Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 2000-05-09:
Først må jeg rette en feil i innstillingen. Det gjelder side 37, avsnittet Bopliktens lengde. I andre avsnitt skal Høyre ut av den første setningen, men de er med igjen fra og med neste setning. Så er det sagt. – Innledningsvis vil jeg påstå at det ikke er mange saker Stortinget behandler, som blir omfattet med så stor interesse ute blant folk som denne saken her. Fra alle kanter av landet har komiteen og jeg selv som saksordfører mottatt henvendelser fra organisasjoner og enkeltpersoner. Og det har stort sett vært positive henvendelser. Det understreker at landbruket er en næring som har svært stor betydning over det ganske land – enten vi snakker om Jæren, Finnmark, Sunnmøre eller Hedmark, og at folk flest er opptatt av dens framtid. Det understreker også betydningen av den såkalte multifunksjonelle rollen norsk landbruk har og fortsatt må ha. Som det framgår av innstillingen, er det skapt et bredt flertall bak den politikken som skal føres på dette viktige området de nærmeste årene framover. Det er verdt å merke seg at de partiene som i overveldende grad danner flertallet, ikke har en eneste særmerknad. Partiene har skrevet seg sammen om alle problemstillingene. Det er i seg selv svært viktig, fordi det kan medvirke til å gi aktørene i næringen en større grad av trygghet for framtida. Nærmest enhver satsing innenfor landbrukssektoren er nemlig langsiktig. Det er ikke i den næringen det satses hvis motivet er maksimal profitt hurtigst mulig. Vi må også erkjenne at inntjeningen i primærleddet spesielt for de flestes vedkommende heller ikke er så stor at større lånefinansierte investeringer lar seg nedbetale på kort tid. Denne langsiktigheten stiller myndighetene overfor kravet om forutsigbarhet. I denne situasjonen er det viktig at det er skapt et bredt flertall i Stortinget mellom partier som i utgangspunktet ikke bare har en positiv holdning til målet om et livskraftig landbruk over hele landet, men som også er villig til å strekke seg langt for å oppnå det. Jeg har ikke med det sagt at landbruket ikke vil møte krevende utfordringer, for det vil det i høyeste grad. Mye tyder f.eks. på at presset utenfra for lavere priser og mer import bare vil øke. Men aktørene kan da vite at de har et flertall i Stortinget bak seg som ikke vil løpe fra sin del av ansvaret. Det er spesielt viktig for rekrutteringen. Noen har gitt uttrykk for overraskelse over at Arbeiderpartiet og sentrum i så stor grad har funnet hverandre i denne saken. La meg derfor minne om at det fra vår side ved flere anledninger har vært hevdet at norsk landbrukspolitikk bør utformes gjennom nettopp et slikt samarbeid. Det er derfor ikke snakk om noen ny linje fra Arbeiderpartiets side. Dessuten er det også vitterlig slik at meldingen slår fast at utgangspunktet er de hovedmålsettingene for landbruket som har vært grunnlaget for politikkutformingen de siste årene. Og det vises bl.a. til Stortingets behandling av St.prp. nr. 8 for 1992-93. Den ble som kjent lagt fram av en arbeiderpartiregjering med Gunhild Øyangen som statsråd. Når Arbeiderpartiet fant at vi kunne stille oss bak den framlagte meldingen, var det fordi meldingen ikke på noe punkt la opp til en omkamp om den politikken som har vært ført på 1990-tallet. Derfor tar representanten Ansgar Gabrielsen fra Høyre feil når han i et intervju med Nationen hevder at enigheten mellom Arbeiderpartiet og sentrum er tvers gjennom kunstig, fordi den etter hans mening ikke reflekterer Arbeiderpartiets politikk. Jeg kan forstå at det er tungt for Høyre å være plassert på sidelinja, men antydningen om at Arbeiderpartiet har utformet sin landbrukspolitikk for å kjøpe seg fred etter regjeringsskiftet, faller på sin egen urimelighet. De fleste vet at Arbeiderpartiet ikke utformer sin politikk ut fra taktiske vurderinger, men ut fra det vi til enhver tid mener er riktig for å skape det samfunnet vi ønsker. Noen har sagt at ethvert problem har en enkel løsning – og den er feil. Det gjelder etter mitt syn svært godt innenfor jordbruket, hvor enkle løsninger unektelig vil skape nye problemer, i hvert fall hvis vi holder fast på de politiske målsettingene som kommer i tillegg til selve matproduksjonen. Skal vi sikre bosetting, vedlikehold av kulturlandskap, produksjon og foredling over hele landet og samtidig få lavere matpriser, finnes det ingen enkel løsning. Det må bli snakk om en vanskelig balansegang. Når vi så også har å gjøre med en kjede av aktører med til dels motstridende interne interesser, gjør det verken oppgaven eller kravet om balanse mindre. Det er også verdt å merke seg at en enstemmig komite understreker at det er sumvirkningen av landbrukets ulike funksjoner