trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Tiden var omme for replikken, men heldigvis var ikke tiden omme for å finne en budsjettløsning. Det greide vi i siste liten. Jeg har vært med på budsjettbehandlinger i Stortinget hvor løsningene faktisk ikke var funnet før julegranen var kommet på plass i vandrehallen her – tre-fire uker senere enn det vi gjorde i år – men det er ikke noe godt eksempel. Vi har fått et nytt budsjettsystem som nettopp skulle bidra til å skaffe en avklaring av hovedrammene for budsjettet på et tidligere tidspunkt. Hva jeg la i at vi bør lære noe av årets erfaringer som gjør at prosessen kan bli mer effektiv? Jeg tror at vi på et tidligere tidspunkt under drøftingene mellom partiene i Stortinget må sette et enda hardere trykk på prosessen for å tvinge fram en løsning. Ikke noe galt sagt om det arbeidet som er gjort i finanskomiteen – for den har gjort et godt arbeid ut fra de rammer og fullmakter den hadde, og det samme på parlamentarisk ledernivå – men vi nådde ikke fram i tide. Jeg vågde vel også å antyde at kanskje Arbeiderpartiets landsmøte i seg selv var med å på gi ytterligere puff på prosessen – kanskje ikke i den retning Arbeiderpartiet hadde tenkt, riktignok. Jan Petersen sa at vi la oss ut med begge sider: Jeg tror det kan være nyttig med grundigere forhåndskontakter omkring budsjettet. Men det må ikke bli slik at en sentrumsregjering må skreddersy budsjettet for én av de to sidene, og dermed frata sentrumspartiene muligheten til å legge fram et budsjett slik vi mener det er riktig. Men en kan gjennom forhåndskontakter unngå en del fallgruver, og det synes jeg vi skal ta sikte på. Jeg har sagt det før, og gjentar det gjerne nå, at budsjett er viktig, men budsjett er jo ikke alt, og sentrumsregjeringen har faktisk i løpet av dette året vist at vi kan hente vekslende støtte, men i budsjettet har vi hentet det på høyresiden. Og Norsk samfunnsvitenskapelig datatjeneste la fram en undersøkelse i forrige uke, referert i Dagens Næringsliv, som faktisk viste at i sju av ti saker har sentrum stått sammen med Arbeiderpartiet. Nå er det kreti og pleti, viktig og uviktig, men dog interessant å si til dem som prøver å fremstille det slik at vi bare lener oss til Høyre.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
«Vennskapelig kurring»: Kurring er så vidt jeg skjønner, noe som duene forestår, og duene er jo fredsæle fugler – fredsduer – så det synes jeg SV som fredsparti burde ha litt større sans for. Nei, Regjeringen har ikke byttet ut Voksenåserklæringen med høyrepolitikk. Det fins det overhodet ikke dekning for å si. Hvis en ser på Voksenåserklæringen, vil en se at vi faktisk har gjennomført ganske mye av den bare i løpet av ett år. Det har vi lagt fram et regnskap for. Det har jeg vist til mange ganger her fra talerstolen, og jeg utfordrer alle partiene her i Stortinget til å gå gjennom det regnskapet vi har lagt fram, målt mot Voksenåserklæringen. Jeg vil si vi har fått igjennom forbausende mye i løpet av bare ett år av noe som er en fireårserklæring, og som vi har tre år til på. Hva er det i tilfelle som er så veldig mye mer høyrepolitikk? Null i skatte- og avgiftslette – er det høyrepolitikk når en vet at Fremskrittspartiet vil ha 25 milliarder kr og Høyre vil ha 2,3? Mer til politi og rettsvesen – er det det som er så galt, som er høyrepolitikk? Det vil jo SV også ha nå. Er det lavere egenandelstak enn det vi opprinnelig foreslo, som er så galt? Jeg syns tvert imot det var bra vi klarte å få det til innenfor budsjettrammen. Er det noe mer til helse, som inngår i dette forliket? Jeg tror en slik merkelapp, høyrepolitikk, på forliket blir for enkelt. Sannheten er at det budsjettforliket som trolig blir vedtatt i kveld, inneholder mye god sentrumspolitikk – mer satsing på distrikt, på små og mellomstore bedrifter, småbarnsforeldres valgfrihet, energiøkonomisering, helse, politi og rettsvesen. Nei, dette har vi faktisk ganske god samvittighet for. Kristin Halvorsens problem er at SV er uten innflytelse, og det er det vel langt på vei Arbeiderpartiet som har forårsaket.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Det viktigste ved det representanten Stoltenberg nå sa, var at faktisk ingen med full sikkerhet kan vite hvordan det går med utviklingen av sysselsettingen og arbeidsledigheten. Stoltenberg, som selv har vært sjef for Finansdepartementet, vet at det departementet grundig vurderer de ulike faglige innspill det får fra bl.a. Statistisk sentralbyrå og Arbeidsdirektoratet, men det har aldri vært slik at disse organ som her er nevnt, er de som forvalter den eneste sannhet i dette spørsmålet. Et departement og en regjering plikter å underlegge dette en selvstendig vurdering. Vi sier helt klart at det er usikkert hvordan dette går. Vi har tatt høyde for at det selvsagt kan bli en mindre gunstig utvikling enn det som er lagt til grunn i nasjonalbudsjettet. Da har vi muligheten til å justere virkemidlene utover i 1999. Vi kan f.eks. nå når vi vedtar et relativt stramt budsjett, hvis det blir nødvendig, sette inn tiltak i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett – også fordi vi på en måte har skaffet oss økonomisk rom for det. Så vi undervurderer ikke faren for arbeidsledigheten. Det er Regjeringens hovedoppgave nr. 1 i den økonomiske politikken ytterligere å redusere ledigheten. Dette skal vi drøfte virkemidler for, også med partene i arbeidslivet, på den inntektspolitiske konferansen som Regjeringen har tatt initiativ til. Hvis Arbeiderpartiet er så bekymret for økende arbeidsledighet, hvorfor foreslår de da flere tiltak som er bedriftsfiendtlige? Hvorfor foreslår en endringer i delingsmodellen for familieeide bedrifter, som kan sette flere slike i fare? Hvorfor foreslår en å ta bort aksjerabatter? Hvorfor går en imot forslaget om refusjonsordning for sjøfolk? Hvorfor vil en endre rederibeskatningen, som har hatt gunstige virkninger for sysselsettingen av norske sjøfolk på norske skip? Jeg syns ikke Arbeiderpartiet har lagt opp noen politikk for økt sysselsetting – tvert om.