Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Budsjettet vi behandler i dag, har en vekst på hele 11,5 milliarder kr. Økningene i utbetalingene til pensjoner, uføretrygd og sykepenger utgjør den største andel. Velferdsstatens utgifter, vårt sikkerhetsnett ved alderdom og sykdom, vokser kraftig hvert eneste år. Vi vet at disse utgiftene vil fortsette å vokse også i årene framover. Dette vil stille store krav til å finne bedre løsninger, utnytte ressursene bedre og organisere bedre. Vi må våge å være dristige for å kunne prioritere det som er aller viktigst. Norge har en sterkere økonomisk ryggrad enn de fleste andre land til å møte framtidens store velferdsutfordringer, som er en følge av veksten i antall eldre og de nye medisinske mulighetene. Men jeg mener det vil bli helt nødvendig å modernisere flere sektorer med sikte på årlige utgiftsreduksjoner for å prioritere velferdsstaten. Arbeiderpartiet mener også bestemt at de som virkelig har mye å rutte med, må bidra mer til felleskassa, samtidig som de lavest lønte må føle at det lønner seg å jobbe ved å fritas for skattebyrder. Skattepolitikken er i høyeste grad sosialpolitikk og utjamningspolitikk. Den omfordeling som ligger i forliket, er et skritt i riktig retning. Det vil bli en stor politisk utfordring framover å sørge for at alle innbyggerne sikres likeverdige tjenester uavhengig av alder, bosted, inntekt og sosial bakgrunn. Her har Arbeiderpartiet og sentrum ofte sammenfallende meninger. Derfor er budsjettforliket etter mitt syn positivt og representerer en fortsettelse av et samarbeid som har foregått i hvert fall i hele min tid i sosialkomiteen. Samtidig må vi satse mer på vår aller viktigste formue: de menneskelige ressursene. Vår største formue og vårt framtidshåp ligger i ungdommen. Derfor må de gis de beste muligheter for utvikling og utdanning. Men også resten av befolkningen må sikres muligheter for kompetanseheving, slik at nasjonen kan ha en kompetent og innsatsvillig arbeidsstokk som kan skaffe landet verdier. Her ligger vår største formue. Myndighetene, arbeidsgiverne og arbeidstakerne må i samarbeid utarbeide en seniorpolitikk, slik at samfunnet i større grad kan dra nytte av de enorme ressurser og den store erfaring eldre arbeidstakere besitter. Regjeringen har et stort ansvar for å skaffe til veie et tilstrekkelig stort antall helse- og pleiepersonell, og jeg forutsetter at dette arbeidet blir fulgt opp og forsterket kontinuerlig. Jeg vil her vise spesielt til Kommuneforbundets vektlegging av rett person på rett plass. Det er bl.a. viktig å frigjøre kostbar legearbeidstid ved å satse mer på merkantilt personale. Arbeiderpartiet vil være en pådriver for at arbeidslivet kan ta imot mennesker som trenger å komme i delvis eller fullt arbeid. Det må bli lettere å kombinere arbeid og trygd. Dette er nå sagt ofte, og altfor lite skjer. Etatsgrenser, skjemavelde og regelverk kan synes viktigere enn å finne gode, praktiske løsninger for enkeltmennesker. Jeg tror arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjonene har mye å bidra med når det gjelder praktisk tilrettelegging. Isolasjon fra andre mennesker og manglende deltakelse i samfunnet er sykdomsfremkallende i seg selv og bringer ikke vårt samfunn framover. I forbindelse med utjevningsmeldingen skal vi arbeide videre med disse spørsmål, og det trengs politisk vilje og handlekraft for å komme over fra prat til handling. Alt tyder på at mye gjenstår. Arbeiderpartiet er tilfreds med at eldremeldingen, som ble fremmet av Jagland-regjeringen i 1997, nå synes å bli fulgt opp på en tilfredsstillende måte, og at tempoet i utbyggingen av tilbudene er som forutsatt. Det har vært bred enighet i Stortinget om å satse på utbygging av tjenester til eldre og pleietrengende, men her har vi sett at mange kommuner sakket akterut. Dette er et felt hvor jeg mener det har vært helt nødvendig med øremerking og tett oppfølging for å sikre likeverdige tilbud. Det samme gjelder tilbudene til mennesker med psykiske lidelser, som har blitt nedprioritert i mange år. Her gjenstår det svært mye før vi kan si at vi har tilbud som er velferdsstaten verdig. Stortinget gav sin tilslutning til en forholdsvis langvarig opptrappingsplan – faktisk strekker den seg over tre stortingsperioder. Dette må ikke føre til en utsettelsespolitikk hvor Regjeringen skyver så store beløp foran seg at kommende regjeringer ikke finner plass for dem innenfor sine budsjettrammer. Fastlegeordningen, som