Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-06-16:
Linjen for dagens debatt er lagt, og la meg bare innledningsvis få slå fast at jeg synes saksordføreren på en glimrende måte har gjort rede for behandlingen i komiteen og for de hovedkonklusjonene som flertallet har kommet frem til i komiteinnstillingen. Det er også grunn til å gi honnør til Fremskrittspartiet og representanten Solholm, som subsidiært gir Regjeringen og regjeringspartiene støtte for hovedlinjene i denne stortingsmeldingen. Det er ingen tvil om at norsk fiskerinæring har store problemer og sliter, sånn som tiden har utviklet seg. Det er en del av det bildet vi ser rundt i hele verden, særlig i de markedene som skal ta imot norsk fisk, som i det alt vesentlige er på det utenlandske kontinent. Mer enn 150 nasjoner mottar fisk fra Norge. Det nasjonale konsumet er for nesten ingenting å regne, og vi er dessverre i en situasjon hvor konsumet nasjonalt er for nedadgående. Det er svært beklagelig. Norge er en stormakt på havet. Norske havområder utgjør seks ganger landområdet, og vi har hånd om og suverenitet over mer enn 30 pst. av Vest-Europas land- og sjøareal. Når vi i mange slags sammenhenger, ikke minst internasjonalt, har påtatt oss rollen som foregangsland, er det svært viktig når det gjelder forvaltning under miljøvignetten «ressursbevaring» og andre forhold som ligger til hvordan vi skal kunne være foregangsnasjon, at vi lever opp til våre egne krav. Det kan vi med hånden på hjertet i dag slå fast at vi ikke har klart å oppnå. På noen områder har vi vært bedre enn andre, men på andre områder er vi ikke noe særlig bedre enn andre nasjoner som vi ønsker å rette pekefingeren mot med krav om at vi må gjøre noe for å bevare villfiskstammene overalt på denne kloden, som er så til de grader overbeskattet. Vi ser den ene rapporten etter den andre si svært mye om hvordan tingenes tilstand er fatt når det gjelder den globale forvaltning. Når noen i dag ber om ytterligere konsekvensutredninger, er ikke dette for annet å regne enn at man kanskje ikke vet hvor man har lagt alle de andre konsekvensutredningene, som gir oss en overveldende mengde med dokumentasjon på hvordan vi har vært i stand til å forvalte våre egne ressurser, som vi har et overnasjonalt ansvar for. For det står ikke noe særlig bra til. Vår største utfordring innenfor fiskeripolitikken i dag er å gjenoppbygge de bestandene som er nede på et minimum, samtidig som vi selvfølgelig er nødt til å gjøre noe med de utfordringene vi har innenfor markedsadgang. Dessverre har opp gjennom altfor mange år mørkemenn, etter hvert i høyere og høyere alder, fått lov å sette sitt preg på den norske fiskeridebatten, og jeg ser at de har ikke sjenert seg for å legge premissene for dagens debatt heller. Det er sterkt å beklage. Det er så sterkt å beklage fordi vi har sett at vi med åpne øyne har beveget oss i en retning hvor vi mer eller mindre har klart å avfolke kystkommuner. Sånn kan det ikke fortsette lenger. De samme rådgiverne som legger premissene – under henvisning til det oppslaget i Dagbladet i går som Arnesen viste til, hvor disse mørkemenn, ofte i et miljø rundt Universitetet i Tromsø, på to nye helsider ble viet oppmerksomhet – får lov å fortelle hvor galt det går hvis denne frivillige ordningen, altså en frivillig ordning, blir gjennomført. Dette skjer ikke i noen annen takt enn all annen kondemnering som har vært foretatt under applaudering fra Arbeiderpartiet og andre partier i denne sal de siste år. Bare fra 1998 og til 2002 ble det over fiskeriavtalen bevilget rundt 200 mill. kr til kondemnering av kystfiskefartøy. Jeg hørte ikke én representant fra Arbeiderpartiet da snakke om den katastrofe som ville vederfares Kyst-Norge hvis man fortsatte denne politikken. Det var en politikk man ivret for. Dette er en frivillig ordning som ikke går ut over noen i fangstgruppen, og som også har geografiske grenser. Jeg gjentar på nytt, siden den ene etter den andre er ute og forteller om hva slags svartedød som vil vederfares Kyst-Norge, at vi kan på en forsiktig måte tilnærme oss situasjonen ved å ta fatt i det begrepet som er