trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-05-11:
Jeg vet ikke om jeg skal starte med å takke representanten Lønning for den litt ironiske påminnelsen om at det kanskje kan bli en annen konstellasjon i de ulike kommuner etter valget. Det er det forresten ikke vi som skal bestemme, det er det velgerne som skal bestemme – så får vi se hvilke partier som får flest ordførere. Poenget er at en sak kan ses fra flere sider, og jeg velger fortsatt å ha den oppfatningen at en hele tiden skal veie fordeler og ulemper opp mot hverandre. Og da er jeg så ærlig at jeg innrømmer at det ikke bare er å si at jo, det er jeg sikker på er det beste! Hvis det var så sikkert at dette var det beste, må jeg si til representanten Lønning – som er sentral i Høyre – at kommuneøkonomien er det som blir avgjørende for om det skal bli mer penger til lærerne. Så lenge KS har hatt forhandlingsansvaret for førskolelærerne, har jeg ikke sett at det har vært gjort noen voldsomme løft. Og hvis jeg ikke er helt feil orientert, vil f.eks. KS i denne runden prioritere en helt annen gruppe enn lærerne. Det er derfor ikke helt sikkert at lærerne får høyere lønn selv om forhandlingsansvaret blir overført til KS. Jeg kjenner ikke til situasjonen i Sverige, jeg kjenner bare til at de har et annet system, så jeg kan ikke svare på det spørsmålet. Men jeg er enig med Høyre i at det med nærdemokrati er viktig, og felles ansvar for alle de tilsatte er viktig. Dette er ting som jeg vil ta med meg i vurderingen når jeg skal se på både fordeler og ulemper, og jeg vil forbeholde meg friheten til å bruke i hvert fall ett år til på å gjøre denne vurderingen.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1999-05-11:
På vegne av sentrumspartiene vil jeg henstille til representanten Reikvam å gjøre disse forslagene om til oversendelsesforslag. Hvis det ikke blir gjort, anbefaler jeg sentrumspartiene å stemme imot, da begge forslagene, intensjonen i dem, er under arbeid i Regjeringen.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Det er klart begrenset hva en representant kan uttrykke på fem minutter. Det var ett område som ikke ble nevnt, men som vil være rimelig høyt på dagsordenen i tiden framover, og det er forhandlingsansvaret i forhold til staten og kommunesektoren, som statsråden har varslet at han har til vurdering og vil komme tilbake til Stortinget med. Regjeringspartiene har – føler jeg – noe forskjellige standpunkter. Derfor vil jeg gjerne spørre Marit Tingelstad om hva Senterpartiet mener. Venstre har tatt et klart standpunkt om at de ønsker å ha forhandlingsansvaret over på kommunesektoren. Kristelig Folkeparti – med statsrådens syn og også ut fra noen innlegg her i dag – føler jeg er på klar glid inn i Høyres prinsipielle syn på forhandlingsansvaret. Arbeiderpartiet og Senterpartiet har stått sammen i et grunnsyn på at man ikke vil flytte forhandlingsansvaret før lærerorganisasjonene og staten er enige. Spørsmålet er da om Senterpartiet står fast på det man tidligere har uttrykt i debatter knyttet til forhandlingsansvaret, at det er først når staten og lærerorganisasjonene er enige, at det kan være aktuelt å foreta endringer på forhandlingsansvarets plassering.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg har i løpet av debatten registrert at det nå er et flertall for større voksentetthet i ungdomsskolen. Spørsmålet blir da: Når og i hvilken form kan statsråden komme til Stortinget når det gjelder dette med større voksentetthet i ungdomsskolen, slik flertallet har uttrykt her i salen i dag? Arbeiderpartiet har hatt det som mål i lang tid. Det andre punktet går igjen på forhandlingsansvaret. Da vil jeg spørre statsråden om han kan begrunne hvorfor det er lagt inn i redegjørelsen, og hvilken foranledning som ligger bak at statsråden og Regjeringen vil vurdere å flytte forhandlingsansvaret fra staten til kommunene.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Marit Tingelstad nevnte stram kommuneøkonomi som et problem. Nå er jo Senterpartiet i den heldige situasjon at de sitter med kommunalministeren og har mulighet til å gjøre noe med den stramme kommuneøkonomien. Jeg er enig med henne i at dårlig økonomi for kommunesektoren generelt, både primærkommunen og fylkeskommunen, er et grunnleggende problem for utdanningssektoren. Ser Marit Tingelstad noen lysning i forhold til den kommuneøkonomiproposisjonen som er lagt fram? Er det på bakgrunn av den proposisjonen grunn til å tro at økonomien blir mindre stram i 2000 enn den er i år? Jeg er glad for at Marit Tingelstad også løfter fram ungdomstrinnet, at vi skal sette inn krefter og ressurser der. Jeg kommer til å fremme et forslag i mitt innlegg senere i dag som går på ungdomstrinnet, på nettopp det å stimulere, gi noen gulrøtter til ungdomstrinnet, slik at vi kan få de tusen blomster til å blomstre. Det blir litt slagordspreget når en bare sier: La de tusen blomster blomstre. Vi vet at hvis vi skal få det til, må det være noen gulrøtter, slik at en får til det som en ønsker. Mitt neste spørsmål til Marit Tingelstad blir derfor: Er hun innstilt på å stemme for det forslaget som SV kommer til å fremme senere i dag, som går på å få de tusen blomster til å blomstre, at vi tar noen initiativ for å få dette til?