Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2008-02-05:
Lat meg først få takka utanriksministeren for ei svært grundig og konkret utgreiing, og lat meg samtidig få takka for denne moglegheita til å drøfta situasjonen og utviklinga i Afghanistan og Noreg sin innsats i landet. Dette er vår største militære utanlandsaktivitet, og etter kvart også vårt største sivile og humanitære engasjement i eit anna land. Situasjonen i Afghanistan og vår innsats i landet bør derfor vera gjenstand for kontinuerleg evaluering og debatt. Etter dei tragiske hendingane knytte til angrepet på Serena Hotel under utanriksministerens besøk i Afghanistan har det vore ein debatt om planlegginga og gjennomføringa av dette besøket. Desse hendingane har gjort det naturleg med ein total gjennomgang av alle sider ved besøket. Eg er glad for at Regjeringa straks starta arbeidet med ein slik gjennomgang, og at det òg blei gjort kjent og klart at Stortinget ville bli orientert om resultata av gjennomgangen når desse låg føre. Denne orienteringa vil skje i morgon. Debatten i dag bør derfor handla om situasjonen i Afghanistan og om norske og internasjonale tiltak og strategiar i landet. Det er bra at Regjeringa har ei brei tilnærming til utfordringane i Afghanistan, og at utanriksministeren gjev ei nyansert skildring av situasjonen og utviklinga i landet. Den offentlege debatten om Afghanistan, både i Noreg og i andre land, har hatt ein tendens til å bli svart-kvit og prega av bastante meiningar - at ein anten fokuserer på det som går bra, eller at ein legg all vekt på dei negative utviklingstrekka. Sanninga er nyansert. Det er både positive og negative utviklingstrekk i Afghanistan. Eg meiner likevel ikkje at ein kan bedømma situasjonen i landet i dag utan å skjegla til historia. Afghanistan har i større eller mindre grad vore i krig eller borgarkrig i over 30 år. Desse krigane har gjeve store materielle øydeleggingar, infrastrukturen er ikkje-eksisterande eller i svært dårleg forfatning, krigane har hindra økonomisk utvikling og oppbygging av nødvendig næringsliv, og - sjølvsagt - 30 år med krig har prega folket sterkt. Taliban tok makta på 1990-talet og innførte eit skrekkregime me sjeldan har sett maken til. Dette regimet forfølgde sitt eige folk, drap og plyndra og braut konsekvent alle menneskerettar. Afghanistan var eit land i indre oppløysing, med total kollaps i statlege institusjonar, i helsevesen og i utdanningssystem. Taliban-styret var ein trussel mot Afghanistan si eiga befolkning, millionar blei drivne på flukt. Situasjonen i Afghanistan bidrog òg sterkt til å destabilisera situasjonen i regionen. Landet blei òg vertsland, tilhaldsstad og treningsleir for internasjonal terrorisme, noko som etter kvart utvikla seg til å bli ein trussel mot store delar av verda. Den direkte bakgrunnen for dei internasjonale styrkane sitt nærvær i Afghanistan var angrepet på World Trade Center 11. september 2001 - ei terrorhandling som kunne sporast tilbake til Afghanistan. Dagens nærvær av internasjonale styrkar, inkludert dei norske, er eit resultat av eit samrøystes vedtak i FNs tryggingsråd og ein invitasjon frå Afghanistans lovleg valde regjering. Den internasjonale tryggingsstyrken ISAF blei leia av FN dei første åra. NATO blei så bedt av FN om å ta over styringa av denne operasjonen. NATO er med andre ord i Afghanistan på vegner av FN. Det er viktig å ha den nære historia bakover når me skal vurdera både situasjonen i dag og våre tiltak i Afghanistan. Som utanriksministeren var inne på, har det skjedd mykje positivt i Afghanistan. Landet har i dag eit folkevalt parlament, ein folkevald president, og det har vore lokalval. Sjølv om det enno er store manglar i skulevesen og helsestell, er det i dag millionar som får eit tilbod dei ikkje hadde for få år sidan. Mens svært få barn og unge fekk utdanning under Taliban, er situasjonen i dag heldigvis ein annan. Stadig blir det opna nye skular, og det er ikkje lenger forbode eller livsfarleg å undervise jenter. Når det