trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Statsrådens innlegg gjør det nødvendig med en presisering. Statsråden redegjorde for Regjeringens framlegg når det gjelder dispensasjonsregelen i deltakerloven § 6 og viste til at det etter departementets opplegg også ville være en åpning for å gi dispensasjon for andre deler av havfiskeflåten, i den utstrekning det ikke er aktive fiskere i det aktuelle området. Komiteen har ikke gitt sin tilslutning til denne avgrensningen i sin innstilling. Komiteen har vist til flere formål som den mener at spørsmålet om dispensasjon må vurderes i forhold til, og presisert at det er disse formålene som man skal vurdere når spørsmålet om dispensasjon er aktuelt. I mitt innlegg i en debatt i Stortinget tidligere i dag fant jeg grunn til å understreke at komiteen ikke har sluttet seg til at det er en forutsetning at det ikke finnes aktive fiskere. Tvert imot er det fra Arbeiderpartiets side viktig å understreke at man har klargjort hvilke formål som kan begrunne dispensasjon. Dispensasjonssøknaden må da vurderes i forhold til disse formålene. Det vil således være en generell dispensasjonsadgang hvor hver enkelt søknad må vurderes. Statsråden har altså fått en noe videre adgang enn det han i utgangspunktet har lagt til grunn. Jeg forutsetter at denne presiseringen, i tråd med den innstillingen som foreligger, også vil bli lagt til grunn fra statsrådens side, og at statsrådens innlegg kun var en redegjørelse for den opprinnelige proposisjonen. Jeg forutsetter – selvsagt at statsråden vil ta til etterretning den presisering som komiteen her har gjort, som altså gir en mer åpen hjemmel. Fortsatt vil det være opp til statsråden å vurdere hver enkelt søknad. Det er altså slik komiteens innstilling må forstås. En generell adgang til å dispensere er ikke avhengig av at det ikke finnes aktive fiskere, men hver enkelt søknad må vurderes opp mot ulike formål som er nevnt i innstillingen. Jeg ville tro at det var nyttig for alle parter at statsråden presiserer at han vil følge denne forståelsen, selv om han naturlig nok i sitt innlegg viste til hva som var proposisjonens forutsetning da proposisjonen ble lagt fram.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Jeg tror at vi relativt snart burde komme til en avklaring. Selvfølgelig må departementet forholde seg til loven. Men loven sier at departementet kan i særskilte tilfelle, når næringsmessige og regionale hensyn tilsier det, ved enkeltvedtak gjøre unntak fra kravet i første og annet ledd om tidligere aktivitet i fiske eller fangst. Det er altså ikke slik at det av lovteksten – verken i proposisjonen eller i den innstillingen som ligger her – følger at dispensasjon ikke kan gis hvis aktiv fisker har søkt. Så sier statsråden at hvis aktiv fisker søker, vil han automatisk få det. Det er ikke det Arbeiderpartiets presisering dreier seg om. Arbeiderpartiets presisering dreier seg om at det skal være full anledning for departementet til å gi dispensasjon for annen søker, selv om det i det aktuelle tilfellet ikke dreier seg om en ferskfisktråler, og selv om det finnes søkere som er aktive fiskere. Med andre ord: Man har presisert hvilke formål som skal ligge til grunn for vurderingen av dispensasjonssøknaden. Det gir departementet rom for å vurdere. Arbeiderpartiet har for sin del i dagens debatt presisert at avgrensningen som departementet opprinnelig la til grunn – som innebærer at hvis det ikke dreier seg om ferskfisktrålere, skal dispensasjonen bare gis dersom det ikke finnes aktiv fisker – den avgrensningen har ikke Odelstinget som sitt utgangspunkt. Det betyr at statsråden har videre fullmakter enn det han selv har bedt om. Og det ville være nyttig for oss alle om statsråden ville erkjenne at han ville legge til grunn den forståelse som Arbeiderpartiet har presisert, ved representanten Opseth og meg selv i denne debatten, og ikke minst ved meg selv i debatten i Stortinget tidligere i dag. Det er ikke spørsmålet om godkjennelse for aktiv fisker som er temaet, så i den grad det dreier seg om en misforståelse mellom statsråden og Arbeiderpartiet, får vi skrive det på kappen for misforståelser. Det vesentlige er at statsråden erkjenner at han ikke har en avgrensning når det gjelder muligheten til å gi dispensasjon for andre fartøy enn ferskfisktrålerne dersom det skulle være en aktiv fisker som hadde meldt sin interesse. Det er som kjent fullt mulig at flere får ervervstillatelse og anledning til å kjøpe slike fartøyer.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Jeg frafaller.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Statsråden sitt innlegg krev at ein er nøydd til å be om ei presisering. Rett nok er ikkje innstillinga om lova heilt identisk med meldinga på dette området, men dersom det er slik at statsråden må ha Stortinget sitt syn klårare fram enn det som er kome fram i stortingsdebatten i dag og i debatten no i Odelstinget, skal statsråden vite at Høgre og Framstegspartiet er meir liberale på dette området enn Arbeidarpartiet. Dersom statsråden no ikkje kan stadfeste at han vil følgje dei intensjonane som ligg i innstillinga til stortingsmeldinga ved søknad om dispensasjon, altså at det ikkje er avgjerande om der er ein aktiv fiskar eller ei, for å gje dispensasjon, så skal vi ta den saka igjen i Odelstinget.
