Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-11-29:
Jeg vil også takke interpellanten for å ha reist denne debatten her i dag. Vi kan alle bli syke, også med tanke på psykiske lidelser. Psykiske og fysiske helseproblemer må ivaretas på lik linje og med like stort alvor. En bevisst satsing på forebygging, som flere har vært inne på, og tidlig oppdagelse og behandling av psykiske lidelser er uhyre viktig. Men hva skjer i dag? I Avisa Nordland i dag påpeker Tonje Rock Løwer i Mental Helse at det er tverrpolitisk enighet om å satse på psykisk helse, men at det motsatte skjer i praksis. Både innen psykisk helsevern for voksne og innen psykisk helsearbeid i kommunene viser Helsedirektoratets nøkkeltalloppsummering for 2011 en betydelig nedgang i antall årsverk. Dette gir grunn til bekymring. La meg si litt om barn og unge i fortsettelsen, for dersom vi ikke fanger opp barn tidlig, kan de måtte slite med større problemer i årevis. En av våre viktigste instanser, som flere har vært inne på, for å fange opp barna, er helsestasjonene våre. Men slik situasjonen er i dag, har kun tre av fire norske kommuner tilbud i det hele tatt om helsestasjon for ungdom f.eks. Dette er ikke godt nok når vi vet at både skolehelsetjeneste og helsestasjon er lavterskeltilbud som de aller fleste kjenner og lett vil kunne oppsøke. Dette viser erfaringer fra kommuner som har etablert faste åpningstider der ungdom kan møte ulike typer helsepersonell i en tidlig fase. En økt satsing på helsestasjon for barn og unge er virkelig forebygging, og derfor satser også Kristelig Folkeparti 40 mill. kr ekstra på helsestasjon og skolehelsetjeneste i vårt alternative budsjett. Ventetidsgarantien innen psykisk helsevern for barn og unge er vi alle enige i. Men vi vet også at over 60 dagers venting er lang tid for et barn og en ungdom som får psykiske problemer. Interpellanten har også selv i dag kommet med tall som viser at ventetiden er mye lengre enn dette. Nettopp her ville en godt tilgjengelig helsestasjon kunne bidratt både overfor den unge og ikke minst overfor familien. Flere har vært inne på Opptrappingsplanen for psykisk helse. I den tiårsperioden, fra 1998 til 2008, skjedde det en sterk vekst i antallet barn og unge som mottok behandling i det psykiske helsevesenet. Det var faktisk en økning på 157 pst. Resultatene av planen i prosjektperioden var gode, men etter min mening ble planen avsluttet litt for tidlig. Det var to grupper vi påpekte at vi ikke kom helt i havn med. Det var langtidssyke som manglet tilpasset bolig, og det var barn og unge som ennå ikke var blitt godt nok tatt vare på – vi hadde ikke hatt dem godt nok i fokus. Vi prøvde å få forlenget planperioden og øremerkingen fra vår side, men fikk dessverre ikke flertall for dette i Stortinget. Vi er nå i gang med gjennomføringen av samhandlingsreformen. Her er ikke psykisk helse en del av finansieringsordningen, noe som bekymrer både brukerorganisasjoner, fagmiljøer og noen av oss politikere. Dette gjør at kommunene i mindre grad enn ellers, har mulighet til å satse på å bygge ut lokale og forebyggende psykiske helsetjenester. Statsråden var inne på at han ville få opp tempoet i omstillingen innenfor psykisk helse. Omstillingen der har vi alle vært enige om, men av og til kan det jo hende at omstillinger går litt for raskt likevel, iallfall, som interpellanten var inne på, dersom man ikke klarer å bygge opp tilsvarende tilbud i kommunene, hvis det er de som skal overta. Den forrige helseministeren påpekte gang på gang at ingen tilbud i forbindelse med samhandlingsreformen eller på annen måte skulle nedbygges før nye var bygd opp, og omstillingene skulle tilpasses dette. Men slik gikk det ikke, iallfall ikke innenfor russektoren. Det er noe vi alle må trekke lærdom av. Nå må ikke det samme skje innenfor psykisk helse. Ruspasienter er blitt svingdørspasienter. Institusjoner er nedlagt, mange plasser er avviklet. Det er egentlig en stor tragedie. Jeg vil be statsråden forsikre oss om at her er det ikke noe som skal avvikles før man er 100 pst. sikker på at de pasientene vi her snakker om, får hjelp. Så et råd til – jeg hørte på representanten Asphjell. Det er klart at det er mye bra og mange gode rapporter osv. Rådet er: Lytt til pasienter, lytt til brukerorganisasjoner. De kjenner virkeligheten – ikke vi som står her.