nødvendig å ta fatt i, nemlig å få bukt med en del av overkapasiteten innenfor fartøynæringen. Vi har all verdens dokumentasjon på bordet foran oss, som viser hvordan tingenes tilstand er. Vi ser at det er kappfiske, overregulering, man er i drift få uker i løpet av året. Og den største trusselen mot bestanden – jeg gjentar det – er overkapasitet. Det er en trussel mot lønnsomhet, hvor det selvfølgelig også er en hard prøvelse i disse dager. Da ville det vært totalt uansvarlig av fiskeriministeren hvis han ikke tok fatt i denne utfordringen, hvis han unnlot å gjøre noe med situasjonen, på lik linje med det vi gjorde for den havgående flåten, hvor vi ser formidabelt positive resultater etter innføringen av enhetskvoteordningen: Kapasiteten er redusert langt mer enn de mange, mange pessimister som var ute og gav råd på forhånd, sa. Dette er en forsiktig tilnærming. Når vi ser de økonomiske midlene som kommer til å bli stilt til disposisjon rundt dette spørsmålet, er jeg redd for at utfordringen er at vi antakelig tar for lite fatt i det å få bort overkapasitet. Sannsynligvis blir ikke tempoet noe særlig høyere enn det har vært de siste år. Og det må da tennes en varsellampe hos noen i denne sal når vi ser et av hovedoppslagene på CNN for et par uker siden, om at i løpet av de siste 50 år er 90 pst. av villtorskstammen utryddet. Vi er i ferd med å navigere i den retning at torsken vil stå på en liste over utrydningstruede arter, noe som kan føre til vansker med hensyn til å klare seg i markedet. Men hvis vi lytter på mørkemennenes råd, skal vi altså bevege oss videre i en retning hvor gjennomsnittsalderen for fiskerne kryper oppover og oppover, fartøyene blir eldre og eldre, og det tegnes et mørkt bilde av norsk fiskerinæring, et bilde som blir så elendig at begrepet «rekruttering» nå virkelig vil få plass, antakelig, i en ny utredning, som vi mer enn gjerne skal være med på, for å sørge for at noen er nødt til å se optimistisk på fremtiden, også for norsk fiskerinæring. Vi kan ikke lenger godta at det er 7 000 dansker som skal få lov til å sitte og stikke kniven i norsk fisk fordi disse mørkemennene har sørget for å advare mot at norsk fiskerinæring skal ha betingelser i markedet som ikke er så mye verre enn dem alle andre fiskerinasjoner har. Så til forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Jeg vet ikke om Arbeiderpartiet selv har tro på at det er gjennomførbart, selv om man lar noen av disse nevnte menn fra Tromsø gi seg i kast med å utrede spørsmålet. Men vi snakker altså om en viltbestand som passerer landegrenser og fylkesgrenser, og som på disse vandringene på jakt etter føde, på jakt etter gyteområder, går så langt som fra Lofoten, der torsken er født, til Barentshavet, der den er vokst opp, ofte på russisk side, for så å bevege seg nedover langs norskekysten helt ned til Mørekysten. En del andre fiskestammer er innom islandsk sone før de går ut i Smutthullet, Smutthavet osv. Så skal man altså gjennom dette forslaget legge til side det vi har i dag av ordninger – jeg går ut fra at Reguleringsutvalget til Norges Fiskarlag havner i historiebøkene når man skal ha denne såkalte regionale forvaltningen. Blir det mer fisk i havet av regional forvaltning? Blir overkapasiteten større eller mindre? Og som enkelte foreslår, skal man altså åpne for at disse regionale leddene skal få lov til å kjøpe kapasitet i tiden fremover. Nei, jeg tror man må se med nye, friske øyne på norsk fiskeripolitikk. Man må nå bidra til å gjenreise den styrke norsk fiskerinæring egentlig har. Fiskerinæringen produserer faktisk 13 ganger mer – i kilo fisk – enn en gjør innenfor landbrukets kjøttproduksjon, men vi utstyrer altså denne næringen med en slags «lua i handa»-mentalitet, hvor vi lar de mørkeste av mørkemennene få lov å prege bildet av hvordan denne næringen skal få lov til å utvikle seg i fremtiden. Og blir det ikke lønnsomhet, balanse mellom kapasitet og ressurs, seiler vi denne næringen ytterligere inn i en mørk situasjon. Heldigvis ønsker stortingsflertallet sammen med fiskeriministeren å sette en stopper for en videreutvikling av denne mørke tankegangen.