Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-23:
Et av de forholdene i Stortinget som alle får flest kommentarer til når vi er ute blant folk, er at det er så få til stede i stortingssalen. Det jeg har opplevd i dag, er noe nytt som jeg ikke har opplevd før, nemlig at det er fullere i departementsavdelingen enn det er i stortingssalen. Jeg tok en opptelling for et øyeblikk siden – da var det 22 byråkrater og 19 stortingsrepresentanter til stede. Flytter vi Regjeringens medlemmer over til departementskurven, blir flertallet derfra enda større. Og jeg tror faktisk det avspeiler noe reelt, nemlig hvor vidtfavnende dette er. Nær sagt samtlige departementer må være til stede fordi nær sagt samtlige departementer har saker som vil komme på WTOs bord, og vi går inn i noe som kommer til å være veldig viktig. Selvfølgelig har Norge begrenset innflytelse, og selvfølgelig er det ikke mulig for Stortinget å lage et detaljert forhandlingsmandat for en regjering som er nødt til fortløpende å vurdere hva som skjer, og hvilke innspill som kommer fra andre land, men like fullt: Med alle disse forbeholdene er det veldig vanskelig å tenke seg noe som kommer til å ha særlig større innflytelse på Norge og den internasjonale utvikling de nærmeste årene, enn det løpet som nå starter i Seattle. Det skal utvikles videre spilleregler for en helt ny verden. Det er en åpen verden i en helt ny forstand, hvor nyheter, varer, finansielle tjenester er globale på en måte de aldri var før. Det er en verden med bare én supermakt, og det er en verden med bare én økonomi, hvor prisen for de få landene som enten frivillig eller ufrivillig står utenfor denne verdensøkonomien, er så kolossalt negative at ingen kan ønske seg noe lignende. Det er heller ingen grunn til å møte denne globalisering med den frykt og svartmaling som en del gjør. La oss ikke glemme at forventet levealder for det mennesket som ble født i Asia i år, er 20 år høyere enn forventet levealder for det mennesket som ble født i Asia i 1960. Når vi får denne globale økonomien, snakker vi om en kolossal forbedring av menneskelig levestandard overalt på kloden. Men det er ikke nok å si det. Det er også sant at 1 milliard mennesker står utenfor denne globale levestandardsøkningen, og det er også sant at forskjellene på kloden øker i et faretruende tempo, og at det kan gi grunnlag for nye konflikter. Med andre ord: Vi må møte globaliseringen åpent og med forsøk på å lage spilleregler, men samtidig fokusere på de vanskelighetene som er. Norge er et lite land. De interessene vi ønsker å forvalte – enten det er våre egne nasjonale eller det er interesser på vegne av den fattige verden – er best tjent med et organisert regelverk, fordi det å organisere verden bedre setter rammer også for de mektigste. Og det er ikke slik at om vi ikke hadde Verdens Handelsorganisasjon, ville så å si sosialistiske eller venstreorienterte eller norske eller sosialdemokratiske idealer uten videre regjere verden. Det ville vært mer makt for de mektigste, det vil i hovedsak si USA. Men det er også slik at innen WTO er makten til de flernasjonale selskapene og deres lobbymuligheter og makten til et land som USA formidabel, og det er viktig å gjøre hva vi kan for å være med på å danne en motmakt i en WTO-forhandlingssammenheng. SV ønsker at Norge skal ivareta interessene til de fattigste. Da er det viktig å huske at «u-land» ikke lenger er et begrep med noen reell mening. Begrepet «den tredje verden» er heller ikke et begrep med mening, og grunnen til det er at forskjellene innbyrdes mellom disse landene, også internt i de landene vi rubriserer som u-land, er så kolossale at vi ikke kan putte dem i én sekk. Men dersom noen spør hva som har vært den mest vellykkede utviklingsmodell de siste ti årene – og da er jeg tilbake til replikkvekslingen med Fridtjof Frank Gundersen tidligere i dag – kan det ikke herske noen tvil om at det er én utviklingsmodell som har brakt mer økonomisk framgang for flere mennesker enn noen annen: Det er det vi grovt sett kan kalle den østasiatiske utviklingsmodellen. Derfor er det nå etter mitt skjønn veldig viktig at man ikke lager et regelverk gjennom WTO som hindrer nye land i å praktisere de tingene som har gitt slik formidabel framgang i land som Korea, Taiwan, Kina, Thailand og en rekke andre land i Øst-Asia. Det som har gitt framgang i disse landene, er nettopp kombinasjonen av en åpen, utadrettet markedsbasert økonomi, men med en sterk og effektiv stat som også har en del virkemidler for å favorisere sitt eget næringsliv i den avgjørende startfasen. For én ting er å konkurrere når man har utviklet konkurransedyktige bedrifter, noe annet er den første fasen hvor disse faktisk skal utvikles. Det er i den fasen de aller fattigste landene er i dag, hvor små tiltak lett kan bli slått ut allerede i startfasen av mektige interesser andre steder. For ikke lenge siden var