Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Langtidsprogrammet handler om hvordan Norge best kan løse sine utfordringer i framtida. Det handler også om hvordan partiene vil løse oppgavene som landet står overfor. Heldigvis, synes jeg, har det utkrystallisert seg i to retninger. På den ene siden har vi høyrepartiene, med Fremskrittspartiet og Høyre i spissen, med håp om støtte fra Kristelig Folkeparti og Venstre. På den andre siden står Arbeiderpartiet, SV og kanskje også Senterpartiet. Å gjennomskue partienes retorikk og finne ut hva de mener i praktisk politikk, er ingen lett oppgave for de vanlige velgerne. Kanskje er det derfor det er så mange som 30–40 pst. som ikke har bestemt seg for hvilket parti de vil velge. Inni dette langtidsprogrammet som vi snakker om i dag, ligger det en regjeringserklæring. Det er et minste felles multiplum fra sentrumspartiene om hva de ønsker å få til. Den nye Lysebu-erklæringen begynner på side 101 i innstillingen, og hvert av de samarbeidende partiene har fått sin hjertesak. Kristelig Folkeparti har fått verdigrunnlaget, Venstre har fått miljømessig utvikling, og Senterpartiet har fått positiv utvikling av distriktene. Det som er problematisk, er det som ikke er behandlet i denne regjeringserklæringen. Det er faktisk vesentlige saker man er uenig om, bl.a. sykelønnsordningen og kontantstøtte, og man har ingen felles forståelse av hva man skal si til velgerne. Og jeg skjønner godt at velgerne er svært forvirret over å velge et regjeringsalternativ som ikke riktig har bestemt seg for hvordan en så viktig sak for folk flest som sykelønnsordningen skal utformes av et mulig regjeringsalternativ. For meg virker det også etter debatten i dag som om sentrumspartiene ikke egentlig tror på sin egen erklæring. Men det som bekymrer meg mest, er om velgerne lar seg lure til å tro at 40 mill. kr i skattelette også samtidig betyr at den velferdsstaten vi er vant med, fremdeles skal bestå. I den forbindelse har jeg litt lyst til å fokusere på kvinner og stille spørsmålet: Hva er det egentlig som gir kvinner frihet? Det er ingen hemmelighet at en god velferdsstat, et godt omsorgstilbud for barn og et arbeidsmarked som tar hensyn til kvalifikasjoner, foreldrepermisjoner og at man faktisk har små barn, tiltrekker kvinner. Vi roser oss av i Norge at vi har en høy fødselsrate, samtidig som vi har mange kvinner ute i lønnet arbeid. Og kvinnene svarer når vi spør dem, at det at de føder mange barn, kommer av at de har trygghet, de har en jobb, og de føler at barna blir tatt vare på når de er på jobben, og dermed tør de også satse på et yrkesliv. Erfaringene fra Sverige skremmer meg, da man på 1990-tallet opplevde at en økning i arbeidsløsheten, spesielt for unge mennesker og for folk med lav utdanning, samtidig som man hadde en nedskjæring av velferdsgodene til familiene, for første gang førte til en nedgang i fødselsratene for kvinnene, fra 2,1 barn pr. kvinne i 1992 til omtrent 1,5 i 1997. Kvinner vet at frihet til å velge ligger i velferdsstaten. Og jeg er opptatt av hva slags frihet høyresiden tilbyr nettopp kvinnene. Når svaret er 40 milliarder kr i skattelette, betyr det nesten ingenting for lavtlønte kvinner. Det er ikke de som får skatteletten. De tilbyr kontantstøtte, ofte til kvinner som er hjemme allikevel, og som er en ordning som omtrent halvparten av befolkningen ikke ønsker. De tilbyr en sykelønnsordning som de kaller verdens dyreste, og som vi på venstresiden kaller verdens beste, og som vi skal kjempe med hva det skal være for å beholde. Men det betyr dermed for kvinnene, som har det høyeste sykefraværet, at de taper absolutt mest penger. De tilbyr også et arbeidsmarked hvor konkurranse, overtid og det å stå på til alle døgnets tider er et varemerke for en god prestasjon. Kvinner velger annerledes og vil da kanskje bli tvunget til å si nei til yrkesdeltakelse for nettopp å ta vare på familien, fordi tilbudene fra det offentlige ikke finnes. Dette er et samfunn jeg håper man ser alle faresignalene ved, for også høyrekreftene i norsk politikk ønsker vel lik deltakelse av kvinner og menn i det politiske liv. Eller legger de opp til praktiske løsninger som gjør det umulig for kvinnene?