Tage Pettersen (Høyre), 2010-11-11:
Årlig kaller det norske forsvaret inn om lag 10 000 ungdommer til førstegangstjeneste, og vi er vel alle enige om at flere av disse bør komme fra den kvinnelige delen av befolkningen. Cirka 8 000 av disse gjennomfører tolv måneders tjeneste. Av disse har Forsvaret behov for ca. en tredel til videre utdanning og tjeneste i inn- og utland, og Heimevernet har behov for årlig ca. 4 000 til sine styrker. Den siste gruppen går tilbake til samfunnet, og bør være gode ambassadører for Forsvaret. 8 000, som er de beste av de beste fra ungdomskullene, er hva Forsvaret har mulighet til å utdanne, rekruttere til videre tjeneste og påvirke for å bli de beste ambassadører. Vi må også være klar over at det i dag til dels er kamp om å komme inn til tjeneste i Forsvaret, mens det for få år siden var kamp om å slippe. Klagesakene viser denne faktaendringen tydelig. Det betyr at de som kommer inn til tjeneste, kommer med store forventninger til den tjenesten som venter dem. Når jentene nå kommer i et større antall, må vi også huske at de er inne frivillig, og at de setter enda tydeligere krav til Forsvaret enn gutta. Lykkes vi ikke da med å vise at Forsvaret er det rette valget, vil dette få svært negative ringvirkninger. Spørsmålet vi bør stille oss, er om Forsvaret er satt i stand til å håndtere denne muligheten godt nok. Svaret mitt på spørsmålet er dessverre nei. De siste ti årene har det skjedd mye med soldatutdanningen, og vi har vært gjennom en stor omlegging hvor to av målene har vært økt kvalitetssikring og økt sivil akkreditering, i tråd med St.prp. nr. 45 for 2000–2001. Forsvaret har innført tre studiepoenggivende emner der deler av den militære utdanningen er justert og tilpasset, slik at den kan måles opp mot sivil høyere utdanning. Dette skulle bidra til at undervisningen ble kvalitetssikret, og det skulle gi dem som er inne til førstegangstjeneste, mulighet til å avlegge eksamen og få med seg studiepoeng som en bonus. Resultatene har vært nedslående etter at de første årene med ny ordning er lagt bak oss. Andelen som går opp til eksamen, er svært lav, og strykprosenten er dessverre veldig høy. Også hva gjelder de rene militære disipliner, er det de siste årene satt klarere krav til hva soldatene skal kunne. Et resultat av dette har vi jo kunnet lese i mediene, når soldater fra ulike avdelinger ikke har bestått sluttestene til tjeneste i utlandet som følge av manglende trening og opplæring i førstegangstjenesten. Når det gjelder dem som har bestått, kan vi også stille spørsmålet om de har lært det de bør lære, godt nok. Når jeg ved flere anledninger har besøkt styrkene våre i Afghanistan og spurt om hva som er den største utfordringen for dem, kommer svarene like tydelig hver eneste gang. Det er manglende skyteferdigheter med eget håndvåpen og manglende kjennskap til materiellet som det opereres med der nede. Årlig har Forsvaret inne til førstegangstjeneste ca. 1 000 soldater som fyller ulike funksjoner i støttetjenestene. Svært få av disse får mer militær utdanning enn det som gis på rekruttskolene. Det innebærer at de etter tolv måneders tjeneste ikke er kvalifisert til videre tjeneste i Forsvaret. Det er etter min oppfatning å sløse med en viktig ressurs, og det er lite motiverende for den enkelte. Heimevernets rolle i det norske forsvaret blir stadig viktigere, ikke minst når Hæren samles i nord og primært utdannes for videre tjeneste i utlandet. For å kunne opprettholde dagens styrkestruktur er Heimevernet avhengig av å få tilført personell fra forsvarsgrenene. I St.prp. nr. 48 for 2007–2008 er dette beskrevet som følger: «Endringene i den operative strukturen medfører at behovet for egen seksmåneders mannskapsutdanning for HV bortfaller, jf. kapittel 6 og kapittel 8. Forsvarsgrenene vil årlig kunne utdanne og overføre spesialister og øvrige mannskaper i et antall som vil tilfredsstille behovet for å vedlikeholde HVs struktur. Mannskapene som overføres vil ha en kvalitativt god utdanning i forhold til HVs behov og krav. Tiltaket vil derfor ikke få betydning for kvalitet eller volum på HVs operative struktur.» Som et resultat av dette ble Heimevernets egen mannskapsutdanning nedlagt, og mannskapene skulle da tilføres fra forsvarsgrenene. Heimevernet har nå et behov for å få tilført ca. 4 000 mannskaper årlig. Generalinspektøren for Heimevernet nedsatte en gruppe høsten 2009, som bl.a. hadde følgende mandat: «Utred og anbefal hvilke krav Heimevernet må stille til forsvarsgrenene og VPV med hensyn til kvalitet, volum og geografi for å få tilført tilstrekkelig med kvalifisert personell(befal og menige) til strukturen.» (befal og menige) I studien beskrives det hvilke minimumskrav som mannskapsutdanningen bør inneholde for at en soldat kan være gripbar nettopp for Heimevernet. Målet er at samtlige soldater som gjennomfører førstegangstjenesten i forsvarsgrenene, skal kunne overføres til Heimevernet med et minimum av tilleggsutdanning. Generalinspektøren for Heimevernet ber nå Forsvarsstaben vurdere en innføring av grunnleggende soldatutdanning for samtlige mannskaper som er inne til førstegangstjenesten, nettopp for å sikre kvaliteten på det personellet som overføres dem etter endt førstegangstjeneste. Dette er i seg selv en tilbakemelding om at tilstanden i dag ikke er god nok, og at noe må gjøres. Innledningsvis var jeg inne på studiepoengreformen, som er innført i Forsvaret. La meg si med en gang at dette er et viktig og riktig tiltak både for kvalitetssikring og for sivil akkreditering for dem som bruker ett år i tjeneste for fedrelandet. Utfordringene er, som jeg var inne på, at ordningen ikke er vellykket så langt. Avdelingene liker den i liten grad – soldatene får en for dårlig undervisning, svært få tar dessverre eksamen, og enda færre består den. Hva er så årsaken til at vi er der vi er i dag? Svaret er forholdsvis enkelt. Her handler det selvfølgelig, som i mange andre sammenhenger, om budsjettmidler, eller fraværet av disse. Da ordningen ble innført, fulgte det ikke med friske midler til iverksetting eller gjennomføring av den nye ordningen. Den gamle Voksenopplæringen, nå Forsvarets kompetanse- og utdanningssenter, fikk ansvaret for å bidra med undervisning, og Forsvarets høgskole startet etter hvert opp samlinger for etter- og videreutdanning av instruktører. Alt dette skjedde innenfor rammen, og derfor ble det ikke det omfanget på satsingen som var nødvendig. Derfor er det i dag mange offiserer som føler de ikke har den rette kompetansen for å gjennomføre undervisningen. Vi ser også at flere av Forsvarets avdelinger ikke har fasiliteter der det ligger til rette for teoriundervisning for større grupper. Skal vi lykkes med de reformer og omstillinger som pågår i Forsvaret, er vi avhengige av at regjeringen legger handling bak sine ord. Skal vi lykkes med en av de største omstillingsprosessene i det offentlige Norge, må vi vise at det både er ønske om og vilje til å satse det som kreves – nettopp for at vi skal lykkes. Dette gjelder i høyeste grad også omleggingen av soldatutdanningen.