Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2004-06-18:
Finanskomiteen avgav sin innstilling om revidert nasjonalbudsjett 11. juni. Hensikten med budsjettrevidering er å justere budsjettet i forhold til endringer i økonomiske rammebetingelser eller ved særskilte behov for endringer i bevilgningsvedtak som er oppstått etter at ordinært budsjett ble vedtatt. Det er relativt beskjedne endringsforslag Regjeringen har fremmet, og det bidrar selvsagt til mindre støy og uro om revidert nasjonalbudsjett enn vi har opplevd tidligere. Det er først og fremst det Regjeringen ikke har gjort - det den har unnlatt å gjøre - som kanskje er mest kritikkverdig. Det er bare å slå fast at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, som søker å fremstille seg som hovedmotstandere i norsk politikk, nå har blitt enige om både statsbudsjettet og revidert nasjonalbudsjett for inneværende år. Det innebærer at disse fire partiene er enige om alt det vesentlige i norsk politikk. Jens Stoltenberg og Arbeiderpartiet har gjennom hele vinteren anklaget Regjeringen for ikke å satse tilstrekkelig i kampen mot arbeidsledighet. De har også høylytt kritisert sykehusenes økonomisk svært vanskelige situasjon og en rekke andre forhold. Fremskrittspartiet er enig i at Regjeringen ikke har gjort nok på en rekke viktige områder, men det er bare å konstatere at det ikke var mer enn 1,3 milliarder kr som skulle til for at Arbeiderpartiet kunne si seg såre fornøyd med situasjonen. Det er ingen grunn til å tro at arbeidsledigheten vil bli vesentlig redusert som følge av dette forliket. Arbeiderpartiet har flere ganger tatt til orde for å endre permitteringsreglene. Fremskrittspartiet foreslår det her i dag, men Arbeiderpartiet stemmer imot. Det kommer derfor til å bli vanskelig å ta Arbeiderpartiet alvorlig fremover. Det hjelper lite å sitte og kritisere tingenes tilstand på TV når man lar være å rette opp skjevhetene når man faktisk har sjansen. Arbeiderpartiet kan ikke fri seg fra å ta et helhetlig ansvar for den økonomiske politikken - for sykehusøkonomien, for mangel på tilstrekkelige midler til kriminalitetsbekjempelse, for skatte- og avgiftspolitikken, for salg av forsvarseiendommer, for økt passgebyr og rettsgebyr, som særlig rammer dem med dårlig økonomi, for skolene, for kommuneøkonomien, i det hele tatt alt som er avhengig av bevilgninger fra statens side. Fremskrittspartiet konstaterer at verken Regjeringen eller Arbeiderpartiet følger handlingsregelen for bruk av oljepenger, selv om begge parter søker å fremstille det slik. Handlingsregelen kan nå tolkes dit hen at forsvarlig bruk av oljepenger er det nivået som Regjeringen og Arbeiderpartiet til enhver tid blir enige om. Fremskrittspartiet måtte tåle kritikk da vi la frem vårt alternative statsbudsjett i høst. Da brukte vi ifølge noen altfor mye oljepenger, selv om vi foreslo å investere dem i veibygging, næringsutvikling og lavere skatter og avgifter. Da Regjeringen la frem revidert budsjett, brukte de selv like mye. Men da var det selvsagt helt forsvarlig og helt nødvendig. Uansett er handlingsregelen en merkverdig konstruksjon, som burde avvikles snarest. Etter Fremskrittspartiets oppfatning er det ikke mulig å bortforklare det faktum at staten bare blir rikere og rikere, mens viktige offentlige oppgaver ikke blir løst på en tilfredsstillende måte. Vi burde brukt denne unike muligheten til å satse på vårt eget land, skape vekst, skape nye arbeidsplasser, bygge veier og senke skatte- og avgiftstrykket. Men handlingsregelen står i veien, og overskuddet blir større og større. Fremskrittspartiet har sett seg lei på den unyanserte finanspolitiske debatt som oppstår som en konsekvens av at økte utgifter på ett område skal dekkes inn krone for krone på et annet område, uavhengig av hvordan denne kronen brukes, og