Sverre J. Hoddevik (Høyre), 1999-06-16:
Debatten omkring kommuneøkonomiproposisjonen er en årlig foreteelse som ikke alltid gir de helt store avklaringene. Proposisjonen og innstillinga vil ofte være av den omtrentlige typen på linje med redegjørelser som omhandler lokaldemokratiet, distriktspolitikken og lignende. Mer avklarende er etter mitt syn de årlige budsjettprosessene, der intensjonene blir fulgt opp med konkrete bevilgninger og prioriteringer. Det er vanskelig å spore noen kursendring fra Regjeringa og flertallet i årets debatt. Det er slik at Regjeringa gjerne fortsetter som før. Grunnen til dette er naturligvis at det finnes et iboende ønske hos mange om å fortsette som før med nødvendige påplussinger, for å slippe ubehagelige effektiviseringsgrep. Det er også åpenbart at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet ikke tar utfordringa med prioritering mellom lokaldemokratisk frihet og statlig styring. Dette leder meg til et hovedpoeng, nemlig hvordan stortingsflertallet behandler temaet øremerket tilskudd til Kommune-Norge. Det er her veksten i kommuneøkonomien kommer, på tross av erklæringer om at det motsatte er ønskelig, og en tilsvarende innlemming av gamle øremerkede tilskudd i rammetilskuddet blir utsatt. Ikke engang i de igangsatte forsøkene i 20 kommuner med øremerking som ramme skal det være noen friskhet og spenst, med virkelig å teste ut mange innlemmelser i denne pakka. Det er skuffende få øremerkede tilskudd i prosjektet. Tapskompensasjon er et annet eksempel på hvordan regjeringspartiene skubber problemene foran seg så lenge som mulig. Riktignok er det slik at et flertall nå avtvinger Regjeringa en betraktning av dette åpenbare problemet seinest i proposisjonen for år 2001, men det er absolutt i siste liten. Det ville vært mye mer naturlig og bedre at flertallet hadde støttet vårt forslag i fjor, slik at man allerede da kunne fått en vurdering av hvordan dette skulle ende, og fått det til allerede i år. Imidlertid må vi si oss glad for at flertallet nå har fått øynene opp for at dette må gjennomføres. Det er som kjent slik at de som i rettferdighetens navn skulle tilgodeses med et bedre oppgjør gjennom det nye inntektssystemet, i realiteten har måttet betale tapskompensasjon for dem som skulle ha reduksjon. Dette bygger seg gjennom innfasingen opp til et beløp i størrelsesorden 2 milliarder kr, og det er foreløpig ikke sagt noe om hvordan dette skal avvikles. De fleste har nok skjønt at disse stigende skjønnspostene i realiteten undergraver det inntektssystemet som flertallet sa seg fornøyd med ved behandlinga av Rattsø-utvalgets innstilling. I realiteten er skjønn på mange måter det motsatte av inntektssystem. Og slik som skjønn etter hvert blir brukt i dag, fører det til en synkende verdi av de såkalte objektive kriteriene. Faktisk er det slik at fylkesmannens armodsbetraktninger eller sanksjonsmidler i stor utstrekning styrer kommunenes økonomi avslutningsvis. Lokaldemokratisk frihet til beslutning om innføring av eiendomsskatt og fastlegging av avgifter blir undergravd så lenge dette er premisser for fylkesmannens tildeling av skjønnsmidler. Det er i innstillinga bare et mindretall, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, som helt klart signaliserer at skjønn over tid bør reduseres til fordel for objektive kriterier. Gebyr og avgifter burde kanskje hatt større plass i innstillinga. Det er særdeles viktig at kommunene er kostnadsbevisste når de skal levere tjenester til sine innbyggere. Derfor er det viktig at kommunene er effektive og i stor utstrekning bruker konkurranse for å få riktig pris på sine kvalitetstjenester. Det bør slett ikke være slik at gebyr blir betraktet som en inntektskilde for kommunene på generell basis hvis andre kilder tørker inn. Høyres forslag om konkurranseutsetting, rettferdig momskompensasjonsregler og ansvarlig revisjon for å hindre overpris er høyst