trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-02-23:
Problemet med nyrekruttering og mangel på høy nøkkelkompetanse har vært nevnt av flere talere her i dag. Samtidig sliter næringen med en til dels alderstegen fiskeflåte. Skal næringen ha håp om å øke rekrutteringen, må vi få en raskere utskiftningstakt i fiskeflåten, for ingen ungdom vil søke seg til en flåte med dagens høye gjennomsnittsalder. Derfor er Høyre glad for at en samlet komite ber Regjeringen komme med fremlegg om aktuelle skatte- og finansieringsordninger som kan stimulere til økt utskiftningstakt i flåten i de ulike delene av landet. I den sammenheng bør en også se på regelverket rundt flåtefornyelse, for dagens reguleringer er stivbente og byråkratistyrte, og erfaringene viser at de ikke fungerer etter hensikten. Flåten blir stadig eldre, og at pålegg om bruk av bestemte redskaper også fører til mangel på fleksibilitet i utøvelsen av fiske og gjør et høyere kostnadsnivå nødvendig, er momenter som bør tillegges stor vekt. Det er tross alt næringens lønnsomhet som på lang sikt vil være avgjørende både for kapitaltilgang, nyrekruttering og unge menneskers lyst til å satse på en fremtid innen fiskeri og fiskeforedling. Ikke minst gjelder det unge menneskers lyst til å investere i en utdanning på høyere nivå innen disse grener, og da må de ha noenlunde sikkerhet for at dette svarer seg på lengre sikt. Selveierskap står tradisjonelt sterkt i hele fiskeflåten. Eierskap stimulerer til lønnsomhet, gründerånd og næringsutvikling. Fiskeripolitikken bør utformes slik at flest mulig kan bli eiere eller medeiere i eget fartøy. I fiskeflåten er investeringskostnadene høye og mannskapsbehovet stort, og Høyre tror at tilrettelegging for erverv av eierandeler vil stimulere til rekruttering av folk med innsatsvilje og tro på næringens fremtid. Fiskeri er Norges nest største næring, men likevel er ikke lønnsomheten så stor som den kunne ha vært. En ting er at vårt forhold til EU legger begrensninger på muligheten til økt verdiskaping gjennom større grad av videreforedling. Det må det være en oppgave for Regjeringen å få gjort noe med. En annen ting er at vi nasjonalt har reguleringer som begrenser næringens utviklingsmuligheter; bl.a. fungerer råfiskloven dårlig i forhold til fiskeindustriens behov for langsiktighet i næringen. Hverken industrieiere eller arbeidstakere i fiskeindustrien er tjent med reguleringsforhold som i praksis fører til hyppige permitteringer og til problemer for næringen med å inngå langsiktige kontrakter med kundene. Her må loven gjøres mer fleksibel, legge til rette for bindende og langsiktige avtaler mellom selger og industri og gjøre det mulig å ha større forutsigbarhet både for arbeidstakere i industrien og for de kunder som industrien er avhengig av. Da må loven også sikre fiskerne og industrien større fleksibilitet i valg av råstofftilgang. De tekniske sider av dette går jeg ikke inn på, det har Høyres øvrige representanter gjort.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-02-23:
Det er ei kjensgjerning at det er overkapasitet i norsk fiskeri. Det blei i si tid innført ei einheitskvoteordning for ringnotflåten, som har fungert slik at ein har redusert kapasiteten og skapt ei lønsam næring innafor den delen. Det som då har skjedd i ettertid, er at departementet og fiskeriministeren gong på gong har gått utafor den avtalen som vart inngått med Fiskarlaget frå 1994 om fordelinga mellom kystflåte og havflåte. Departementet har på den måten begynt å ete av den lønsemda som ringnotflåten og den havgåande flåten har klart å skape. Og då er spørsmålet: Er det fornuftig politikk? Så har ein laga paragrafbåtane, båtar under 28 meter. Og vi har sett resultatet. Dei som likar å sjå ein fiskebåt som ei svane på havet, gremmest når dei ser dei bastardane av båtar som i dag ligg i fiskerihamnene rundt om. Resultatet er at vi har fått ei kapasitetsoppbygging i båtar rett under 28 meter. Eg har lyst til å referere ein fiskar på Mørekysten som sa, at det neste blir vel at fiskerinæringa begynner å produsere såkalla teleskopbåtar, som ein berre kan trykke ut og inn alt etter som departementet måtte finne på å endre grensene. Ein skal vere klar over at båtar som er 28 meter, og som for nokre år sidan hadde ein lastekapasitet på 700-900 hl, i dag har ein kapasitet på 3 000-4 000 hl. Derfor er det vår meining at ein kanskje burde innføre einheitskvotar på alle båtar over 15 meter. Då hadde ein kanskje klart å skape ein viss reduksjon i den overkapasiteten som vi alle er einige om er i norsk fiskeri. Det er også næringa sjølv einig i. Men eg føler at det no bevisst blir ført ein politikk der kystflåten klart blir prioritert framfor havflåten, eitt distrikt blir prioritert framfor andre distrikt. Dette er ein bevisst politikk frå departementet si side. Då kan ein kanskje seie det slik at Noreg ikkje lenger har ein fiskeriminister, men Nord-Noreg har. Ein god del av dei avslaga som no skjer når det gjeld fornying av flåten, er uforklarlege. Eg synest det er greitt at ein no har fått selfangsten på dagsordenen igjen. Det er også gledeleg at ein no begynner å sjå på dette med fondsavsetting i fiskerinæringa.
