Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 2002-04-29:
Jeg vil innledningsvis peke på at kommunalkomiteen i forrige periode avholdt høring vedrørende behovet for arbeidsinnvandring. Vi hørte mange, og ett av de klare budskap vi fikk, var at det var provoserende at det ble foreslått arbeidsinnvandring når vi hadde så mange ledige hender. Samtidig viste høringene at Norge trenger mer arbeidskraft – ikke minst gav NHO, i spissen for arbeidsgiverne, uttrykk for dette. Virkeligheten er at bruttoledigheten ved utgangen av februar var på 82 500 personer, ifølge Statistisk sentralbyrå. 435 000 personer i yrkesaktiv alder er enten på attføring, i sykefravær eller på uføretrygd, melder trygdeetaten. Hvert år går nær 35 000 mennesker ut av yrkeslivet gjennom uføretrygden. De fleste av disse kommer aldri tilbake til arbeidslivet. Ali og Muhammed er innvandrere til Norge. De har universitetsutdanning i teknologiske fag fra sine hjemland. Ali kjører drosje i Oslo, og Muhammed er arbeidsledig. De får ikke arbeid i Norge som står i forhold til deres kvalifikasjoner. Ingrid er jurist. Hun kunne vært klient ved det PP-kontoret der jeg jobbet i mange år. Hun er lam fra livet og ned. Hun er i dag tilbudt uføretrygd. Vi sloss for at hun skulle få en verdig skolegang og en verdig utdanning, og det fikk hun. Norge trenger mer arbeidskraft, sies det. Det er viktig. Hvordan oppnår vi så dette? Arbeidsgiverne har et ansvar. For å få flere arbeidstakere tilgjengelig enn i dag, må vi utnytte bedre den arbeidsstyrken vi har, og vi må ta i bruk de arbeidskraftreservene som utvilsomt finnes. Bedriftene bør for sin egen og samfunnets del ha en bevisst og aktiv personal- og rekrutteringspolitikk. Hvordan man rekrutterer har betydning for hvilke og hvor mange interesserte arbeidssøkere som melder seg. Det har også betydning for hvordan arbeidsstokken på den enkelte bedrift er sammensatt. Hvordan man forholder seg til de eldre arbeidstakere, til ansatte småbarnsforeldre mv., har betydning for bevaring og utnyttelse av bedriftens kompetanse. Hvordan man tilrettelegger arbeidet har betydning for hvor attraktivt det oppleves å arbeide for bedriften og hvor lenge den enkelte ser seg i stand til å delta i arbeidslivet. Dette er det viktig for næringslivet å ha et bevisst forhold til. Jeg vet at mange bedriftsledere og -eiere vil ha seg frabedt innblanding i ledelse, styresammensetning og rekruttering for øvrig. Jeg har stor respekt for eierskapets selvråderett, men jeg føler et ansvar som politiker for de mange som søker en jobb, men som ikke får det. Både private og offentlige arbeidsgivere har et samfunnsansvar når det gjelder å inkludere arbeidsføre mennesker i arbeidslivet. Arbeidsgiverne forvalter et samfunnsgode, og de må være seg dette ansvaret bevisst. Arbeid har stor betydning for enkeltmennesket. Deltakelse i arbeidslivet er viktig for den enkeltes økonomi, for sosial kontakt, for selvfølelsen og for muligheten til samfunnsdeltakelse også på andre områder. Samfunnsøkonomisk er det dessuten en ubetinget fordel at flest mulig får lov til å forsørge seg selv ved hjelp av egen inntekt. Det er derfor viktig at det legges til rette for at så mange som mulig får en jobb. Det dreier seg om menneskeverd, likeverd, livskvalitet, og det dreier seg om god samfunnsøkonomi. Hva kan så gjøres? Tilrettelegging for å oppnå dette kan skje fra det offentliges side gjennom pålegg og krav til arbeidsgivere om aktiv og mangfoldig rekruttering – kvotering vil mange si, som en av tidens melodier. Men tilrettelegging kan også skje gjennom et samarbeid mellom myndigheter, arbeidstakere og arbeidsgiverorganisasjoner. Jeg tror mest på å løse utfordringen gjennom målrettet