Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-03:
Først vil jeg si at jeg slutter meg til innlegget fra representanten Lise Christoffersen, som jeg synes satte saken i et riktig perspektiv. Saken handler jo om man har tro på at det er folks muligheter og iboende evner som skal styrkes, og hvordan det skal skje på best mulig måte – om det er pisken eller om det er gulrota som skal brukes mest. Jeg tror at hvis vi er i avmakt og blir styrt av andre, fører det veldig sjelden til endring i eget liv, og det fører i hvert fall aldri til livsmot og livslyst. Jeg tror det er det vi må begynne å snakke mer om når vi snakker om folk som lever på sosialhjelp, for det vi vet om den gruppen, er bl.a. at de i snitt er sykere enn dem som har uføretrygd. Jeg tror at en del av den økningen vi nå ser i uføretrygden, handler om at Nav har funnet igjen noen av disse sykeste og har gitt dem uføretrygd. Og det er bra! Jeg tror ikke at det å lage et sterkere press på den enkelte i seg sjøl vil føre til endring. Men jeg er helt overbevist om at når Nav-kontorene og sosialtjenesten der lager gode opplegg rundt den enkelte, enten det er ved sosialhjelpen eller forhåpentligvis kvalifiseringsprogrammet for de fleste, vil mange flere ha mulighet til å snu en vanskelig livssituasjon. Men jeg tror òg at det i stor grad kommer av at vi ikke lager et system som mer og mer baserer seg på den type tankegang som Høyre står for, men greier å få det systemet som nå heter Nav, til å bli et system der folk ikke krympes og demotiveres, men oppmuntres til å finne igjen sine egne evner og lysten til å delta. Jeg er opptatt av dette fordi jeg er helt overbevist om at noen trenger et puff for å komme i gang. Men jeg også helt sikker på at hvis man skal greie å ta imot en slik beskjed, er det ikke pisken som er viktig når man lever i en slik marginal situasjon som man gjør hvis man har levd på sosialhjelp lenge. Da kommer det av at man har et tillitsfullt forhold til det hjelpeapparatet som man møter, og at de har et fornuftig opplegg som gjør at man ser lys i tunnelen og vet hvor man skal gå hen. Jeg vil bare minne om at Kirkens Bymisjon og andre frivillige organisasjoner i veldig mange byer har mange slike tiltak til folk som lever på sosialhjelp, steder der folk kan gå og tjene en hundrelapp eller to uten å få trekk i trygden. Og kommer folk dit? Ja, de gjør det. Rusede personer og andre som har det fryktelig vanskelig, går dit fordi de blir motivert av det, ikke fordi det er en pisk, men fordi det er en gulrot der, og fordi den jobbmuligheten gjør at de også kan få en status i samfunnet, noe de sjøl veldig fort merker svært godt. Jeg mener vi må bevege oss langs den linjen og ikke langs tvangslinjen. Det er viktig å understreke at det i løpet av de siste 20 åra har blitt færre personer som mottar sosialhjelp. Nedgangen har aldri vært så stor som det siste året, og den enkelte mottaker får nå noe mer enn tidligere, melder SSB. Det som er bekymringsfullt, er at én av tre av dem som får sosialhjelp, er under 30 år. Det er også slik at det er ikke veldig mange som lever på sosialhjelp over lengre tid. Én av tre oppgav trygd og pensjon som viktigste inntektskilde når de bad om sosialhjelp, og for nesten halvparten av dem er det snakk om uførepensjon. I den situasjonen er det jo litt meningsløst, syns jeg, å skulle pålegge dem aktivitetsplikt. Det er også svært få personer som mottar sosialhjelp sammenhengende i tre år. Så jeg syns det er viktig at man nå ikke tegner et feil bilde av situasjonen, men setter inn gode virkemidler som gjør at flere av dem som lever i en slik vanskelig situasjon, får mulighet til å mestre den, komme over i aktivitet og få et bedre liv enn det de har. Jeg tror at en del av denne debatten handler om en forestilling om at det egentlig er ganske greit å gå på sosialhjelp, og at det er noe som noen mennesker «velger». Det er en beskrivelse som jeg vil ta sterkt avstand fra. Mennesker som lever på sosialhjelp, har det svært vanskelig. De ønsker seg god hjelp, men de ønsker seg først og fremst muligheter. Og det er det vår plikt å gi dem – slik at de får endene til å møtes, og får et aktivitetstilbud, et helsetilbud og hjelp til arbeidstrening som gjør at flest mulig kan komme ut av sin vanskelige situasjon ved egen hjelp og av egen lyst.