trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-03-05:
Importforbud er et anerkjent virkemiddel i internasjonal handel, men det er spilleregler for når det skal brukes, og visse premisser skal være oppfylt for at man kan ta i bruk en slik sikkerhetsklausul. Føre var-prinsippet er ikke noe nedfelt og anvendbart virkemiddel i internasjonal handel. Men enkelte ganger ser jeg ikke bort fra at man kan komme i en situasjon der man i mangel av andre, mer vitenskapelige tilnærminger til det tar i bruk dette føre var-prinsippet. Det gjelder jo i livet generelt. Kanskje man påviser advarsel, og noen tar den til etterretning, og noen tar den ikke til etterretning. Men om man skal brule dette når man skal tilnærme seg denne problematikken, er jo et annet spørsmål. Vi har to forslag i dag i Innst. S. nr. 160. Senterpartiet har et forslag alene om forbud mot import av kjøttprodukter av storfe. Så er det et forslag hvor sentrumspartiene står sammen, og det gjelder importforbud for levende storfe. Når det gjelder levende storfe, har vi nå flere ganger fått høre, ikke minst fra Hedstrøm i hans detaljerte redegjørelse, hva som skal foregå ved import. Man kan si at der er det i hvert fall i det minste gode kontrollordninger. Når det gjelder import og handel over svenskegrensen og andre ting, er kontrollene i realiteten helt fraværende. Men Kristelig Folkeparti støtter ikke Senterpartiets forslag om å nedlegge forbud mot import av de varene som overhodet ikke er undergitt kontroll. Hva er årsaken til at Kristelig Folkeparti ikke fullt ut anvender sitt føre var-prinsipp og støtter Senterpartiets forslag om importforbud for de varene som overhodet ikke er undergitt noen form for kontroll?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-03-05:
Jeg er enig med Gjedrem i det å slå fast at vi har noe av den beste dyrehelsen i Europa, og at det er noe vi selvfølgelig bør bestrebe oss på å beholde. Det bruker vi ganske store ressurser på, det har vi brukt store ressurser på, og det kommer vi til å bruke store ressurser på. Så sier Gjedrem at Gabrielsen skyver landbruksministeren foran seg. Ja, selvfølgelig gjør jeg det. Hvordan i all verden skulle jeg kunne overprøve det faglige skjønnet til det kobbel av mennesker som landbruksministeren har til disposisjon, som vi lønner over statsbudsjettet i hundretalls millioner for å følge med på disse tingene? Hvordan skulle jeg politisk kunne makte å overprøve disse analysene? Jeg kan ikke lese de innenat engang, så vanskelige er de. Jeg har ingen alternativ pr. i dag til det å lytte til de faglige råd og den analysen som kommer ut av det. Det er veldig vanskelig. Jeg må si at under denne debatten har jeg i alle fall ikke blitt svekket i troen på Landbruksdepartementets evne til å foreta en analyse av dette. De som på et politisk grunnlag går inn for et generelt importforbud, og de analysene de foretar, enten det er Lilletun, Karlstrøm, Morten Lund eller hvem det er, overbeviser meg i hvert fall ikke. Det er implikasjoner knyttet til et generelt importforbud som er så vidtgående at det er langt mer enn norsk landbrukspolitikk. Men engasjementet for å bevare den dyrehelsen vi har, tror jeg er rikelig fordelt mellom partiene. Jeg oppfatter ikke det som en partipolitisk sak, men som en sak som både regjering, storting og det norske folk deler fullt ut og følgelig er villig til å betale kostnadene knyttet til.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-03-05:
Som representanten Lund sa, har Høyre hatt andre syn på en del spørsmål knyttet til norsk landbrukspolitikk enn det Senterpartiet har hatt, og har for så vidt hatt det lenge. Så spør han om ikke jeg ser sammenhengen mellom det sykdomsbildet som nå avtegner seg i Europa, og dette som han nevnte. Nå er det slik at den historiske begrunnelsen for alle disse beskrankninger som er i norsk landbrukspolitikk, ikke har sin bakgrunn i dyrehelse og miljø, men har først og fremst vært brukt som virkemiddel i norsk landbruks- og distriktspolitikk. Når man har satt disse beskrankningene som man har, at kyllinghus må stå ledig seks måneder i året, så er det ikke fordi det ville være uforsvarlig å drive hele året – nei, det har med norsk landbrukspolitikk å gjøre, og er ikke av hensyn til dyrehelse og dyremiljø. Fra Høyres side har vi sagt at hvis det er slik at dyrehelse- og miljøkravene kan oppfylles, er det ikke noen grunn til at en skal si at 10 er det rette tallet fremfor 20 hvis miljø og helse er ivaretatt i begge tilfellene. Jeg tror Morten Lund er fullt klar over at det er mange andre begrunnelser for de beskrankningene man har i norsk landbrukspolitikk. Når det gjelder samdrift, er det relativt åpenbart at ingen samdrifter må etableres i en sånn størrelsesorden at man overskrider terskelen for at en skal kunne si at god dyrehelse og godt miljø er ivaretatt. Og det tror jeg heller ikke blir gjort.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2001-03-05:
Det er hyggelig å høre Hove i salen igjen. Han har en juridisk tilnærming til spørsmålsstillingene, og det er for så vidt interessant. Han spør om hvilke forhold som taler imot innføring av et importforbud. Det generelle utgangspunktet, som man normalt begynner med i jussen, er at dette bør være tillatt, og så er det noen unntaksbestemmelser for når man bør kunne innføre et forbud. Da er det slik at i internasjonal handel har man blitt enig om at man skal ha fri bevegelse av dette. Men så har man noen sikkerhetsklausuler for når man kan innføre forbud. Da må man i en relevant situasjon som man er i nå, vurdere det opp mot det gjeldende reglementet. Så kan man ha en generell diskusjon om hva som taler for og hva som taler imot. Men det er helt åpenbart at her er det ikke til stede tilstrekkelig argumentasjon for å ha et forbud etter mitt skjønn, for måten vi håndterer de 20, 30 eller 40 importerte kvegene på, er tilstrekkelig for at en kan si at det importerte kjøttet er trygt. Når man har sagt det, og hvis det skulle slås fast objektivt at så er tilfellet, så er det i realiteten ingen argumenter igjen for å innføre et slikt forbud så lenge man har en avtale som hjemler adgang til handel over grensene, så det faller jo bort av seg selv. Så til europeisk landbrukspolitikk og om den er relevant i forhold til norsk landbrukspolitikk. Både ja og nei. Det som har vært hovedproblemet i Europa, er jo en enorm overproduksjon av absolutt alt. Det andre som har vært et kjennetegn, er at størrelsen på besetningene er enorme i mange tilfeller i en del EU-land i forhold til i Norge. Jeg tror ikke det er mulig å se for seg at norsk landbrukspolitikk skulle basere seg på de samme prinsippene. Jeg kan ikke se flere enn Fremskrittspartiet heller som har tatt til orde for nettopp det.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2001-03-05:
Noreg har ein verdsett og god dyrehelsesituasjon. Dette bør tilleggjast veldig stor vekt i den diskusjonen som går føre seg her i dag, for situasjonen er nemleg truga. Det er viktig å behalda denne tilstanden. Noreg bør verna si dyrehelse og sin trygge mat. Denne retten føler eg er verdsett og vil bli verdsett av dei andre nasjonane som ligg rundt Noreg. I dagens aviser er hovudbodskapen uvisse og utryggleik både for dyrehelsa og ikkje minst for den maten som nærmar seg norske grenser. Det verkar som om representanten Gabrielsen passivt skyv landbruksministeren føre seg og seier at landbruksministeren har ansvaret, og at han vil venta på initiativ og avgjerder frå landbruksministeren. Men eg vil gjerne leggja til at Gabrielsen sjølv som representant i Stortinget òg har eit ansvar og òg bør føla ei viss frykt for at det som skjer rundt oss, kan få negative konsekvensar også for norsk landbruk og norske landbruksprodukt. På denne bakgrunn vil eg spørja Gabrielsen, ut frå den situasjonen som heile Europa føler er truande, om det ikkje er vanskeleg å føresjå smittevegar og korleis Noreg sin situasjon vil vera. Er ikkje det i seg sjølv nok til at Noreg bør setja bremsene på i ein avgrensa periode mens dette blir avdekt, slik at me i alle fall ikkje risikerer å setja på spel noko av det viktigaste me som nasjon har innafor landbruket – ein trygg helsestatus og trygge landbruksprodukt?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2001-03-05:
Sjeldan har det vore så klare grunnar til å stengja norske grenser for import av dyr og dyreprodukt som nå. Likevel nøler statsråden. Ein tragisk sjukdom/epedemi har ramma landbruket, fyrst og fremst i Storbritannia, men faren for vidare spreiing er absolutt reell. Spesielt munn-og klauvsjuke er ekstremt smittsam, og det burde liggja til rette for omfattande tiltak for å hindra spreiing til Noreg. Sjølv kjem eg frå Sør-Rogaland, det tettaste dyrehaldsområdet i Europa, og ingen av oss tør tenkja på følgjene av smittespreiing til vårt område. Omsynet både til landbruket og forbrukarane burde tilseia importstopp. Derfor håpar eg òg at statsråden kjem til denne konklusjonen snarast råd er. I denne saka bør ein vera føre var, sidan konsekvensane av manglande initiativ kan verta så dramatiske. Utbrot av desse husdyrsjukdommane i Europa reiser òg meir langsiktige problemstillingar. Fleire land gir nå beskjed om ei sterk endring av sin nasjonale landbrukspolitikk. Dette er etter Kristeleg Folkeparti si meining gledeleg og rett. Me håpar at effektiviseringspresset og prispresset vert dempa, og at omsynet til trygg mat og god dyrehelse også frametter vert det viktigaste. Noreg har i dag ein høg og favorisert dyrehelsestatus. Det er viktig å halda på denne tilstanden. Dette bør skje i eit tillitsfullt samarbeid mellom landbruksmyndigheitene og landbruket. Økologiske omsyn, dyrehelseomsyn og miljøomsyn bør tilleggjast sterkare vekt i utviklinga av norsk landbruk. Samstundes bør norsk landbruk, som har ein svært høg standard, få nødvendig vern for å kunna bevara sin kvalitet.
Harald Victor Hove (Høyre), 2001-03-05:
I sin replikk til Jon Lilletun gav Kjell Opseth uttrykk for at landbruksministeren naturlig nok hadde en vanskelig avveining før man eventuelt skulle gå inn på et importforbud. Han gav også uttrykk for noe i retning av at hvis bare landbruksministeren hadde kunnet finne en begrunnelse for å gå inn for importforbud, så ville han nærmest ha gjort det. Om det er en dekkende beskrivelse av landbruksministerens vurdering, kan ikke jeg uttale meg om. Men det som i grunnen interesserte meg litt, var å høre om Høyre hadde noen oppfatning av hvilke hensyn det er som taler imot importforbud, i alle tilfeller for levende dyr. Er det hensynet til at det eventuelt måtte være noen positive effekter for landbruket eller forbrukere knyttet til import av levende dyr, eller er det eventuelt alene mer handelspolitiske virkninger eller faren for reaksjoner knyttet til det? Videre er det ikke tvil om at det i dag er en debatt i Europa omkring landbrukspolitikken i EU. Mange stiller spørsmål om hvorvidt det er sider ved denne landbrukspolitikken som er en del av årsaksbildet til det som har skjedd både når det gjelder kugalskap, og kanskje enda sterkere dette som gjelder munn- og klovsyke, som er mer aktuelt. Det jeg har lyst til å utfordre Høyre på, er dette spørsmålet: Den utviklingen vi her ser, er det noe som representanten Gabrielsen oppfatter som relevant i forhold til en diskusjon omkring landbrukspolitiske spørsmål? Kan dette også være en grunn til eventuelt å endre sider av norsk landbrukspolitikk? Og kan det være slik at enkelte tiltak som kan ha en begrunnelse av en delvis annen art, allikevel har positiv virkning også i forhold til dyrehelse?
