Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-12-15:
Finansdepartementets eget budsjettkapittel er interessant nok, men langt viktigere er Finansdepartementets prioriterte arbeidsoppgaver i 2009. Jeg har imidlertid korte merknader til to temaer i Finansdepartementets budsjett. Først til Garanti-Instituttet for Eksportkreditt, GIEK. Manglende tillit i finansmarkedene har krevd en dramatisk økning av GIEK-garantiene, fra 50 milliarder kr til 110 milliarder kr i 2009. Jeg vil understreke at dette er nødvendig, men risikofylt. Det krever økt årvåkenhet ved behandling av søknadene, slik at skattebetalerne ikke taper penger på garantiene, slik det har vært hittil. Tema to gjelder reorganisering av Skatteetaten. Senterpartiet er en varm forsvarer av kommunale skatteoppkrevere, da de er en styrke ut fra sin lokalkunnskap. Vi er derfor glad for at Regjeringa støtter opp om dette i sitt arbeid videre framover. Så til Finansdepartementets prioriterte oppgaver. Vi slutter opp om de prioriteringer som der er forelagt, men finanskrisa vil opplagt bli den mest sentrale oppgaven, hvor tidligere sannheter i etablerte finansmiljøer må endres. Konsekvensene og avbøtende tiltak i realøkonomien er det viktigste og blir mest krevende i tida framover. Dette vil vi komme tilbake til seinere, over nyttår. Jeg vil imidlertid nå gå grundig inn på tillitskrisa i finansmarkedene for å invitere til en debatt for å få mest mulig felles virkelighetsforståelse av årsakene til den internasjonale finanskrisa. Tillitskrisa i finansmarkedet nødvendiggjør nye, forebyggende reguleringer og tiltak. Det må komme klarere rolledeling og ansvar for aktørene. Årsakene til finanskrisa er flere, men den er resultatet av politiske valg over lengre tid. Årsak og virkning kan være vanskelig å få oversikt over, men krisen er blitt utløst av deregulering i Europa og USA. Etter den store depresjonen i forrige århundre, da flere nasjonale banker i USA gikk konkurs, kom Glass-Steagall Act i 1933. Loven skilte mellom investeringsbanker og forretningsbanker, for å sikre at forretningsbanker holdt seg til utlånsvirksomhet. Forretningsbankene skulle tjene penger på måter som tjente fellesskapet ifølge strenge konsesjonsvilkår/forskrifter og overvåket av offentlige tilsyn. I 1999 ble loven avviklet, etter sterkt og langvarig press for at finansnæringa skulle kunne ta større risiko og tjene mer. Daværende president Bill Clinton sa ved avviklinga av Glass-Steagall Act: «We have done right by the American people.» Motstanderne av avviklinga påpekte at det ville medføre større risiko. Investeringsbanksvirksomhet under norske og europeiske forhold har skjedd som en del av et finanskonsern eller integrerte fondsmeglerforetak med flere roller/konsesjoner. Norge innførte finanskonsern allerede i 1988. Like etterpå fikk vi UNI Storebrand-skandalen. Fram til april 2004 kunne de amerikanske investeringsbankene bare låne ut maksimalt tolv ganger egenkapitalen. Da ble grensen opphevet. Parallelt skjedde det en omgåelse av kapitaldekningsreglene ved hjelp av kredittforsikring og verdipapirisering av utlån. I løpet av det siste halve året er de fem største investeringsbankene i USA enten gått over ende, kjøpt opp eller fått lov til å bli forretningsbanker. Økonomiprofessor Erik S. Reinert påpekte i Dagbladet 26. november 2007 at «Terra-skandalen egentlig er en grunnleggende systemsvikt – forårsaket av at gamle reguleringer ble opphevet». Han skrev at den amerikanske økonomen Jan Kregel har påvist at nye reguleringsregimer har fratatt bankene «mye av deres gamle funksjon som risikovurderere og ledet banker og meglerhus til nå å spesialisere seg på å sette sammen «pakker» av finansinstrumenter og å tjene sine penger på å selge disse, samtidig som de selv verken utfører sin tradisjonelle rolle som vurderer av risiko eller tar risiko selv. Disse risikofylte pakkene er ikke del av aktivasiden i bankenes regnskap etter at de er blitt solgt». Slik havnet risikoen hos godtroende kjøpere og samfunnet som helhet. DnBNOR og Acta har solgt store mengder strukturerte produkter med «garantert avkastning» til bl.a. privatpersoner og kommuner. Flere av disse