Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-12-03:
Vi har et turbulent år bak oss internasjonalt, som begge de foregående talere har vært inne på, hvor vi rundt oss har innstramminger, finanskriser og en betydelig økt usikkerhet i nokså mange nasjoner der stabilitet har vært kjennemerket. Det går igjen som en rød tråd i budsjettinnstillingen at Asias betydning øker. Det anskueliggjøres jo også ved at man nå prioriterer Asia tyngre når det gjelder norsk tilstedeværelse igjennom våre utenriksstasjoner. Det er helt naturlig og ikke omstridt. Det er den største voksende og mest betydningsfulle økonomi vi har rundt oss. Samtidig er jeg veldig glad for at de helt naturlige spørsmål om menneskerettigheter, vanlige borgerlige rettigheter, kommer opp som tema rundt den asiatiske utviklingen. Vi får dette om en ukes tid når Liu Xiaobo mottar Nobels fredspris. Vi har sett at i Burma er tidligere nobelprisvinner Aung San Suu Kyi løslatt. Men samtidig ser vi at på Korea-halvøya har Nord-Korea funnet det opportunt å gå til angrep på Yeonpyeong-øya. Dette er altså et nytt arnested for eksisterende konflikter. Det betyr også at i vårt utenrikspolitiske engasjement må vi ta grep om å bidra til at den største av alle nasjoner, Kina, tar et større politisk grep og et større politisk ansvar, noe det for så vidt også kan se ut til at det er tendenser til nå. Selv om maktforholdene, styrkeforholdene, økonomisk endrer seg, er det svært viktig i en tid som dette at vi ikke helt glemmer hvor vi befinner oss, hvem som er våre store, tunge naboer, som vi har 70–80 pst. av vår eksport til og import fra, og hvor vi har våre sterkeste kulturelle forbindelser. Det betyr fra høyresiden at vi er nødt til å understreke viktigheten av å slå ring om de kjente, gode og trygge alliansene som har vært basis for vår formidable vekst og utvikling. Et økonomisk sterkere Asia er veldig, veldig positivt, men det kan aldri komme til erstatning for Europa. Så er vi i en tid som også preges av betydelig og bred enighet i Stortinget om vår utenrikspolitikk. Det er grunn til å understreke den interessante situasjonen som Russland befinner seg i, som utvikler seg i en positiv retning, nærmere oss. Norge blir i front som nabostat, mer og mer i front også til å utvikle alliansen og Europas naboskapspolitikk med Russland. Vi har sett at Russland er trukket nærmere NATO-alliansen sikkerhetspolitisk. Vi har fått på plass en delelinjeavtale med Russland, som Stortinget får rikelig anledning til å komme tilbake til. Vi har sett at Russlands aksept for og deltakelse i diskusjonen om rakettskjold gjør at det er tatt noen kvantesprang på det sikkerhetspolitiske området i det siste året. Vår og Europas nærhet til Russland handler selvfølgelig om energi, men det handler også om sikkerhetspolitikk. Bare en kort visitt til Iran, som også er en del av dette bakteppet, og hvor vi på nytt igjen ser de trusler som iranske myndigheter retter mot hele verden. Vi ser hvordan menneskerettigheter håndteres. Vi så forleden hengingen av Shahla Jahed. Vi ser stadig vekk at det som noen tror at Ahmadinejad tror på når det gjelder bruk av ord, i det hele ikke registreres. Derfor er det mitt budskap at snart må disse kreftene antakelig bli nødt til å lære mer av handling. Jeg har litt lyst til å anmode utenriksministeren, når han holder sitt innlegg, om å kommentere hvor lenge det er hensiktsmessig at vi skal ha en utenriksstasjon på plass i Iran. Så er jo det sikkerhetspolitiske bakteppet kjent. De to foregående talere har vært behørig inne på dette. Vårt Afghanistan-engasjement er det som er det helt sentrale i dagens utfordring, og som også har utfordring når det gjelder NATOs nye vedtatte strategiske konsept, som sannelig også gir betydelige utfordringer. Det er det vi også på hjemmebane må fokusere på. Vi må ha norske gutter og