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Etter finansministerens og statsministerens innlegg her i dag er det nødvendig med to spørsmål. Det ene går på faren for økt arbeidsledighet. Finansministeren sa følgende: «Så det er ikke riktig at vi nå har en økende arbeidsledighet foran oss.» Dette er stikk i strid med hva Arbeidsdirektoratet skriver i brev til Regjeringen 15. oktober i år: «Arbeidsdirektoratet forventer at den registrerte ledigheten vil begynne å øke våren 1999. De indikasjoner som er nevnt foran gjør at vi fra et nivå på 50 000 helt ledige ved utgangen av 1998 kan komme helt opp i 70 000 ved utgangen av 1999.» Betyr finansministerens uttalelse her i dag at Regjeringen overser disse advarsler fra Arbeidsdirektoratet? Starter Regjeringen også 1999 med å overhøre advarsler(Jagland) fra eksperthold, på samme måten som den startet 1998 med å overhøre advarsler mot å basere seg på høye oljepriser? (Jagland) Spørsmål nr. 2: I nasjonalbudsjettet legges det til grunn at kronekursen skal tilbake til utgangsleiet ved årsskiftet. I dag sa finansministeren: «Særlig ved vedvarende lav oljepris kan det ta tid før kronekursen bringes tilbake til utgangsleiet og rentenivået igjen kommer ned mot europeisk nivå.» Betyr dette at Regjeringen ikke vil foreta seg noe ekstra, men la oljeprisen bestemme når vi kan få rentenivået ned, og at vi i verste fall kan få en høy rente svært lenge? Og i sammenheng med dette vil jeg spørre om Regjeringens forhold til euroen. Betyr finansministerens uttalelse tidligere i dag at Regjeringen ikke vil følge opp stortingsflertallets ønske om en nærmere tilslutning til den nye europeiske valutaen, euro?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Etter å ha hørt de to siste spørsmålene må jeg si at jeg ikke håper Regjeringen bruker Carl I. Hagen som økonomisk rådgiver. Når det gjelder stramheten i budsjettet, er det Arbeiderpartiets klare oppfatning at det viktigste er å få renten ned fort. Vi kunne godt ha kuttet enhver innstramning og så latt renten stramme inn, men da hadde vi fort fått store problemer i arbeidslivet vårt. Hvis vi blir hengende ved en høy rente veldig lenge her i landet, betyr det kort og godt at en lang rekke bedrifter får kostnader som konkurrentene ikke har. Det betyr at det ikke vil lønne seg å investere i Norge. Derfor er det viktig å få renten hurtigst mulig ned. Da er det bedre å stramme til nå og få renten ned, og eventuelt slakke opp senere når vi har fått den ned. Det motsatte vil etter vår oppfatning være helt galt. Men jeg skjønner godt at Carl I. Hagen står for det synet han gjør, for han vil at markedet skal ordne opp i alt, altså at renten skal gjøre jobben for politikerne og stramme inn. Så til kronekursen. Hagen spør om hvorfor det er maktpåliggende å heve kronekursen. Det er jo rett og slett for å få renten ned. Det Carl I. Hagen nå stod her og sa, var at det ikke er så farlig om kronekursen er på dette lave nivået. Men konsekvensen av det er at renten forblir høy. Det ville være ille for familiene, det ville være ille for bedriftene, det ville være ille for staten, og det ville være ille for kommunene. Jeg håper i hvert fall at budsjettkameratene i sentrum og Høyre ikke er enig i dette resonnementet til Carl I. Hagen. Når det gjelder kontantstøtten og et eventuelt kompromiss der, kunne vi fått vist det hvis det hadde vært reell vilje til å forhandle om det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Om man er her, er vel ganske tvilsomt, for nå har jo regjeringspartiene oppgitt alt de står for, unntatt kontantstøtten. Hvis man ser på hva de lovte foran valget, hva er det igjen? Man lovte en ny miljøpolitikk, man gikk imot Arbeiderpartiets forhandlingsopplegg i Kyoto, men overtok det. Man gikk imot veterinæravtalen og Schengen-avtalen – nå er man villig til å gå inn for det. Man oppgav alle de økonomiske løftene til kommunene, til samferdsel, i eldreomsorgen. Og jeg har lyst til å si dette: Jeg er helt overbevist om at hvis Arbeiderpartiet hadde fortsatt i regjeringskontorene, hadde denne overbudspolitikken fortsatt. Det kan det ikke være noen tvil om. Nå er det bra at regjeringspartiene har kommet på bedre tanker, og ikke ser seg i stand til å gjennomføre disse løftene, for de lar seg rett og slett ikke gjennomføre. Så begynner man å skylde på oljepriser, men i valgkampen ble Jens Stoltenberg, daværende finansminister, kalt Onkel Skrue av folk i denne salen, av folk som sitter i regjeringspartiene, for at han ikke ville bruke mer oljepenger. Vi advarte mot å basere sin politikk på høye oljepriser. Så kommer man nå og sier at man må skjære ned fordi oljeprisen har sunket. Så sent som i revidert nasjonalbudsjett var det behov for en liten innstramming, men da var oljeprisen like lav som den var i slutten av august da innstrammingen ble helt nødvendig, og i en mye høyere størrelsesorden enn det som man snakket om i juni. Det er ikke mer enn et halvt år siden statsministeren stod på Halvorsbøle og sa: Alle skal få det bedre i 1999. Dette var ikke riktig, og det har vist seg at det som han sa, ikke har slått til, og det var nødvendig at man faktisk fikk se at man måtte gjøre prioriteringer. Nå har man gjort prioriteringer, kontantstøtten står over alt annet, og det er mange som må lide på grunn av det.