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Dette er en debatt som har pågått om ikke i hundre år, så nesten i hundre år. Det blir trukket inn når vi diskuterer lønnsnivået for lærerne. Det som SV har vært opptatt av, er rekrutteringen til læreryrket, det å skaffe nok lærere. Vi er i ferd med å komme i en situasjon der vi ikke greier å skaffe nok kvalifiserte lærere til skolen. Det viktigste for oss i SV er å få et skikkelig lønnsløft for lærergruppene. Vi har gjort en del forsøk på det her i salen, men har ikke fått noe særlig gehør. Vi har også prøvd å påvirke de ulike prosessene der lærerlønningene blir fastsatt, men jeg innser at vi ikke har fått det til. Der har vi ikke nådd fram, la meg få understreke det aller først. Når det gjelder hvem som skal ha forhandlingsansvaret, burde det ha underordnet betydning i utgangspunktet hvis vi var sikre på at vi fikk til et skikkelig lønnsløft, slik at vi greide å sikre fremtidig rekruttering av godt kvalifiserte lærere. Vi i SV er i den heldige situasjonen at vi har et landsmøtevedtak som sier at vi ikke ønsker å flytte forhandlingsansvaret. Jeg kan enkelt og greit vise til dette landsmøtevedtaket, men jeg beklager fortsatt at det er temaet i denne salen, at vi, mens vi har problemer med å rekruttere lærere, sitter her og diskuterer år ut og år inn hvor forhandlingene skal føres. Det er en avsporing. Men som svar en gang til: Vi ønsker pr. i dag, så lenge som lærerorganisasjonene og staten mener at de skal føre forhandlingene, å ta det til etterretning, og vi skal ikke fremme noe forslag som skal gjøre det vanskelig for noen av partene.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
For det første: Jeg har ikke stilt noen diagnose, det blir jo galt. Det som jeg gjorde innledningsvis, var bl.a. å vise til redegjørelsen fra statsråden, som jeg også i stor grad er enig i. Jeg viste bl.a. til disse to stortingsmeldingene – som også Inge Lønning forhåpentligvis kjenner til og vel har lest – hvor vi ser at det er på innholdssiden vi ikke får det til. Det er der vi sliter. Vi greier ikke å vri undervisningen, vi får det ikke til slik som læreplanene forutsetter. Det kjenner sikkert også Inge Lønning rimelig godt til. Jeg prøvde å peke på en del ting som kan gjøre det lettere, som kan gjøre at vi får til ting som vi ikke har lyktes med. Det var ikke to ting jeg pekte på, det var tre: Jeg trakk fram den økonomiske situasjonen, det at det er ressursmangel. Jeg trakk fram karaktersystemet. Det er ikke noen rituell debatt. Det må være noen år siden Inge Lønning var med i en utdanningspolitisk debatt hvis karaktersystemet var et tema på den politiske dagsordenen. Det var i min tid på gymnaset på 1960-/1970-tallet vi hadde den debatten, men det er rimelig lenge siden, og i årene etterpå har den ikke vært noe særlig høyt oppe på den politiske dagsordenen, bare så det også er presisert. Jeg pekte også på dette med lærebøkene, for å prøve å få til det vi ønsker når det gjelder innhold. Jeg tror det er en sammenheng mellom ressurser og bl.a. leseferdighet. Ifølge våre planer skal vi ha individuell opplæring, og har vi mer ressurser til klassedeling og til gruppedeling, er det også større mulighet til å hjelpe den enkelte elev, den enkelte elev som trenger ekstra undervisning, ekstra hjelp for å nå fram til det som er målet. Det er en sammenheng mellom leseferdighet og ressurser, det er det ikke tvil om.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Jeg var nokså nær.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Om lærebokforfatterne er medlem i SV, vet jeg ikke, men det ville for så vidt være hyggelig om de var det, for de er skikkelige, gode og flinke folk. Lærebøkene i seg selv er sikkert gode nok. Jeg har ikke lest alle, men det var ikke det som var temaet mitt. Det som var poenget mitt, og som Ursula Evje tydeligvis ikke har fått med seg, er at lærebøkene i for stor grad styrer undervisningen. Vi har et planverk, og – det er jeg litt opptatt av – vi har læreplanene. I grunnskolen er det åpnet for at mellom 20 og 40 pst. av læreplanstoffet skal være lokalt læreplanstoff. Det er stor grad av pedagogisk frihet innenfor dette planverket, hvor alt ligger til rette for initiativ, alt ligger til rette for ulike metoder osv. i den enkelte klasse. Og så stilte jeg spørsmålet: Hvorfor får vi det ikke til, hvorfor skjer ikke det vi ønsker? Og så prøvde jeg å peke på en del faktorer som i for stor grad styrer undervisningen, som gjør at vi ikke får til det vi ønsker. Og i den omgang tror jeg for så vidt ikke at det å fjerne karaktersystemet og finne fram til et annet evalueringssystem, vil løse alle problemene. Men det er ett steg på riktig vei for å flytte fokus bort fra slutteksamen og over til det arbeidet som skal foregå i klassen i løpet av 1-2-3 år. Det var poenget mitt med å peke på karaktersystemet. Når det gjelder alle pengene som vi i SV har til utdanning, så har vel ikke vi så mye mer penger enn andre. Det er ikke så mange millioner vi regner med at vi skal få med det forslaget som ligger her fra SV i dag, men det kan være noen få millioner som kan være med på å vise at skal vi få til en omstilling i skoleverket, må vi være villige til å sette inn omstillingsmidler. Man får ikke noen i det private næringsliv til å være med på omstilling hvis det ikke finnes omstillingsmidler.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Statsråden kommenterte mitt innspill om karakterer, og jeg vil gjerne understreke enda en gang at når jeg prøvde å dra opp en debatt om karaktersystemet, var det ikke fordi det var det eneste saliggjørende og at vi nå hadde løst alle problemene, men det var et forsøk på å peke på ett område som vi er nødt til å gripe fatt i, og hvor vi er nødt til å se på om dette systemet hindrer gjennomføring av innholdet i reformene. Det var det jeg prøvde å si noe om. Dette ikke er det eneste grepet som vi må gjøre – bare slik at det er presisert. For et år siden – i juni i fjor – behandlet vi opplæringsloven. I den forbindelse tok jeg opp et forslag om egne arbeidsmiljøbestemmelser for elever og studenter. I utgangspunktet ønsket vi i SV en egen arbeidsmiljølov for elever og studenter. Vi hadde også et forslag. Det forslaget trakk vi fordi statsråden sa at han ville komme tilbake til Stortinget med en melding der han ville drøfte disse problemstillingene. Han lovte han ville komme tilbake til Stortinget i løpet av denne våren. Nå er det jo ikke så veldig lang tid igjen, så jeg antar at det ikke vil komme noen egen sak til Stortinget om en egen arbeidsmiljøbestemmelse – la meg presisere bestemmelse. Representanten Jagland var også inne på dette, og var opptatt av at vi får utviklet egne bestemmelser. Da snakker vi ikke bare om bestemmelser som regulerer fysisk arbeidsmiljø, men også innholdet i læringsmiljøet og i den sammenheng elevenes situasjon. Vi har et forslag i dag, og jeg regner med at det er ganske bred støtte til det forslaget. Jeg vil gjerne at statsråden kommenterer det, og jeg ønsker også at han kommenterer det andre forslaget som går på ungdomstrinnet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-11:
Jeg har fått stor verbal støtte til begge forslagene. Jeg skal imøtekomme ønsket om å gjøre forslag nr. 1 om til et oversendelsesforslag, men jeg vil gjerne at man skal votere over forslag nr. 2.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Jeg la merke til at representanten Tingelstad i sitt svar til Rune E. Kristiansen sa at det er ikke så helt lett å ta standpunkt til dette med forhandlingsretten når man representerer et stort ordførerparti. Akkurat det problemet kan jo komme til å løse seg på sikt! Men det er vel formodentlig ikke det som er hovedsaken når det gjelder spørsmålet om hvor forhandlingsansvaret bør ligge, og hvilken innvirkning det kan tenkes å ha på lønnsutviklingen for lærere i norsk skole. Jeg tillater meg i den sammenheng å vise til de erfaringene de svenske lærerorganisasjonene har gjort. Norge og Sverige er jo ikke dramatisk ulike når det gjelder disse forhold. Og det er vel også et argument som jeg vil tro Senterpartiet av ideologiske grunner skulle ha betydelig sans for, at arbeidsgiveransvar og forhandlingsansvar helst bør ligge så nær som mulig det sted hvor skoleaktiviteten foregår. For meg fortoner det seg som sannsynlig at når lærerlønnene gjennom ganske lang tid har sakket så vidt sterkt akterut som de har, henger det nettopp sammen med det forhandlingssystemet vi har, og at det er staten som er forhandlingsmotpart. Jeg vil derfor spørre Marit Tingelstad om hun ikke, nettopp ut fra Senterpartiets syn på nærdemokratiet ser sterke og tunge grunner som taler for at forhandlingsansvaret bør ligge hos kommunene?
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Jeg ble litt overrasket over den opplysningen som falt i forrige replikkrunde: at det skulle foreligge et flertall av Senterpartiet og Arbeiderpartiet i synet på dette, og jeg vil anta at Senterpartiet også ble litt overrasket over den opplysningen. Men det vil jo kunne oppklares senere hen i debatten. Representanten Reikvam beklaget seg tidligere i dag over at enkelte innslag i norsk utdanningsdebatt som har rituell karakter. Det gjelder vel i aller høyeste grad det representanten Reikvam selv førte av vidløftige resonnementer om karakterbruk i skolen. Om det er noe som har rituell – ja nesten magisk – karakter i norsk utdanningsdebatt, må det da være den evindelige karakterkrigen. Så et spørsmål. Jeg oppfattet representanten Reikvams diagnose dit hen at egentlig er alt på papiret noe nært fullkomment i dagens norske skolesystem. Når det i praksis er en del ting som svikter, skyldes det to forhold: dels at det finnes for lite penger, og dels at man bruker karakterer. Og for å konkretisere spørsmålet litt når det gjelder denne vurdering av karakterene, som etter mitt skjønn bare er et symptom og ikke noe problem: Vi har nettopp fått presentert en undersøkelse som viser at leseferdigheten i 8. klasse i norsk skole relativt sett er vesentlig svakere enn i 2. klasse, altså i forhold til den naturlig forventede utvikling. Det er så mange som mellom 15 og 20 pst. i 8. klasse som har katastrofalt dårlige leseferdigheter. Mener representanten Reikvam at dette skyldes ressursmangel eller skyldes det karakterbruk?
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Jeg vil advare statsråden mot å legge seg på et så høyt ambisjonsnivå at han skal se lyset permanent. Det vil jo lett kunne føre til at man mister gangsynet hvis man stirrer inn i lyset altfor lenge. Derimot satte jeg stor pris på at statsråden klart og tydelig sa at han for sin del har beveget seg, og da kan man jo kanskje anvende et litt annet billedspråk. Det står i Den hellige skrift at der er større glede over én botferdig synder som omvender seg, enn over 99 rettferdige som ikke trenger omvendelse. Jeg deler fullt ut statsrådens syn i det svaret han gav til representanten Jagland, at det er ønskelig at vi har en offentlig enhetsskole i dette land som samler flest mulig. Jeg er også grunnleggende enig med ham i at det bør skje på frivillig basis, og at det ikke blir slik, som jeg oppfattet representanten Jagland, at man skal sørge for at alle befinner seg i den skolen fordi det ikke finnes alternativ. Det er en underlig form for frihetsideologi. Det var et moment som jeg tok opp i mitt innlegg, som statsråden ikke kommenterte, og som jeg gjerne ville uteske ham på: Jeg pekte på at han i sin utredning når det gjelder verdiperspektiver, behovet for å styrke etikkundervisningen, sier at han vil mobilisere Norgesnettrådet i forhold til høyskoler og universitet. Jeg kom med en del argumenter for at det i beste fall må være en omvei, og i verste fall en direkte feiladresse. Jeg vil gjerne høre om statsråden kan være enig med meg i det, og at det ikke kan være rimelig å tillegge Norgesnettrådet som et arbeidsdelingsorgan noen funksjon i denne sammenheng.