Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
Jeg takker for anledningen til å svare på denne interpellasjonen, fordi jeg mener at det er en viktig og nyansert interpellasjon. Vi står overfor spørsmål som det er veldig vanskelig å svare godt på, i den forstand at man skal finne gode løsninger for dem som har de behov som ligger bak interpellantens engasjement. Det er noen ganger viktig å være ydmyk overfor at man noen ganger ikke klarer å finne den optimale løsning på vanskelige situasjoner, men det er alltid et potensial for å gjøre det bedre. Vi ser at omfanget av trusler mot aktører i rettssystemet og mot personer som bl.a. blir utsatt for vold i nære relasjoner, har økt de senere år, og at behovet for hjelp har økt. Denne utviklingen har medført lovendringer som har gitt bedre mulighet for både å straffeforfølge gjerningsmennene og beskytte vitner, bl.a. initiert gjennom den forrige regjeringa, men videreført av vår regjering. I flere land i Europa ble egne vitnebeskyttelsesprogram etablert på slutten av 1990-tallet, og anbefalinger om å etablere nasjonale vitnebeskyttelsesprogram ble lagt fram av Europarådet i 1997. Anbefalingene fra Europarådet gjelder vitner i forbindelse med alvorlig kriminalitet, spesielt organisert kriminalitet, men også i forbindelse med vold i nære relasjoner og handel med kvinner. Dette er viktige områder, og jeg kan bekrefte at dette også er områder som vi i Regjeringa mener vi skal kunne dekke opp med veldig strenge virkemidler. Vi skal for øvrig også ta opp dette i Europarådets regi senere, noe jeg kommer tilbake til. I Norge ble nasjonale retningslinjer for vitnebeskyttelse nedfelt i en egen instruks fra Politidirektoratet i 2003 – som interpellanten kjenner godt til – og den omfatter i tråd med Europarådets anbefalinger både aktører i rettssystemet, politiets informanter og personer utsatt for vold i nære relasjoner. Politiets arbeid med beskyttelse av trusselutsatte er etablert i to ansvarsnivåer – et lokalt nivå hvor politidistriktene har ansvar for å ivareta trusselutsatte, og et nasjonalt nivå hvor nasjonal vitnebeskyttelsesenhet i Kripos har et oppfølgingsansvar i forhold til trusselutsatte, som inngår i det nasjonale vitnebeskyttelsesprogrammet. Det nasjonale vitnebeskyttelsesprogrammet innbefatter muligheten for å ta i bruk metoder hvor fiktiv identitet er ett av de tiltakene som kan vurderes. Ingen trusselutsatt som inngår i det nasjonale vitnebeskyttelsesprogrammet, er noen gang avdekket eller avslørt av trusselutøver eller andre. Politidistriktene benytter såkalte lokale tiltak som mobil voldsalarm, relokalisering, besøksforbud, patruljering/vakthold, samt adressesperre eller skjerming av personopplysninger i folkeregistret. Dessverre har det vist seg at opplysninger fra f.eks. folkeregisterbasen har tilflytt både offentlige og private aktører i et omfang som kan være svært uheldig for en trusselutsatt. Det må vi for enhver pris unngå for å sikre effekt av tiltaket. Per i dag er det altså slik at beslutningsmyndigheten for adressesperre tilligger Sentralkontoret for folkeregistrering. På oppdrag fra Justisdepartementet arbeider nå Politidirektoratet, i samarbeid med Skattedirektoratet, med å legge til rette for å overføre denne beslutningsmyndigheten til politiet, som også interpellanten var inne på. Politiet vil således i større grad kunne gi trusselutsatte et kontaktpunkt for informasjon, rådgivning og individuelt tilpassede sikkerhetstiltak. Likeså vil politiet i samråd med den trusselutsatte på en bedre måte kunne vurdere hvilke kombinasjoner av sikkerhetstiltak som er best egnet for å ivareta den trusselutsattes sikkerhetsbehov og livssituasjon. En andel av de trusselutsatte er i dag kun innvilget adressesperre fra Sentralkontoret for folkeregisteret uten at man har vært i kontakt med politiet. Etter overføringen av beslutningsmyndigheten og den såkalte postkassefunksjonen som er knyttet til ansvaret for postformidling med bakgrunn i en adressesperre, vil den trusselutsatte få politiets hjelp til å vurdere behovet for ytterligere tiltak fra politiets side, men også råd om egentiltak. Og det tror jeg er avgjørende hvis man skal sikre seg mot de glippene vi har sett. Jeg understreker det! Dette arbeidet er svært viktig, og de rutiner som nå er under utarbeidelse, vil etter min oppfatning være bedre egnet til å ivareta sikkerheten til de trusselutsatte, også på lokalt nivå. Ofre for vold i nære relasjoner, herunder ofre for tvangsekteskap og kjønnslemlestelse, er en særlig utsatt gruppe med stort behov for beskyttelse. Tall fra Kripos viser at av i alt 32 ofre for drap i Norge i 2008 var det seks kvinner som ble drept av partner eller tidligere partner. I alt er 82 kvinner drept av partner eller tidligere partner i perioden 1997–2008. Antallet har ligget stabilt de siste ti årene, men er jo altfor høyt. Drap på kvinner der gjerningspersonen er partner eller