Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-04-24:
Utenriksministeren leverte nok en gang en innholdsrik redegjørelse, som inneholdt både mer praktiske, kortsiktige forhold og de mer prinsipielle sider. Det er fristende å følge opp utenriksministeren og bli litt prinsipiell, slik som redegjørelsen legger opp til. Først skal jeg kommentere noen konkrete forhold. Jeg er enig med utenriksministeren i at finansieringsmekanismen i EØS kan være en god anledning for Norge til å ivareta egne interesser. Det fordrer at avtalene som inngås med EU, ivaretar dette hensyn. Jeg er tilfreds med at Regjeringen ser ut til å gjøre nettopp dette, og registrerer et økende antall norske aktører som drar nytte av det. Allikevel må beløpsstørrelse og ikke minst hvordan pengene skal benyttes - for ikke å snakke om hvem som skal inkluderes som mottakere - være gjenstand for grundige drøftinger. Fremtidige bidrag må kunne forsvares, og de må endre seg i tråd med at mottakerlandene endrer seg. Og vi må for all del sørge for at ingen mottakere blir hengende igjen av gammel vane eller uvane. Når det gjelder datalagringsdirektivet har Fremskrittspartiet etter en prosess landet på at dette direktivet kolliderer med viktige personverninteresser, og derfor har vi bedt Stortinget avvise direktivet. Regjeringens prosess med tjenestedirektivet har vist seg å bli en særdeles lang ferd. Grundighet er som regel bra, og derfor får vi bare tro at vi snart lander i denne saken, og at vi lander godt. De som er skeptiske til de rød-grønnes evne til å ta kontroversielle standpunkter, kan jo fristes til å tro at den lange prosessen har noe å gjøre med at det er uenighet mellom partiene. Jeg tror ikke vi nødvendigvis skal spekulere i det, kun registrere at for Regjeringen er det i denne sak nyttig med mange faglige innspill, og deretter konstatere at det i andre saker ikke er tilsvarende lyst til å utrede og innhente standpunkter utenfor Regjeringens egen krets. Fremskrittspartiet vil i egne innlegg berøre viktige spørsmål som klima, energi og forskning. Jeg vil nå kun nøye meg med å si at jeg synes det var en god prioritering fra utenriksministerens side når han valgte å vektlegge vårt forskningssamarbeid så grundig som det ble gjort. Redegjørelsens problematisering av Lisboa-traktatens utfordringer er det mest spennende i hele redegjørelsen. Her åpner utenriksministeren opp for en videre og spennende debatt om hvor godt dagens EØS virker overfor et EU som er i ferd med å få Lisboa-traktaten på plass. EØS-avtalen ble skrevet tidlig på 1990-tallet, iverksatt i 1994 og er i dag som den var da den ble undertegnet. Selvfølgelig har det kommet en masse lovverk og nye samarbeidsprosjekter opp gjennom årene, men strukturen for samarbeidet er som det opprinnelig var. Det er i og for seg greit. Utfordringen er at slik kommer det også til å være så lenge avtalen består. Det er ingen automatikk i at når EU endrer seg, endrer EØS-avtalen seg. Det er heller ingen politiske prosesser for å tilpasse EØS-strukturen den nye EU-strukturen. Gapet mellom EØS-avtalen og det nye EU blir åpenbart større. Det påpeker også utenriksministeren. Det gir nye utfordringer, som vi må prøve å håndtere etter beste evne. Men det er en grunnleggende utfordring at vi lever med en avtale som på mange måter er skrevet med tanke på et annet EU enn det vi opplever i dag. Nå betyr ikke det at EØS-avtalen er håpløs - langt ifra. Jeg vil mene at den har tjent norske interesser godt, og at den sikkert også vil gjøre det fremover. Den har vist seg å være kanskje overraskende overlevelsesdyktig i møte med mange politiske realiteter de årene den har