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Når det gjelder de forslagene som Arbeiderpartiet har stått på veldig lenge, og som vi gjentok på vårt landsmøte, kan vi godt føre diskusjoner om det. Jeg er klar over at Arbeiderpartiet og Høyre er uenige der. Men det er ikke slik at Høyre har én fasit og kan si at våre forslag er dårlige. Hvordan kan man f.eks. si at det er helt opplagt at det skal være spesielle rabatter for én type aksjer som gjør at man kan manipulere med pengene sine og flytte penger att og fram? Er det egentlig så veldig gunstig for verdiskapingen – eller er det gunstigere at man faktisk får en likere beskatning av kapital, slik at kapitalen går dit den er mest produktiv? Det kan vi ha mange diskusjoner om, men å lese opp en fasit på det området, synes jeg er nokså tvilsomt. Det samme gjelder rederibeskatningen og delingsmodellen. For øvrig har jeg lyst til å legge til at det er to parter i verdiskapingen i landet vårt, det er kapitalen og det er arbeidskraften. Hvis vi ikke har en fornuftig fordeling mellom de to, får man ikke til en maksimal verdiskaping, og i flertallsforliket her foreligger det jo mange forslag som er direkte negative for arbeidstakerne i landet vårt, f.eks. å redusere fradrag for fagforeningskontingenten, f.eks. å redusere sykelønnsordningen for deltidsansatte, som særlig er lavtlønte kvinner. Det vil ikke bli særlig godt mottatt. Og når man da overhodet ikke er villig til engang å se på smutthull i skattesystemet for de aller rikeste, så tror ikke jeg det er noen god sak for verdiskapingen i landet. Men jeg tror at på disse punktene kunne det være mulig å finne fornuftige kompromisser, der vi hadde ivaretatt våre interesser og andre kunne ivaretatt andre interesser, og så kunne man ha møttes på midten. Det tror jeg hadde vært bedre for landet vårt enn denne kranglingen her.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Punkt nr. 1: Vi hadde ikke tenkt å samarbeide med Fremskrittspartiet også. Det er jo det sentrumspartiene nå har gjort. De har faktisk satt seg i den situasjonen at Norge er det eneste land i Europa der et høyrepopulistisk parti får vesentlig innflytelse over Regjeringens politikk. Det tror jeg vi kommer til å møte. Så har jeg lyst til å si følgende: Situasjonen var den at Regjeringen ikke hadde fått i stand et forlik om statsbudsjettet bare få dager før Stortinget skulle behandle statsbudsjettet her i denne salen. Arbeiderpartiet kunne selvfølgelig ikke frasi seg ethvert ansvar hvis den situasjonen skulle oppstå at de fem borgerlige partiene ikke kunne bli enige om noe. Det kunne vi rett og slett ikke gjøre. Det betyr ikke at Arbeiderpartiet søker en regjeringskrise eller søker regjeringsmakt, men vi kan heller ikke ha det slik her i landet at vi har en regjering som ikke regjerer. Og man forlanger at opposisjonen skal la være å være opposisjon – det er jo faktisk det man ber om. Man ber om at Arbeiderpartiet skal frasi seg ansvaret som opposisjonsparti, mens det faktiske forhold var at Regjeringen bad om en ny kurs for landet. Da må det jo være selvsagt at den skulle søke oppslutning om den fra andre partier enn det partiet man søkte å avsette. Jeg tror ikke man kan ha et parlamentarisk system der man ikke har en opposisjon. Arbeiderpartiet vil søke å være en opposisjon. Så vi har ikke hatt noe av den dagsordenen som Johan J. Jakobsen prøver å liste opp som unnskyldning for at man går til det skritt å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet, som man så som den store, stygge ulven før valget, og som man anklaget Arbeiderpartiet dag etter dag for at de i enkelte saker samarbeidet med.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg tror Høyre og Arbeiderpartiet har én felles interesse, og det er å holde orden på økonomien og sikre verdiskaping i landet. Så er vi uenige om fordelingspolitikken, men uten orden i økonomien og verdiskaping har vi ingenting å fordele. Det har vi saktens sett i de siste månedene nå. Da må vi bare skjære ned. Det viktigste av alt akkurat nå er å få orden på økonomien og få renten ned, og så kan vi krangle om hvordan vi skal fordele den verdiskapingen som vi får til. Jeg kan med stor frimodighet si – og jeg kan også være stolt av det Arbeiderpartiet har stått for her – at vi var villig til å finne løsninger selv med vår gamle hovedmotstander Høyre for å få til akkurat dette, og vi trenger faktisk ingen å skylde på. Vi trenger ingen å skylde på hvis vi hadde kommet i en slik situasjon at vi måtte ha gjort det, mens regjeringspartiene faktisk må ha Arbeiderpartiet å skylde på for at man samarbeider med Høyre og Fremskrittspartiet. Og jeg kan legge til: Hvis det hadde blitt en løsning med Høyre og Arbeiderpartiet, hadde vi ikke trengt Fremskrittspartiet. Jeg tror det kunne vært en vel så god løsning som det som vi ser nå. Så hva som er framtida her – nå er det faktisk viktig å ta vare på nåtida. Hvis ikke vi klarer å få orden på norsk økonomi ganske fort og får renten ned i løpet av ganske kort tid – og ikke gjennom hele året, som det er tydelig at finansministeren og statsministeren har som ambisjon – tror jeg vi kan komme i en ganske vanskelig situasjon, og da vil vi ikke ha noen ting å krangle om, annet enn hvilke nedskjæringer som vi skal foreta.