Stortinget vedtok i 1997, skal bidra til større trygghet og kontinuitet i forholdet mellom pasient og lege og gjøre primærlegene bedre i stand til faglig forsvarlig oppfølging av hver enkelt pasient. Arbeiderpartiet legger vekt på at dette skal gi norske pasienter en kvalitativt bedre primærhelsetjeneste og større trygghet, særlig for eldre, barnefamilier og for mennesker med kroniske og sammensatte lidelser. Mangel på legearbeidskraft må løses gjennom økt utdanningskapasitet, bedre bruk av legetid, rekruttering fra utlandet og særskilte tiltak i utkantkommunene. De vellykkede forsøksprosjektene i fire kommuner her i landet og årevis oppslutning om fastlegeordningen i Danmark og Storbritannia tilsier at fastlegeordningen nå ikke kan skyves videre ut i tid. Den norske lægeforening har for lengst varslet at den stadige utsettelsen av et lovlig fattet stortingsvedtak skaper usikkerhet og forsterker problemet med rekrutteringen til distriktene. Det påhviler derfor nå både statsråden og Lægeforeningen et stort ansvar for å følge tempoplanen slik at reformen kan settes i verk 1. januar 2001, slik Regjeringen varsler, og tre og et halvt år etter at vedtaket ble fattet. Jeg er svært glad for Stortingets enstemmige tilslutning til en forpliktende opptrappingsplan for medisinsk forskning. I våre naboland avsettes det to–tre ganger så mye til medisinsk forskning som i Norge. Opptrappingsplanen må ha som mål at norsk medisinsk forskning i løpet av noen år skal kunne måle seg med de beste i verden for å sikre norske pasienter de beste tilbud og bidra til nyvinninger til beste for verdenssamfunnet. Opptrappingsplanen må også innbefatte tiltak for å bedre rekrutteringen til medisinsk forskning. De store budsjettunderskuddene ved sykehusene har preget nyhetsbildet de siste ukene. Helseminister Dagfinn Høybråten har måttet tåle sterk kritikk for sin håndtering av sykehusøkonomien. Sosialkomiteen ser at DRG-enhetsprisene er av avgjørende betydning for statens refusjon til fylkeskommunene og dermed inntektssiden for sykehusene. Et bredt flertall i komiteen mener det er uheldig at grunnlaget for enhetsprisen kun omtales i et kort avsnitt i Regjeringens budsjettframlegg, og at dette ikke gir Stortinget noe reelt beslutningsgrunnlag for prisfastsetting. Stortinget er også kommet i tvil om det er lagt et økonomisk grunnlag for aktivitetsvekst neste år, slik helseministeren har varslet. Jeg vil minne om at det er Stortinget som fatter vedtak om bevilgningene, og at det er statsrådens plikt å gi Stortinget et best mulig beslutningsgrunnlag. Jeg går ut fra at statsråden har merket seg denne kritikken, og at statsråden i dag avklarer om han vil følge opp Stortingets pålegg om en ny praksis. Arbeiderpartiet har lagt mye vekt på å få bedret situasjonen for sykehusene. I sosialkomiteens innstilling om statsbudsjettet tar vi til orde for nye grep. Hele komiteen slår fast at Regjeringen må gjøre en bedre jobb for å sikre sykehusene en forutsigbar og tilstrekkelig betaling for pasientbehandlingen, og ber bl.a. om følgende: en gjennomgang av fylkenes faktiske kostnader ved pasientbehandlingennær kontakt med KS og sykehuseierne for å komme fram til en felles forståelse av hvordan inntektssystemet skal fungerestørre forutsigbarhet for fylkene ved at staten ikke kan endre spilleregler i løpet av året Og til slutt krever Stortinget at helseministeren må redegjøre i Stortinget om situasjonen og gi oss et nytt beslutningsgrunnlag og eventuelt fremme forslag til ekstra bevilgninger for 2000. Komiteen er opptatt av tiltak som både er av langsiktig karakter og av kortsiktig betydning. Når det gjelder det langsiktige, har jeg merket meg at statsråden allerede har tatt kontakt med KS for å bedre dialogen og samforståelsen. Det er bra, men det er også helt nødvendig raskt å redegjøre for Stortinget om det økonomiske driftsgrunnlaget for neste år, slik at drastiske innstramminger som rammer pasientbehandlingen, kan unngås. Det er riktig som helseministeren så ofte påpeker, at sykehusene har fått mer penger på hele 1990-tallet, og at flere pasienter behandles for hvert år. Men vi må også være ydmyke i forhold til at mange mennesker må vente for lenge på behandling, og at svært syke mennesker må behandles i sykehuskorridorene. Jeg håper at opprøret som vi nå har opplevd fra grasrota, og kritikken fra Stortinget kan bidra til et mer solid økonomisk fundament for våre offentlige sykehus i framtida og styrke tilliten til norsk sykehusvesen.