Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-03-26:
Da jeg i 1988 besøkte Kina sammen med daværende statsminister Gro Harlem Brundtland, sa Deng Xiaoping at Kina trenger fred med sine naboer i 100 år for å utvikle seg. Selv verdens mest folkerike land er avhengig av andre for å skape sosial og økonomisk utvikling. Det er et perspektiv alle land bør dele. Tenk om israelske ledere så det slik, tenk om India og Pakistan kom til samme erkjennelse. Finanskrisen demonstrerte med skremmende tydelighet hvor begrenset alle lands selvråderett er blitt i en globalisert verden. For første gang opplevde vi en krise som rammet alle, og virkningene er langt fra over. Samtidig viste denne krisen betydningen av det tette politiske samarbeidet som er utviklet de siste årene, særlig her i Europa, og verdien av de internasjonale organer som er bygget opp gjennom 50 år. Det var dette som ga grunnlaget for den samordning av mottiltak som ble satt i verk. Tiltakene i de enkelte land trakk i samme retning. Det forhindret et sammenbrudd i finansinstitusjoner i mange land og en enda mer alvorlig krise enn den vi fortsatt står oppe i. Dette understreker viktigheten av det vi har trukket opp som vår hovedprioritet i norsk utenrikspolitikk: å videreføre vårt arbeid for en internasjonal rettsorden med sterke og fleksible internasjonale organisasjoner. Selv om Norge har sluppet betydelig lettere unna enn kanskje alle andre land, ville et enda sterkere tilbakeslag hos andre også ført til større problemer hos oss, med vår utadvendte og åpne økonomi. Mens internasjonale forhold tradisjonelt har hatt sikkerhetspolitikken som hoveddrivkraft, ser vi nå stadig tydeligere at andre drivkrefter former interesser og maktforhold. Globaliseringen har lenge løftet fram økonomien som en viktig drivkraft for interessepolitikk. Nå kommer klimautfordringene som en ny drivkraft, og vi kan føye til utfordringene knyttet til migrasjon, som igjen henger sammen med både fattigdomsbekjempelse og klimaendringer. Samtidig har de sikkerhetspolitiske utfordringene endret karakter. Truslene kommer nå fra regionale konflikter og terror, ofte med utspring fra stater i oppløsning. Dette skaper muligheter for å kunne forme en verden hvor forståelsen av et nødvendig samarbeid om felles utfordringer som økonomisk vekst, klimaendringer, miljøødeleggelser, fattigdomsbekjempelse og migrasjon vokser og fortrenger selvråderett og rivalisering mellom ideologier og interessesfærer som drivkraft. Dette perspektiv gir håp om en verden som vil bli stadig bedre i stand til å møte felles utfordringer gjennom samarbeid og felles innsats, enten utfordringene kommer i form av akutte kriser, som finanskrisen, jordskjelvkatastrofen i Haiti og Chile, eller smygende på kattepoter, som klimautfordringen. Skal en slik visjon bli til virkelighet, må den internasjonale samarbeidsarkitekturen tegnes om, slik at de nye økonomiske stormaktene får sin rettmessige plass rundt bordet i internasjonale organisasjoner, med FN-familien som de viktigste. Det er bare slik vi kan integrere dem i den globaliserte økonomien. Det er bare slik vi kan få dem til å ta sin del av ansvaret for våre felles utfordringer: klima, miljø, fattigdom og respekten for menneskerettighetene. Når andre drivkrefter enn de sikkerhetspolitiske i stadig sterkere grad former det internasjonale landskapet for alle land, åpner det muligheter for nye initiativ når det gjelder nedrustning, som det siste tiåret har ligget nesten brakk. To viktige konvensjoner, mot landminer og klasevåpen, er unntak i et tiår som ellers er blitt det tapte tiår for nedrustningsarbeidet. Tre viktige muligheter åpner seg i år: forhandlingene mellom USA og Russland om en ny START-avtale, revisjonen av NATOs strategi og revisjonskonferansen for ikkespredningsavtalen. Utnyttes disse mulighetene, kan nedrustningsarbeidet få en ny giv. Den evne landene viste til å forhindre den store katastrofen da finanskrisen rammet, de nye drivkreftene som former rammene for utenrikspolitikken for oss alle, og de nye mulighetene som ligger foran oss når det gjelder atomnedrustning, kan – om de brukes riktig – gjøre disse årene til et vannskille. Vi kan skape en verden hvor landenes felles interesse fortrenger konflikt og rivalisering, en verden hvor vi kan flytte ressurser fra rustningskappløp til kampen mot fattigdom, mot klimatruslene og for menneskerettigheter. Da kan kommende generasjoner se tilbake på disse årene som den perioden som virkelig la grunnlaget for en verden som er tryggere og bedre for alle, en verden hvor alle legger Deng Xiaopings ord til grunn: Vi trenger fred med våre naboer i 100 år. Så vil jeg bare kort kommentere Ine Marie Eriksen Søreides etterlysning av temaer. Jeg tar det som et uttrykk for at det egentlig er veldig bred oppslutning om de analyser og linjer som utenriksministeren trakk opp, for man vil alltid kunne etterlyse temaer som kunne belyses sterkere selv i en redegjørelse som tok en time.