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Jeg lyttet med stor interesse til Thorbjørn Jaglands innlegg i denne debatten, og forsøkte underveis å telle milliarder – som det ville bli hvis man skulle ta alle de gode formål som han listet opp, på ordet og omregne dem i penger – men måtte et stykke ut i innlegget gi opp fordi mitt taksameter ikke går riktig så langt. Det Thorbjørn Jagland sa, var at uten penger er det ikke mulig å holde noen retning. Hvis man skulle ta det på alvor, må man jo ha lov til å spørre tilbake: Hvorledes har Arbeiderpartiet selv senest i budsjettforslaget i fjor og i de år man satt med regjeringsmakten, vært i stand til å følge opp de svære ambisjonene? Det er jo ikke riktig som Thorbjørn Jagland sa, at i Arbeiderpartiets regjeringstid skjedde det utelukkende ekspansjon og utelukkende økning av antall studieplasser. Det siste som skjedde, var at det budsjettet regjeringen Jagland la etter seg da den gikk av, hadde et kutt på 2 000 studieplasser. Det hadde vi i komiteen ganske stor hodepine etterpå med å bøte på skadevirkningene av. Det var et uforberedt og ganske dramatisk kutt for høyere utdanning. Jeg har også med en viss undring lyttet til flere talere fra Arbeiderpartiet som kjører massivt mot private skoler som om de skulle være et angrep på enhetsskolen. Tidligere har Arbeiderpartiet sondret mellom livssynsbetingede privatskoler og pedagogiske alternativ. Hvis man skal ta på alvor det som er sagt i denne debatt, må det jo bety at partiet også betrakter Steinerskolen og Montessori-skolene som et angrep på enhetsskolen og noe de helst ønsker skulle forsvinne fra det norske skolelandskap. Nå omtalte jo ikke statsråden med et eneste ord i sin redegjørelse de private skoler, og det er det etter mitt skjønn større grunn til å kritisere ham for. For når hovedbudskapet er mangfold og valgfrihet, hører jo dette med. Det er riktignok pr. i dag bare én og en halv prosent av elevene i den norske grunnskolen som går i private skoler. Noen alvorlig trussel mot enhetsskolen kan det vanskelig være. Men det er et viktig innslag, både prinsipielt når det gjelder religionsfrihet, og for foreldres rett til å velge et pedagogisk alternativ. Det er likeledes et særdeles viktig incitament nettopp for den offentlige skole til å hente impulser og fornyelse. Jeg vil altså mene at hvis man på dette punkt skulle ha noen grunn til å kritisere statsrådens utdanningspolitiske redegjørelse, er det fordi den ikke inneholdt dette element.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Representanten Dørum hevdet at Høyre har vært imot skolereformene. Det er en mildt sagt ensidig historieskrivning. Det har vel i det hele tatt ikke stor mening å diskutere for og imot reformer i sin store alminnelighet. Det vi i dag diskuterer, med grunnlag i utdanningsministerens redegjørelse, er en del problemer som delvis skyldes de store og ambisiøse reformene, eller rettere sagt, som skyldes den tendensen til systemtvang som har ligget inne i noen av disse reformene. Og det gjelder vel kanskje særlig Reform 94. Representanten Ulf Erik Knudsen hadde et innlegg hvor han kopierte sin partileder, som jo med årene mer og mer har fått det for seg at alle tanker i denne verden først er tenkt av Fremskrittspartiet. Det minner meg litt om Bjørnstjerne Bjørnson. Om ham sa Georg Brandes en gang i en polemikk at forskjellen mellom Vår Herre og Bjørnstjerne Bjørnson er at riktignok vet Vår Herre alt, men Bjørnstjerne Bjørnson vet alt bedre.
Inge Lønning (Høyre), 1999-05-11:
Takk, hr. president. Mitt poeng var egentlig bare å presisere at det er en grunnleggende forskjell mellom Høyres skole- og utdanningspolitikk og Fremskrittspartiets, og den består i at Fremskrittspartiets hittil utelukkende består av improvisasjoner, uten sammenheng.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg hadde trodd at representanten Reikvam ville ha fulgt opp den replikkvekslingen som var tidligere mellom Rune E. Kristiansen og Marit Tingelstad, nettopp fordi statsråden har slått til lyd for en drøfting av overføring av forhandlingsansvaret for lærerne til kommunene. Og statsråden har tatt dette opp på egen kjøl, det var ikke noen direkte foranledning til at han trengte å ta dette opp. Det vil si at sammen med Fremskrittspartiet og Høyre, som tidligere har signalisert det samme, har Regjeringen hvis den som et arbeidslag går inn for det, et flertall for det synet. Nå har heldigvis Senterpartiet gjort oppmerksom på at de ikke støtter at forhandlingsansvaret eventuelt skal drøftes overført fra Regjeringen, og med Arbeiderpartiets og Senterpartiets stemmer vil det være flertall mot dette. Det ville være interessant å få høre SVs holdning og stilling til dette forholdet.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg er enig med statsråden i at den analysen han foretok av tilstanden innenfor vårt utdanningsområde, deles av et stort flertall. Det betyr ikke at vi også synes at det er noe særlig perspektiv når det gjelder de fremtidige linjene – som statsråden faktisk ikke trakk opp – samtidig med at analysen heller ikke ble fulgt av konkrete tiltak. De fleste av oss har vel vært ganske mye rundt på skoler, og nesten alle steder hvor vi kommer, har de fleste av barna brukt PC før de begynner på skolen. Selv om ikke en PC i skolen er det aller viktigste, er det et problem når barn og unge opplever at skolen etter hvert faller mer etter i utviklingen. Barn og unge har altså erfaring med helt andre og mer effektive måter å lære på enn det de til dels møter i dagens skole. Elevene opplever at de ikke blir tatt på alvor på flere måter, nemlig at undervisningsmetodene tilhører et litt annet samfunn, og at deres kompetanse ikke blir respektert. Spørsmålene til statsråden blir: Lokal forankring – ja, jeg er enig i det – men hva skal det følges av, hvilke økonomiske ressurser skal det følges av når man skal gi lærerne enda mer pålegg, for det blir jo resultatet? Og vil statsråden øke voksenkontakten, altså voksentettheten på ungdomstrinnet, når han snakker varmt for å satse på ungdomstrinnet? Og til slutt: Har statsråden en strategi for å øke antall PC-er slik som Thorbjørn Jagland antydet det?