trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-11-25:
Sjøl om sakens ordfører for behandlingen av Ot.prp. nr. 55 for 2002-2003 ikke sitter i Odelstinget, vil Arbeiderpartiet likevel benytte anledningen til å gi ros til saksordfører. Hele innstillingen bærer preg av et solid flertall for de holdninger som saksordfører har lagt til grunn i saken. Når Odelstinget i dag behandler en sak som omhandler rettssikkerhet ved bruk av tvang og makt overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemming, har en samlet komite erkjent at menneskeverd, menneskerettigheter og den enkeltes rettssikkerhet står sentralt. I dette spørsmålet vil man kunne stå overfor mange vanskelige utfordringer. Fordi dette er så vanskelig, mener vi at det er nødvendig med et lov- og regelverk som regulerer bruk av tvang og makt, og som komiteens flertall uttrykker det: «i de tilfeller der slik bruk er ansett som nødvendig». For Arbeiderpartiet har det vært viktig å lytte til dem som har uttalt seg om virkningen av gjeldende lov- og regelverk. Det vises til at det har ført til mindre bruk av tvang, og ikke minst er det viktig at regelverket har bidratt til å fokusere på andre tiltak. Vi er overbevist om at god kvalitet og generelt flere ressurser til hver enkelt utviklingshemmet, vil redusere behovet for bruk av tvang og makt, slik også representanten Heidi Sørensen var inne på i sitt innlegg. At kommunene får økt ressurstilgang, vil være avgjørende for den kvalitet som skal leveres på dette området. Kvalitet må være en uttalt målsetting for oss. Vi må være opptatt av at lovregler som åpner adgang til å bruke makt og tvang overfor enkelte grupper, krever at vi følger ekstra godt med for at loven anvendes på en slik måte at den ikke krenker den enkeltes menneskeverd. Det er et sterkt flertall som deler departementets syn på at det foreliggende forslag til endring ikke vil medføre endring på dette punktet. Under behandlingen av saken er det blitt synliggjort at flertallet i komiteen ser behovet for å få regelverk for bruk av makt og tvang også for andre grupper enn psykisk utviklingshemmede. Vi ser vel at vi står overfor noen av de samme utfordringene når det f.eks. gjelder demenspasienter. Likevel synes vi at det vil tjene saken å få utredet om vi bør ha et felles regelverk. Dette er en omfattende sak som krever behandling med stor respekt overfor de menneskene dette i framtida vil berøre. Til slutt vil jeg nevne: Vi er fornøyd med at den midlertidige loven som har regulert bruk av tvang og makt, nå gjøres permanent. Men som flertallet er enig om, må vi følge utviklingen nøye her, og derfor ønsker vi en evaluering av lovens virkning etter tre år.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-11-25:
At en skal kunne redusere bruk av tvang og makt overfor psykisk utviklingshemmede ved å gjøre denne maktbruken lovlig, er for meg like uforståelig i dag som det var den gangen den midlertidige loven ble vedtatt. Det er heller ikke i denne innstillingen eller i proposisjonen dokumentert at det er mindre maktutøvelse overfor psykisk utviklingshemmede i dag enn tidligere. Jeg setter personlig et stort spørsmålstegn ved den evalueringen som foreligger fra et departementalt oppnevnt råd, som har evaluert bruken av tvang i henhold til lovverket. Dette rådet var sammensatt kun av personer som gikk inn for tvangsloven. Jeg registrerer imidlertid med tilfredshet at den foreliggende reviderte lov har lagt ned forbud mot atferdsterapibehandling. Det var også den type behandling som var mest grotesk før vi i det hele tatt fikk noen lovregulering. Selv i den tid hvor loven nå har vært i virksomhet, har vi sett grove overgrep fra den såkalte atferdsekspertisen, som med rette mer kan kalles overgrep enn behandling av spesielle pasienter innen denne omsorgen. All tidligere erfaring, også mens loven har vært i virksomhet, viser at der man har et tilstrekkelig antall personale med gode kvalifikasjoner, reduseres behovet for tvang av ulikt slag ganske radikalt. Det er altså langt viktigere etter min mening å satse på faglig god bemanning enn å tillate bruk av tvang og makt i denne omsorgen. Praktiseringen av loven har så langt medført et kostbart byråkrati og har ikke løst de mest dagligdagse problemene, nemlig situasjoner som oppstår der og da, i øyeblikket. Det er slike situasjoner som er mest alminnelig, og det er der man må ha fagpersonell til å rydde opp på en skikkelig, god måte. Jeg synes i denne sammenheng at det er oppsiktsvekkende at det i proposisjonen legges opp til å redusere kravet til kompetanse og personell i forbindelse med gjennomføringen av tvangstiltak. Mer oppsiktsvekkende er det at flertallet i komiteen støtter dette, som etter min mening utelukkende må være begrunnet i økonomi – noe som selvfølgelig ikke sies i proposisjonen. På vegne av Fremskrittspartiet må jeg gi uttrykk for stor skuffelse over at flertallet i komiteen i den foreliggende innstilling gir uttrykk for at man nærmest hilser med glede en lignende tvangslov overfor senildemente, som er annonsert fra departementets side. Å vedta en tvangslov overfor senildemente, kanskje de svakeste av de svake av våre pasientgrupper, gir meg assosiasjoner til samfunnssystemer jeg trodde vi for lengst hadde lagt vekk. Dette landet har og vil fortsatt ha en økonomisk situasjon som gjør det mulig med menneskelig omsorg istedenfor teknisk/elektronisk omsorg og tvangsbruk. Fremskrittspartiet vil også denne gangen stemme imot lovforslaget.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-11-25:
Det er viktig både for rettssikkerheten og hensynet til de psykisk utviklingshemmede at tjenesteutøverne har kompetanse av en slik karakter at vi kan være trygge på at de faktisk får den beste tjenesten. Oppfølgingen når det gjelder tilsyn av fylkesmennene – det at en skal ha både et systemisk og et stedlig tilsyn – vil være viktig. Det er også viktig å ha oppmerksomhet rettet mot kompetansen til de øvrige tjenesteutøverne. I tillegg setter vi i gang en evaluering nå, som vi skal se på etter tre år.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2003-11-25:
