Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2008-11-20:
Representanten Haga har redegjort for komiteens innstilling på en god måte. Men i en viktig sak kan gode poenger gjentas, noe jeg vil bidra med. Dette har, som sagt, vært en langvarig sak på den internasjonale dagsordenen, til tross for omfattende dokumentasjon av de humanitære skadevirkningene av denne type våpen – lidelser som i stor grad har rammet sivilbefolkningen under og etter krig og konflikter. Gledeligvis har framdriften mot dagens konvensjonsforslag gått fort de siste årene. Jeg er stolt av denne saken, som går utover det partipolitiske. Jeg er stolt av at Norge har hatt en lederrolle i arbeidet med forbud mot klaseammunisjon, som viser at små land som vårt – men jeg vil også nevne kjernegruppen av stater som drev prosessen fram – kan gjøre en betydelig forskjell i oppgaver av store dimensjoner som kan synes uoverkommelige. Det er en lang linje fra den gang Norge i 1976 sammen med en del andre land foreslo et tilsvarende forbud. Jeg vil selvsagt kreditere vår regjering for det raske initiativet til nye forhandlinger etter at det ikke ble enighet om videre framdrift i forbindelse med revisjonskonferansen til Konvensjonen om særlig inhumane våpen så sent som høsten 2006. Arbeidet er et godt eksempel på Regjeringens vektlegging av FN og internasjonal rettsorden. Jeg har også i denne saken lyst til å understreke betydningen av samvirke mellom myndigheter og det sivile samfunn, representert ved de humanitære og frivillige organisasjoner. Med iverksetting vil forbudet mot klaseammunisjon hindre store menneskelige lidelser, som i stor grad rammer fattige, kvinner og barn under og ikke i mindre grad etter krig og konflikter. Det er dette som er essensen i denne saken. La meg også trekke fram to andre sentrale elementer fra konvensjonsforslaget, nemlig forpliktelsen til å bistå ofre for klaseammunisjon og til internasjonalt samarbeid om rydding av rammede områder. Her har Norge gjennom de siste ti årene bidratt vesentlig allerede. Det må være mulig å reise større internasjonalt engasjement og innsats for dette arbeidet. Klaseammunisjon representerer et alvorlig humanitært problem av store dimensjoner. Som et eksempel har jeg fanget opp tall fra Norsk Folkehjelp, som anslår at det i Laos ligger igjen minst 9 millioner udetonerte småbomber fra tidligere, og at over 10 000 mennesker er blitt drept. Forbudet mot klaseammunisjon setter ny internasjonal standard i humanitærretten. Ikke alle land vil bli part i konvensjonen i umiddelbar tidshorisont, heller ikke alle våre allierte i NATO. I proposisjonen klargjøres det at konvensjonen legger til rette for fortsatt nært alliert samarbeid, og for at Norge kan videreføre en politikk for deltakelse i internasjonale operasjoner hvor både parter og ikke-parter deltar. Samtidig gir bestemmelser i konvensjonen statspartene pålegg om å gjøre sitt beste for å hindre at stater som ikke er part i konvensjonen, bruker klasevåpen. Jeg kunne godt tenke meg at utenriksministeren kom med noen refleksjoner rundt hvilke initiativ som her kan være mulige og aktuelle, og hvor vi bør ha en spesiell forpliktelse sett i lys av Norges rolle i forhistorien for konvensjonsforslaget. Regjeringen antar i proposisjonen at denne problemstillingen vil være av midlertidig art. Hvilke forventninger har utenriksministeren til utviklingen av forbudet mot klaseammunisjon som en universell norm med global rekkevidde, med utfasing av forbudt klaseammunisjon i eksisterende forsvarskonsepter og militære lagerbeholdninger? Forbudet mot klasevåpen representerer humanitære målsettinger som er i tråd med Norges utenrikspolitiske tradisjoner over partigrensene. Stortingets samtykke i dag muliggjør snarlig undertegning og ratifikasjon fra norsk side, og vil være grunnlag for nødvendig og forhåpentligvis rask internasjonal tilslutning.