jenter, soldater, på plass i Afghanistan som til enhver tid er optimalt trent og optimalt utstyrt for å ivareta den skarpeste og spisseste jobben av alle som norske kvinner og menn blir satt til. Kanskje er det på en slik dag som i dag rett å minnes dem som har gitt sitt optimale bidrag for nasjonen gjennom sine tapte liv, og også dem som sitter hjemme og er pårørende til dem som setter sitt eget liv og sin egen helse i fare for å ivareta norske interesser. Engasjementet i Afghanistan har bred politisk støtte her hjemme. Det kan sikkert være grunn til å minne om at det er ikke sikkert alle på plass i Afghanistan føler den samme støtten. Det har vært politiske tendenser til at man har vært litt for rask på labben i den norske mediedebatten til å gi karakteristikker som man fra noens ståsted kanskje i ettertid kunne sett at dette burde man ha holdt seg unna. Diskusjonen rundt det norske forsvaret er preget av en nesten ugjennomtrengelig budsjettproposisjon som det er vanskelig å forstå, lese igjennom og hente ut av hva som er virkningene og effektene, hva man får igjen for bruk av rundt 35 mrd. kr på kapasitet og styrke. Dette er vanskelig å trenge igjennom. Men samtidig tegnes det i proposisjonen et nokså rosenrødt bilde av, i og rundt situasjonen i det norske forsvaret som, etter min oppfatning, veldig mange ganger ikke stemmer overens med det bildet vi får i vår direkte kontakt med norske soldater, som trener, er til stede og i større grad helst burde øve mer på hjemmebane. Mangel på ammunisjon og mangel på øving er den røde tråd som går igjen, og som Høyre har vært opptatt av at vi skulle få gjort noe med, fordi vi vet hva slags utfordringer disse guttene og jentene blir stilt overfor. Vi er i en situasjon hvor vi snart har på plass fregattflåten. Vi vet at vi har kun tre og et halvt mannskap fordelt på fem fregatter. Tre fregatter skal ha kun 255 seilingsdøgn, langt under den anbefalte mal. Vi har piloter i det norske flyvåpenet som ikke får øvd eller flydd tilstrekkelig. Vi har en HV-styrke som har vært tilstrekkelig omdiskutert i det siste, og som langt fra får trent nok, slik situasjonen er. Vi ser at store deler av heimevernsstyrken ikke har fått trent på mange år. Forsterknings- og oppfølgingsstyrkene trener så sjelden at de ifølge sjef for HV-02 har en reaksjonstid på opp til 30 dager, fordi de må trenes opp fra grunnen av. Riksrevisjonen har avlagt kjente rapporter som ligger godt plassert i Forsvarsdepartementet, og som jeg er ganske trygg på er gjennomlest. Vi er også i en situasjon hvor nivået på bistanden er blitt en rød tråd så langt i debatten. Høyre vil ha en effektiv utviklingspolitikk som har fattigdomsbekjempelse som sitt hovedmål. For å få mest mulig utvikling kan ikke bistand være det eneste virkemiddelet. Tvert imot er samstemmighet mellom ulike politikkområder og ulike departementer svært viktig for å oppnå best mulig fattigdomsbekjempelse. Særlig vil vi peke på økt handel som et av virkemidlene for å løfte land ut av fattigdom. De viktigste prinsippene for Høyres bistandspolitikk er tematisk og geografisk konsentrasjon for å øke effektiviteten, kontrollen og treffsikkerheten. Også på dette området har riksrevisor gjentatte ganger sagt sitt. Svaret fra politisk ledelse er at ja, hvem er bedre enn oss? Vi er best i verden, ja best i verden også på dette området. Men jeg synes det politisk, når vi bruker 27 mrd. kr på dette politiske området, en av statsbudsjettets største utgiftsposter, må være et minimumskrav at vi av budsjettet skal kunne lese hva vi egentlig får ut av disse pengene, og at man tar på alvor det unisone ønsket om større åpenhet i og rundt norsk bistandspolitikk. Vi er på plass i mer enn 110 nasjoner. Vi har over 4 000 prosjekter i sving. Da holder det ikke med et svar fra politisk ledelse om at jo, vi er best i verden, slå dere til ro med det.