Den saka me behandlar i dag, er eit resultat av at Stortinget i vår vedtok å innlemma patentdirektivet i EØS-avtalen. Forslaget frå Regjeringa til endringar i patentlova og planteforedlarlova er ei oppfølging av det vedtaket. Det burde i dag ikkje vera nokon grunn til å ta opp att diskusjonen om om vedtaket i vår var rett eller ikkje. Men eg vil likevel på eit generelt grunnlag hevda at det er betre å lovregulera eit område enn berre å overlata til dei sterkaste aktørane å definera kva som skal vera gjeldande praksis på området. Særleg gjeld dette område som har store kommersielle verdiar, og der multinasjonale selskap kan tura fram, t.d. overfor land i den tredje verda. Det er sjølvsagt slik at når eit land skal implementera eit EU-direktiv, finst det eit visst rom for tolkingar av på kva måte dette skal skje. Slik er det òg med patentdirektivet. Eg er veldig glad for at Regjeringa har valt å leggja seg på ei restriktiv tolking når det gjeld gjennomføringa av EUs patentdirektiv i norsk rett. Heile komiteen støttar ei slik restriktiv linje. I behandlinga av denne saka har det vore ein del skriftleg kommunikasjon mellom komiteen og Justisdepartementet. Denne kommunikasjonen viser etter mitt syn at Regjeringas forslag varetek og mogleggjer det ønsket Regjeringa og Stortinget har om ei restriktiv handheving av direktivet i norsk rett. Her vil det sjølvsagt vera ei konkret vurdering i kvar enkelt sak av kva som er restriktivt. Den vurderinga er det Patentstyret som må føreta, på same måten som det føretar slike vurderingar i dag. Men eg kjenner meg sikker på at styret her vil følgja opp ønsket frå Regjeringa og Stortinget. Dette direktivet har vore omdiskutert både i Noreg og i ein del EU-land. Eitt av dei ankepunkta som har vore reist mot direktivet, er at det i liten grad varetek u-landas rettar til å verna om eigne genressursar. Til det er det å seia at desse landa sjølve kan regulera slike spørsmål i eiga lovgjeving. Frå Arbeidarpartiet si side vil me likevel be Regjeringa om at ein i dei internasjonale forhandlingane eller på andre område der ein deltek internasjonalt, bidreg til å støtta det behovet som u-landa har for å verna om eigne interesser. Ei av dei mest spesielle sidene ved denne saka er at ein del av Regjeringa, med statsministeren i spissen, har valt å ta dissens mot Regjeringas eigen politikk. Dette har kanskje ei viktig indremedisinsk betydning, men har inga reell betydning her i dag. Realiteten er at mindretalet i Regjeringa har gambla på og rekna med at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet skulle sørgja for at Regjeringa sin politikk gjekk gjennom her i salen. Eg må innrømma at eg synest det er ei lite ærerik åtferd, og eg kjenner at eit sitat frå Peer Gynt er nokså beskrivande for det som mindretalet i Regjeringa, representantane frå Kristeleg Folkeparti og Venstre, har gjort, nemleg: «Jeg faar vel følge Dem paa Færden, –/men protesterer for Alverden.» Med det anbefaler eg innstillinga frå komiteen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2003-11-25:
La meg først innledningsvis bare slå fast at fra Høyres side følger vi store deler av det resonnementet og det arbeidet som saksordføreren har nedlagt i denne saken. Den store debatten om implementeringen av EUs patentdirektiv gjorde vi oss ferdige med i vår, og det som denne saken først og fremst handler om, er forslag til endringer i patentloven og i planteforedlerloven for å gjennomføre patentdirektivet i norsk rett. Dette dreier seg først og fremst om å få på plass forslag om avbøtende tiltak, for å ta høyde for eventuelle uforutsette bivirkninger som følge av direktivet. Det er også som følge av implementeringen av direktivet at departementet foreslår å gjennomføre patentdirektivets bestemmelser i patentloven framfor gjennom en egen særlov om patentering av bioteknologiske oppfinnelser. Patentdirektivet innebærer ikke som sådan en harmonisering av norsk lovgivning når det gjelder de alminnelige vilkår for å få patent, men jeg føler at det i veldig stor grad er enighet i denne saken. Man konkluderer forskjellig, men jeg tror en hel komité står bak ønsket om å ivareta en restriktiv tolkning av EUs patentdirektiv, og man understreker på nytt at man legger seg på en streng praktisering på linje med den strengeste praksis vi finner i EUs medlemsland. Dette viser også at Regjeringen følger opp vedtaket om implementering av patentdirektivet som forutsatt, og det er, tror jeg, hele Stortinget tilfreds med. Jeg tror også det er viktig å understreke at det i denne saken selvfølgelig er noen som prøver å mane frem de potensielle ulemper som ligger rundt implementeringen av direktivet. Jeg tror det er all grunn til å konsentrere seg om de mange fordeler patentdirektivet kommer til å innebære for norsk bioteknologinæring. Jeg er ganske sikker på at et unisont miljø i Norge hilser implementeringen og gjennomføringen hjertelig velkommen, også når det gjelder det vedtaket som Stortinget kommer til å fatte i dag. Til slutt: Det er vel knapt ukjent for noen at dette var den eneste saken i Sem-erklæringen der det var dissens. At regjeringspartiene i denne saken, som den eneste saken hittil og sannsynligvis i fireårsperioden, skiller lag, er i det hele tatt heller ikke egnet til å vekke oppsikt. Når saksordfører bruker begrep som at en del av Regjeringen har «gambla» med at man fra Regjeringens side får majoritet i salen i dag med støtte fra Arbeiderpartiet, er ikke dette, sett fra vår side, i nærheten av en rettferdiggjøring av ordet «gambling». Det skulle sannelig bare mangle at ikke Arbeiderpartiet fortsatt skulle mene det samme som de gjorde i vår i denne saken. Men jeg føler at også denne saken får en lykkelig slutt.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2003-11-25:
Fremskrittspartiet støttet forslaget om å innlemme patentdirektivet i norsk rett først og fremst fordi det støtter opp om en utvikling som gir oss bedre muligheter til å kurere sykdommer og forske frem bedre velferd og livskvalitet. Vi ser helt klart at det kan reises prinsipielle argumenter mot dette direktivet. Derfor er det sentralt at myndighetene har en viktig rolle fremover ved å påse at de etiske og prinsipielle forhold knyttet til sentrale problemstillinger blir tilstrekkelig ivaretatt. Å sørge for dette vil være et løpende tilsynsarbeid som myndighetene må følge opp i de kommende år. Det er god grunn til å tro at også myndighetene i EU vil bidra til å sikre strenge rammer rundt utøvelsen av dette direktivet. Bioteknologi blir regnet for å være et av de næringsområdene i fremtiden som vil ha det største potensialet for verdiskaping. Derfor er det viktig at Norge følger med i denne utviklingen, og at norske bedrifter sikres tilnærmet like konkurransevilkår med dem som er våre viktigste handelspartnere, og at dette gjenspeiler seg i lovgivningen ved implementeringen av direktivet i norsk rett. Utviklingen i legemiddelbransjen går raskt, og de land som har et antall større og hurtigvoksende bedrifter innenfor bransjen, er ofte land med betydelig økonomisk vekst, og som dermed sikrer solide bedrifter og arbeidsplasser. Norge har muligheter for å spille en rolle innenfor denne bransjen hvis forholdene legges til rette for det. En samlet komite er enig i at det må legges en restriktiv tolkning til grunn når patentdirektivet skal innlemmes i norsk rett innenfor det handlingsrom som foreligger. Det har vært fokusert på mulighetene for dette knyttet til kravene om oppfinnelseshøyde og -bredde når det gjelder naturlig forekommende materiale. Angående oppfinnelseshøyde er det riktig med strenge krav for å få patent, og at man må over en viss terskel for å få det innvilget. Enkelte av de patenter som har blitt mest kritisert internasjonalt, har blitt opphevet fordi de ikke har oppfylt kravet til oppfinnelseshøyde. Kravet har blitt strengere praktisert i Europa enn i USA, som nå nylig har strammet inn sine retningslinjer. Det er viktig at Regjeringen tar hensyn til problemstillinger knyttet til oppfinnelseshøyde ved gjennomføringen av patentdirektivet i norsk rett. Det samme gjelder oppfinnelsens bredde eller omfang, hvor det må legges opp til en hensiktsmessig balanse mellom eneretten til kommersiell utnyttelse og hensynet til andre interesser eller aktører, f.eks. innenfor forskning og utvikling. Etter en høring i komiteen med representanter fra Fridtjof Nansens Institutt har Justisdepartementet vurdert synspunkter og uttalelser fra instituttet. Fremskrittspartiet sier seg enig i de kommentarer og vurderinger departementet gjør når det gjelder de problemstillinger som reises, og som knytter seg til lovforslaget.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-11-25:
Senterpartiet var mot Stortingets beslutning om å akseptere patentdirektivet da det ble behandlet i vår. Senterpartiets holdning er basert på det etisk betenkelige i at direktivet gjennom patentering gir enerett på levende materiale. Vi kunne selvsagt ha gjentatt debatten fra i vår, men det er nå engang slik at flertallet har vedtatt patentdirektivet, og loven er for så vidt en konsekvens av det. Det innebærer altså at man i dag lovregulerer patentdirektivet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet skyver ansvaret over på Regjeringen i en så viktig sak som dette, og bare forutsetter at Regjeringen står for en restriktiv praktisering. Det er bra at det er et samlet storting som legger det til grunn, og jeg tror faktisk også justisminister Dørum vil komme til å legge til rette for en slik restriktiv praktisering. Men jeg ser også at såkalt sikre kilder i Venstre ønsker Odd Einar Dørum over i et annet departement. Uansett kommer vel ikke Dørum til å være justisminister for evig tid. Det å overlate til Regjeringen å stå for praktiseringen av en så viktig lov som dette, mener jeg Stortinget faktisk ikke burde ha gjort. Vi hadde muligheten til å stramme inn, slik som Senterpartiet og SV har foreslått i fellesskap på en del viktige områder. Med den prinsipielle holdning som Senterpartiet har til patentdirektivet, var det slett ingen opplagt sak at vi ville gå inn i konkrete lovendringer, slik vi har gjort sammen med SV. Det er gjort i et ærlig forsøk på å utnytte det handlingsrom som tross alt finnes. Disse forslagene ser dessverre ut til kun å få Senterpartiets og SVs stemmer, og jeg vil derfor be om at voteringen blir lagt opp slik at de forslagene blir tatt opp til votering først. Når de faller, vil Senterpartiet stemme mot hele loven.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Jeg hadde behov for å svare litt på representanten Hansens siste innlegg. Statistikken viser at antall fristoversittelser i barnevernet ikke øker på landsbasis. Jeg kan ikke uttale meg direkte om Østfold. Antall ansatte i barnevernet har gått opp fra første halvår 2001 til første halvår 2002. Slik har det vært tidligere også, men dette tyder på at barnevernet er prioritert i kommunene. Et av hovedpunktene i meldingen er å sikre utsatte barn riktig hjelp på et tidlig tidspunkt. Barnevernsloven gir et ansvar for tiltak overfor barn som av ulike grunner ikke får den omsorgen de trenger. Ofte vil gode hjelpetiltak iverksatt på et tidlig tidspunkt være den hjelpen barnet og familien trenger. Men selvfølgelig er det noen som trenger mer, og her vil omsorgsovertakelse og plassering i fosterhjem eller institusjon kunne være til barnets beste. På det nåværende tidspunkt finnes det ikke godt nok forskningsmessig belegg for å si at omsorgsplasseringer generelt burde vært foretatt tidligere i barnevernet. Forskningsresultatene om dette spørsmålet gir rom for ulike skjønnsmessige tolkninger. Her trenger vi faktisk mer forskning for å kunne være helt sikre, og det ønsker jeg at representanten Hansen også skal ta hensyn til. Jeg er enig i at overdreven tro på og satsing på hjelpetiltak vil kunne føre til at barn ikke får tilstrekkelig hjelp, spesielt hvis hjelpen blir satt inn sent. Det er imidlertid slik at de aller fleste barn og familier faktisk kan hjelpes uten drastiske tiltak fra barnevernet. Derfor er tidlig hjelp til barn og familier en av hovedsatsingene i meldingen. Det er derfor vi tar disse grepene. Barnevernsmeldingen tar selvfølgelig likevel høyde for at det fortsatt, selv med en slik satsing, vil være en del barn som har behov for omsorgsovertakelse. Et formål som står helt fast, samtidig som hjelpetiltakene skal intensiveres, er at terskelen for å overta omsorgen for et barn ikke skal senkes.