Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-11-27:
Den 11. oktober la Stoltenberg-regjeringen frem sitt forslag til statsbudsjett for 2002. Den 9. november kom Bondevik-regjeringen med sitt tillegg. I henhold til forretningsordenens § 19 skal finanskomiteen senest 20. november avgi innstilling om nasjonalbudsjettet og statsbudsjettet, med forslag til rammevedtak for bevilgninger samt innstilling vedrørende skatter og avgifter og rammetilskudd til kommuner og fylkeskommuner. Det har finanskomiteen gjort. Komiteen har hatt kort tid til behandling av budsjettet. Selv om vi raskt kom i gang med høringer, var det selvsagt vanskelig å påbegynne den reelle behandlingen før tilleggsinnstillingen var kjent. På elleve dager maktet likevel komiteen å fullføre sitt arbeid i tråd med forretningsordenen. Jeg vil derfor gi honnør til finanskomiteens medlemmer for godt utført arbeid, og ikke minst også til sekretærene som har utført sine oppgaver på en utmerket måte. Det er selvsagt ikke noen ønskesituasjon at det i finansinnstillingen ikke ble etablert noe flertall for et budsjettopplegg. Men det er min påstand at dette verken er mitt eller finanskomiteens formelle eller praktiske ansvar. Komiteen har gjort jobben sin. Hvorfor ble det så ikke budsjettenighet mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet? Sett i den helt nære samtidshistories lys er det ikke så merkelig at det ikke har utkrystallisert seg noe flertall i finanskomiteen i år. Jeg har lyst til å sitere en tidligere leder av finanskomiteen, Lars Gunnar Lie, som omtalte den subsidiære budsjettenigheten mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet for 1999-budsjettet på følgende måte: «Samstundes har vi i sentrumspartia etter vår vurdering strekt oss langt – meir enn 3,5 milliardar kr i den første innstillinga frå finanskomiteen og no ytterlegare om lag 2 milliardar kr i den tilleggsinnstillinga som komiteen kom med seint fredag kveld.» Dette illustrerer noe av grunnen til at det ikke ble budsjettenighet mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet om neste års budsjett. Samtlige budsjettforlik som har vært inngått innenfor gjeldende budsjettsystem, har medført milliardendringer i forhold til det forslaget regjeringen opprinnelig la frem. Eksempelvis gav den subsidiære enigheten i 1999 mellom sentrum, Høyre og Fremskrittspartiet en omprioritering på nesten 10 milliarder kr, og medførte 4 milliarder kr i skatte- og avgiftsreduksjoner. For 1998 – etter enighet mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet – ble det gitt 1,8 milliarder kr i skatte- og avgiftsreduksjoner. Denne gangen stoppet regjeringspartienes bud på i overkant av 580 mill. kr, altså i underkant av 1 promille av statsbudsjettet. Og det var selvsagt ikke mulig for Fremskrittspartiet å sette sine fotavtrykk på budsjettet under slike forhold. Jeg har registrert at representanter fra regjeringspartiene forsøker å fremstille årets situasjon som helt annerledes enn og usammenlignbar med tidligere opplegg. Hva er det som er annerledes? Tidsmessig har vi denne høsten vært i tilnærmet identisk situasjon som vi var i høsten 1997, da sentrumsregjeringen tiltrådte og la frem tilleggsinnstillingen på om lag samme tidspunkt som i år. Det kan dermed ikke være den usammenlignbare situasjonen. Vi er i år, som tidligere, i den situasjon at vi har en mindretallsregjering som legger frem et budsjett de ønsker å forhandle frem flertall for. Hele poenget med forhandlinger er at de parter som deltar i dem, skal sette sitt stempel på det gjennom å ha oppnådd politisk gjennomslag for saker som i utgangspunktet ikke er regjeringens politikk. Heller ikke her har vi noen ny og unik situasjon som ikke kan sammenlignes med tidligere. Det eneste som i tilfelle er nytt, er at vi har en regjering som ønsker å redusere det samlede skatte- og avgiftstrykket, samt prioritere annerledes enn arbeiderpartiregjeringen gjorde. Og jeg trodde hele poenget med et regjeringsskifte var at en ny regjering skulle føre en annen politikk enn den forrige. Så heller ikke dette er spesielt oppsiktsvekkende eller revolusjonerende. Det som derimot er nytt og relativt oppsiktsvekkende, er at vi har en mindretallsregjering som mer og mer later til å tro at den er en flertallsregjering, og