Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Først takk til interpellanten for å reise en viktig debatt. Gledelig er det at det er flere som har registrert at denne interpellasjonen fremmes i dag. Det gjelder bl.a. fagmiljøet i musikkterapi ved Universitetet i Bergen og Uni Research Helse. De har gitt innspill som jeg vil ta tak i. Det er noen implementeringsutfordringer. Slik fagmiljøene vurderer dette, vil implementeringen av de anbefalingene som ligger i retningslinjene som er gitt fra Helsedirektoratet, kreve virkemidler utover det ordinære, først og fremst fordi dette forutsetter integrering av en ny profesjonskompetanse i helsevesenet. Implementeringen kan ikke realiseres uten en kraftig økning i nasjonal utdanningskapasitet i musikkterapi. Som representanten Grung var inne på, sier de nasjonale faglige retningslinjene: «Musikkterapi fremmer tilfriskning, og behandlingen bør starte i en så tidlig fase som mulig med henblikk på å redusere negative symptomer. Behandlingen må utføres av terapeuter med godkjent utdanning innen musikkterapi.» De negative symptomene som det her vises til, er de utfordringer mennesker med psykose kan oppleve med hensyn til motivasjon, emosjonsbevissthet og sosial samhandling. Her er musikkterapi en godt dokumentert effekt. Dette er livsproblemer som det er vanskelig å behandle med tradisjonelle medisinske metoder. Universitetet i Bergen har understreket ordet «må» i de faglige retningslinjene. De mener at ukyndig praksis representerer en risiko for pasientene og brukernes sikkerhet truer kvaliteten i behandlingen, rehabiliteringen og tverrfaglig samarbeid svekker tilliten til helsevesenet og yrkesgruppa svekker grunnlaget for faglig utvikling og forskning Dette betyr selvfølgelig at det er et behov for å øke utdanningskapasiteten. Ansvaret for det ligger hos Kunnskapsdepartementet og utdanningsinstitusjonene, men det er aktuelt i denne debatten fordi det henger sammen med spørsmålet som interpellanten stiller. Statsråden forteller oss at det er satt av 5 mill. kr til å utdanne helsepersonell. Men dette handler om mye mer enn det om vi skal lykkes. Internasjonalt er musikkterapi etablert som en profesjon og et universitetsfag. I de fleste europeiske land er kompetansekravet for yrkesutøvelse en godkjent mastergrad. Studiet integrerer det musikkfaglige og det helsefaglige, noe som er en forutsetning for å kunne arbeide kvalifisert og forsvarlig med de brukerne som har størst behov og utfordringer. I et internasjonalt perspektiv er Norge faktisk verdensledende på noen områder når det gjelder kvalitet i utdanningen og forskningen på området, men er kommet nokså kort når det gjelder implementeringen i helsevesenet. Jeg viser i denne forbindelse til Storbritannia, hvor musikkterapeuter har vært en autorisert helseprofesjon siden 1999. Som sagt tidligere i debatten er det i dag ca. 300 musikkterapeuter i arbeid i Norge. Fagmiljøets vurderinger er at innen psykisk helse og rus er det behov for det dobbelte. Samtidig er det stort behov innen eldreomsorgen. Tallet 1 200 på landsbasis er nevnt. Uten en slik økning, som nødvendigvis vil måtte skje over noen år, blir det et geografisk lotteri for brukerne om de får tilgang til anbefalt behandling. Tilgjengeligheten blir helt avhengig av hvor en bor og bruker tjenester, noe som strider mot prinsipper som rettferdighet og likeverdighet i tilbud innen offentlig finansierte helsetjenester. Overslaget om behovet for 1 200 musikkterapeuter nasjonalt er moderat, samtidig som realisering av dette forutsetter en ganske drastisk endring sett i forhold til dagens situasjon. Kapasiteten i dag er 24 studenter per år, noe som er tilpasset gårsdagens situasjon. Men med dagens tempo vil det ta minst 50 år å realisere målsettingen som i dag foreligger. En slik tidshorisont er på mange måter uholdbar, både med hensyn til kvalitet i brukernes tilbud og med hensyn til profesjonens arbeid med kunnskap og kompetanseutvikling. Mens implementeringen av nasjonale faglige retningslinjer vanligvis først og fremst er et ledelsesansvar i tjenesten, vil integrasjon av en ny profesjonskompetanse som musikkterapi kreve en satsing utover de virkemidlene helsevesenet vanligvis disponerer når anbefalte kunnskapsbaserte metoder tas i bruk. Det er tydeligvis et behov for en nasjonal plan for musikkterapi innen både spesialisthelsetjenester og kommunale tjenester, og det bør gå et tydelig signal til Kunnskapsdepartementet om dette. Vi har nok av forskning på effekten, og dermed må vi sette i gang det viktige arbeidet nå.