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Det er ikke for å hale ut tiden jeg bad om ordet, men for å oppklare det som man her i Stortinget kaller en åpenbar misforståelse. Det var representanten Woldseths forklaring av sammensetningen og oppnevningen av fylkesnemndene som jeg hadde behov for å kommentere. Fylkesnemndene er satt sammen av en leder som er jurist, to medlemmer som er utpekt fra et sakkyndig utvalg, og to medlemmer fra et alminnelig utvalg, altså fem medlemmer i den enkelte sak. Fylkesnemndlederen er jurist. Det er en person som er ansatt av Barne- og familiedepartementet. De til sammen 35 fylkesnemndslederne har en relativt variert bakgrunn med erfaring fra domstoler, fra forvaltningen og fra politiet. Ved ansettelse blir det bl.a. lagt vekt på erfaringer fra domstolsarbeid og kjennskap til fagfeltet. Når det gjelder de sakkyndige medlemmene, trekkes de fra et sakkyndig utvalg av hovedsakelig psykologer, barnevernspedagoger, sosionomer og psykiatere. Utvalget er oppnevnt av Barne- og familiedepartementet. Når det gjelder de alminnelige medlemmene, har hver fylkesnemnd sitt eget utvalg av legmedlemmer. De er også oppnevnt av Barne- og familiedepartementet. Disse medlemmene er tatt fra domstolenes domsmannsutvalg for sivile saker. Før oppnevnelsen blir hver enkelt forespurt om han eller hun er interessert i å sitte i det alminnelige utvalget. I motsetning til hva som gjelder for domstolene, er det ikke en lovpålagt oppgave å være medlem i fylkesnemnda for sosiale saker. Jeg fant det riktig å gi disse opplysningene her i dag.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Statistikk er kanskje ikke alltid helt enkelt. Man kan lese den på mange måter. Men det er i hvert fall helt riktig som representanten May Hansen sier, at for Østfold vet vi at under halvparten av delen av undersøkelse som fører til barnevernstiltak, er iverksatt. Det er færrest i Østfold, med 43 pst. Når antall henlagte saker kanskje ligger noe høyere, betyr det ikke at disse barn og unge ikke har behov for hjelp, eller kanskje heller ikke har fått det. Det er jo ikke slik at alle som ikke får barnevernstiltak, er tilsidesatt. I mange saker blir det av barnevernet gitt gode råd og veiledning etter bestemmelsene i barneloven. Andre blir ofte henvist til andre hjelpeinstanser uten at det nødvendigvis er et vedtak som ligger til grunn i barnevernstjenesten for det. I disse sakene finner barnevernet kanskje ikke grunn til å sette i verk konkrete tiltak etter loven. Det kan jo bety – og jeg håper at det betyr – at det forebyggende arbeidet i kommunen fungerer etter intensjon. Altså: Dersom man kommer tidligere, er kanskje ikke tiltakene så drastiske.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Det kan synes som om enkelte i denne salen mener at de har enerett på vettet. Men det tror jeg er smurt jevnt over, det er jevnt fordelt. Så litt ydmykhet hadde ikke skadet. Når representanten Afshan Rafiq står på denne talerstolen og snakker om alle kommunene som nå har grunn til å glede seg over det stramme budsjettet som Regjeringen la fram for 2003, greier representanten Rafiq å skylde på Arbeiderpartiet. Nå er det på tide å slippe skjørtene til mora si. Nå får Regjeringen ta ansvar for dette budsjettet. Når de skryter av rentenedgangen, vil jeg bare forsiktig nevne at bakgrunnen for rentenedsettelsen faktisk også har sammenheng med arbeidsledigheten, som stadig øker, og høye strømpriser. Det har iallfall ikke ført til flere stillinger i barnevernet, og det er faktisk barnevernet vi diskuterer i dag. I barnevernet leter de med lys og lykte etter midler så de får beholde dem som jobber helsen av seg til barnas beste. Så til den lettere animerte 17-åringen som Rafiq trakk inn i sitt innlegg, og hennes latterliggjøring av forslaget om å gi barn og unge med tiltak fra barnevernet lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri. Representanten må skjønne hva dette dreier seg om. Men hvis hun ikke erkjenner at dette er noe problem, er det sikkert greit for både Høyre og Kristelig Folkeparti. Men for oss andre, som ser behovet for å hjelpe dem som stiller bakerst, ikke minst når det gjelder ventetid for behandling, er det nødvendig å fremme forslaget, tydeligvis. Rus og psykiatribehov er ofte en konsekvens av omsorgssvikt. Da hjelper det lite at barnevernet setter inn tiltak uten også å gi tilbud innen rus- og psykiatribehandlingen.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Det er ikke sånn at Arbeiderpartiet ønsker å slå rundt seg med milliardene heller. Vi er faktisk også enig i at vi skal ha stramme budsjetter. Men så skilles våre veier på prioriteringen. Vi ønsker nemlig ikke å gi så veldig mye i skattelette til dem som har nok fra før. Vi ønsker at det skal være penger til kommunene, og vi foreslo faktisk en økning. Og det ville ha gjort det mulig for kommunene å ansette flere folk til f.eks. barnevernet. Nå leser vi i avisen at 2 500 lærere blir arbeidsledige fordi kommunene ikke har penger til å betale dem. Jeg synes ikke det er noe godt innspill i forhold til barnevernet.