Lodve Solholm (Fremskrittspartiet), 1999-02-23:
Eg har ikkje noko «angstbitersk» forhold til fiskerinæringa. Eg har ein altfor sterk bakgrunn i den til det. Men poenget er at utan omsyn til kor lenge denne 28-metersgrensa har eksistert, så er det ikkje tvil om at det har skjedd ein kapasitetsauke der, same om den er på 1 500 hl eller 2 000 hl, så lenge eldre båtar hadde lågare kapasitet. Statistikken viser at talet på fartøy under grensa på 28 meter har vakse. Men det er jo litt interessant når statsråden seier at ein må bygge nye båtar for å få betre komfort, for å få betre tryggleik, for å skape eit betre arbeidsmiljø om bord i båtane, osv. Kvifor nekta då direktoratet ei fornying av den båten som forliste? Reiarane hadde eit kjøp på handa. Men då sa ein nei, båten var for stor. Reiarane sin argumentasjon var at dei ikkje skulle ha større kvotar. Det einaste dei ville, var å bygge ein båt som var sikrare, som gav betre arbeidsmiljø, og som var meir høveleg. Då sette ein grensa til 28 meter og sa at båten var for stor, hadde for stor lastekapasitet i forhold til det gamlebåten hadde. Resultatet er at desse reiarane, som har mista båten sin og hadde moglegheit til å få ein båt som dei ønskte, og faktisk sa at dei ikkje skulle ha større kvotar, går glipp av mange fangstmoglegheiter. Då var det ikkje snakk om å skape eit sikrare og betre arbeidsmiljø med ein båt som var betre og meir høveleg. Det synest eg er å trekke dette litt vel langt. Statsråden ser ut til ikkje å ville forstå, meir eller mindre bevisst, at det har skjedd ein kapasitetsreduksjon i ringnotflåten. Det er vi iallfall einige om. Men når det gjeld torsk – det var den fartøygruppa eg tenkte mest på – kan ikkje eg sjå anna, når ein skiftar ut ein gamal 80-90-foting med ein ny 80-90-foting og ein ser korleis dei nye båtane ser ut, enn at det har skjedd ein kapasitetsauke. Det er det som er uheldig. Derfor ville det vere fornuftig å innføre einheitskvotar på eit endå lågare nivå. Kanskje burde ein gjere slik som fiskeriorganisasjonane seier, stoppe på 21,5 meter? Kvifor ikkje då gjere som Framstegspartiet seier, kvifor ikkje gå heilt ned til 15 meter og kanskje få lønsemd i heile næringa? Då vil det kanskje bli slik at representanten Kjell Opseth også her må gå tilbake på det han sa, at marknadskreftene ikkje må styre. Han var motstandar av det når det galdt Telenor, NSB, ferjer, post og konkurranse i lufta. No har han eit anna syn. Men i dag var det altså i fiskerinæringa marknadskreftene ikkje måtte sleppe til.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-02-23:
Jeg trodde kanskje saksordføreren skulle ha ordet først. – Det denne saken dreier seg om, er at en bedrift, Fiskevegn AS, hadde søkt om å få lov å utprøve en egnemaskin. Fiskeridirektoratet i Bergen avslo dette. Begrunnelsen for å nekte innvilgelse var at tiltaket ikke hadde fått støtte fra det offentlige, at det heller ikke var satt i verk av det offentlige, og at en kunne risikere at bedriften, hvis den skulle få lov til dette, kunne få en fordel i konkurransemarkedet. Det var en relativt fantastisk begrunnelse for et avslag og lite egnet til å fremme næringsutvikling i distriktene – det må en jo virkelig si. Saken ble også tatt opp i spørretimen, og da opplyste statsråden at det ikke kunne gis tillatelse til dette etter saltvannsfiskeloven § 2, da det i den skulle ligge at det måtte være et tiltak iverksatt og finansiert av det offentlige. Det er bakgrunnen for at det er blitt tatt opp et forslag om denne saken. Forslaget gikk ut på at vi ville at Regjeringen skulle legge til rette for at vitenskapelige undersøkelser og praktiske fiskeforsøk kunne utføres i privat regi i tillegg til i offentlig regi, og hvis departementet ikke fant å ha en slik hjemmel, burde det skaffe seg en. Komiteen fikk et svar fra statsråden som etter mitt skjønn ikke var tilfredsstillende, der han sier til slutt: «Jeg ser det derfor som klart mest formålstjenlig om dagens praksis kan videreføres.» Nå er vi i den heldige situasjon at komiteen har avgitt en klarsynt innstilling, som er enstemmig, og som i realiteten innebærer at det etter komiteens syn er anledning og hjemmel til å gi en dispensasjon også for private forsøk. Det betyr at det er en enstemmig komite som slutter seg til det som er vårt forslag i Dokument nr. 8:14. Jeg regner med at saken for så vidt er avgjort, at statsråden gjør hva gjøres skal i denne forbindelse, og at bedriften Fiskevegn AS – som er en bedrift på 90 ansatte og ligger i Sogn og Fjordane – skal få lov til å gjøre det de tynt ber om. Det er en bedrift som har investert millionbeløp i utvikling av en egnemaskin spesielt for sjarkflåten, og de ber om å få lov å prøve denne ut i fullskala. Jeg håper statsråden kan gi et bekreftende svar, slik at jeg slipper å ta en replikk.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-03-18:
Jeg har den ære å fremsette et forslag som går ut på at det ved etablering av asylmottak skal være en politisk behandling i det enkelte kommunestyre før etablering skjer, og at UDI skal ha informasjonsplikt overfor kommunene før så skjer.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-18:
På vegne av stortingsrepresentantene Lodve Solholm, Torbjørn Andersen og meg selv har jeg den store ære og glede å fremme et privat forslag som går ut på å avvikle fylkeskommunen som selvstendig forvaltningsnivå, og at fylkestingsvalget 1999 avlyses.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