det en debatt i Sør-Korea som jeg synes setter det hele i perspektiv. Det var en formidabel nasjonal bekymring når andelen sørkoreanske biler på det sørkoreanske bilmarkedet holdt på å bli redusert fra 97 til 95 pst. Det forårsaket betydelig debatt i koreanske medier, med den faren man da så for at Korea kunne bli utkonkurrert på sitt eget marked. Og alle forstår jo at når koreanske biler har mer enn 95 pst. av det koreanske bilmarkedet, skyldes det at den koreanske staten har hatt virkemidler for å sikre dette markedet i oppbyggingsfasen for sin egen industri. Og der er jeg ved de viktigste anbefalingene SV ønsker å gi til Regjeringen foran denne forhandlingsrunden: Det må arbeides aktivt for å ivareta de fattige landenes interesser i den forstand at ikke de landene som i dag er helt uutviklet, blir forhindret fra å følge i de utviklingssporene som nå har vist seg å gi stor utvikling. Jeg sier ikke at ett land kan kopiere et annet, slik er det aldri. Men det er noe som har vist seg å fungere. Det må man ikke hindre nye land i å gjøre. Noen eksempler på dette: Når det gjelder offentlige innkjøp, er det riktig og positivt når Regjeringen anbefaler å gå inn for åpenhet om slike, fordi bl.a. mange fattige land er veldig korrupte, og offentlige innkjøp i virkeligheten er svoger- eller barnebasert, slik de var f.eks. i Indonesia under Suharto. Men det er ikke riktig dersom man lager et regime for offentlige innkjøp som gjør at land i den tredje verden mister muligheten til å favorisere sine egne bedrifter ved offentlige innkjøp. I svært mange av de såkalt fattige landene spiller jo staten en mye større rolle i økonomien enn den gjør i vår rike og utviklede del av verden. Selv om deres økonomi er veldig liten, vil det få svært skadelige konsekvenser hvis de mister muligheten til å gjøre innkjøpene til staten lokalt. Det samme gjelder investeringsavtaler. Det som nå foreligger, er mye mindre omfattende enn det som lå i MAI, og det er mange trekk som ikke er så negative som det de var der. Det er også viktig å sikre et internasjonalt regime som gjør at selskaper og land våger å investere i land som Russland eller de afrikanske. Men man må ikke lage et internasjonalt investeringsregime som gjør at fattige og svake stater står uten virkemidler når det gjelder kontrollen med de flernasjonale selskapene. Det er nettopp det man maktet i Øst-Asia. Staten var der så sterk at når man fikk utenlandske investeringer, som man jo fikk i dramatisk skala, så hadde man en stat som kunne lede disse i retning av nasjonale prioriteringer og utvikle sitt eget næringsliv. Husk på at Kina alene siste år mottok 230 milliarder norske kroner i utenlandske investeringer. Men selv om Kina er et land som har mange svakheter, har de en stat som kan bidra til å lede dette i en riktig retning. Så synes jeg det er positivt, hvis jeg oppfattet Marit Nybakk og Arbeiderpartiet riktig, at man anbefaler at Norge nå ikke stiller seg sammen med enkelte vestlige land og heller ikke nødvendigvis bare sammen med vestlig fagbevegelse i arbeidet for å lage sosiale standarder i utviklingsland. Et land som India har mange hundre millioner mennesker som kommer til å befinne seg under enhver grense for sosiale standarder, uansett hvor lavt den måtte bli satt gjennom et internasjonalt regelverk. Det betyr at vi er nødt til å gå i en dialog med et land som India, og jeg vil anbefale – som jeg også oppfattet var Marit Nybakks opplegg – å ta kontakt med et slikt land på et så tidlig tidspunkt som mulig, for å finne fram til et regime som gjør at man kan bidra til å utvikle de aller fattigste i India, Pakistan eller Bangladesh, og ikke skape en konfrontasjon med land som India, Pakistan og Bangladesh, fordi vi vil aldri klare å avvikle barnearbeid gjennom sanksjoner og boikott – bare gjennom utvikling. Det eksisterer ikke barnearbeid på Taiwan eller i Korea i dag etter at landene er blitt så sterkt utviklet. Så har SV fremmet noen forslag, og jeg vil be om utenriksministerens synspunkter på disse. Johan J. Jakobsen var veldig klar på at selv om økt internasjonal handel bidrar til økonomisk framgang mange steder, har den store miljøkostnader. Vi har ikke funnet noen bæredyktig måte å gjøre hele verden like rik som oss på, og det er fare knyttet til patentdirektiv og immaterielle rettigheter. Johan J. Jakobsen var veldig klar i retning av at Regjeringen vil kjempe aktivt og hardt mot at patent på liv skal inntas i det nye WTO-systemet. Jeg vil be om at utenriksministeren bekrefter at man vil stå like sterkt på det som han la opp til. Så vil jeg til slutt si at for SV er det selvsagt aldeles avgjørende at Norge så langt det overhodet lar seg gjøre, allierer seg med de aller fattigste, de minst utviklede landene, og støtter deres krav. Jeg vil også be om utenriksministerens kommentar til det. Til slutt vi jeg ta opp de forslag som SV har fremmet under denne debatten.