Harald Victor Hove (Høyre), 2001-03-05:
Statsråden viste i svarreplikken til representanten Kongshaug til at det regelverket som han praktiserer, er vedtatt med i hvert fall to av mellompartienes stemmer i forbindelse med utvidelsen av EØS-avtalen. Det er jo en riktig konstatering, og den skal jeg ikke prøve å benekte. Men det som da ble veldig klart og sterkt understreket, også fra Venstres side, var nettopp at sikkerhetsklausulen i avtalen var en viktig grunn for å kunne gå inn for avtalen. Og vi får vel sånn sett i redelighetens navn erkjenne at det er på en måte rekkevidden og hvor langt den kan anvendes i den foreliggende situasjon, som faktisk er det vi diskuterer i dag. Slik sett er det innenfor rammen av det regelverket diskusjonen foregår. Det jeg ville gå litt inn på, var dette med forholdet til faglige råd og betydningen av disse. Det er dels et generelt spørsmål, men selvfølgelig i dag mest et konkret spørsmål i forhold til de ting vi her håndterer. Det er klart at i mange sammenhenger er det all grunn til å legge vekt – og stor vekt – på faglige råd. Men jeg synes kanskje både representanten Morten Lund og statsråden på en måte i fellesskap har gått et hakk for langt ved å si at de faglige råd blir det avgjørende, og at det ikke i tillegg også kan ligge et politisk skjønn. Jeg synes representanten Lund i sitt innlegg gikk veldig langt i å fremheve Dyrehelsetilsynet og deres standpunkt og på en måte gi uttrykk for at det dermed også burde ha vært det endelige standpunktet. Jeg synes vi skal erkjenne at det her også er et klart element av et politisk skjønn som kommer i forlengelsen av det faglige skjønnet. Slik sett må jeg si at når statsråden ordlegger seg her på talerstolen, føler jeg at han kanskje gjemmer seg litt – for å bruke det uttrykket – bak faglige råd og vurderinger, uten å være åpen og erkjenne at det også ligger et element av et politisk skjønn i dette som han faktisk også må vedkjenne seg. Det er klart at som statsråd blir han ekstra ansvarlig for de politiske vurderingene i forlengelsen av det faglige skjønnet. Jeg syns det er et poeng at man i EU i dag stiller spørsmål ved sin egen landbrukspolitikk og setter spørsmålstegn ved om det som nå skjer, bør danne grunnlag for endring av den. Det gjør at vi bør sette litt større spørsmålstegn ved de faglige rådene enn vi kanskje ellers ville ha gjort, og gi oss selv en tenkepause.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
La meg bare først få starte med å si at det måtte jo i alle fall være disse faglige rådene som gjorde at regjeringen Bondevik levde i to år uten å gå til det skritt å innføre importforbud f.eks. for levende storfe. Den regjeringen satt altså og administrerte en ordning med full adgang til import av levende storfe hele tiden mens man var i regjeringsposisjon. Og det var jo ikke en situasjon der det var fritt for BSE i Europa, det var en situasjon der BSE spredte seg i Europa. Så er det flere som har nevnt Dyrehelsetilsynet. Og det er grunn til å følge med på hva Dyrehelsetilsynet uttaler når de skal forvalte de ordningene som skal settes i verk. Men i det brevet som kommer fra Dyrehelsetilsynet, står det: «Et dyr med opprinnelse fra et land med høyere risiko for kugalskapsmitte enn Norge representerer etter dagens kunnskap neppe noen belastning på fôr- og næringskjeden. Viktig i denne sammenhengen er den rutinemessige testingen av alle importerte dyr og at risikomateriale(SRM) tas ut ved slakting av alt storfe. Det er vår oppfatning at den særlige kontrollen som gjennomføres på importerte dyr ved slakting fører til at kjøtt fra disse dyrene har samme kvalitet med hensyn til kugalskapsmitte som kjøtt fra norske dyr.» (SRM) Det er en ganske klar uttalelse. Det er en faglig vurdering knyttet til faren for å spre denne sykdommen til norske dyr eller til faren for å påføre folkehelsen en trussel. At Dyrehelsetilsynet allikevel ønsker et importforbud, tar jeg til etterretning, men de gir meg altså ingen faglige råd til å argumentere overfor EU for når vi i så fall skulle ha vedtatt å innføre det.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
La meg først si at jeg er enig i beskrivelsen fra representanten Hedstrøm av forskjellen på disse to sykdommene. Det som er et veldig viktig punkt for Regjeringen, er spørsmålet om spredning eller ikke til kontinentet. Det er klart at med en gang en får en spredning til kontinentet, så tas smitten i et helt nytt transportsystem, med helt nye veier for smitten. Og veldig mange av disse veiene handler bl.a. om at det går stier opp til svenskegrensen, for der har man et stort norsk betalingsvillig marked, og langs svenskegrensen selges det jo kjøtt fra en rekke europeiske nasjoner. Det er derfor en spredning til kontinentet er en veldig kritisk faktor. Nå gjør jo europeiske myndigheter – franske, belgiske osv. – en stor innsats for å hindre at smitten sprer seg. Det er slaktet tusenvis av dyr, det er intense kontrollrutiner på gang, og vi velger enn så lenge å ha tillit til at man lykkes i å hindre en spredning over til kontinentet. Dersom det motsatte skulle skje, står vi overfor en ny, dramatisk vending i denne saken. Det Regjeringen da vurderer å gjøre, er å innføre et totalt importforbud for kjøtt- og melkeprodukter og levende dyr fra hele Europa for å hindre spredning av smitten til Norge. Det er helt klart at vi vil være avhengig av et samarbeid med folket for å greie å gjennomføre dette i praksis. Grensen er så lang at det vil være veldig vanskelig å opprette tilstrekkelige kontrollrutiner, så vi vil være avhengig av at folk forstår at det i så fall er tiltak myndighetene gjennomfører, ikke fordi vi ønsker å være trollete, eller fordi vi vil folk vondt, men fordi vi vil det beste for norske dyr og norsk matproduksjon.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