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Til det siste kan jeg i hvert fall si at jeg ofte opplever at det er Fremskrittspartiet som sier det Høyre egentlig mener. I debatten i dag har vi fra Arbeiderpartiets side understreket behovet for en sterk enhetsskole av høy kvalitet, der man selvsagt først og fremst er fordi man skal lære, men også fordi man skal lære å være sammen med andre som man i neste omgang skal utgjøre samfunnet med. Det er ikke minst viktig i det flerkulturelle Norge. Det er fra statsrådens side og fra regjeringspartienes side brakt på det rene at den nyorienteringen som Regjeringen nå forfekter, skal skje innenfor det eksisterende lovverket, som faktisk Arbeiderpartiet tidligere har lagt grunnlaget for, sammen med ikke minst Senterpartiet og Kristelig Folkeparti. Derfor støtter vi at man skal gjøre rammeplaner og læreplaner mer fleksible, for det er selvfølgelig å videreutvikle reformene. De må hele veien reformeres. Men det ville være trist – i en ny tid der det skjer så store endringer – hvis man ikke hele tiden innenfor skolepolitikken tenker på at man må jobbe med reformer. Ikke minst blir vi nødt til å se på hvordan barn og ungdom lærer i en visuell hverdag. Det er derfor mange av de eksisterende reformene vi blir nødt til å reformere igjen og igjen. Og det vi nå har slått til lyd for, er at ungdomstrinnet bør komme i søkelyset ved at man øker antall voksne. Jeg håper derfor at det stemmer at statsråden i statsbudsjettet vil komme tilbake med et forslag om å øke antall voksne. Jeg håper også at det er mulig å gjøre et grep – næringsliv og det offentlige sammen – for å øke antall PC-er i grunnskolen, etter det mønsteret man har sett i Akershus og i Bergen. Helt til slutt: Etter- og videreutdanningsreformen vil også betinge en kolossal endring i den videregående skole og i alle våre høyere utdanningsinstitusjoner. Og den som prater om at vi skal ha stillstand, kan ikke ha tatt de utfordringene på alvor.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Da gjenstår bare forslag nr. 2. Ettersom Thorbjørn Jagland og flere fra Arbeiderpartiet har sagt at vi vil foreslå ulike tiltak for ungdomstrinnet, er det ikke noe i veien for å stemme for forslaget fra SV, overraskende nok ikke fulgt av regjeringspartiene som faktisk snakket om det samme under debatten.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Representanten Reikvam hevdet at det var et bra planverk og en god struktur i den norske skolen. Det samme sa faktisk statsråden i sin redegjørelse. Men statsråden etterlyste innhold i planverket og strukturen, i rammebetingelsene. Det samme gjør faktisk også representanten Reikvam, som sa at vi ikke er kommet særlig langt med innholdsreformene. Så trakk han, som representanten Lønning sa, helt klart en parallell til karaktersystemet, og hevdet at hele evalueringssystemet vårt var avleggs, og at elevene skal delta i evalueringen. I tillegg ble læreboksystemet håpløst for ham, fordi forfatterne av lærebøkene styrte utviklingen. Så vidt jeg vet, er veldig mange av disse forfatterne medlem av hans eget parti, og det sett i sammenheng med innholdet i skoleverket begynner å bli bekymringsfullt for noen og enhver. Så hevdet Reikvam tidligere i dag at SV slenger ut noen gulrøtter for å bedre ungdomsskolens kår. Det er vel og bra. Men når man har en åpenbar budsjettkrise, hvor får SV penger fra til alle disse gulrøttene?
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Jeg kommer ikke til å bruke noe av min tid til å omvende verken representanten Lønning eller statsråd Lilletun. Jeg er opptatt av bruk av teknologi i utdanningen, det tror jeg mange her er klar over. Og jeg er også opptatt av noe som synes å ha bitt seg fast, nemlig at alfa og omega er en økning i PC-tettheten i skolen på alle trinn. Dette er jeg overhodet ikke enig i, noe jeg kom inn på i mitt innlegg, fordi man mangler standarder for bruken i forhold til alderstrinn. Vi snakker her om 6-åringer på den ene siden og doktorgradstudenter på den andre siden. Alle disse har et reelt behov for teknologien, men de trenger ikke det samme. Og dersom dette overlates til kommuner med varierende økonomi, vil vi få store forskjeller på maskinpark og programvare i Utdannings-Norge. Jeg ønsker å be statsråden om å si noe om utvikling av slike standarder, da det ikke bare er jeg som er litt i stuss over dette, men også Nasjonalt læremiddelsenter som faktisk har en sammenfallende oppfatning med meg. Og når representanten Lønning hele tiden maser om dette lyset, går det opp for meg at han har lest avslutningen til statsråden, hvor det står at Regjeringen vil se på etablerte systemer «med nye briller». Da håper jeg at statsråden bruker en anerkjent og dyktig fagoptiker til brillene, for da får han et optimalt syn.