Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-05-22:
La meg først takke utenriksministeren for redegjørelsen. Den viderefører hovedlinjer som har bred oppslutning. Det gjelder også forholdet mellom realpolitikk og verdipolitikk. Skal realpolitikken være real, må den være verdiforankret. Da må den overskride den snevre interesse- og maktpolitikk. Politikk får mening når den tjener mennesket - og menneskeverdet. Men i noen land synes makthaverne mer opptatt av å sikre sin egen maktposisjon enn å bedre befolkningens levekår. Vi har sett det i Nord-Korea. Vi har sett det i Zimbabwe. Og i de siste ukene har vi tydelig sett det i Burma. Militærjuntaen viser manglende vilje til å komme den syklonrammede befolkningen til unnsetning. Deres svik mot humanitære prinsipper står i skarp kontrast til den hjelpeinnsats Kinas myndigheter mobiliserte da et voldsomt jordskjelv nesten samtidig rammet en av deres provinser. Generalene i Burma er i ferd med å begå en forbrytelse mot menneskeheten. Jeg deler utenriksministerens reaksjon når han i sin redegjørelse brukte ordet «uhyggelig» om de burmesiske generalenes avvisning av utenlandsk assistanse i denne nasjonale krisesituasjonen. Og tragedien kan bli enda større om ikke nok nødhjelp tidsnok slippes inn for redde rundt 2 millioner burmesere som nå har akutt behov for nødhjelp for å overleve, i dette øyeblikk når Stortinget har sin utenrikspolitiske debatt. Sterkt internasjonalt press har nå bidratt til at generalene synes å åpne for mer assistanse. Vi skal ikke la regimets karakter hindre oss i å tilby mennesker i akutt nød massiv hjelp. Det humanitære imperativ har forkjørsrett. Uten å trekke noen konklusjon tangerte utenriksministeren de dilemmaer vi kan møte i vårt forhold til - skal vi kalle dem - verstingene blant verdens undertrykkende regimer. Vestlige lands sanksjonstiltak mot militærjuntaen i Burma har som siktemål å fremme universelle verdier, demokrati og menneskerettigheter. Politikken er utformet ikke minst på bakgrunn av råd fra den innesperrede valgvinner og nobelprisvinner Aung San Suu Kyi. Men juntaen klamrer seg til makten. Burmas naboland, ASEAN-landene, har ikke ført en tilsvarende sanksjonspolitikk, men snarere en såkalt engasjementspolitikk. Heller ikke de har fått militærjuntaen til å løsne grepet. Amnesty International og andre menneskerettsorganisasjoner har dokumentert den ufattelig brutale undertrykkelsespolitikken regimet fører, ikke minst mot minoriteter. Hærens framferd, med rene nedslaktinger og systematiske voldtekter av kvinner, er noe av det verste vi kan finne i vår samtid. Ansvaret for at militærdiktaturet nektet å slippe inn nødvendig bistand, må generalene i Burma selv bære. Det er feil å gi internasjonale aktører som arbeider for demokrati og menneskerettigheter, medansvar for generalenes herjinger og ansvarsløshet. Jeg reagerte derfor da jeg etter syklonkatastrofen hørte at statsråd Solheim i media nærmest delte ut et medansvar til land som hadde sanksjoner mot Burma-regimet. Det er forresten til å undres over at en SV-statsråd stadig argumenterer imot bruk av sanksjoner, mens hans eget parti har kjørt kampanjer for boikott av Midt-Østens eneste demokrati. Skulle jeg i all beskjedenhet gi et råd, måtte det være at man rydder opp i eget hus først. Så langt jeg har forstått, ligger norsk Burma-politikk fast. Det er bra. Ett moment vil jeg likevel understreke. Skal internasjonalt press for å påvirke slike versting-regimer fungere, er det viktig med en mest mulig samordnet internasjonal opptreden. Derfor er jeg litt forundret over opplysninger som kommer fram i VG i dag, om at Regjeringen ikke har tenkt å ta opp menneskerettighetene med Burmas herskere når de får dem i tale. Det bør Stortinget få utenriksministerens forklaring på. Det samme krav til samordnet internasjonal handling gjelder i bestrebelsene på å påvirke ekstreme bevegelser som står i veien for internasjonale eller lokale fredsprosesser. I det internasjonale arbeidet for å legge til rette for fredsforhandlinger mellom Israel og palestinerne kom Regjeringen dessverre til å spille Norge litt ut over sidelinjen ved å bryte ut av Kvartettens konsensuslinje og oppta politisk kontakt på toppnivå med Hamas. Det mener jeg har svekket Norges rolle. Men andre har tatt pådriveransvaret. Sist høst startet USA Annapolis-prosessen. Condoleezza Rice driver nå et skytteldiplomati til Midt-Østen. Som utenriksministeren sa: USA kom sent, men kraftfullt. På det punktet er vi enige. Siktemålet for disse forhandlingene er meget ambisiøst. Det er kort sagt å oppnå enighet om en prinsippløsning på de gjenstående konfliktspørsmålene mellom Israel og