For det første har jeg lyst til å si at det har vært veldig hyggelig å høre Morten Lund snakke så fint om norsk landbrukspolitikk som han har gjort i dag. Det er ikke ofte vi hører så mange godord for den landbrukspolitikken som er blitt ført i de siste 15–20 årene, som vi har hørt fra Senterpartiet i dag. Så litt nærmere til spørsmålet om Statens dyrehelsetilsyn. I mitt første replikksvar refererte jeg fra det skriftlige materialet som Dyrehelsetilsynet har sendt til meg. Og jeg vil gjerne gjenta konklusjonen: «Det er vår oppfatning at den særlige kontrollen som gjennomføres på importerte dyr ved slakting fører til at kjøtt fra disse dyrene har samme kvalitet med hensyn til kugalskapsmitte som kjøtt fra norske dyr.» Det er en klar faglig vurdering. Så sier Dyrehelsetilsynet i tillegg: «Utfra disse betraktninger» – som en da har summert opp – «mener Dyrehelsetilsynet det er viktig å unngå å belaste vår matproduksjon med tilhørende rutiner og kontrollsystemer med en større risiko for smitte enn den vi allerede måtte ha i landet.» Ja, jeg har forståelse for at Dyrehelsetilsynet mener det. Men det er ingen faglig begrunnelse for å innføre et importforbud. Den faglige begrunnelsen for et importforbud må være trussel mot dyrehelse eller trussel mot folkehelse. Men her har vi jo i brevet fra Dyrehelsetilsynet en klar uttalelse om at det ikke er en trussel mot dyrehelse og heller ikke en trussel mot folkehelse. Slik sett er brevet fra Dyrehelsetilsynet nesten det sterkeste dokument vi har for at vi ikke har en begrunnelse for å bruke sikkerhetsklausulen i denne saken.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
Her var det mange spørsmål, og det er umulig, tror jeg, å svare på alle sammen, men jeg skal ta det siste for å si at jeg ikke viker unna de problemstillingene. Når Veterinærinstituttet kommer med sin risikovurdering, så sier de bl.a. at ved å importere levende storfe fra land med en dårligere BSE-strategi enn oss, er det en økt risiko for at vi importerer dyr med BSE-smitte. For å kompensere for den økte risikoen må vi iverksette risikoreduserende tiltak som f.eks. testing, merking, SRM-slakting osv., som jeg har redegjort for mange ganger. Så vi har altså økt risiko som vi kompenserer gjennom risikoreduserende tiltak. Med de risikoreduserende tiltakene er det Veterinærinstituttets vurdering at det kjøttet som kommer av de levende dyrene, er trygt. Men det er klart at de risikokompenserende tiltakene er ganske omfattende. Det kreves store ressurser, både av praktisk organisatorisk art og i form av kostnader ved å følge opp. Hvis vi i stedet for å påta oss denne typen kostnader, som vi da må gjøre i dagens situasjon, heller kunne ha innført sæd og embryo og dermed utviklet avlsmateriale, ville en fått den samme situasjonen. Vi ville altså fått et trygt kjøtt, og vi kunne ha utviklet avlen, men vi hadde ikke fått de økte kostnadene og de organisatoriske utfordringene som de risikoreduserende tiltakene medfører. Det er en god begrunnelse, som jeg gjerne vil framføre overfor næringen. Men det at vi har den typen kostnader, og det at vi har den typen organisatoriske utfordringer, er ikke et argument for å innføre importforbud. Det vil ikke holde som en faglig begrunnelse for et importforbud, men det finnes alternativer som vi gjerne bør benytte oss av.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
De to professorene som representanten Kongshaug viser til, har vi jo møtt i Stortinget ved flere anledninger. Jeg husker at vi i hvert fall hadde Eystein Skjerve som deltaker i panelet i forbindelse med høringen angående utvidelsen av EØS-avtalen til også å omfatte veterinære forhold, altså vedlegg I til EØS-avtalen. Den gangen stod det store slaget om grensekontrollen, og jeg satte da som nå veldig stor pris på at Venstre var helt enig med Arbeiderpartiet i at det var fullt mulig å ivareta norsk dyre- og folkehelse med det vedlegget til EØS-avtalen som vi da vedtok. Der har Kongshaug og jeg ført akkurat den samme politikk med hensyn til å legge opp til hva slags systemer vi skal ha for importkontroll, grensevern osv. i forholdet mellom Norge og Europa. Jeg kan derfor ikke se at det i det hele tatt har vært noe motsetningsforhold mellom det Arbeiderpartiet og det Venstre har ment i det spørsmålet. At det var dissens i Regjeringen, og at Senterpartiet den gang som nå mente noe annet, er jeg klar over. Men Venstre og Kristelig Folkeparti er jo de to partiene som sammen med Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet har sørget for at vi har det regelverket vi har, med de kriteriene vi har for hvordan vi skal kunne regulere spørsmålet om importforbud osv. i vårt forhold til EU, med klare bestemmelser og et regelverk som må følges. Og det er jo nettopp i denne veterinære avtalen, som Venstre og Kristelig Folkeparti la fram for Stortinget, og som vi nå følger opp, at vi har sikkerhetsklausulen med et klart regelverk for hvordan den skal kunne brukes og ikke brukes.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
Det var mange ting jeg kunne tenkt meg å kommentere, men etter denne henstillingen fra presidenten skal jeg begrense min kommentar til det som representanten Enoksen var opptatt av, nemlig spørsmålet om min tillit til Dyrehelsetilsynet. Det er selvfølgelig viktig for meg å understreke at jeg har tillit til Dyrehelsetilsynet, og derfor har jeg også lest meget nøye hvilke råd Dyrehelsetilsynet gir meg. Jeg har aldri lagt skjul på at Dyrehelsetilsynet anbefalte importforbud. Det står det også i redegjørelsen, og jeg har sagt at jeg tar det til etterretning. Men så har jeg måttet gå inn på hva som er begrunnelsen for anbefalingen. Er Dyrehelsetilsynets begrunnelse for anbefalingen at importen representerer en trussel mot dyre- eller folkehelsen? Det er den faglige begrunnelsen jeg må bruke for eventuelt å forsvare et importforbud. Jeg må da konstatere at Dyrehelsetilsynet anbefaler et importforbud, men ikke ut fra at man mener at import er en trussel mot dyre- eller folkehelsen, fordi, som man sier: «Et dyr med opprinnelse fra et land med høyere risiko for kugalskapsmitte enn Norge representerer etter dagens kunnskap neppe noen belastning på fôr- og næringskjeden.» Det er altså ikke en smittsom sykdom som belaster fôr- og næringskjeden. Videre: «Det er vår oppfatning at den særlige kontrollen som gjennomføres på importerte dyr ved slakting fører til at kjøtt fra disse dyrene har samme kvalitet med hensyn til kugalskapsmitte som kjøtt fra norske dyr.» Med andre ord, det er ingen trussel mot dyre- og folkehelsen, og det er det avgjørende for meg. Jeg har altså basert meg på innspillene, og jeg tar til etterretning at man ønsker seg et importforbud. Men jeg tar også til etterretning og legger vekt på at de selv også klart uttaler at det ikke er noen trussel mot dyre- og folkehelsen. Og det er trussel mot dyre- og folkehelsen som er grunnlaget for å fremme et importforbud.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
