Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-05:
Jeg har meget stor sans for interpellantens engasjement når det gjelder utdanning og hvor viktig det er. Jeg har litt mindre sympati for svartmalingen av Regjeringens politikk, men la meg komme tilbake til det. La oss starte med det vi er enige om, nemlig at utdanning selvfølgelig er en helt avgjørende forutsetning for vekst. Vi kjenner ikke noe land i verden som har hatt rask økonomisk vekst uten at utdanning har ligget i bunnen. Utdanning er ikke en forutsetning for demokrati. Det er land hvor mange kan stemme uten at alle har utdanning, men utdanning gjør det lettere å få til demokrati. Og utdanning er selvfølgelig helt avgjørende for den individuelle veksten hos mennesker. Så la oss slå fast med én gang: Utdanning er en helt avgjørende og grunnleggende forutsetning for både samfunnsmessig og individuell vekst i de landene vi samarbeider med. Det er heller ingen grunn til å svartmale på dette området. Tar vi et litt større perspektiv, så er det mange barn, altfor mange, som fortsatt ikke har utdanning i verden, men det går - dramatisk - i den rette retningen. La meg bare gi noen tall. Antall barn uten skoletilbud i verden var i 2002 115 millioner. I 2007 er det redusert til 93 millioner. Det er 93 millioner for mange, men retningen er den riktige. 88 pst. av barn i utviklingsland begynner nå på skole. Sammenlignet med for bare få år siden er det en dramatisk forbedring av den globale situasjonen. Det er ingen grunn til å svartmale, det tar bare motet fra folk. I Afrika sør for Sahara økte skoledeltakelsen i grunnskolen med 27 pst. i perioden 1999-2004. Det betyr at 21 millioner flere barn nå går på skole. Det er nå globalt 94 jenter for hver 100. gutt som starter å gå på skole. Selvsagt skulle tallene vært 100-100, eller det skulle kanskje til og med vært litt flere jenter enn gutter. Men det er sammenlignet med for få år siden en dramatisk forbedring og - interessant nok - størst forbedring i et muslimsk land som Bangladesh, som har gjennomført en gigantisk revolusjon på dette området. Det er altså mye positivt. Jeg skal komme tilbake til alt Norge gjør, men la meg først reflektere litt rundt den meningsløse debatten om hvorvidt utdanning er viktigere enn fred, om fred er viktigere enn utdanning, osv. Poenget er hvordan disse tingene henger sammen. Interpellanten starter i India. India er et land som nå ikke lenger ønsker bistand fra Norge. Grunnen er at India har en så velfungerende stat at India mener at de selv kan ta hånd om et så avgjørende område som utdanning. Det kan være litt privat veldedighet og noen enkeltorganisasjoner i tillegg, men den indiske staten fungerer, og det er forutsetningen for utdanning. Det er ingen steder i verden hvor man har en dramatisk framgang i utdanning uten en fungerende stat. Når utdanningsbistanden til Vietnam synker, er det fordi ikke noe land i hele verden har hatt en så fundamental framgang når det gjelder fattigdomsbekjempelse og utdanning, som Vietnam. Bistanden synker fordi det går så bra i Vietnam, ikke fordi utdanning ikke er viktig. Sammenhengen mellom fred og utdanning er aldeles opplagt, slik jeg ser det. Det er sant at utdanning gjør fred mer sannsynlig, men det motsatte er minst like sant: Det er ikke mulig å få til utdanning i noen stor skala uten fred. Interpellanten pekte selv på at én av hundre jenter i Sør-Sudan går på skole. Det skyldes at det har vært krig i Sør-Sudan. Noen har brent ned skolene. Noen har drept dem som forsøkte å organisere skolene. Det er ikke mulig å få til utdanning i masseskala i et land i total oppløsning og krig. En noenlunde grad av fungerende stat, og fred, er en forutsetning for utdanning. Derfor kan vi ikke sette dette opp mot hverandre. Man må ha på plass de samfunnsmessige strukturene for å få utdanning til å fungere. Det som forundrer meg aller mest, er at Høyre, med sin ideologi - nå er jeg over i polemikken - synes å glemme at næringsutvikling er en forutsetning for utdanning. Ikke noe land får til massiv utdanning uten å ha den økonomiske framgangen som kan underbygge utdanningen. Ja - man kan få bistand. Ja - man kan få internasjonal hjelp. Det er bra og riktig. Men i det lange løp trenger man det økonomiske fundamentet i samfunnet selv som kan finansiere utdanningen. Å sette økonomisk vekst og utdanning opp mot hverandre blir en total meningsløshet. Utdanning er en forutsetning for økonomisk vekst, men økonomisk vekst er også en forutsetning for langsiktig satsing på utdanning - i ethvert land. Så disse temaene - fred, statsbygging og næringsutvikling - som denne regjeringen har satset på, er forutsetningen for utdanning, akkurat som utdanning er forutsetningen for å få til alt dette. Det må ses i en sammenheng, og det er ikke noe grunnlag for å sette det opp mot hverandre. Siden interpellanten var litt polemisk, la meg da si at når Høyre selv kutter ned på bistanden på