Harald Victor Hove (Høyre), 1998-12-14:
Siden Venstre ikke er representert i justiskomiteen, tar jeg ordet for å gi uttrykk for at vi synes det er en god og balansert innstilling komiteens flertall har kommet med, og at vi gir vår tilslutning til komiteinnstillingens flertallsmerknader, som igjen i realiteten i det vesentlige bygger på brev fra Justisdepartementet av 17. november 1998. Det som på mange måter blir det sentrale i brevet som departementet har sendt, og som det også er i komiteflertallets merknader, er i realiteten at det er Kirken ved dens kompetente organer som definerer kirkefreden. Jeg merket meg at representanten Vidar Kleppe ikke gav representanten Inge Lønning noe svar på hans spørsmål om hvor mange menigheter som hadde henvendt seg til Fremskrittspartiet med ønske om at denne saken skulle tas opp. Det er viktig her å presisere at med menigheter, så mener man kompetente organ på vegne av en menighet, og ikke et og annet menighetsmedlem i den enkelte menighet. Det er klart at systemet, ordningen eller praksisen – hva man nå skal kalle det – med kirkeasyl har sine klare problemer, og at det er klare tankekors. Jeg synes på mange måter at representanten Ane Sofie Tømmerås beskrev dem på en ganske god måte i sitt innlegg, der hun bl.a. gav uttrykk for at de som gikk i kirkeasyl, i realiteten pådrog seg et frivillig fengselsopphold, og et fengselsopphold med en uklar lengde. På bakgrunn av den debatten som har vært her i dag, har jeg litt lyst til å komme med noe som for meg står som tross alt et lite tankekors, nemlig det spesielt representanten Ane Sofie Tømmerås har framhevet, at i et demokratisk, sivilisert rettssamfunn skulle ordningen i hvert fall ikke dekke noe behov. Og da har jeg lyst til å stille følgende problemstilling: Kan virkelig ikke også et demokratisk, sivilisert rettssamfunn en og annen gang treffe klart uriktige vedtak? Kan det ikke tenkes at også et slikt samfunn faktisk kan treffe vedtak som blir inhumane og som blir så klart urimelige at det i og for seg har vært berettiget for i hvert fall en del av dem som har søkt kirkeasyl, faktisk å gjøre det? Jeg tror at maktfullkommenhet alltid er en fare, også når det blir gitt uttrykk for den på vegne av et demokratisk rettssamfunn. Vi skal være forsiktige med den typen maktfullkommenhet. Jeg får av en eller annen grunn alltid en litt underlig følelse i meg når man snakker om lovlig fattede vedtak. I det øyeblikket man ikke kan nøye seg med å snakke om fattede vedtak, men også må ha med ordet «lovlig», får jeg alltid en fornemmelse av at kanskje er ikke dette vedtaket så trygt og godt som det man egentlig skulle ønske. Jeg tror vi skal si at den norske stat i en del sammenhenger på en ganske riktig måte har vist humanitet i forhold til en del av dem som har søkt kirkeasyl, for det kan nok en og annen gang ha hatt sin gode grunner, og bedre grunner enn det vi uten videre har villet erkjenne. Derfor blir ikke representanten Lønnings henvisning til når politiet har brutt kirkefreden i vårt århundre, så urimelig som kanskje noen skulle føle. Helt avslutningsvis vil jeg – og det kan jeg gjøre relativt risikofritt – gi uttrykk for sympati for det ønsket som Høyre har formulert i komiteinnstillingen, men latt være å fremme som forslag, nemlig å skulle få en utredning av kirkeasylets historiske og juridiske grunnlag. Det kunne faktisk ha vært en god idé. Og når ikke Stortinget kommer til å treffe vedtak om det, kunne jo gjerne Justisdepartementet eller Kirkedepartementet tenkes å vurdere det, eventuelt Kirkemøtet. Utredningen burde vel bli omtrent den samme uansett hvem som er oppdragsgiver.