Som jeg sa enten i en replikk eller i mitt hovedinnlegg tidligere i dag, er den faglige oppsummeringen som kommer fra de ulike fagmiljøene i Norge, basert på følgende: Å importere levende storfe medfører økt risiko for å få BSE-smitten inn i landet. Dersom det ikke skal være en trussel mot dyre- og folkehelsen, må det iverksettes risikoreduserende tiltak, som igjen medfører at vi får et betydelig antall tilhørende rutiner og kontrollsystemer, som er krevende, utfordrende og kostbare. Et importforbud ville selvfølgelig ha sørget for at vi slapp disse tilhørende rutinene, og at vi slapp disse kontrollsystemene. Og mange ville sagt at det var en stor fordel. Jeg vil også si at hvis vi kunne slippe å ha alle disse tilhørende rutinene og alle disse kontrollsystemene, er det mange grunner som taler for at det ville ha vært en fordel for oss, men det er ikke et faglig grunnlag for å vedta et importforbud. Skal vi vedta et importforbud, må vi kunne knytte det opp til dyrehelse og folkehelse, og da har jeg gjentatte ganger referert hva Dyrehelsetilsynet sier i det siste brevet til meg av 18. januar om folke- og dyrehelse. Jeg mener at det der fremgår veldig klart at man ikke mener at dyrehelsen er truet, fordi det ikke er en smittsom sykdom, og at man mener at folkehelsen ikke er truet, fordi de tiltakene man har iverksatt i forbindelse med slakting, sørger for at kjøttet er trygt, noe som også Folkehelsa mener. Da kan man stille det spørsmålet så mange ganger man vil, men det er min vurdering, innenfor det skjønnsrom som ligger i veterinæravtalen, at skjønnet klart går i retning av at det ikke er en trussel for dyre- og folkehelsen, og at vi da bør opptre med ryddighet og ikke begrunne det ut fra andre forhold enn trussel mot dyre- og folkehelsen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
Jeg beklager å måtte ta ordet igjen, men når Enoksen nå legger det ut slik at jeg overhodet ikke har basert meg på faglige råd, men bare på skjønn, så er jo det i beste fall et forsøk på å villede i forhold til det jeg har sagt. For jeg har sagt at jeg har lagt avgjørende vekt på de faglige råd fra Veterinærinstituttet, som er det faglige kompetanseorgan som staten har for å komme med risikovurderinger, jeg har gått grundig gjennom det Dyrehelsetilsynet har sagt til meg, og jeg har nøye gått gjennom det de sier om trussel mot dyre- og folkehelsen. Jeg føler at de faglige rådene som er gitt til Landbruksdepartementet i denne saken, klart forteller meg at det å importere levende storfe med de risikoreduserende tiltak vi har, ikke representerer en trussel mot dyre- og folkehelsen. Så har jeg i tillegg sagt at så lenge de faglige rådene tilsier det, er det ingen skjønnsmessige vurderinger som er sterke nok til å overprøve de faglige rådene. Derfor har det altså ikke kommet noe forslag fra min side som går i retning av et importforbud. De faglige rådene er entydige i forhold til folke- og dyrehelsetrusselen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2001-03-05:
Ja.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-03-05:
Debatten i dag har understreket at BSE og munn- og klovsyke er to ulike ting og to ulike problemstillinger å forholde seg til. Men allikevel, det overordnede bildet vi står overfor, er: Hva skal matsikkerhet bety i en verden der mat har blitt så sterkt preget av en frihandelstenkning? Og hva skal matsikkerhet bety i en verden der matproduksjon i så stor grad blir sett på som enhver annen industri? Landbruksministeren holdt i sitt innlegg i dag og i replikkvekslingen etterpå hardt tak i de faglige anbefalingene han velger å legge vekt på. Men jeg syns det er en litt merkverdig tolkning av Dyrehelsetilsynets brev av 18. januar, for det er åpenbart slik at den ene setningen som kan tolkes til fordel for flertallet, er en faglig anbefaling, mens resten av det som står i brevet, ikke er en faglig anbefaling. Det syns jeg er en litt rar tolkning, for hele brevet gjennomsyres jo først og fremst av at Dyrehelsetilsynet peker på den store usikkerheten som de mener er grunnlag for et importforbud, og også på behovet for forebyggende tiltak i den situasjonen vi er i, og det har de også gode faglige forutsetninger for. Etter denne debatten må en kunne spørre seg: Er det bestandig rasjonelt å vente og se? Og når man i forhold til en sykdom som kugalskap ikke kan bruke et virkemiddel som importforbud, må det slås fast at Stortingets flertall her i dag avviser bruk av importforbud som forebyggende middel overhodet. Det er kun når det er snakk om krisehåndtering, at det kan komme inn som virkemiddel. Det er i strid med det Dyrehelsetilsynet så klart sier, og jeg tror også det er i strid med det mange av forbrukerne tenker seg og ønsker seg i forhold til norsk matvaresikkerhet. Jeg savner en drøfting av de mer overordnede forholdene fra Arbeiderpartiets side. Jeg savner at en tar mer alvorlig debatten om en føre var-holdning i forhold til den akutte situasjonen vi er oppe i, men også i forhold til mulige framtidige sykdomsbilder. Jeg savner en overordnet debatt om hvor grensene går når det gjelder hensynet til matvaresikkerhet og forholdet til fri handel og til et industrielt landbruk – i tråd med intensjonene i EUs regelverk. Hvis en for alvor mener, som landbruksministeren sa her i dag, at det ikke er mulig å være treffsikker, hvis en for alvor mener at en i forhold til enkelte av disse sykdommene ikke kan ha full oversikt over smittesituasjonene, hvorfor skal en ikke da prøve å skjerme sjølve kilden, så langt en kjenner kilden til sykdommene som har oppstått? Slik sett ville et importforbud vært det riktige virkemidlet. Jeg syns vi skulle ta denne debatten alvorlig. Og når det gjelder representanten Karlstrøms spørsmål om hva som mangler nå av faglige råd: Det som mangler nå, er en krise – da kommer vel kanskje også forbudet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-03-05:
For å klargjøre litt på slutten: Jeg føler at vi nå har fått statsrådens uttalelse om at de faglige organene sier at import er mer risikofylt enn egenproduksjon. Men i stedet for å lytte til de vurderingene som gjøres fra Dyrehelsetilsynet, velger landbruksministeren å legge sitt eget skjønn til grunn – totaliteten, som representanten Opseth viste til. Det betyr at totaliteten tilsier at Arbeiderpartiet ikke er villig til å legge vekt på føre var-prinsippet, og at Arbeiderpartiet ikke er villig til å legge vekt på den usikkerheten som gang på gang har blitt betont av Dyrehelsetilsynet. Jeg sa i mitt forrige treminuttersinnlegg at det vel blir en endring hvis det blir en krise. Jeg får vel heller si: Det blir vel et forbud når vi får enda en ny krise i tillegg til den vi allerede har – som det må kriseorienteres om.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-03-05:
Det er ikke vanskelig å se på ansiktene til flertallets representanter i denne salen i dag at man mistrives med den situasjonen man er kommet opp i. Vi har en dramatisk tilstand i Europa. EUs landbrukspolitikk er under et sterkt press, og statsråder har måttet forlate sine poster på grunn av den situasjonen enkelte land er kommet opp i. I en situasjon som den vi nå ser, hvor landbrukspolitikken i land etter land kollapser, og hvor vi ser at dyrebålene brenner i mange europeiske land, våger altså ikke flertallet å legge til grunn føre var-prinsippet av redsel for mottiltak fra EU! Jeg vil tro at fornuftige mennesker innenfor EU i dag spør seg: Hvordan er det mulig at Norge, som hittil har unngått utbrudd av smitte, lar være å sette i verk strengest mulig tiltak for å beskytte seg? Vi mangler faglige råd, sier landbruksministeren. Det er mulig at landbruksministeren mangler faglige råd som han tror EU vil komme til å akseptere, men landbruksministeren mangler på ingen måte faglige råd fra norske fagmyndigheter. I brev av 27. november i fjor sier Statens dyrehelsetilsyn følgende: «Statens dyrehelsetilsyn vil fraråde import av levende storfe eller fôr som inneholder kjøttbeinmjøl.»Det heter videre i det samme brevet:«Landbruksdepartementet har uttrykt at EØS-avtalen ikke gjør det mulig for norske myndigheter å forby slik import.» Det er altså helt andre årsaker enn faglige råd som ligger til grunn. Stort klarere faglige råd enn det landbruksministeren har fått, er det nemlig ikke mulig å finne. Dyrehelsetilsynet sier videre i et brev datert 18. januar i år: «Vi har stor forståelse og respekt for de vanskelige politiske avveininger departementet må foreta, og vil etter beste evne gjøre og kommunisere våre vurderinger utfra et forvaltningsmessig faglig ståsted basert på de beste ekspertvurderinger som til enhver tid foreligger.» Dyrehelsetilsynet, som gir faglige råd, mener altså at det bør innføres forbud mot import av levende dyr eller fôr som inneholder kjøttbenmel. Landbruksministeren så forøvrig så sent som i januar ingen grunn til å forby import av fôr. Dyrehelsetilsynet er altså av den oppfatning at det er en politisk beslutning som ligger til grunn for at man ikke vil vedta importforbud, ikke en faglig begrunnelse. Den faglige begrunnelsen har Dyrehelsetilsynet gitt. Jeg nekter å tro at Dyrehelsetilsynet har uttalt seg på noe annet enn et faglig grunnlag – jeg ser landbruksministeren rister på hodet – når man i brev av 27. november sier følgende: «Statens dyrehelsetilsyn vil fraråde import av levende storfe eller fôr som inneholder kjøttbeinmjøl.» På bakgrunn av at landbruksministeren reagerer som han gjør, må mitt spørsmål til ham bli: Har landbruksministeren tillit til Dyrehelsetilsynets faglige vurderinger?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-03-05:
Jeg skal være kort. Jeg vil gjerne ha statsrådens kommentar til én setning i Statens dyrehelsetilsyns brev av 27. november. Der står det følgende: «Statens dyrehelsetilsyn vil anmode adressatene av dette brev om å bidra til at husdyrprodusenter og andre blir informert om den risiko for dyre- og folkehelsen som er knyttet til slike importer.» Kan statsråden kommentere den ene setningen?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-03-05:
Statsråden har nå avklart at det ikke er mangel på faglige vurderinger som gjør at han sier nei til et importforbud, men at det er en skjønnsmessig vurdering av situasjonen som tilsier at han fortsatt vil tillate import fra land som har påvist kugalskap. I brevet av 27. november, som statsråden konsekvent unnlater å referere fra, og som jeg nettopp har lest én setning fra, sier altså Statens dyrehelsetilsyn videre: «Vi har i dag ikke noe faglig grunnlag for å fraråde innførsel av sæd eller embryo.» Altså underforstått: Man har en faglig begrunnelse for å fraråde import av levende dyr eller av fôr som inneholder kjøttbenmel. Det er de faglige begrunnelsene som Dyrehelsetilsynet har brukt. Statsråden sa for to innlegg siden at han ikke hadde noen faglig begrunnelse fra Dyrehelsetilsynets side. Jeg tar til etterretning at statsråden nå sier at han har brukt en skjønnsmessig vurdering og ikke ønsker å si nei til import av levende dyr. Det er noe annet enn en faglig begrunnelse.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-03-05:
Det meste er kanskje sagt i denne saken, slik som argumentene har framkommet her. Men jeg har også lyst til å minne om hva Statens dyrehelsetilsyn sier i sitt brev av 27. november 2000, og også minne om at de sendte en henvendelse til Landbruksdepartementet atskillige måneder før det, da de i brev av den 26. mai 2000 advarte mot import av levende storfe og fôr, fordi det representerte en stor fare for innslipping av kugalskapssmitte i Norge. Det er et helsepolitisk aspekt ved dette som jeg syns landbruksministeren og Regjeringen tar lite tak i. Det vises til at vi har gode kontrollrutiner, og at det sammen med de tingene som nå eventuelt skal settes i verk, er godt nok. Da vil jeg minne landbruksministeren om at jeg i fjor vår tok opp et spørsmål med finansministeren om et stort misforhold når det gjaldt import av kjøtt fra Danmark. Av norsk statistikk framgikk det at vi i 1999 importerte 15 tonn storfekjøtt fra Danmark, mens den danske kjøttbransjen påpekte at eksporten til Norge i samme tidsrom hadde vært på 55,8 tonn storfekjøtt. Finansministeren gav meg ikke noe godt svar på spørsmålet mitt om kontrollrutiner og hvordan dette kunne ha seg. Det ble vist til at det var kjøtt som var tatt med av enkeltpersoner, men det er ikke inne i disse tallene her. Det ble også vist til at det var kjøtt som ble brukt på norske installasjoner i Nordsjøen og i vår handelsflåte. Men så stort misforhold er det ikke på dette området. Mitt spørsmål er da: Er de kontrollrutiner vi har hatt, og har i dag, gode nok til å si at det er trygt med den kontrollen vi nå foretar?