La meg først få si at jeg tror ikke statsråden skal føle seg forfulgt, sjøl om jeg i mitt innlegg sa at jeg anser Kristelig Folkepartis holdning i denne saken som om det er gamle fordommer og myter som gjelder, og jeg kanskje hadde trodd at det etter det landsmøtet som nylig ble avholdt, ville bli litt andre toner og takter. Valgerd Svarstad Haugland sa at det «gir barnet størst tryggleik å ha to foreldre». Jeg tror ikke det er noen i denne salen som er uenig i at det er bra å ha to foreldre i de fleste tilfeller, sjøl om det i noen sammenhenger også er bra for barn at det ender på andre måter. Men for de barna fra utlandet som vi snakker om her, er ikke alternativet å ha to foreldre, for det er ofte barn som lever på gata eller på barnehjem, og som av ulike grunner ikke har noen foreldre som kan ta vare på dem. Skal vi da her i Norge sette oss på vår høye moralske hest og si at hvis en ikke er gift, skal en ikke få lov til å adoptere barn? Søkeren skal ikke bli vurdert engang, for det er best for barna fra de landene vi her snakker om, at de har to foreldre! Hvorfor er det ikke slik at Kristelig Folkeparti, og statsråden, faktisk mener at det må være en persons, eller personers, skikkethet som er avgjørende for om en kan ta seg av barn eller ei? Og så til slutt: Hva betyr egentlig Regjeringas oppmyking? Det sies at en må ha hatt spesiell kontakt med eller kjennskap til barnet på forhånd for at en skal kunne adoptere. Hvis det gjelder norske forhold, betyr det da at en enten må være i slekt med barnet, eller må ha jobbet som førskolelærer, barnevernspedagog eller liknende for å kunne adoptere? Og er det ikke slik at det faktisk også finnes andre mennesker i dette landet som er enslige eller samboere – med meget store ressurser både økonomisk og på andre måter, og som også har mye kjærlighet å gi – som burde kunne bli vurdert til å ta seg av barn spesielt fra andre land som i høyeste grad har behov for det?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
At denne debatten òg skulle innehalda alle dei fordommane som Kristeleg Folkeparti eventuelt måtte ha på ulike område, hadde eg faktisk ikkje venta meg, men eg skjønar at det er eit tema som vi kan venta oss å møta mange gonger framover. Komiteen rådde i denne saka til at framlegget frå dei to representantane vart oversendt Regjeringa til utgreiing og tilråding. Dei einslege sitt høve til å adoptera vart endra frå og med september 1998, då Barne- og familiedepartementet sende ut eit rundskriv om utanlandsadopsjon med retningsliner for undersøking og godkjenning av adoptivheim. Som kjent inneheld adopsjonslova ikkje noko forbod mot at einslege kan adoptera, men praksisen fram til endringane i september 1998 var restriktiv, slik at det berre reint unntaksvis vart gitt førehandssamtykke til einslege. Årsaka til den restriktive praksisen var òg at ein meinte det ville gi barnet størst tryggleik å ha to foreldre. Dei nye retningslinene held fast ved at det gir barnet størst tryggleik å ha to foreldre, men opnar for adopsjon for einslege som allereie har ei særleg tilknyting til barnet. Førehandssamtykke kan òg gis der søkjarane har spesielle ressursar i høve til barnet. I vurderinga vart det òg lagt vekt på om søkjaren har eit stabilt og godt nettverk der barnet opp gjennom oppveksten kan få kontakt med begge kjønn. Sidan retningslinene vart endra, har departementet som klageinstans handsama ti søknader om førehandssamtykke. Åtte av ti søknader er innvilga. Statens ungdoms- og adopsjonskontor har i samme perioden fått inn tre søknader. To av sakene er framleis til handsaming, og i den tredje har søkjaren fått førehandssamtykke. Vi snakkar altså ikkje her om eit ras av veldig mange søkjarar. Det er ganske få som ynskjer å adoptera born som einslege. Det er ikkje rett slik representantane Brustad og Bekkemellem Orheim hevdar, at det er tilnærma umogleg for einslege å få adoptera – faktisk er det ein ganske stor prosent av søknadene som blir innvilga, i forhold til dei tala som eg kan gi dykk i dag. Tvert om syner tala at einslege som oppfyller krava til ressursar og omsorgsevne, får førehandssamtykke i veldig stor grad. Etter det eg er kjend med, er dei einslege som har søkt om slikt førehandssamtykke, godt nøgde med handsaminga av sakene i departementet. Situasjonen er såleis no ein heilt annan enn han var då Dokument nr. 8-forslaget vart framlagt. Departementet har gjennom dei siste åra hatt ein generell gjennomgang av fleire sider ved adopsjonsfeltet. Arbeidet har m.a. ført til den proposisjonen som er til handsaming i Odelstinget seinare i dag. Arbeidet har dessutan avdekt at det er naudsynt med utdjupande retningsliner for handsaming av søknader om adopsjon og dessutan meir rettleiing til dei som greier ut søknadene i kommunane. Når dette kjem på plass, vil det koma alle som søkjer om adopsjon, til gode. Eg har no kommentert situasjonen slik han er etter dei nye retningslinene vi fekk sist haust og før Dokument nr. 8-forslaget vart levert inn, og noko behov for nærare utgreiing av forholdet for einslege til å adoptera kan eg ikkje sjå at vi har i dag.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Eg er glad for at representanten Brustad har fått med seg at vi hadde det kjekt på landsmøtet vårt, og at vi har tenkt å gå med fornya innsats ut i det politiske arbeidet. Men vi forandrar ikkje heile programmet vårt av den grunn. Eg har lyst til å seia at eg meiner at borna har best av å ha to foreldre, men vi veit at ikkje alle har det. Men no snakkar vi altså om å laga eit lovverk, eit regelverk, for utanlandsadopsjon. Eg hugsar sist sommar, då det var ein del debatt i avisene om det skulle vera like lett for einslege å adoptera som for to foreldre, at parlamentarisk nestleiar i Arbeidarpartiet, Tom Thoresen, gjekk ganske kraftig ut og understreka kor viktig det er at borna har to foreldre. Eg trur òg det er andre parti som har understreka kor viktig det er, og at det er andre markante personar i andre parti som faktisk langt på veg er einige i forslaget som Regjeringa no har lagt fram. Det eg har lyst til å understreka, er at vi har mjuka opp på den måten at det no ikkje berre er det at ein har kjennskap til eit barn som skal telja med omsyn til om ein skal få lov å adoptera. Eg tar ikkje for meg innanlandsadopsjon, for vi snakkar no om utanlandsadopsjon, noko som representanten Brustad eigentleg veit veldig godt. Men det vi i tillegg seier, er at viss ein er ekstra skikka og har ekstra kvalifikasjonar i forhold til born, så kan ein òg bli vurdert. Og det har altså ført til at åtte av ti som har søkt departementet, som er klageinstans, har fått lov til å adoptera. Og det er ganske mange. Det betyr at dei einslege som søkjer om å få lov til å adoptera, er veldig ressurssterke folk, og veldig mange av dei har faktisk òg ekstra kvalifikasjonar og kompetanse i forhold til born. Men i tillegg synest vi det er viktig at det òg er eit nettverk rundt den einslege søkjaren. Det er faktisk så enkelt at det er ganske tøft å vera foreldre. Det å vera to er lettare enn å vera ein, og det er difor vi krev noko ekstra kompetanse hos den som er åleine, fordi det er tøffare å vera åleine enn å vera to.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
