Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-03:
En av de grusomste handlingene i moderne krigshistorie var atombombene som ble sluppet over Hiroshima og Nagasaki i august 1945. Bare i Hiroshima brente bomben opp 80 000 mennesker i løpet av sju sekunder. I tiårene etter har ytterligere titusener av dem som overlevde dette menneskeslaktet, lidd en smertefull død på grunn av ettervirkninger av radioaktiviteten. Verden ble aldri den samme etter Hiroshima. Energien og styrken i atomvåpen, i dag mange, mange ganger større enn i 1945, er av en karakter vi knapt kan fatte. Den aller første atombomben smalt i Los Alamos, New Mexico, 16. juli samme år, der forskere jobbet på spreng for å utvikle det nye ødeleggelsesvåpenet. De sa at solen stod opp to ganger den dagen – andre gang som en rødglødende kule, første gang med et gigantisk smell. Hele landskapet ble dekket av et intenst lys, mye sterkere enn solen midt på dagen. Så kom det sterke og vedvarende brølet. Los Alamos – navnet høres ut som tittelen på en gammelmodig amerikansk westernfilm. I virkeligheten representerer navnet starten på atomalderen og atomkappløpet mellom stormaktene i tiår etter tiår med kald krig. I dag stammer ikke trusselen om kjernefysisk krig fra stormaktsrivalisering i en todelt verden. Atomtrusselen er endret. Den er der i form av spredningsfare til land med totalitære og uberegnelige regimer. Den er der også ved at atomvåpenkompetanse og spaltbart materiale etter Sovjetunionens fall er ute av kontroll og kan bli et pressmiddel i hendene på terroristgrupper. Og trusselen eksisterer på grunn av miljøfaren ved atomavfall og reaktorer i dårlig forfatning i Russland og andre postsovjetiske stater. Mens man i øst og vest nå ruster kraftig ned, ruster dessverre en del land i den tredje verden opp, og de skaffer seg ekspertise, teknologi og nok spaltbart materiale til å utvikle kjernevåpen. Dette har også sammenheng med økt tilgjengelighet av høyteknologi som kan brukes både til sivile og til militære formål. De kjernefysiske prøvesprengningene i India og Pakistan viste at vi er kommet betydelig kortere i arbeidet for ikke-spredning og global nedrustning og eliminering av atomvåpen, for øvrig de første prøvesprengninger etter at den omfattende prøvestansavtalen ble undertegnet av 144 land for to år siden. Arbeiderpartiet har støttet Regjeringens fordømmelse av prøvesprengningene, et tilbakeskritt for det internasjonale arbeidet for ikke-spredning og en fare for både helse, miljø, sikkerhet og stabilitet i regionen. Vi støttet også oppfordringene om at India og Pakistan snarest – og uten betingelser – slutter seg til både Avtalen om forbud mot kjernefysiske prøvesprengninger og til Ikke-spredningsavtalen. Samtidig er prøvesprengningene en ubehagelig påminning om at det internasjonale samfunnet må ha en holdning til terskelland som India og Pakistan, store folkerike nasjoner – utestengt fra FNs sikkerhetsråd og andre fora – og nukleære løsgjengere som ikke har undertegnet prøvestans- eller Ikke-spredningsavtalen, og som forsøker å sprenge seg inn i det gode selskap: atomklubben. Likevel er trolig India og Pakistan det minst dramatiske eksempelet på at atomvåpen og spaltbart materiale de facto er ute av kontroll. Det uroer oss alle at vi ikke har kontroll med spredning og kompetanseutvikling. Vi hører om forskere og ingeniører fra postsovjetiske stater som selger nukleær kompetanse til tvilsomme regimer og terrorister, rett og slett for å få penger til å overleve og til å ha mulighet til å drive teknologisk forskning. Vi vet at det er atomvåpen i hendene på folk vi ikke har