trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Jeg synes ikke representanten Høglund gav et godt nok svar på representanten Akselsens spørsmål om Fremskrittspartiet i etterpåklokskapens lys fremdeles synes det var riktig å støtte sending av spesialstyrker til Irak, gitt den situasjon som vi nå ser i Irak. Jeg har et annet spørsmål. Det gjelder klodens største utfordring, nemlig klimautfordringene. Løser vi ikke dem, er det ingen sjanse for de neste generasjoner. Det viktigste er at det er de fattigste som må betale prisen, og sett fra Fremskrittspartiets synspunkt må det jo også være et tankekors at det skaper mange klimaflyktninger. Til og med president Bush begynner å erkjenne at klimautfordringene er en stor utfordring som må løses. Da er mitt spørsmål: Deler Fremskrittspartiet det synet, og vil Fremskrittspartiet i så fall innta en langt mer offensiv holdning med tanke på internasjonale avtaler, og spesielt nye avtaler etter Kyoto?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
De samme internasjonale organisasjoner er også de første til å påpeke det faktum at det er brukt elleve ganger mer til militære utgifter enn til humanitære og sivile oppdrag i Afghanistan. SV støtter ISAF-styrkene og det at vi har styrker i nord, og særlig med den begrunnelsen at det skal være med på å bygge opp under muligheten for det humanitære rommet. Men det vi er imot, er å sende soldater til offensive oppdrag som bare øker oppslutninga om Taliban, som gjør at livene til den afghanske landbybefolkninga blir verre, og som gjør at vi får store strømmer av interne flyktninger. Jeg synes ærlig talt at også Fremskrittspartiet og andre deler av opposisjonen bør ta dette inn over seg, eller iallfall begynne å se på om ikke det er en mulighet for at det er en flik av sannhet i denne refleksjonen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Det er mye man kan si om utviklinga i Venezuela, men det som i hvert fall har skjedd, er at de har prøvd å ta større grep om olja – som er en ressurs som da kan bli til glede for befolkninga – og det at de vil prøve å føre samme type oljeforvaltning som det vi har gjort. SV vil alltid slå ned på brudd på demokratiet og menneskerettigheter, enten det skjer her eller der. Det har jo nettopp vært vår rolle i politikken i mange, mange år å velge den tredje veg, å velge å slå ned på brudd på demokratiet og på menneskerettighetene, hvor enn det skjer. Men så er jo jeg veldig glad for at vi nå samtidig skaper allianser med andre demokratiske krefter i Latin-Amerika, som bl.a. holder opp retten til vann som en fellesressurs, som en menneskerettighet. Jeg håper inderlig at vi har Høyres støtte til akkurat det arbeidet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti skal være en utålmodig samarbeidspartner i forhold til å øke det sivile bidraget til Afghanistan, og også, håper jeg, øke presset for at vi skal få i gang politiske prosesser som kan føre til en fred i Afghanistan. Ja, selvsagt tar SV ansvar. Jeg gjorde rede for primærstandpunktet vårt, men vi har altså akseptert at vi sender flere soldater til Afghanistan, nettopp fordi vi har vunnet igjennom med det synet vårt at vi ikke sender soldater til offensiv krigføring i Sør-Afghanistan. Så må jeg utfordre tilbake: Har Kristelig Folkeparti noen gang reflektert over hva de var med på da de gikk inn og støttet operasjonen «Enduring Freedom», som jo var en krig mot terroristene, og ikke en krig mot fattigdom og sult?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Jeg vil også følge opp situasjonen i Palestina. Jeg er tross alt glad for at representanten Høybråten sier at det er viktig å bygge opp under de skjøre prosessene som er i gang, men jeg registrerer at vi har to forskjellige holdninger i forhold til det. Jeg vil også utfordre representanten, når han angriper Hamas – riktignok er det charteret som Hamas har, noe mange av oss kan angripe – til å se på handlinger framfor retorikk, for Hamas har helt klart vært i bevegelse ganske lenge hvis man virkelig vil se på hva de har gjort. Det var mange tegn på at Hamas beveget seg fortere enn PLO gjorde tidligere. Jeg har et spørsmål om holdningen til Israel: Kristelig Folkeparti har vært med på å understreke sterkt kravene til de okkuperte, men hva med kravene til okkupanten? Mener virkelig Høybråten at Israel etterlever de internasjonale vedtakene og forpliktelsene overfor Palestina?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
La meg først gjenta det som også Akselsen sa, at forsvarssjef Sverre Diesen i dag sier at Forsvaret naturligvis ikke overprøver politiske vedtak. Så vil jeg gjerne utfordre Erna Solberg på Russland, fordi Russland er viktig for Norge. Regjeringen fører etter min oppfatning en balansert politikk mellom på den ene siden å ha fasthet og en interessebasert strategi og på den andre siden å ha dialog, og kanskje en konstruktiv dialog, for å bidra til at et skjørt demokrati utvikler seg. Etter min oppfatning har både Høyre, og kanskje særlig Erna Solberg, i den senere tiden lagt seg på en ganske aggressiv Russland-kritikk. Jeg mener også at hun har sagt at Russland ikke er et demokrati. Mener Solberg at det tjener norske interesser? For ikke å si: Mener hun at det sikrer påvirkning på viktige demokratiske utviklingstrekk og rettsstatsprinsipper?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Eg registrerer at Høgres leiar valde seg ut eit spesielt knippe av hovudstader som ho nemnde. Ho nemnde ikkje alle dei andre hovudstadene der det ikkje er like stor einigheit som i dei ho nemnde. Det foregår jo massevis av debattar internt i NATO – ein har debatt om NATOs rolle i forhold til energi, ein har debatt om kvar ein skal vere relevant, og ein har sjølvsagt også mange debattar i samband med ulike styrkegenereringsprosessar. Det burde jo vere kjent også for Høgre at det er ein enorm debatt internt i NATO. Han er faktisk så stor at NATO kan sprekke nettopp på det – fordi ein er så ueinig internt. Det siste, i Sevilla, galdt bruk av NRF-styrken, der det kom heilt klart fram at eit stort fleirtal ikkje i det heile godtek nokon annan bruk av NRF-styrken enn til humanitære formål, nettopp fordi militære åtgjerder sjølvsagt har som hovudhensikt å tryggje sivile liv. Ser Høgre at det foregår fleire debattar internt i NATO?
