Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-03-12:
Menneskerettighetssituasjonen i Vietnam er meget bekymringsfull. Det er særlig grunn til bekymring hva gjelder retten til fri religionsutøvelse, ytringsfrihet og minoriteters økonomiske og sosiale rettigheter. At rettighetssituasjonen i Vietnam er problematisk, er for så vidt ikke noen nyhet. Landet som helhet ble en lukket, kommunistisk ettpartistat i 1975, og undertrykkingen var av en slik art at vi fikk mange såkalte båtflyktninger fra landet. En god del av dem ble plukket opp av norske skip og fikk etter hvert opphold i Norge. Utover på 1990-tallet ble Vietnam gradvis åpnere, og det internasjonale samfunnet har kommet i inngrep med landet, f.eks. gjennom bidrag og lån fra Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet, IMF, og fra enkeltland. Bidragene går til å få fart på Vietnams økonomi og bedre levevilkårene for landets innbyggere. I de siste par årene har nok den internasjonale oppmerksomheten på Vietnam blitt noe mindre, og situasjonen for rettighetene har blitt forverret. I Human Rights Watch’ verdensrapport for 2003 slås det fast at personer som arbeider for demokrati, menneskerettigheter og religiøs frihet i Vietnam, arresteres eller utsettes for utstrakt overvåking og kontroll. Myndighetene i landet fortsetter sin mangeårige praksis med å kneble ytringsfriheten, og restriksjoner umuliggjør eksistensen av andre vesentlige menneskerettigheter. Den katolske presten Father Thadeus Nguyen Van Ly har vært fengslet flere ganger. I oktober 2002 ble han, etter en rettssak av en dags varighet i Folkets rett i Thua Thien Hue-provinsen, idømt en fengselsstraff på 15 år, angivelig for å «underminere nasjonal enhet», men i realiteten for å ha vært en synlig religiøs leder. Van Ly har blitt en viktig symbolsk leder for mange av Vietnams åtte millioner katolikker. Han har flere ganger blitt nominert til Nobels fredspris, også i år. Det har vært nesten umulig å få besøke Van Ly, og jeg er bekymret for hans helsesituasjon. Her er det viktig at vi, som representanter for det internasjonale samfunn, viser at vi følger nøye med. Den frittalende buddhistmunken Thich Quang Do, som er nestleder i Unified Buddhist Church of Vietnam, har blitt utsatt for gjentatte politiavhør og sitter nå i husarrest i Saigon. Myndighetene konfiskerer og ødelegger bøker og andre publikasjoner som de misliker. I januar i fjor ble mer enn syv tonn med bøker brent i Saigon. Vi snakker altså ikke om middelalderen, men om 2003. Utenlandske bøker og tidsskrifter skrevet av politiske opposisjonelle utgjorde hovedvekten av det som ble ødelagt. En fri presse eksisterer ikke i Vietnam. Bruk av Internett overvåkes, og befolkningen nektes tilgang til internasjonale fjernsynskanaler som sender via satellitt. Myndighetene arresterer dessuten politiske motstandere som f.eks. publiserer sine meninger via Internett eller via andre kanaler. Mulighetene for frie ytringer og bruk av Internett ble ytterligere vanskeliggjort i 2003. Flere «cyberdissidenter» og journalister som ikke har gjort noe annet galt enn å kjempe for muligheten til å bruke Internett fritt, noe vi tar for gitt, har vært arrestert og fengslet. For eksempel fikk Internett-journalisten Pham Hong Son i utgangspunktet en dom på 13 år for å ha spredd demokrativennlige ytringer på nettet. Dommen ble sommeren 2003 redusert til fem års fengsel i en høyere rettsinstans, etter internasjonalt press. Men mannen skulle selvsagt ikke vært i fengsel i det hele tatt. Vi vet også at mediene blir brukt til å spre negativ propaganda om fengslede dissidenter, slik at det skapes tvil om hvorvidt de det gjelder, er politiske fanger eller fengslet for sin tro, eller om det er snakk om vanlige kriminelle. Vietnam praktiserer en utstrakt bruk av dødsstraff for økonomisk kriminalitet og for narkotikakriminalitet. Dødsstraff benyttes flere