Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-10-04:
I årets trontale sier regjeringen at Paris-avtalen gir oss en ny ramme for klimaarbeidet, og at alle land, også Norge, må følge opp sine forpliktelser. I regjeringserklæringen og tidligere trontaler og uttalelser fra en rekke andre partier får vi høre det samme – vi får henvisninger til forvalteransvaret, føre-var-prinsippet osv. Det er jo morsomt å være i Miljøpartiet De Grønne når alle andre partier er enige i det vi vil. Men jeg sitter i energi- og miljøkomiteen, og der får vi ikke planer til behandling fra regjeringen om hvordan vi skal få ned klimagassutslippene med 40 pst. de neste 13 årene. Vi behandler ingen samordnet politikk for å stanse tapet av natur i Norge. Og i Stortinget blir våre forslag om å få en plan for å få forbruket i Norge ned til et bærekraftig nivå i samsvar med FNs bærekraftige mål, som regjeringen nylig sluttet seg til, nedstemt med stort flertall. Selvsagt skjer det bra ting, og det er bra at regjeringen har lagt fram en ny klimalov, selv om den er daff foreløpig. Det kommer mer midler til kollektivtransport, teknologi og innovasjon, og det er fint. Og det er flott med penger til karbonfangst. Opposisjonen fremmer i tillegg en rekke gode forslag som driver den politiske agendaen i riktig retning. Men så trekker statsministeren vår pusten, og så uttaler hun favorittbesvergelsen som gjør at alt blir helt greit: to tanker i hodet på en gang. Og så deler hun ut penger til motorveier, oljeforskning, oljelisenser og fellingstillatelser på to tredjedeler av de norske ulver. Arbeiderpartiet og Senterpartiet stemmer for og sier tvert nei til å løfte litt mer miljøfornuft inn i prisene på flyseter og fossilt drivstoff. Summen av to-tanker-i-hodet-politikken er som kjent at utslippene ikke går ned, at det ifølge Miljødirektoratet forsvinner 200 nye kvadratkilometer med inngrepsfri natur i Norge hvert år, at matjord fortsatt bygges ned, og at det materielle forbruket øker, uten at folk blir lykkeligere av det. Regjeringens og store deler av opposisjonens løsning på alt dette kalles «grønn vekst». Det er en vakker idé hvis den omsettes i praksis. Men Per Espen Stoknes ved Handelshøyskolen BI har gått igjennom OECDs tall for grønn vekst, og de viser at Norge har mye mindre grønn vekst enn landene rundt oss. Han slår fast at «Norge henger igjen i en «brun» vekstmodell fra 1900-tallet i en verden hvor våre naboland legger om. Det er særlig to sektorer som gjør at Norge ligger etter, nemlig offshore og transport». I offshore lar Høyre som kjent Fremskrittspartiet styre showet i trygg forvissning om moralsk og som oftest politisk støtte fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og med Venstres og Kristelig Folkepartis parlamentariske velsignelse. Miljøpartiet De Grønne har lenge påpekt at det er særlig innenfor offshore og transport at vi må gjøre de store endringene i norsk politikk hvis det skal bli en endring. For to dager siden slo en fagartikkel fast at hvis vi utvinner all kull, olje og gass i de feltene som allerede er i produksjon – de feltene som allerede er i produksjon – vil ikke verden greie 2-gradersmålet. Altså: Det er stadig mindre rom, sannsynligvis, i de klimaforpliktelsene vi allerede har inngått, for å åpne nye olje- og gassfelt. Derfor vil vi at vi tvert om må begynne å diskutere stenging av de mest forurensende norske feltene. I morges refererte NRK til undersøkelser som viste at det er mindre energikrevende og dermed mindre klimaforurensende å produsere olje i Midtøsten enn i store norske oljeplattformer langt til havs. Fysisk sett er det helt innlysende og har vært det lenge. Altså: Det store moralske argumentet for norsk oljevirksomhet forvitrer, og Miljøpartiet De Grønne ønsker at vi nå får et reelt klimaregnskap for de faktiske utslippene som en samlet norsk oljesektor står for. Alt dette betyr at Miljøpartiet De Grønnes forslag om en planmessig utfasing av olje- og gassvirksomheten over en 20-årsperiode blir stadig mindre radikalt. Forholdet er tvert imot at nå må de øvrige partiene på Stortinget snart ta inn over seg fakta og bli med på en saklig debatt om hvordan vi gjør det. Regjeringen sier i trontalen at den vil basere sitt arbeid med å omstille Norge til et lavutslippssamfunn på tre erkjennelser: for det første at vi kan nå våre samfunnsmål, for det andre at velferden er avhengig av høy verdiskaping, og for