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg la merke til at presidenten tillot at Hagen kalte Regjeringen for et «bytte». Det er vel kanskje slik man ser det. Ærlig talt, er det ikke litt uverdig at Arbeiderpartiets landsmøte skal være begrunnelsen for alle partienes handlinger? Nå må man begynne å ta ansvar for sine egne handlinger. Det tror jeg man må gjøre ganske fort. Man kan vente til over jul, kanskje, men etter den tid må man nok stå på egne bein. Så har jeg lyst til å sitere hva John I. Alvheim sa i trontaledebatten: «Det som har opprørt meg mest i det foreliggende statsbudsjett, er forslaget om å forlenge gjennomføringen av eldrepakken med to år. Dette forslaget viser at det er langt mellom liv og lære hos denne regjeringen når det gjelder å ivareta svake grupper i samfunnet. … De eldre har ikke tid til å vente i ytterligere to år på en bedre og verdig omsorg. De eldre syke har faktisk knapp tid, hundrevis av syke eldre vil faktisk dø i disse to årene uten at de fikk oppleve en tilrettelagt, verdig og respektfull livskveld fra samfunnets side …». Dette er jo helt riktig. Derfor går Arbeiderpartiet mot å skyve på eldreinvesteringene med to år. Vi går også mot av moralske grunner. Det er ikke noe dette storting har forpliktet seg mer til enn å gjøre noe for de eldre. I valgkamp etter valgkamp har man kjørt på dette. Og så fikk man på plass investeringer i eldreomsorgen, der for øvrig mange partier ville ha mer, men det ble enstemmighet. Det første man gjør, er å glemme det man har lovet, og som man har hatt øverst på dagsordenen i år etter år. Nå har Fremskrittspartiet også glemt hva John Alvheim sa i trontaledebatten, for forliket innebærer faktisk at man skyver på eldreinvesteringene i to år. Hvordan kan Carl I. Hagen, som har stått i spissen for dette kjøret når det gjelder eldreomsorgen i år etter år, være med på dette?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det som er et faktum, er at Carl I. Hagen år etter år, i valgkamp etter valgkamp, brukte forholdene i eldreomsorgen, og når eldreopprørene var der, var han den fremste til å fremme forslag om bevilgninger for å investere i eldreomsorgen. Det som er det faktiske forhold i dag, er at Carl I. Hagen har satt Alvheims uttalelser fra trontaledebatten til side. Fremskrittspartiet la selv i sitt alternative statsbudsjett inn penger for å gjennomføre investeringene i eldreomsorgen etter planen, slik Arbeiderpartiet også gjorde. Der var Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet helt enige. Så skal han forklare budsjettforliket. Da begynner han å snakke som en byråkrat, da kommer det henvisninger til en masse – og opplesninger. Jeg har for øvrig aldri hørt Carl I. Hagen lese opp på den måten fra Stortingets talerstol. De skyver noen kommuner foran seg for å skyve på denne eldreinvesteringen. Så her har altså Carl I. Hagen gitt opp sin viktigste sak gjennom ti år. Jeg husker da eldrereformen ble behandlet her i Stortinget i fjor. Da ville Carl I. Hagen egentlig ha mer penger inn i eldreomsorgen. Da arbeiderpartiregjeringen la fram sin plan, var f.eks. Alvheim på radioen og sa at han måtte ha mange flere milliarder enn det vi foreslo. Nå er Fremskrittspartiet ikke engang villig til å være med på å gjennomføre det som enstemmig ble vedtatt av Stortinget, mens en rekke andre ting blir gjennomført. Jeg synes ikke det Fremskrittspartiet har gjort, står til troverdighet. Vi må bare ta til etterretning at Fremskrittspartiet har brukt eldreomsorgen for å få økt oppslutning om Fremskrittspartiet, ikke for å gjennomføre noe for de eldre.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg tror Einar Steensnæs er den første fra regjeringspartiene som har forsvart budsjettforliket på eget grunnlag. Det synes jeg er respektabelt. Det som er vanskelig å forstå, er at man måtte vente helt til ett minutt på tolv for å få det til. Hvis det er slik at denne løsningen er god, hvorfor gikk en ikke da til dette skritt med en gang, istedenfor for å skape så mye uro i så lang tid? Andre fra regjeringspartiene har sagt at det var Arbeiderpartiets landsmøte som førte til at man begynte å handle, dvs. ble handlekraftig. Da må man jo spørre seg hvordan det skal gå neste høst, for da har ikke Arbeiderpartiet landsmøte. Da må man finne på noe nytt. Men la nå det ligge. Jeg har et spørsmål til det som statsministeren har sagt i dag, at det er lite Regjeringen kan gjøre for å få ned renten dersom ikke oljeprisene går opp. Jeg vil spørre parlamentarisk leder for det største regjeringspartiet: Er dette virkelig oppfatningen i regjeringskretser? I så fall er det uakseptabelt for bedrifter, for unge familier og for andre med store lån og for kommunene som nå får høre at Regjeringens budsjettopplegg er godt bl.a. fordi renten vil gå ned. Nå får alle disse høre at renten kan komme til å holde seg høy lenge dersom oljeprisene ikke går opp, og det er jo ikke store utsikter for at de vil gjøre det. Dette bryter også med forutsetningene i nasjonalbudsjettet, der man sier at kronekursen skal ned på det opprinnelige nivå i løpet av året. Hvis ikke det skjer, vil mye bli annerledes enn det som Regjeringen beskriver i nasjonalbudsjettet. Jeg vil nå høre hva slags oppfatning Einar Steensnæs har av dette spørsmålet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Enkelte har hevdet at det mest dramatiske for norsk økonomi i den senere tid har vært den grad av uro som det har vært omkring vedtakelse av et statsbudsjett for 1999. Personlig vil jeg hevde at det som er langt viktigere for norsk økonomi, også ustabiliteten og den lavere oljekurs, er fallet i oljeprisen. Den har nå vært på et meget lavt nivå i relativt lang tid. Det er mange i det norske folk, både i næringslivet og blant private, som lurer på hva virkningene blir på litt lengre sikt – jeg tenker her i et fire-fem års perspektiv – av en oljekurs på kanskje 60-80 kr fatet eller 80-100 kr fatet. Denne usikkerheten bør nå Regjeringen og Stortinget begynne å forholde seg til, da det er en stor mulighet for at oljeprisen holder seg lav. Vil Regjeringen på denne bakgrunn iverksette et utrednings- og vurderingsarbeid i de relevante departementer og eventuelt fremme en stortingsmelding om hvilke tilpasningstiltak som bør skje i norsk økonomisk politikk, kanskje klimapolitikk og annen politikk, for å forberede en slik mulig utvikling? Det er bedre å være klar over tingene på forhånd enn å komme i etterhånd med slike ting. Mitt konkrete spørsmål er altså: Vil Regjeringen iverksette nødvendig arbeid for å utrede konsekvensene av en vedvarende lav oljepris? Og inkludert i dette arbeidet: Vil Regjeringen også sørge for en utredning og vurdering av en nærmere norsk tilknytning – herunder eventuelt medlemskap – til OPEC, som også er en relevant problemstilling, slik at vi i tilfelle har en basis for den politikk landet velger, det være seg det nåværende eller et eventuelt nærmere samarbeid med denne organisasjonen?