Bent Høie (Høyre), 2003-12-10:
Budsjettet for 2004 er igjen rekordstort på området helse og sosial. En viktig prioritering i budsjettet er å videreføre våre sentrale velferdsordninger, framfor alt i folketrygden. Utviklingen på dette området er imidlertid veldig bekymringsfull. Det er et økende problem at vi har færre i arbeid og flere på trygd. Mange blir stående utenfor det ordinære arbeidsliv i lang tid, og trygdeutgiftene øker. Ved utgangen av 2002 var det registrert 292 000 uførepensjonister, 98 000 personer mottok rehabiliteringspenger eller attføringspenger, og 33 500 var AFP-pensjonister. Dette betyr at ved utgangen av 2002 hadde omtrent én av fem nordmenn i arbeidsdyktig alder trygd som viktigste inntektskilde, mer enn 400 000 mennesker. Utover dette utgjorde det trygdefinansierte sykefraværet om lag 100 000 årsverk ved utgangen av 2002. Totalbeløpet for disse ordningene i 2004 utgjør nesten 90 milliarder kr. Utfordringene knyttet til alderspensjon kommer på toppen, og vil slå inn med full tyngde i årene som kommer, særlig etter 2010. Vi er i en situasjon som er lik den de har i de fleste andre landene i Europa. Antall alderspensjonister øker, levealderen øker, mens antall yrkesaktive for hver pensjonist går ned. Dette skjer samtidig som oljeinntektene faller. En myte er at Norge har et godt utgangspunkt fordi vi har oljefondet. Sannheten er at vi – blant de OECD-landene som vi vanligvis sammenlikner oss med – har den største utfordringen knyttet til økte utgifter til folketrygden fram mot 2050. Jeg tilhører den generasjonen som vil bli berørt av pensjonsreformene. I media er det ofte grafer som viser hvordan jeg vil komme ut i forhold til dagens pensjonister med ulike modeller. Det er en irrelevant sammenlikning. Dagens nivå og rettigheter er ikke et alternativ – da blir det er sammenbrudd. Velger vi som har ansvaret for de framtidige pensjonsforpliktelsene, å sitte i ro og håpe at det går over, vil systemet bryte sammen før min generasjon blir alderspensjonister. Derfor er det helt avgjørende at Pensjonskommisjonens arbeid blir fulgt opp. Skal vi kunne se våre barn i øynene og si at vi var villige til å reformere velferdssamfunnet på et tidspunkt da det ikke var for sent, må vi gjøre det nå. I dette perspektivet er Regjeringens velferdspolitikk den eneste bærekraftige. Vi har fått mye kjeft både av fagforeninger og en rekke interesseorganisasjoner. Det er forståelig. Hvert enkelt velferdsgode har en egen begrunnelse og en sterk interesse bak seg. Det er også knyttet store krav til forbedring av disse godene. Men kanskje de som representerer de svakeste i samfunnet, bør stille seg spørsmålet: Hvem er det egentlig som er våre viktigste venner? Er det de som sier ja til alle krav, og som ikke vil gjøre endringer? Det kan virke forlokkende i et kortsiktig perspektiv. Men hvem taper mest på at velferdssamfunnet slik vi kjenner det i dag, kollapser av sin egen tyngde? Det er ikke de som har fast inntekt, det er alle de som også i dag fanges av fattigdomsfellen – de som er varig utenfor arbeidslivet, av ulike årsaker. Strategien for dem som har kjempet for at velferdsgodene skulle omfatte alle, har lyktes med ett mål: Alle skal nyte godt av ordningene og dermed stille seg i veien for nødvendige endringer. Fremskrittspartiet har i sin nypopulistiske periode oppdaget denne mekanismen, og har dermed blitt systemets varmeste forsvarere. Ideen om at en skal omfordele fra alle til alle er en udetonert bombe under velferdssamfunnet slik vi kjenner det i dag. Regjeringen følger opp sin målrettede satsing på å forbedre velferdssamfunnet for dem som trenger det mest. Regjeringen har foreslått og fått tilslutning til bl.a.: rekordstor satsing på fattigdomsbekjempelse rekordstor satsing på psykiatriplanen nedbygging av de funksjonshemmedes barrierer – Regjeringen har nylig framlagt en plan med 120 konkrete tiltak for å fremme tilgang til alle arenaer for personer med nedsatt funksjonsevne etablering av en toppfinansieringsmodell for ressurskrevende brukere gjennomføring av rusreformen – som gir rusmisbrukerne bedre rettigheter Jeg vil framheve tre viktige hovedutfordringer for helsepolitikken framover. Den første er å lykkes med en folkehelsestrategi som reduserer behovet for helsetjenester og medisiner. Vi vet at det viktigste