Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2001-06-07:
Oppdrettsnæringa har potensial til verkeleg å verta ei stornæring. Eg tenkjer då ikkje berre på laks og aure, men på oppdrett av mange ulike marine artar i tillegg til dyrking av skjel. Det er viktig at Stortinget har ei aktiv og pådrivande haldning for at oppdrettsnæringa skal kunna veksa seg stor og kraftig. For Arbeidarpartiets vedkomande har me eit brennande ynske om at dette skal skje, og me vil arbeida aktivt for at det skal skje. Formålet med oppdrettslova er å medverka til at oppdrettsnæringa kan få ei balansert og berekraftig utvikling og verta ei lønsam og livskraftig distriktsnæring. Me kan slå fast at oppdrettsnæringa er inne i ein fase der den er erfarings- og kunnskapsbasert, og næringa har som sagt eit enormt produksjonspotensial. Utløysinga av dette potensialet er heilt avhengig av utviklinga på marknadssida, ikkje minst når det gjeld EU og deira nye søkjarland. Det er nemleg slik at sjølv om me har eit stort produksjonspotensial, har me ein liten marknad her heime hjå oss. Produksjonsveksten er kontrollert av styresmaktene for å gje meir stabilitet og høve til planlegging for næringsutøvarane. Dette skjer i fyrste rekkje ved hjelp av fôrkvotar og avgrensa vekst når det gjeld nytildelingar av konsesjonar. Det er derfor heilt på sin plass å seia at risikofaktorane ved å etablera seg i næringa i dag er monaleg mindre enn ved tidlegare konsesjonstildelingar. Konsesjon for matfiskoppdrett av laks og aure gjev i realiteten ein verna rett til næringsutøving. Dei seinare åra har det i tillegg vore høve til å overdra oppdrettsselskap med konsesjonar mellom næringsutøvarar mot betaling. Dette er konsesjonar som i si tid er tildelt vederlagsfritt. Derfor er det slik at konsesjonen ikkje lenger berre har verdi som ein produksjonsmoglegheit, men òg som eit reint verdipapir. Då er det etter mi meining, etter Arbeidarpartiet si meining og etter fleirtalet si meining heilt rimeleg at også fellesskapet får sin rettmessige del av denne verdien. Likevel vil dei fleste av innbyggjarane langs kysten aldri få ein konsesjon som dei kan driva næringsutøving på, eller eventuelt omsetja på eit eller anna tidspunkt. Fleirtalet har sett vederlaget pr. konsesjon til 5 mill. kr, men samstundes kan ulike objektive kriterium resultera i frådrag på denne summen. Dette kan m.a. vera binding til lokale vidareforedlingsverksemder, plikter i høve til utvikling av oppdrett av nye artar, lokalisering langt frå marknadene og mangelfull infrastruktur. Dette vil for nokre sitt vedkomande kunna bety at prisen på ein konsesjon vert tilnærma null. Fleirtalet legg til grunn at nytildelte konsesjonar ikkje kan overdragast i løpet av dei ti fyrste åra etter tildelingsvedtaket, men at det i dette tidsrommet skal vera høve for Fiskeridirektoratet til på bakgrunn av søknad i særlege tilfelle å gjera unntak. Eg vil likevel presisera her at det er viktig at Fiskeridepartementet lagar reglar som stoppar kreative forsøk på å omgå Stortinget sin klare intensjon på dette området, og eg ber om at fiskeriministeren eventuelt kommenterer det på eit seinare tidspunkt i debatten. Fleire har i media i den seinare tida gitt uttrykk for at dei er redde for at oppdrettsnæringa skal verta eit avgiftsoffer. Når fleirtalet i innstillinga ber departementet utgreia nærmare ei ordning med arealavgift eller avgift på produksjon som skal leggjast fram for Stortinget, er det ikkje dermed sagt at dette er avgifter som skal innførast. Eg vil her og no signalisera sterkt at i ei slik vurdering må ein sjå nærmare på kva slags verknad slike avgifter vil ha på konkurransekrafta til norsk oppdrettsnæring. I tråd med at det no vert innført eit vederlag for konsesjonane, må me rekna med at det er aktuelt at departementet utgreier nærmare ei avgift ved vidaresal av konsesjonar. Eg vil gjenta at oppdrettsnæringa ikkje treng å mista nattesøvnen av redsel for at nettopp dei skal verta det nye avgiftsofferet. Nei! Me skal ha vekst, og me skal ha utløysing av det potensialet som me alle ser. Det er den klare meldinga frå