at den dermed ikke trenger å etablere flertall i Stortinget. Det kom svært tydelig frem gjennom de budsjettforhandlinger som ble ført mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Hva var det så Fremskrittspartiet forlangte? Vi gjorde det klart før vi gikk i forhandlinger at avstanden mellom vårt eget alternativ og Regjeringens opplegg var så svimlende at det ville være urealistisk å bruke dette som utgangspunkt. Derfor gikk vi inn i forhandlingene med et realistisk utgangspunkt med klart prioriterte områder og reell og uttalt vilje til å komme regjeringspartiene i møte på halvveien. Dette ville ha medført en endring i størrelsesorden 6 milliarder kr, altså knapt 1 pst. av statsbudsjettet. Fremskrittspartiet prioriterte først å få fjernet de forverringer som Bondevik-regjeringen foretok i forhold til Stoltenberg-regjeringen: blåreseptordningen, nettolønnsordninger for fergerederiene, videreføring av landslinjene og kompensasjon for autodieselavgift for ekspressbussene. Videre prioriterte vi å reversere forslag til skatteskjerpelser som ligger i budsjettet, herunder firmabilordning, kilometergodtgjørelse, flyttebilordning samt diverse mindre avgiftsøkninger. Vi prioriterte også lavere egenandel i forbindelse med sykdom, og vi ville ha gjennomslag for gradvis å fjerne avkortingen av grunnpensjonen til gifte og samboende pensjonister. Vi ønsket en raskere pasientbehandling ved våre sykehus gjennom å øke den innsatsbaserte finansieringen og ved å la den innsatsbaserte finansieringsordningen også omfatte private sykehus. Vi mente det var nødvendig med en sterkere sosial profil i skatteopplegget, og ville derfor gi lettelser for dem med lave inntekter og sørge for at også éninntektsfamiliene, alle som skattes i kl. 2, skulle nyte godt av lettelser i toppskatten. Vi ønsket å sikre at Forsvaret ble finansiert i tråd med den vedtatte forsvarsstruktur som regjeringspartiene selv var med på å vedta for noen få måneder siden. Vi mente det var nødvendig med ytterligere reduksjoner i alkoholavgiftene for å få stoppet grensehandelen, og ikke minst var vi opptatt av å få til et krafttak mot kriminalitet. Vi minnet regjeringspartiene om en rekke løfter de hadde gitt i løpet av valgkampen, både hva gjaldt veibygging og avgifter på både biler og motorsykler, men vi la også stor vekt på strukturtiltak som ville bidratt til å effektivisere norsk økonomi og konkurranseutsatt store deler av Kommune-Norges oppgaver. Vi hadde selvsagt også oppfattet den svært fastlåste holdningen hva gjelder økt bruk av oljepenger, noe som medførte vilje fra vår side til å finansiere skatte- og avgiftsreduksjoner og økte utgifter med kutt på andre områder. Heller ikke dette ble akseptert av regjeringspartiene. Vi opplevde at alle forsøk på å nå frem til enighet hele tiden ble begrenset av hva som står nedfelt i Sem-erklæringen. Men Fremskrittspartiet antok virkelig at siden dette var erklært politikk fra de tre regjeringspartiers side, ville de selvsagt også fremme disse forslagene på egen kjøl. Det er med andre ord ikke Fremskrittspartiets jobb å hjelpe Sem-kameratene til å gjennomføre egen politikk. Det som er vår jobb og vår forpliktelse overfor våre velgere, er å forsøke å få gjennomført deler av Fremskrittspartiets politikk. Og det måtte selvsagt også blitt noe av resultatet fra en vellykket budsjettforhandling, nemlig at Fremskrittspartiet fikk gjennomslag for noe som vi virkelig var opptatt av i et omfang som i hvert fall lignet på det sentrumspartiene oppnådde i forlik med Arbeiderpartiet, eller som i omfang lignet på hvilken som helst av de siste budsjettavtaler i dette hus. Det fikk vi ikke. Vi ble tilbudt mindre enn 1 promille av det totale statsbudsjettet – historisk lite og dermed oppsiktsvekkende i den forstand at regjeringspartiene burde vite bedre. Statsministeren selv gjorde et nummer av hvor store bevegelser sentrumspartiene fikk til i forhandlinger med Arbeiderpartiet for inneværende års budsjett. Hvorfor skulle situasjonen være annerledes i år? I finansinnstillingen har derfor Fremskrittspartiet konsentrert seg om å presentere sitt alternative og helhetlige budsjettopplegg. Fremskrittspartiet er opptatt av å legge forholdene til rette for høyere vekst og for at norsk økonomi ikke skal gå inn i en resesjon på kort