I Norge er det ikke forbud mot at enslige kan få adoptere, men en må jo si at det har utviklet seg en praksis som har gjort det svært vanskelig for dem som er alene, å få godkjennelse som adoptiv- foreldre. Statsråden har ikke gjort det direkte lett ved at hun har uttrykt at hun på generelt grunnlag er engstelig for at adopsjon fra enslige foreldre ikke helt er til barns beste. Og det blir heller ikke spesielt lett ved at hun uttaler i Dagsavisen at de enslige faktisk må stå bakerst i køen. Det betyr en ganske stor usikkerhet med hensyn til å søke for dem som er enslige, som føler at de har et omsorgspotensial og godt kunne tenke seg å adoptere, eller i hvert fall bli vurdert godkjent som adopsjonsforeldre. I innstillingen til Dokument nr. 8:111 for 1997-98 kan det synes som om partiene er svært enige, men Arbeiderpartiet har understreket at dette området bør tas på alvor. Dessverre har jeg den oppfatning at regjeringspartiene med sitt noe konservative familiepolitiske syn ikke trenger mer opplysninger om barnas beste i adopsjonssituasjonen – og det har statsråden understreket. Dessverre er det vel også slik at regjeringspartiene dermed har vanskeligheter med å se at enslige forsørgere kan være en ressurs, og i mange tilfeller faktisk det beste for et barn. I Storbritannia har adopsjonsorganisasjonene faktisk gått inn for å rekruttere flere adopsjonsforeldre blant de enslige. For dem er enslige en viktig målgruppe fordi de vet at enkelte barn blomstrer når de får en mor eller far, og at en enslig kan gi bare én spesielt stor oppmerksomhet. Og det er ikke nødvendigvis slik at to foreldre gir dobbelt oppmerksomhet. Jeg tror det er ganske viktig at vi får et så vidt spekter av adopsjonsforeldre som mulig. Her er det ikke snakk om en rett for voksne til å adoptere, det er fortsatt det beste for barnet som skal telle. Vi har mange forskjellige barn, og vi har mange forskjellige familieformer som er gode for barn. En familie skal være et sted der man føler seg trygg og elsket, og hvor man har juridiske rettigheter. Det er det viktigste, og det er slett ikke viktig å ha en forutbestemt mening om hvilken familiestruktur som er den aller beste.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Jeg vet ikke riktig om jeg skal ta det nå eller under stemmeforklaring, men dette er et forslag som har alles tilslutning i merknader i innstillingen, så jeg ber om at det oversendes Regjeringen.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Når man skal diskutere hvilke hensyn som skal vektlegges når adopsjonsreglene skal vurderes, er det helt klart barnets behov som er det sentrale og avgjørende. Det må ikke være hensynet til potensielle adoptivforeldre som veier tyngst. Da sporer debatten helt av etter Fremskrittspartiets oppfatning. Fremskrittspartiet ser ikke at det er noe stort behov for endring i adopsjonslovgivningen på dette punktet, slik som forslagsstillerne her foreslår. Det er i dag ingen mangel på gifte par som ønsker å adoptere barn, og disse kan gi adoptivbarnet mye som enslige ikke kan. Barn har et sterkt behov for forskjellige rollemodeller å forholde seg til. Det å ha både en mor og en far bidrar til dette, og det gir disse barna som fra før er i en vanskelig livssituasjon, en ekstra oppfølging som enslige dessverre ikke kan gi. Gifte par har etter Fremskrittspartiets syn den beste forutsetning for å kunne gi disse barna en mest mulig stabil oppvekst og oppfølging. Forslaget fra Arbeiderpartiet kan også synes å gå mer på de ensliges rettigheter, altså hvorvidt de enslige skal få lov til å adoptere på lik linje med par, hvis man ønsker å bli adoptivforelder. Dette er et fullstendig feil utgangspunkt. Etter Fremskrittspartiets oppfatning er det barnets rettigheter og behov som er det sentrale. Forslagsstillerne ønsker her å sette på dagsordenen enkelte gruppers rettigheter, og om enslige kan være gode oppdragere og omsorgspersoner. Forslagsstillerne og deres parti har i mange år understreket viktigheten av at barna vokser opp med foreldre av begge kjønn. De samme politikerne har også understreket betydningen av kjønnskvotering for at barna skal ha to kjønn å forholde seg til i forskjellige situasjoner. Frykten for et samfunn hvor barna vokser opp uten mannlige rollefigurer, har her vært et viktig argument. Ser ikke forslagsstillerne at de med dette forslaget er med på å styrke og øke eneforeldresamfunnet? Er eneforeldresamfunnet det samfunnet vi ønsker? Fremskrittspartiet derimot ønsker et samfunn hvor kjernefamiliens rolle styrkes betraktelig, og at barn får mest mulig trygge og sikre oppvekstvilkår. Omdebatterte forslag tviler Fremskrittspartiet på vil bidra til en styrking av denne. Dersom man ønsker å øke antall mulige adoptivforeldre, må man heller se på tiltak som kan få flere ektepar til å ønske å adoptere, eller kanskje se på lovverket. Med denne bakgrunn kan ikke Fremskrittspartiet støtte forslaget. Vi mener at dette er et tilbakeskritt i familiepolitikken i Norge, og det vil ikke Fremskrittspartiet være med på. At enslige i enkelte spesielle tilfeller som f.eks. slektskap kan bli adoptivforeldre, tilsier allerede loven i dag, og dette vil Fremskrittspartiet fortsatt opprettholde.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-04-20:
Jeg blir litt forundret når jeg hører representanten Brustad snakke om adopsjon og adopsjonsrett og barn ute i verden og barn hjemme i Norge. Her er det en sammenblanding av saksforhold som ikke ligner noen ting. Brustad snakker om gatebarn i Brasil. Hvis en ønsker å bedre forholdene for gatebarn i Brasil, får en gjøre det gjennom de organisasjonene som jobber for å bedre gatebarns forhold i de landene hvor de bor. Det er ikke gatebarn i 8-10-12- årsalderen som er de etterspurte adoptivbarna i Norge, det er heller ikke gatebarn i denne alderen som er frigitt for adopsjon. De aller fleste av disse gatebarna har faktisk familie i sitt hjemland. Det er nøden i hjemmet, fattigdommen i hjemmet, som jager veldig mange av disse barna ut på gaten. Så en hjelp der barna og familien befinner seg, vil bedre gatebarnas situasjon i betydelig grad. At millioner av barn i verden lider, er riktig det. Men de står altså ikke i kø for å bli adoptert til Norge, og vi må forholde oss til det faktum at vi har langt flere adopsjonssøkende foreldrepar enn vi har frigitte barn til adopsjon. Så når en er restriktiv med å gi adopsjonsrett, -mulighet for enslige, betyr ikke det at et barn ute i verden går glipp av foreldre. De gjør ikke det. Den dagen vi har flere barn som er adopsjonsklarert for Norge enn vi har adopsjonssøkende foreldre, da er selvfølgelig tiden inne til å endre på regelverket. Det har da også vært sagt flere ganger fra denne talerstolen. Og jeg synes det er uredelig rett og slett når Arbeiderpartiet blander sammen vurderingen av norske enslige foreldres innsats for sine barn med enslige adopsjonssøkendes mulighet til å bli vurdert som adopsjonsforeldre. De to tingene har ikke noe med hverandre å gjøre. Det er ingen restriktive regler som begrenser norske menneskers rett til å føde og oppdra egne barn. Det skulle da også bare mangle! Men vi må som samfunn sette krav til dem som skal betros omsorgen for andres barn, og vi må aldri glemme at adopsjonsbarn i utgangspunktet er andres barn som blir overlatt i tillit til at de i Norge skal få den aller beste mulighet til en god fremtid. Det er det vår oppgave å sørge for at de får.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Bare en kort stemmeforklaring: Jeg vil anbefale Kristelig Folkepartis representanter å stemme for dette forslaget.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-04-20:
Under debatten har Arbeiderpartiet gjort oppmerksom på at vi sammen med et av regjeringspartiene, Senterpartiet, er for dette forslaget, og vi ville tro at det vanlige da var at det ikke ville bli votert over det, og at statsråden ville ta det til følge. Men statsråden har tidligere i dag bedt om at det blir votert over forslaget. Med dette vil jeg anbefale Arbeiderpartiets medlemmer å stemme for forslaget.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-04-20:
Eg sa tidlegare i debatten at Senterpartiet gjekk inn for dette forslaget, og eg reknar det som ganske naturleg at det vert stemt over det.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Det er kanskje ikke nødvendig med stemmeforklaring, for jeg tror jeg under debatten signaliserte at Fremskrittspartiet går imot dette forslaget. Det anbefaler jeg også gruppen å gjøre.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 1999-04-20:
Eg vil rå sentrumspartia til å stemme imot innstillinga og for forslag nr. 2.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-04-20:
Jeg stemte feil! Jeg stemte for, men skulle stemt mot.
Trond Helleland (Høyre), 1999-04-20:
Da vi i løpet av dagen er blitt gjort kjent med at det ligger et lignende forslag til behandling i justiskomiteen, ber jeg om at forslaget blir oversendt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Eg trur det er rett som representanten Konglevoll seier, at det har skapt ei sterk uro at ein har utvida kapasiteten ved SiA til òg å omfatte medisinarutdanninga, slik som tidlegare. No vil eg minne om at det ikkje er snakk om eit nytt fakultet, det er ein del av Universitetet i Oslo, og ein skal i tillegg leggje opp til ein desentralisert modell, som liknar på vestlandsmodellen, òg ved andre sjukehus i denne helseregionen. Så det er ikkje fullt så dramatisk som det kan verke ved fyrste augneblink, men samstundes hjelper det oss til å få auka kapasiteten, noko som er viktig. Eg er difor glad Stortinget einstemmig har slutta seg til det. Men det er klart at den saka som representanten Konglevoll tek opp, er viktig, noko som er veldig klart uttrykt i sosialkomiteens merknad, som representanten sa. Eg deler dei synspunkta som står i den merknaden. Eg har òg merka meg kva kyrkje-, utdannings- og forskingskomiteen seier. Eg vil kome tilbake til Stortinget med saka, og den mest naturlege staden vil vere i budsjettproposisjonen. Det er, som eg sa i mitt innlegg, store ting som skal løysast her, òg på den økonomiske sida, og då må budsjettproposisjonen vere den rette staden, så det er det siktemålet som eg arbeider i forhold til.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Saka som representanten Evje tek opp, er sjølvsagt viktig, vi treng ei god lærarutdanning. Når det gjeld dei oppslaga som representanten Evje viste til om at lærarstudentane slaktar lærarutdanninga, vil eg minne om at det gjeld nokre utplukka enkeltstudentar og ikkje eit representativt organ for lærarstudentane. Og det som kanskje er viktigare, er at det er ei utdanning som no er endra, dei uttalar seg om. Ny utdanning vart behandla her i Stortinget i 1996 og har vore sett i gang frå studieåret 1998, og om to år kjem dei første studentane ut frå den utdanninga. Difor er det faktisk gjort ei rekkje grep på bakgrunn av ei brei utgreiing, og på bakgrunn av behandlinga her i Stortinget er det vidareført av departementet. Så med ein så stor gjennomgang av lærarutdanninga nyleg meiner eg vi må prøve ut det som no er sett i gang ved høgskulane. Det vil ikkje seie at ein ikkje der kan implementere meir av f.eks. sosial kompetanselæring, der ei rekkje program som har vore utprøvde no, kan implemeterast. I Dagbladet i dag er det eit oppslag der det står at vi i og for seg har prøvd ut meir enn dei fleste land når det gjeld tiltak mot mobbing, men vi må samtidig erkjenne at vi slit med å finne ut kva det eigentleg er som gjev effekt, og vi må innrømme at der står det ein god del arbeid igjen. Så difor: Lærarutdanninga er faktisk endra, og det vil bli følgt opp på ansvarleg måte frå departementet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Eg er heilt samd med representanten Lønning i at ein treng ein langsiktig strategi i forhold til høgare utdanning. Det gjeld òg medisinstudiet. Vi må erkjenne i fellesskap at sist ein korrigerte kursen monaleg, korrigerte ein feil då ein bl.a. tok vekk medisinarutdanninga ved SiA. Då bygde ein òg på prognosar som i og for seg såg tilforlatelege ut – ein kan ha mange meiningar om kvifor dei såg slik ut. Det er nok departementets meining – eg oppfattar