relevante i denne sammenheng. Høyre er opptatt av forutsigbarhet i kommuneøkonomien og incitament for lokal verdiskaping. I tråd med dette mener vi at skattøren skal ligge mest mulig fast og i det minste fastlegges på et tidlig tidspunkt, slik som det gjøres i vårt forslag i innstillinga, der skattøren for 1999 blir videreført. Flertallet går inn for å vente til høstens budsjettproposisjon. Likevel er det slik at flertallet har innsett betydningen av at kommunens skatteinntekter har lokal forankring. Sett fra vår side er dette enda viktigere etter at man i fjoråret tapte den lokale virkninga av selskapsskatten. Hvis vi samholder fjerning av selskapsskatten lokalt, betydelig tapskompensasjon, store skjønnsmidler, betydelig inntektsutjamning og fallende skattøre, er det vanskelig å finne igjen det incitamentet som helst skulle være her til aktiv lokalpolitikk, for å tilrettelegge for verdiskaping, øke skatteinntektene og være med på å bygge landet den vegen. Videreføringa i den trenden vi har sett i offentlig økonomi, med stadig vekst, kan fort bringe oss ubehagelige bivirkninger. Arbeiderpartiet og SV ser ikke med bekymring på vekst i offentlig sektor, og det ligger også i denne innstillinga fra disse ansporelse til betydelige påplussinger i kommuneøkonomien. Imidlertid føler vi oss sikre på at Høyres bidrag over tid til en mest mulig nøktern økonomi også har brakt plussfaktorer tilbake til kommunene. Jeg minner om at en stramhet som framtvinger lavere prisvekst og begrenset lønnsvekst i fjorårets budsjettdebatt, ble priset til ca. en halv milliard der og da. Bekymringsfullt er det at innstillinga ikke åpner for større strukturelle forandringer. Reserver fins i liten grad, og jeg minner her om den debatten vi nettopp har avvikla om fylkeskommunen, en institusjon som noen av oss ser som et fordyrende, unødvendig forvaltningsnivå. At flertallet ikke er villig til å gå inn for å avvikle fylkeskommunen, er nå én ting, men at man ikke engang er interessert i å se på en analyse av hvordan landet ville framstå uten denne institusjonen, er beklagelig. Dette har vi nylig fått dokumentert gjennom den debatten som det her ble vist til. Dette fikk vi også dokumentert i forrige år, der Oppgavefordelingsutvalgets mandat på ingen måte kunne utvides til å omfatte dette prinsipielle spørsmålet. Det mest synlige strukturelle fotavtrykket som flertallet etterlater seg i denne innstillinga, er et incitament til kommunesammenslåing på linje med Dokument nr. 8-forslaget fra representantene Brustad og Opseth. Her blir det kanskje ikke et fotavtrykk, men mer et avtrykk av ei gulrot. Ikke desto mindre kan det være fornuftig at det blir lagt igjen ei slik gulrot. Dette er også en smule kursendring fra regjeringspartia, med referanse til tidligere kommunal- og regionalminister Queseth Haarstad som tydelig tilkjennegav at medvirkning til den slags ikke lå hennes hjerte nær. Avsnittet i innstillinga om inndelingstilskudd har altså da ført til, eller er en direkte bakgrunn for at Dokument nr. 8:53 blir vedlagt protokollen under sak nr. 2, og dette er derfor også min saksordførermerknad i så henseende. Avslutningsvis vil jeg knytte en kommentar til den behagelige overskrifta Et enklere Norge. Byggesaksreformen, slik den framstod, var et skritt i motsatt retning. Nå får vi en delevaluering i denne proposisjonen som har forhåpninger om at skadevirkningene skal være begrensa, og at skjemaveldet og katalogrikdom ikke skal tvinge altfor mange småfirmaer utfor stupet. Meg bekjent er det betydelig frustrasjon fortsatt ute hos byggherrer og i bransjen, og vi venter i spenning på videre evaluering av denne reformen. Ved innføringa av reformen var de økonomiske og administrative konsekvensene antatt å være bortimot fraværende. Så feil går det altså an å ta. Fremdeles sliter byggherrer, kommuner og bransjen med betydelige problem her. Til slutt tar jeg opp Høyres forslag.