Michael Tetzschner (Høyre), 2012-03-19:
Proposisjonen innleder med å peke på statsborgerskapet som en formalisering av en samfunnskontrakt, nemlig kontrakten mellom staten og dens borgere. Det er mulig man legger litt mye i disse forhåpningene om at hver enkelt ved å bli statsborger automatisk slutter seg til de grunnleggende verdier som demokrati og ytringsfrihet og andre bærende elementer ved det politiske fellesskapet, som samfunnet bygger på. Det er jo å håpe! Muligheten for at dette faktisk er tilfellet, øker ved å stille krav og ha terskler for det å bli statsborger i Norge. For Høyre er ikke statsborgerskap et av flere underveistiltak i integreringen, men en anerkjennelse av at integrering i rimelig grad har funnet sted. Så mer til de enkelte endringene i statsborgerloven. Man foreslår at man i statsborgerloven § 7 erstatter formuleringen identiteten må være «dokumentert eller på annen måte klarlagt» med identiteten må være «klarlagt». Man foreslår altså at kravet nå blir at man har klarlagt sin identitet. Departementet mener at slik identitetskravet er formulert i dag, kan det skape inntrykk av at det for å oppfylle identitetsvilkåret skal være tilstrekkelig at det fremlegges identitetsdokumenter. Men det er jo ikke tilfellet. Når det legges frem identitetsdokumenter, vil myndighetene alltid måtte gjøre en vurdering av om det er hold i dokumentene, og avgjøre om de, sammenholdt med andre opplysninger i saken, klarlegger søkerens identitet på tilfredsstillende vis. Så det vil alltid måtte skje en slik bevisvurdering. Etter vår vurdering er denne lovendringen unødvendig. Den tar ikke sikte på å endre gjeldende rett, men sies å gjøre loven mer pedagogisk. Klarheten skal oppnås ved en sammenholdt lesing av statsborgerforskriften med den nye formuleringen i statsborgerloven § 7. Det er også slik at man har tenkt å omtale kravet til bevisstyrke i forskriften og ikke i loven. En forskrift lar seg lettere endre enn selve loven og kan derfor endre seg. Hvis man argumenterer med å vektlegge størst mulig forutsigbarhet, burde beviskravet vært skrevet inn i loven. Ut fra en lovgivers synspunkt, som jeg mener at Stortinget bør tillate seg å innta når det gir lover, stusser jeg over den lov- og regelteknikk som brukes i denne loven, og i og for seg i en rekke andre saker også som forelegges Stortinget. I en rekke tilfeller velger departementet å foreslå vage uttrykk i selve hjemmelsloven som Stortinget vedtar, mens realitetene kommer til syne i forskriftene. Dette betyr, fra et forfatningsmessig synspunkt, at man flytter vesentlige deler av regelproduksjonen fra Stortinget til regjeringen. Det er selvsagt behov for utstrakt bruk av delegering av myndighet i et moderne samfunn. Men det er av hensyn til både demokrati og rettssikkerhet stor grunn til å vise mer tilbakeholdenhet ved bruk av forskriftshjemler. Et utgangspunkt må være at alle spørsmål som er av en slik karakter at Stortinget bør ta stilling til dem, burde vært regulert i formell lov og ikke overlates til forskrift. Jeg vil også peke på hensynet til borgernes rettssikkerhet. Jo mer inngripende tiltak som iverksettes, desto større grunn er det til at Stortinget har tatt uttrykkelig stilling til det konkrete tiltaket. For å illustrere dette poenget vil jeg peke på om spørsmålet om beviskrav når det gjelder bedømmelse av identitet, er klarlagt. Det er oppstått en ulikhet i UDIs og i UNEs praktisering. UDI har lagt til grunn sannsynlighetsovervekt, mens UNE har krevet kvalifisert sannsynlighetsovervekt. Høyre støtter kravet til kvalifisert sannsynlighetsovervekt, men mener det skulle ha vært skrevet direkte inn i loven. Likeledes virker det unødvendig å hjemle en plikt til å fremlegge opplysninger så lenge man setter krav til klarlegging av identitet som vilkår for å oppnå statsborgerskap. Bestemmelsen er og blir uten selvstendig betydning. Noen vil kunne finne på å argumentere med at bruddet på opplysningsplikten kan være et grunnlag for straffesanksjoner mot uriktige opplysninger, i tillegg til at man da selvfølgelig ikke oppnår statsborgerskap. Men en slik sanksjonsmulighet finnes allerede et annet sted i loven, nemlig i § 33. Jeg vil så langt oppsummere med å si at vi støtter de andre endringene, men vi kommer til å stemme imot forslag til endringer i § 7, i § 28 og i § 29.