Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2013-03-14:
Spørsmålet om eierskapet til Opplysningsvesenets fond har vært oppe til debatt mange ganger og i flere år. I forbindelse med stat–kirke-forliket i 2008 skrev en enstemmig komité følgende: «Komiteen er enig med Gjønnes-utvalget i at uansett hvordan eierforholdene til fondet vurderes, vil dette være et politisk spørsmål som Stortinget står rettslig fritt til å ta stilling til i forbindelse med behandlingen av utvalgets innstilling.» I forslaget heter det at «bestemmelsen innebærer altså at kjøpesummer og inntekter fra midler og eiendommer eid av Opplysningsvesenets fond bare kan brukes «til Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme». Forslagstillerne har ingen intensjon om å endre på dette.» Videre står det: «I praksis har også statens forvaltning av fondet blitt underlagt sterke begrensninger. Den begrensningen i bruken av fondets midler som er nedfelt i Grunnloven § 106, har blitt tolket slik at den også legger bånd på forvaltningen av fondets midler og eiendommer. Etter forslagsstillernes syn er ikke dette klart forankret i grunnlovsbestemmelsen. Det er grunn til å spørre om det er riktig at det ikke kan tas hensyn til andre forhold – for eksempel samfunnshensyn i et videre perspektiv – enn det som er til «Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme» også ved forvaltningen av midlene.» Spørsmålet er: Hva er det forslagsstillerne til denne endringen ønsker å bruke pengene på? Det har for så vidt representanten Sverre Myrli gitt et godt eksempel på. For sist gang Arbeiderpartiet forsøkte å ta grep om fondet i et såkalt samfunnshensyn i et videre perspektiv, var nettopp i tomtefestesaken. På tross av entydige juridiske råd og at opposisjonen advarte mot at dette var grunnlovsstridig, valgte regjeringen å bryte Grunnloven. Grunnloven setter nemlig klare grenser for hva fondet kan brukes til. Den gang virket det som om regjeringen trodde de ikke trengte å forholde seg til Grunnloven § 106. Heldigvis satte Høyesterett en klar grense for hvordan denne regjeringen kunne opptre. Hvis ikke Høyesterett med et stort flertall hadde stoppet regjeringens påfunn, ville det betydd at fondets verdier ville blitt forringet med anslagsvis 1,1 mrd. kr. I tillegg ville de årlige festeavgiftene og festeinntektene blitt redusert med 20–25 mill. kr. Det er ikke småpenger. Dette ville innebære at fondets verdier ble overført ikke til samfunnet, men til privatpersoner. Regjeringen har siden måttet betale ca. 554 mill. kr i erstatning til Opplysningsvesenets fond. Noen av dem som var så heldige at de hadde festet tomt tilhørende fondet – i motsetning til mange andre tomtefestere i landet – ble altså innrømmet en betydelig rabatt av regjeringen, en rabatt de igjen kunne høste en betydelig gevinst av dersom den ble realisert ved en senere omsetning av eiendommen – altså en ren pengeoverføring. På denne måten tok regjeringen verdier som Den norske kirke gjennom tiden har regnet som sitt arvegods, og med et pennestrøk overførte regjeringen verdier fra fellesskapet til enkeltpersoner. Nå gikk ikke det igjennom i Høyesterett. Derfor prøver man nå heller – i hvert fall tolker jeg forslagsstillerne slik – isteden å endre Grunnloven. La meg si det sånn: Det er lov til å være raus. Det er lov til å være raus, og det er prisverdig. Men skal man være raus, må man være raus med egne penger. Å ta fra lokalt barne- og ungdomsarbeid, fra oppussing av presteboliger, fra dem som utfører en tjeneste i Den norske kirke – altså fra fellesskapet – og gi til private, er ikke raushet. Det er vanlig å karakterisere det man oppfatter som litt dårlige forslag, som lite gjennomtenkt, men det skal jeg ikke gjøre i denne saken. Isteden vil jeg heller kalle det usedvanlig godt gjennomtenkt. Ikke i den forstand at jeg mener det er et godt forslag, men forslagsstillerne vet utmerket godt hva de ønsker: De vil tappe fondet for midler til andre formål enn hva som var tenkt. Når det å gi milliongevinster til utvalgte tomtefestere, regnes som greit, kan midlene egentlig for så vidt brukes til hva som helst. Fondet brukes i dag til det det var tiltenkt – barne- og ungdomsarbeid, trosopplæring, gudstjenesteliv, presteboliger og andre formål, og slik håper jeg også det kan forbli i framtiden.