sikt. Det er derfor vi med en viss undring registrerer at Regjeringen ikke har tatt dette innover seg. Det skjer en markant forverring i verdensøkonomien, og da bør det iverksettes finanspolitiske tiltak som kan bidra til å forhindre en mulig norsk resesjon. Det vil heller ikke være noen motsetning mellom slike tiltak og en politikk for langsiktig økonomisk vekst. Fremskrittspartiets hovedmålsetting for den økonomiske politikken er økt velferd gjennom høyere økonomisk vekst, lavere skatter og avgifter, en bedring av det offentlige tjenestetilbudet, lavere ledighet og lav og stabil inflasjon. Lav og stabil inflasjon er en forutsetning for et lavt og stabilt rentenivå. Men Fremskrittspartiet mener at Regjeringens forslag vil medføre lav økonomisk vekst og økt ledighet, og at det ikke gir tilstrekkelige garantier for lav og stabil inflasjon og dermed heller ikke for lav og stabil rente. I vårt alternativ har vi lagt vekt på følgende: avgiftsreduksjoner som øker økonomiens effektivitet, og som på kort sikt får direkte virkning på prisstigningen og derved på rentenskattereduksjoner som øker økonomiens effektivitet og arbeidsinnsatsen, og som får virkning på kjøpekraften og dermed på fremtidige lønnsoppgjørinvesteringer i forskning, veibygging og IKT, som bereder grunnen for effektivitetsforbedringer og produktivitetsvekstinvesteringer i helsevesenet som fører til økt pasientbehandling og dermed færre på trygdeytelser og flere i arbeidlovendringsforslag og reformer som over tid virker effektiviserende og produktivitetsfremmende på norsk økonomiVed å redusere skatte- og avgiftssatsene legges grunnlaget for økte skatte- og avgiftsinntekter til den norske stat. Det er nødvendig med økt verdiskapning fordi det danner grunnlaget for at også offentlig sektor kan vokse uten å ta mer av kaka til privat sektor. Velferdsstaten skal finansieres, og da må de som til syvende og sist skal betale regningen, få muligheten til å tjene pengene først. Vi må stimulere folk til å arbeide mer. Det må være lønnsomt å jobbe noen timer ekstra. Vi må stimulere til flere investeringer og selv bidra gjennom produktive offentlige investeringer. I sum fører slike tiltak til at bruttonasjonalproduktet vokser, verdiskapningen øker og vår velferd kan bli bedre uten at vi får inflasjon og høyere rente. Man kan få inntrykk av at Regjeringen mener at økonomien er tilnærmet statisk, og at økonomiens vekstevne er skrevet i stein. Fremskrittspartiets påstand er selvsagt at vekst ikke er en forutbestemt størrelse som storting og regjering ikke har noen innflytelse over, og som vi må tilpasse alle andre forhold til. Det er jo gjennom å legge grunnlaget for økt vekst at vi fører en ansvarlig finanspolitikk. Etter vårt skjønn dreier en for stor del av debatten om statsbudsjettet seg om budsjettbalansen og hvorvidt budsjettet virker nøytralt på etterspørselen. Økonomisk vekst fremmes av politikk som gjør det lønnsomt å jobbe og politikk som gjør at produktiviteten øker. Produktiviteten vil øke ved at det legges til rette for økte investeringer i norsk økonomi, og at den kapital og arbeidskraft som er tilgjengelig, brukes på en mer effektiv måte. Fremskrittspartiets økonomiske politikk er innrettet på å stimulere til en høyere økonomisk vekst i fastlandsøkonomien. Lavere skatter og avgifter stimulerer til økte private investeringer både i bedriftene og i husholdningene. Fremskrittspartiet satser på infrastruktur og forskning, både gjennom eksempelvis veibygging og økte midler til forskningsfond og forskningsutstyr. Dette kombineres med lavere offentlige utgifter samlet sett, og dermed også en lavere underliggende utgiftsvekst i statsbudsjettet. Langsiktig ansvarlighet i finanspolitikken dreier seg først og fremst om å øke samlet verdiskapning. Sparing når det gjelder oljeinntekter, har ingen verdi i seg selv. Poenget er at vi sørger for størst mulig verdiskapning nå og i fremtiden. Grunnlaget for vekst og verdiskapning legges gjennom ansvarlige investeringer i ulike former for formue som gir avkastning, og ved å legge rammevilkårene til rette slik at ressursene blir brukt best mulig. Fremskrittspartiet foreslår å benytte nær 20 milliarder kr mer av oljepengene neste år, som er en fornuftig og balansert bruk, og som må veies opp mot skatte- og