Arbeidarpartiet si side. Fleirtalet er samd i at det skal delast ut nye konsesjonar med jamne mellomrom framover, og i ein takt som høver til marknadsutviklinga, og meiner det er rimeleg at den årlege veksten vert delt med om lag like stor vekst i dei eksisterande konsesjonane ved auke i fôrkvoten, og ved at det vert utdelt nye konsesjonar. Det er grunn til å minna om at oppdrettsnæringa er ein vesentleg bidragsytar i arbeidet med å sikra næringsaktivitet og busetnad på kysten, og me meiner derfor at det er prinsipielt rett at konsesjonane skal bindast til den kommunen der dei er tildelte. Likevel må det finnast ei opning for at ei eventuell flytting kan godkjennast av Fiskeridirektoratet. Tildelinga av konsesjonar skal ha eit lokalt forankringspunkt ved at dei verksemdene som har den beste integrasjonen med anna næringsverksemd i området, skal prioriterast. Fleirtalet er altså samde i at det skal tildelast 35 konsesjonar i fyrste tildelingsrunde, men med høve for departementet til å auka talet til 40 om dei finn det forsvarleg. Dette gjer me for at det skal vera ein fleksibilitet og eit høve til å møta ei eventuell utvikling på marknadssida i løpet av det fyrste året. Det har vore viktig for oss at me får til ei fordeling av dei nye konsesjonane som gjer at me får tatt i bruk produksjonspotensialet også i område av landet der havbruk i dag er lite utbygt. Det betyr, slik eg ser det, at ingen av landsdelane er utelukka frå å få tildelt konsesjonar, for det er mange område i dei ulike landsdelane som har lita utbygging av oppdrettsnæring, men som har produksjonspotensial. Eg har personleg vore opptatt av å få kvinnedelen opp på eigarsida i oppdrettsnæringa, og eg er glad for at det har vorte fleirtal for at dette skal takast omsyn til ved tildeling av konsesjonar. Dette har også mykje å seia i eit distriktsperspektiv, for dersom det ikkje er kvinnelege arbeidsplassar, vert ikkje karane verande lenge heller. Eg vil minna om at det har vore semje om at dei med ein til to konsesjonar og nyetablerarar skal prioriterast ved tildelingane. Eg har lyst til å presisera at me har ei rekkje aktørar som sit med denne mengda konsesjonar i dag, men som tidlegare har hatt ei vesentleg større mengd konsesjonar og har selt seg ned, og eg finn grunn til å minna om at det ikkje er slik at desse kan rekna med å få spesiell prioritet. Langs kysten vår ser me at det er ein god del vidareforedlingsverksemder som er sårbare på grunn av svingingar i prisar på råstoffet på laksesida. Dette gjer at det kan verta ustabile arbeidsplassar for dei som skal jobba i vidareforedlingsindustrien. Derfor er fleirtalet opptatt av at det vert sett nærmare på om desse verksemdene kan verta tildelt konsesjonar, slik at dei kan ha tilstrekkeleg råstoff til rasjonell drift. Det er faktisk eksempel på at ein arbeidsplass på merdkanten kan generera ti arbeidsplassar i vidareforedlingsindustrien. Det vil det vera veldig mange lokalsamfunn som vil setja pris på. Det har vore fleire rundar om kva for kriterium som skal leggjast til grunn for at ein kommune skal komma på tale når det gjeld å få konsesjonar, og fleirtalet har funne grunn til å leggja vekt på dette med godkjende kystsoneplanar ved tildeling av konsesjonar. Det er ikkje eit absolutt krav, men det er viktig for oss ut frå at det har vore interessekonfliktar langs kysten mellom dei som har meir tradisjonell nytte av kysten, og dei som no vil auka på gjennom meir oppdrett. Eg har til slutt lyst til å minna om at når det knip som verst i spørsmålet om vederlag for konsesjonar på laks og aure, skal ein ikkje gløyma å minna dei som nødvendigvis må bli skuffa når dei ikkje får konsesjon i denne omgangen, om at det finst høve når det gjeld andre artar, og at det er ei målsetjing for oss at me skal lykkast med fleire artar i oppdrett. I den samanhengen kan me kanskje læra noko av Austen, som faktisk har opptil 200 ulike artar i oppdrett, mens me har lykkast stort sett med to. Så me har eit potensial. Me har ein lang veg å gå, me har store moglegheiter, me kan læra andre noko, men jammen kan me læra noko av andre også.