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg har tre spørsmål til Arbeiderpartiets parlamentariske leder Thorbjørn Jagland. For det første: Hva er den økonomiske rammen for Arbeiderpartiets kompromissvillighet når det gjelder kontantstøtten? Ville han vært fornøyd hvis det ble brukt 1 milliard kr mindre enn det som ligger i 1999-budsjettet? Er det der kompromissviljen går? Er det slik at den milliarden skulle finansiere alle de godene som Jagland nå ramset opp og som ikke kunne skje på grunn av kontantstøtten? Spørsmål nr. 2: I likhet med Thorbjørn Jagland er jeg også bekymret for utviklingen på arbeidsmarkedet. Derfor har vi tatt den logiske konsekvens av det og vært mindre opptatt av stramheten i budsjettet. For det er klart at for hver milliard man trekker inn – inndragning, som Jagland snakker om – ryker ca. 3 000 norske arbeidsplasser. Jagland ville stramme inn med et langt større beløp enn det som nå blir vedtatt budsjett. Hvorledes er logikken i at Jagland på den ene side ønsker å inndra kjøpekraft, samtidig som han er engstelig for den arbeidsledigheten som selvsagt vokser dess mer man strammer inn? Hvorledes kan man få dette til å henge i hop? For det tredje: Thorbjørn Jagland sier han er engstelig for konkurranseevnen til norsk arbeidsliv. Ja, det kan jeg være enig i. Hvorfor er det da så maktpåliggende for Arbeiderpartiet og Thorbjørn Jagland å få hevet kronekursen, og deretter automatisk få en forverring av konkurranseevnen for norsk konkurranseutsatt næringsliv? Hvis vi styrker kronekursen, betyr jo det forverring av konkurranseevnen. Dette henger derfor heller ikke på greip. Hvor lenge ønsker Arbeiderpartiet å stå fast på den nåværende pengepolitikken? Og når Jagland snakker om nærmere tilknytning til euroen, betyr det – for å gjenta spørsmålet fra statsministeren – at Arbeiderpartiet ønsker en fastkurspolitikk, hvor CBS skal foreta støttekjøp av norske kroner for norsk regning og norsk risiko?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Hadde det vært parlamentarisk, skulle jeg nesten ha sagt: Nei, men Thorbjørn, da! – Men det kan jeg jo ikke si. For det første syns jeg Thorbjørn Jagland og Arbeiderpartiet burde være beæret over den innflytelse som Arbeiderpartiets landsmøte sist helg har fått i utviklingen av budsjettbehandlingen. Det er bekreftet, ikke bare av meg. Johan J. Jakobsen og andre, som i hvert fall er aktører på regjeringspartienes side, bekrefter det jo. Og logikken tilsier – når man har kommet 80 pst. gjennom en forhandlingsrunde og bare har gitt 35 pst. av det man egentlig er villig til, men så, etter at dette skjedde, mer enn doblet det man allerede hadde vært villig til å gi: Hva slags lønnsforhandlinger ville det ha vært? Der syns jeg at Jagland kunne snakke med den som kalte ham «gutten», Yngve Hågensen, og få litt opplæring i prosesser. Det var Arbeiderpartiets landsmøte som fikk Regjeringen ved statsministeren til å komme med tilbud om langt mer. Så til eldrereformen. Hvis representanten Jagland ser på side 22 i budsjettinnstillingen, finner han svaret. Det er jo ingen forskjell når det gjelder ordningene for støtte til å bygge nye sykehjem og eldreomsorgsboliger. Det er tilskuddsordninger basert på så og så mange kroner pr. plass ved ferdigstillelse eller ved planlegging. Det kommer an på kommunene – i hvor stor grad kommunene selv makter å få tak i tomter, entreprenører og sette i gang bygging og skaffe bemanning. Og der er det altså at Jagland vil gi dem fire år. Men nå står det i denne innstillingen – for vi er mye snillere overfor kommunene fordi vi tar dette på alvor – følgende: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, forutsetter at kommuner som ikke innen de opprinnelige 4 år får utnyttet investeringsstøtte til eldrereformen, kan få investeringsstøtte i ytterligere 2 år. Eventuelt endret bevilgningsbehov tas opp i Revidert nasjonalbudsjett.»
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Under denne meget vennligsinnede replikk begynte jeg å lure på om det kom noe spørsmål, eller om jeg bare måtte stå her og rødme over all rosen. Så det var jo bra at det kom. Jeg må få skyte inn her at etter denne finansdebatten ser jeg lyst i møte neste års kommunevalgkamp. Jeg har jo tidligere hatt litt dårlig erfaring når det gjelder angrep fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti i valgkamper. Nå er det nesten litt omvendt etter alt det som nå er sagt. Men til spørsmålet: Det viktigste man ville oppnå med en endret pengepolitikk, var at eventuelle hyppige og brå svingninger i valutakursen, som først og fremst vil skyldes utenriksøkonomiske forhold, med oljeprisen som den suverent viktigste, kun ville ramme en del større bedrifter som er vel håndtert og er administrert og organisert for å takle usikkerhet og endrede råvarepriser og valutakurser, mens renten over lang tid ville være stabil, ville ha små endringer, og ikke store og brå. Og det rammer da kun bedrifter, kommuner og vanlige privatpersoner. De ville hatt fordelen av langt mer forutsigbare rentevilkår. Men selvsagt vil også finanspolitikken være avgjørende. Hvis finanspolitikken i år etter år etter år, altså ikke i måneder, men i lang, lang tid, var uforsvarlig ved at statsbudsjettene ble gjort opp med betydelige underskudd, ville det helt klart få en virkning på rentenivået. Men når man sammenlikner de to systemer i dag, er det stadig flere økonomer som også hevder at i et lite land som Norge, som er så oljeutsatt og har en så variabel og nå lav oljepris, vil dette ramme vanlige mennesker, vanlige kommuner og bedrifter istedenfor eksperter som er egnet og kvalifisert for å takle det. Men finanspolitikken vil også være viktig, men den har aldri vært så viktig som noen i denne sal tror den er.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