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-02-15:
Representanten Solberg kom inn på Norges forhold til EU i sin avslutning, og hun var også innom Stortingets behandling av St.meld nr. 23 for 2005–2006, der jeg synes at samtlige partier har inntatt en meget pragmatisk holdning til vår store handelspartner. I forbindelse med den siste utviklingen i Midtøsten har jeg registrert at EU har uttalt seg med betydelig skepsis til den samlingsregjeringen som man nå driver og jobber fram i Palestina. Det samme har USA gjort. Jeg synes at vår utenriksminister med klar stemme har sagt at vi har en annen og mer nyansert holdning til dette spørsmålet, og en spennende en også. Mitt spørsmål er: Hadde vi hatt den muligheten hvis vi var innenfor EU som vi nå har med klar stemme utenfor EU?
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-02-15:
Svaret på spørsmålet er nei. I WTO-sammenheng skal vi ikke legge skjul på at Senterpartiet har vært rimelig skeptisk til en del av den utviklingen som har skjedd, bl.a. fordi de fattige landene ikke har kommet klart dårligst ut. Når de fattige landene nå har samlet seg, så er det et signal om at vi har mulighet for å komme dem i møte på en langt annen måte, og det er et punkt der iallfall Senterpartiet har vært rimelig klare: Vi må ta hensyn til de fattige landene også.
Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-02-15:
Jeg kan bekrefte at Senterpartiet har et solid NATO-standpunkt. Når det gjelder den aktuelle situasjonen i Afghanistan, er det Senterpartiets oppfatning at vi har fått et spørsmål om vi kan delta i Kabul-området, med ytterligere en soldatstyrke. Det har vi sagt ja til. Den problematikken og den – skal vi si – tenkte situasjonen som kan oppstå, har man en løsning på ved det signalet som er gitt fra Regjeringen til NATO: Dersom det oppstår en bortimot umulig situasjon, skal dette spørsmålet tilbake til Regjeringen og avgjøres der – og det har jeg tiltro til at Regjeringen er i stand til å finne en god og fornuftig løsning på.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-02-15:
SV er opptatt av demokrati og demokratiutvikling, og i sitt innlegg sier Ågot Valle at Regjeringen står på de fattiges side. Vel, nå har venstrevinden over Latin-Amerika feiet den siste rest av demokrati ut av den venezuelanske nasjonalforsamlingen. Angrer ikke SV på gratulasjonstelegrammet de sendte president Chávez sist høst?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg vil rose Regjeringens initiativ og skritt i riktig retning i støtten til den skjøre fredsprosessen i Midtøsten og en mulig palestinsk samlingsregjering. Det kan gi grunnlag for å stoppe volden og lidelsene først og fremst for sivilbefolkningen, spesielt i Gaza-området. Jeg registrerer at den israelske ambassadøren har blitt intervjuet av media og sagt at utenriksministeren har gått litt for langt i retning av å akseptere selvstyremyndighetene. Og fra det hold oppfatter jeg det nesten som en aksept av det norske standpunktet. Jeg er derfor forbauset over at Kristelig Folkeparti er sterkere i sin ordbruk. Kristelig Folkeparti advarer i pressen mot Regjeringens standpunkt. Og jeg er overrasket over at Kristelig Folkeparti og Dagfinn Høybråten synes å være mer opptatt av formen på anerkjennelsen av Israel og tidligere avtaler, enn mulig initiativ til og oppmuntring av en skjør fredsprosess, som kan stoppe vold og lidelser for sivilbefolkningen. Norge bør ikke vente på å komme til dekket bord.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-02-15:
Det er svært forunderlig at Senterpartiets hovedtalsmann i utenrikspolitiske saker ikke tar ordene «de handelspolitiske utfordringene» i sin munn. Han hopper over forhold som går på WTO-avtalen, områder som handelspolitisk er mer viktig for Distrikts-Norge og for Fiskeri-Norge enn noe annet politisk område. Overraskende er det på mange måter likevel ikke når vi vet hva Senterpartiet har som grunnholdning, og de setter begge bremsene på i disse spørsmålene. Men nå ser det ut til at de fattige landene samler seg i sitt ønske om å få på plass en handelspolitisk avtale, som er så viktig for dem. Utenriksministeren har sågar også gitt uttrykk for at han har sans for norsk tollkutt overfor fattige land. Er det slik at Senterpartiet fortsatt i regjering slåss for å forhindre en WTO-avtale, selv om det skulle vise seg at de fattige landene samler seg rundt et slikt ønske og et slikt mål?
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-02-15:
Sett fra utsiden virker det som om Senterpartiet har ligget nokså i ro de siste dagene, mens koalisjonspartnerne Arbeiderpartiet og SV har hatt harde basketak om utenrikspolitikken og Afghanistan. Jeg opplever Senterpartiet som et parti med en solid forankring i det norske NATO-medlemskapet. Jeg har derfor lyst til å spørre Senterpartiet om hvordan de stiller seg til at Regjeringen i en gitt situasjon ikke vil være beredt til å komme våre allierte i Sør-Afghanistan til unnsetning, selv om norske styrker fikk slik hjelp fra sine allierte i Meymaneh i februar 2006. Deler Senterpartiet min bekymring for Norges troverdighet som alliansepartner?
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-02-15:
Venstre står foreløpig bak de tiltakene som vi tidligere har stått bak. Jeg vil ikke utdype det noe nærmere pr. i dag.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2007-02-15:
Venstre deler fullt ut utenriksministerens håp knyttet til Mekka-avtalen – men, det er et lite men. Utenriksministeren framholdt i sin innledning at Hamas, gjennom avtalen i Mekka, uten reservasjon har forpliktet seg til de avtaler PLO har inngått med Israel på vegne av det palestinske folk. Til grunn for disse avtalene ligger palestinernes anerkjennelse av staten Israel. Ja, det ligger en gjensidig anerkjennelse der. Det er imidlertid fra forskjellig hold blitt antydet at henvisningene i avtalen til de tre kravene som Kvartetten stiller før den vil anerkjenne en palestinsk samlingsregjering, er for svake. Disse kravene er å avstå fra vold, anerkjenne Israel og respektere tidligere inngåtte avtaler. Mye kan tyde på at skal den nye palestinske samlingsregjeringen få et levedyktig grunnlag og bli anerkjent av USA, Israel og andre aktører, bør regjeringserklæringen være tydeligere på at man vil innfri disse kravene. I en slik situasjon bør ikke Norge da opprettholde et visst press på de partene som skal forhandle fram regjeringserklæringen? Og mer konkret: Bør ikke Regjeringen vente med å forespeile en samlingsregjering full anerkjennelse til innholdet i regjeringserklæringen er klart?