som representerer næringens totale samfunnsnytte. Og det er en enstemmig komite som legger til grunn at en attraktiv landbruksnæring og aktiv matproduksjon over hele landet er et viktig grunnlag for å få løst sentrale samfunnsoppgaver på en god måte. Det er altså ikke bare Arbeiderpartiet og sentrumspartiene som må finne balansen. Jeg vil påstå at den oppgaven er større for Høyre og Fremskrittspartiet hvis de også mener alvor med slike formuleringer. Og det får vi tro at de gjør. For at vi i framtida skal ha jordbruk over hele landet, er det livsviktig at vi beholder den geografiske arbeidsdelingen vi har i dag. Uten den vil vi sparke bein under alle våre fine formuleringer om bosetting, levende bygder og vakre kulturlandskap. De kostnadene og de utfordringene denne politikken representerer, må vi ta. Det samme gjelder de miljømessige ulempene, bl.a. knyttet til transport. Det må fortsatt være meningsfylt å drive jordbruk også i Distrikts-Norge. Gartnere og museumsbestyrere kan ikke alene opprettholde bosettingen. Å oppgi kanaliseringspolitikken, slik Fremskrittspartiet og Høyre legger opp til, vil virkelig være å gi sentraliseringen ny kraft. Det har i det siste vært fokusert sterkt på den store økningen i grensehandelen med våre naboland, særlig med Sverige. Dette er en utvikling som har store negative konsekvenser for norsk jordbruk, spesielt i en tid med overproduksjon. Dersom EU lykkes i sitt arbeid med Agenda 2000, og vi ikke foretar oss noe som helst, vil denne utviklingen bare fortsette med stadig større styrke. Og problemene vil tårne seg opp hos oss. Grensehandelen illustrerer kanskje bedre enn noe annet at alle aktørene har egeninteresse av å bidra sammen med myndighetene for å håndtere denne situasjonen. Når det er sagt, må det også sies at de spesielle norske forholdene gjør at vi ikke under noen omstendighet vil kunne konkurrere med resten av Europa på råvareprisene. Og det er ikke bare vårt ønske om et multifunksjonelt jordbruk som gjør det umulig. Våre geografiske forhold og ikke minst klimaet setter sine klare begrensninger. Men det er likevel mulig å gjøre ting bedre og mer kostnadseffektivt enn i dag, og det potensialet er vi nødt til å ta ut. Undersøkelser i melkeproduksjonen viser f.eks. en betydelig variasjon i kostnadene mellom bruk med relativt lik produksjon innenfor samme geografiske område. Kostnadsforskjellen mellom den mest effektive og den minst effektive femtedelen av brukene er så stor som 24-28 pst. Ett av målene i landbrukspolitikken vil derfor være å legge til rette for en mer effektiv ressursbruk. Noen har vist til matmomsens betydning for grensehandelen. Komiteflertallet forutsetter at det spørsmålet skal drøftes i forbindelse med den bebudede momsmeldingen, der alt kan ses i sammenheng. I tillegg har flertallet vist til noen forhold og påstander som vi ber Regjeringen vurdere nøye under utarbeidelsen av meldingen. Norsk landbruk er preget av små driftsenheter, noe det er bred politisk enighet om at vi skal ha. Men også det har sin pris. Flere undersøkelser har vist at det er betydelige stordriftsfordeler knyttet til melkeproduksjon. Det gjelder ikke bare med hensyn til kostnadene, men også mulighetene for brukerne til å ta ut ferie og andre sosiale goder. Bedre rammebetingelser har ført til stigende interesse for denne type samarbeid. Komiteens flertall er imidlertid enig med Regjeringen i at det ikke er ønskelig at samdrift fører til etablering av enheter som er svært store etter norske forhold. Flertallet er også enig i at det er behov for en begrensning i antall deltakere, men støtter ikke Regjeringens forslag på tre. Videre mener flertallet at det også er nødvendig med en begrensning på kvotestørrelsen pr. samdrift. Flertallet ber Regjeringen på dette grunnlaget komme tilbake til Stortinget med forslag til begrensning og forutsetter at det skjer i forbindelse med vårens jordbruksoppgjør. Jeg vil for øvrig peke på betydningen av en fleksibel praktisering av regelverket på dette området, slik at ikke regelverket i enkelttilfeller blir til hinder for et samarbeid alle måtte ønske. Også her må det tas hensyn til de store forskjellene i vårt langstrakte land. Jeg nevnte innledningsvis inntjeningen i jordbruket. Det er vanskelig å trekke eksakte sammenligninger med inntektsutviklingen i andre næringsgrener og befolkningsgrupper. Samlet er landbrukshusholdningenes inntekter om lag på linje med andre grupper. Det er imidlertid et faktum at de i økende grad henter sine inntekter utenfor bruket. Samtidig viser tall fra Statistisk sentralbyrå at bondens vederlag for arbeid og egenkapital i 1999 utgjorde ca. 60 pst. av industriarbeiderlønn. Jeg understreker sterkt at en direkte sammenligning her ikke er