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2001-10-09:
Dersom ingen har noko å innvende, vil eg etterkome oppmodinga.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-09:
Jeg har den glede å foreslå Ågot Valle.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-10-09:
Jeg har den glede å foreslå Geir-Ketil Hansen.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-09:
Jeg har gleden av å foreslå Berit Brørby.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-09:
Jeg tillater meg å foreslå Sigvald Oppebøen Hansen.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-09:
Jeg tillater meg å foreslå Asmund Kristoffersen.
Jan Petersen (Høyre), 2001-10-09:
Jeg tillater meg å foreslå Finn Martin Vallersnes.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-10-09:
Jeg tillater meg å foreslå Ursula Evje.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-19:
På vegne av May Elisabeth Hansen, Øystein Djupedal, Eli Sollied Øveraas og meg selv fremmer jeg forslag om å gi NRK fritak for merverdiavgift, nullsats.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-12-19:
Jeg vil få fremme forslag om tiltak for like drivstoffpriser i hele landet. Det er et forslag som er tilsvarende det som ble fremmet av sentrumsregjeringen i sin tid.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-12-19:
Jeg vil gjerne stille spørsmål til statsministeren. I dag kom det en melding i nyhetene på radio om at bensinstasjoner vil komme til å bli nedlagt på grunn av at fraktutjevningsordningen på bensin og autodiesel er fjernet. Fra før vet vi at vi kan få en kostnadsøkning på opptil 50 øre literen i enkelte områder. Statsråd Victor D. Norman uttalte i den forbindelse at noen må betale kostnadene, at det får være grenser for hva man skal subsidiere. For meg er ikke dette å betrakte som subsidiering, men som utjevning av avstandskostnader. Jeg vil spørre statsministeren på et generelt grunnlag: Holder denne regjeringen fast ved prinsippet om at det er en målsetting å utjevne avstandskostnader? Eller er statsministeren enig med sin statsråd i at det får være grenser?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-12-19:
Det er riktig som statsministeren hevder, at bensinprisene går ned, men at forskjellene øker. Jeg vil gjerne stille et oppfølgingsspørsmål til statsråd Norman. Vi har helt siden den nye energiloven kom i 1990, hatt et system med utjevning av energiprisene, hvor man betaler den samme strømpris uavhengig av om man bor i den kommunen kraften blir produsert, eller om man bor i hovedstaden – en selvfinansierende fraktutjevningsordning hvor samtlige forbrukere er med på å betale fraktkostnadene. Mener statsråden at også denne ordningen kommer inn under begrepet «det får være grenser for hva man skal subsidiere»? Eller ønsker statsråden å opprettholde denne ordningen?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-12-19:
Jeg vil gjerne gi statsministeren muligheten til å utdype litt nærmere hvorfor Norge avstod fra å stemme over resolusjonsforslaget i FN. Norge har vært en pådriver i arbeidet for å oppnå varig fred i dette området, og det å få utplassert observatører på Vestbredden og i Gaza ville ha vært et viktig bidrag for å klare å få dette til. Jeg synes statsministeren gikk litt lett over den delen av spørsmålet fra representanten Halvorsen. Derfor ser jeg gjerne at statsministeren kunne utdype årsaken til at Norge avstod fra å stemme i FNs sikkerhetsråd i denne saken.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-12-19:
Siden dette er det siste møte før jul, vil jeg gjerne ønske statsminister Kjell Magne Bondevik og statsråd Victor D. Norman en god jul og en fredelig jul. Så har jeg et spørsmål til statsministeren, og det er knyttet til barnehager. Både Regjeringen og Arbeiderpartiet er opptatt av å senke prisene drastisk, om lag en halvering av foreldrebetalingen i barnehager, og sørge for at alle som ønsker det, får plass i barnehage. Arbeiderpartiregjeringen anslo at vi trengte over 40 000 nye barnehageplasser, og at vi måtte bruke godt over 5 milliarder kr de nærmeste fire årene for å nå det målet. Bondevik-regjeringen er uklar i dette spørsmålet. Man lover ikke at det skal bli 40 000 nye plasser, og man lover ikke å bruke over 5 milliarder kr. Det er prisen det koster, uansett modell for finansiering. Mitt spørsmål til statsminister Kjell Magne Bondevik er: Står man fast ved løftet om å sikre alle barn som ønsker det, barnehageplass, og om lag en halvering av foreldrebetalingen?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-12-19:
For det første er det slik at det Arbeiderpartiet har gått inn for, er å øke statstilskuddet, som går uavkortet både til private og kommunale barnehager. Uavhengig av finansieringsmodell anslår man at vi trenger noe slikt som 40 000 nye plasser og godt over 5 milliarder kr ekstra for å sørge for full barnehagedekning og en halvering av foreldrebetalingen. Tidligere, da man ikke gikk inn for så drastiske reduksjoner i prisene, anslo man at det ville holde med 10 000–12 000 plasser. Nå er det en drastisk økning i behovet, fordi vi går inn for reduserte priser, både Regjeringen og Arbeiderpartiet. Problemet er at Regjeringen ikke forplikter seg til å sikte mot å jobbe for å få det nødvendige antall nye barnehageplasser, og da blir dette på nytt et tomt barnehageløfte. Nå var vi i gang, med godt over 1 milliard kr i budsjettet for 2002. Men for å sikre full barnehagedekning må det følges opp med omtrent like mye hvert eneste år framover. Og jeg hører at Bondevik i svaret sitt i dag er uklar på dette punktet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