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
I debatten om europapolitikken tidligere denne uka kom det fram at opposisjonspartiene har sendt en henvendelse til utenriksministeren vedrørende tjenestedirektivet. I den forbindelse ønsker jeg å spørre representanten Larsen om hva Venstres syn på tjenestedirektivet er. Er det slik at Venstre står bak de endringene som Europaparlamentet har tilført, eller står Venstre fortsatt bak de høringsuttalelsene som regjeringen Bondevik II gav?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg tror det er viktig å si at hvis det kommer spørsmål om å omplassere denne styrken – hvor man sier at nå har den vært tre måneder i Kabul, så nå kan den være tre måneder et annet sted – er svaret nei. For styrken er sendt for å gjøre en jobb i Kabul, og den kommer til å få hendene fulle. Men det er denne viktige nyansen: Dersom det oppstår en nødssituasjon, en krisesituasjon, eller allierte i nød – den typen tema som jeg gjentar fra mitt innlegg – har NATO et bredt opplegg i Afghanistan for å komme til unnsetning i en slik situasjon. Men skulle styrker bli angrepet, eller det oppstår akutt behov for en redningsaksjon, stiller Norge opp. Norge hjelper mennesker i nød, dersom det er behov for det. Men igjen: Det skal Regjeringen ta endelig stilling til – og det må den gjøre fort, hvis en slik situasjon skulle oppstå. Men det er viktig å trekke en nyanse mellom det og spørsmålet om man skulle komme til å omplassere en slik styrke. Der har Regjeringen – og finansministeren – gitt et svar som jeg står bak.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Det har også vært nødvendig å rydde opp i det inntrykket opposisjonen her har skapt, at den type aksjoner som var i Meymaneh, er av den type styrke som vi nå sender. Det er nødvendig å si at det er et fullt utrykningsapparat for den type kriser, det har det vært nødvendig å presisere her i dag. I går var det også nødvendig å si at det å gå inn i hypotetiske problemstillinger her vi står i dag, 15. februar, og i går, 14. februar, ikke fører noen vei hen. Men det jeg nå sier, er en helt opplagt holdning til dette. Det er dét NATO vet, det er dét Regjeringen står bak. Og det som er felles for alle situasjoner rundt en eventuell annen bruk av denne styrken, er at Norge må konsulteres – Regjeringen skal ta en slik avgjørelse. Når det gjelder holdning, og når det kommer til akutte nødssituasjoner, vet allierte og andre at Norge stiller opp, og det kan de stole på. Det er noe annet enn det inntrykket som er skapt, at styrken skal kunne omplasseres og sendes rundt til andre steder i Afghanistan. Det legger vi ikke opp til.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg kan selvsagt bekrefte at Regjeringen stiller opp bak det utenriksministeren nå sier. Men jeg vil legge til, til representanten Høybråten, at Regjeringen skal ta ansvar for å gjøre klart hva som er vår posisjon. Men jeg går ut fra at han også innser at jeg må påtale det når representantene Larsen, Høybråten og Solberg i dag viser til at britenes og kanadiernes unnsetning til Meymaneh i fjor er i samme kategori som om elementer av norske spesialstyrker i Kabul skulle sendes ut i en liknende situasjon. De rykket ut fra et helt annet utgangspunkt, for det var deres faste oppdrag, slik som vår QRF, Quick Reaction Force, i dag har den typen ansvar i Mazare-Sharif for hele beltet i nord. Det følte jeg det var nødvendig å si, for jeg synes det ble skapt en unødig tvil om det gjennom de innleggene. Men det er selvsagt, og det mener jeg har ligget til grunn hele veien, at dette i en nødssituasjon må vurderes. Det er hypotetisk å gå inn på hvilke tilfeller det kan være, men i alle tilfeller skal Norge spørres til råds først og ta avgjørelsen. Det er NATOs generalsekretær fullt ut innforstått med og tilfreds med.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg mener at vi klart har sagt at vi må se en slik regjering komme på plass. Vi må se regjeringsgrunnlaget utfolde seg før vi tar vår endelige beslutning. Men vi må sende et signal i en skjør prosess. Det ble her vist til at vi må vente på hva Kvartetten mener. Nei, Norge venter ikke på hva Kvartetten mener. Vi har frihet til å si det vi ønsker og mener. Vi er ikke låst inne av denne veldig viktige gruppen land, som Kvartetten er. Så kan man velge å si: Er det godt nok, eller er det ikke godt nok? Jeg velger å si at når man snakker om «honour and agreement», og man viser til tidligere avtaler der partene har gjensidig anerkjennelse og velger å følge et politisk spor og ikke vold, reflekterer det de kravene som vi og det internasjonale samfunnet har stilt. Men vi har også sagt at det er viktig å komme dem i møte, for jeg tror det er mulig med tekstanalyse og fin penn å sitte til siste dag og si at det kommaet og det punktumet er ikke som det skal. Da blir det aldri fred. Da blir det kaos, og da mister vi en ny sjanse, som kanskje kan være skjør, men som vi må gripe.