Afshan Rafiq (Høyre), 2003-02-11:
Til representanten Eirin Faldet: Fra min side har det ikke vært noen latterliggjøring av barn som trenger hjelp, og som er i en utsatt situasjon. Men det som skiller oss fra Arbeiderpartiet, er at vi ikke mener at en lovfestet rett til behandling for rus og psykiatri er veien å gå. Vi vil ha en individuell, medisinsk fastsatt behandlingsgaranti. Den er uavhengig av alder og alle andre faktorer. Det betyr at den som trenger hjelp, skal få det, uavhengig av alder. Jeg tror det er viktig å få med seg. Når det gjelder kommuneøkonomien, må jeg bare minne representanten Faldet på at Samarbeidsregjeringens stramme budsjett faktisk har ført til at renten har gått ned. Den har faktisk gått ned ett prosentpoeng siden budsjettforliket ble klart. Det har betydd en besparelse på renteutgifter på flere hundre millioner for kommunene, og mer skal det bli. Samtidig har arbeidsplassene blitt reddet.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Jeg er enig med statsråden når hun sier at det ikke er god nok forskning på den problematikken jeg tok opp. De ulike fagmiljøene sier ulike ting. Men det som er helt klart, er at elleve fylker prosentvis innvilger færre tiltak enn før, på tross av at problematikken øker, på tross av at vi lykkes dårligere, på tross av at flere barn har det dårlig. Jeg syns det er rart, når man legger fram en melding i 2003, at ikke disse signalene er tatt inn. Når det gjelder lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri, er dette relatert til den loven vi behandler nå. Vi hadde jo dette oppe i vår komite, og det var viktig at det ble relatert til barnevernsloven. Og så har vi en oppvekstmelding som de andre barna selvfølgelig skal bli fulgt opp i forhold til.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2003-02-11:
I frykt for å bli beskyldt for å forlenge Stortingets møte unødvendig registrerer jeg at mitt svar, eller kanskje manglende svar, på representanten Rafiqs replikk på mitt innlegg, har vært med på å forlenge møtet. Etter de rundene som har gått om lovhjemlet rett til behandling for rus og psykiatri, har jeg ikke nå bare god samvittighet for at jeg støtter forslaget, som jeg sa i mitt innlegg, men nå er jeg faktisk hellig overbevist om at det er rett. Når det gjelder kommuneøkonomien, har jeg faktisk registrert at statsråden har bekreftet at hun ser at det vil være behov for økte ressurser for å imøtekomme intensjonen i meldingen med hensyn til både første- og andrelinjetjenesten i barnevernet. Det lover bra fram mot budsjettbehandlingen for 2004.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Dokument nr. 8:12 er et forslag fra Sosialistisk Venstreparti ved Rolf Reikvam og Øystein Djupedal om oppnevning av en bredt sammensatt offentlig kommisjon som skal vurdere forholdet mellom kirke og stat. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen har delt seg i et flertall og et mindretall i denne saken. Flertallet, bestående av medlemmene fra Høyre, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, viser til at Kirkemøtet i 2002 fattet vedtak om å få en offentlig kommisjon til å utrede nærmere forholdet mellom Den norske kirke og staten. Vi har lagt merke til at kirkestatsråden har sagt seg villig til å opprette en slik kommisjon, og det har vært viktig for dette flertallet å få fram at kommisjonen må få en bred sammensetning. Den må ha representasjon fra hele landet. Den skal ivareta kjønnsbalanse, og medlemmene må representere ulike kirkepolitiske og politiske synspunkt. Videre må kommisjonen også ha medlemmer utenfra Den norske kirke. Flertallet mener også at kommisjonens representativitet er mer avhengig av kommisjonens sammensetning enn av om det er Stortinget eller Regjeringen som foretar oppnevningen. Fremskrittspartiet og representanten Simonsen har et eget forslag og har sagt at dersom det forslaget faller, vil det være naturlig at det er Regjeringen som foretar oppnevningen av en kommisjon, dersom en slik skal oppnevnes. Sosialistisk Venstreparti har et eget forslag i tråd med dokumentets forslag. Når det gjelder selve saken, sier flertallet at de ønsker at «kommisjonen må vurdere forholdet mellom staten og Den norske kirke i bred forstand, herunder blant annet relasjonen stat-kirke, lovgivning og økonomi som grunnlag for en folkekirke for framtida». På Kristelig Folkepartis vegne vil jeg bare tilføye at jeg har forventninger til at en av de første sakene kommisjonen griper fatt i, er Kirkens økonomi. I Adresseavisa i dag er det et oppslag med biskop Wagle, som sier at Kirken er «i en systemkrise». Det har han helt rett i. Kirkeloven i dag har en konflikt i den forstand at det er biskopene som bestemmer aktivitetsnivået, det er kommunene som skal finansiere det, og det er de kirkelige fellesråd som står økonomisk ansvarlig. Systemkonflikten som dette innebærer, er det som gjør at også mange i Kirken nå føler at økonomien blir vanskelig, og de opplever at økonomien blir en kasteball mellom de ulike som har ansvaret for den. La meg derfor til slutt uttrykke den forventning at kirkekommisjonen tar tak i denne utfordringen, at vi får utredet en enhetlig kirkeøkonomi, slik Kristelig Folkeparti tok til orde for to år tilbake i forbindelse med at Stortinget behandlet stortingsmeldingen Børs og katedral, om Kirkens økonomi. Jeg tror ikke denne systemkonflikten løses før Kirken selv får ansvar for både inntekter og utgifter.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
I forhold til representanten Reikvams innlegg, hvor han begrunner SVs forslag om at Stortinget skal få et eierforhold, og så sier at når Stortinget ikke oppnevner kommisjonen, vil liksom ikke Stortinget eller de politiske partiene delta i denne debatten i det åpne rom, har jeg, ganske kort, behov for å si at da tror jeg representanten Reikvam kjenner de politiske partiene for dårlig, og også de enkelte stortingsrepresentantene som vet å delta i debatten i media. Jeg tror at det er viktig at vi får i gang dette utvalgsarbeidet. Jeg tror det vil kunne klargjøre premisser for debattene og endelige konklusjoner. Vi har fra kirkelig hold Bakkevig-utvalget, som har kommet med forslag på en rekke gode premisser for framtidige forhold, men det at Stortinget ikke oppnevner utvalget eller deltar i det, liksom skulle legge noe lokk på debatten, blir en påstand som jeg synes er helt feil, og som savner rot i den politiske virkeligheten.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-02-11:
Forholdet mellom stat og kirke er kommet inn i en konstruktiv prosess, og det er Høyre glad for. Kirkens eget kirke-stat-utvalg, oppnevnt av Kirkerådet i februar 1998, leverte for et snaut år siden sin innstilling. Innstillingen, der et stort flertall gikk inn for et skille mellom stat og kirke, har siden vært på høring i kirkelige organer. Det har vært stor enighet om at prosessen bør fortsette gjennom et offentlig utvalg som skal vurdere saken videre. Høyre er enig i en slik videre prosess. I vårt program for inneværende stortingsperiode står det: «Reformarbeidet med overføring av større ansvar til kirkelige organer bør fortsette. Høyre mener at reformarbeidet bør føre til et skille mellom kirke og stat.» Vi er altså enig med det kirkelige utvalg. En slik prosess må nødvendigvis ta tid og inneholde de nødvendige vurderinger av alle tenkelige spørsmål og problemstillinger. Høyre er derfor enig i at det er nødvendig med en bredt sammensatt offentlig kommisjon som skal utrede forholdet mellom kirke og stat nærmere. Vi kan vanskelig akseptere argumentasjonen fra Fremskrittspartiet om at det ikke er behov for en ytterligere utredning. Vel har Bakkevig-utvalget levert en solid innstilling, men en av konklusjonene fra Kirkerådet var nettopp behovet for videre arbeid med spørsmålet. Og Kirkerådet stilte seg positivt til nedsetting av et offentlig utvalg. Kirkens ønske og behov for en ytterligere utredning støttes av Høyre. For Høyre er det ikke det viktigste hvem som oppnevner kommisjonen. Som saksordføreren sa, har kirkestatsråden sagt seg villig til å opprette en slik kommisjon, og vi kan ikke se tunge grunner til at det ikke skal være Regjeringen som oppnevner kommisjonen også i dette tilfellet. Vi har all grunn til å tro at Regjeringen vil oppnevne en kommisjon med nødvendig bredde og tyngde. Det er viktig å understreke, slik også representanten Eva M. Nielsen gjorde, nødvendigheten av at kommisjonen får en bred sammensetning, som vi også sier i flertallsmerknadene. Det er selvsagt at kommisjonen må ha medlemmer med tilknytning både til Den norske kirke og til tros- og livssynsorganisasjoner utenfor Den norske kirke. I flertallsmerknadene er det også nevnt god geografisk representasjon, ivaretakelse av kjønnsbalansen samt god politisk bredde. Viktig er det også at kommisjonen får bred faglig kompetanse. Kommisjonen trenger kompetanse på mange felt, slik at alle problemstillinger knyttet til forholdet mellom stat og kirke kan bli vurdert med nødvendig tyngde og legitimitet. Dette er uten tvil en meget viktig kommisjon. Og sammensetningen av den, mandatet, prosessen og metodikken i arbeidet videre vil ha stor betydning. Høyre mener at disse hensyn vil bli ivaretatt gjennom at Regjeringen oppnevner utvalget, og vi støtter derfor komiteens innstilling.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2003-02-11:
Det er ingen uenighet om at ethvert individ har rett til å få en gravferd tilpasset den enkeltes livssyn og religion. Gjennom komiteens behandling av saken er det kommet fram at det er gjort svært mye fra myndighetenes side for å legge forholdene godt til rette for dette. I den forbindelse vil jeg gjerne vise til den evaluering av avtalen om gravferdsdrift i Oslo mellom Kirkelig Fellesråd og kommunen, som komiteen har fått sett. Tilbakemeldingen fra tros- og livssynsorganisasjonene viser at dagens ordninger fungerer godt. Etter Høyres mening er det ikke behov for endringer av dagens lover og regelverk. De praktiske problemer som ikke er tilfredsstillende løst, bør kunne løses gjennom god dialog mellom Den norske kirke og kommunale myndigheter på den ene side og aktuelle tros- og livssynssamfunn på den andre side. Det er min tro at man lettere vil kunne finne gode løsninger på praktiske problemer på denne måten enn gjennom lover og regelverk. Kirkene er vigslede bygninger og må selvsagt respekteres som det. Det må også respekteres at kirkeklokkene har en liturgisk funksjon og dermed en religiøs betydning. Alminneliggjøringen av kirke og kirkeklokker må ikke gå så langt at vi glemmer at kirken er vigslet, og at kirkeklokkene er en del av en sammensatt og meningsfull liturgi. Når det gjelder spørsmålet om betaling for bruk av gravkapell eller andre aktuelle seremonirom, er det viktig å påpeke at der hvor betaling blir krevd, er dette fastsatt av kommunen og gjøres selvsagt uavhengig av tro eller livssyn. Skal det betales, må dette også gjøres ved gravferden for medlemmer av Den norske kirke, så her er det ingen forskjell. Det viktigste i forbindelse med en gravferd er at høytiden tilpasses den enkeltes tro og livssyn og preges av høytid og verdighet, og at gravplass og seremonirom har tilfredsstillende standard. Også dette er etter vårt syn praktiske problemstillinger som best kan løses gjennom god dialog. Jeg tror også at det er viktig at det gis god og nødvendig informasjon til trossamfunn og livssynsorganisasjoner, slik at alle har god kunnskap om eksisterende lov- og regelverk. Når det gjelder Gravferdsrådet, som saksordføreren var inne på, er det viktig å understreke at dette er et organ som er uavhengig, og altså ikke oppnevnes av departementet. At det må være et godt samarbeid, er selvsagt. Ut fra dette ser vi fra Høyres side ingen grunn til å gjøre endringer i dagens lovverk. Vi mener at lover og regler hensyntar de berettigede krav som er der – om tilpasning, om høytid og om verdighet.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