at det òg er meininga til fleirtalet i stortingskomiteen – at vi i størst mogleg grad treng å ha ein tilstrekkeleg kapasitet i Noreg for det behovet vi har for medisinarar. Det betyr ikkje at det ikkje òg i framtida vil vere enkelte studentar som tek si medisinarutdanning ute, men eg trur at det er viktig at vi lagar ein strategi der vi prøver å dekkje mest mogleg av det behovet vi har, med utdanning i Noreg. Så må eg nok erkjenne at eg på ståande fot ikkje har det talet som representanten Lønning spør etter, men eg skal syte for å ta kontakt med Lånekassa, som nok er dei som har det, for å få det fram. Eg skal òg love, på vegner av departementet, at når denne saka om medisinarutdanninga kjem tilbake til Stortinget, som det er bede om, skal den dimensjonen som Høgre og Framstegspartiet – no framført av Lønning – spurde etter, vere med, slik at informasjonen er der, sjølv om eg sjølvsagt kjem til å leggje opp politikken i forhold til det som eit fleirtal i komiteen har sagt. Så rakk eg ikkje det siste, det får eg heller kome tilbake til.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Mitt spørsmål dreier seg om det siste statsråden var inne på. Bare på ett område gjør vi et helt konkret vedtak i dag, og det gjelder legeutdanninga. Sjøl om det ikke uttrykkes skriftlig i merknadene, kan det likevel ikke være tvil om at det er et vedtak som bl.a. har sin bakgrunn i det Regjeringa har foreslått og fått støtte i Stortinget for, det at vi skal reetablere legeutdanninga på SiA, Sentralsykehuset i Akershus. Over hele landet har dette utløst negative reaksjoner. Man er spesielt bekymret for at det vil bli en enda sterkere sentralisering når det gjelder rekruttering av fagfolk. I budsjettinnstillinga til sosialkomiteen, som også har tatt opp dette, mener et flertall bestående av Arbeiderpartiet, sentrumspartiene samt SV, at den uroen som man ser over hele landet, må man ta på alvor. Flertallet påpeker at det er viktig å sette i verk tiltak som kan motvirke en økt sentralisering som følge av at SiA nå vil styrkes gjennom å få status som universitetsklinikk. Én ting er at man skal øke kapasiteten, men det må gjøres på en slik måte at man sørger for at disse miljøene er attraktive arbeidsplasser, at man kan rekruttere fagfolk dit, noe som er den største flaskehalsen i legeutdanninga. Jeg er glad for at statsråden varsler at han skal komme til Stortinget med dette, men han sa ikke noe om når han skulle komme tilbake. Jeg vil derfor gjerne få vite på hvilken måte han har tenkt å komme tilbake, helst så raskt som mulig, for å unngå sentralisering.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Nå har vi hørt relativt mye om legeutdanning og spesielt konfliktene ved opprettelse av 30 medisinstudieplasser ved SiA. Det jeg imidlertid er mer opptatt av, og som det ser ut til at vi er i ferd med å glemme, har med lærerutdanningen å gjøre. Jeg refererer spesielt til VGs artikkel den 17. desember hvor overskriften lyder: «Lærerstudentene slakter lærerutdanningen». Jeg har ved flere anledninger fra denne talerstol tatt opp temaet undervisning i sosial kompetanselæring og hvordan man takler atferdsproblemer. Nå sier disse lærerstudentene at dette får de faktisk ingenting av. I Norsk Skoleblad nr. 33 den 4. desember har Ogden en artikkel hvor han spør om det ikke snart er på tide å starte sosial kompetanselæring i skoleverket. Og Peder Haug ved Høgskulen i Volda snakker om anarki i lærerutdanningen, frosne ideologier, tradisjoner og egne kulturer som nye lar seg binde opp i og ikke klarer å bryte ut av. Det de sier, er – med mine ord – at for det første er utdanningen gammeldags, den er stivnet, den er ikke i stand til å fornye seg, og den mangler vesentlige element i et så komplisert samfunn som det vi har i dag. På bakgrunn av at statsråden ønsker å opprettholde antall studieplasser og stort sett ønsker å opprettholde status quo på det meste, er mitt spørsmål om han tar dette inn over seg og gjør noe med det i forhold til lærerutdanningen både på kort og lang sikt.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-20:
Jeg siterte tidligere i debatten komiteens enstemmige uttalelse om at meldingen representerer «et skritt i retning mot en mer langsiktig og strategisk tilnærming til vurdering av studiekapasiteten», og at dette er en riktig retning å gå i. Nå har den dissens som er til stede i innstillingen når det gjelder dimensjonering av medisinerutdanningen, vært fremme i et par innlegg. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om han deler min vurdering, at det å legge den tradisjonelle rivalisering mellom de norske utdanningsinstitusjonene til grunn for utbygging av kapasiteten, i hvert fall ikke er en strategisk og langsiktig tilnærming. Vi har pekt på i forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre at det har skjedd en dramatisk endring når det gjelder antallet norske studenter som de siste årene tar legeutdanning utenlands, og det har ikke noe å gjøre med det oppkjøp av studieplasser som staten har drevet med tidligere. Dette er studenter som på eget initiativ og egen kostnad tar utdanningen. Så jeg vil spørre statsråden om hans departement har noen oppdatert oversikt, om man vet hvor mange norske studenter som er i gang med legeutdanning utenlands, og hvorledes dette vil influere når det gjelder tilgangen på nye leger i de nærmeste seks-syv år er den tid det tar å fullføre som et medisinstudium. Det andre jeg vil nevne, har nær tilknytning til dette spørsmål: Høyre og Fremskrittspartiet har også en fellesmerknad hvor vi peker på at det er uhensiktsmessig ikke bare å drive med oppkjøp av studieplasser ute, men også å målrette stipendordningen, som departementet sier at man vil, i retning av de studieplassene som det er underskudd på hjemme i Norge. Vår oppfatning er at dette er en lite fremtidsrettet, lite langsiktig og lite strategisk politikk.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
