Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-26:
Billighetserstatning ytes på bakgrunn av en rimelighetsvurdering, uten at det foreligger noe rettslig grunnlag for erstatningsansvar. Ingen har således noe rettslig krav på slik erstatning. Jeg er personlig glad for at det finnes en slik mulighet til å gi en håndsrekning til personer som åpenbart er kommet uheldig ut, men som samtidig faller utenfor andre erstatningsordninger. I St.prp. nr. 89 for 1995-96 gav Justisdepartementet en generell orientering om billighetserstatningsordningen. Departementet varslet da at det ville ta initiativ til en gjennomgang av organiseringen av ordningen og de nærmere prinsipper for ordningen. I Innst. S. nr. 75 for 1996-97 sluttet justiskomiteen seg til departementets forslag og uttalte at en slik utredning vil gi Stortinget et bedre grunnlag for å vurdere sin egen rolle ved håndteringen av disse sakene. I St.prp. nr. 72 for 1998-99 kom departementet med forslag til organisering mv. i overensstemmelse med de retningslinjer som ble gitt i Innst. S. nr. 75 for 1996-97. I innstillingen bad komiteen bl.a. om en vurdering av om forvaltningen kunne avgjøre sakene i første instans. I tråd med dette, og fordi Justisdepartementet i dag innehar sekretariatsfunksjonen, foreslo departementet at vedtaksmyndigheten i første instans inntil videre skulle legges til Justisdepartementet med klageadgang til Billighetserstatningsutvalget. Departementet vurderte også hvorvidt det ville være hensiktsmessig med en lovfesting av ordningen, men fant at vurderingen av når erstatning bør gis, er så vidt politisk og rimelighetsbasert at ordningen vil være lite egnet til å rettsliggjøres. Departementet fant derfor ikke grunn til å foreslå lovfesting. Departementet foreslo videre at det bør være en generell avvisningsadgang for saker som av forskjellige grunner faller utenfor ordningen. Jeg konstaterer at justiskomiteen i sin innstilling har sluttet seg til Justisdepartementets vurdering av prinsippene for tildeling, begrensninger og avvisning av saker vedrørende billighetserstatning. Jeg registrerer at komiteen også er enig i at ordningen ikke er egnet til å lovfestes, idet en lovregulering lett kan bli så stram at man mister muligheten til å fange opp de som faller gjennom det etablerte og regulerte sikkerhetsnett av ordninger. Siden Justisdepartementet har sekretariatsfunksjonen, er jeg glad for de klare signaler som komiteen nå gir om når erstatning kan gis. Det vil lette vårt arbeid betydelig. Komiteen understreker i sin innstilling at billighetserstatningsordningen er Stortingets egen ordning, og at den er ment å skulle kunne fange opp saker som synes erstatningsberettiget, men som ikke fanges opp av andre etablerte erstatningsordninger. Dette tilsier etter komiteens vurdering at det er viktig at avgjørelse tas på grunnlag av et folkelig skjønn, mer enn på et juridisk og regelbundet grunnlag. Jeg registrerer at komiteen på denne bakgrunn finner det betenkelig å delegere avgjørelsesmyndighet til forvaltningen, særlig som i dette tilfellet, hvor det ikke følger formelle regler med delegeringen. Komiteen konkluderer således med at vedtaksmyndigheten fortsatt skal tilligge Billighetserstatningsutvalget. Jeg har ingen problemer med denne konklusjonen. Den understreker at dette er Stortingets egen ordning. Etter komiteens innstilling legger jeg til grunn at sekretariatet inntil videre ligger i Justisdepartementet. Jeg tar også til etterretning at komiteen legger opp til at det ikke skal være ankeadgang over utvalgets avgjørelser, men at politiske og prinsipielt viktige saker skal kunne forelegges Stortinget. Jeg slutter meg også til de betraktninger som flere har kommet med, om at dette representerer en sikkerhetsventil i et samfunn som på mange måter blir formelt, veldig lett regulert, og hvor mange mennesker lett kan falle mellom flere stoler. Det er falt viktige bemerkninger om det. Alle de bemerkningene tar jeg til mitt hjerte – for å uttrykke meg slik – og jeg har den dypeste sympati for den måten å tenke på.