Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-12-04:
Det er grunn til bekymring over at flere og flere siktede for straffbare forhold i Norge er under 20 år. Antall siktede mellom 15 og 20 år har de siste fem årene vokst betydelig, og i gruppen 15 til 17 år har antall siktede steget med over 30 pst. i løpet av de siste sju årene. I dag sitter over 170 unge mennesker under 20 år i fengsel, og sju av dem er i dag mellom 15 og 17 år. Jeg er viss på at alle er enige om at det er sju for mange. Risikoen for å ende bak murene er langt større i Norge enn i våre naboland. Mens 28 pst. av de domfelte avtjente sin straff utenfor fengsel i Norge, fikk hele 65 pst. av de domfelte i Sverige en alternativ form for straff. Man må i forhold til dette likevel se på at sjøl om det er mange innsatte som til enhver tid sitter i norske fengsler pr. 100 000 innbyggere, ligger antallet lavt i forhold til de nordiske landene totalt sett. Årsaken til denne forskjellen er bl.a. at Norge generelt har innsatte som soner korte dommer. Mange korte dommer kunne derfor vært avgjort ved alternative reaksjoner. Det rapporteres dessuten om at et flertall av fangene sliter med store rusproblemer, i tillegg til psykiske problemer. Mange har psykiske problemer alene. Vi trenger derfor mer enn noen gang å se på innholdet i straffen, ikke bare på lengden. Det er heldigvis bred enighet mellom de fleste partier representert på Stortinget, kanskje med unntak av Fremskrittspartiet, om at det overfor yngre lovbrytere må søkes å reagere på annen måte enn med fengselsstraff. Ja, noen av oss vil også si at det er bedre å reagere med alternativ straffereaksjon enn med en rent betinget reaksjon hvor en ung lovbryter faktisk vil kunne føle at han ikke får noen reaksjon. En utvidet bruk av alternative reaksjoner må først og fremst komme som et resultat av at vi ønsker mindre gjengangerkriminalitet og mer rehabilitering. Gevinst i forhold til soningskø får vi ta som en god tilleggseffekt. Likevel: Denne gevinsten er åpenbar, og den er nødvendig. Langt bedre enn å korte ned på straffedommene og slippe fangene tidligere ut til ingen ting, vil det kanskje være å reagere med en alternativ straffereaksjon. Det er særlig fire reaksjonsformer jeg ønsker å løfte fram i denne interpellasjonen: samfunnsstraff, konfliktråd, ungdomskontrakt og den såkalte § 12-soningen. Samfunnsstraffen har heldigvis bred støtte i Stortinget, og vi ønsker utvidet bruk. Det er godt at et samlet politisk miljø langt på vei ønsker dette og dermed gir straffereaksjonen nødvendig og stor politisk legitimitet. Samfunnsstraff skal erstatte både samfunnstjeneste og betinget dom ved tilsyn, og straffeformen legger vekt på at den domfelte skal gjennomgå et individuelt tilpasset program for sosial tilpasning. Det innebærer både samfunnsnyttig tjeneste og kriminalitetsforebyggende tiltak som rus- og voldsrelaterte program. Samfunnsstraffen har alt vi faktisk kan ønske oss av en straffereaksjon. Straffen oppleves som en straff og er en reell belastning for den som blir idømt denne reaksjonen. Straffen har likevel stor mulighet for rehabilitering i seg, mulighet for kontakt med nye miljøer, arbeidstrening og behandling. Endelig innebærer denne straffeformen en stor mulighet for reparasjon for fornærmede. Samfunnsstraffen kan være første skritt på veien ut i et fast arbeidsforhold for den domfelte, som også vil kunne gis mulighet til f.eks. å betale erstatning og rette opp forårsaket skade. Fengselsstraffen har lite av dette. Jeg er derfor overbevist om at økt bruk av alternative reaksjoner også vil møte stor forståelse hos dem som rammes av kriminalitet, forutsatt at vi politikere gir alternativene politisk legitimitet. Og endelig, når det gjelder samfunnsstraffen, er det viktig at man har ris