Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-06-10:
I et tidligere innlegg trakk man historiske linjer. Det hender når jeg viser folk rundt her i huset, at jeg også gjør det. Da stopper jeg foran 1905. Jeg forteller ikke den vanlige 1905-historien om at unionen ble oppløst. Jeg forteller historien om hvordan norske kvinner i løpet av 14 dager i 1905 samlet inn 250 000 underskrifter. Så sier jeg at det førte til at noen få år etterpå var Norge det tredje land i verden som gav alminnelig stemmerett til kvinner, etter New Zealand, som på den tiden var en del av Det britiske samveldet, og Finland. Så kunne jeg fortsette å si at jeg kjenner noen av dem som organiserte kvinnekuppet – kvinnekuppene ved det norske kommunevalget i 1971. Som en følge av det var jeg med på å innføre i Venstre, som det første partiet i Norge, en kvotering for å sørge for at vi fikk kvinner. Det er en kjensgjerning at det berget oss etter en partisplittelse, fordi mennene, som alltid var ubeskjedne, trakk seg litt tilbake, og de beskjedne kvinnene som ble spurt, stilte opp. Det er også et faktum at jeg er medlem av det partiet som første gang i Norge valgte en kvinne som leder og brukte lederbegrepet. Det er en ganske sammensatt skala over hva som er de største øyeblikkene. Jeg tror poenget er at i likestilling og i det å sørge for at kjønnene er likestilt i samfunnet på alle områder, er det lange linjer og mange øyeblikk, og det er viktig å holde de øyeblikkene hele tiden. For min det kommer jeg til å si at Venstre stemmer for innstillingen i saken i dag. Men jeg har hele tiden hatt et tvisyn, og jeg skal begrunne det. Jeg synes vi i altfor stor grad har fått en debatt om lovteknikken og ikke om lovens innhold. Det må jo være lovens innhold som er det avgjørende. Det må være lovens innhold som avgjør hvor gode vi er til å fremme likestillingen på en rekke områder. Jeg har selv sittet i en regjering som innførte kvotering for at næringslivet skulle forstå at kvinner kunne sitte i selskapsstyrer. Det satt litt inn å forstå det, men til slutt – fordi man hadde en lov, så forstod man det. Jeg ser helt klart poenget at med den inkorporeringen man gjør i dag, sikrer man gode resultater i lovgivningen for senere. Jeg ser det som et godt og selvstendig poeng, og det er også grunnen til at jeg stemmer for det. Men jeg er også av den oppfatning, som jeg forstår Regjeringen har signalisert, at det ikke må bli et kappløp om å inkorporere en hvilken som helst internasjonal konvensjon i norsk lov, for noen av de konvensjonene jeg selv har støtt på, er til dels halvdårlige politisk resolusjoner, som ikke er bedre enn nasjonal lovgivning som er kjempet fram på en god måte med lovens forarbeider og lovens tekst, gitt at både hjerte og hode vil fremme likestilling eller for den saks skyld – vil bekjempe rasediskriminering osv. Jeg skal ikke dra dette lenger enn å si at i samarbeid med den statsråden som sitter i Justisdepartementet nå, og mange andre gode krefter, fikk vi til slutt på plass en finnmarkslov. Men det var ikke spesielt hjelpsomt å se på Stortingets behandling av ILO-konvensjonen. Det var en tilslutning som ikke hadde én substansiell refleksjon, og når vi så gikk inn i den, oppdaget vi at den var tilsluttet av land som i grunnen ikke brydde seg så veldig mye om urfolk. Så i Norge var vi da nødt til å handle på egen hånd, og vi klarte det fordi vi hadde den sterke politiske viljen til å klare det. Vi skjønte at vi skulle rydde opp i urfolksituasjonen, og vi klarte det. Jeg vil si at det var norsk politikk på sitt beste – et utrolig godt, tverrpolitisk samarbeid for å få på plass en lovgivning som har vært viktig i et krevende landskap. Når Venstre stemmer for inkorporering i dag, sier vi samtidig at vi gjerne vil ha en alminnelig debatt om hvilke organer som er best til å lage best lovgivning. Vi står da ved de idealene at det er mye ugjort i likestillingsarbeidet. Det er mye ugjort når det gjelder å fremme antidiskriminering. Men vi stiller spørsmålet: Hvor er det best? La meg så til slutt si at jeg har f.eks. møtt den europeiske torturkommisjonen som justisminister. Det gikk en stund før jeg skjønte at de hadde forskjellige skalaer avhengig av hvilket land de kom til. Når man opplever at internasjonale institusjoner har én skala ett sted og en annen skala et annet sted, så blir man ikke beroliget. Når man til slutt blir klar over at beslutningene fattes et annet sted, må man stille spørsmålet: Skal man pr. definisjon mene at norske folkevalgte er så dumme eller så dårlige i hodet at de ikke er i stand til å lage progressiv lovgivning? Jeg tror ikke det, og det var derfor jeg startet med å dra eksempelet fra 1905. Det gjorde inntrykk på alle herrene som bemannet Stortinget på den tiden, at Fredrikke Marie Kvam og andre samlet 250 000 underskrifter i løpet av 14 dager. Det gjorde så sterkt inntrykk at vi fikk den kvinnelige stemmeretten i 1913. Ja, vi skal lære av dem som har vært foregangspersoner. Vi skal lære av den mobiliseringsevnen. Venstre kommer til å stemme for den flertallsinnstillingen vi har i dag. Vi mener at det er mye ugjort både i likestillings- og antidiskrimineringsarbeid, men vi vil gjerne etterlate en debatt om hva som er best måte å fremme innhold i en lovgivning på, og det bør ikke være en debatt om teknikken.