mange av de områdene hvor det går penger til utdanning, også til høyere utdanning, blir det litt som å kappe av seg fingeren og så klandre andre for at man ikke får ordentlig håndgrep. Man kan ikke kutte på mange av de postene på budsjettet som gir penger til utdanning, for så å klandre andre for at de ikke satser nok på utdanning. La meg slå fast at utdanning er en helt grunnleggende prioritet i denne regjeringens utviklingspolitikk. Det går vesentlig mer penger til utdanning enn til noen av de fem områdene som interpellanten trakk fram. Det er utdanning og helse de store summene går til. I tillegg har vi vektlagt en del politiske områder, som f.eks. kvinnespørsmål, fred og miljø, som jeg også antar at interpellanten er enig i. I 2006 utgjorde bistand til utdanning vel 10 pst. av den samlede bilaterale bistanden. Hvis vi legger sammen bilateral og multilateral bistand, er det mellom 12 og 15 pst. av det norske bistandsbudsjettet som går til utdanning. Nepal og Madagaskar er land hvor vi har bilaterale utdanningsprogrammer. På Madagaskar viser tallene at andelen barn som går på skole, har økt fra 64 pst. i 1991 til 89 pst. i 2004 - selvsagt ikke bare på grunn av norsk bistand, men kanskje litt på grunn av norsk bistand. I Nepal, hvor vi har vært over lengre tid, fikk 60 pst. av elevene fem års grunnskole i 2003, mens det var 80 pst. som fikk det i 2006. Det er for så vidt et eksempel på at selv i en turbulent tid med krigslignende forhold er det mulig å få til en god del på utdanning. Norge kanaliserer betydelig utdanningsstøtte gjennom fond i regi av multilaterale organisasjoner. Utenriksministeren vil senere i dag redegjøre for økt satsing på sivile tiltak i Afghanistan. En del av det er tiltak for utdanning gjennom multilaterale fond og annen satsing. Jeg var selv i Afghanistan og undertegnet en avtale med afghanske myndigheter om utdanningssatsinger bare for noen få måneder siden. Vi bygger ut samarbeidet med UNICEF, som er FN-organisasjonen med den tyngste utdanningssatsingen. Norge er den tredje største bidragsyteren til UNICEF, og jeg tror vi er den suverent største bidragsyteren til UNICEF pr. innbygger. Men selv i absolutte tall er vi den tredje største bidragsyteren til UNICEF og deres utdanningsprogrammer. Innenfor den rammen har vi gitt en global, tematisk støtte til jenters utdanning på 450 mill. kr. Vi er også en tung bidragsyter til Verdensbankens fond, ved det såkalte Fast Track Initiative - for å si det på godt norsk - for å få fortgang i utdanningsbistanden. Vi gir betydelig støtte til norske frivillige organisasjoner - Redd Barna og Plan. Redd Barna har fått penger til en særlig satsing på marginaliserte grupper. Når det gjelder budsjettstøtten, som er bakgrunnen for det interpellanten trakk fram om situasjonen i Zambia, er det snakk om hva utviklingslandene selv ønsker. De ønsker å prioritere sine egne budsjetter. I Tanzania går vi inn med betydelig budsjettstøtte til Tanzanias regjering. Så vektlegger de helse, veiutbygging og skolebygging, og de vektlegger høyere utdanning versus grunnskole innenfor sine budsjetter. Det er jo det eierskap til egen utvikling faktisk betyr. I Zambia ønsker vi å gjøre det samme. Det er Zambias myndigheter som ønsker dette. De ønsker mer kontroll over pengene. De får også mer penger på grunn av norsk bistand til å reforhandle kobberkontraktene i landet, bare for å si det. Inntektsstrømmen til Zambia fra reforhandling av kobberkontraktene, hvor Norge har bidratt vesentlig, er seks ganger total norsk bistand til Zambia. Det sier noe om hvor de store pengene er, og hvor viktig det er at vi bruker av bistandsbudsjettet til å gjøre noe med de store pengestrømmene i verden og ikke bare de små. Zambia har altså fått mer penger til sin egen utvikling gjennom norsk bistand, men gjennom den direkte budsjettstøtten må de selv velge hvordan de ønsker å bruke pengene. Det er det eierskapet til egen utvikling som Stortinget også ved en rekke anledninger har tatt til orde for. La meg til slutt si at det ikke er slik interpellanten sier, at Norge har et dårlig renommé på dette området. Tvert imot ble vi, sammen med Nederland, kåret til det beste land i verden på utdanningsbistand på en stor internasjonal konferanse i Brussel så sent som for noen få måneder siden, hvor jeg var til stede sammen med Gordon Brown og en rekke andre. Så hvor man har det fra at vi skulle være dårlige på dette området, begriper jeg ikke. Vi er gode på dette området, men kan selvsagt bli bedre. Helt til slutt: Norge skal være vertsland for høynivåmøtet om utdanning for alle i desember i år, som er UNESCOs store satsing, hvor det vil komme utdanningsministre og andre involverte i utvikling og utdanning fra hele verden, for i Oslo å sitte sammen og se hvordan vi kan ta nye, sterkere, tøffere og bedre initiativ på dette området, som jeg er takknemlig for at interpellanten har stort engasjement for. Det har jeg også.