mulig. Komiteens flertall understreker betydningen av at det føres en aktiv politikk som sikrer aktive utøvere i jordbruket en inntektsutvikling og sosiale vilkår på linje med andre grupper i samfunnet. Jeg finner grunn til å nevne at komiteflertallets formulering om inntektsutviklingen er en forsterkning i forhold til meldingen. Det nytter imidlertid lite med gode inntektsformuleringer fra Stortingets side hvis ikke de praktiske forholdene gjør det mulig å nå målsettingene. Og da blir håndteringen av problemene knyttet til overproduksjon av helt avgjørende betydning. Overproduksjonen koster nå jordbruket godt over 1 milliard kr i året. Etter mitt syn kan det ikke være tvil om at dette er næringens største utfordring knyttet til inntjening. Når det gjelder strukturpolitikken, vil Regjeringen legge vekt på tiltak som kan sikre driftsgrunnlaget på de brukene som driver aktiv landbruksproduksjon. Den siste runden med oppkjøp av melkekvoter viste at flere av de største brukene i mange bygder solgte sin kvote. Det kan være mange grunner til det, men at en av grunnene var for dårlig inntjening i forhold til arbeidsinnsats, kan det ikke være tvil om. Vi må ta vare på den såkalte heltidsbonden. At hele 80 pst. av alle bruk er kombinasjonsbruk, understreker nok en gang behovet for en balansert politikk, for uten kombinasjonsbrukene stanser Bygde-Norge. Og uten en aktiv landbruksproduksjon vil grunnlaget også for annen bosetting bli alvorlig svekket. Regjeringen sier i meldingen at det er behov for å omfordele de økonomiske virkemidlene i jordbruksavtalen i retning av de brukene som har ressursgrunnlag til å gi et viktig bidrag til sysselsetting og inntekt. Komiteflertallet støtter dette synet og at det er behov for en moderat utvikling i retning av større driftsenheter. Regjeringen peker også på behovet for å kunne innvirke på bruksstrukturen for å styrke ressursgrunnlaget for driftsenhetene. Jeg har i den forbindelse spesielt merket meg at departementet vil ta initiativ til en samlet kartlegging av omfanget og farten i den frivillige rasjonaliseringen, og at den bør dekke omsetningen til eie og omfanget av leie. Jeg er enig i at en slik kartlegging kan gi grunnlag for løpende avveininger av hvilke virkemidler myndighetene trenger for å kunne innvirke på bruksstrukturen på en slik måte at både inntektsmuligheter og bosettingshensyn ivaretas. Et spørsmål mange har vært opptatt av, er grensen for når det skal kreves konsesjonsbehandling ved erverv av bebygd landbrukseiendom. Regjeringen foreslår i meldingen at grensen bør settes til 15 dekar. Bakgrunnen for å heve grensen fra dagens 5 dekar er ønsket om et større utbud av eiendommer av denne størrelsesorden, for derigjennom å styrke bosettingen. Som det framgår av innstillingen, foreslår flertallet at denne grensen økes til 20 dekar. Etter Arbeiderpartiets syn er det viktig at vi er villige til å endre gjeldende lovverk når samfunnsutviklingen tilsier det. I dette tilfellet synes det klart at dagens regler ikke virker etter hensikten. Da må vi prøve noe nytt. Selv om 20 dekar samlet sett vil gi et betydelig areal og et betydelig antall eiendommer, tror jeg ikke det vil få nevneverdige negative konsekvenser. Mulighetene for at noen vil bosette seg fast og f.eks. drive intensivt med lønnsom nisjeproduksjon, vil bli større. Skulle presset for fritidsformål i enkelte kommuner føre til uønsket effekt, kan kommunen – som i dag – be om forskrift som setter konsesjonsfriheten ut av kraft for hele eller deler av kommunen. Det er også en forutsetning at regelverket innrettes slik at vedlikehold av kulturlandskapet ivaretas. Avslutningsvis vil jeg framheve næringsmiddelindustriens rolle for å opprettholde arbeidsplasser og jordbruk over hele landet. Det er viktig at Regjeringen lykkes i sitt arbeid med å utforme virkemiddelsystemet, slik at det både tas hensyn til driftsulempene i distriktene og de spesielle forhold RÅK-industrien møter. Som sagt står både myndighetene og næringen overfor store utfordringer i tiden som kommer, utfordringer som fortsatt vil kreve både evne til nytenking og omstilling. Jeg vil sterkt understreke at de utfordringene ikke bare kan være myndighetenes ansvar. Det er da også i høyeste grad i næringsaktørenes egeninteresse å møte utfordringene offensivt. I motsatt fall risikerer de bare å bli overkjørt. For øvrig er det min erfaring at hvis man ønsker omstilling, må de som berøres sterkest, være aktive medspillere. Først da kan man lykkes. Men man kan ikke forvente aktive medspillere hvis kravet er at de skal medvirke til å utradere seg selv. Jeg føler at det gjennom den innstillingen vi behandler i dag, er skapt et godt grunnlag for et framtidsrettet samspill mellom myndighetene og næringen.