tidligere partner, utgjorde mellom 20 og 30 pst. av drapene hvert år i denne perioden. Her må vi bedre kunnskapsgrunnlaget, noe også interpellanten har vært opptatt av. Jeg skal ikke gå inn i det som nå gjøres, for det er kjent for Stortinget at det er tatt initiativ til, og også igangsatt, kartlegging av drapssakene der gjerningspersonen er offerets nåværende eller tidligere partner – bl.a. et doktorandprosjekt, men også en dybdeanalyse som jeg ikke går nærmere inn på. Det er viktig for å sikre oss god kompetanse, også når det gjelder de virkemidlene vi faktisk skal bruke, enten de er milde eller strenge. I tillegg vil Politidirektoratet gjennomføre to pilotprosjekter i henholdsvis Oslo og Follo politidistrikt med utprøving av et registreringsverktøy, kalt SARA-PV, med det engelske navnet Spousal Assault Assessment Guide - Police Version, som hjelper politiet til å vurdere risikoen for framtidig alvorlig partnervold ved å identifisere risikotegn. Politiet i Sverige og Canada har gode erfaringer med dette, og målsettingen er å gi politiet også i Norge et godt verktøy i arbeidet for å forebygge alvorlig vold i nære relasjoner. Prosjektet skal evalueres fortløpende av Politihøgskolen med tanke på utarbeiding av et forslag til en nasjonal implementeringsplan. Bruk av beskyttelsestiltak er også gitt en sentral plass i Politidirektoratets nye veileder for arbeid med vold i nære relasjoner, fra mars 2009, som jo er en oppfølging av Regjeringas arbeid i forhold til dette. Her gis det en omfattende beskrivelse av de ulike beskyttelsestiltakene samt pålegg om etablering av rutiner for kontroll og registrering av besøksforbud. Veilederen er et av flere tiltak for å heve kompetansenivået blant politifolk og samarbeidende aktører i lokalsamfunnet. Spørsmålet om fiktiv identitet som beskyttelsestiltak reiser jo en rekke problemstillinger, og interpellanten peker godt på det. På den ene siden er dette tiltaket åpenbart den mest effektive form for beskyttelse i den forstand at vedkommende ikke lenger vil kunne spores i offentlige registre og således være «slettet». Vedkommende utstyres med nytt navn, nytt personnummer og nye personopplysninger i eksamenspapirer, arbeidsattester, dåpsattester o.l. For at fiktiv identitet som beskyttelsestiltak skal ha den effekt som vi ønsker oss, er det imidlertid påkrevet at den som skal beskyttes, bryter enhver kontakt med tidligere liv, omgangskrets og familie. I tillegg vil det i mange tilfeller også være påkrevet at vedkommende forlater landet. Norge er et lite land med få innbyggere, og det er svært vanskelig å etablere effektiv vitnebeskyttelse innenfor landets grenser. Følgelig vil et slikt identitetsskifte ha store psykososiale konsekvenser for den trusselutsatte. Vedkommende må gi ny mening til sitt liv og må i tillegg leve i konstant beredskap med hensyn til ikke å avdekke sitt tidligere liv for nye venner og bekjente. Dette er en belastning svært få er innstilt på å bære, og bør derfor kun benyttes i helt ekstraordinære tilfeller – altså ingen stor mengde av dette, som også interpellanten var inne på – der alle andre beskyttelsestiltak er vurdert og funnet ikke å kunne gi tilstrekkelig beskyttelse. Jeg har fått opplyst fra Politidirektoratet at fra 2004 til i dag er 16 søknader om fiktiv identitet, med hjemmel i politiloven kap. IIa, mottatt fra politidistriktene. Jeg syns det er viktig å offentliggjøre dette, fordi det også sier noe om tiltaket som sådan. Av disse 16 søknadene er sju søknader innvilget, tre søknader er trukket, fire søknader er avslått, og to søknader er i dag til behandling. Disse tallene har jeg også bedt om blir gjort tilgjengelige for media – noe jeg skjønner det allerede er. Jeg har derfor tidligere gitt innsyn i et brev fra Politidirektoratet som omhandler hvilke typer tiltak som kan iverksettes, beslutningsprosedyrer mv. Jeg vil for øvrig understreke betydningen av generell åpenhet rundt hvilke tiltak som er tilgjengelige for å gi den nødvendige beskyttelse til dem som er utsatt. For meg framstår det som et stort paradoks at det er den truede som må bære byrden. Det kan ikke være riktig at det er den som utsettes for trusler, som skal «hjelpes» på flukt, eller i ytterste konsekvens måtte gi opp hele sin tilværelse og måtte starte på nytt. Etter min oppfatning må derfor innsatsen framover også bygges sterkere rundt tiltak som tar sikte på å begrense voldsutøverens – ikke den trusselutsattes – bevegelsesfrihet. Typiske eksempler på dette er besøks- og kontaktforbud, også i eget hjem, og etter hvert innføringen av en ordning med bruk av elektronisk kontroll av voldsutøveren. Der venter jo vi på en teknologisk avklaring. Stortinget har gjort jobben i forhold til bevilgning, og en lovmessig side er også i god prosess, men vi er helt avhengig av å få teknologi som vi kan være trygge på. Det er årsaken til at det har drøyd lenger enn det jeg hadde ønsket meg.