La meg først få lov til å slå fast at vi har ikke overtatt helt ennå når det gjelder gjennomføringen av hele Fremskrittspartiets politikk. Det er fortsatt et spørsmål om en viss tid før vi greier det. Så sa fru Stolt-Nielsen at i år 2010, da er også Hagen pensjonist. Jeg skjønner at Høyre ønsker det, men det går jo ikke an å være fullt så optimistisk. Jeg er jo fortsatt en mann i sin beste alder i år 2010. Så har hun vært på eventyrkurs hos Thorbjørn Jagland. Det jeg sa i fjor – og det har jeg prøvd å fortelle Thorbjørn Jagland flere ganger, men han later som han ikke hører det, men jeg kan prøve en gang til nå – er at av de ekstraordinære ubudsjetterte inntektene i 1997 på 12 milliarder kr – ikke det ordinære, store beløpet, for det er jeg helt enig i, det er det vi normalt skal legge inn – kunne vi bruke 3,5 milliarder til utstyr til helsevesenet, til politiet og til IT-utstyr i våre skoler. Jeg tror fortsatt det hadde vært meget fornuftig å bruke akkurat den lille biten til det. Vi har snakket og vært forutsigbare hele tiden. Når det gjelder pengepolitikken, har vi i årevis snakket om det vi har gjort, og også når det gjelder lønnsoppgjøret. Vi mener fortsatt –vi har ikke gått tilbake på det– at det var fortjent at det norske folk fikk et godt lønnsoppgjør. De hadde vist moderasjon gjennom solidaritetsalternativet gjennom mange år. Og når det da gikk så det suste når det var kommet så langt, at selv Arbeiderpartiet, som før vanligvis var opptatt av arbeidsplasser, sa at vi nå måtte sørge for å fjerne 10 000 – 20 000 – 30 000 arbeidsplasser i Norge, var det helt naturlig at også vanlige private personer fikk et godt lønnsoppgjør. Så vi har vært forutsigbare. Uspesifiserte kutt ble nevnt. Vi har delt ut hele vår spesifiserte kuttliste ned til nærmeste post og kapittel og små beløp til de andre i komiteen.. Jeg har hørt at Børge Brende og andre ikke har greid å lese den noe særlig i sammenheng. Men det er Høyres problem og ikke vårt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Dette var da voldsomt! Jeg går ut fra at grunnen til denne sterke kritikken av vårt forhandlingsopplegg og hva vi har oppnådd, er at man vil gi litt balanse i forhold til alle de godordene vi har fått fra SVs tidligere gode samarbeidspartner, Senterpartiet, og delvis fra Kristelig Folkeparti. Vi kan godt leve med at Erik Solheim ikke synes vi har gjort så god jobb. Jeg har faktisk ikke regnet med at muligheten for å få Erik Solheims stemme ved kommunevalg eller stortingsvalg er særlig stor. Men det er mer interessant hva de utenfor dette hus mener, og da vil jeg få lov til å opplyse at noe av det vi har fått flest henvendelser om siden i fjor, er at særfradraget for eldre da gikk ned, fordi både Bondevik og Jagland foreslo det. Det er rettet opp igjen for 1999 gjennom innsatsen til Høyre og Fremskrittspartiet. Vi har fått økt innsatsbasert finansiering i helsevesenet, altså stykkprisfinansieringen, fra 45 pst. til 50 pst. Det er det sykehusdirektørene sier er det viktigste for å få økt behandlingskapasitet. Som kjent er det flest eldre blant dem som også trenger sykehusbehandling. Når det gjelder eldrereformen, opprettholdes alle ordningene fra den tid den ble vedtatt i fjor med hensyn til kronebeløp for investeringstilskudd pr. ny plass. Vi fikk ikke innført driftstilskudd, for det fikk vi heller ikke støtte til fra SV i fjor, så det tok vi ikke opp i år. Men det er vårt langsiktige mål å få også et driftstilskudd fra staten. Men alle investeringstilskuddene pr. plass er akkurat de samme, og Regjeringen har forpliktet seg til å se på bevilgningsbehovet, som en overslagsbevilgning under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Hvis det er noen kommuner som ikke greier å få tak i tomter, bygninger eller personell innenfor denne fireårsperioden, skal vi ikke straffe dem hvis de kommer et år eller to senere. Det er en dramatisk bedring. Trygdeoppgjøret: Vi har vært med på å sikre den feriedagen Regjeringen ville fjerne. Dermed blir det heller ikke noen nedgang på 0,30 pst., som var det som var nevnt fra Bondevik-regjeringen, i trygdeoppgjøret til våren. Vi er godt fornøyd med dette.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Dette begynner å bli litt håpløst. Jeg begynner å få litt sans for Gro Harlem Brundtland som sa at de som skal gå inn i ledende posisjoner i Arbeiderpartiets stortingsgruppe, bør gå på kurs og lære seg en del elementær tenkning i dette hus. Disse tingene er overslagsbevilgninger. Det er tilskuddssatsene for investering i nye sykehjem som styrer hvor mye penger som vil bli benyttet. Det er ikke kapitler og poster som blir stoppet fordi det ikke er mer penger igjen. Og hvis det var slik på kanskje et eller annet av disse elementene, står det i den merknaden jeg leste opp at «Eventuelt endret bevilgningsbehov tas opp i Revidert nasjonalbudsjett». Det er det samme som med sykepenger. Utbetalingen av sykepenger i 1999 avhenger av hvor mye folk er syke! Det er et rent beregnet tilskudd. Det er en rettighet som kommunene har fått i eldrereformen, det er korrekt, som fikk enstemmig tilslutning i forbindelse med behandlingen av en stortingsmelding. Behovet for penger vil komme ettersom kommunene utøver sin rett til å investere. Det er det samme som at Hill-Marta Solberg ikke skjønner dette med barnehager. Der er det et driftstilskudd pr. barnehageplass, på samme måte som med sykepengene og arbeidsledighetstrygden. Vi vet ikke hvor mange penger byråkratene har beregnet eller tror kommer til å gå med, og vi har en lovforpliktelse i Stortinget til å bevilge det som er nødvendig basert på disse rettighetene. Og det har vi oppnådd og fått klargjort gjennom disse forhandlingene. I tillegg vil jeg nevne at vi når det gjelder eldrereformen, har arbeidet knallhardt – og det kommer vi til å gjøre videre i kommunene – for valgfrihet for de eldre, slik at hvis private bedrifter og organisasjoner kan produsere eldreomsorgstjenestene bedre og rimeligere, skal også de eldre få valgmuligheten og ikke bare bli pådyttet det kommunale monopolapparatet hvor de står med luen i hånden og ikke har noen muligheter til å velge noe annet eller til å klage.