Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-15:
Jeg skal ikke gå inn i debatten om stabile parforhold. Jeg må nok si at jeg tror et vanlig publikum som har sittet og hørt på denne debatten, med spenning ville sett frem til Stortingets neste debatt nettopp om definisjonen av «stabile parforhold». Jeg skal innledningsvis imidlertid bare replisere et par ting til debatten om skatt i det replikkordskiftet som nå nylig er tilbakelagt. Arbeiderpartiet har en meget selektiv fremstilling av sitt eget budsjettopplegg. Det er riktig at det bak 12 milliarder kr i skatte- og avgiftsøkninger ligger enkelte lettelser. Men det folk er opptatt av, er jo summen av hva de får, ikke at enkelte ting har gått litt ned, mens andre ting har gått mange ganger mer opp. Finanskomiteens leder gir også inntrykk av at Norge som skatteland i grunnen ligger sånn midt på treet. Det er korrekt at det er et par land som foreløpig ligger over oss i samlet skatt og avgifter i prosent av BNP, Fastlands-Norges BNP, men det varer ganske kort. Hvis den svenske regjeringens prognoser for skatteandelen holder til 2002, og hvis vi fortsetter som vi har gjort, har Norge passert Sverige i skatteandel innen 2002. Danmark er også på god vei ned, så da vil vi altså ha nordisk rekord, som i den sammenheng også er på toppen blant OECD-landene. En annen måte å måle det på i forhold til bedriftene, er f.eks. å se på skatteandelen, altså hva bedriftene betaler i skatt i prosent av BNP eller i prosent av samlet beskatning. Uansett sammenligning ligger Norge både over OECD-gjennomsnittet og over gjennomsnittet i EU. Det kommer man rett og slett ikke unna. Regjeringens langtidsprogram viser klart at det er behov for et regjeringsskifte. Meldingen inneholder mange gode analyser, men Regjeringen kommer med få svar. Jeg kan faktisk ikke huske noe tidligere langtidsprogram som har hatt så lite konkret politikk i seg. Høyre kritiserte i sin tid Bondevik-regjeringen for at den ikke tok tak i problemene, men isteden oppnevnte stadig nye utvalg som skulle utrede alt – jeg hadde nær sagt – mellom himmel og jord. Arbeiderpartiet var den gang enig i denne kritikken – før de selv overtok regjeringskontorene. Statsminister Stoltenberg gikk så langt at han den gang, altså før sin statsministertid, karakteriserte Bondevik-regjeringen som «enestående svak». Men hva gjør Arbeiderpartiet nå? Jo, de setter ned enda flere utvalg for å utrede enda mer. For å ta et eksempel: Det er intet annet enn handlingslammelse når Stoltenberg-regjeringen nå har oppnevnt en ny kommisjon for å utrede pensjonsspørsmålene. Jeg har tatt med meg på talerstolen to utredninger om pensjonsspørsmål – de veier til sammen 1,8 kg og inneholder 800 sider ferdig utredning – fra Moland-utvalget og Olsen-utvalget. Her gis mange svar og mange alternativer, men Stoltenberg-regjeringen har altså valgt å skyve problemet foran seg ved å utrede enda mer. Hvis Bondevik-regjeringen var «enestående svak» fordi den stadig nedsatte nye kommisjoner, finnes det ikke ord som kan beskrive Stoltenberg-regjeringen når den utreder utredningene. Høyres standpunkt i disse trygdespørsmålene er klart. Vi ønsker en trygghetsreform av folketrygden der vi setter av midler på folks egne pensjonskonti. Vi har faktisk tillit til folk flest, og er sikre på at de vil forvalte sine egne pensjonsmidler på en god måte. Dessverre er langtidsprogrammet skuffende også på andre områder. Regjeringen gir uttrykk for store ambisjoner med sine planer for fornyelse av offentlig sektor. Det konkrete innholdet er imidlertid særdeles svakt. Det ser ut som om Regjeringen tror at fornyelse av offentlig sektor er å skifte navn på ulike etater og flytte ansvaret litt rundt omkring innenfor den offentlige forvaltning. Målet er kanskje å gi inntrykk av handlekraft, samtidig som man ikke blir uvenner med Kommuneforbundet. Men konkrete resultater blir det lite av. Jeg vil minne Arbeiderpartiet på at det ikke er noe mål i seg selv å omorganisere. Målet er å skape systemer som virker bedre, og som sørger for et bedre tilbud til innbyggerne, til en lavere kostnad. Det er nødvendig å omorganisere for å få dette til, men det er ikke slik at en hvilken som helst omorganisering gir bedre resultat. Det er i hvert fall ikke slik at Regjeringens reformer utløser det forbedringspotensialet vi vet ligger der. Å gå utenom så elementære ting internasjonalt som å gjøre konkurranseutsetting til et allment