Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2011-10-27:
Jeg vil også takke representanten Høie for at han tar opp dette viktige temaet. Jeg har vært i kontakt med foreningen LEVE. De forteller at mange ikke orker å forholde seg til dette temaet. Hvert år registreres det gjennomsnittlig 530 selvmord i Norge. Rundt 150 kvinner og i underkant av 400 menn tar livet sitt hvert eneste år. Det er å anta at det er ti ganger flere selvmordsforsøk enn selvmord. Et ukjent antall selvmord er skjult som andre ulykker. For eksempel er antall registrerte selvmord i trafikken doblet fra fire per år til åtte per år. Det er nærliggende å tenke seg at selvmord er skjult i andre typer ulykker, f.eks. drukningsulykker og fallulykker, og hvert år dør over 600 mennesker i utlandet uten at dødsårsaken blir registrert i Norge. Mange av disse kan også være selvmord. De indre faktorene dekker alt fra alvorlig psykisk lidelse til personlig sårbarhet, som lav selvfølelse og frykt for tap av anseelse. Beregninger viser at helsetjenesten behandler 4 000–6 000 selvmordsforsøk hvert eneste år. Det er vanlig å anta at det er om lag ti selvmordsforsøk for hvert selvmord. Tre ganger flere kvinner enn menn gjør forsøk på selvmord. For mange er det et uttrykk for et ønske om hjelp. En rekke forhold har betydning, som negative livshendelser i form av fysisk, psykisk og seksuelt misbruk i oppveksten, tap av ektefelle og andre nære brudd i mellommenneskelige forhold. Tap av arbeid eller sosiale posisjoner eller andre hendelser som føles ærekrenkende, kan være medvirkende, i tillegg til sviktende selvfølelse, høye krav til egen ytelse, sviktende evne til å løse problemer, konflikter med andre mennesker, lav toleranse for psykisk press og opplevd indre ensomhet. Mer enn 80 pst. av dem som tar livet sitt, har vært i kontakt med allmennlege det siste året før selvmordet finner sted. Bedre kunnskap om selvmord og selvmordstanker blant helsepersonell må tilstrebes. Det forstår jeg at statsråden har vurdert og vil komme til å sette i gang. Det synes jeg er positivt. Etterlatte etter selvmord får ofte flere belastninger, både psykisk og fysisk, enn etterlatte ved naturlig eller ikke-brå død, og føler seg oftere mer ensomme og isolerte enn etterlatte etter annen brå død, f.eks. ved ulykker. Mange etterlatte etter selvmord fungerer betydelig dårligere sosialt enn etterlatte etter naturlige dødsfall. Ja, dette berører så altfor mange. Selvmord er fortsatt tabu i det norske samfunn. Selvmord er fremdeles noe man helst ikke snakker om. Jeg er av den oppfatning at selvmord er et tema som må settes høyt på den politiske agendaen, slik at man bekjemper tabuene, sørger for et bedre forebyggende arbeid som legger til rette for bedre oppfølging av etterlatte. En stor del av ansvaret for å lette på sløret og motarbeide tabuene ligger hos oss politikere. Jeg mener derfor det er viktig at Stortinget griper fatt i denne problemstillingen, slik jeg forstår vi er på vei til å gjøre nå, og får på plass en offentlig debatt og en egen handlingsplan knyttet til de vanskelige problemstillingene samt hvordan man agerer i etterkant av de tragiske ulykkene, som dessverre skjer. Jeg mener det bør være en nullvisjon når det gjelder selvmord i Norge. Det er et meget ambisiøst mål, men det bør vi sette oss. Det er imidlertid viktig å sette høye mål, og at fokus og virkemiddelapparat utarbeides slik at man gjør det som gjøres kan. Det er mange samfunnsinstanser som bør implementeres i en slik handlingsplan. Noen er nevnt: barnehage, skoleverk, psykiatri, øvrig helsevesen, arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjoner og mange andre. Derfor er det viktig å koordinere en massiv plan som griper fatt i de mange aspektene knyttet til selvmordsproblematikken.