John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-03-27:
Jeg kan ikke dy meg for å starte med en replikk til representanten Are Næss, som innledningsvis sa at den nåværende regjering med sin sykehusreform vil frata pasientene reell innflytelse, fordi det ikke lenger blir folkevalgte organer som skal styre sykehusdriften. Det kunne være fristende å stille spørsmålet til representanten Are Næss: Hvordan er pasientinnflytelsen i dag, med såkalt folkevalgt styring? Jo, vi har 300 000 pasienter i sykehuskø, vi har problemer i eldreomsorgen, i rusomsorgen og over hele fjela. Den nye reformen ønsker jeg virkelig velkommen. En samlet sosialkomite uttaler innledningsvis i den foreliggende innstilling at befolkningen skal ha en likeverdig og god tilgang til helsetjenester av høy kvalitet, uansett hvor de bor i landet, og uavhengig av den enkeltes økonomiske situasjon. Dette har et flertall i ulike sosialkomiteer uttalt i mer enn 25 år – uten at de samme politikerne har tatt konsekvensen av dette, idet vi pr. dags dato opplever at sykehustilbudene er svært varierende fra fylkeskommune til fylkeskommune, og det er Fremskrittspartiets oppriktige mening at det nå er på høy tid at vi får et statlig enhetlig ansvar for det offentlige sykehusvesen. Den foreliggende St.meld. nr. 26 for 1999-2000, Om verdiar for den norske helsetenesta, som innstillingen omhandler, er i det vesentligste et tykt dokument med selvfølgeligheter. Den viktigste verdien som helsevesenet bør ivareta, er å gi norske borgere faglig god behandling innen faglig forsvarlige tidsfrister. Dette verdikravet vil jeg hevde at det offentlige helsevesen og vi her på Stortinget fram til dags dato ikke har oppfylt. St.meld. nr. 26 omtaler ofte og i ulike sammenhenger helsepersonalets etiske og verdimessige ståsted i forhold til pasientene. Men jeg har ikke funnet ett ord i stortingsmeldingen, og heller ikke i innstillingen, om hvilke verdikrav som bør stilles til oss som sentrale politikere, som er ansvarlige for ressurstilgangen til det offentlige helsevesen. Vi har etter min mening alle og enhver av oss her i Stortinget et åpenbart ansvar for det behandlingstilbudet, eller mangel på sådant, i vårt offentlige helsevesen pr. dags dato. Skal vi få et helsetilbud i Norge som vektlegger og tar hensyn til pasientens verdier og livskvalitet, må vi få en organisering av helsevesenet som i større grad er pasient- og kundestyrt. Jeg har forhåpninger om at den nye sykehusreformen et godt stykke på vei vil legge om den interne reorganiseringen i våre sykehus slik at brukerne/pasientene får større medbestemmelsesrett over egen situasjon og egen behandling. Skal vi imidlertid få et kundestyrt helsevesen, må vi innføre prinsippet om at pengene skal følge pasienten til behandlingsstedet. Så langt har vi dessverre ikke kommet, og det ligger heller ikke – beklageligvis – et opplegg for dette i det høringsutkast som helseministeren har hatt ute, når det gjelder statlig overtakelse av sykehusdriften. Fortellingen om den barmhjertige samaritan er et skoleeksempel på at pengene fulgte den tilskadekomne. Bortsett fra bildet om den barmhjertige samaritan på forsiden av stortingsmeldingen er det lite i meldingen som følger opp det som er fortalt i Lukas 10, når det gjelder nye tanker om en annen finansiering av vår sykehusbehandling. Generelt vil jeg på vegne av Fremskrittspartiet hevde at vi har et helsepersonell med høy moral og god etikk, selv om unntakstilfeller eksisterer. Det forekommer få klager på helsepersonell i våre offentlige sykehus generelt sett, men det finnes unntak, også veldig grove unntak, hvor helsepersonell overfor pasientene har utvist faglig uakseptable skjønn – ja faktisk mangel på folkeskikk. Slike tilfeller bør vi imidlertid slå hardt ned på, istedenfor at vi som sentrale politikere skal gi oss ut for å være læremestere for helsepersonell i etikk og verdispørsmål. Kanskje burde skikkethet være et opptakskriterium for alt helsepersonell; det gjelder både leger, sykepleiere og øvrig personell. Fremskrittspartiet er stort sett inkludert i de fleste flertallsmerknader i innstillingen, uten at jeg her skal gå nærmere inn på det. Men jeg vil på vegne av partiet få gi uttrykk for en viss skepsis når det gjelder etablering av etikkomiteer i offentlige sykehus. Selv om jeg har en viss skepsis, har vi likevel sluttet oss til flertallsinnstillingen på dette området. Men jeg vil advare mot på nytt å sette ned ulike utvalg, komiteer og grupperinger som skal bruke betydelig tid til reiser og møtevirksomhet i og utenfor eget sykehus, istedenfor å stå i direkte pasientbehandling. I dag har vi altfor mye av dette i de fleste norske sykehus, og vi trenger absolutt ikke mer. Fremskrittspartiet har et eget mindretallsforslag i innstillingen som vi er blitt kritisert for av andre, men som vi likevel har funnet nødvendig å fremme. Det er forslaget om å få overført medikamentet Aricept mot Alzheimers sykdom til den vanlige blåreseptordningen. For oss er dette et høyaktuelt verdispørsmål. Den spesielle refusjonsordningen en i dag har, er kostbar og tungvinn å administrere for den enkelte pasient. Og det er et klart underforbruk av medikamentet Aricept mot Alzheimers sykdom – vi har ca. 2 300 brukere av medikamentet, mens vi får en tilgang på ca. 7 000 nye alzheimerpasienter årlig. Hele 70 pst. av pasientene i offentlige sykehjem har utviklet en tung senildemenssykdom. Forskrivingen av Aricept til alzheimerpasienter har nå vært i virksomhet i snart to år, og så langt jeg kjenner til, er resultatene av behandlingen svært oppløftende. Det vil sikkert komme andre medikamenter enn Aricept på markedet, men i alle fall: Disse medikamentene bør snarest over på blå resept, og det fremmer vi forslag om. Selv alzheimerpasientene, de senildemente, har en egenverdi som mennesker. De kan ikke bare settes til side, men har de samme krav på medisinsk behandling og oppfølging som alle andre pasienter innen somatikk og psykiatri. Etikk og verdispørsmål er ikke og skal ikke være bare teori. Det må få konsekvenser ikke bare i møtet med den enkelte pasient, men bør være retningsgivende for oss som sentrale helsepolitikere når det gjelder å tilrettelegge for tilgjengelighet, kvalitet og ressurstilgang, slik at flest mulig får del i det velferdsgode som heter «behandling, oppfølging, rehabilitering» osv. Helt til slutt tar jeg opp Fremskrittspartiets mindretallsforslag, som er tatt inn i innstillingen.