Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-05-26:
Jeg takker for interpellasjonen. Etter min mening er dette er den aller viktigste interpellasjonen vi kan ha. Sjøl om vi diskuterer dette mange ganger i sammenheng med spesifikk kriminalitet, og vi føler at mye er gjort, som interpellanten ga uttrykk for, er det desto viktigere at vi tar opp denne debatten gang på gang. Det første utenlandske justisministre ofte spør meg om er: Hva er det dere gjør i Norge som gjør at det går så bra, at så mange ungdommer faktisk ikke vikler seg inn i kriminelle handlinger, at så mange ungdommer, når man blir førstegangsforbryter, faktisk kommer seg ut av det? Hva er det som gjør at dere ikke har den statistikken som vi ofte ser i våre land? Det å svare på det er ikke bestandig like lett, fordi det handler nettopp om et ganske mangeartet spekter av virkemidler for å bringe en bedre livskvalitet til folk flest. For oss som konsentrerer oss rundt de justispolitiske virkemidlene, syns jeg det er viktigere enn noen gang at vi diskuterer tiltak som kan ha – jeg holdt på å si – anslag i andre sektorer, men som også bidrar til å tenke litt annerledes enn det vi ofte gjør, tiltak som kan bidra til at folk stanses tidligere. Jeg er helt enig med interpellanten, jeg syns for så vidt det innlegget som ble holdt nå, var særs godt, jeg kunne gjerne holdt det sjøl – ville i hvert fall holdt det sjøl. Men vi er helt avhengige av å ta vare på mye av den normgivningen og den symbolkraften som ligger i at vi er tydelige justispolitisk. Vi ser at mange undersøkelser viser at guttene kommer dårlig ut, dårligere ut enn det jentene gjør. Det er interessant i seg sjøl, man kunne jo spørre hvorfor ikke jenter begår kriminelle handlinger i samme grad som guttene gjør. I undersøkelser som er gjort, framgår det at en av tre norske gutter blir siktet for lovbrudd en eller annen gang i løpet av ungdomsårene eller i ung voksen alder. Både denne og andre undersøkelser om registrert og sjølrapportert kriminalitet bekrefter at det er en klar kjønnsforskjell i forhold til graden av kriminalitet. Det er samtidig viktig å få fram at den samme statistikken viser at for de fleste av dem som begår lovbrudd, blir det med dette ene lovbruddet. Det er positivt. Det er betydelig frafall opp til to og tre lovbrudd, og det er kun noen ganske få som fortsetter med kriminalitet og begår mange lovbrudd, og som gjør sitt til at vi har rett som reiser rundt i debatter og sier at kriminalitet begås av veldig få mennesker. Får vi tatt ut dem som begår mange kriminelle handlinger, ser vi betydelige resultater i kriminalitetsstatistikken. Regjeringas arbeid med kriminalitetsforebygging er forankret i en rekke dokumenter, som også interpellanten viser til, bl.a. regjeringas strategi for forebygging, som er en overordnet plan om fellesskap, trygghet og utjevning, som kom i 2009 – jeg gjentar: fellesskap, trygghet, utjevning. Jeg mener at det viser at det er andre virkemidler enn rene justispolitiske som også skal brukes. Vi har også regjeringas kriminalitetsforebyggende handlingsplan, Gode krefter, som interpellanten viste til. Der er det 35 tiltak for å styrke dette arbeidet overfor barn og unge. Jeg mener at de tiltakene, når vi ser de blir iverksatt, når de blir forsterket, bidrar til å gi veldig gode resultater. Det er all grunn til å gi mange kommuner og lokale politidistrikt stor honnør for det arbeidet som gjøres. Når interpellanten trekker fram det behovet man har for å se på hvordan politifolk møter yngre mennesker, tror jeg han treffer spikeren på hodet. Det å kunne være variert i forhold til hva slags virkemidler man setter i verk overfor en ung som har begått et lovbrudd, er helt avgjørende. Det har vært avgjørende for min og regjeringas del når vi ser på hva slags type sanksjoner som presenteres. Jeg er glad for at alle partier i Stortinget støtter opp om de alternative sanksjonene. Jeg vil dvele litt ved