Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2011-05-31:
Aller først vil jeg takke komiteen for samarbeidet under behandlingen av saken, og for så vidt konkludere med at det heldigvis er ganske bred enighet i Stortinget om de store linjene i skattesystemet. Det tyder på at skattesystemet vårt i stor grad, uten altfor store endringer, har bærekraft i framtiden. Jeg vil begynne med å snakke litt om formålet med skatte- og avgiftssystemet. Det er nemlig å sikre inntekter til fellesskapet, bidra til rettferdig fordeling og bedre økonomiens virkemåte ved bl.a. å gjøre det lønnsomt å ta forskjellige hensyn, som f.eks. miljøhensyn. Skattesystemet bør utformes slik at det ikke påfører skattyterne og myndighetene unødig store administrative kostnader. Det er et mål i seg selv at man skal ha et system som gir legitimitet og oppslutning, slik at de som skal betale, betaler det de skal. Da har man i Norge hatt som mål at dette gjøres best etter prinsippet om at hver enkelt av oss skatter etter evne – altså at det man betaler inn til fellesskapet, avhenger av hvor mye man har i utgangspunktet. Dette bidrar til en rettferdig fordeling og er derfor også et avgjørende element for å sikre legitimiteten for skattesystemet vårt. Jeg ville starte med dette, fordi man fort kan tape denne hovedbegrunnelsen av syne når man begynner å diskutere de enkelte elementene i skattesystemet vårt. Arbeidet med å evaluere skattereformen har vært bredt anlagt og pågått i departementet i lang tid. Departementet har vurdert de økonomiske sidene ved skjermingsmodellene, likebehandling mellom inntektstyper og virksomhetsformer, fordelingsvirkninger av reformen, virkninger på arbeidstilbudet og administrative konsekvenser. Det har imidlertid av flere grunner ikke vært mulig å vurdere alle virkningene av reformen like grundig. For det første er det vanskelig å skille virkninger av reformen fra andre faktorer som påvirker den økonomiske utviklingen. For det andre har det gått relativt kort tid siden reformen ble gjennomført. Det betyr at kunnskapen om reformens virkninger vil øke etter hvert som en får mer tilgang på data. For det tredje er det tilgjengelige datamaterialet preget av tilpasninger til skattereformen. I evalueringsprosessen har departementet involvert en rekke eksterne bidragsytere. Det har blitt satt ut tre anbudsoppdrag for å få belyst de økonomiske og administrative virkningene av reformen. Det har vært avholdt to faglige seminarer med forskere og skatteeksperter fra Norge og utlandet. Departementet har også hatt nær kontakt med forskermiljøene i løpet av arbeidet. Særlig de økonomiske sidene ved aksjonærmodellen og behovet for, og innretningen av, skjermingsfradraget har vært tema for denne dialogen. Det har vært avholdt to møter med en kontaktgruppe med et bredt utvalg av sentrale aktører i norsk nærings- og samfunnsliv. Departementet har mottatt en rekke innspill fra denne gruppen, skriftlig og muntlig, som er behandlet grundig i forbindelse med evalueringen. Det kan være klokt å starte med å si litt om forløpet til reformen. Skattereformen 2006 ble gjennomført etter en bred politisk prosess, basert særlig på anbefalingene i NOU 2003: 9 Skatteutvalget. Hovedmålet med reformen var å løse det stigende problemet med at arbeidsinntekter ble kamuflert som kapitalinntekter gjennom tilpasninger til delingsmodellen. Delingsmodellen var gjennom 1990-årene blitt så uthulet at det var enkelt å foreta disse tilpasningene. Mange som arbeidet i egen bedrift, gjorde nettopp det. Og skattebesparelsen kunne være svært stor ettersom arbeidsinntekt ble skattlagt med inntil 64,7 pst., med arbeidsgiveravgift, mens kapitalinntekt ble skattlagt med 28 pst. Dette skattehullet svekket omfordelingen og var en trussel mot hele skattesystemets legitimitet. Det var vesentlig for regjeringen da den overtok høsten 2005 at reformen skulle bidra til å styrke omfordelingen gjennom skattesystemet. I tillegg til innføringen av utbytteskatten ble derfor formuesskatten vektlagt som fordelingspolitisk virkemiddel. I motsetning til regjeringen Bondevik II, som la opp til å avvikle formuesskatten, har denne regjeringen rustet den opp ved å styrke