hvordan den påvirker utviklingen i norsk økonomi. La meg ta noen eksempler. Regjeringen er med rette bekymret for økningen i utgiftene over folketrygden. Men for å balansere budsjettet foreslår de å redusere på helt andre budsjettposter fremfor å se på årsaken til veksten i utgiftene. Det er i hvert fall helt sikkert at det ikke blir færre arbeidsledige, færre trygdede eller færre sykmeldte av å redusere bevilgningen til asfaltering av veier, kutte i midler til innovasjon og nyskaping eller ta den berømte ostehøvelen og kutte litt i hytt og pine på en rekke budsjettposter. Et annet snodig eksempel blir synlig når Regjeringen bruker oljepenger for å kompensere for at staten taper skatteinntekter. Men de vil ikke bruke den samme mekanismen overfor alle de kommunene som opplever svikt i skatteinntektene. Kommunene må klare seg med mindre penger, er svaret fra Regjeringen. Et tredje eksempel er når Regjeringen konstaterer at trygdeutgiftene blir høyere enn forutsatt da vi vedtok budsjettet i høst. Det blir korrigert for ved å kutte på en rekke andre områder. Men når statens inntekter øker kraftig som følge av at oljeprisen blir høyere, skal dette nærmest tas til orientering. Oljeprisforventningene dreier seg ikke bare om at det vil bli overført betydelig flere milliarder kroner til Petroleumsfondet. Det fører også til høyere pris på bensin og diesel. Regjeringen har kalkulert med inntekter fra bensinavgift og dieselavgift i det opprinnelige budsjettet. Men her vises det ikke tilsvarende iver i å korrigere for anslagsendringer, fordi dette selvsagt innebærer å gi folk flest en fordel gjennom å redusere både bensin- og dieselavgiften slik at prisen på pumpene blir den som var forutsatt i budsjettet da det ble vedtatt i høst. Som jeg sa innledningsvis, er dette revisjon av budsjettet, og det innebærer at Fremskrittspartiet ikke har forsøkt seg på en omkamp på flere politiske spørsmål, selv om det er flere forhold vi ikke var enig i da budsjettet ble vedtatt. Vi har begrenset oss til å fremme forslag på de områder der problemene synes mest akutte. Fremskrittspartiet har først og fremst prioritert kampen mot arbeidsledighet, en forbedring av sykehusenes økonomi og økte midler til kriminalitetsbekjempelse. Fremskrittspartiet avviser også en rekke av de forslag til kutt som Regjeringen har fremmet. Noen av kuttene ville vi under en ordinær budsjettbehandling vært politisk enig i, men vi er samtidig av den oppfatning at forutsigbarhet er så viktig at brå og ubegrunnede kutt midt i et budsjettår rett og slett ikke er forsvarlig. Det er grunn til fortsatt å bekymre seg for arbeidsledigheten. Etter Fremskrittspartiets oppfatning ville skattelettelser gitt viktige tilbudssidestimulanser til økonomien, som i sin tur ville medført økt vekst og dermed redusert arbeidsledighet. Det hadde også vært fornuftig å investere mer i veibygging og næringsutvikling over hele landet. En enkel ting som å forbedre permitteringsreglene i tråd med de krav som er kommet fra en rekke næringer og fra fagforeningene, ville vært et godt bidrag til mange av de bedriftene som ellers nå vil måtte gå til oppsigelse. Det blir ikke færre ledige da. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet i flere offentlige debatter har vært enig i mye av dette, men de må åpenbart ha endret oppfatning nå, siden de ikke stemmer for flere av disse forslagene i dag. Det er vekstevnen som avgjør velferdsutviklingen i Norge. Og der er det avgjørende å fremme verdiskaping og produktivitet både i offentlig og i privat sektor. Da blir det underlig at Regjeringen avviser behovet for en mer aktiv næringspolitikk og en offensiv og vekstskapende økonomisk politikk, som nettopp er grunnlaget for å fremme vekst og verdiskaping. Vi etterlyser også større strukturelle reformer fra Regjeringens side - strukturelle