Siri A. Meling (Høyre), 2002-10-10:
I forbindelse med markeringen av tusenårsskiftet hørte vi flere ganger stadfestelsen av at Norge gikk inn i dette århundre som Europas fattigste land, og at vi går ut av dette århundre som verdens rikeste. I løpet av disse hundre årene har mye skjedd, naturlig nok, ikke minst i utviklingen av det vi kjenner som velferdsstaten. Nylig feiret vi at det er 30 år siden oljeeventyret startet i Nordsjøen – 30 år med en rivende utvikling både teknologisk, industrielt og kompetansemessig, men ikke minst en rivende utvikling når det gjelder inntekter til statskassen. Det er takket være den kontantstrømmen at Norge kan skilte med å være verdens rikeste land. Det er alltid lett å gi, særlig hvis vi har mye å ta av. Gjennom mange år har vi bygd opp en omfattende offentlig sektor, og vi har utviklet det ene velferdsgode etter det andre. Dette koster. Og det koster mer og mer. Det koster faktisk så mye at vi i tillegg til bruk av oljeinntekter også har kommet i verdenstoppen når det gjelder skatter og avgifter. Vi har en åpen økonomi og et konkurranseutsatt næringsliv, og et mobilt næringsliv. Det innebærer at vi i fedrelandet må kunne tilby rammevilkår som gjør det attraktivt å etablere seg og skape verdier her hjemme. En økt offentlig sektor kan ikke ukritisk hente ressurser fra skattebetalernes lommebøker etter hvert som regningene skal betales. En sterk offentlig sektor setter lønnsdannelsen under press i et stramt arbeidsmarked og bidrar til å stimulere lønnsspiralen ytterligere opp. Vi ligger allerede i dag med lønnskostnader på 20–30 pst. over land det er naturlig å sammenlikne seg med. Hva gjør dette for konkurranseevnen til et næringsliv som i stor grad er basert på eksport? Hva gjør dette med viljen til nyskaping? Er medisinen da å fortsette en sterk økning i utgifter til offentlig sektor og velferdsstaten? Er grunnlaget for fremtiden å følge opposisjonen på dette? Hvilke skatter og avgifter vil da Arbeiderpartiet og SV øke? En så alvorlig situasjon krever forandring, og som representanten Jens Stoltenberg sa i går: Det skjer en kursendring. Og jeg vil si heldigvis. I erkjennelsen av at vi ikke kan tillate en sterk kostnadsvekst i offentlige utgifter, har Sem-dokumentet slått fast at den underliggende utgiftsveksten på statsbudsjettet skal være mindre enn den økonomiske veksten i Fastlands-Norge. Det betyr at arbeidet med omstilling av offentlig sektor er viktig ut fra flere forhold: Hvis vi ikke kan bevilge oss ut av en situasjon med ordninger og offentlige virksomheter som krever mer og mer ressurser for å opprettholde status, krever dette at vi ser med nye øyne på hvordan oppgavene kan løses. Det kreves endring, nytenkning og ikke minst mot til å gjennomføre prosessene. Dette moderniserings- og omstillingsarbeidet jobber Regjeringen med for fullt. Et eksempel på dette er samordningsarbeidet mellom Aetat og trygde- og sosialetaten. Et annet eksempel, som allerede er gjennomført, er omstillingen innenfor luftfart, hvor flypassasjeravgiften er fjernet, bonuspoengene likeså, og i tillegg er en ny innkjøpsavtale for staten på plass – alt for å sikre en reell konkurranse som kommer både privatpersoner og det offentlige Norge til gode. Slike ting kommer ikke av seg selv. Dette krever erkjennelse av at forandring er nødvendig, og mot til å gjennomføre strukturtiltak – ikke minst som i dette tilfelle – ved å følge Konkurransetilsynets tilrådinger. Videre er det viktig å holde fokus på hvem som trenger tilbudene mest. Regjeringen er aktiv i forhold til å arbeide fram målrettede tiltak og skreddersøm fremfor generelle ordninger og velferdsbyråkrati. For at vi skal ha et offentlig tjenestetilbud er vi avhengig av bedrifter og arbeidsplasser i Norge som kan skape verdiene. På samme måte som et produkt har sin livssyklus, har også næringslivet dette. Noen faller fra, andre går godt i kjente spor, og noen nye er på banen og under vekst. Og nettopp nyskapingen er viktig å stimulere. Hva skal til for at vi velger å satse? Hva skal til for at ideen i det enkelte hode eller innenfor den enkelte bedrift ikke skal legges til side, men gripes fatt i og videreutvikles? Det koster svette, og det koster penger. Motivasjonen er essensiell, samt troen på å lykkes. For fallhøyden innenfor dagens virkelighet er stor. Vi må komme bort fra at den som vil noe, må kjempe en lang og kontinuerlig kamp med offentlige søknader, godkjennelser, kontroller, rapporteringer og etter hvert flaskehalsen i det å finne kvalifiserte medarbeidere. Økonomi er viktig, det koster å skape, det koster å forske, prøve, feile, prøve igjen – som jo er nettopp det nyskaping handler om. Arbeidet må den enkelte selv gjøre, men det offentlige kan og bør kvittere ut med et skatte- og avgiftsnivå som gjør det interessant å bygge. Dette er Regjeringen i gang med. Det offentlige bør selv gå foran med et godt eksempel i forvaltningen av skattebetalernes penger, og det betyr et kontinuerlig fokus på hvordan ting kan gjøres bedre, hvordan grep kan få mer ut av hver enkelt offentlig krone.