det tredje at vi må reformere offentlig sektor fordi petroleumsvirksomheten «har gitt oss vind i seilene» – det er en ganske merkverdig metafor for øvrig. Disse erkjennelsene kan være et interessant utgangspunkt, men vi må forstå dem og tolke dem riktig. Ja, vi kan nå våre samfunnsmål, men da må vi først erkjenne hva samfunnsmålene faktisk må være. Miljøpartiet De Grønne vil ha mer enn et lavutslippssamfunn. Vi trenger et bærekraftig samfunn, og det er et annerledes samfunn. Det er ikke en svakt justert versjon av Norge i 2016. Det er et samfunn i likevekt med livet på jorda. Det er et samfunn der velferd og utvikling ikke er basert på å bruke og belaste omgivelsene stadig mer. Og det er et samfunn der veksten skjer innen kunnskap, erkjennelse, kvalitet, fred og inkludering. Det er De Grønnes samfunnsmål. Men hvilke samfunnsmål ser vi noen tiår framover hvis vi tar på oss Høyres, Arbeiderpartiets, Senterpartiets, Kristelig Folkepartis og Fremskrittspartiets politiske briller? Jo, vi ser mer grønn teknologi, vi ser flere grønne løsninger og kanskje litt lavere utslipp – kanskje. Men vi ser også stadig flere motorveier og enda flere flyplasser, vi ser stadig mindre natur og stadig mindre matjord, vi ser mer forbruk, og vi ser oljevirksomhet ved Nordaustlandet, og vi ser ingen ulver. Framfor alt hører vi 2040- og 2050-tallets Solberger og Stører og Slagsvold Vedumer rope: Vi må ha enda flere motorveier, ellers stryker næringslivet med, framtidas velferd er avhengig av at vi forbruker enda mer, og norsk oljevirksomhet vil alltid være en velsignelse for jordas klima. Her og nå er dette det reelle framtidsperspektivet for den politikken som de fleste partiene på Stortinget fører, og det er ikke dit vi skal. Ja, velferd krever verdiskaping, men det må være en verdiskaping som ikke fortsetter å ødelegge verdier. Enda mer forbruk i 2050 vil gi folk et dårligere liv når konsekvensene av forbruket kommer med i regnestykket. Ja, vi må reformere offentlig sektor, men ikke for å innføre mer New Public Management. Vi må reformere offentlig sektor til å understøtte og sikre kvaliteten i det norske endringsprosjektet, ikke være en bremsekloss, som offentlig sektor altfor ofte er. Og vi må endre det som veier tyngst i det norske regnskapet, som har størst signaleffekt og er mest troverdige bekreftelser på at vi virkelig satser på overgangen fra fossilt til bærekraftsamfunnet. Folk og næringsliv sier klart at de ønsker en mer ambisiøs grønn politikk. De kommer til å tro på Stortinget og at Stortinget ønsker det den dagen det blir flertall for å flytte de tyngste virkemidlene over til grønn næringsutvikling og bort fra livsforlengelse for oljevirksomheten. De kommer til å tro det når hovedinnsatsen flyttes til mer kollektivtransport og bort fra motorveier. Det er da vi utløser endringsviljen i befolkning og næringsliv. Ondskapen og lidelsene i Midtøsten tar pusten fra oss. EU knaker i sømmene, og Donald Trump er ikke bare en usannsynlig parodi. Er da alt snakket om norsk natur, miljø og klima bare trangsynt énsakspolitikk og manglende overblikk? Nei, det er ikke det, fordi miljøpolitikk er fundamental solidaritet og ansvarlighet. Globalt er det den mest effektive politikken for å motvirke framtidas største konfliktårsak, nemlig at livsgrunnlaget ødelegges for millioner og kanskje hundrevis av millioner mennesker. Hjemme er det den politikken som i størst grad vil gi et samfunn som tar vare på virkelige verdier, og som inkluderer flere i samfunnet vårt. Vi fremmer derfor fire løse forslag: for det første at Stortinget under henvisning til Paris-avtalen og EU-målet om 40 pst. kutt i klimagassutslippene ber regjeringen trekke utvinningstillatelsene etter olje og gass i 23. konsesjonsrunde og avlyse 24. konsesjonsrunde for det andre at Stortinget ber regjeringen sørge for at statsbudsjettet for 2017 reduserer klimagassutslippene i tråd med målet om at de skal ned med 40 pst. innen 2030, dvs. reduserer med 1,6 millioner tonn CO 2 i 2017 for det tredje at Stortinget ber regjeringen overføre alle ubrukte midler av de 7,3 milliardene som er satt av til flyktningkostnader i Norge i 2016, til utenlandsbistand for bruk i 2016 og 2017 for det fjerde at Stortinget ber regjeringen stanse den planlagte ulveskytingen som er foreslått av rovviltnemndene, og opprettholde ulvebestanden i Norge på dagens nivå Jeg tar med dette opp de forslagene vi har fremmet.