det. Interpellanten nevnte bekymringssamtalen. Det å begi seg ut i en offentlig debatt, gjerne på tv, og fortelle om bekymringssamtalen, er et risikabelt politisk eksperiment. Det høres litt tuslete ut. Men for dem det gjelder, for familien og for naboene og skoleelevene som sitter rundt, og som blir trukket inn i et slikt opplegg, er det mye tøffere enn de tradisjonelle justispolitiske virkemidlene. Man blir virkelig stilt til ansvar. Særlig det Oslo politidistrikt har gjort, men også andre politidistrikt knyttet til bekymringssamtale som instrument for å få hanket inn en som er i ferd med å komme på skråplanet, tror jeg er helt avgjørende. Regjeringa har sagt at det er ikke bare et virkemiddel vi bruker overfor naskere, men et virkemiddel man skal bruke helt opp til de groveste typer for kriminalitet, hvor vi ser at særlig unge gutter står i fare for å bli rekruttert inn mot f.eks. grupper som kunne bruke alvorlige straffbare handlinger for å oppnå politiske mål, radikalisering. Vi har sett i forhold til høyreekstreme hvor viktig det er. Det andre som jeg har lyst til å peke på, som vi satser mye på nå, og som har fått budsjettstyrking, er oppfølgingsteamene, som henger veldig tett sammen med det arbeidet som gjøres bl.a. i konfliktrådene. Det er helt avgjørende hvis vi skal nå de unge gutta som er i ferd med å havne utpå, at vi klarer å bidra til, slik interpellanten sier, å få konstruktive løsninger som får folk på rett kjøl igjen, få dempet konflikter og få mindre konfrontasjon. Da er ikke fengselsstraff og den tradisjonelle straffesaksbehandlinga alltid like hensiktsmessig, for å si det pent. Og jeg må jo si om de situasjonene vi har både når det gjelder familievoldssaker og rene ungdomsvoldssaker som er blitt løst i konfliktrådsregi, at det er noen fascinerende historier. De som hevder at dette er tiltak som er en hån mot kriminalitetsofre, tar oppriktig talt feil. Det er jo nettopp ofrene som trekkes inn i disse prosessene og ser sannheten komme for dagen, ser også tilgivelsen komme for dagen, men også ser reparasjonen komme for dagen, som virkelig drar den store nytten av dette. Ungdommene – og gutten, som det ofte er – tør å møte opp på skolen dagen etterpå, tør å konfronteres med sin egen handling i sitt eget nærmiljø, noe som gjør sitt til at det var avgjørende for at vedkommende ikke begår ytterligere kriminelle handlinger. Jeg mener også at det som nå er gjort opp mot kommunene, er svært spennende. Jeg vil peke på at et samlet storting var for at vi skulle bruke politiressurser på å etablere politiråd ute i kommunene. Det skulle vi bruke politiressurser på. Jeg tror at det er vel anvendte ressurser. Ved siste opptelling jeg i hvert fall husker, var man i 358 kommuner tilsluttet politiråd. Det er arenaen og, som interpellanten også etterlyser, et sted hvor mange krefter kan trekke sammen, og hvor man ser at det å kriminalitetsforebygge, særlig overfor de yngre, er avhengig av at vi gjør noen grep, enten det dreier seg om skjenkepolitikk, gatebelysning, fritidsaktiviteter eller om hva slags type reaksjon vi kan sette inn når noen er i ferd med å skjære ut. Også SLT-modellen, eller SaLTo her i Oslo, har jo vist fantastiske resultater, som gjør sitt til at – jeg holdt på å si – de som oppfatter at forebygging liksom er noe mjukt noe som bare kommer som et slags siste ledd i kriminalpolitikken, de tar feil. Det må komme først, og vi må aldri glemme det, for det er en av grunnene til at vi i Norge har en fangebefolkning som er liten. Det er en av grunnene til at vi har en kriminalitetsfrekvens som faktisk er på vei ned, og det er en av grunnene til at kriminalitetsnivået ligger lavt. Det er derfor jeg mener at mange av de tiltakene som nå står i planen «Gode krefter», bør gis et større politisk trykk. Vi må passe på at de får like stor budsjettmessig oppmerksomhet som det utdanning av deltidsbrannfolk og andre viktige saker måtte få i framtidige budsjettbehandlinger.