Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-10-04:
«(…) (…) Dette var sitat fra finansminister Erik Brofoss’ finanstale i februar 1946. – Godt sagt! Slike grunnleggende fakta er det svært viktig å bli minnet på også i dag, for i dag tenker mange annerledes. Den norske stat og mange meningsdannende innbyggere har overflod med lettjente penger. Det preger sjølsagt atferden. Dette er penger som har sin basis i råderett over enorme naturressurser, hvor råderett kombinert med tidligere langsiktig samfunnsorganisering og investering gjør at vi høster der andre har sådd. Det norske folk er ved dette privilegert internasjonalt, og vi har et stort ansvar for å feie for egen dør i klimautfordringa. Slik burde vi være annerledeslandet. Slik kunne vi med større tyngde gjøre krav på å tale med ei sjølstendig stemme. Verden trenger sjølstendige stemmer. Men fokus på finansforvaltning, aksjekurser, luksusinvesteringer og velferdsforbedringer for de bedrestilte har dessverre kommet enda mer i sentrum ettersom vår pengerikelighet har økt. I hvilke fora skapes så dette dominerende synet? Produksjon av dagens rådende syn i landet skjer i Oslo av et forholdsvis begrenset antall mennesker i viktige posisjoner, benevnt som Oslo-eliten. Dette synet kjennetegnes ved enøyd fokus på aksjekursen, liten kontakt med og forståelse for hva som rører seg ute i landet. Deres oppfatning bygger på det som er oppfatningen i finanssentrene. Jeg er bekymret over at det i regjeringskretser ikke rettes større oppmerksomhet mot dette syn til Oslo-eliten kontra det syn som gjør seg gjeldende utover i landet. Sentrale samtaletemaer utover er økende økonomiske forskjeller mellom folk i arbeid, kraftig sentralisering av folks bosted så vel som produksjonslivet og sterkt økende privat luksuskonsum med tilhørende bruk-og-kast-mentalitet. Som folkevalgte har vi et stort ansvar for å fordele de ressurser som i dag og på kort sikt er tilgjengelige. Vi har et ansvar for å legge grunnlaget for langsiktig virksomhet og verdiskaping over hele landet. Velferd og sysselsetting på lang sikt avhenger av det grunnlaget vi legger i dag. Jeg gjentar: I dag høster vi av det som er resultatet av tidligere generasjoners langsiktige tenkning. Dagens norske velferdsnivå bygger på politisk vilje til å bygge opp produksjonsbasert virksomhet for mange tiår siden. Aktiv politikk, dristighet og vilje til å tenke langsiktig samfunnsbygging framfor kortsiktig politisk vinning har ført til at det er bygd opp flere tunge og internasjonalt konkurransedyktige næringer i Norge. Utbygging av vannkraft og vilje til å se forbi kortsiktige konjunktursvingninger gjør at vi har både treforedlingsindustri og metall- og materialindustri i Norge som er verdensledende, og som er basis for bosetting mange steder i landet. Vilje til å ta kontroll over utvikling av oljeressursene har gjort at vi sjøl har en sterk oljeindustri og ikke bare er et filialland for utenlandske oljeselskaper. Vilje til å tilpasse rammevilkår for internasjonal skipsfart til en global situasjon har gjort at vi har en skipsfartsnæring og en maritim næring som er enestående i verden. Se på kartet hvor Norge er plassert, og vi ser Norges avhengighet av å mestre livet på havet og sjøen og derved være en viktig sjøfartsnasjon med en lønnsom, moderne skipsfart. Dette er sjølinnlysende, i hvert fall for oss som er bønder, mens de som sitter på kontorene ved de største læreanstaltene, ikke innser det, og det kan bli svært kostbart for Norge. Rundt disse næringene er det bygd opp annen virksomhet som i sin tur har utviklet seg til å bli viktige for verdiskaping og sysselsetting over hele landet. Et fellestrekk ved de sentrale næringene er at de er vesentlige for opprettholdelse av bosetting og sysselsetting i distriktene så vel som i sentrale strøk. Tidligere tiders aktive næringspolitikk har tatt utgangspunkt i at vi er et lite land, våre naturgitte fortrinn, nasjonal kompetanse og et ønske om å opprettholde en desentralisert bosettingsstruktur. Vi står nå overfor en globalisering som er sterkere enn noen gang. Det setter oss overfor store utfordringer, og det må da føres en aktiv politikk for å hindre en forvitring av tradisjonell konkurranseutsatt industri som har basis i våre naturressurser eller vår beliggenhet. I denne situasjonen med høykonjunktur og høye oljeinntekter er vår største fiende og neste generasjons største fare vår historieløshet og innadvendthet – historieløshet i den forstand at vi glemmer at det er tidligere tiders langsiktighet og tanker for framtida vi i dag høster av og bygger vår velferd på, og innadvendthet i den forstand at vi kun ser vår egen lille andedam og glemmer at vi på kort og lang sikt bygger vår velferd på samhandling med verden rundt oss basert på de næringsgreiner som vi har fortrinn for å drive med. Vi har store utfordringer. Senterpartiets tidligere partileder Gunnar Stålsett sa i 1977 at vekst er ikke å forbruke mer, men å forvalte bedre. Det er til de grader et gyllent utsagn også i dag. Det gjelder til de grader i klimadiskusjonen hvor forbruksmønster, forbruksnivå og bruk av energiressurser er helt sentralt. Det er vårt håp at dette skal prege den rød-grønne regjeringa, disse langsiktige interessene, i økende grad framover, for det er noe som er helt avgjørende for at vi kan ta det nødvendige lederskap.