palestinerne i løpet av dette året, 2008. Flere forhold gjør det usikkert om det målet blir nådd, men forsøket fortjener i alle fall helhjertet norsk støtte. Det gjør også den gryende prosessen med sikte på en fredsavtale mellom Israel og Syria. Jeg var selv i Israel for kort tid siden og fikk ferske inntrykk av holdningen både på israelsk og palestinsk side. Optimismen var nøktern. Begge parter kan og må gjøre mer for å styrke den gjensidige tilliten og forhandlingsklimaet. Men muligheten er fortsatt der. Den israelske regjeringen stiller opp. President Abbas vil bidra til en fredsløsning. Den palestinske regjeringen under ledelse av Salam Fayad er også meget konstruktiv. Et nøkkelproblem er at palestinerne er dypt splittet. Hamas, som etter sitt militærkupp hersker over Gaza-stripen, er imot hele fredsprosessen. Da forhandlingene mellom Israel og palestinerne ble startet i Annapolis, var det bred deltakelse også fra arabiske land, men i Gaza organiserte Hamas protestdemonstrasjoner mot fredssamtalene. Det var ikke uventet. Fra 1990-årene husker vi at Hamas med sine terroraksjoner bokstavelig talt skjøt ned Oslo-prosessen. Det er et grunnproblem at Hamas ikke vil anerkjenne Israels eksistens, ikke vil ta avstand fra terror og heller ikke vil godta avtaler som palestinske myndigheter til nå har forpliktet seg til. Men det er ikke bare Hamas som er uforsonlig. Det er også Hizbollah, og ikke minst den regionale stormakten Iran, som vil utradere Israel. Med penger, våpen og trening støtter de dem som utfører terroraksjoner mot israelere. Utenriksministeren var i redegjørelsen innom en lang rekke temaer. Det er bred enighet om mye i norsk utenrikspolitikk, og redegjørelsen viderefører hovedlinjer som skiftende regjeringer har stilt seg bak. Når utenriksministeren slår fast Norges plass i NATO og vårt behov for en urokkelig euroatlantisk sikkerhetsforankring, er det ikke hos opposisjonen han finner noen som er uenig, men snarere i Regjeringens eget parlamentariske grunnlag. La meg understreke at jeg synes redegjørelsens vekt på det nordiske samarbeidet og utviklingslinjen i det nordiske samarbeidet er viktig og interessant. Jeg er av den oppfatning at de nordiske land har en struktur for sitt samarbeid som kan brukes som et verktøy for å utvikle både integrasjon landene imellom og landenes rolle regionalt i forhold til Europa på en mye bedre måte enn vi har gjort til nå. Og jeg tror at det er en beleilig tid akkurat nå. Det handler om situasjonen etter EU-utvidelsen, det handler om modenheten i medlemslandene - særlig i Sverige og Finland - i forhold til EU, og ikke minst handler det om Norges nasjonale interesse i å mobilisere det nordiske samarbeidet i påvirkningen av Europa i en større skala. Jeg håper at vi, slik vi var inne på i debatten om Europa-redegjørelsen, kan få en målrettet politikk fra Regjeringens side når det gjelder å bruke de nordiske samarbeidsstrukturer i et slikt øyemed. Jeg tror det er positivt både for Norden og for Norge. Når det gjelder redegjørelsen, bar den preg av at det var veldig mange temaer som ble kommentert. Jeg kjenner dilemmaet. Ofte blir etterlysningene mange hvis man velger å være mer selektiv. I så måte kan vi vel si at utenriksministeren fulgte opp Arbeiderpartiets slagord: «Alle skal med». Men det var ett tema jeg savnet, spesielt fordi det heller ikke har vært særlig fokusert på i de utviklingspolitiske redegjørelsene, og det var Afrika sør for Sahara. Jeg håper det ikke er slik at fordi Norge har et sterkt engasjement i Afrika på den utviklingspolitiske siden, så er ikke Afrika viktig i en utenrikspolitisk sammenheng. Jeg tror det i så fall er en vurdering som bør korrigeres og nyanseres. Jeg tror Afrika er viktig for Norge. Norge er også viktig for Afrika. Derfor må jeg si at jeg er veldig skuffet over at en regjering som har hatt veldig store ambisjoner om å øke bistanden til 1 pst. og i perioden trappe opp videre, nå har gitt etter for presset fra Finansdepartementet og andre om å bruke bistandsmidler til regnskogsatsing. Regnskogsatsingen kommer på grunn av de rike lands manglende ansvarlighet når det gjelder klimapolitikken, og det er galt at de fattigste skal betale for de rike lands synder. Jeg synes også det er beklagelig at Regjeringen i denne situasjonen kutter Afrika-bevilgningen med hele 70 mill. kr. Jeg er engstelig for at det innvarsler et lavere ambisjonsnivå fra Regjeringens side enn det Soria Moria-erklæringen bar bud om når det gjelder kampen mot ekstrem fattigdom. Kampen mot ekstrem fattigdom kan denne generasjonen vinne hvis vi målrettet følger opp de tusenårsmål som verden er enig om, og gjør vår del av innsatsen.