Inge Lønning (Høyre), 2008-12-09:
La meg først få bemerke, i tilknytning til min lille replikkveksling med Jan Bøhler nettopp, at jeg oppfattet svaret dit hen at den omtalte tiltakspakken er det som en enstemmig komité har skrevet inn i innstillingen. Da synes jeg det er en lite hensiktsmessig praksis at to partier bruker mediene til å fremstille det som om det er disse to partier som har lagt frem en tiltakspakke. Budsjettdebatten er den årlige anledning til å påpeke de overordnede linjer i helsepolitikken, beskrive utfordringene vi står overfor, og skissere partienes forsøk på svar på disse utfordringene. Den første utfordring er at helsekøene øker ganske kraftig i dagens Norge. Under den nåværende regjering har den økt med netto 35 000 pasienter. Tallene for annet kvartal inneværende år viser at det er 256 800 pasienter som venter på helsehjelp. Under den forrige regjeringen ble køene redusert med 85 000 pasienter. Ventetiden har økt ganske betydelig for flere pasientgrupper, bl.a. for rusavhengige, som skulle ha vært prioritert. I Helse SørØst har ventetiden økt med syv dager. I Helse Nord venter rusmiddelavhengige i gjennomsnitt fire måneder på behandling. For en pasientgruppe som benevnes «ubestemte» i statistikken, har ventetiden økt med 19 dager fra 2006 til 2008. Samtidig viser statistikken at det er økende variasjon mellom helseforetakene med hensyn til rett til tildeling av nødvendig helsehjelp og antall fristbrudd. Det er en variasjon på 8–22 pst., og det er ingenting som tyder på at denne variasjonen har noe med pasientenes behov for hjelp å gjøre. Neste punkt: Norge er verdensmester i pengebruk i helsevesenet, og vi har bare middelmådige resultater å vise til. Norge er det land som nest etter USA bruker mest penger på helse pr. innbygger. I en ny europeisk undersøkelse er det norske helsevesen rangert som nr. 7, og vi er rangert som det dårligste land i Norden. I en fransk undersøkelse av sammenhengen mellom ressursbruk og effektivitet i helsetjenesten er Norge rangert på nest siste plass. Vi er i en situasjon hvor vi bruker stadig større ressurser på å redde liv når de henger i en tynn tråd – altså yte hjelp til å overleve – mens vi er usedvanlig dårlige når det gjelder å yte hjelp til å leve med resultatene av ulykker og sykdom. Vi er i ferd med å utvikle en klassedelt helsetjeneste i dette land. En viktig årsak til de økende køene er reduksjon i avtaler med private aktører, som ifølge SAMDATA ble markant redusert fra 2006 – for øvrig i tråd med Soria Moria-erklæringen. Salg av private helseforsikringer har økt med 70 pst. Private sykehus melder at de opererer like mange som før, men at en økende andel av pasientene nå betaler regningen selv, fordi de er i stand til å betale. Private rusinstitusjoner som har fått redusert antall offentlig finansierte plasser, forteller om fortvilte pårørende som pantsetter hus og hjem for å finansiere en behandlingsplass. Jeg skal kort skissere de løsninger Høyre har beskrevet i budsjettinnstillingen. For det første: Sykehuskrisen – altså presset på spesialisthelsetjenesten med økende helsekøer, store underskudd og korridorpasienter – må løses utenfor sykehus. Helse- og omsorgsdepartementets egne tall viser at pasientene kunne vært spart for 400 000 liggedøgn årlig dersom helse- og omsorgstjenesten i kommunen var bedre. I stedet for å pøse 1 milliard kr inn i det store sluket i helseforetakene, øremerker Høyre 400 mill. kr til samhandlingstiltak, oppsøkende helsetjenester, lokalsykehus og distriktsmedisinske sentre. Dette vil også bidra til å understøtte den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Desentraliserte polikliniske helsetjenester