfor det skulle ta så lang tid, for det er egentlig en meget, meget enkel prosess. Det er ikke ulovlig å være inhabil, det er ikke engang kritikkverdig. Men det er kritikkverdig hvis man ikke følger rådet og fjerner mistanke om inhabilitet ved f.eks. å oppnevne en settestatsråd ved en utnevnelse eller, som i dette tilfellet, en direktøransettelse – som staten vel å merke ikke var direkte involvert i, men det var jo, som også styreleder sa, en tett dialog om spørsmålet med departementet. Dette har ført til at vi fremmer et forslag fra opposisjonspartiene som lyder slik: «Stortinget ber Nærings- og handelsdepartementet gjennomgå sin praksis med hensyn til valg av styremedlemmer i selskaper der staten har store eierinteresser, og sikre at Stortingets forutsetninger følges opp.» Med «Stortingets forutsetninger» vises det til behandlingen av eierskapsmeldingene. Etter at innstillingen ble avgitt, har det oppstått en viss debatt i media fordi representanter for Norsk Institutt for Styremedlemmer – flere var styreledere i statlige selskaper – skrev en ganske omfattende kronikk i Aftenposten om prinsippene for eierskap. Jeg reagerte ikke på den artikkelen, da jeg i grunnen var helt enig i alt som ble sagt og skrevet, men jeg leser at representanten for regjeringspartiene, Martin Kolberg, «tordner» mot kritikerne, som det heter, eller for å sitere: «Dette er et politisk innlegg og styremedlemmene som står bak dette må nå tenke gjennom om de på en god måte kan representere staten. De sier noe annet i sin kronikk enn det stortingsflertallet mener, sier nestleder i stortingets kontroll- og konstitusjonskomité.» Jeg tror styremedlemmene bør sitte trygt, fordi de har uttalt seg helt i tråd med hva som er allmenne prinsipper for forvaltning av eierskap. Jeg har lyst til å sitere en av dem som skrev artikkelen, Olaug Svarva, som er leder for Folketrygdfondet, også kalt Statens pensjonsfond Norge, som på vegne av staten er en stor investor i norsk næringsliv. Her er to sitater om eierskap: «De» – staten altså – «må være seg bevisst at de er en del av et aksjonærfellesskap, og at det forplikter», sier sjefen for Folketrygdfondet. Og videre: «Men aksjonærenes eget engasjement og respekt for prosessene er en forutsetning for transparens og effektivitet i dette arbeidet. Derfor er forankringsprosesser hos de største eierne først etter at valgkomiteen er sluttført sitt arbeid dårlig virksomhetsstyring.» Det er ingen tvil om at artikkelen og uttalelsene fra de nevnte medlemmer fra Norsk Institutt for Styremedlemmer støtter opp om den kritikk, det jeg vil kalle den relativt milde kritikk, som flertallet i komiteen, opposisjonspartiene, retter mot statsråden i denne sammenheng. Jeg synes kanskje ytringer fra slike mennesker med lang erfaring i forvaltning av statlig eierskap burde bli møtt med noe annet enn en trussel om å bli sparket. Jeg sikter her til Martin Kolbergs uttalelse, som jeg siterte.