La meg begynne med å ta opp vårt forslag i innstillingen. Fremskrittspartiet mener det samme som Fremskrittspartiet har ment om denne saken i 30 år, at vi bør få et skille mellom kirke og stat. Derfor foreslår vi det også ved denne anledning. Vi legger til grunn at det bør arbeides med lovmessige spørsmål, med spørsmål knyttet til økonomi og med organisering av en fristilt kirke med bred demokratisk medlemsinnflytelse. Vi legger til grunn at konsekvenser for andre tros- og livssynssamfunn avklares gjennom et slikt arbeid, og at det skjer i flere parallelle utvalg. Endelig legger vi til grunn at det oppnevnes utvalgsmedlemmer for en slik oppgave, som har bred og variert bakgrunn, og ikke minst at Stortinget får melding om fremdriften og resultater underveis i arbeidet. Jeg tror saksordfører Lyngstad har helt rett i at Kirken står i en systemkonflikt. Vår beste resept og vårt beste svar på det er nettopp å gjennomføre et skille mellom kirke og stat. Vi er også opptatt av at det er folket, det brede lag av folket, som skal spørres. Så langt er de eneste sikre svar vi har, faktisk fra spørreundersøkelser, men de tyder til gjengjeld på at det har vært et skifte, det er et skifte på gang i folks oppfatning av hvordan forholdet mellom kirke og stat skal være. Hvis jeg husker riktig, var den siste målingen vi hadde om dette like før nyttår, den første målingen som viste et klart ja-syn fra de spurte i forhold til om man ønsket et slikt skille eller ikke. Jeg merket meg også at det var relativt få som ikke hadde en mening. Når det er slik at et flertall likevel vil ha videre utredning om dette, har vi i Fremskrittspartiet ingen problemer med å slutte oss til at det er Regjeringen som oppnevner en slik kommisjon. Det synes vi er naturlig. Vi har også forstått at flertallet er opptatt av det samme som Fremskrittspartiet, at når man velger den løsningen, skal den være bredt sammensatt, slik at mange syn kommer med på veien.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Her kan jeg være enda mer kortfattet enn i forrige sak. Også Fremskrittspartiet har merket seg den evalueringen som er gjennomført i Oslo kommune, og som er ganske fersk. Vi har merket oss at en del ikke har brydd seg med å svare. Det tyder på at det fungerer bra. Videre har vi merket oss at noen som har svart, har sagt at de er svært godt fornøyde. Vi har også lagt vekt på kommentarer og beskrivelser av de problemstillingene som er kommet fra departementet. Vår konklusjon er at både lover, forskrifter og rammeverk praktiseres med imøtekommenhet og åpenhet overfor andre tros- og livssynssamfunn. Fremskrittspartiet ser derfor ikke behov for noen endring i lov- og regelverk og forslår at dokumentet avvises. Jeg tar opp vårt forslag om nettopp det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Det var et litt merkelig innlegg, for representanten Lønning hadde en lang utredning om saker som komiteen har til behandling, nemlig forslaget fra Fremskrittspartiet om folkeavstemning. Det kommer vi tilbake til. Det er ikke et tema i denne debatten, men jeg merket meg at representanten Lønning sveipte innom det også på sin rundtur rundt om i historien. Det er riktig at vi denne gangen legger opp til to utredninger, og det skyldes at Kirken har gjort sin jobb. Den har tatt et initiativ og gjort et stykke arbeid. Nå ligger ballen hos oss. Det er vårt ansvar å ta den og komme i gang med denne utredningen. Det er ikke bare små nyanser i forskjellen mellom det som SV står for, og det som flertallet står for. Det er vesentlige forskjeller. Jeg skal peke på to, som jeg også prøvde å gjøre i mitt innlegg. For det første vil det være en garanti for å sikre bredden i en slik kommisjon, hvis Stortinget tar ansvaret. Det vil være en garanti at Stortinget har ansvaret for deler av denne kommisjonen. Vi sikrer en bredde, som jeg i utgangspunktet velger å tro at statsråden også vil sikre. Men for å være helt sikker mener jeg at vi burde tatt grepet om det selv. For det andre, og det er kanskje det aller viktigste, som jeg la vekt på i mitt første innlegg, nemlig at de som oppnevnes til kommisjonen, også får et eierforhold i forhold til dette, og at de får et engasjement i forhold til dette. Det er viktig at Stortinget har et eierforhold til dette, har et engasjement. Ved at vi har tatt ansvar for å oppnevne kommisjonen, tatt ansvaret for mandatet, vil det også være lettere å delta i den debatten som kommer framover. For det er ikke snakk om at en kommisjon skal arbeide i et visst antall år, og så skal folk begynne å debattere. Her er det snakk om en løpende diskusjon, en løpende samtale i det åpne rom. Det er det en kommisjon må legge til rette for. Hvis Stortinget hadde hatt et sterkere eierforhold til dette, føler jeg meg trygg på at de også i sterkere grad ville ha tatt ansvar for å delta i den debatten i det åpne rom som kommer i årene framover. Det er det jeg er skuffet over at flertallet ikke ønsker å legge opp til.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
Jeg har ikke sagt at jeg vil legge noe lokk på debatten ved at vi ikke oppnevner kommisjonen. Det er jo ikke det som er poenget. Poenget – og jeg synes det er rart at en ikke tar det poenget – er at de som tar et initiativ og setter i gang noen prosesser, vil også ha et sterkere forhold til dette framover. Det er etter min oppfatning – nå gjentar jeg meg selv – fryktelig viktig at vi får en god debatt der flest mulig deltar, og der ikke minst stortingsrepresentanter er med og deltar i det åpne rom. Det er jeg helt sikker på ville vært lettere og ville blitt synliggjort tidligere hvis det var vi som hadde hatt ansvaret for denne kommisjonen, og ikke minst hadde ansvaret for mandatet til denne kommisjonen. Det var mitt poeng. Og jeg merker meg at representanten Inge Lønning ikke nevner det i det hele tatt. Han nevner hvem som skal oppnevne den. Han berørte overhodet ikke mitt andre poeng, nemlig det som går på eierforhold. Hvis vi skal få til et skille på en god måte, og det ønsker vi – et skille kommer uansett om vi vil eller ikke, for dette er kommet til et historisk punkt hvor det driver seg fram av sin egen kraft og sin egen tyngde – er det fryktelig viktig at alle deltar, at flest mulig deltar og får et forhold til det som skal skje om et visst antall år. Og det var vårt poeng, å sikre dette og legge til rette for at vi får en god debatt framover. Og det kan vi, ved at vi, Stortinget, har tatt et større ansvar for det arbeidet som skal skje i årene framover.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-11:
For ca. ti år siden skrev den amerikanske økonomen John Galbraith en bok med tittelen «Den tilfredse majoritet». Galbraith var en sentral økonom helt tilbake i Kennedy-perioden i amerikansk politikk. Boken var et voldsomt oppgjør med den økonomiske politikken som ble ført på 1980-tallet i USA under Reagan og i Storbritannia under Maggie Thatcher. Dette var en politikk som var inspirert av økonomen Milton Friedman. Hva har så dette å gjøre med den saken vi nå behandler? Egentlig ganske lite, men tittelen «Den tilfredse majoritet» preger oss i altfor mange sammenhenger. Det er den tilfredse majoritet som taler i denne saken – flertallet. Flertallet mener at alt er såre vel i vårt lovverk. Men alt er ikke såre vel når minoritetene ber oss ta opp dette, og når minoritetene opplever problemer. Flertallet mener at alt er lagt til rette i vårt lovverk, slik at det ikke finnes behov for endringer på noe som helst område. Det er tatt nok hensyn til at gravferden skal preges av høytid, og det er ikke behov for endringer. Det er ikke en lovpålagt oppgave for kommunene å ha gravkapell, så derfor kan vi ikke gi retningslinjer. Staten gir jo tilskudd til kirkebygg, så her er det fritt fram for minoritetenes trossamfunn å søke, slik at de også kan få sitt bygg. Gravferdsrådet er et uformelt organ, så hvorfor skal vi si noe om dette? Hvorfor skal minoritetene ha noe med dette å gjøre? Dialog er svaret. SV er usikker på hvordan lovverket vårt fungerer. Vi er faktisk talt usikre på om det er ting som bør gjøres annerledes. Det vi ber om, er at departementet går gjennom dette sammen med dem som føler at det er urimelig, at de blir rammet på en urettferdig måte. Det er jo det som er dialog. Det er godt mulig at alt er såre vel. Hvis vi går ut fra de innspill vi får, så er det ikke slik. SV har hatt et større møte. Vi kalte det en høring, med representanter fra en del religiøse minoritetsgrupper. Det som var interessant, var at de som hovedsakelig kom på det møtet, var kristne minoriteter i Oslo. De syntes det var veldig bra, og at det var en veldig viktig sak som ble tatt opp, ikke fordi de hadde møtt store problemer som kristne minoriteter, men fordi det var viktig at vi gikk gjennom lovverket og andre ting, fikk satt en del ting på dagsordenen og fikk ryddet opp der det var behov for det. Noe annet ber vi egentlig ikke om. Men den tilfredse majoritet føler at dette er det ikke behov for. Jeg tar opp vårt forslag.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2003-02-11:
Senterpartiet er en del av det flertallet som sier klart og tydelig at en kommisjon skal opprettes, og at det er naturlig at det er statsråden, at det altså er Regjeringen, som oppretter denne kommisjonen. Vi er med og understreker representativiteten som en slik kommisjon må ha. Statsråden har jo flere ganger uttalt seg om kommisjonen. Hun var nok noe nølende i begynnelsen, men ut fra det som vi har registrert at statsråden har sagt i forhold til representativitet, og at det også skal være med folk i denne kommisjonen som ikke er medlem av statskirken, kjenner Senterpartiet seg komfortabel med det. Det var jo en ansats her til for og mot statskirke. Det har flere av innleggene båret preg av. Senterpartiet er vel faktisk det partiet her på Stortinget som har størst tro på statskirken som statskirke. Men vi mener det er viktig å få utredet på et bredt grunnlag forholdet mellom stat og kirke, lovgivningen og økonomien omkring den. Jeg deler representanten Reikvams beskrivelse av kirkeøkonomien. Og jeg synes på en måte det er litt lettvint av representanten fra Kristelig Folkeparti å snakke om systemkrise i den sammenhengen. Selv om en klart ser og vet at det er biskopen som bestemmer antall gudstjenester osv., har jo biskopen gjort det i mange år, og Kirken har også fungert økonomisk brukbart i årevis – men ikke nå. Nå er det vi hører ropene fra Kirken om at det virkelig er fare på ferde. Jeg ble faktisk ikke overrasket over at et flertall av soknerådene ikke støtter konklusjonen til Bakkevig-utvalget. Den kirken vi har, er rotfestet og har en trygg plass i vårt folk. Når flertallet av soknerådene foreløpig har sagt at de ikke deler Bakkevig-utvalgets konklusjon, er det faktisk ganske lett å forstå. Jeg tror det. Senterpartiet mener at når en kommisjon en gang kommer fram til et eller annet – og vi mener at den skal ile langsomt fram – må en så viktig sak som eventuelt å skille kirke og stat legges fram til folkeavstemning. Så viktig er faktisk denne saken for det norske folk.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-11:
Jeg er vel kjent med at det Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet som jeg nevnte i mitt innlegg, ligger til behandling i fagkomiteen – selvfølgelig gjør det det. Grunnen til at jeg nevnte det, var at jeg ville påpeke det uforståelige i at ett og samme parti kan innta to uforenelige standpunkter samtidig – at man på den ene side kan gå inn for å nedsette en kommisjon med bundet mandat, og på den annen side samtidig kan gå inn for å holde folkeavstemning om det samme spørsmålet. Det har jeg litt vanskelig for å begripe. Jeg vil fastholde at den praktiske forskjell, som jeg sa, mellom forslaget fra SV og flertallsinnstillingen er mikroskopisk. Representanten Reikvam vet like godt som jeg at statsråden i sitt forberedende arbeid med denne kommisjonen har henvendt seg til partiene på Stortinget og bedt hvert enkelt parti komme med sine forslag. Nøyaktig det samme ville ha skjedd dersom Stortinget formelt skulle hatt ansvaret. Det ville ha vært de samme politiske partiene som hadde blitt bedt om å gjøre akkurat det samme. Så jeg må nok fastholde at mer mikroskopisk enn denne forskjellen skal det godt gjøres å finne eksempler på at forskjeller kan være. Jeg synes nok Reikvam betjener seg av en urimelig høyrøstet retorikk sett i forhold til den praktiske forskjellen mellom disse forslagene.
Inge Lønning (Høyre), 2003-02-11:
Det er jo bra at forretningsordenen setter begrensninger på antall innlegg, men jeg må bare få lov til å kvittere tilbake at jeg fremdeles synes at representanten Reikvams problemstilling er ganske konstruert. Den kunne muligens ha hatt en viss relevans hvis hans innlegg hadde vært avholdt før 1880-årene. Men parlamentarismen er som kjent innført som statsskikk i Norge, og de fleste av oss har registrert det for lengst. Derfor er det faktisk ikke en slik avstand mellom storting og regjering som representanten Reikvam ser ut til å tro. Så jeg vil anbefale Reikvam å ta skrittet fra perioden før 1880 til perioden etter 1880.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2003-02-11:
Det gjelder forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og SV. Jeg vil anmode Arbeiderpartiet og SV om å gjøre dette om til et oversendelsesforslag.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Etter en så fin og god anmodning om oversendelsesforslag fra Fremskrittspartiet vil vi fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti etterkomme det.