fordelingsprofilen og øke likebehandlingen. Ved å innføre aksjonærmodellen, deltakermodellen og foretaksmodellen skulle en sikre en lik marginalskatt på eierinntekt, uavhengig av om inntekten ble opptjent i et aksjeselskap, et deltakerlignet selskap eller et enkeltpersonforetak – altså få en mer lik beskatning, uavhengig av selskapsform og type kapital. Eierinntekt over en beregnet risikofri avkastning på den investerte kapitalen skattlegges enten som personinntekt, som i foretaksmodellen, eller som alminnelig inntekt når den utbetales til selskapseierne, som i aksjonærmodellen og deltakermodellen. Skjermingen skulle forhindre at utbytteskatten svekker bedriftenes tilgang på ny, norsk egenkapital, og legge til rette for investeringer og oppstart av ny næringsvirksomhet i Norge. Selv om skattereglene for de ulike virksomhetsformene av praktiske grunner må variere i enkeltdeler, var det et sentralt mål ved 2006-reformen å gjøre den samlede beskatningen så lik som mulig for de ulike virksomhetsformene. Overskuddet i virksomhetene skattlegges løpende som alminnelig inntekt med 28 pst., uavhengig av virksomhetsform og uttak. Videre er foretaksmodellen, aksjonærmodellen og deltakermodellen basert på det felles prinsippet om å ekstrabeskatte avkastning utover den risikofrie avkastningen. I aksjonærmodellen og deltakermodellen skattlegges slik avkastning som alminnelig inntekt på eiernes hånd ved uttak, mens den i foretaksmodellen skattlegges løpende som beregnet personinntekt med trygdeavgift og eventuell toppskatt. Virksomhetsinntekten over risikofri avkastning på kapitalen i enkeltpersonforetaket vil også omfatte arbeidsavkastning, og på den måten er modellen også en løsning for å skattlegge næringsdrivende som gjennom sin virksomhet har inntekt fra både arbeid og kapital. Vi kan slå fast at reformen har virket etter intensjonen. Skattesystemet er blitt mer omfordelende og rettferdig. Vi har langt på vei fjernet tilpasningsmulighetene som var i det gamle systemet. Hvor mye man betaler i skatt nå, er mindre avhengig av hvordan arbeidsinntekten er opptjent, eller hvordan næringsvirksomheten er organisert. Utbytteskatten gjør, sammen med formuesskatten, at de rikeste betaler vesentlig mer i skatt nå enn før, og redusert lønnsskatt har resultert i at folk jobber mer. Samtidig er de administrative kostnadene moderate, og utbytteskatten ser ikke ut til å ha hatt noen negativ virkning på kapitaltilgangen. Det er grunn til å tro at skattereformen har støttet opp om verdiskapingen, den sterke veksten i produksjon, produktivitet og sysselsetting Norge har hatt siden 2004. Det har vært et viktig mål for den rød-grønne regjeringen at skattesystemet skal bidra til å utjevne inntektsforskjeller i befolkningen, og at skattyterne skal betale skatt etter evne. Dette er en viktig grunn til at personinntekten skattlegges med progressive satser, at formue og arv over gitte skattefrie beløp skattlegges, at skattegrunnlagene er så brede og så langt som mulig i tråd med faktiske inntekter og formuer, og at det legges stor vekt på å begrense muligheter til å omgå skatt. For at skattesystemet skal ha den tilsiktede virkningen på fordelingen av inntekt, må skattegrunnlagene gjenspeile de økonomiske realitetene. Like inntekter eller formuer må skattlegges likt. Kompliserte og uoversiktlige regler med store muligheter til fradrag, skatteutsettelser eller omgåelser vil som regel være både enklest og mest lønnsomt å utnytte for høyinntektsgruppene. Resultatet er svekkede fordelingsvirkninger, dårligere ressursbruk, reduserte skatteinntekter og et skattesystem med mindre legitimitet. Omfordeling gjennom skattesystemet og fordelingspolitikk generelt handler ikke bare om omfordeling mellom personer på ulike inntektsnivåer, men også om omfordeling mellom husholdninger i ulike livsfaser. Flere overføringsordninger har f.eks. delvis en slik begrunnelse. Utviklingen i gjennomsnittlig skatteprosent før og etter skattereformen kan illustrere hvordan skattereformen har påvirket inntektsfordelingen. I evalueringen er dette godt illustrert når man deler befolkningen opp i ti inntektsdesiler, og sammenligner forholdene fra år 2000 til 2009. For hoveddelen