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Jeg vil få lov til å takke statsråden for det svaret han gav meg på mitt spørsmål angående standardisering av PC-bruk i skoleverket – som for øvrig ikke var det svaret man burde forvente ut fra spørsmålet. Men det illustrerer hvorfor IT Fornebu har blitt et så vidt hardt debattema som det har blitt. Mitt spørsmål og mine argumenter gikk faktisk på noe så enkelt som en definisjon eller spesifikasjon av behovene til en 6-åring, en 10-åring, en 15-åring og en 18-åring, en sykepleierstudents behov for IT i sin studietid, eller behovet til studenten med f.eks. fysikk som hovedfag. Det som kjennetegner alle disse forskjellige grupperingene, er faktisk at behovet deres er ulikt. Altså: De trenger ikke det samme utstyret, de trenger ikke den samme programvaren. Og defineres behovene på denne måten, vil man når man investerer disse ganske store summene, spare penger gjennom et behovsstyrt investeringsbudsjett, og man får en tilleggsgevinst ved at maskiner kan fases ned gjennom systemene etter hvert som de ikke lenger dekker det behovet som er på høyeste nivå. Dette gir også en betydelig gevinst. For når hovedfagsstudenten i fysikk ikke lenger har full nytte av det utstyret som han har fått, på grunn av at det er gammeldags eller lite funksjonelt, kan kanskje sykepleierstudenten med meget stor nytte bruke det, og om noen år 6-åringene. Dette var det jeg bad om statsrådens kommentar til, og jeg håper at han kan være villig til å diskutere det i en annen sammenheng, for her ligger det uhyggelig mange millioner i innsparing hvis man ser muligheten til å arbeide ut fra en behovsspesifikasjon for de enkelte aldersgrupper.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-11:
Ja, president, jeg tror jeg skal klare meg med ett minutt. Det begynner å bli litt sært, i hvert fall for meg som Frp-er, når representanten Grete Knudsen får seg til å si at Fremskrittspartiet sier det Høyre tenker. Så vidt jeg vet, er vi verken clairvoyant eller driver med noen form for witchcraft i vårt parti, vi er ganske rett fram. Men Lønning sa noe som jeg egentlig likte. Han sa at vi improviserer. Ja, kanskje vi gjør det, for når man improviserer og spiller god jazz samtidig, da begynner det å svinge – også for representanten Lønning. Og hvis det er det vi får det til å gjøre for Høyre, har vi gjort en god jobb.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-05-11:
Det jeg gjorde i mitt innlegg nå, var å presisere at det Rune E. Kristiansen sa, ikke var riktig. Venstre som parti har ennå ikke tatt standpunkt til hvem som skal være forhandlingsmotpart til lærerne. Det spørsmålet, som jeg sa, overlater vi til Regjeringen, og vi stiller oss bak Lilletun, som har en vurdering av denne saken i samråd med organisasjonene. Vårt mål, som jeg faktisk tror vi deler med de andre partiene i denne salen, er flere og bedre lærere til skolene i Norge. Det er helt avgjørende for å nå målet om en bedre skole er at lærerne som skal utføre jobben, er motiverte og kompetente. Det vi er opptatt av, er å sikre skolene gode lærere, men som sagt, vi har ikke tatt standpunkt til hvem som skal være forhandlingsmotpart. Det er mange andre ting som er viktig for å sikre gode lærere enn akkurat den saken. Den vil vi komme tilbake til når Regjeringen har tatt sitt standpunkt.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-05-11:
Som Høyre er også Venstre glad for at Stortinget i så stor grad slutter opp om – jeg vil si – en nyorientering av skolepolitikken mot en større mangfoldighet og større frihet til den enkelte lærer og til skolen. Nå gav Løvik meg en anledning til å redegjøre for hva Venstres landsmøte har vedtatt når det gjelder lønnspolitikk i forhold til lærere. Det som er målet vårt, er at den enkelte lærer skal ha større mulighet til å påvirke egen karriere og lønnsutvikling uten å forlate undervisningen som hovedoppgave. For å kunne gjøre det tror vi en differensiering av lærerlønnen må til, men i motsetning til det som i hvert fall Høyre og Fremskrittspartiet har signalisert, går vi ikke inn for å vurdere lærerens innsats i den sammenheng. Vi har tro på at lærernes organisasjoner sammen med forhandlingsmotparten – hvem det måtte være – kommer fram til gode, differensierte lønnssystemer som alle kan være enige om. Det er Venstres politikk.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-05-11:
Det blir litt underlig å stå på Stortingets talerstol og diskutere med andre partier hva Venstres folkevalgte i kommuner og fylkeskommuner skal prioritere. Jeg trodde også Arbeiderpartiet synes utdanning er viktig, og jeg synes det er underlig at dere tar dette fram som en sak her i Stortinget. Landsmøtet gav en holdning til kjenne som våre folkevalgte i de forskjellige organene skal følge opp. Når det gjelder lokale forhandlinger, vil jeg påpeke at det var nettopp dette som skjedde i vårens lønnsoppgjør for lærerne, der det ble en større pott til kommunene til fordeling. Så vårt standpunkt er ikke i noen motsetning til en statlig forhandlingsmotpart. Man kan ha større rom for lokale forhandlinger også innenfor det systemet vi har i dag. Det fins rom for å bruke systemet vi har i dag til en mer differensiert lønnsfastsetting. Det er vårt standpunkt.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Representanten Falch Fladmark snakket om at Arbeiderpartiet hadde ansvaret for toppstyrte reformer, og at den tid heldigvis nå var forbi. For det første vil jeg si at de reformene Arbeiderpartiet gjerne vil ta æren for, har det heldigvis vært bred tilslutning til her i Stortinget. Og det er ingen motsetning mellom reformene og det å «la de tusen blomster blomstre», så å si, la skolene få større frihet, la lærerne få bruke den friheten som faktisk finnes i lovverket, til å få en bedre undervisning, en bedre pedagogikk. Jeg tror egentlig det er liten forskjell når det gjelder ønsket om å få en levende skole med et godt læringsmiljø på alle nivå. Men jeg synes det nå var interessant at Helene Falch Fladmark ikke gav sin tilslutning til at forhandlingsansvaret for lærerne skal overføres fra staten til kommunesektoren, men at de – så vidt jeg forstår – har det til vurdering. Senterpartiet har her i dag klargjort at de er like betenkt over dette som Arbeiderpartiet er. Og da er det, så vidt jeg kan forstå, et bredt flertall i Stortinget som ønsker at ansvaret for lærernes lønn skal ligge hos staten, for at enhetsskolen skal kunne utvikle seg slik at det blir likhet og like betingelser for lærerne, noe som igjen kommer skolen og elevene til gode. Jeg vil allikevel gjerne få høre om regjeringspartiet Venstre, dersom et av regjeringspartiene er imot, allikevel vil støtte en slik forandring.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