bidraget til vår forbedring av helsetilstanden ikke har vært den medisinske utviklingen, men vår velferdsutvikling. Nå er det viktig at denne velstanden ikke gjør oss enda mer avhengig av helsetjenester, men at vi klarer å ta et større ansvar for det gode liv selv. Den andre er gjennomføringen av satsingen på psykiatri. Regjeringens forslag om rekordøkning og forlengelse av perioden er avgjørende for å lykkes med dette. Den tredje er å sikre at sykehusreformen fortsetter å gi positive resultater i form av bedre tilbud til pasientene og mer helse for hver krone. Nå følges målsettingene i folkehelsemeldingen opp med konkrete tiltak. I forslaget fra Regjeringen er det en samlet folkehelsepakke på 131,4 mill. kr. I tillegg har regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i komiteen blitt enige om en ytterligere satsing – i realiteten 16 mill. kr – på forebyggende arbeid i regi av frivillige organisasjoner. 10 av disse millionene skal brukes til å legge til rette for fysisk aktivitet for barn og unge. I den forbindelse vil jeg trekke fram det gode arbeidet og den dugnadsinnsatsen som legges ned av friluftsorganisasjonene. De legger til rette for å bruke naturen i nærområdene og har egne opplegg for å motivere barn og unge til å være aktive friluftsmennesker. I budsjettet øremerkes det 3,3 milliarder kr til gjennomføringen av psykiatriplanen i 2004. I perioden 1999–2004 vil det bli gitt 3 400 tilsagn om bygging av boliger tilrettelagt for psykisk syke. Dette betyr at måltallet for opptrappingsperioden planlegges nådd i 2004. Økningen fra 2003 til 2004 er på om lag 700 mill. kr. Dette er den største økningen i løpet av ett år i hele planperioden. Vi har nå fått et år til med erfaring med helsereformen. På tross av de siste månedenes oppslag, er det et annet bilde av reformen som er viktig: ventetider som kortes ned, ventelister som reduseres, rekordhøy aktivitetsvekst og rekordhøy bevilgning. Dette skjer samtidig som vi i 2002 for første gang fikk mer behandling igjen for hver krone brukt i helsevesenet. Effektiviteten øker. Helseforetakene griper fatt i et vanskelig tema som funksjonsfordeling, og legger til grunn faglighet og pasientens sikkerhet når de planlegger virksomheten. Utfordringene er store, og helseforetakene har absolutt en tøff jobb med å omstille seg. Derfor er jeg glad for at vi sammen med Arbeiderpartiet har fått til å øke bevilgningen med 1/2 milliard kr utover veksten på 1,2 milliarder kr som allerede forelå fra Regjeringen. Når dette kombineres med en utsettelse av balansekravet til 2005, vil dette gjøre foretakenes forutsetninger for å lykkes, bedre. Jeg er glad for at vi sammen med Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i innstillingen gjennomgående har blitt enige om styringssignalene overfor foretakene for 2004. Det er viktig, og det er landets pasienter som tjener på dette. Høyre er i denne budsjettinnstillingen med på et forslag som er et brudd med vårt stortingsvalgprogram. Det er forslaget om å redusere andelen innsatsstyrt finansiering. Årsaken til at vi kan være med på dette, er den utfordrende situasjonen foretakene er i. Stortinget vil med dette budsjettet legge til grunn et aktivitetsnivå for 2004 som er om lag det samme som i 2003. Dette er et rekordhøyt nivå. Det vil innebære en betydelig prioritering fra foretakenes side. I en styringsmessig utfordrende situasjon er dette et redskap som de regionale foretakene har vært positive til, bl.a. i høringer med komiteen. Vi må følge nøye med på hvordan dette slår ut. Ikke minst må det være oppmerksomhet rettet mot at de regionale foretakene evner å ivareta de private sykehusene. Regjeringen og Stortinget har gitt klare styringssignaler om dette. Avslutningsvis vil jeg takke Arbeiderpartiet for et ryddig budsjettsamarbeid. Jeg vil også komme med en utfordring til SV, som har et eget forslag til fordeling innenfor rammen. Jeg er svært overrasket over at de i realiteten foreslår i overkant av 1,2 milliarder kr mindre til sykehusene enn det som blir vedtatt i dag. De pålegger dem å overta ansvaret for refusjon til private spesialister, laboratorier og røntgeninstitutt, men de tar 758 mill. kr av disse pengene og bruker til andre formål. Jeg vil utfordre SVs representanter til å bekrefte disse tallene i den videre debatten.