av inntektsfordelingen, opp til 9. desil, virker de direkte skattene klart progressivt, dvs. at gjennomsnittsskatten øker med inntekten. Dessuten har det for disse gruppene vært små endringer i skattebelastningen i løpet av perioden. For dem med de høyeste inntektene har det imidlertid vært store variasjoner i skattebelastningen, og de direkte skattene har gått fra å være regressive før reformen, dvs. at gjennomsnittsskatten synker med økende inntekt, til progressive etter reformen. Det at de siste 10 pst. mest bemidlede i Norge nå opplever en progressiv beskatning og dermed betaler skatt etter evne som alle andre, mener jeg er et av de viktigste resultatene av reformen. Det er avgjørende for legitimiteten til skattesystemet vårt at det faktisk oppleves som rettferdig. Dette resultatet hadde man ikke fått om man hadde gjennomført de skattelettelsene som lå inne fra Bondevik II-regjeringen. Hovedårsaken til at man nå har en progressiv beskatning også for de aller rikeste, er og blir formuesskatten. Dette er også et av de temaer som ble mye omtalt da komiteen hadde høring i saken. Jeg vil derfor bruke litt tid på dette. Regjeringen har fra den overtok høsten 2005 vært opptatt av å styrke fordelingsprofilen i skattesystemet, og av at formuesskatten skulle spille en viktig rolle i fordelingspolitikken. I forbindelse med regjeringens oppfølging av skattereformen har derfor formuesskatten blitt et mye sterkere fordelingspolitisk supplement til inntektsskatten enn den var under Bondevik II-regjeringen. De med store nettoformuer betaler nå en større andel av formuesskatten. Kombinasjonen av bredere grunnlag og sterkere økning i bunnfradraget har gjort at om lag 500 000 færre personer betaler formuesskatt enn i 2005, mens de som betaler formuesskatt, bidrar mer per person. Samtidig er det skjerpet i toppen av desilene ved at man har fjernet aksjerabatten og 80 pst.-regelen. Dette var to ordninger som beskyttet de mest velstående i samfunnet, skapte en dårlig fordelingsprofil, og regjeringen har ikke sett det hensiktsmessig å gjøre dette lenger. Og det støttes da av oss. Det har også fra en rekke organisasjoner vært jobbet med å få fritak på det man kaller arbeidende kapital i formuesskatten. Dette er godt problematisert i stortingsmeldingen, og det vises her til en rekke utfordringer på hvordan et slikt fritak skal kunne gjennomføres. Et slikt fritak vil bety store problemer for skattemyndighetene, gi mer byråkrati i det offentlige og mer administrasjon i det private næringslivet, føre til et brudd på likebehandling mellom virksomhetsformer og type kapital, og det vil ha en dårlig fordelingsvirkning. Når flertallet støtter regjeringens syn på å avvise og innføre et slikt fritak, er det med disse begrunnelsene, både fordi de hver for seg taler sterkt imot og summen av dem viser at dette blir et klart brudd med intensjonen i reformen. Det å innføre et system som vil premiere dem som har store nok ressurser til å drive skatteplanlegging, som vil gi en urettferdighet og likebehandling mellom f.eks. børsnoterte og ikke børsnoterte aksjer, burde oppta alle som konkurrerer i næringslivet, for å si det på et mer forståelig språk. Det er interessant å observere at opposisjonen ikke har noen problemer med å snakke varmt om å innføre dette, antakelig som en brekkstang for å fjerne hele formuesskatten. Når man ser på virkningen av formuesskatten i evalueringen, er det på tide at en samlet opposisjon forklarer hva de har tenkt å erstatte den med. Er det noe annet? Skal de sette inn et annet progressivt element i skattesystemet? Eller er det greit at den øverste, eller siste, desilen skal ha et regressivt skattesystem i framtiden? Dette er, slik de rød-grønne ser det, et helt avgjørende element for å få god forankring og oppslutning om skattesystemet vårt, fordi det oppleves som rettferdig at alle betaler etter evne. Ingen skal kunne snike seg unna. Hvis man bare fjerner formuesskatten uten å erstatte den med noe annet, vil man innrette systemet slik at det faktisk er de som har mest fra før, som i større grad kan snike seg unna skatt. Jeg vil til slutt anbefale Stortinget om å støtte flertallets innstilling i saken.