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Hvis det er snakk om å flytte eller omplassere den norske styrken som er bedt om å komme til Kabul, og som kommer til Kabul, har vi sagt at det svaret er nei. Jeg har i dag understreket at hvis det oppstår en akutt nødssituasjon – vi kan bruke lang tid på hypotetiske tilfeller og eksempler på det – der NATO-allierte skulle få behov for hjelp, har Norge som grunnholdning at vi stiller opp i redningsaksjon. Vi hjelper mennesker i nød dersom det trengs. Jeg kan ikke gå inn i lange spekulasjoner om det. Det gjelder selvfølgelig i hele landet, og det er Regjeringen som må ta beslutningen. Men jeg må bare få lov til å si: Jeg har ikke gitt opposisjonen skyld, men jeg har understreket at opposisjonen ved tre anledninger i dag har gitt et bilde av hva det vil si å komme til unnsetning, som utelater sentrale fakta, fakta som det er viktig å sende til foreldre, slektninger og venner av norske soldater som nå får inntrykk av at det ikke er et slikt element i oppsettet til NATO. Jeg ser at representanten Jensen humrer fortsatt – jeg gjør ikke det, fordi dette er alvorlig. Flertallet av de norske soldatene er faktisk satt opp nettopp for et slikt oppdrag: å kunne komme andre til unnsetning. Og når det er skapt usikkerhet om det, har jeg ønsket å presisere det, ikke gi opposisjonen annet ansvar enn det.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg tar den kommentaren til meg. Jeg har hatt ønske om å sitte i salen hele tiden. Når jeg ikke var her, var det fordi jeg hadde et behov for å forflytte meg til et annet rom i huset for å gjøre et nødvendig ærend, og på veien tilbake igjen passerte jeg pressen. Men jeg tar merknaden til meg og skal sitte resten av tiden i salen og lytte med stor interesse.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg vil først få lov til å anerkjenne Erna Solbergs innledende kommentar om Afghanistan. Jeg tror vi nå har det grunnlaget vi skylder å sende til det norske samfunn og også til det internasjonale samfunn, nemlig kvaliteten ved at et samlet storting står bak en viktig avgjørelse om å gi et enda viktigere bidrag til vår innsats i Afghanistan. Det setter jeg pris på. Når det gjelder Libanon, er bekymringen der reell. Vi vet at det nå har vært uker med konfrontasjon som også har tatt liv, men det har først og fremst vært nervepirrende i form av at gruppene står mot hverandre. Men jeg har ved selvsyn sett at de vi har i UNIFIL 2 fra norsk side, gjør jobben, og det er viktig. Den kommer til sin slutt i løpet av våren, og vi må da gjøre en grundig vurdering av hva som skal være et eventuelt videre norsk bidrag. Men som vi har vært inne på tidligere, henger konfliktene her tett sammen – Israel–Libanon og Israel–Syria. Det er ikke mulig å løsrive dem helt, så det må også ses i sammenheng. Russland har antidemokratiske trekk – det er jeg enig i. Jeg har lagt vekt på langsiktighet, og i min redegjørelse i går sa jeg: Tålmodighet og langsiktighet er viktig for myndigheter og for selskaper. Jeg kan ikke huske at jeg har stilt i utsikt en løsning på delelinjespørsmålet i løpet av seks måneder. Jeg har brukt den litt intetsigende formuleringen at hver dag kommer vi én dag nærmere, og jeg tror det er det vi faktisk må leve med. Men det er bevegelse, og det er positivt arbeid, og så får vi legge så mye vi kan i det arbeidet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
Jeg tror jeg skal velge å humre litt av at utenriksministeren nå forsøker å legge skylden på opposisjonen, all den tid Regjeringen har endret standpunkt fem, seks ganger bare i løpet av tre dager når det gjelder dette spørsmålet. Jeg tror alle skjønner at dette ikke er opposisjonens skyld. Men jeg vil be utenriksministeren klargjøre denne såkalte nødssituasjonen, for det kan altså bety en ren kamphandling, en situasjon i det sydlige Afghanistan, som SV nå klamrer seg til som begrunnelse for at de har akseptert å sende styrker til Kabul. Hvis denne nødssituasjonen skulle oppstå i Sør-Afghanistan, og Norge blir bedt om å stille opp, stiller vi da opp? Eller gjelder det vetoet som SV utstedte i går?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Meldinga om at ei palestinsk samlingsregjering skal avløysa Hamas-regjeringa, vart møtt med forventning, glede og – litt avventande – optimisme. Me gler oss verkeleg over at den øydeleggjande valden mellom palestinsek grupper kan ta slutt, og at fredsprosessen med Israel igjen kan koma på sporet. Samtidig har me denne litt avventande kjensla, basert på ei brei erfaring om at så mange gonger før var ein like ved, og så skjedde det eit eller anna som flytta heile prosessen tilbake til start. Det er liten tvil om at når me er der me er i dag, så kjem det bl.a. av den konsekvente haldninga som verdssamfunnet, med den såkalla Kvartetten i spissen, har hatt i sine tre krav til Hamas-regjeringa: anerkjenning av staten Israel, å ta avstand frå vald og terror og aksept av tidlegare inngåtte avtalar. No ventar me i spenning på at samlingsregjeringa skal koma på plass, og på kva bodskap den vil senda ut. I denne situasjonen er det avgjerande viktig å ha is i magen og ikkje vera overivrige etter å forskottera at «dette går sikkert bra». Det er ingen grunn til at Noreg her skal driva solospel som ein slags spiss. Risikoen for at det kan verka mot sin hensikt, er dessverre så altfor stor. I si utanrikspolitiske utgreiing sa utanriksministeren m.a. at det er viktig å trekkja sosiale og religiøse grupper inn i politiske prosessar. Dette er kloke ord. Den religiøse dimensjonen i Midtausten-konflikten vert ofte undervurdert. Så her helsar me utanriksministeren si linje velkomen. Det vert ikkje fred i Midtausten utan at Israel sine soleklåre rettar vert anerkjende. Difor er anerkjenning av staten Israel og landet sin rett til trygge grenser heilt avgjerande for ein varig fred i området. Noreg har gjennom lang tid opparbeidd seg ein status som truverdig fredsmeklar og samtalepartnar, med stor tillit i begge hovudleirar i konflikten. Denne statusen forpliktar, og eg håpar verkeleg at det ikkje vert gjort grep som svekkjer denne stillinga.
Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
USA og flere av dennes allierte gikk for fem år siden til angrep på Taliban og Al Qaida i Afghanistan. Taliban ble fjernet fra makten. Talibans fall i Afghanistan ble sett på som positivt av lokalbefolkningen. Befolkningen hadde levd flere år under Talibans åk, hvor særlig kvinner hadde blitt undertrykt. Ifølge Talibans styresett skulle ikke kvinner ha utdannelse eller jobbe utenfor hjemmet. Tv og all informasjon fra Vesten ble forbudt. Invasjonsfasen ledet av USA var vellykket, og Talibans styre ble fjernet, men helt klart ikke uskadeliggjort for all framtid. Stabiliseringsfasen fulgte deretter, om enn litt sent igangsatt. ISAF fikk et FN-mandat til å samarbeide med de afghanske myndighetene i Kabul. Afghansk politi og soldater ble trent opp for å sikre ro og orden sammen med ISAF i hovedstaden, senere i hele landet. NATO har nå overtatt kommandoen over hele ISAF-styrken i Afghanistan. Da ISAF-styrken ble opprettet, trodde nok de fleste at Afghanistan gikk over fra stabilisering til normalisering. I denne fasen ble en skjør stabilitet oppnådd. Det ble da mulig å bygge opp et politisk, juridisk og sosialt system. Normaliseringsfasen råder, om enn meget skjør, i Kabul og til dels i Nord-Afghanistan, selv om disse områdene nå også ser ut til å bli truet av Taliban og andre krigsherrer. SVs terping på at det ikke finnes en militær løsning i Afghanistan, kan nok de fleste være delvis enig i. Imidlertid er det meget naivt å tro at samfunnsbygging i regi av internasjonale organisasjoner kan bli vellykket når ro og orden ikke er tilstedeværende. Taliban har ennå for stor innflytelse i Afghanistan. Dette ser vi klart ved at mange pågående prosjekter blir sabotert – ja, faktisk ødelagt. Mange hjelpeorganisasjoner, også norske, har bygget opp flere jenteskoler for å bøte litt på Talibans utstøting av jenter. Flere titalls skoler er blitt plyndret og brent. Skal NATO og Vesten lykkes i Afghanistan, må lokalbefolkningen se at det gir et bedre liv å støtte den valgte regjering i Kabul. Alternativet er undertrykking av enten Taliban eller andre krigsherrer. Klarer ikke ISAF-styrkene sammen med afghanske styrker å stabilisere forholdene i landet, vil det ikke være mulig å utvikle samfunnet til innbyggernes beste. Det er derfor av største viktighet at militær stabilitet og sikkerhet oppnås. Først da kan Afghanistan bygges opp igjen, og det vil gi et bedre liv til befolkningen. Fortsatt stor norsk deltakelse i Afghanistan har betydning for NATOs innsats i landet. NATO-landenes samlede innsats er den beste garanti for et fritt og demokratisk Afghanistan.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2007-02-15:
Ja – jeg tar opp forslag nr. 1.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-02-15:
Jeg skal ikke bruke så veldig lang tid, for innledningsvis forklarte saksordfører godt komiteens standpunkt før han rotet seg litt ut på de store vidder og snakket om anbudsprinsippet og snøen som falt i fjor. Det er viktig at vi fokuserer på det denne saken dreier seg om, retten til rehabilitering og forslaget som opprinnelig dreide seg om den lovfestede rettigheten. Det som er viktig i forbindelse med dette forslaget – én ting er at man har en lovfestet rett, hele komiteen skriver også at man har det – er i hvilken grad man følger opp den rettigheten man faktisk har i henhold til pasientrettighetsloven. Det vi ser, er stadige endringer av både innholdet i rehabiliteringen, lengden på rehabiliteringsopphold, en skjevfordeling mellom regioner og manglende samhandling. Her er sikkert en rekke forskjellige problemstillinger. Selv om vi har en lovfestet rettighet i henhold til pasientrettighetsloven, følges den dessverre på mange måter ikke opp. Det ser vi også på de lange køene av folk innenfor enkelte sykdomsgrupper som venter på rehabilitering. For hjerte- og lungerehabilitering bl.a. er det lange køer i store deler av landet. Jeg skal bare helt enkelt bruke et eksempel knyttet til en annen rett som også er lovfestet, og som viser problemstillingen med at ikke nødvendigvis alt som er lovfestet, følges opp. Man har også rett til en individuell plan. Både statsråden og jeg har vel vært rimelig fortvilt over at mange kommuner ikke har fulgt opp akkurat den biten. Situasjonen viser at vi ikke alltid kan hvile på at vi har gitt en lovfestet rettighet. Vi er også nødt til å følge den opp på et eller annet vis, slik at det også er innhold i loven. Slik jeg i hvert fall forstod Kristelig Folkepartis forslag, var hensikten nettopp å følge opp dette. Der støtter vi Kristelig Folkeparti. Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti ber Regjeringen vurdere å lage en egen rehabiliteringslov for å se disse tingene i sammenheng. Vi ber om en vurdering. Så håper vi at statsråden foretar den vurderingen, selv om det ikke ligger an til å få flertall for det her i dag, for da kan man i hvert fall se i sammenheng hva som følges opp lovmessig, om vi er tjent med å ha dette i en egen lov, eller om vi trenger en særlov som går foran en generell lov. Når man ikke har konkludert, er det dette man ønsker å få vurdert, slik at det er særdeles viktig at man møter dette med et åpent sinn. Jeg skal ikke trette salen med en lengre debatt om dette temaet, men bare fremme det forslaget Fremskrittspartiet har i innstillingen sammen med andre.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Jeg har lyst til å påpeke at statsråden er veldig definitiv når det gjelder at det ikke skal være en egen lov for rehabiliteringsområdet. Jeg må jo bare respektere det. Samtidig sier statsråden at hun mener at man kanskje bør «forsterke» og «forbedre» rehabiliteringsområdet – det er begrepene hun bruker. I tråd med at direktoratet har sagt at man bør endre lover og forskrifter, at det bør være et tiltaksområde, er mitt spørsmål til statsråden: Hvorfor kan ikke denne forbedringen og forsterkingen som også statsråden ønsker, bli vurdert i en sammenheng der man faktisk strammer inn forskriftene noe mer enn i dag? Hva er det som gjør at det er helt utenkelig å gå gjennom forskrifter og lover vi har?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Jeg er faktisk dypt bekymret for en rekke pasienter som i disse dager skrives ut fra sykehus, som er slagrammet, som har hatt hjerteinfarkt, og som helt åpenbart burde, slik statsråden definerer det, ha rett til rehabilitering umiddelbart. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvilket råd vil statsråden gi til pasienter som kommer hjem fra sykehus med mistet taleevne, som rett og slett ikke med loven i hånd på noen måte kan klare å få dette til i kommunen? Og det er akkurat i kommunehelsetjenesten jeg synes at det svikter mest. I spesialisthelsetjenesten har man prioriteringsforskriften, og den er langt klarere på alle disse områdene enn det man vil finne i den forskriften som jeg tolker gjelder for kommunehelsetjenesten.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Det er ingenting som er helt utenkelig. Men jeg vil bare gi uttrykk for hva jeg mener – og på dette punktet er jeg i så fall litt uenig med Sosial- og helsedirektoratet i at det er lovene og forskriftene vi nå trenger mest å justere. Loven er helt klar på området, men en annen ting er at den dessverre ikke alltid følges opp. Det har vi sett i spesialisthelsetjenesten, men kanskje ikke minst i kommunehelsetjenesten. Derfor mener Regjeringa at det er mye viktigere nå å sørge for at vi faktisk har tilstrekkelig antall rehabiliteringsplasser, både i sjukehus, hvor det nå er en økning, og der de langt fleste får rehabilitering, i opptreningsinstitusjoner og også i kommunene. Jeg mener at det er viktigere enn å regulere en lov som etter min mening er veldig klar på hva pasientene egentlig har rett til.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Nå er jeg litt usikker på hva representanten Ludvigsen mener med smøremiddel. Regjeringa har jo for inneværende år øremerket 1 milliard kr til rehabilitering og opptreningsinstitusjoner. I tillegg til det bruker vi betydelig med penger i sjukehusene, og det er der ca. 55 000 i året får sin rehabilitering. Så er det nok riktig at det også på dette området er behov for bedre samhandling. Derfor jobber vi sammen med Kommunenes Sentralforbund med å få til nasjonale avtaler for bedre samhandling, men vi skal også få det til i forholdet mellom spesialisthelsetjeneste og kommuner. Det er viktig, som representanten Nesvik var inne på her, at retten til individuell plan blir fulgt opp. Og det er der vi ser at det svikter i mange sammenhenger. For hvis den følges, er det jo sånn at enten du nå trenger hjelp fra spesialisthelsetjenesten eller opptreningsinstitusjoner, har helsevesenet plikt til å tilrettelegge et tilbud tilpasset hver enkelt. Vi er ikke alltid i mål på det området, og det er det vi er nødt til å jobbe videre med.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-02-15:
Jeg er ikke noe glad for de eksempler vi har på pasienter som skrives ut fra sjukehus og blir sittende i hjemmet sitt uten å få nødvendig oppfølging eller rehabilitering. Der er jo også loven og regelverket egentlig veldig klart: Hvis det er kommunen som er rett instans, og ikke en opptreningsinstitusjon eller et sjukehus, har kommunen en plikt til å følge opp. Så har jo Regjeringa som kjent nå gitt både sjukehusa og kommunene mer penger, slik at de også er satt bedre i stand til å kunne gjøre det de faktisk er pålagt å gjøre. Men vi vil fra Regjeringa følge dette veldig nøye, både overfor sjukehusa, som allerede har fått klare krav, også for inneværende år, og overfor kommunene. Og når vi nå snart skal ferdigstille saken om en egen rehabiliteringsstrategi, vil dette også være helt sentralt. Jeg er enig med representanten Dåvøy, jeg tror det er akkurat i kommunehelsetjenesten vi har de største utfordringene når det gjelder rehabilitering.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2007-02-15:
Venstre er sjølvsagt for rehabilitering, og god rehabilitering gir betre funksjonsnivå og ikkje minst betre livskvalitet for svært mange menneske. Men denne saka har gjort noko positivt same kva ein måtte meine. Vi har fått rehabilitering meir i fokus. Det er jo viktig. Så veit vi at vi har spesialisert rehabilitering, og vi har rehabilitering på kommunehelsenivå. Statsråden var i sitt innlegg inne på at det kanskje er verkemiddel vi må sjå på. Vi snakkar veldig mykje om samhandling, ikkje minst mellom desse to nivåa. Det har vi snakka om, eg veit ikkje i kor mange år, i alle år, trur eg, og vi får det liksom ikkje til. Eg berre undrar meg på om vi ikkje kunne gjort noko på det viktige området. Her trur eg det trengst noko smørjing for å få dette i gang. Kva meiner statsråden om å ha ekstra smørjemiddel på dette området?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-02-15:
Som en av forslagsstillerne til representantforslaget har jeg lest innstillingen med stor interesse og ikke minst brevet fra statsråden. Jeg hadde håpet hun hadde vært mer presis i å beskrive hvordan retten til rehabilitering fra kommunehelsetjenesten er å forstå. Mange pasienter opplever at de får lite hjelp til å få tilbake funksjonstap etter en effektiv sykehusinnleggelse. For Kristelig Folkeparti og for meg er det viktig at pasienten blir møtt med et helhetlig tilbud. Rehabilitering slutter ikke idet en forlater sykehuset. Det er snarere omvendt. Alle må ikke veien om sykehuset. Pasienter med muskel- og skjelettlidelser kan ved god behandling og rehabilitering greie å stå i en arbeidssituasjon lenger enn uten et slikt tilbud. Dette er en vinn-vinn-situasjon for samfunnet. I dag er det slik at to tredjedeler av alt sykefravær skyldes muskel- og skjelettlidelser og psykiske lidelser. Samfunnet taper på at denne gruppen blir sykmeldt. Disse diagnosene kan positivt endres gjennom en god rehabiliteringsprosess. Mange rehabiliteringsinstitusjoner har lang erfaring med å hjelpe personer med nedsatt funksjonsevne helt eller delvis tilbake i arbeid. Derfor er det så viktig at alle som trenger det, får en slik mulighet. Regjeringen har ofte sagt at den vil legge til rette for at alle, ut fra sine forutsetninger, får like muligheter til deltakelse og gode livsvilkår. Kristelig Folkeparti deler den visjonen. Derfor har vi fremmet det forslaget som er til behandling i dag. Det er urettferdig at det i dag er så store geografiske forskjeller innenfor tilbudet om rehabilitering. En som bor i Finnmark, bør ha samme mulighet til å få et slikt tilbud som en person som bor på Østlandet. I Risør, mitt eget