De små barna er fulle av lærelyst. De spør hele tiden og får svar, og lærer på denne måten. Så begynner de på skolen, og gleder seg veldig til å begynne på skolen. Men så opplever vi – i hvert fall opplevde jeg det med mine barn, og jeg tror det er mange med meg – at lærelysten avtar etter hvert. Det er noe med skolesystemet vårt som gjør at lærelysten blir mindre og mindre etter hvert som skoleårene går. På en høring om ungdomsskolen hvor både statsråden og jeg var for ikke så lenge siden, var konklusjonene fra elevene det klare budskapet at det var kjedelig. Læreren underviste på samme måte som han gjorde for 30 år siden, med kateterundervisning. Elevene satt i klasserommet, og læreren prediket fra kateteret og skrev på tavlen. Og les derfra til dit til neste dag! Jeg snakket nettopp med en rektor som underviser i matematikk ved en ungdomsskole, og han sa: Nå har jeg disse elevene i niende klasse. Jeg startet å undervise dem i matematikk da de begynte i sjuende klasse, og de kan like lite i dag som da de begynte. Dette er alvorlige signaler til oss som politikere. Det er en stor utfordring for oss å skape en skole hvor elevene fra de er barn og til de blir voksne, trives, får lyst til å lære, og hvor vi ikke dreper nysgjerrigheten og lærelysten. Jeg er glad for at det er bred politisk enighet om å gjøre noe nå. I barneskolen har pedagogikken blomstret. Men lenger oppe i klassene, i ungdomsskolen, har vi en stor jobb å gjøre, og jeg er glad det nå er stor politisk enighet her i Stortinget om at vi må gripe fatt i dette. Jeg er også glad for at det er kommet signaler om at vi må se på matematikkundervisningen. Jeg viser bl.a. til Grete Knudsens innlegg. Jeg tror vi har en del å gjøre når det gjelder å endre på dette faget. Det jeg har lyst til å ta for meg,(presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Jeg tror vi kan si at det egentlig er ganske bred enighet mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet om norsk utdanningspolitikk. Vi har stått sammen i store trekk om de store reformene. Det er Høyre og Fremskrittspartiet som har vært de sterkeste motstanderne mot de reformene som vi har fått vedtatt. Når jeg nå bad om ordet en gang til, var det nok for å forlenge debatten, men det var også fordi jeg i mitt forrige innlegg ikke fikk stilt det spørsmålet jeg hadde til statsråden. Jeg er bekymret over forholdene for de minste skolebarna våre. De fleste småbarnsforeldrene er i jobb. Det er over 70 pst. av alle kvinner mellom 26 og 60 år som er yrkesaktive. Og som Rune E. Kristiansen sa i sitt innlegg, så er det nå flere kvinner enn menn som tar høyere utdanning, og selvfølgelig ønsker kvinnene også å bruke sin utdannelse, de ønsker å være økonomisk uavhengige. Så idealsamfunnet, etter noens mening iallfall, der mor er hjemme og far er på jobb og barna kommer hjem til mor etter skoledagens slutt, det har vi ikke. Vi må se virkeligheten som den er. Anne Brit Stråtveit var ikke noe særlig bekymret over skolefritidsordningene og den nedskjæringen som Regjeringen ble tvunget til å gjøre, vil jeg si, i forbindelse med behandlingen av budsjettet, for hun mente at kontantstøtteordningen ville føre til at mange flere var hjemme om dagen. Men jeg tror ikke det vil hjelpe for så mange av småbarna som kommer hjem fra skolen. Stortinget har også anerkjent, i hvert fall regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, at vi må ha en skolefritidsordning. Vi har også lovfestet det, det gjorde vi for et år siden her i Stortinget, mot Høyres og Fremskrittspartiets stemmer. Da lovfestet vi også at det skulle være en tredeling av utgiftene mellom stat, kommune og bruker. Så skjer dessverre det at noe av det første stortingsflertallet gjør etter at de har vedtatt loven, er å redusere statens tilskudd med 30 pst. Det er veldig bekymringsfullt. For hvem skal så bære de økte utgiftene? Vil det føre til dårligere kvalitet? Hvilke barn kommer ikke på skolefritidsordning? Vil statsråden gi oss en situasjonsrapport i forbindelse med budsjettet til høsten, så vi får en oversikt over stoda? Og er det noen mulighet for at Regjeringen vil øke tilskuddet nå?
Petter Løvik (Høyre), 1999-05-11:
Debatten i dag har i veldig sterk grad blitt prega av ein diskusjon om auka fridom og auka mangfald. Det har blitt eit hovudtema, og det er kanskje noko av det nye og mest gledelege i den debatten vi har hatt i dag. Eit tema har også vore kven som skal forhandle med lærarane om løna, og representanten Tingelstad sa at fleire hadde overfortolka statsråden når det gjeld forhandlingsansvaret. Venstre sin representant ville ikkje ta stilling til dette her, så eg skal ikkje mase meir om akkurat den delen. Men det som er vel så interessant, er sjølve prinsippet – ikkje kven som skal forhandle, men om vi skal ha eit meir differensiert lønssystem i norsk skule i åra framover. Alle veit – representanten Falch Fladmark veit, underteikna veit, elevane, foreldra og lærarane, ja til og med lærarorganisasjonane veit – at det er ein del lærarar som gjer ein innsats langt utover det ein kan forvente både i og utafor arbeidstida, og mitt og Høgre sitt syn er at for å halde på dei i norsk skule, må det vere mulegheit til å påskjøne desse eldsjelene ved å gi dei litt ekstra på lønssida. Og sjølv om Venstre ikkje vil ta stilling til kven som skal forhandle, vil eg gjerne høyre representanten Falch Fladmark si haldning til dette prinsippet, om vi no må løyse opp det systemet som har vore øydeleggande for lærarlønene dei siste 20-30 åra, og få eit system der dei beste lærarane kan få ei litt betre løn inn dei som ikkje er så heilt på topp.
