Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2013-10-22:
Den 9. september gikk det norske folk til stemmeurnene for å velge et nytt storting. Resultatet av dette valget var at det ble en historisk høy oppslutning om de ikke-sosialistiske partiene. Gjennom hele valgkampen hadde disse fire partiene på borgerlig side lovet velgerne at dersom det ble et flertall for Venstre, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet, ville dette medføre at det ville bli et regjeringsskifte. Da valgresultatet var endelig klart, gjorde disse partiene akkurat det de hadde lovet sine velgere: De satte seg sammen for å se om det var mulig å sondere seg fram til en mulighet for en felles regjering av alle partiene, eller om det var naturlig at noen – ikke alle – gikk videre for å diskutere en regjeringsplattform. Som vi alle i denne sal i dag er kjent med, kom man til en konklusjon etter at disse sonderingene var unnagjort: Man ble enig om en historisk samarbeidsavtale mellom de fire partiene, men det ville bli dannet en mindretallsregjering utgått av Høyre og Fremskrittspartiet. Den framforhandlede avtalen mellom de fire partiene er på mange måter et historisk dokument, all den tid det vel er første gang at en norsk mindretallsregjering har en så avklart og omfattende avtale med andre partier i Stortinget og som ikke selv sitter i regjering. Avtalen er riktignok på ingen måte uttømmende, men danner et grunnlag for hvordan en vil arbeide, og ikke minst hvilken politikk en vil føre på gitte områder. Regjeringen Stoltenberg innleverte så sin avskjedssøknad den 14. oktober, og den nye regjeringen ble utnevnt den 16. oktober. Noen spør seg om dette skiftet egentlig vil få noe å si for den enkeltes hverdag. Svaret på dette er et rungende ja. Det vil bli en ny kurs med en ny regjering utgått av de politiske partiene som nå sitter i regjering. Det er imidlertid klart at dette er en mindretallsregjering. Dette innebærer at den politiske makten igjen tilbakeføres til det arbeidet som skal gjøres her i Stortinget, etter åtte år med et avklart rød-grønt flertall i regjering, der man helt klart har kunnet merke seg at de aller fleste saker og beslutninger var ferdig behandlet – og nærmest opplest og vedtatt – før de kom til Stortinget. Dette vil nå ikke lenger være tilfellet. I den forbindelse er det fristende å gjøre som min kollega Trond Helleland og sitere fra Johan Sverdrups tale fra 1872 om den såkalte statsrådssaken, der han uttalte: «(...) i det Øieblik, at al Magt og Kraft samles her i denne Sal til Afgjørelse af Samfundets høieste og vigtigste Anliggender, gaar der en stor Vækkelse ud over Landet». (...) Jeg er nok enig med representanten Helleland i at jeg er litt usikker på om – uansett hvilket parti som hadde stått ved makten og hvordan man gjør vedtakene – vekkelsen hadde vært så stor, og det ville nok fortsatt kommet betydelig kritikk fra befolkningen i en rekke saker. Og slik skal det være, for vi befinner oss i et demokrati, og da er nettopp det å høre på folket svært viktig. Men dette sitatet skal ikke tolkes slik fra min side at alt nå skal vedtas her i Stortinget, for dette er jo også denne regjeringens oppløp til at man ønsker å formidle og flytte myndighet ut til kommunene. I dette ligger det nettopp at man ønsker å komme fram til en ny kommunereform. Da er det viktig at man begynner i riktig ende og først ser på hva slags myndighet kommunene skal ha. Hvilke type oppgaver ønsker man at den enkelte kommune skal kunne ta stilling til og ha avgjørende myndighet i? Hvilke oppgaver skal man kunne flytte fra fylkesmannen over til en kommune? Jeg tror de aller fleste av oss har sett at det som en følge av Samhandlingsreformen i denne tiden er svært mange kommuner som har problemer knyttet til kompetanse. Vi har sett det innenfor barnevernet og på en rekke andre områder. Dersom man skal få på plass en ny og mer effektiv kommunestruktur, er det nettopp tjenestetilbudet til innbyggerne som skal stå i fokus. For det er ingen tvil om at når det gjelder kommunegrensene, så er en viktig faktor i dag nettopp hvilke