bidrar til bedre tilgjengelighet, mindre reisevei og reduserte transportkostnader. Transportkostnadene er én av de postene som øker aller sterkest i dagens norske helsevesen. I tillegg øker vi bevilgningene til omsorgstjenesten i kommunene med 250 mill. kr for å styrke kvalitet og kompetanse i omsorgstjenesten. Dette vil bl.a. bedre kvaliteten på helsetjenesten i sykehjem, det vil bedre innsatsen for omsorg ved livets slutt, og det vil bedre tilbudet til unge funksjonshemmede. Det viktige er å sikre at de som får hjelp til å berge livet, også får hjelp til å leve videre. De resterende 600 mill. kr som Regjeringen har foreslått til økt aktivitet, øremerker vi i vårt budsjettforslag til rehabilitering, herunder rusbehandling. Det skal styrke kvaliteten og kapasiteten i rehabiliteringstilbudet, også for å få dem som ikke er sykmeldte – og som dermed faller utenfor ordningen – raskere tilbake. Det skal bl.a. benyttes til å kjøpe ledig kapasitet i private rusinstitusjoner – 50 mill. kr er øremerket til dette – og i andre private opptreningsinstitusjoner. Særskilt satsing på tilbud til barn og unge som har rusproblemer, eller som lever i familier med rusproblemer, og/eller som har psykiske problemer – også her har vi øremerket 50 mill. kr. Dette skal sikre disse gruppene bedre hjelp, og samtidig forebygge at de selv utvikler rusavhengighet eller psykiske lidelser. Når det gjelder kvaliteten i omsorgen: For å styrke kvaliteten og kompetansen i den kommunale helse- og omsorgstjenesten øker vi bevilgningene med 250 mill. kr. Innenfor dette skal 46 mill. kr gå til å styrke legetjenesten i sykehjem, gjennom tilskudd som dekker differansen mellom lønn for sykehusleger og sykehjemsleger. Kvalifisering av ufaglærte: Andelen av ufaglærte i omsorgssektoren ligger et sted mellom 35 og 40 pst. – skyhøyt over alle andre sektorer i dagens norske samfunn. Å styrke forskning og fagutvikling vil bidra til økt rekruttering, særlig av sykepleiere. Vårt budsjettforslag skal styrke fagskolene, undervisningssykehjemmene og prosjektet med undervisningshjemmetjeneste. Tilbudet om omsorg ved livets slutt bør også styrkes, særlig i kommunene, og særlig når det gjelder å muliggjøre utvikling av nye hospicetilbud. Det siste har vi hatt en egen interpellasjonsdebatt om i Stortinget nylig, hvor det var bred enighet om at det er beklagelig at utviklingen av hospicetilbud har stagnert i Norge i løpet av de siste ti år. Til slutt har vi forutsatt 50 mill. kr for å styrke helsestasjonene, fordi helsestasjonene er en av de viktigste fremskutte postene når det gjelder å forebygge alvorlig sykdomsutvikling i dagens norske system. Til sist: Fra Høyres side tror vi ikke det er noen god idé å innføre en ordning med en årlig sykehusproposisjon, simpelthen fordi det vil forsterke den ubalansen som det etter hvert er bred enighet om at vi har innenfor dagens norske helsepolitikk, mellom spesialisthelsetjenesten på den ene siden og resten av helsevesenet på den andre siden. Vi tror det er et helt feil tidspunkt å innføre en slik ordning på. Det som trengs i dag, er at man ser den samlede helsetjeneste under ett. Det som trengs, er at vi kommer høyere på banen når det gjelder å fange opp og forebygge sykdom og lidelser. Ikke bare er det god samfunnsøkonomi sammenlignet med det å drive reparasjonsvirksomhet, men det gjør også at befolkningen får langt bedre livskvalitet, og at vi kan frigjøre midler til annen type innsats. Som jeg påpekte til å begynne med, er vi allerede verdensmestere i pengebruk i helsevesenet. Nå er det på tide at vi tar mål av oss til å bli verdensmestere når det gjelder å sette brukerne i sentrum og å sikre kvalitet.