hjemfylke, stikkes spaden i jorda for en ny rehabiliteringsinstitusjon så fort det gis klarsignal. Behovet for flere plasser er stort. Det er også urimelig at rehabiliteringsinstitusjonene har så lite forutsigbare rammer å forholde seg til. Anbudssystemet skaper stor usikkerhet både for eiere og ansatte, som legger ned et stort arbeid for å gi topp kvalitet på behandlingstilbudet. Det blir feil når f.eks. Borger bad må legge ned sin institusjon etter 40 år, med bare en kort tids oppsigelse. Dette står i sterk kontrast til vårt felles ønske om å redusere sykefraværet og at færre skal bli uføre. Jeg håper helseministeren tar fatt i disse utfordringene. Vi trenger flere, ikke færre, rehabiliteringsinstitusjoner for å lykkes med å forebygge at sykefraværet fortsetter å øke. Avslutningsvis vil jeg bemerke at en trenger mer forskning på dette feltet. Det er i stor grad kvinner som rammes, så kanskje en kvinnelig helseminister kan sette dette i fokus med større trykk enn tidligere. Så håper jeg at flere i dag vil støtte forslag nr. 2, slik at en kan få en egen rehabiliteringslov. Det trengs mer enn noensinne.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-02-14:
Jeg har lyst til å gratulere statsministeren – gratulere ham med at han nå leder en helt klart arbeiderpartidominert regjering. Det har han klart å oppnå i løpet av halvannet år, sammen med to partier som ikke lenger er synlige i forhold til de politiske vedtakene som blir fattet i Regjeringen. Det er faktisk slik at denne arbeiderpartidominerte regjeringen får gjennomslag for mer arbeiderpartipolitikk enn Arbeiderpartiet noensinne klarte da de satt i mindretallsregjering og måtte forhandle seg frem til løsninger her i Stortinget, vekselvis med Høyre og Fremskrittspartiet. Det er det grunn til å gratulere statsministeren med, for det var jo hans store prosjekt før valget at han skulle inn i en flertallsregjering. Det har han lyktes med, og på toppen av det hele får han altså gjennomslag for mer arbeiderpartipolitikk enn noen gang. Tapene for de andre regjeringspartiene er synlige og mange. Særlig i utenrikspolitikken kommer dette klart til syne. Men det bidrar til å skape usikkerhet. I går ble det klart at Norge skal sende spesialsoldater til Afghanistan. Gjennom hele gårsdagen kunne man se utenriksministeren forsøke å dobbeltkommunisere – om disse styrkene kun skal være stasjonert i Kabul, eller om de faktisk, gitt en situasjon, kan bli omplassert til andre områder i Afghanistan. Det synes jeg statsministeren må klargjøre overfor Stortinget, fordi forsvarsministeren var helt klar på at den muligheten eksisterer. Vi kan i dag se på førstesiden av Klassekampen at oberstløytnant Terje Torsteinson slår fast at de norske soldatene kan sendes til krig i sør. Den avklaringen vil jeg veldig gjerne at statsministeren gir. Det er viktig at det er klart hva som er Norges posisjoner når det gjelder disse nye spesialstyrkene til Afghanistan.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-02-14:
Jeg skjønner at statsministeren mener at han styrer på et veldig godt grunnlag, og det er jo fordi at i de situasjoner hvor Regjeringens politikk ikke er avklart i detalj i Soria Moria-erklæringen, blir det avklart gjennom forhandlinger mellom de tre regjeringspartiene. Vi ser i sak etter sak, særlig i saker av vesentlig betydning, at det er Arbeiderpartiet som får fullt gjennomslag. Det har vi sett på Kårstø, og vi har sett det i en rekke andre klima- og miljøsaker – SV lider nederlag, Arbeiderpartiet får gjennomslag. Det samme ser vi i utenrikspolitikken, og vi vil forhåpentligvis også se det i utlendingsloven som Regjeringen kommer med om en stund. Vi får håpe det er de fornuftige kreftene i Arbeiderpartiet som også i den saken får gjennomslag. Også på et annet område skapte utenriksministeren usikkerhet i går. De fire parlamentariske lederne for opposisjonen har sendt en henvendelse til Regjeringen og bedt om en redegjørelse om tjenestedirektivet. Det kunne ikke utenriksministeren bekrefte ville skje. Nå spør jeg statsministeren: Vil en slik redegjørelse bli gitt for Stortinget?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2007-02-14:
Jeg synes mange av statsministerens forsøk på svar i dag beviser at Regjeringen og statsministeren ikke er interessert i å svare på spørsmål fra opposisjonen, men heller å gå til angrep. Det så vi senest nå i spørsmålet fra Ketil Solvik-Olsen, om hva Regjeringen ønsker å gjøre i forbindelse med Kårstø. Istedenfor å svare på det spørsmålet kom statsministeren med en sammehengende lekse med usannheter om Fremskrittspartiet. Så sa statsministeren: «Jeg er tilhenger av størst mulig åpenhet.» Hvorfor i all verden vil da ikke statsministeren gå i bresjen for å frigi en hemmeligstemplet rapport fra Kystverket, som dreier seg om oljevernberedskapen langs hele kysten? Dette er et spørsmål som kystbefolkningen er opptatt av, som Stortinget er opptatt av – ja, som de aller, aller fleste er opptatt av. Hvorfor i all verden skal ikke den rapporten kunne tilflyte offentligheten, slik at også Stortinget kan få se grunnlaget for at Regjeringen nå plutselig har kommet til at man skal gjenopprette depotet på Fedje, som er en god beslutning?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
For det første vil jeg understreke at Regjeringen regjerer på et veldig godt politisk grunnlag som er uttrykk for de tre regjeringspartienes politikk, som er nedfelt i Soria Moria-erklæringen. I Soria Moria-erklæringen står det f.eks. at vi skal trappe opp den norske militære bistanden til ISAF, altså NATOs operasjoner i Afghanistan. Det har vært bred enighet om det i Stortinget lenge. Også før valget i fjor var det støtte f.eks. fra SV til at Norge skal være med å støtte NATOs operasjoner i Afghanistan. Så det er ikke noe nytt. Når det gjelder miljøpolitikken og andre områder, reflekterer denne regjeringen de tre partienes politikk. Det er et bredt og godt politisk program i Soria Moria-erklæringen som nå følges opp. Senterpartiet og SV setter selvsagt sitt preg på politikken, fordi de satte sitt preg på Soria Moria-erklæringen og gjennomføringen av denne. Når det gjelder det konkrete spørsmålet knyttet til Afghanistan, er situasjonen nøyaktig slik som det ble redegjort for fra utenriksministerens side i den utenrikspolitiske redegjørelsen. Norge har fått en henvendelse fra NATO om å stille med F-16-fly, om å stille med andre typer soldater, bl.a. i sør, om å stille med transportfly og også om å stille med spesialstyrker til Kabul-området. Vi valgte å svare nei på de andre henvendelsene, men svarte ja på henvendelsen om spesialstyrker til Kabul-området. Det står i Regjeringens vedtak, slik det er gjengitt i utenriksministerens redegjørelse, at dette er styrker som skal brukes i Kabul-området, og de skal ikke brukes andre steder. Vi har også gjort det klart i den instruksen som går til NATO i dag, at de skal brukes i Kabul, ingen andre steder, og dersom NATO framsetter ønske om å bruke dem andre steder, skal det tas opp med norske myndigheter først. Så det er et veldig tydelig og klart vedtak som innebærer at jeg kan forsikre om at disse styrkene skal brukes i Kabul og ikke flyttes og stasjoneres andre steder.