prinsipp i all offentlig forvaltning, er virkelig å gå utenom hovedproblemet. Likebehandling f.eks. avgiftsmessig av offentlig utført virksomhet og privat utført virksomhet burde være en selvfølgelighet for å sikre seg den beste tilgang på de rimeligste tjenestene. Men Regjeringen går unna også dette problemet, i likhet med hva Kommuneforbundet forlanger. Regjeringen understreker flere steder i langtidsprogrammet – og det er godt faglig underbygd – at tilgangen på arbeidskraft er en av de viktigste utfordringene vi står overfor. Samtidig ser vi at Arbeiderpartiet går sammen med Fremskrittspartiet for å begrense arbeidsinnvandringen. Vi ser at Arbeiderpartiet går sammen med SV og Senterpartiet for å forhindre at folk får raskere behandling ved sykdom, ved at arbeidsgiver betaler behandlingen. Vi ser at Arbeiderpartiet går sammen med sentrumspartiene for i alle fall å utsette endringer i pensjonssystemene som kan gi bedre incentiver til å arbeide nå. Det er én rød tråd i spørsmålet om mangel på arbeidskraft, og det er at Arbeiderpartiet er med på å forhindre alle tiltak som kan løse problemene. Det meste skyver man foran seg og skyver til side. I stedet for å lage politikk for å løse landets problemer bruker statsministeren og finansministeren krefter på å angripe de løsninger som finnes og som er brukt i andre land. Regjeringen er opptatt av at Høyre vil ha egenandel i sykelønnsordningen, og hvilke virkninger dette vil få for enkelte. Samtidig er ikke Regjeringen villig til å ta de nødvendige grep i sykehussektoren som kunne ha gjort at syke får behandling raskere. Der møter man på vesentlige innvendinger – igjen fra Kommuneforbundet. I stedet for å finne løsninger bruker statsministeren sin tid til å regne ut hva en kreftsyk kvinne får i egenandel i sykelønnsordningen med Høyres forslag. Men at egenandelen for den samme kvinnen er nærmere 50 pst. hvis sykdommen blir varig og hun går over på uføretrygd, sier statsministeren ingenting om. I Høyre synes vi ikke det er urimelig at også de som har lønnet arbeid, skal betale en viss egenandel ved sykdom, når de som har langvarige lidelser, må betale mye mer. Jeg klarer ikke helt å forstå logikken i Arbeiderpartiets politikk på dette området. Den eneste logiske forklaringen jeg kan tenke meg, er at det er langt færre fagorganiserte blant de uføretrygdede, slik at spørsmålet om egenandel i sykelønnen er et spørsmål om arbeidstakerrettigheter for LO-medlemmer, ikke om et balansert velferdssystem for alle grupper i samfunnet. Jeg håper at denne min påstand ikke er riktig, men jeg utfordrer Arbeiderpartiet til å gi sin forklaring på den logikk og den holdning de står for. For Høyre er skole og utdanning viktig. En god allmennutdannelse er det beste bidrag til å utjevne forskjeller i samfunnet og til å gi alle like muligheter. Vi er alle forskjellige med utgangspunkt i ulike hjem. Stimulansen vi får i våre hjem fra våre foreldre, kan variere. En middelmådig skole er ikke god nok til virkelig å utjevne disse forskjellene og til å gi alle like muligheter til å komme seg frem i samfunnet. Det må en bedre skole til for virkelig å virke sosialt utjevnende. I stedet for å komme med løsninger for å gi barna en bedre skole, er Arbeiderpartiet ensidig opptatt av skolefritidsordningen. Utover dette er Arbeiderpartiets eneste bidrag til skoledebatten gjentatte forsøk på å svartmale situasjonen i en utvalgt kommune, nemlig Oslo. Dette har ikke noe annet mål enn å sverte Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti som har byrådsansvar i Oslo. Men de sier ingenting om hva som er Arbeiderpartiets alternative politikk. Når kritikken mot Oslo-skolen samtidig er fullstendig uberettiget, viser dette hvor desperat regjeringspartiet er blitt. Det er et faktum – for å ta de enkle tall – at det i perioden 1992–96 ble brukt i gjennomsnitt 245 mill. kr i året på skoleinvesteringer i Oslo. Det var under et sosialistisk Arbeiderpartiet/SV-byråd. Under de borgerlige byrådene siden 1997 er det brukt i gjennomsnitt 991 mill. kr til samme formål. Med Høyre i byråd er det dermed brukt fire ganger så mye årlig på vedlikehold og nybygg i forhold til arbeiderpartibyråd. At det fortsatt ikke er bra nok i Oslo-skolen, er helt sant. Men det gjøres mer enn noen gang, og årsaken til at man har et etterslep, en enorm oppryddingsjobb, er mangelen på innsats under Arbeiderpartiet/SV-byrådene. Et annet viktig område for Høyre er