I forbindelse med de foreslåtte bevilgningsendringene på inneværende års budsjett for Samferdselsdepartementet vil jeg knytte noen kommentarer til et par av de foreslåtte endringene. Først noen ord om innløsning av gjeld til de tidligere eierne av de 26 regionale flyplassene som staten overtok i 1997 og 1998. Med vedtatt bevilgning på inneværende års budsjett, med vedtatt bevilgning på neste års budsjett og den foreslåtte økningen på drøyt 132 mill. kr vil staten fra årsskiftet kunne kvitte seg med gjelda til de tidligere eierne av de regionale flyplassene. For de kommunene som staten skylder betydelige millionbeløp, må dette ses på som en kjærkommen julegave. Bare for Flora kommune dreier det seg om over 20 mill. kr i betaling for overtakelsen av Florø Lufthamn. Men også mange andre kommuner vil få betydelige beløp. Jeg nevner Hadsel kommune, med 5-6 mill. kr for Stokmarknes Lufthavn, og Vestvågøy kommune med omtrent det samme for overtakelsen av Leknes lufthavn. For noen av flyplassene gjenstår fortsatt endelige avklaringer av visse avtalemessige forhold. Likevel vil eksempelvis Vardø kommune nå få utbetalt 14 mill. kr for Vardø Lufthavn, og Alstahaug kommune 9 mill. kr for Sandnessjøen lufthavn – ikke minst det siste regner jeg med at presidenten setter pris på. Resterende beløp til disse to kommunene og fire andre kommuner må avklares så fort alle avtalemessige forhold er avklart. Jeg regner med at Stortinget enstemmig vil slutte seg til forslaget i dag. Så over til jernbaneformål og Jernbaneverkets fiberkabelnett. Til tross for at det i forslaget til statsbudsjett for i år ikke var budsjettert med leieinntekter fra Jernbaneverkets fiberkabelnett, valgte stortingsflertallet å budsjettere med 50 mill. kr i inntekter. Dette ble altså gjort sjøl om departementet nå i ettertid, i brevs form til komiteen, innrømmer at det var stor usikkerhet omkring dette. Departementet skriver: «Samferdselsdepartementet fikk opplyst fra Jernbaneverket at inntektsanslaget på 50 mill. kr kunne være høyt, men at det på grunn av stor usikkerhet i telemarkedet var vanskelig å anslå nivået på inntektene for 1999.» Hvis det som skjedde her, var at en som en del av budsjettspillet her i Stortinget for å få budsjettet til å gå i hop, bare satte opp 50 mill. kr på en ny post, er det grunn til å sette spørsmålstegn ved det som skjedde. Og det er kanskje særlig grunn til det ettersom de faktiske leieinntektene nå viser seg å bli bare 2 mill. kr. Vi må forutsette at det tallmaterialet som Regjeringa forelegger Stortinget, kvalitetssikres tilstrekkelig. Når det skjer så store endringer som det vi her snakker om, må Stortinget så raskt som mulig informeres.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Jeg vil bare på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre få ta opp det forslaget som er gjengitt i innstillingen.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Grunnlaget for dette Dokument nr. 8-forslaget om å foreta endringer i piggdekkavgiften bunner i flertallsforslaget fra sentrumspartiene og Arbeiderpartiet i høst om å åpne for at kommunene kan innføre det såkalte piggdekkgebyret. Blekket var knapt tørt på forslaget fra Stortinget før Høyre-byrådet i Oslo innførte avgiften. Ja, jeg sa Høyre-byrådet, og det var Høyre som stod for innføringen av denne avgiften i Oslo. Vi i Fremskrittspartiet var imot innføringen, og den kampen vil vi fortsette. Vi tror ikke på forbud og bøter, men på holdningsskapende kampanjer og gulrotprinsippet. Det som var helt ille, var at da departementsforskriften kom tilbake, hadde den ikke noen unntak verken for utrykningskjøretøyer, brøytebiler eller bilister med funksjonshemming. Fremskrittspartiet syntes dette var ille, og det er med glede jeg konstaterer at Høyre og Arbeiderpartiet går inn for Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiets Anders Anundsen og meg selv. Forslaget om disse unntakene er derved sikret flertall. Men Fremskrittspartiet vil fortsette kampen mot denne avgiften, for hvorledes vil det bli hvis vi kommer i den situasjonen at alle kommuner ser dette som en slags melkeku? Pengene fra piggdekkoblatene går jo til kommunene, og snart vil det vel gå opp for flere av dem at dette er en fin måte å flå bilistene på. Dersom det skal bli slik at hver kommune kan innføre denne avgiften, må vi stakkars bilister betale 25 kr hver gang vi passerer en ny kommunegrense, og det blir litt av en hinderløype å forsere. I tillegg til piggdekkoblaten har vi alle bomstasjonene, og enda flere bomstasjoner innfører jo denne salen på løpende bånd. Så sannelig må jeg si at det er et festlig forslag som her er vedtatt.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Det er med glede jeg ser at komiteen enstemmig slutter seg til Samferdselsdepartementets forslag om å bevilge 132,1 mill. kr til endelig innfrielse av statens gjeld til de tidligere eierne av de regionale lufthavnene. Sammen med bevilgningen for 2000 vil vi da kunne sette sluttstrek for arbeidet med å forvalte ulike refusjonsordninger fra den tiden da kommunene eide de regionale lufthavnene. Resultatet er godt for alle parter: forbedret likviditet i de berørte kommunene, sparte renteutgifter for staten samt spart administrasjon både på kommunalt og statlig hold. Utbetalingene kan starte etter Stortingets forventede vedtak senere i dag. Det er altså en glad nyhet i disse førjulstider, noe også saksordføreren presiserte. Tiden er videre inne for å få på plass en kompensasjon for at Storvika i Fræna kommune ikke ble valgt som base for ilandføring av olje og gass, og dermed for en periode opplevde stagnasjon mens arealer var båndlagt og vegprosjekter tatt ut av fylkeskommunens prioritering. Bevilgningen på 12 mill. kr til utbedring av fylkesveg 228 Jendem-Aurosen vil heve standarden på vegen og dermed komme både lokalsamfunn, Fræna kommune og Møre og Romsdal fylkeskommune til gode og nytte. Jeg mener dessuten at dette vil være den beste kompensasjonen lokalsamfunnet kan få for tapt ilandføringsbase, og er tilfreds med at komiteen støtter Regjeringens forslag. For øvrig må jeg gjøre oppmerksom på at det i merknadene fra komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre i innstillingen står at Regjeringen i St.prp. nr. 1 for 1999-2000 har foreslått å omdanne Bane Tele til et aksjeselskap. Dette medfører nok ikke full riktighet. Samferdselsdepartementet opplyser i budsjettproposisjonen for 2000 at departementet har til behandling et forslag fra Jernbaneverket om å omdanne Baneservice og