bak speilet. Om man forbryter seg på ny eller begår brudd på vilkårene, må man sone fengselsstraff. Det er derfor gledelig, men langt på vei nok, at man i første kvartal i 2003 så at det ble iverksatt 313 samfunnsstraffdommer og 31 samfunnstjenestedommer etter gammel ordning, som totalt utgjør bortimot 350 dommer bare i første kvartal. I første halvår i år, ser det ut som om vi allerede har nådd nivået for hele 2002. Vi er med andre ord på rett vei når det gjelder samfunnsstraff, men det er fortsatt et stykke igjen. Det er det også for det som etter min mening utgjør et rettssikkerhetsspørsmål, store regionale forskjeller. Evalueringen av innføringen av samfunnsstraffen viser at det er en del fylkesvise forskjeller både i antall dommer og når det gjelder innhold og gjennomføring av straffen. Oslo, Akershus og Østfold står for nesten 1/3 av de iverksatte dommene i 2002. Legger en til Hordaland, utgjør disse fire fylkene 40 pst. av alle iverksatte dommer. Det viser oss flere ting: at vi har en stor utfordring i å utjevne regionale forskjeller, at de andre fylkene og regionene har mye igjen, og at det er et stort potensial i forhold til denne reaksjonen. Riksadvokaten, Kriminalomsorgen, Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund og andre stemmer egentlig unisont i for økt bruk av dette. Når det gjelder spørsmålet om ungdomskontrakter, er det også en spennende måte å reagere på. Jeg er for så vidt også kjent med Justisdepartementet og justisministerens engasjement i så måte i løpet av den senere tid. I stor grad skaper slike kontrakter aktive og ikke passive reaksjoner, som f.eks. de rent betingede dommene ungdom ofte får. Hvor langt har departementet kommet i forhold til slike ungdomskontrakter? Og vil det bli lovfestet og igangsatt over hele landet? Forsøket med ungdomskontrakter er en alternativ straffereaksjon overfor unge lovbrytere, som er startet opp i flere kommuner og politidistrikt i 2001, og det bør absolutt utvides. Avtalen mellom en ung lovbryter med samtykke av en foresatt på den ene siden og politi og kommunal myndighet på den annen side, åpner for reparasjon av og innsikt i egen atferd. Det er bra at ungdom i alderen 15 til 17 år i kontrakten forplikter seg til å gjennomføre spesifiserte aktiviteter mot at rettsmyndighetene da avstår fra ytterligere rettsforfølgelse. Ungdomskontrakten krever et tett samarbeid med kommunale etater og politi og må inneholde tiltak som igangsettes fort, og som bidrar til å endre atferd. Miljøet rundt de unge – foreldre og andre viktige støttepersoner – må også bidra. Dette skulle i så måte være helt i tråd med den satsingen som er varslet fra Justisdepartementet i forhold til barne- og ungdomskriminalitet, for øvrig et særdeles prisverdig initiativ. Spørsmålet om bruken av konfliktrådene ligger også i samme gate, og det har Stortinget tidligere behandlet, og for så vidt også sagt hva man har som ambisjon i forhold til. Det er en særdeles viktig arena både for å dempe konflikt og for å skape nye muligheter for de partene som er involvert i konflikter. Endelig er det avgjørende å få til økt bruk av såkalt § 12-soning, hvor de innsatte kan overføres til behandling, i hovedsak for rusproblemer, så raskt som mulig. Her sliter vi fælt. Man bør så raskt som mulig få vurdert et opplegg henimot såkalt «Drug Court», ikke nødvendigvis egen særdomstol, men med myndighet og kompetanse f.eks. i eksisterende domstoler. Disse bør ha adgang til å kunne idømme behandling. 60–70 pst. av de innsatte sliter med rusproblemer, vet vi, og mye gjengangerkriminalitet ville vært unngått om vi hadde maktet å få flere i behandling. Jeg interpellerer i forhold til disse spørsmål for å bidra til at vi i større grad setter trykk på og framskynder tiltak for alternative soningsformer.