Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2011-04-27:
Tiltaksplasser blir heftig debattert hele tiden. Jeg vil da si meg enig med statsråden i at det er synd at det er nivået på og antallet tiltaksplasser som blir heftig debattert mer enn kvaliteten, innretningen og innholdet, altså hva slags tiltak vi skal ha, og hvordan det fungerer. Men der er det arbeid på gang, og vi kommer garantert tilbake til de debattene, enten opposisjonen vil det eller ikke. Så er det sånn at tiltaksnivået – når vi først skal debattere det, da – selvsagt kunne vært høyere. Slik er det med det meste av det som er bra. Det finnes jo ingen som med hånden på hjertet kan si at de er fornøyd så lenge det finnes en kø av folk som trenger noe vi strengt tatt mener de skal ha, som forhindrer passivitet, og som hjelper dem ut i aktivitet. Men det at det er kø, betyr jo ikke at området ikke prioriteres, at gruppen ikke prioriteres. Det betyr heller ikke at situasjonen er svart. Nivået er trappet opp over år. Situasjonen på arbeidsmarkedet bedres. Det er gode nyheter for alle, også for dem med nedsatt arbeidsevne. Det at nivået kunne vært høyere, betyr altså ikke at vi ikke satser på denne gruppen. Målet med alt det vi gjør på vårt område, er jo å nå disse personene bedre. Nav-reformen skal få flere med sammensatte problemer tilbake i arbeid – arbeidsevnevurderinger, endringer i tiltakssammensetningen, å skreddersy hjelp tilpasset den enkelte mer enn at den enkelte må tilpasse seg systemet. Det viktigste av alt vi jobber med framover, handler også om det, både uførereformen og sysselsettingsstrategien: en mer inkluderende arbeidslinje, rett og slett. Når det gjelder virkemidler for å oppnå disse målene, er det selvsagt ikke bare arbeidsmarkedstiltak som må til. Men det vil bli nødvendig med flere tiltak for dem med nedsatt arbeidsevne i gjennomføringen av de strategiene og de reformene vi nå holder på med. Tiltaksnivået for dem med nedsatt arbeidsevne bør derfor opp, helt uavhengig av de økonomiske konjunkturene. Interpellanten og statsråden har helt rett i det. Og de med nedsatt arbeidsevne er mer konjunkturutsatt. Derfor er også ambisjonen vår å sikre dem bedre framover. Det er også slik at innsatsbehovet på vårt budsjettområde er et resultat av det som gjøres på alle andre områder over tid. Utgifter til uføretrygd, behov for antall tiltak, antall folk på sosialhjelp – alt dette er jo et resultat av hvorvidt vi lykkes med det brede, forebyggende arbeidet på alle andre områder, dvs. virkningen av den helhetlige politikken. Derfor kan vi ikke behandle arbeidsmarkedstiltakene isolert, sette de forskjellige budsjettforslagene fra partiene opp mot hverandre og gi terningkast til partiene etter hvem som bevilger mest. Nei, vi er nødt til å se på helheten i det partiene står for, og det de gjør. Ansvarlig budsjettpolitikk, det å sikre lav rente, offensiv næringspolitikk, innsats mot rus, innsats mot drop outs i skolen, styrking av kriminalomsorgen og psykiatrien, ny IA-avtale med fokus på tidligere oppfølging og tilbakeføring, tiltak mot sosial dumping og mot ufrivillig deltid, sosial utjevning – det er jo det som avgjør om vi i framtiden klarer å sikre at folk flest er i jobb, at færrest mulig opplever å miste jobben eller bli presset ut av arbeidslivet. Det er det som vil sikre at flere av dem som har bistandsbehov, og ikke blir inkludert i dag, vil bli inkludert i framtiden. Det hjelper ikke å plusse på noen hundre ekstra tiltaksplasser samtidig som man spenner bein for arbeidet med framtidens inkluderende arbeidsliv med en politikk som vil bidra til å gjøre arbeidslivet mer useriøst, presset hardere, de uføre flere, sette økonomien over styr, og med det folks jobb, eller å gjøre dem med nedsatt arbeids- og funksjonsevne til et b-lag i arbeidslivet. Og jeg sikter ikke her til interpellantens parti eller helhetlige politikk, da det i de store linjene og i velferdspolitikken heldigvis står på vår side. Men jeg konstaterer at deres framtidige mulige samarbeidspartnere ikke har en like solid sosial politikk for inkludering. Det blir litt som i den forrige debatten vi hadde her i dag: Det holder ikke å styrke tilsynet når en selv fører en helhetlig politikk som forverrer problemet. Målet om å sikre arbeid til alle gjøres med flere verktøy. Tiltaksplassene er bare ett av dem. Det viktigste er helheten i politikken. Tiltaksplasser og -nivå er ikke et mål i seg selv, men det er et verktøy for inkludering. Så må vi sammen diskutere oftere det som er enda viktigere enn nivået, for jeg oppfatter at vi er enige om at nivået for denne gruppen bør opp. Vi må sammen framover diskutere det som er enda viktigere: innholdet og kvaliteten, og hvordan vi best bruker tiltaksplassene.