produktene har vist seg å være svært dårlige investeringer for kundene, men sikret selger og utsteder store inntekter. Senest 6. juni i år ble også såkalte hedgefond gjort lovlig i Norge under navnet spesialfond. Ser man på adferden hos mange slike fond, er et mer korrekt navn spekulasjonsfond. I 1995 startet jeg arbeidet med spørsmålet om soliditeten til det finansielle systemet. Jeg besøkte Det internasjonale pengefondet, IMF, i Washington. Temaet var forslaget om å innføre avgift på internasjonale valutatransaksjoner, såkalt Tobin-tax. Jeg møtte der ansatte i IMFs forskningsavdeling hvor jeg beskrev fri flyt-politikk med bildet om at når man fjerner skottene i en oljetanker, gir det mer ustabilitet. Dette bildet var IMFs forskningsavdeling enig i. Jeg ble fortalt at når de internasjonale reguleringer av kapitalflyt ble tatt vekk, skulle IMF basere seg på overvåking av hvert lands økonomi og tidlig varsling ved faresignaler for slik å unngå store finansielle og økonomiske kriser, altså etablere et slags værvarsel for finansverdenen. I 1997 fikk vi Asia-krisen med dramatiske fall i «tigerstatenes» økonomier, hvor bl.a. Thailands valuta ble dramatisk svekket i løpet av noen dager. Vi i Norge fikk også føle virkningene av store, kortsiktige valutaspekulasjoner da den norske kronen ble svekket høsten 1998. Slike valutaspekulasjoner er til stor skade for realøkonomien. Derfor er fortsatt Tobin-tax et enda mer nødvendig tiltak i dag. Kredittmeldinga redegjør for tilstanden i norsk og internasjonal økonomi. Under finanskomiteens behandling våren 2007 påpekte alle parti med unntak av Høyre og Fremskrittspartiet at «ein av dei største handelspartnarene våre, USA, hadde eit underskot i offentlege finansar på nær 210 mrd. USD i 2006, og ein brutto samla ekstern gjeld på 10 732 mrd. USD, tilsvarande om lag 80 prosent av BNP. Vidare er det eit aukande underskot på driftsbalansen på grunn av ein negativ handelsbalanse(…) Desse tilhøva kan utgjere ein ustabilitet som fleirtalet meiner bør vere ein del av risikobiletet som Noreg må ta stilling til». (…) Dagens krise i det finansielle systemet viser at Stortingets merknad var forut for sin tid. Den ble imidlertid ikke tatt på alvor blant dem som representerte det rådende syn. Senterpartiet vil arbeide for bedre rolledeling og habilitet i finansmarkedene. Vi mener folkevalgte skal legge til rette for tiltak som virker foregripende på slike hendelser. Derfor har jeg tatt til orde for å opprette en finansmarkedskommisjon fra uavhengige fagmiljøer, med formål å undersøke hvorfor det gikk så galt, hvem som har ansvaret, og hvilke forebyggende tiltak som må gjøres for å unngå nye systemkriser. Det er interessant og hyggelig å erfare at statsråden følger dette opp gjennom sine uttalelser, noe som flertallet også viderebringer i innstillingen. Kredittilsynets rolle er viktig, men det er et reaktivt styrende organ. Som folkevalgt arbeider jeg for klarere rolledeling mellom aktørene i finansmarkedet. For å skape et sunnere finanssystem må finans og realøkonomi gå hand i hand – gap mellom finansielle verdier og realøkonomiske verdier er bobler og derfor farlige. Etikken må gjenreises. Forslagene til Endre Røsjø og Ingjald Ørbeck Sørheim i Aftenposten 2. oktober d.å. er da en god start. De ønsker bl.a. at overdragelse av folks gjeld fra den banken som har utstedt lån, må forbys, fordi dette bryter med tilliten mellom långiver og låntaker. Videre skal forsikringsselskapene bare kunne forsikre liv og eiendom, ikke finansiell risiko. Innskuddsbankene skal bare drive med utlån, ikke spekulasjon i finansinstrumenter og valuta for bankenes regning. Det må være separate eierstrukturer mellom bank og forsikring. Historieskrivinga vil karakterisere finanskrisa med ordene: Eksperimenter som måtte gi ustabilitet og store fluktuasjoner fordi de var drevet av stor grådighet. Ansvaret hos de utførende ble pulverisert. Lederskapet hadde sluttpakker som kunne stimulere utgangsstrategier. Dagens tillitskrise er for viktig til at gamle skillelinjer i partipolitikken og finansnæringens særinteresser skal gå foran forebyggende tiltak til beste for innbyggere, bedrifter og kommuner.