steder i verden som avstraffelse for de alvorligste typer kriminalitet. Men i Vietnam benytter man dette også i bedragerisaker og i mindre narkotikasaker. Det er liten grad av rettssikkerhet under domstolenes saksbehandling. Forsvarerne får i liten grad anledning til å snakke med sine klienter og har dessuten svært begrensede muligheter til å ivareta tiltaltes interesser under straffesaken. Forsvarerne har f.eks. ikke adgang til å krysseksaminere vitner. Dette er alvorlig. Myndighetene knuser og kontrollerer aktivitetene til religiøse grupperinger. Dette rammer både protestanter, katolikker og medlemmer av den forbudte Unified Buddhist Church of Vietnam. For eksempel mener vietnamesiske myndigheter at de skal ha rett til å godkjenne eller forkaste religiøse ledere, som biskoper. Troende mennesker plasseres i arbeidsleire hvor forholdene er langt fra gode. Fengsling av buddhister og kristne forekommer ofte. Norsk Misjon i Øst opplyser, med referanse til sikre kilder i Vietnam, at det pr. i dag sitter minst ti personer i vietnamesiske fengsler utelukkende fordi de har fortalt andre om sin kristne tro. Den internasjonalt anerkjente organisasjonen Human Rights Watch hadde i desember 2003 kunnskap om over 100 kristne fra Montagnard-minoriteten i fengsel. De har 124 personer på sine lister over personer som soner straff utelukkende på grunn av sin religiøse overbevisning, og 60 av disse ble fengslet så sent som i 2003. Enkelte er dømt til inntil 13 års fengsel for ikke-voldelig politisk aktivitet, for organisering av kristne samlinger eller for å forsøke å søke asyl i Kambodsja. Human Rights Watch forteller også at flyktninger som har blitt returnert, har blitt torturert etter returen til Vietnam. Kristne samlinger og møter utenfor hjemmene er generelt forbudt, i alle fall i det området der Montagnard-gruppen bor. Dette er brudd på en av våre aller mest grunnleggende menneskerettigheter, nemlig retten til fri religionsutøvelse. Hvordan kan så Norge påvirke? Det er viktig at det internasjonale samfunn ikke tier, når vi vet at det skjer grove overgrep andre steder i verden. Norge har tradisjonelt vært en forkjemper for menneskerettigheter både hjemme og ute. Gjennom denne interpellasjonen ønsker jeg å rette fokus mot forholdene i Vietnam, og ber utenriksministeren om å arbeide proaktivt og på flere måter for at innbyggerne i Vietnam skal få en bedre hverdag. Norge gir indirekte penger til Vietnam gjennom Verdensbanken og IMF. Hvert år samles disse organisasjonene og representanter for 50 giverland til konferanse, sist i Hanoi 2. og 3. desember 2003. I slike sammenhenger må det tales klart, ikke ties. Vi vet vietnamesiske myndigheter bryr seg om hva det internasjonale samfunnet sier og mener, særlig når det settes økonomisk makt bak kravene. Norge må legge press på FN for at denne organisasjonen skal ta menneskerettighetssituasjonen i Vietnam opp med vietnamesiske myndigheter. Vi må sette følgende krav overfor Vietnams myndigheter: 1. Alle som holdes fengslet for fredelige religiøse og politiske ytringer, må settes fri umiddelbart og uten betingelser.2. Praksisen med hemmelig fengsling og hemmelige rettssaker og ordningen med administrative fengslinger må opphøre umiddelbart.3. Vietnams straffelov må endres, slik at den kommer i overensstemmelse med internasjonale menneskerettigheter. Fredelige religiøse og politiske samlinger må tillates.4. Forbudet mot religiøse møter og gudstjenester må oppheves.5. Presset mot kristne montagnarder for å avkrefte deres tro må opphøre.6. Norge må insistere på at diplomater, uavhengige journalister og FN-eksperter får tilgang i hele landet, også i Vietnams sentrale høyland. Jeg avslutter innlegget mitt med en utfordring til utenriksministeren: Hva vil statsråden konkret gjøre for å bidra til at innbyggerne i Vietnam får en bedre hverdag, ved at menneskerettighetene overholdes?