Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2001-05-23:
Det er et grunnleggende prinsipp i adopsjonsloven og i de internasjonale konvensjoner som Norge har sluttet seg til, at en adopsjon skal være til barnets beste. Det innebærer at barnet har rett til å vokse opp i et hjem som er til gagn for det. Samtidig er det viktig å understreke at ingen har rett til å adoptere barn. Retningslinjene for behandling av søknader om adopsjon er utformet på denne bakgrunn og tar nettopp sikte på å ivareta barnets beste. I dette ligger bl.a. at søkerne må ha forutsetninger og muligheter for å kunne gi barnet en trygg og harmonisk oppvekst. Ved adopsjon av norske barn kjenner man til barnet som skal plasseres, slik at det blir lettere å finne fram til foreldre som vil være til akkurat dette barnets beste. Ved adopsjon av utenlandske barn kjenner man vanligvis ikke til barnet på forhånd. Retningslinjene for utenlandsadopsjon må således ikke bare avspeile hva som kan være godt for ett barn, men hva som er bra for barn generelt. Det er heller ingen grunn til å legge skjul på at barnet som følge av sine erfaringer før adopsjonen gjennomføres, kan komme til å stille adoptivforeldrene overfor utfordringer som er annerledes og langt mer krevende enn ved egenfødte barn. Jeg vil presisere at det ikke er lettere å få godkjenning for adopsjon av utenlandske barn enn av norske. Det er først og fremst personlig egnethet som avgjør om adoptivforeldre blir gode foreldre. Personlig egnethet er ikke et entydig begrep, og det vil alltid måtte utøves skjønn i en slik vurdering. Det er vanskelig, for ikke å si umulig, å skulle lage retningslinjer som eksakt angir hva adopsjonssøkere må ha f.eks. av overskudd, verdier og menneskesyn for å kunne bli godkjent. Det er derfor understreket i retningslinjene for adopsjon at disse kun er veiledende, og at den myndighet som skal godkjenne adoptivforeldre, må foreta en helhetsvurdering av søkernes totale livssituasjon, og hva som er til gagn for barnet. Hvordan både mor og far er i stand til å gi omsorg totalt sett, vil være det avgjørende. Retningslinjene for godkjenning av adoptivforeldre ble gjennomgått i september 1998. Under arbeidet med utformingen av retningslinjene la departementet ikke minst vekt på den utvikling som har skjedd i samfunnet, og hva man anser for å være gode oppvekstvilkår for et barn. Eksempelvis fikk adopsjonssøkere tidligere ofte avslag fordi en av søkerne ikke fylte kravet til god fysisk og psykisk helse. Dagens retningslinjer sier uttrykkelig at man etter en konkret vurdering skal legge vekt på at foreldrene skal utgjøre en omsorgsenhet. Avgjørende for godkjenning vil være hvilket overskudd søkerne har, og hvilken sikkerhet det er for at de sammen kan ha omsorg for et barn i lang tid framover. Et annet eksempel på at samfunnsutviklingen gjenspeiles i retningslinjene for adopsjon, er at disse nå i langt større grad enn tidligere åpner for adopsjon til enslige. I dag blir således enslige søkere vurdert ut fra sine ressurser og omsorgsevne, ikke først og fremst ut fra sin sivile status. Departementet er i dag ankeinstans. Det er således ikke oppsiktsvekkende at noen få avgjørelser fattet av SUAK, blir endret av departementet. Men også i ankesaker vektlegges faglige vurderinger gitt av så vel SUAK som av adopsjonssøkerens hjemkommune. Det er særlig der de faglige vurderingene spriker, departementet vil kunne ta en annen avgjørelse enn SUAK. Jeg er glad for at forskning viser at de fleste adopsjonsforholdene utvikler seg på en god måte, selv om vi også må ta innover oss at noen familier sliter. Jeg er åpen for at det kan være riktig å se på det godkjenningssystemet for adopsjon som retningslinjene er en del av. Det kan bl.a. vurderes om departementet fortsatt skal være en klageinstans, eller om avgjørelsen i disse sakene bør legges til et uavhengig organ, slik man har gjort f.eks. med barneverns- og utlendingssaker. Målet må uansett være at samtlige involverte så langt som mulig kan være garantert at beslutningen om hvem som skal få adoptere, er basert på hensynet til barnets beste.