Først får jeg vel kvittere til Arbeiderpartiets parlamentariske leder med et ønske om en god og ikke minst fredelig jul. Når det gjelder spørsmålet om barnehagesatsingen, er mitt svar ja. Regjeringen står fast på målsettingen om full behovsdekning og en reduksjon av prisene ned til om lag det nivået som representanten Stoltenberg nå nevnte. Hvor mange plasser dette vil kreve, er foreløpig usikkert. Det som er avgjørende, er ikke den prosenten en anslår når det gjelder dekning av årskull osv. Det avgjørende er det reelle behovet. Og vi ønsker å stimulere til en barnehageutbygging som gjør at alle som ønsker en barnehageplass, skal få det, uansett hvilket antall nye plasser det måtte kreve. Det er også Samarbeidsregjeringen som har tatt et grep, noe Arbeiderpartiet aldri gjorde, for å sikre at prisene skal gå skikkelig ned, ikke bare i de offentlige barnehagene, men også i de private barnehagene, som utgjør en veldig stor del av barnehagetilbudet, ved at vi har gått inn for og nå skal legge til rette for at det offentlige tilskuddet skal samles i én pott og gå direkte til barnehagene, også til de private som er godkjent. I dag er det som kjent slik at mange private barnehager ikke får kommunal støtte, bare statstilskudd. Det betyr at prisene i mange av disse private barnehagene er høye. Skal vi sikre at prisene går ned også der, må vi ha et finansieringssystem som gjør at de får både statstilskudd og kommunaltilskudd. Det kan vi bare sikre gjennom én offentlig støtteordning. Det har Samarbeidsregjeringen tatt et grep for å få til. Det gjorde ikke Arbeiderpartiet så lenge de satt i regjering.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
Det er det ingen grunn til. Statsministeren er helt klinkende klar: Vi har det samme mål som det jeg tror Arbeiderpartiet har, full behovsdekning. Da er det ikke et tall som er interessant, men at det blir en reell behovsdekning. Det behovet kan også variere noe fra kommune til kommune. Så vi akter å fortsette barnehageutbyggingen i høyt tempo inntil alle som ønsker barnehageplass, får det. Før Samarbeidsregjeringen tiltrådte var det mange skremselsutspill, bl.a. fra Arbeiderpartiet, om at denne regjeringen sikkert ikke kom til å opprettholde arbeiderpartiregjeringens store satsing på barnehager. Da vi tiltrådte og la fram vårt reviderte budsjett, opprettholdt vi den store satsingen, og vi er innstilt på også å fortsette i et høyt tempo, for å sikre full behovsdekning. Og målet er som kjent at det skal det være innen 2003.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
Jeg synes oppriktig talt at debatten om 80 eller 70 pst. er mindre interessant. Det avgjørende og det interessante er at alle som etterspør en barnehageplass, får det. Om prosenten til slutt viser seg å være 80, 75 eller 70 – eller kanskje 85 for den saks skyld – er mindre interessant. Hvis det er noen som står i kø og ikke får plass, hjelper det ikke om det er bygd ut 80 pst. heller. Poenget for denne regjering er at vi vil fortsette utbyggingen i et høyt tempo for å sikre at alle barn som ønsker barnehageplass, skal få det, slik at det blir en reell valgfrihet mellom barnehageplass og kontantstøtte. Den reelle valgfriheten er jo Arbeiderpartiet imot, fordi de har vært imot å gi et tilbud om kontantstøtte. Lovfesting kan absolutt være aktuelt, men det avgjørende nå er at alle får barnehageplass. Det hjelper ikke med en lovparagraf hvis en ikke har et tilbud å gi. Og det er denne regjeringen fast bestemt på å gi.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
Nei, den ambisjonen står fast, og det er galt når Djupedal sier at det ikke gjøres noe for å redusere prisene. Det er en betydelig økning av statstilskuddet i budsjettet for neste år, nettopp for å få ned prisene. Det måtte en samarbeidsregjering til for å få tatt et grep for at også prisene i private barnehager skal sikres å gå ned. Det var det ikke med det gamle systemet, der en var avhengig av kommunenes velvilje når det gjelder kommunetilskudd. Her tror jeg kanskje at SV og Samarbeidsregjeringen er mer på linje enn det Arbeiderpartiet og Samarbeidsregjeringen har vært. Når det gjelder utbyggingstakten, har vi ikke lavere ambisjoner enn det vi har sagt i Sem-erklæringen, og det som jeg nå har gjentatt: full behovsdekning. Om da prosenten blir 85, 80 eller 75, er for meg mindre interessant. Det avgjørende er at de foreldre som ønsker en barnehageplass for sine barn, skal få det. Og det er litt underlig nå å se hvordan kritikken fra opposisjonen kom. I forbindelse med at vi tiltrådte var det en forhåndskritikk av at en ikke kom til å opprettholde satsingen(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
Det har vi ingen planer om, men det er klart at kommer det et velbegrunnet forslag eller en velbegrunnet idé, skal vi ta dette til positiv vurdering. Men det denne regjeringen vil foreslå, og som jeg har varslet, er at vi skal lette situasjonen for mange private barnehager som ikke får kommunalt tilskudd, ved at de skal få hele det offentlige tilskuddet samlet i én pott. Det tror jeg vil bedre situasjonen for veldig mange private barnehager, men det vil først og fremst bedre situasjonen for foreldre som har barn i private barnehager. Det var det altså denne regjering som tok initiativet til. Det er et virkemiddel for å få ned prisene, ikke bare i de offentlige barnehager, men i alle barnehager.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2001-12-19:
For det første gjelder dette private barnehager som er godkjente. De skal jo godkjennes på visse kriterier. For det annet betyr ikke dette at kommunene får mindre penger til disposisjon for de offentlige barnehagene. Det tilskuddet som går til kommunene når det gjelder barnehagesektoren, skal gå til barnehagene og bare til barnehagene. Kommunene vil jo få like mye som før til alle de kommunale barnehagene. Poenget med denne tilskuddsordningen er at også private barnehager som er godkjente, skal få det samme offentlige tilskuddet som de kommunale for å få ned prisene. Jeg har vanskelig for å skjønne at Senterpartiet skulle være imot at de som sender barn til private barnehager, som utgjør en så stor del av barnehagetilbudet i dag, ikke skal være sikret tilsvarende prisreduksjoner som i de offentlige. Det ville overraske meg storlig. Det er bare gjennom å ta et slikt grep at en har muligheten for å få det til.