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
Regjeringen har sendt tjenestedirektivet ut på høring, og når høringsfristen er over, vil Regjeringen behandle saken og så komme tilbake til Stortinget med den i en egnet form. Det er jo ikke noen mening i å gi en redegjørelse før Regjeringen har behandlet saken og tatt stilling til den. Vi kommer til å behandle tjenestedirektivet i Regjeringen og så selvsagt involvere og legge saken fram for Stortinget i en egnet form, men jeg tror det er lurt at vi kommer tilbake til når og i hvilken form når Regjeringen er ferdig med behandlingen og har tatt stilling til hvordan saken skal håndteres i Regjeringen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
Det som er Regjeringens politikk, er det som tydelig ble formidlet i redegjørelsen til Stortinget, som jeg har gjentatt her i salen. Det er at vi svarer ja til å sende 150 soldater til Kabul-området for bl.a. å sikre hovedstaden, for å gjøre det mulig å sikre sivil innsats i Kabul, og disse soldatene skal brukes i Kabul-området, ikke noe annet sted. Dette er for det første nedfelt i det som ble meddelt Stortinget, og for det andre er det også nedfelt i den instruksen som nå går til vår NATO-delegasjon, der det også gjøres klart at disse styrkene skal brukes i Kabul-området. Dersom det kommer henvendelse fra NATOs øverstkommanderende om å bruke dem andre steder, er det helt uaktuelt å flytte disse styrkene til noe annet sted uten at det er tatt opp med den norske regjeringen. Det har NATOs generalsekretær gjort klart, og det ligger klart i den instruksen vi nå sender til NATO. Så disse styrkene skal brukes i Kabul-området. Det er en politisk begrensning vi har lagt på styrkene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
Her var det mange spørsmål i ett spørsmål. Først om ISAF. Det jeg har lyst til å minne om, er at NATOs operasjoner i Afghanistan har hatt bred støtte i Stortinget, også før valget. SV støttet at Norge skulle bidra med militære styrker til ISAF. Daværende opposisjonspolitiker Kristin Halvorsen besøkte ISAF-styrkene vinteren 2005, var det vel, og roste deres innsats. Så det at SV er for ISAF, er ikke noe nytt. Det står i Soria Moria-erklæringen at vi skal trappe opp den norske militære innsatsen i NATOs operasjoner i Afghanistan. Det vi også sier i Soria Moria-erklæringen, er at vi skal ut av Irak. Vi trakk de norske styrkene ut av Irak. Vi skal ikke delta i det som kalles Operation Enduring Freedom, som altså ikke er en NATO-operasjon i Afghanistan. Når det gjelder barnehager, har denne regjeringen satt ny rekord i barnehageutbygging. Vi gjør nå alt vi kan, og vi er nærmere målet om full barnehagedekning enn noen gang før. Vi mobiliserer til en stor nasjonal dugnad for å nå målet om full barnehagedekning i løpet av 2007. Vi ligger godt an i de aller fleste kommunene. Vi sliter bl.a. i Oslo og Bergen. Vi har fått det til i Trondheim. Nå må vi satse på å få det til i de gjenværende byene.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
Jeg mener det viktigste målet på om en regjering lykkes eller ikke, er hvilke politiske resultater den oppnår, hva den faktisk gjør, om den forandrer hverdagen til folk flest. Det gjør denne regjeringen – ny rekord i barnehageutbygging, milliarder til eldreomsorg og skole i kommunene, opprustning av skoler, tusenvis av nye årsverk i eldreomsorgen, en stans i privatisering av skolen, satsing på den offentlige fellesskolen, ny rekord i antall mennesker som er i arbeid, reduksjon i arbeidsløsheten, bedring i vilkårene for bl.a. uføretrygdede og de arbeidsløse, massiv satsing på kollektivtransport, på vei og på miljøtiltak. Det er de politiske resultatene som en regjering faktisk oppnår, som er det avgjørende målet på om den lykkes. Denne regjeringen lykkes svært godt, fordi vi har tre partier i regjeringen som har laget et godt fellesprogram, som vi gjennomfører dag for dag. I lengden er jeg sikker på at velgerne er mest opptatt av de politiske resultatene. Da måles denne regjeringen svært godt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2007-02-14:
Svaret på det spørsmålet er nei. Det skapes ikke usikkerhet rundt norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Vi fører en aktiv, tydelig utenriks- og sikkerhetspolitikk, der vi ivaretar både de lange tradisjoner som NATO-medlem i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk og også Norges tradisjoner som fredsnasjon, miljønasjon og den som bidrar til bekjempelse av fattigdom. Jeg mener da en tydeligere, mer aktiv utenrikspolitikk enn den forrige regjeringens. Så er det selvsagt helt riktig at SV og Arbeiderpartiet i utgangspunktet har ulikt syn på en del utenrikspolitiske spørsmål. SV har f.eks. i sitt program at de er imot NATO. Men noe av det vakre med Soria Moria-erklæringen er at to partier som historisk har vært uenige, fant fram til gode, felles politiske løsninger som vi står sammen om. Det innebærer bl.a. at vi bygger på NATO-medlemskapet, men at vi sier nei til at Norge skal ha soldater i Irak. Så sier vi ja til noe SV og Arbeiderpartiet har vært for hele tiden, nemlig økte norske militære bidrag til Afghanistan. Det står i Soria Moria-erklæringen, og SV var for NATOs operasjoner i Afghanistan også før Soria Moria-erklæringen. Så det er en flott utenrikspolitikk denne regjeringen fører. Den er offensiv, tydelig og klar.