Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-10:
Vi er enige om svært mye i denne innstillingen, det synes jeg er en styrke. Det er en styrke for forskningen, ikke minst, men det er også en styrke med tanke på alle dem som driver forskning i det daglige. Vi er ikke bare enige om en del praktisk politikk, det er også enighet om en del grunnleggende syn når det gjelder forskning. I innstillingen skriver vi at forskningen skal «utvide den menneskelige erkjennelse og å stimulere nysgjerrighet», at grunnforskning er noe som krever langsiktighet og tålmodighet – vi vet ikke hva vi kommer til å trenge om 20 år. Jeg synes Dagsavisen i dag gir oss et lite innblikk i hva vi kan lære av å ha en god og solid grunnforskning. Det har kommet et nytt fag i biologien som heter biomimetikk. Det er et fag som går ut på at ingeniører og andre fag lærer av de egenskapene man ser i naturen, og prøver å etterape dem ved bruk av nanoteknologi og ingeniørvitenskap. Dagens eksempel fra Dagsavisen er når man prøver å etterape noe så spesielt som uglens lydløse flukt: Hva er det som gjør at en ugle kan flykte lydløst – måten man sørger for at man får lært og tatt i bruk de egenskapene som finnes der? Jeg er stolt av den innsatsen som denne regjeringen har gjort på forskningsfeltet. Jeg er stolt av den økningen i forskning som har funnet sted – det at forskningsbevilgningene har økt med 32 pst. er mye når det øvrige budsjettet bare har blitt økt med 12,15 pst. Det betyr at forskning har vært prioritert og satt høyere enn andre ting. Mye av denne debatten vil sikkert dreie seg om: Er det nok? Jeg har gjennomgående tenkt at man aldri skal svare ja på spørsmålet om det er nok. Man kan alltid finne flere gode tiltak som man kan bruke mer penger på. Men jeg tror, i likhet med det jeg oppfatter at også saksordføreren sa i sin innledning, og som jeg mener preger innstillingen, at et stort fokus framover skal legges på kvalitet. Kvalitet er helt avgjørende for at vi skal få igjen det vi bruker av midler her – ikke minst kvalitet i den grunnleggende forskningen. Så er jeg utrolig glad for at vi har fått på plass at vi skal lage en langtidsplan – en langtidsplan som skal si noe om infrastrukturbevilgninger, og om hvordan vi skal nå våre strategiske fortrinn. Uten en sånn langtidsplan har vi ikke vist evne nok til å få sammenheng i det som jeg – jeg skulle til å si for 100 år siden, men det var litt overdrevet – for 20 år siden, da jeg satt i Forskningsrådet, og var med på når det gjelder de strategiske hovedsatsingsområdene: å få sammenheng mellom dem og det vi gjør av investeringer i bygg og studieplasser. Det er ekstremt viktig om vi skal få tatt et strategisk større grep for framtiden. Det er for meg helt uforståelig at Høyre i beste fall er nølende, i verste fall kritisk, til å ta et sånt stort og strategisk grep. Det er snakket mye om at det er viktig at næringslivet skal være kunnskapsbasert. Det er helt åpenbart at det næringslivet som skal ta over når vi uvegerlig en gang av klimahensyn ikke kan ta opp all oljen, må være basert på kunnskap. Like viktig er det at måten vi styrer samfunnet vårt på, måten vi driver offentlig forvaltning, skal være forsknings- og kunnskapsbasert. I de meget krevende politiske problemstillingene vi står overfor, er det utrolig viktig at vi har gode kunnskapsprosesser i bunnen, som gjør at vi er i stand til å fatte de best tenkelige beslutningene. Jeg er stolt over at vi har vært pådrivere for å bygge opp det som nå er FNs naturpanel, tilsvarende FNs klimapanel, som kommer til å få et delsekretariat i Trondheim, og som vil være ekstremt viktig for å lage et beslutningsgrunnlag på naturområdet, tilsvarende det FNs klimapanel gjør på klimaområdet. Disse grunnleggende kunnskapsprosessene er ekstremt viktige. I 1993 og 1994 hadde jeg gleden av å jobbe sammen med Kristen Nygaard i Nei til EU. Det er en ting som står sterkere igjen for meg enn noe annet av det