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Først min kompliment til Jan Petersen for å snu rekkefølgen i replikkordskiftet, slik at jeg som skal komme med replikk og spørsmål til ham, først må begynne med å svare på spørsmål fremsatt av ham i svaret på en tidligere replikk. Jeg skal med glede ta opp med Per Ståle Lønning om det er mulig å få en kopi av nevnte sentrumsprogram og sentrumsdebatt, slik at jeg – og også Per Ståle Lønning – kan ha en skikkelig gave til Jan Petersen til jul, så han vet hva han skal sitte og se på på videospilleren sin. Så har jeg følgende spørsmål: Jeg har fulgt med i denne kurtisen mellom Arbeiderpartiet og Høyre, som er hjertens enige om verdiskapingen, men de sier de er uenige om fordelingen. Hvordan skulle da Arbeiderpartiet og Høyre bli enige om skattesystemet og skattevedtakene? Så vidt jeg har oppfattet Arbeiderpartiet, er skattepolitikk først og fremst fordelingspolitikk, så der har jeg litt problemer med å se hvordan man skulle gå frem. Det er nettopp fordelingspolitikken som er det viktigste for Arbeiderpartiet i skattepolitikken, det er ikke verdiskapingen. Jeg lurte på om hr. Petersen hadde noen tanker i så måte, hvordan han kunne se at han ble enig med Arbeiderpartiet om å øke rederibeskatningen og endre delingsmodellen for småbedrifter osv. for å bli enig om skattepolitikken. Men jeg har også lyst til å spørre om det som statsministeren forgjeves spurte Jagland om – og som vi ikke har fått noe svar på fra Arbeiderpartiet ennå – for der er Høyre enig, nemlig når det gjelder nærmere tilknytning og berøring med euro. Er det Høyre går inn for, en gjeninnføring av fastkurspolitikken fra før 1992, med en slags avtale om at den europeiske sentralbank skal være forpliktet til å foreta støttekjøp av kroner hvis man kom til en nedre del av denne rammen for fastkursen? Og hvor mye er Høyre da villig til å risikere? Jeg går ut fra at Petersen er kjent med at hvis man eventuelt allikevel måtte gi tapt mot spekulanter etter at man hadde investert for 50 – 60 – 100 milliarder kr, ville kurstapet, nettotapet av det forgjeves forsvar, bli belastet Norge. Det ville ikke bli tatt av den europeiske sentralbank. Hva er det egentlig som ligger i ordene «nærmere tilknytning»?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Til grunn for det statsbudsjettet som Stortinget snart vil vedta, ligger det en avtale mellom fem politiske partier. I den prosessen som har skjedd, har det vært – i hvert fall ifølge avisene – en viss kniving mellom Jan Petersen og meg. Vi har, som han sa tidligere, hatt litt forskjellige profiler i dette. Han var spesielt godt fornøyd med en debatt han og jeg hadde i Per Ståle Lønnings Sentrum i TV2, og han ønsket seg som julegave et opptak av denne debatten, så han kunne se på det noen ganger hver dag i juleferien. Jeg tenkte jeg skulle avslutte denne hyggelige debatt vi har hatt i dag med å si at jeg har snakket med Per Ståle Lønning, og Jan Petersen vil få en kopi av denne debatten overlevert i morgen, slik at julen er sikret.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
Nå har Regjeringen for tredje gang søkt mot Høyre og Fremskrittspartiet for å finne en løsning på budsjettspørsmålene. Denne gangen skjedde det altså ett minutt på tolv, og det behøvde slett ikke ha endt så godt som det har gjort, for det står ikke til å nekte at budsjettbehandlingen denne høsten har vært preget av usikkerhet og famling. Regjeringen har gjort dette unødvendig vanskelig, nettopp ved å legge seg ut med begge mulige sider i budsjettarbeidet og samtidig gå til angrep, ikke minst på Høyres hovedprioriteringer, det være seg skatt eller de utgiftsområdene vi mener er spesielt viktige. Finansministeren sa tidligere i dag at Regjeringen hadde lagt inn betydelige skatte- og avgiftsøkninger i det forslaget de fremla, og det er uten tvil riktig. Nå løste vi likevel floken i siste øyeblikk, kanskje ved å gjøre det finansministeren uttalte, nemlig å ta til etterretning at det ikke var flertall for skatte- og avgiftsøkninger på 4 milliarder kr. Han har for så vidt gitt nytt liv til begrepet «ta til etterretning» i løpet av dagens debatt. Men poenget er i hvert fall at vi endte opp med et godt resultat. Men spørsmålet er: Kan vi virkelig fortsette på samme måten? Jeg synes det har vært altfor mye famling og usikkerhet knyttet til prosessen, og jeg forstår at statsministeren på mange måter er enig med meg i det, fordi han sa at nå burde man se hvordan prosessen kunne bli mer effektiv fremover. Og da er mitt spørsmål: Hva mente statsministeren med at prosessen skulle bli mer effektiv fremover? Er han f.eks. innstilt på å gå inn i grundige samtaler om budsjettet før det fremlegges? At det er særlig interessant fordi både Steensnæs og Sponheim har snakket om ikke-sosialistisk og borgerlig samarbeid, er helt på det rene.(Presidenten klubber.) Jeg har antatt at det kanskje mer var ord enn realiteter, og da er spørsmålet om statsministeren deler min oppfatning av at det kanskje var mer ord enn realiteter. (Presidenten klubber.)