arbeid sammen med arbeidslivets parter. Gulrot og pisk bak speilet er typer av virkemidler som flere ganger har vist seg å være virkningsfulle. Ofte rettes søkelyset utelukkende mot arbeidsgiverne og deres ansvar for arbeidsmiljø og rekruttering. Arbeidsgiverne har – og skal ha – ansvar for dette. Men det er viktig for meg å minne om de ansattes deltakelse under intervjuer og i rekrutteringsfase, og videre de ansattes rolle som tillitsvalgte og verneombud. Ansvaret for diskriminering, utestenging og utfrysing ligger ikke på arbeidsgiverne alene. Mitt utgangspunkt er dette: Arbeidsgivernes melding om mangel på arbeidskraft og tallene jeg nevnte innledningsvis, henger ikke i hop. I samfunnsdebatten har svaret på arbeidsgivernes ønske om flere hender i all hovedsak vært arbeidsinnvandring. Ikke misforstå: Jeg støtter utvidelsen av reglene for arbeidsinnvandring, men jeg kan ikke akseptere at dette alene er svaret på utfordringen. Flere av dem som allerede lever i Norge, må komme i jobb. Utfordringen er: Hvordan og på hvilken måte kan Regjeringen bidra til at det skjer? Mangfold i arbeidslivet er et honnørbegrep. Jeg tror et mer mangfoldig arbeidsmarked er en nødvendighet. Ett forhold er at vi trenger mer arbeidskraft i landet, men utviklingen av et flerkulturelt samfunn nødvendiggjør også at alle grupper er representert på alle nivåer i arbeidsmarkedet. Dessuten er respekten for enkeltindividet en av vårt samfunns viktigste pilarer. Respekten for enkeltindividet fordrer fravær av diskriminering. I dag opplever etniske minoriteter, funksjonshemmede, kvinner og eldre diskriminering på arbeidsmarkedet. Dette er et sykdomstegn som aktivt må bekjempes. De med villige og ledige hender opplever en «øredøvende taushet». Etniske minoriteter opplever å bli negativt forskjellsbehandlet i arbeidssøkerkø. Funksjonshemmede tilbys uføretrygd framfor hjelp til jobbsøking og praksisplass. Mange kvinner støter på det berømmelige glasstaket, eldre arbeidstakere opplever utstøting fra arbeidslivet og har vansker med å finne nytt arbeid. Så snakker vi politikere ikke så mye om dette. Hvorfor? Noen hevder at vår nasjonale økonomi har det bedre når landet har en viss arbeidsledighet. Mangel på arbeidskraft leder til inflasjon, sies det. Jeg ønsker verken et høyere rentenivå eller et høyere lønns- og prisnivå. Men mitt dilemma er: Arbeidsledighet og utestenging fra arbeidsmarkedet på grunn av ulike typer diskriminering viser at mange personer i vårt land trenger bistand for å komme i jobb. Vi har et ansvar for disse enkeltpersonene, som utgjør en ikke ubetydelig gruppe. Hva gjør vi? Hva vil Regjeringen gjøre? I Danmark er problemene med diskriminering av etniske minoriteter på arbeidsmarkedet betydelig. For å bøte på problemet vurderer regjeringen å gi arbeidsgiverne mulighet til å prøvetidsansette innvandrere i inntil ett år uten å betale lønn. Det offentlige vil utbetale lønn tilsvarende det man ville fått på sosialkontoret. Dette er et tiltak for å få et mer mangfoldig arbeidsmarked, men det er et dårlig tiltak. Konsekvensen av det er at man får et segregert arbeidsmarked, hvor innvandrere fra myndighetenes side gis et nest best-stempel. Jeg anbefaler derfor ikke at noe slikt overføres til Norge, men jeg savner konkrete tiltak fra Regjeringens side for å utnytte arbeidskraftreservene bedre. Arbeids- og administrasjonsministeren uttalte til Dagens Næringsliv i oktober i fjor: «Det er mange former for sløsing med ressurser. Den mest graverende er å la den arbeidskapasitet og de kunnskaper som finnes i befolkningen ligge brakk.» Hva gjør Regjeringen, og hva vil den gjøre for å få en bedre forvaltning av våre menneskelige ressurser og vårt mangfold?