Eli Skoland (Høyre), 2012-02-09:
Da jeg tok toget hit i dag, ble jeg sittende og betrakte en ung kvinne og det som høyst sannsynlig var hennes første barn. Hun puslet og stelte med den lille, koste, pratet og sang faktisk også en liten bånsull. Slik skulle alle barn ha rett til å ha det. Man kan knapt tenke seg noe tristere enn et forsømt – enn si – glemt barn. På den andre siden er det også vanskelig å sette seg inn i et foreldresinn som ikke har maktet oppgaven det er å være mor eller far. Utviklingen som interpellanten har gjort svært godt rede for, er alarmerende. På ti år har det altså vært mer enn en dobling i bruken av akuttvedtak. Det er viktig at vi som politikere og medmennesker hele tiden søker å finne svar på om barnets og foreldrenes rettigheter blir ivaretatt på en skikkelig måte i disse sakene. Den kraftige økningen har ført til at flere barn nå blir plassert med tvang etter et akuttvedtak, faktisk flere enn etter de ordinære vedtak i fylkesnemnda. Når det gjelder ungdom med alvorlige atferdsvansker, er tallet enda høyere. Etter et akuttvedtak kan det også gå veldig lang tid før det blir avløst av et ordinært vedtak. I enkelte tilfeller kan det gå opptil åtte til ni måneder. Når en tenker på at det kan dreie seg om små barn, kan det vise seg vanskelig å reversere beslutningen, fordi barnet i mellomtiden har utviklet en tilknytning til plasseringsstedet. Det offentlige barnevernet har ikke lengre røtter enn til midten av det forrige århundre. Det var først ved nedsettelsen av barnevernkomiteen i 1947 at det ble formalisert gjennom fem ulike lover, hvorav tre av dem fortsatt utgjør stammen i det vi kjenner som barnevern i dag. Et av interpellantens poeng var behovet for at barnets stemme skal høres i disse sakene. FNs barnekonvensjon, som ble tatt inn i norsk lov i 2003, har styrket barns rett til å bli hørt og sett. For noen ganske få år siden ble syvåringer definert som for umodne til å uttale seg i overgrepssaker. Går vi enda lenger tilbake, til 1930-tallet, ble barns mening faktisk karakterisert som en løgn. I et intervju i forskning.no uttrykte førsteamanuensis Berit Bae ved førskoleutdanningen på Høgskolen i Oslo at vektleggingen av det verbale språket også var et problem. Samfunnet har gitt større plass til barns stemme, men vi har vært for opptatt av det verbale. Dette har rammet ikke bare spesielt de minste barna som ikke kan uttrykke seg verbalt, men også barn som har problemer, og barn med minoritetsbakgrunn. Hun er opptatt av at vi også skal lytte til andre språk, ikke bare til ordene, men til kroppsspråk, musikk, tegning og sang. Akutte vedtak etter barnevernloven er betydelige inngrep i barns og foreldres liv og innebærer vanskelige avveininger mellom hensynet til beskyttelse og hjelp og hensynet til de implisertes integritet og privatliv. Det må likevel ikke være slik at hensynet til å holde familien sammen overskygger det som er til barnets beste, som flere har vært inne på. Høyre er svært opptatt av at barnets rettigheter sikres. Det er derfor svært viktig å komme frem til de beste løsninger i disse spørsmålene. Kommuner forteller at de må prioritere bort saker, med andre ord prioritere bort barn som trenger hjelp, samtidig med at vi vet at det er ledig kapasitet i private institusjoner og stiftelser. Sånn vil vi ikke ha det. Høyre vil legge til rette for et mangfold av barnevernstilbud gjennom forutsigbare rammevilkår, også for private barnevernsinstitusjoner. Det private tiltaksapparatet spiller en vesentlig rolle i barnevernet i Norge. 52 pst. av alle institusjonsplasseringer hjemlet i lov om barnevernstjenester, er i privat regi. Det er mulig å korte ned ventetiden for barn som står i denne køen og venter på varig plassering i nytt hjem, og sikre at de får et tilpasset tilbud av høy kvalitet i tide, dersom den prosentandelen blir økt. Ethvert lite barn har en egen historie. Det er ikke alltid enkelt å få den rett fra begynnelsen. Barn i Norge har det materielt sett godt om vi sammenlikner oss med andre land, men materiell standard sier ikke noe om barns opplevelse av lykke. Selv i Norge finnes det barn som har sluttet å drømme. Undersøkelser viser at norske barn plasserer seg på tredje siste plass i Europa når deres psykiske velvære skal måles. Det er faktisk et tankekors. Dessverre vitner alle historiene om at det ennå er langt igjen til vi har et barnevern i Norge som virkelig er et vern for barn.