avgiftsreduksjoner på 39 milliarder kr og reduserte offentlige utgifter på 19 milliarder kr. Handlingsregelen for bruk av oljepenger ble etablert i vår, og flertallets intensjon var at retningslinjene skulle være enkle og fungere som en rettesnor i det løpende budsjettarbeid. Regelen innebærer at man korrigerer bl.a. for variasjon i skatteinntekter som følge av aktiviteten i økonomien, regnskapsomlegginger og særskilte midlertidige inntekter og utgifter. I statsbudsjettforslaget er dette forsøkt vist gjennom at det overføres 36 milliarder kr fra oljefondet som deretter korrigeres for såkalte konjunkturbestemte aktivitetskorreksjoner, som i realiteten er skatte- og avgiftsinntekter som av en eller annen grunn er «til overs». Med andre ord regner man ikke med at inntektene strukturelt vil holde seg på dette nivået, fordi vi overstiger det man har beregnet er den såkalte trendutviklingen i skatte- og avgiftsinnbetalingene. Det er meget interessant at man justerer for at skatte- og avgiftsinnbetalingene er ekstraordinært høye, samtidig som vekstanslaget for BNP er justert kraftig ned. Så trekker man fra reelle utgifter som man later som ikke er brukt og dermed kan trekke fra underskuddet. I budsjettforslaget utgjør dette 19 milliarder kr, og det er sletting av gjeld som følge av statlig overtakelse av sykehusene. Dette er interessant, fordi dersom man etter en slik logikk betaler all statlig innenlands gjeld eller overtar og betaler kommunenes gjeld, bompengeselskapers gjeld eller lignende med oljepenger, så vil det budsjettmessig fremstå som om man strukturelt ikke bruker mer penger i det hele tatt. Alle skjønner at dette er kreativ bokføring eller finansdepartementalsk aritmetikk. Man kan kalle det hva man vil – kjært barn har mange navn – men hadde landet vært uten oljepenger, så måtte man ha tjent disse pengene før man brukte dem, eller man måtte ha lånt dem. Det er litt i overkant kvikt å late som om de verken er tjent eller brukt. Fremskrittspartiet stemte mot innføringen av handlingsregelen, fordi vi mener at den fører til handlingslammelse og ikke til handling. Så er vi dessverre fortsatt i det sporet at Stortinget ikke skal skille mellom bruk av penger i utlandet og bruk av penger i Norge. Heller ikke skal vi skille mellom penger brukt til investeringer og penger brukt til forbruk. Men det er besynderlig og fullstendig meningsløst, fordi det forhindrer dette hus fra å foreta seg fornuftige ting med vår rikdom. Ingen vil være tjent med å sløse bort formuen som nasjonen har opparbeidet seg, men vi er heller ikke tjent med bare å bygge opp en enorm formue plassert i utenlandske verdipapirer som ingen riktig vet hva skal brukes til i fremtiden. Hvorfor er det logisk å la 3 300 anleggsarbeidere gå på ledighetstrygd fremfor å bevilge mer penger til veibygging, som fører til at vi kan redusere utbetalingene over ledighetsbudsjettet fordi anleggsarbeiderne kommer i jobb, og som fører til at vi får bedre og flere veier, som igjen fører til økt verdiskapning og forbedret konkurranseevne? Hvorfor er det logisk at Forsvarets jagerpiloter risikerer å miste sertifikatene sine på grunn av mangel på flytimer, fordi Norge ikke har råd til å kjøpe kampfly, eller at Forsvaret må bruke av driftsmidlene sine til å leie inn utenlandske helikoptre fordi de norske er så dårlige at de står på bakken? Hvorfor blir det inflasjon i Norge hvis vi bruker penger på å reklamere for Norge som turistmål, i tysk TV? Hvorfor blir det inflasjon i Norge hvis vi sender revmatikere og andre kronikere på behandlingsreiser til sydligere strøk? Hvorfor blir det inflasjon i Norge hvis vi bygger sykehjemsplasser til dem av våre eldre som ønsker det, i Spania? Hvorfor blir det inflasjon i Norge hvis vi kjøper studieplasser for våre studenter i utlandet? Hvorfor blir det inflasjon i Norge hvis vi anskaffer nye politibiler fra Tyskland? Dette kunne vi gjort hvis det hadde vært reell vilje til å gjøre det, og det hadde ikke ført til inflasjon. Vi registrerer at flertallet er mer opptatt av budsjettbalansen enn av å løse praktiske problemer med praktiske virkemidler. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag til fastsettelse av rammer for bevilgninger over statsbudsjettet for 2002, og ser frem til en lang og interessant finansdebatt.