Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-11-17:
Til tider hører vi spørsmål som: Hvorfor er NATO i Afghanistan, hvorfor er Norge i Afghanistan, eller hvorfor er norske soldater i Afghanistan? Vi er i Afghanistan fordi FN og verdenssamfunnet og afghanerne sjøl har bedt om det. La oss ikke glemme det. Afghanistan ble styrt av et grusomt regime, eller det er vel mer korrekt å si regimer, i flertall, som både var til skade for den afghanske befolkningen og kunne være en potensiell sikkerhetsrisiko for det internasjonale samfunnet, Norge inkludert. Fordi afghanerne trengte hjelp, gikk vi inn sammen med våre allierte i NATOs ISAF-styrke. Ja, ikke bare våre tradisjonelt allierte NATO-land bidrar. En hel rekke land som ikke er med i NATO, deltar i ISAF. La meg nevne Sverige, Finland, Australia og New Zealand som noen av dem. Til sammen er det over 40 land som deltar i ISAF-styrken. Australia er faktisk en av de aller største bidragsyterne, større enn mange NATO-land. I likhet med flere i salen er jeg nettopp kommet tilbake fra høstsesjonen i NATOs parlamentarikerforsamling og hadde der gleden av å treffe kollegaer både fra NATO-land og fra Sverige, Australia og andre som bidrar i ISAF. Det slår en jo at det er de samme temaene, det er de samme dilemmaene, og det er de samme vurderingene alle som er med i ISAF i dag, står overfor. La meg også benytte denne anledningen til å takke de norske soldater og sivile, humanitært og diplomatisk personell, som har tjenestegjort eller tjenestegjør i Afghanistan, for deres innsats. De trenger all den støtte og oppbakking de kan få fra det internasjonale samfunnet, også fra Det norske storting. Det er ofte fokus på det som ikke går bra i Afghanistan, men la oss heller ikke glemme at det faktisk skjer mye positivt. Helsetilbudet er betydelig forbedret, flere barn får tilbud om vaksinering, veger og annen infrastruktur bygges, en større del av befolkningen er nå sikret rent vann, det bygges skoler – også for jenter, som under det tidligere regimet ikke fikk lov til å gå på skole – det bygges universiteter, og opiumsproduksjonen er betydelig redusert. Alt i alt: Mange ting går i riktig retning, sjøl om andre ting går den andre vegen. Dette er bidrag til at afghanerne, når det gjelder det som går positivt, etter hvert kan styre seg sjøl. Poenget må nå være at storsamfunnets bidrag må gjøre afghanske myndigheter i stand til å sikre stabilitet, sikkerhet og utvikling. Det er åpenbart behov for bedre koordinering av sivil og militær innsats i Afghanistan. Det er behov for opprydding, noe også Norge bidrar til, og det er riktig å ha klart for seg hva som er militær og hva som er sivil innsats. Men la oss også være klar over at det å trekke opp sylskarpe grenselinjer mellom militær og sivil innsats, kan være vanskeligere ute i felten i hverdagen. Det bør vi ha forståelse for. Det betyr ikke at jeg sier at det ikke skal være noe skille mellom militær og sivil bistand, poenget mitt er at de som tjenestegjør både sivilt og militært, kan komme opp i situasjoner hvor de grensene er vanskelige å trekke. Det må vi ha forståelse for. Så stiller mange spørsmålet: Hvor lenge blir verdenssamfunnet i Afghanistan? Debatten i dag har også vist at det sjølsagt er vanskelig å gi noe svar på det. På samme måte som det ikke bør være noen målsetting å trekke seg ut raskest mulig, bør det heller ikke være noen målsetting å bli der lengst mulig. Vi skal være der til afghanerne er i stand til sjøl å ta over. Det er det som må være målsettingen med Norges bidrag i Afghanistan. Vi gikk inn i Afghanistan med NATO, og vi skal trekke oss ut når den dagen måtte komme, med NATO.