Petter Løvik (Høyre), 1999-05-11:
Det har vore ein veldig positiv debatt på mange måtar når det gjeld signal om retning. Men det er rett som fleire seier, at det har kome veldig lite konkret. Som kjent er det på fruktene at treet skal kjennast, så om denne debatten blir eit tidsskilje i norsk skulepolitikk, står att å sjå. Det verste med skuledebatten, slik eg oppfattar han, er ikkje at vi er ueinige, for det skal vi vere. Det aller verste er at eg føler at veldig mykje er så innpakka i retorikk at usemja ikkje kjem skikkeleg fram. Det er veldig mange honnørord som svirrar fram og tilbake. Dei blir brukte av ulike personar på ulike måtar og er meir med på å tilsløre debatten enn å klarlegge den. Eit anna poeng som fleire har trekt inn, er dette at du skal ikkje ha andre skular enn einskapsskulen. Einskapsskulen er noko vi alle meiner at vi skal ha, men vi legg kanskje litt ulike ting i dette omgrepet. Vi er alle einige i at vi skal ha eit likeverdig tilbod for alle i grunnskulen, men vi må etter Høgres meining ikkje la dette vere ei hindring for spennande alternativ, både i privat og offentleg skule. Det er stor forskjell på eit likt og eit likeverdig skuletilbod. Vi treng dei private skulane. Representanten Norvoll var inne på at det gjekk for mykje ressursar til desse. Men vi treng private skular, både som eit alternativ og som ein pådrivar for nytenking – også i offentleg skule. Faktum er at desse skulane kostar det offentlege monaleg mindre enn dei offentlege skulane. Dei får dekt berre ein del av driftsutgiftene og ingenting av investeringskostnadene. Representanten Jagland var inne og sende ei lita helsing til Høgre i sitt innlegg. Han påstod der ganske frimodig at Høgre vil innføre reklamefinansierte skulebøker. Det er heilt rett som min medrepresentant Lønning sa tidlegare i dag, at denne saka er ganske perifer. For det første vil vi ikkje innføre reklamefinansierte skulebøker. Det vi har sagt, er at dersom det er nokon som vil gi elevar i vidaregåande skule gratis skulebøker og elevane er villige til å ta imot reklame i desse bøkene, er det så vidt eg veit, ikkje noko som hindrar dette. Det er enno ingen som har kome med forslag om å stoppe det som allereie er i gang også i Noreg. Så her er det ikkje spørsmål om å innføre noko, men om ein skal stoppe noko, og eg kan ikkje sjå det er den minste grunn til å stoppe dette dersom marknaden og tilbydaren er einige.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Det er eit par ting eg må få klarleik i når det gjeld Venstre og Venstres haldning til utdanningspolitikken. Nå er det vel 14 dagar sidan Venstre hadde sitt landsmøte, der dei òg vedtok det ein kan kalle det skulepolitiske manifestet – Venstre hadde sett ned eit utval leia av representanten Falch Fladmark – der det står å lese at Venstre vil prioritere skule framfor andre kommunale og fylkeskommunale oppgåver. Da betyr jo det at andre område må bli nedprioriterte. Er det vegar som skal prioriterast ned, er det helse som skal prioriterast ned, eller er det kulturen som skal prioriterast ned? Eg vil gjerne ha eit svar på det. Eit anna punkt som var vesentleg, og som det var semje om, slik eg forstod det, var at skulen måtte sleppast meir fri: «Skolene og pedagogene skal slippes fri fra unødig statlig og kommunal styring.» Mitt spørsmål er kva Venstre eigentleg legg i dette. Og det andre er vidare om det er semje blant regjeringspartia på desse punkta. Så synest eg det er ganske ambisiøst når Venstre hevdar at det er det einaste partiet som legg fram eit program der dei ser heile utdanningsløpet i samanheng. Det får ein berre ta til etterretning. Men når det gjeld forhandlingsansvaret – eg vil òg ta opp det – seier representanten Falch Fladmark at dei har ikkje tatt standpunkt til det, men at dei derimot går inn for at det skal vere ei differensiert lønsfastsetting i kommunesektoren. Då vil eg sitere frå siste nummeret av Norsk Skoleblad, der det står: «Den enkelte kommune og fylkeskommune bør i større grad gjennomføre egne lønnsfastsettelser for lærerne, heter det i vedtaket fra landsmøtet.» Kva ligg det i dette?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-05-11:
Statsråden si utdanningspolitiske utgreiing kom i ei tid med fleire andre utdanningspolitiske saker som komiteen og Stortinget skal ta stilling til i nær framtid. Det er kanskje derfor utgreiinga òg ber preg av å vere ei utdanningspolitisk årsmelding, utan særlege vyar for framtida sine utfordringar. Statsråden har brukt mykje tid og krefter i det siste på å fortelje at han nå skal bryte med den sentralstyrte utdanningspolitikken som Arbeidarpartiet har ført dei siste åra. Og kva er det me ser? Jau, ingen nye forslag, ingen nye reformer eller tankar som vil endre denne linja, med unntak av ein høgst kjærkomen gjennomgang av praksisen på ungdomssteget. Eg er sjølvsagt ikkje lei meg for å konstatere at sentrumsregjeringa er tilfreds med den utdanningspolitiske vegen som Arbeidarpartiet i si tid trekte opp. Den største utfordringa i dag er å behalde eit sterkt offentleg utdanningssystem med høg kvalitet. Eg meiner at utviklinga for det offentlege utdanningssystemet er faretruande, når me ser at dagens regjering godkjenner private skular i stort omfang. Tilstandsrapportane frå dei statlege utdanningskontora fortel om store og aukande forskjellar mellom kommunar og fylkeskommunar. Det er ikkje i tråd med prinsippa om eit likeverdig opplæringstilbod og einskapsskuletankegangen. Eit anna moment er høgrepartia si etterlysing av større konkurranse i skulen. Her blir det òg snakka om å konkurranseutsette og stykkprisfinansiere. Slike tankar er på ingen måte eit bidrag til å betre kvaliteten og likeverdsprinsippet. Derfor er me i Arbeidarpartiet sterke forsvrarar av den offentlege einskapsskulen, som ikkje er ein A4-skule, og av verdiar som rettferdig fordeling av utdanningsgoda og lik rett til utdanning for alle. Det er to store hovudutfordringar for norsk skule. Det handlar om å gje nok ressursar som hevar kvaliteten både med omsyn til menneskelegheit, omsorg, likskap og fagleg nivå. Alt må gjerast for å sikre den beste rekrutteringa til skulen. Ein utdanningsinstitusjon kan ikkje heve seg til ein høgare kvalitet enn det læraren kan heve seg til, og læraren må ved eiga hjelp lage ein skule som er så god at alle foreldre frivillig vel den for sine barn. Den andre hovudutfordringa er aktive tiltak for planar retta inn mot mobbing og rasisme. Her trur eg det enno er mykje ugjort.