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
Det var mange av de samme elementene i dette innlegget fra Thorbjørn Jagland som det var i hans landsmøtetale, og som etter mitt skjønn pekte på fire svært interessante og viktige områder som norsk politikk skal og må prioritere i årene fremover. Ett av disse områdene var verdiskaping, og det er ikke noe nytt at Høyre og Arbeiderpartiet har snakket mye om verdiskaping i årene som er gått, og vil komme til å gjøre det. Men det er heller ikke noe nytt at når man begynner å snakke om hva dette betyr av praktiske, politiske grep, er det også klare forskjeller på hva Høyre anbefaler, og hva Arbeiderpartiet anbefaler. Thorbjørn Jaglands tale på landsmøtet var nemlig ikke den eneste, det var også en tale av Hill-Marta Solberg, og den talen er reflektert i de forslagene som Arbeiderpartiet fremmer nå. Hvis det er slik at man er så opptatt av verdiskaping i Arbeiderpartiet, hvordan har det seg da at man går til angrep på delingsmodellen, at små og mellomstore bedrifter får det verre når det gjelder formuesskatt, at man går løs på skipsfartsbeskatningen? Når man gjør dette, er dette et problem ikke bare med den aktuelle økonomiske belastningen det gir for bedriftene, men det forteller også bedriftene at det vil være stadig nye rammebetingelser i dette landet, noe som i seg selv er et problem, og dermed slår de to foredragene hverandre i hjel. Mitt spørsmål til Thorbjørn Jagland er om han nå innser at disse to foredragene har slått hverandre i hjel, og at det når det kommer til den praktiske hverdag, ikke er så mye verdiskapingspolitikk allikevel i det Arbeiderpartiet fremmer til konkret votering her i salen.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
La meg først si at jeg er godt fornøyd med at Tom Thoresen omtalte Høyres nullskatteøkningslinje som fornuftig ut fra verdiskapingssynspunktet. Det var for så vidt også mitt poeng i replikken i forhold til Thorbjørn Jagland. Jeg oppfatter vel også landsmøtet dit hen at hvis det hadde vært behov for en kriseløsning i landet, ville det ikke vært disse punktene som ville hindret at man i så fall nådde frem. Jeg tror på mange måter også Arbeiderpartiet har sett at under denne såkalte fordelingsvimpelen er det enkelte ting som ikke virker bra i forhold til det å skape verdier som også Arbeiderpartiet har lagt vekt på. Det var det ene. Det andre – som jeg ikke skal gå særlig mye inn i – er å kommentere hvorvidt Fremskrittspartiet har utgjort noen trussel for Regjeringen mens vi satt i forhandlinger. Vi har vel alle sammen sett forhandlingsspillet relativt åpent, og kjenner jeg Carl I. Hagen rett, vil han alltids kunne greie å legge inn noen bemerkninger når han nå skal ta ordet etter meg. Det eneste jeg vil si, er at vi jo hadde helt forskjellig strategi for hvordan vi skulle gå frem. Jeg husker meget vel at det var en debatt med Carl I. Hagen i «Sentrum» på TV2 for et par-tre uker siden, og hvis jeg skal få lov til å ønske meg noe til jul, er det å få lov til å se den debatten en gang til. Så litt om stabiliteten. Hele mitt poeng er at Regjeringen nettopp for å få stabilitet bør søke til samme side, simpelthen for å få langsiktighet og sammenheng i de politiske løsningene som søkes. Jeg mener at Høyre og Fremskrittspartiet sammen flyttet budsjettet i betydelig grad i riktig retning. Hvis Regjeringen har tatt det poenget og legger seg i samme retning senere, vil man ha sammenheng i de politiske løsninger over tid, og det vil være et bidrag til stabiliteten. Men det er først og fremst Regjeringen som må besvare det spørsmålet.
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
Jeg synes tvert imot at det ble en svært hyggelig tone, som vi godt kunne holde på. Hvis jeg får si noe jeg faktisk har følt behov for å si, er det at jeg har lyst til å gi kompliment til alle de fire partiene vi forhandlet med, for hvor raskt det var mulig å komme til en løsning da vi endelig kom i gang med disse forhandlingene etter måneder med frustrasjoner, og hvor god atmosfæren ble. Det synes jeg på mange måter også står igjen etter denne prosessen vi har vært igjennom, slik at min kritikk overfor prosessen dreier seg om hva som skjedde opp til det øyeblikket hvor det endelig ble lyttet til det vi sa og hadde sagt klart gjennom mange måneder. Det hadde ikke vært mulig å gjøre så store grep hvis ikke alle sammen hadde vært villig til å gå inn i det på slutten. Nå spurte Hagen om hvordan vi skulle nå frem til en eventuell enighet med Arbeiderpartiet. Det forutsetter at det hadde vært forhandlinger, og det har det selvfølgelig ikke vært. La meg gjøre min posisjon helt klar: Jeg har gjennom hele denne prosessen sagt at jeg ønsket å oppnå enighet om budsjettet med den sittende regjering, men det er grenser for hva vi kan stemme for når det gjelder innholdet, og den grensen ville vi ikke gå over. Det er den beskjeden som ble gitt i månedsvis. Det spørsmål som da reiste seg, var: Hva skjer hvis det ikke blir enighet? Det var da vi måtte se om det var mulig å finne en form for kriseløsning, og jeg syntes det var flott av Jagland å komme opp med muligheten for en kriseløsning. Han sa også meget tydelig på landsmøtet at han var villig til å legge en del av sine prinsipper til side for å få dette til. Så litt om det siste spørsmålet, nemlig sentralbanken. La meg bare vise til at det er nettopp disse forholdene vi skal undersøke nærmere. NHO og Bankforeningen er enig i dette, og jeg vil nok tro …(Presidenten klubber.) Jeg beklager, jeg får komme tilbake til dette senere. (Presidenten klubber.)
Jan Petersen (Høyre), 1998-11-30:
At det er betydelig forskjell på Høyres og Fremskrittspartiets innretning, er helt på det rene, og det var bakgrunnen for formiddagens replikkordskifte. Vi går løs på statsbudsjettet på en helt annen måte enn det Fremskrittspartiet gjorde i sitt primære forslag. Når det gjelder vårt primære forslag, er det riktig at det er skattelettelser i dette på 2,3 milliarder kr, men det er også andre viktige elementer i det, og det er en omfordeling i retning av kjerneoppgavene. Jeg vil gjerne sette ganske tykke streker under at det er en god del viktige oppgaver i det norske samfunn som ikke håndteres godt nok. Det dreier seg om helse, det dreier seg om ikke minst utdannelse og forskning, det dreier seg om veibygging, kampen mot kriminalitet og Forsvaret. Og nettopp for å skaffe penger både til disse kjerneoppgavene og til skattelettelsene må vi foreta ganske betydelige omdisponeringer innenfor budsjettet, samtidig som vi må foreta endringer i måten økonomien virker på. Når vi legger inn privatisering og tjenesteutsetting som viktige deler av vårt forslag, er det nettopp for å skape rom til disse kjerneoppgavene. Og når vi konsentrerer oss om disse kjerneoppgavene, er ikke jeg et øyeblikk i tvil om at det vi i virkeligheten prioriterer, er de viktigste velferdsoppgavene som det offentlige bør drive med. Jeg tror at en av hovedutfordringene i dag ligger nettopp i å sørge for at man ikke sprer ressursene så mye utover alle mulige områder i samfunnet at man ikke får gjort nok på disse kjerneområdene. Det er det som er tanken og ideen bak de prioriteringer vi har foretatt. Når det så dreier seg om det kompromisset vi har inngått med regjeringspartiene, er det et forsøk på å bevare så mye som mulig av denne tankegangen også i kompromisset, og der må vi gi og ta.