Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-04-17:
Erkjennelsen av hvert menneske som et unikt individ med et uendelig menneskeverd er grunnleggende for vårt samfunn – og dermed også prinsippet om at hvert menneske er et mål i seg selv og ikke skal reduseres til et middel for andre. Til alle tider har mennesker på ulike måter utnyttet andre, enten det har vært urimelige og helseskadelige arbeidsforhold, føydalisme, leilendingsforhold, slaveri eller dagens virkelighet rett utenfor døra, med prostitusjon og trafficking, er det to viktige kjennetegn ved mange av disse forholdene: For det første har de som har tatt seg til rette overfor andre, ofte påberopt seg en form for frivillighet hos ofrene og underslått at den såkalte frivilligheten har funnet sted i et ubalansert maktforhold som la press på offeret. Det andre kjennetegnet er at det svært ofte er kvinners og barns interesser som har blitt undertrykt. Som samfunn har vi derfor på mange områder laget lover for å stoppe utnyttelse, fordi vi har sett at vi har et ansvar for å forhindre at mennesker, ofte ved en form for frivillighet, lar seg utnytte av andre – der maktbalansen er skjev og belastningen er urimelig for den enkelte. Vi har nasjonale og internasjonale lover og konvensjoner om arbeidsvilkår, menneskehandel og menneskerettighetene som skal tjene det samme formålet. Dette er et viktig bakteppe å ha med seg når vi diskuterer spørsmålet om surrogati. Det er på tide med en diskusjon om dette temaet også i Stortinget. Jeg er veldig glad for at det synes å være bred politisk enighet om å verne om barns og kvinners integritet ved ikke å tillate surrogati i Norge. Under en nylig reise til USA møtte familie- og kulturkomiteen ett av de selskapene som driver med surrogati i California, «The Surrogacy SOURCE». Selv om selskapet ikke tillater økonomisk vanskeligstilte å bli surrogatmødre, har mange middel- og arbeiderklassefamilier i USA en stor utfordring i å sikre trygghet for hele familien med tilstrekkelige helseforsikringer og råd til utdanning for sine barn. Også fra et rikt velferdsland som Norge kjenner vi problemene med relativ fattigdom. Å betale kvinner for å gjennomføre svangerskap på andres vegne blir aldri riktig. Å tillate å kjøpe seg tilgang til kvinners kropp blir aldri god likestillings- og kvinnepolitikk. I USA ble lønnen til surrogatmødrene benevnt som «compensation». Men hva er kompensasjon for en ni måneders graviditet? Spørsmålet illustrerer også at det såkalte skillet mellom kommersiell og ikke-kommersiell surrogati er et svært uklart skille. Surrogati handler om menneskeverd og om kvinners rettigheter. Den andre svake parten her er barnet. Det er rimelig klart at ideen om surrogati og surrogatindustrien ikke ble oppfunnet for barnets skyld, den ble skapt av de voksnes interesse. Vi må spørre oss selv: I hvilken grad vil det influere på vår kulturs syn på unger om vi får en utvikling der unger kan bestilles gjennom denne typen tjenester? Eller – som det heter i Helsedirektoratets evaluering av bioteknologiloven: «Et sentralt argument mot surrogati, er at det legges til rette for at barn og kvinner blir produkt eller handelsvare. Å tillate surrogati vil derfor devaluere og tingliggjøre reproduksjonen og barna som blir til ved denne metoden.» Unger er også folk, sa vår nye statsråd på Slottsplassen. Det var godt sagt. Hvis unger oppfattes mer som en selvfølge, endres også vår oppfatning av det vellykkede og av avvik fra det vi opplever som mest normalt. Det ble tydelig illustrert da komiteen fikk innblikk i den amerikanske praksisen. Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet er i gang med en bredere utredning knyttet til surrogati og eventuelle nye lovbestemmelser rundt dette. Jeg håper statsråden kan si noe mer rundt dette, og jeg håper hun kan bekrefte at denne utredningen ikke foregår i et politisk tomrom, men at man har en klar plattform som bygger på et klart syn på ungers interesse og egenverdi, på et entydig morsbegrep og på et klart standpunkt mot utnyttelse av kvinner og kvinners kropp. Det er ut fra en del av bidragene i den debatten som har gått så langt, behov for å minne om hva surrogati og lovreguleringene omkring dette egentlig går ut på. Det er grunn til å minne om at norsk lov i liten grad regulerer hvordan voksne mennesker lager barn med andre. Det surrogati handler om, er overføring av foreldreskap. Dersom et norsk par