Bane Tele til aksjeselskaper. Men Regjeringen har foreløpig ikke tatt stilling til forslaget. Komiteen viser til sin merknad i Budsjett-innst. S. nr. 13 for 1999-2000, hvor den stiller spørsmål ved det økte omfanget av de ulike tilsynsorganene på samferdselsområdet. Det er viktig at tilsynsorganene har en bemanning som gjør dem i stand til å utøve sine oppgaver på en forsvarlig måte, spesielt på områder som gjelder sikkerhet. Imidlertid er det også nødvendig å ha en løpende gjennomgang av tilsynsorganenes oppgaver og bemanning. Når det gjelder Post- og teletilsynet, vil jeg peke på at tilsynets omfang har vært rimelig stabilt de senere årene. Økningen i antall stillinger skyldes hovedsakelig at tilsynet har blitt tilført nye oppgaver gjennom overtakelsen av Radiostøykontrollen fra Telenor AS tidligere i år, og at tilsynet fikk ansvaret for tilsyn med postvirksomheten fra 1997. For øvrig har jeg merket meg saksordførerens merknader når det gjelder bruk og budsjettering i forbindelse med fiberkabelnettet knyttet til Jernbaneverket.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Det er viktig å understreke at kommunene har fått en hjemmel for å innføre piggdekkgebyr om de måtte ønske det. De fire-fem største byene har muligheter til å gjøre dette i samråd med Vegdirektoratet etter det regelverk som gjelder. For øvrig er det en sak som skal forelegges Samferdselsdepartementet før det gjennomføres. Når det gjelder tidspunktet for innføring av hjemmel for gebyr, er det i samsvar med det flertallet i Stortinget bad om i Innst. S. nr. 273 for 1996-97, hvor man påpekte følgende: «Flertallet ber departementet forberede innføring av restriksjoner mot bruk av piggdekk fra høsten 1999, med mulighet til å revurdere tidspunktet for innføring dersom markedsutviklingen tilsier at en når målet om 80 pst. piggfrie dekk i de store byene innen år 2002.» Det som står i den delen av komitemerknadene, vil selvfølgelig bli fulgt opp. Det er ikke slik at dette gebyret skal være en inntekstform for de kommunene som har innført dette. Når målet er nådd, er forutsetningen at dette skal kunne avvikles.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Hvis statsråden skulle ha latt være usagt det han sa i dag, ville han ha gjort en vesentlig feil, nemlig unngått sin informasjonsplikt overfor Stortinget. Det ville i ettertid kunne sies at dette var fremstilt som om det ingen sammenheng var mellom de ulike leddene jeg redegjorde for i mitt innlegg, og som det er naturlig å sende ut på høring i sammenheng. Selvfølgelig vil statsråden imøtekomme Stortingets ønske og Stortingets krav og forholde seg til datoen. Men de tingene jeg påpekte i mitt innlegg, henger sammen. Selvfølgelig skal vi forholde oss til nordiske overenskomster og til nordisk likebehandling. Høringsrunden vil så avgjøre hvordan vi til slutt kommer til å fremme dette for Stortinget. Jeg vil tro det også vil være naturlig å orientere Stortinget om disse forskriftene før de endelig fastsettes, i og med at Stortinget så sterkt har engasjert seg i saken. Det ville være min naturlige reaksjon ut fra Stortingets behandling både nå og tidligere.
Oddvard Nilsen (Høyre), 1999-12-20:
Jeg regner med at det skal bli langt, langt kortere enn det. La meg bare på Høyres vegne gjøre rede for historien. Det var jo slik at ingen av oss var uenig i at man burde forsøke å redusere svevestøvet i norske byer. Høyre mente, da denne saken var oppe til diskusjon i Stortinget, at det burde vi gjøre ved holdningsendringer og en frivillig ordning. Vi ønsket heller å belønne de bilistene som la om til piggfrie dekk, bl.a. ved å se om det var mulig å gi en kompensasjon på årsavgiften. Det forslaget falt, og Stortinget vedtok den ordningen som vi har i dag. Jeg synes derfor det er både rett og riktig at når det først er gjort, bør også Stortinget ta for seg de unntaksbestemmelser som skal gjelde, og det er det vi ønsker å diskutere her i dag. I så måte har Høyre sluttet seg til dette Dokument nr. 8-forslaget. Jeg ble litt forundret da jeg hørte representanten Nistads innlegg, hvor han understreket at de fortsatt skulle kjempe mot den ordningen som kommunene har fått. Men da hadde det vel kanskje vært fornuftig om Fremskrittspartiet hadde støttet det forslaget som Høyre har i saken, og som faktisk tar høyde for det. Det har ikke Fremskrittspartiet gjort, men ingenting ville gledet Høyre mer enn at Fremskrittspartiet ville støtte dette forslaget, som vil ta vekk den ordningen man har i dag. La oss understreke at det er overmåte viktig at man får redusert svevestøvet – ingen uenighet er knyttet til det. Men jeg tror samtidig at man skal være litt forsiktig med å høste inn gevinsten allerede nå. Det er riktig at det er målt lavere konsentrasjon av svevestøv i Oslo. Det gjenstår å se om det har med piggdekk å gjøre, eller om det har med klimatiske forhold å gjøre. Jeg håper og tror at redusert piggdekkbruk har en slik effekt, men det gjenstår å se. Faktisk vil det ta ganske lang tid før vi kan gjøre den evalueringen. Høyre mener at det hadde vært mer fornuftig å gå via en frivillig ordning. Jeg vil bare understreke det som representanten Nistad var inne på, om det ikke er nødvendig å tenke litt gjennom én gang til hva vi i grunnen har lagt opp til. La oss ta som et teoretisk eksempel at man innfører piggdekkavgift i Larvik, i Drammen og i Bærum, og der er en funksjonshemmet som er nødt til å bruke piggdekk. Da vil han måtte betale 1 000 kr i Larvik, så må han betale 25 kr for hver kommunegrensepassering han gjør inn til Oslo. Jeg tror ikke vi kan leve med en slik ordning på sikt dersom kommunene tar denne muligheten i bruk alle sammen. Jeg skal ikke komme med råd, bare antyde at jeg tror at den ordningen vi har i dag, eventuelt må endres slik at det blir en nasjonal oblat for dette hvis man først skal ha en slik avgift, at det er måten å få det til på. Uten å gå i detaljer tror jeg kanskje statsråden vil være enig i at dette kan bli ganske problematisk, og det kan bli ganske dyrt, spesielt for funksjonshemmede, som føler at de er nødt til å ha piggdekk på bilen sin. Man kan se for seg veldig mange bommer å knytte denne oblaten til. Til slutt vil jeg bare fremme det forslaget som Høyre har i saken.