Bent Høie (Høyre), 2009-12-03:
Den DNA-reformen som nå er i ferd med å bli gjennomført, har vært en flaggsak for den nåværende justisministeren, og det hørte man også av innlegget tidligere i dag. Da reformen ble vedtatt, ble man forespeilet at det skulle komme omtrent 40 000 profiler årlig i dette registeret. Fasiten til nå i 2009 er 4 500 nye profiler. Hvis man ser til sammenliknbare land som har gjennomført tilsvarende endringer, er kriteriene for suksess for gjennomføring av en slik reform bl.a. at man har hatt anbud, og man har benyttet flere uavhengige laboratorier som har bidratt til lavere kostnader pr. analyse, kortere saksbehandlingstid og en kontinuerlig forbedring av analysemetoden. Man har tatt i bruk moderne IKT, automatisert prosessen ved laboratorieundersøkelser samt elektronisk saksbehandling. Man har hatt fokus på kvalitetssikring, og ikke minst har man også hatt månedlig rapportering i alle ledd i prosessen, der man raskt har kunnet korrigere innsendt materiale, logistikk og teknikk. Med andre ord: en forutsetning for å få en slik reform til å yte optimalt og til å gi det beste resultat vil være at man har fokus på viktige kriterier som tid, kvalitet og pris. I Norge opplever vi jo bl.a. at mennesker blir sittende varetektsfengslet betydelig lenger enn nødvendig fordi man ikke får avklart bevis. Man opplever at etterforskning av f.eks. overfallsvoldtekt tar lengre tid enn kanskje ville vært nødvendig, hvis man raskt kunne ha fått svar på en DNA-analyse. I Dagbladet den 9. juni fikk man også opplysninger om at 70 pst. av de sporprøvene som ble sendt inn fra politiet til Rettsmedisinsk institutt, RMI, ikke gav resultater. I mange rettssaker, i rettssystemet og i politiets etterforskning er det selvfølgelig viktig, ikke bare for etterforskningen, men også for rettssikkerheten, å ha ulike synspunkter på og vurderinger av det faglige grunnlaget i bevismaterialet, altså muligheten til å ha en «second opinion». Alt dette taler for å ha ulike miljøer som arbeider med DNA-registrering eller DNA-analyser. Svaret fra Regjeringen har vært å motarbeide med alle midler de alternative miljøene som finnes på dette området, og heller peke på muligheten for å bygge opp et alternativ i Tromsø. Det er positivt, men vi vet også at det vil ta lang tid. En har allerede et alternativt miljø i tilknytning til Universitet i Stavanger. Gena er i utgangspunktet et privat etablert miljø som tilfredsstiller alle de internasjonale kriteriene som gjelder på dette området, som tilfredsstiller de kriteriene en har i Norge, og som i motsetning til RMI har en akkreditering knyttet opp til sikkerhet og kvalitet. Likevel nekter Regjeringen å ta i bruk dette miljøet. Jeg har problemer med å forstå hva annet som ligger bak en slik motstand, enn en grunnleggende ideologisk motstand mot private miljøer. Gründeren av dette miljøet har nå gått så langt at hun har sagt at hvis dette gjelder den ideologiske motstanden, er hun villig til å gi opp eierskapet til denne bedriften og overlate den til det offentlige, f.eks. gjennom Universitetet i Stavanger. Men likevel opplever en ikke en positiv respons fra Regjeringen. Det er også et annet perspektiv her, nemlig når mennesker som gjør noe for å lykkes i dette landet, gjør alt det som er riktig, gjør alt på riktig måte, men likevel ikke lykkes, sender det et signal som kommer til å føre til at Norge blir et fattigere land enn det vi kunne ha vært.