benytter en surrogatmor, er det altså ikke forbudt for mannen å lage barn med en annen kvinne. Det blir surrogati når foreldreskapet overføres fra mor til mannens ektefelle eller partner. Med andre ord: Det er nettopp det debatten her hjemme handler om. Det er med andre ord ikke mulig å trekke et skarpt skille mellom på den ene siden debatten for eller imot surrogati og på den andre siden debatten om hvordan vi behandler spørsmål om juridisk foreldreskap for barn i Norge som er født av en surrogatmor. Norsk lov forhindrer surrogati ved bioteknologilovens forbud mot eggdonasjon og ved at barnelovens bestemmelse om at avtalen om å bære fram et barn for en annen kvinne ikke er bindende. Videre slår barneloven fast at den som føder barnet, er barnets mor. Regjeringen gikk sommeren 2010 ut med en fraråding til norske borgere om å benytte seg av surrogati i utlandet. Det var et klokt råd – ikke minst på grunn av alle de juridiske og praktiske utfordringene som mange av disse foreldrene, og ikke minst barna, ofte blir stilt overfor. Det er ikke alle uttalelser fra en statsråd eller alle pressemeldinger som oppfattes av hele folket på en gang. Jeg tillater meg å være en smule forundret over at departementet ved mange anledninger i tiden etter dette har lagt ut pressemeldinger om nettopp den aktuelle problemstillingen, nemlig norske borgere som benytter surrogati i utlandet, uten å referere dette rådet. Det er ønskelig at statsråden bekrefter at frarådingen står ved lag, og at departementet ønsker å bruke alle naturlige kanaler for å gjøre dette kjent. Det er et faktum vi må forholde oss til, at de barna som allerede er født av surrogatmor i utlandet, er her og fortjener trygghet rundt sin situasjon. Det er, som alle som har fulgt denne debatten kjenner til, en utfordring. Vårt lovverk er, som jeg har nevnt, byttet ut med andre prinsipper. Det er prinsipper vi ønsker å verne om. Det er også verdt å understreke at det er forhandlet fram internasjonale avtaler, som omhandler overføring av foreldreskap over landegrensen. Haag-konvensjonen om adopsjon er sentral i så måte. Hovedformålet med denne konvensjonen er å forhindre kidnapping av og handel med barn. Det er viktig at vi tar vare på disse prinsippene i de lovverkene vi har. Jeg vil gi honnør til regjeringen, som innenfor rammene av vårt lovverk og internasjonale forpliktelser har forsøkt å finne løsninger for disse barna, der det er mulig. Det er viktig å holde fast ved de grunnleggende prinsippene i barneloven og i internasjonale avtaler når man gjør sånne midlertidige tilpasninger som departementet har lagt opp til. Selv om vi nok har litt ulikt syn på bl.a. fastsetting av farskap og kanskje ikke ville ha valgt akkurat de samme løsningene, virker det som om departementet har bestrebet seg på å lykkes med nettopp det. Like viktig er det at man har gjennomtenkte valg, slik at man nå er forberedt på kravene om at midlertidige regler skal bli permanente. Her må man tenke mer enn et skritt fram. Endelig er også dette ikke bare et spørsmål om kvinner og barns interesser. Det er i høyeste grad også et spørsmål om forholdet mellom nettopp kvinnen og barnet – det er et spørsmål om foreldreskap og i særlig grad om morskap. Ethvert barns trygghet hviler på dette enkle forholdet, at voksne tar ansvar. Foreldreskap er en hjørnestein i et trygt samfunn – grunnlaget for det som gjør oss til et fellesskap. Lovverket om foreldreskap er noe av det viktigste vi som politikere kan befatte oss med. Surrogati setter disse spørsmålene på spissen. Surrogati vil ofte kunne føre til tre ulike morsroller. Det kan være rollen som biologisk mor, som er den som føder, den genetiske, som er eggdonor, og den sosiale moren. Ønsker vi å legge sånne rammer for barns forståelse av egen opprinnelse og identitet? Nei, det tror jeg ikke vi gjør. Mor – hva er det, og hvem er det? Vi kan som lovgivere velge om dette begrepet skal være entydig eller ikke. Svaret bør være et ja til å trygge de nærmeste relasjonene mellom mennesker. Ingen kvinner bør oppmuntres til, bes om eller betales for å nullstille sin tilknytning til et lite barn som vokser fram i egen livmor. Ingen kvinner bør oppmuntres til, bes om eller betales for å nullstille den intuitive følelsen av det altoverskyggende ansvar det er å verne om eget barn. Det vil være et sykdomstegn for et samfunn og for fellesskapstanken, hvis man lager lover som setter dette i system.