eksistert, og det selv om EU har gjennomført flere traktatendringer. Men på et eller annet tidspunkt kan det begynne å knirke, og uansett vil denne type samarbeid som vi har med EU, kreve justeringer. Fremskrittspartiet har tidligere etterlyst, ikke minst i forbindelse med den store utvidelsen av EU, en debatt om å ta opp sider ved EØS-avtalen til nye forhandlinger. Men her møtte vi en vegg av skepsis, og vi ble i alvorlige ordelag fortalt hvor risikabelt et slikt prosjekt var, og at vi da kunne risikere voldsomme krav fra EU. Jeg respekterer det og tror ikke at vi skal ha noen illusjoner om at slike forhandlinger hadde vært lette. Men noen ganger er det ikke alltid det som er lett, som er det klokeste. Om det er riktig å gå en slik runde med forsøk på oppgradering eller teknisk justering av EØS-avtalen, eller til og med mer omfattende endringer, er ikke sikkert, men det kan være verdt å gjøre en jevnlig øvelse på dette. For ingenting tyder på at EU vil slutte å utvide seg eller endre seg, og da vil våre utfordringer med hensyn til å fremme våre interesser bare bli større. Nå vil enkelte partier kanskje hevde at løsningen ligger i et medlemskap, og det er et greit standpunkt. Men det er et standpunkt som ikke virker forenlig med verken folkevilje eller de politiske realiteter. Derfor er vi alle forpliktet til å tenke utenfor rammen av spørsmålet om medlemskap eller ikke. Et annet argument mot å gjenåpne EØS-avtalen er at EU ikke er særlig interessert, og at de har andre og større utfordringer. Slik tror jeg alltid det kan fremstilles. EU sitter ikke i ro. Det er litt av selve utfordringen. Mitt inntrykk er at Norge allikevel er interessant, og at et norsk trykk overfor EU vil bli tatt på det største alvor. Jeg tror nok ikke Norge har blitt mindre interessant som partner for EU etter 1994, snarere tvert imot. Så kan vi spekulere litt i hva vi kan få til med en reforhandling av EØS-avtalen. Det er mange spennende forhold man kan tenke seg å ta opp, og fra ulike politiske partier kan det være ulike momenter. Fra Fremskrittspartiets side vil vi ikke være fremmed for å åpne for en kobling mellom landbruk og markedsadgang for fisk, f.eks. Dette er jo områder som ikke i dag dekkes av EØS-avtalen. Den finansielle mekanismen kan finne sin avklaring og ikke som i dag stadig være gjenstand for krevende forhandlinger. Når det gjelder det institusjonelle samarbeidet, er det naturlig å se for seg at vi gjør noe for å komme i enda større inngripen med Europaparlamentet. Det kan sikkert her skisseres ulike modeller, og jeg tror det kan være mulig å få til mye, unntatt at vi fungerer som medlemmer med stemmerett. For det er klart at uansett hva vi måtte klare å få til av avtaler, vil vi aldri oppnå stemmerett. Det er en konsekvens av vårt nei til medlemskap. Men så lenge vi er realistiske i forhold til det, tror jeg mye kan oppnås. Det fordrer imidlertid en politisk vilje og visjon, og vi går ikke inn i et slikt prosjekt med EU med et halvhjertet ønske om å lykkes. Derfor er det viktig med en grundig debatt hjemme om behovet for en reforhandling av EØS-avtalen. Den debatten mener jeg utenriksministeren bidro til å sette i gang på tirsdag. Det var prisverdig. Jeg lover at Fremskrittspartiet vil gripe denne muligheten og bidra til at vi kan få belyst alle sider ved vår europeiske utfordring. Til slutt vil jeg bare minne om den debatten som foregår på Island, der det var et overveldende flertall for EU-medlemskap på siste meningsmåling. Det er kanskje lite trolig, men heller ikke utenkelig, at Island tar skrittet over til det andre lag. Skulle så skje, vil vi med en gang stå foran en ny Europa-debatt.