gjeld infrastruktur som vegar og vassforsyning, blir det i dag gjort investeringar som for få år sidan ikkje var moglege. Flyktningar vender tilbake, og økonomien er i vekst. Media har begynt å fungera igjen, og ein har eit gryande kulturliv. Det er altså positive utviklingstrekk i landet, men, som utanriksministeren påpeika, er det òg negative trekk. Særleg gjeld dette tryggingssituasjonen. Dessverre er det ein vekst i terrorhandlingar og i militære anslag. Taliban og andre grupperingar synest å ha fått større makt og oppslutning. Narkotikaproduksjon, smugling og organisert kriminalitet ser òg ut til å vera i vekst. Det er med andre ord eit brokut bilete me ser av utviklinga i landet. Det som er klart, er at det enno er langt fram før situasjonen har stabilisert seg. Målet er jo at Afghanistan skal bli eit fungerande samfunn, med fungerande institusjonar, der afghanarane styrer seg sjølve. Eg er heilt einig med utanriksministeren når han seier at det viktige no er å «afghanisera» dei prosessane som skjer i landet, slik at Afghanistan og den afghanske befolkninga sjølv får eit eige forhold til det som skjer. Men eg trur nok det internasjonale samfunnet må vera innstilt på at dette vil ta si tid, og at det i mange år vil vera behov for ein stor internasjonal innsats i landet, både militært og sivilt. Det finst ingen enkle løysingar, og eg trur me gjer klokt i å innrømma at ingen sit med den endelege fasiten eller den einaste rette løysinga. Skråsikkerheit er det me treng minst, og me må etter mitt syn tilnærma oss utfordringane med stor grad av audmjukskap. Me skulle vel alle sett at det var mindre behov for militært nærvær, og at me heller skulle brukt heilt påkrevde midlar til sivile tiltak enn til militære. Dessverre er eg nokså sikker på at utan eit stort militært nærvær ville ei sivil gjenoppbygging vore umogleg. Viss dei internasjonale styrkane blei trekte ut av landet, er eg heilt sikker på at ein ny borgarkrig ville bryta ut, og at mange av dei positive resultata me har oppnådd, ville gå tapt. Og igjen ville det vera sivilbefolkninga som var den store taparen. Dei siste anslaga og terrorhandlingane viser etter mitt syn det. Det er viktig å hugsa på at dette er handlingar som først og fremst rammar sivile afghanske borgarar, og som er med og hindrar ei normalisering i landet. På den andre sida har det lenge vore klart at ein militær innsats åleine ikkje vil løysa dei utfordringane Afghanistan står overfor. Det er derfor svært positivt at Regjeringa no vil trappa opp den sivile innsatsen i landet, og at Noreg no vil bruka omtrent 750 mill. kr på sivile formål. Eg håpar denne innsatsen òg vil vera ein spore til andre bidragsytarar, slik at dei aukar sin innsats på det sivile området. Det er viktig at den jamne afghanar opplever ei positiv utvikling i landet. Det er òg viktig at dei statlege institusjonane får økonomiske musklar til å gjera jobben sin. Det er viktig for å byggja desse institusjonane, og det vil vera viktig for å auka legitimiteten til desse institusjonane i det afghanske samfunnet og i den afghanske befolkninga. Det er likevel ikkje nok med økonomiske midlar åleine. Det er viktig at desse blir brukte på dei rette tiltaka og så effektivt som mogleg. Eg vil gje mi fulle støtte til det som utanriksministeren seier om behovet for koordinering av innsatsen og å få ein endå sterkare innsats mot korrupsjon i det afghanske samfunnet. Det er sjølvsagt slik at dersom desse institusjonane skal fungera, vil, i tillegg til pengar, ei kompetanseoverføring vera avgjerande i alle fall i ein overgangsperiode. Det har vore stor oppslutning i Stortinget om den politikken som har vore ført overfor Afghanistan. Det var tilfellet under den førre regjeringa, og det er tilfellet under denne regjeringa. Eg håpar at debatten i dag vil bekrefta at så er tilfellet også i dag. Arbeidarpartiet sluttar seg til dei prioriteringane og den strategien som utanriksministeren gjorde greie for, og eg håpar at det vil òg resten av Stortinget gjera i dag.