jeg har lært av Kristen Nygaard: Skal du få folk til å dra i samme retning, må du begynne med å skape en noenlunde felles virkelighetsforståelse. Kristen Nygaard hamret det inn i den brokete forsamling som utgjorde Nei til EU i sin tid, at vi måtte prøve å få en noenlunde lik virkelighetsforståelse. De store kunnskapsprosessene både nasjonalt og internasjonalt handler om å prøve å se virkeligheten noenlunde likt. Hvis man er helt uenig i hvordan klimasystemet fungerer, hvordan naturen fungerer, hvordan helsevesenet fungerer, er man jo dømt til ikke å klare å stille en felles diagnose og sette i verk de riktige tiltakene. Derfor er kunnskapsprosessene nasjonalt og internasjonalt, og måten forvaltning og politikk klarer å ta opp i seg de kunnskapsprosessene, helt avgjørende for at vi skal klare å fatte de modige og viktige beslutningene vi trenger for framtiden. Så er jeg også helt sikker på at Kristen Nygaard hadde vært for at vi slutter oss til Horizon 2020. Han var en mann som likte internasjonalt samarbeid på forskningsfeltet, og så absolutt ingen landegrenser der. Det er en stor utfordring for oss med Horisont 2020, hvis vi skal si det på norsk, og det er at vi er nødt til å få mer igjen for det. Vi må tørre å satse der vi får igjen penger fra systemet, sånn at det bidrar til å øke de norske forskningsbevilgningene. Miljøsektoren har gjort det godt i EUs 7. rammeprogram, og hentet tilbake mye. Det er ikke så rart. Vi har noen naturlige fortrinn. Vi har mye natur som mange i Europa synes det er spennende å forske på, fordi man ikke har så mye av den selv, og vi har verdensledende klimaforskere. Bjerknessenteret har levert tunge bidrag inn til FNs klimapanel, og Polarinstituttet er helt verdensledende på forskning knyttet til is. Det er klart at forskning på is og polare strøk må være et høyt og tungt satsingsområde for oss. Norsk institutt for naturforskning gir et tungt bidrag inn i all forskning som er knyttet til alt fra villaks til bjørn, jerv, gaupe og ulv, og mange av de andre dyrene vi ikke snakker så mye om i Stortinget til vanlig. Jeg er også veldig glad for at komiteen har kommentert instituttsektoren spesielt. Skal vi klare å få økt forskningsmidlene, er vi avhengig av at instituttsektoren lykkes. Da har offentlig sektor og måten offentlig sektor er en oppdragsgiver på, og en bestiller, en stor betydning. Hovedprinsippet skal være at oppdrag skal konkurranseutsettes. Det sånn at alle institutter skal få muligheten til å konkurrere om oppdrag på like vilkår. Jeg registrerer at opposisjonen går noe lenger, og kritiserer dagens system med direkte tildelinger. Det kan være gode grunner for å kritisere systemet med direkte tildelinger når det fører til sektorisering av kunnskap, og jeg ber om at dette er en debatt som blir tatt med videre i oppfølgingen av forskningsmeldingen, fordi en sektorisering av kunnskap vil svekke våre muligheter heller enn å øke våre muligheter til å bli verdensledende på områder som handler om å bli best på kvalitet. Jeg er blant dem som lar meg fascinere av forskning. Det er morsomt å lese forskningsnytt. Det er også blant de ting som gjør at det er morsomt å drive med politikk. Men jeg lar meg enda mer fascinere av hvordan vi tar imot forskning. Jeg synes det er viktig at vi tar imot forskning – også den forskningen som ikke gir de svarene vi i utgangspunktet liker. Det er den forskningen som utfordrer etablerte sannheter, som plager oss, og som er litt ubehagelig fordi det likevel ikke var helt sånn som vi hadde tenkt, som er den aller viktigste og aller mest nødvendige når man skal bidra til å skape et samfunn som også våre etterkommere kan være stolte av. Jeg vil bare avslutte med å si at det er bra at det er et såpass bredt flertall bak de lange linjene. Det er bra at denne forskningsmeldingen har fått såpass god mottakelse som den har, og den legger et godt grunnlag for økt satsing på forskning og kunnskap i framtiden.