mulighet til å kontrollere, at det bokstavelig talt ligger bomber rundt omkring. I kampen for å avskaffe atomvåpen kjemper vi ikke lenger bare mot uvitenhet, pengemakt, politisk prestisje, teknokrater og kynisme. Vi kjemper også mot systemer uten sentral styring og kontroll, der det hersker politisk, økonomisk og sosialt anarki, der hver dag går med til å overleve, og der soldater og forskere ikke har fått lønn på flere måneder. Og vi kjemper mot terrorisme, despoter og tvilsomme regimer. Kontroll med spredning blir derfor faktisk nesten viktigere enn kvantitative nedrustningsmål i denne omgang. Likevel må det være en målsetting at atomvåpen skal avskaffes. Dette er ikke gjort over natta og vil kreve et møysommelig politisk og diplomatisk arbeid, også langs de små skritts vei. Mye har skjedd når det gjelder nedbygging av atomvåpen i Europa. USA og Russland forpliktet seg i 1991-92 til relativt store reduksjoner av taktiske kjernevåpen. START I og II betyr at amerikanske og russiske strategiske, kjernefysiske stridshoder blir redusert til 3 500 i år 2 000. I 1990 var tallet godt over 10 000. START III vil forhåpentligvis føre til ytterligere reduksjoner. Canberra-kommisjonen fra 1996 kom med en rekke forslag og anbefalinger om atomnedrustning. Blant disse var å få slutt på subkritisk testing av kjernevåpenrelatert utstyr samt å stanse utplassering av ikke-strategiske kjernevåpen. Samme år ble traktaten om et totalforbud mot kjernefysiske prøvesprengninger vedtatt og åpnet for undertegning på FNs generalforsamling. Når det gjelder Ikke-spredningsavtalen, ble den i 1995 forlenget på ubestemt tid. Fra norsk side var det den gangen viktig nettopp å få avtalen ikke-tidsbegrenset. Ingen andre multilaterale rustningskontrollavtaler har en så bred tilslutning, og den er en viktig barriere mot spredning av atomvåpen. Avtalen slår også fast målsettingen om en atomvåpenfri verden, og har gitt oss et virkemiddel til å påvirke og vurdere atomvåpenstatenes nedrustningsinnsats på periodiske tilsynskonferanser – i form av dialog mellom atomvåpenmakter og øvrige land. I fjor la Malaysia og 47 andre land fram den såkalte Malaysia-resolusjonen, som ble vedtatt av nedrustningskomiteen i FN 10. november mot 26 stemmer, og med 24 avholdende. Norge var blant dem som avholdt seg fra å stemme. Resolusjonen tok til orde for forbud mot bl.a. utvikling og produksjon, og gikk inn for total avskaffelse av atomvåpen. I FN ligger i disse dager til behandling et nytt initiativ for full atomnedrustning, New Agenda Coalition – N.A.C. Initiativet kommer fra åtte land – fra Brasil, Egypt, Irland, Mexico, New Zealand, Slovenia, Sverige og Sør-Afrika – og bygger på rapporten fra Canberra-kommisjonen. N.A.C. ble presentert i Stockholm 9. juni i år av daværende utenriksminister Lena Hjelm-Wallén. N.A.C.-initiativet inneholder en rekke forslag om atomnedrustning, bl.a. fortgang i START III-forhandlingene, å få startet opp en prosess for å fjerne alle atomvåpen samt en appell til de stater som ikke har undertegnet Ikke-spredningsavtalen, om å gjøre nettopp det. Avtalen ligger nå til behandling i FN, og det er få dager igjen til endelig behandling og standpunkttaken. Jeg vil derfor gi ros til utenriksministeren for å respondere på min interpellasjon så vidt raskt som han har gjort. Jeg vil videre be utenriksministeren redegjøre for Utenriksdepartementets holdning til de ulike elementene i forslaget og til totaliteten og innretningen på forslaget, og spørre om det er slik at Norge aktivt vil gå inn og forhandle om teksten med tanke på å få den endret, slik at flest mulig kan slutte seg til den.