Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-12-02:
Jeg skal ile til og berolige saksordføreren med at mormor og bestemor og alle andre som måtte drive på ute og samle inn penger til gode formål, ikke skal knuges ned av noe som helst byråkrati. Det er ikke intensjonen med det forslaget som flertallet nå står bak. Jeg skal senere komme litt tilbake til hva dette dreier seg om, siden en forklaring åpenbart er nødvendig. Jeg hadde innledningsvis lyst til å si at dette forslaget hilser også Arbeiderpartiet velkommen. Det er bra at representanten Thorkildsen har tatt opp dette. Det setter i fokus en del av hva justisvesenet har drevet med opp gjennom historien, og hva slags klientell man har skapt seg i forhold til den lovgivningen man faktisk har. Det er vel nå bred enighet om at dem vi oppfatter som både slitne og utstøtte, og som sliter med mangeartede sosiale problemer, i hovedsak må møtes med helt andre virkemidler enn det justissektoren rår over. Jeg oppfatter dette som en videreføring av det arbeidet som på mange måter ble startet da man opphevet mye av løsgjengerloven på slutten av 1960-tallet og tidlig på 1970-tallet. Jeg er også trygg på at Regjeringa gjør det den skal, i forhold til akkurat dette. De slitne må møtes med andre tiltak enn straff. Det er det ene. Det andre er at man i framtida antakelig i større grad må husholdere mer med strafferettens virkemidler enn det vi har vært vant med til nå. Vi er nødt til å foreta tøffe prioriteringer i forhold til hvem som faktisk skal møtes av de straffesanksjonene som vi vedtar i samfunnet. I tråd med det er det helt åpenbart at den gruppen som vi her snakker om, de som står på gatene, ikke skulle være noen slags prinsipal målgruppe. Det tredje bringer meg over til det saksordføreren stoppet opp ved og etter min mening kanskje skapte en unødvendig diskusjon rundt. Flertallet ønsker med dette forslaget ikke nødvendigvis å si at all tigging som foregår ute i samfunnet, er fortjenstfull. Det som dessverre har utviklet seg, og som jeg mener man i større grad burde fokusere på, er den organiserte, profesjonelle og svært kommersielle tiggingen som skjer gjennom svært useriøse organisasjoner i Norge, som enten dekker seg bak en eller annen form for godt formål og en frivillig organisasjon som faktisk ikke eksisterer, eller som dekker seg bak andre falske fasader. Her har vi sett en tiltakende trend. Man samler inn ganske store beløp, og vi ser samtidig at det eneste grepet vi kan ta i forhold til dette, som faktisk ikke er en ulovlig aktivitet, er å sørge for en registrering, som i det minste gir oss noe kontroll over denne type aktivitet. Her snakker vi ikke om kakelotteriet i bakgården eller oldemor på tur, men om en ganske stor, organisert virksomhet som samler inn mye penger under dekke av at de skal gå til et godt formål. Hvis det er et godt formål, ser vi at det er svært lite av disse midlene som faktisk kommer fram, og at mesteparten kanaliseres til lommene til dem som står bak disse innsamlingsaksjonene. Så her snakker vi verken om de små og uproffe eller om de store, ideelle organisasjonene, som har gode formål, og som gjør en god jobb, og som i dag frivillig er registrert i Innsamlingskontrollen. Jeg vil jo tro at dette ikke skulle være farlig for noen å støtte her i Stortinget i dag, all den tid vi bare anmoder Regjeringen om å vurdere å komme med tiltak i forhold til dette og markere på mange måter at avkriminalisering av tigging ikke innebærer at vi ikke skal ha et skjerpet søkelys på dem som utnytter folks godhet til egen fortjeneste.