tilbud – og kvaliteten på tilbudet – den enkelte mottar, noe som kan være avhengig av denne strukturen. Dette ser vi som sagt både innenfor barnevernet, Samhandlingsreformen, etc. Videre synliggjør regjeringen også gjennom sin plattform at man ønsker å tilføre kommunene denne beslutningsmyndigheten for å få på plass den kompetansen som det er behov for. Dette kommer til å kreve større kommuner, fordi enkelte kommuner i dag er for små til å kunne yte det tjenestetilbudet som kommunens innbyggere har behov for, og som de kommer til å kreve i framtiden. Innenfor en rekke områder i denne regjeringsplattformen viser man at man tar innbyggerne på alvor. Man viser gjennom plattformen den politikken som skal føres, at enkeltmennesket skal stå i fokus, og at man ønsker å gjennomføre en enklere hverdag for folk flest. Man ønsker å skape trygghet for familien, man ønsker å skape den tryggheten gjennom bl.a. å sikre at den enkelte har jobb, samtidig som man sier klart fra om at man også skal ha et sosialt nettverk som fanger opp den delen av befolkningen som faller utenfor dette. Videre er næringspolitikken svært viktig for denne regjeringen. Det er viktig at vi sørger for at gründeren, og de som har ideene der ute, får mulighet til å kunne realisere dette, og at den tiden man da bruker – både av sin egen og andres tid – blir brukt til å skape arbeidsplasser, skape verdier, at vi sørger for at man ikke bruker unødig tid til innrapporteringer, skjemavelde, at vi unngår å pålegge disse gründerne arbeidsoppgaver som ikke er nødvendige. I den sammenheng kommer også den faktoren inn som dreier seg om det offentliges rolle. Det offentliges rolle skal være tilrettelegging. Det offentliges rolle skal også være å kontrollere, men vi må ikke gripe unødig inn i hverdagen til den enkelte slik at de hemmes av det. Da blir også skatte- og avgiftspolitikken svært viktig, for denne regjeringen har varslet at man vil gjøre skatte- og avgiftsendringer i budsjettet som kommer, og det gjør man jo ikke fordi man ønsker å lage problemer for folk. Det er akkurat det motsatte: Man ønsker å endre skattesystemet slik at den enkelte kan få lov til å beholde litt mer av sin egen inntekt – ikke av statens penger, men beholde litt mer av sin egen inntekt til å bruke slik som man ønsker. Man ønsker å endre arveavgiften – selvfølgelig – for den type beskatning hører ingen steds hjemme i det norske samfunnet, og det har regjeringen gitt beskjed om. Det samme gjelder innslagspunktet i formuesskatten. Det må endringer til, for i dag har vi et skattesystem som forhindrer at vi skaper verdier, og det er ikke nødvendigvis til det beste for samfunnet. I et replikkordskifte med undertegnede og Trond Helleland henviste representanten Stoltenberg bl.a. til de regionale helseforetakene. Ja, det er riktig at man opprettet de regionale helseforetakene veldig kjapt – ja, man trodde iallfall det, for det gikk faktisk ett og et halvt til to år før man fikk på plass en åpningsbalanse for disse helseforetakene. Man gjorde det kanskje litt for raskt, og det skapte store problemer til å begynne med. Derfor må vi også på dette feltet sørge for at vi gjør ting i riktig rekkefølge. Vi må få på plass den nasjonale helseplanen, og så kan man begynne å arbeide med å legge ned de regionale helseforetakene. Man vil ha et samferdselsløft med denne regjeringen, men vi må også ta hensyn til at den avgåtte regjeringen har brukt åtte måneder på å legge fram et statsbudsjett, og da må man også ha respekt for at man trenger litt mer enn tre uker til å legge fram sitt eget helhetlige budsjett. Derfor vil noe ta litt lengre tid, men denne regjeringen kommer til å levere, det er jeg helt trygg på. Så vil jeg helt avslutningsvis – og det er noe av det aller viktigste i mitt innlegg – invitere alle partier til å gå sammen og prøve å skape flertall for de store reformene. Det er viktig at disse reformene kan stå seg gjennom forskjellige regjeringer. Denne regjeringen kommer til å sitte lenge, men det kan hende at flere partier på sikt vil ønske å slutte seg til, og da må alt stå ved lag.