May Britt Vihovde (Venstre), 2003-01-23:
Venstre ser Regjeringa sitt forslag om å overføra delar av fylkeskommunen sitt ansvar for rusmiddelmisbrukarane våre som ein del av mange gode tiltak som vi treng å setja i verk for å redda liv og generelt betra livskvaliteten og leveevna til rusmiddelmisbrukarane våre. Målet må vera eit samfunn med minst mogleg rusmiddelmisbruk og størst mogleg skaderedusering som prioritet. Det må vera låg terskel for å få hjelp og høg terskel for å mista hjelpetiltak. Vi må få etablert forvaltningssamarbeid på alle nivå for å opna dei stengde dørene mellom ulike hjelpetiltak, og alle hjelpetiltak må evaluerast, slik at vi får vita kva som fungerer best. For mange vil det å innrømma avhengigheit av stoff og be om hjelp bety krav om total underkasting, tap av dei mest alminnelege borgarrettar og det å bli stigmatisert. Å vera sosialt utstøytt kan aldri lækja nokon. Plutseleg er ein dømd til å skamma seg og vera ein som alle kan sjå ned på. Mange søkjer derfor ikkje hjelp, sjølv om livet er aldri så vanskeleg. Mørketala er store. Mange av våre tunge rusmiddelavhengige har samansette problem. Ein har både psykiske og fysiske helseproblem. Då er det viktig at ansvaret for helsetilbodet blir plassert på eitt forvaltningsnivå. Venstre stemde mot at drifta av sjukehusa våre skulle overførast til det statlege forvaltningsnivået. Men når dette er gjort, må også ansvaret for spesialiserte tenester for rusmiddelmisbrukarane overførast til dei regionale helseføretaka, dette for å gi eit heilskapleg tilbod for alle lidingar som desse menneska har, gi dei same rettar til medisinsk behandling og også gi likeverdig status for dei som skal arbeida innanfor dette spesialfeltet. I utgangspunktet har vi som borgarar dei same rettar til medisinsk behandling. Men eg trur vi skal vera så ærlege å innrømma at mange av våre tunge rusmiddelmisbrukarar har kanskje ikkje hatt kjensle av å ha dei same rettane til gode helsetilbod som mange av oss andre har. Her trengst det haldningsendring og kompetanse i hjelpeapparatet. Praktisk talt alle høyringsinstansar har understreka behovet for ei heilskapleg løysing og samla behandling av alle tiltak for rusmiddelmisbrukarane. Venstre hadde nok ønskt at ein hadde kome med ei sak der heile behandlingstilbodet blei vurdert samla. Men vi ser at det hastar med å få tatt dei grepa som ein treng, og vi er glade for at vi no får på plass den første delen av omorganiseringa. Men det er viktig at trinn to kjem så raskt som mogleg, slik at det ikkje blir spekulert i kva behandlingstilbod som skal bli gitt ut frå kven som skal betala rekninga. Eg forstår at høyringsfristen for dette er gått ut, og at Regjeringa jobbar med saka. Dagens organisering er prega av mange aktørar, og at ein ikkje veit kven som skal ta ansvaret for at ein får den hjelpa ein treng. Kvar einskild rusmiddelavhengig treng ein eigen rehabiliteringsplan. For nokre kan behandlinga ta to år – for andre ti år. Hjelpeapparatet må laga planar som er tilpassa kvar einskild, der den einskilde også får vera med og bestemma kva planane skal bestå av. Det er derfor viktig at ansvaret blir lagt på ein ansvarleg instans. Etter Venstre sitt syn må det vera den einskilde sin fastlege som er ansvarleg for å setja i verk dei tiltaka som trengst, og som bør vera han som sørgjer for at dei ulike etatar som må inn i hjelpetilbodet, er der og gjennomfører sin del av rehabiliteringa. Som eg har sagt tidlegare, må alle tiltak evaluerast, også tvangstiltak. Dei beste resultata får ein dersom ein motiverer til innsats, gir kvar einskild trua på at ein kan klara å koma seg ut av misbruket sitt og få tilbake livskvalitet og verdigheit, at ein kan klara seg sjølv. Ein må gi tillit i staden for mistru og kontroll. Tvangstiltak krev dessutan mykje meir ressursar enn frivillig behandling. Regjeringa har prioritert arbeidet med å gi auka livskvalitet og verdigheit for våre rusmiddelavhengige. Ein har styrkt helsetilbodet og gripe fatt i heilt naudsynte omorganiseringar innanfor dagens rusfelt. Sosialetaten, trygdeetaten samt Aetat står framfor ei viktig samanslåing. Dei har òg viktige hjelpetiltak. Ein har sett på ansvarsplassering og endringa av finansieringa. Det handlar om å bruka ressursane på dei rette tiltaka, men det handlar òg veldig mykje om haldningar, kunnskap og kompetanse, om vilje og metodar til tverrfagleg samarbeid og samarbeid på tvers av forvaltningsnivåa. Eg vonar inderleg at alle dei menneska som framover skal arbeida med å betra tilbodet til våre rusmiddelmisbrukarar, ser på desse som fantastiske einskildmenneske som må få moglegheit til å klara seg sjølve. Dette krev at ein har tru på at kvar einskild ved å få tillit og tru på eigne evner faktisk kan klara å koma seg ut av eit langvarig misbruk av rusmiddel. Eg var på eit møte i Sandefjord i går der veldig mange delar av hjelpeapparatet var samla. Det dei etterlyste, og som dei ville ha, var strukturerte opplegg for å angripa problema, ein heilskapleg plan. Dei ville ikkje ha konkurranse mellom dei ulike aktørane. Dei ville ha mindre byråkrati og meir samordning. Det krev at vi tek dei rette grepa for å sikra at dei får dette for å hjelpa dei menneska som er rusmiddelmisbrukarar.