skatter og avgifter. Vi mener faktisk at Ola Nordmann skal få lov til å bestemme over mer av egen inntekt. Folk begynner å bli lei av stadig nye skatter og avgifter. Nok er nok i det rike Norge. Ja, dette vinner nå gjenklang langt inn i Arbeiderpartiets stortingsgruppe, så langt jeg har forstått uttalelser til avisene. Skatter og avgifter dreier seg derfor om folks privatøkonomi, om hvor langt lønningsposen skal rekke. Men det dreier seg også om å ta vare på det næringsliv vi har. Ikke nødvendigvis akkurat de bedriftene vi har i dag, men et næringsliv som er konkurransedyktig, dynamisk og som bidrar med utvikling og kunnskap til hele samfunnet. Dette dreier seg om å sikre arbeidsplasser og verdiskaping, mangfold og utvikling. Derfor tar Høyre til orde for et klart lavere skatte- og avgiftsnivå for norsk næringsliv. Her pleier Arbeiderpartiet å komme med den samme gamle leksa – og jeg venter den i replikkrunden: Det er ikke bare skatter og avgifter som avgjør konkurranseevnen. Nei, det er helt riktig. Det er mye annet også. Samferdsel og infrastruktur er viktig, men det er jo ikke områder hvor Arbeiderpartiet har spesielt mye godt å peke på, og hvor man har ligget på et rimelig lavt investeringsnivå. Utdanning og forskning er viktig. Her er ikke svaret skolefritidsordning, men bedre kvalitet i hele vårt skoleverk. En bredde i næringslivet, med en kraftig underskog av små og mellomstore bedrifter, er viktig. Men her er Arbeiderpartiets mål åpenbart å satse sterkere på offentlig sektor og dermed fortrenge vekstmuligheten for de mange små og mellomstore bedriftene. Den sveitsiske høyskolen IMD sammenligner hvert år verdens mest konkurransedyktige land. Sammenligningen er basert på 293 ulike kriterier, altså noen flere enn de jeg nå har vært inne på! Her tar man hensyn også til de «andre tingene» som Arbeiderpartiet snakker om. På fire år har Norge falt fra femte plass til tyvende plass på denne rangeringen. Det er dessverre for mye som går i gal retning, ikke bare når det gjelder skatter og avgifter. Dette bekreftes også av OECDs rapport om at Norge vil få svært lav produktivitetsvekst i årene som kommer. Dette bekreftes av at vi ser en stadig nedgang i industrien, med færre sysselsatte og tap av markedsandeler, slik det fremgår av revidert nasjonalbudsjett, som ble lagt frem sist fredag. Det er derfor tomt prat når Arbeiderpartiet prøver å dekke seg bak at det er andre ting som er viktig for konkurranseevnen. Vi er faktisk dårligere på de andre tingene også. I St.meld. nr. 29, der jeg er saksordfører for innstillingen, la Regjeringen frem forslag om retningslinjer for den økonomiske politikken. Regjeringen foreslo en retningslinje om at vi skulle bruke av oljeinntektene tilsvarende den forventede realavkastningen av petroleumsfondet, men dog tilpasset konjunktursituasjonen fra år til år. Jeg er glad for at et flertall i finanskomiteen har kommet med viktige presiseringer i forhold til Regjeringens opplegg. For det første understreker nå et flertall, også Arbeiderpartiet, at et sterkt og konkurransedyktig næringsliv er en forutsetning for å videreutvikle velferdssamfunnet. Et flertall i komiteen stadfester også at det er et mål å opprettholde rom for en konkurranseutsatt sektor om lag av samme omfang som i dag. Jeg er også glad for at Arbeiderpartiet er med på merknader som nyanserer resultatene av solidaritetsalternativet. Solidaritetsalternativet har ikke fungert de siste årene på grunn av at kostnadsveksten har vært for høy. Flertallet slår fast at det er partene i arbeidslivet som har ansvaret dersom arbeidsledigheten øker. I spørsmålet om handlingsregel for bruk av oljepenger får hovedtrekkene i Regjeringens forslag tilslutning. Dessverre er det bare Høyre og Fremskrittspartiet samt representanten Bastesen som mener at vi i tillegg bør bruke oljepengene på en trygghetsreform av folketrygden. Jeg er imidlertid glad for at flertallet i komiteen understreker at Regjeringens forslag til handlingsregel må tilpasses konjunktursituasjonen, og at handlingsregelen – om inntil realavkastning av petroleumsfondet – må vurderes fortløpende for å fange opp utilsiktede virkninger og ny informasjon. Det er også et viktig signal at flertallet i komiteen mener at økt bruk av oljepenger skal benyttes til tiltak for å bedre produktiviteten i norsk økonomi, og at skatte- og avgiftspolitikken, utdanning og forskning og infrastruktur er viktig i denne sammenheng.