reformer som vil effektivisere offentlig sektor og økonomiens virkemåte. Regjeringen har lenge sagt at de vil satse på å styrke grunnlaget for et vekstkraftig næringsliv og økt effektivitet i offentlig virksomhet. Men hvor blir det egentlig av de konkrete tiltakene? Jeg håper at disse vil komme mer til syne i forbindelse med høstens statsbudsjett. I revidert budsjett har Regjeringen en bred omtale av petroleumsbeskatningen. Fremskrittspartiet har over lengre tid advart mot at petroleumsnæringen kan komme til å møte en negativ utvikling med mindre nødvendige grep blir tatt. Så langt er det dessverre bare å slå fast at det ikke er politisk vilje til handling blant stortingsflertallet, siden vi allerede er inne i den såkalte forvitringsbanen. De forslag Regjeringen varsler de vil fremme til høsten, er langt fra tilstrekkelig og vil kun ha marginal virkning på aktivitetsnivået på norsk sokkel. Fremskrittspartiet har tatt innover seg de anbefalinger som er kommet fra både oljeselskapene, leverandørindustrien og fagbevegelsen, og vi mener det er helt nødvendig å endre særskatten for nye funn. Men dette vil vi komme nærmere tilbake til i forbindelse med høstens budsjettbehandling. Dagens debatt kommer sikkert til å bære preg av et iherdig forsøk fra Arbeiderpartiet på å bortforklare det de nå har gjort i revidert budsjett - eller kanskje det de ikke har gjort. Men det er det ikke mulig å gjøre med troverdighet. Arbeiderpartiet har lagt seg flat for Regjeringen. Det er ikke mulig å bortforklare alt det man tidligere har varslet at man skal gjøre noe med, men som man nå lar være å gjøre noe med når man de facto har sjansen. Jeg ser i Arbeiderpartiets dobbeltkommunikasjon følgende: De varsler nødvendigheten av påplusninger både her og der. Det kan vi lese i avisen hver eneste dag, at Arbeiderpartiet ikke er fornøyd verken med kommuneøkonomien eller med tingenes tilstand generelt. Men det er siden de skal gjøre noe med det - kanskje neste år, kanskje året etterpå, men ikke nå, ikke nå når de har sjansen til å gjøre noe med det. Så kan jeg ikke la være å bemerke at Arbeiderpartiet til enhver tid skaper et inntrykk av at det er motsetninger mellom å redusere skatte- og avgiftstrykket på den ene siden og å ha klarere prioritering knyttet til økte offentlige utgifter på den andre siden. Samtidig er det et faktum at det har blitt gitt noen milliarder kroner i skattelettelser så langt i denne perioden. Og nå ser det ut til å være greit. Eller er det slik at vi kan måtte forvente at Arbeiderpartiet vil øke disse skattene og avgiftene og bringe dem tilbake til det nivå de opprinnelig var på, for å få råd til å finansiere alle de løftene som de skal innfri siden? Det er ikke godt å si. Jeg har lyst til å slå fast at det ikke er motsetninger mellom å lage et konkurransedyktig skatte- og avgiftssystem på den ene siden og samtidig finne rom for riktige og nødvendige påplusninger der hvor det er en statlig oppgave å løse velferdsutviklingen. Det det dreier seg om, er å ha en grunnleggende forståelse av at et konkurransedyktig skatte- og avgiftsregime skaper grunnlag for vekst. Det gjør det mulig over tid for staten å hente inn flere inntekter fra skatter og avgifter, som en konsekvens av at hjulene vil gå fortere rundt i økonomien. Jeg synes at Arbeiderpartiet med fordel kunne kommet ut av det retoriske sporet de nå befinner seg på, og begynt å diskutere dette i en noe mer konstruktiv sammenheng, rett og slett fordi skatte- og avgiftspolitikken ikke må begrense seg til å være et spørsmål om misunnelse i forhold til naboen. Det må være et spørsmål om hvordan vi skal leve, og hva vi skal leve av i dette landet i mange tiår fremover. Helt avslutningsvis vil jeg ta opp de forslag i innstillingen som Fremskrittspartiet fremmer enten alene eller sammen med andre partier.