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Eg er einig i at vi bør kome til ei avklaring i dette spørsmålet, og la meg gjere eit forsøk. Det er ganske opplagt at dersom det er ein aktiv fiskar som søkjer, må direktoratet seia ja etter lova. Men dersom det også er fiskeindustribedrifter som søkjer og dei ankar, har statsråden no fått ei utvida ramme for å gje dispensasjon. Det er det diskusjonen dreier seg om. Dersom vi ikkje er einige om det, har vi eit problem. Er vi derimot einige om det, er dette ein debatt som er ei misforståing Om statsråden er einig i det eg no har skissert, kan han berre nikke, så slepp vi meir debatt.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Jeg foreslår Asmund Kristoffersen.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Alle tar på alvor den uro som finnes både i grunnskolen og på ungdomstrinnet, men vi er nok svært uenige om hvordan vi skal løse problemene. Jeg tror det er en meget kortsiktig politikk å plassere dem som av en eller grunn har en utagerende atferd, i egne skoler og tiltak. Jeg tror det er veldig kortsiktig av samfunnet hvis noen skulle komme i den situasjonen at de ikke får gjennomført sin skolegang. Vi vet også at de stiller svakest. Vi har i grunnen vært gjennom en utdanningspolitikk der vi hadde egne opplegg for dem som et flertall av en eller annen grunn fant ut ikke passet inn. Jeg tror vi langt mer enn tidligere må ha langt flere lærere og andre ansatte inn i gruppefellesskapet. Slik kan vi individualisere hjelpen til enkeltelever, enten det er en såkalt dyktig elev eller en svak elev. Nettopp fordi vi har et flerkulturelt samfunn, haster det med å få gjort denne jobben. Derfor signaliserte jeg også i mitt innlegg at veien Arbeiderpartiet vil gå, er å få inn større lærerressurser. For øvrig vil jeg ta opp forslag nr. 4 i innstillingen.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Som jeg sa i svaret mitt til representanten Knudsen, tror jeg at det er veldig kortsiktig av samfunnet å sende de svakeste bort. Vi har en slik skolehistorie i Norge, og selv har jeg faktisk vært en del av den. På et eller annet tidspunkt skal de det gjelder, inn i et fellesskap igjen, og da tror jeg det er langt viktigere at de prinsippene som man bl.a. bygger på ved Lysaker, gjennomsyrer den vanlige skole, slik at det er plass i dette fellesskapet for ulike tiltak, og at håndens og åndens arbeid kan gå hånd i hånd innenfor det samme fellesskapet. Enkeltpersoners behov for i perioder å være alene med en lærer eller å være i mindre grupper, skal ikke forhindres innenfor det vanlige skolefellesskapet, der man lærer at man er svak og sterk i ulike faser av tilværelsen. Å organisere dette utenfor ved at man har tatt spesialskolesystemet og nissen med på lasset ut til kommunene, synes jeg er å gå i feil retning. Fra sentralt hold, også blant regjeringspartiene, har man gått i retning av en inkluderende skole. Da må vi nå sørge for at ressursene blir gitt inn i den enkelte skole, slik at det kan være mylder og mangfold der. For vi vet at «ulike barn og unge lærer best».
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Et av de viktigste likhetskravene for arbeiderbevegelsen – det har vært kjent også for Lønning – har vært å sikre utdanning for flere enn de få. Jeg er stolt av det arbeid som ikke minst arbeiderpartiregjeringene har gjennomført, og jeg synes også det er positivt at Bondevik-regjeringen i tunge meldinger vi har drøftet dette året, både meldingen Mot rikare mål og meldingen om evaluering av Reform 94, følger opp denne linjen. I så måte er jeg glad for at høyrepartiene fortsatt er isolert i utdanningspolitikken. Så til det Lønning sa om forrige valg, at Thorbjørn Jagland ble «kvalm». Nå har det vært mange vrier på hva Thorbjørn Jagland sa i den situasjonen. Men det han opplevde, var at det var «kvalmende» at partier kom og skulle klaske på pensjonene etter at et oppgjør med pensjonistene var over og akseptert av pensjonistenes egne organisasjoner. Det er en måte å drive politikk på som vi ikke kunne støtte, og det kom da også frem. Når det gjelder det helt konkrete spørsmålet om et samarbeidsorgan for å bistå i veiledning av kommunene som vi har stilt krav om, også i fjor sammen med Høyre, har statsråden sagt, og det går jeg ut fra at han igjen vil poengtere her, at han følger opp gjennom samarbeidsorganet det Stortinget ønsket, og det er vi fornøyd med.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Jeg ber om ordet til en åpenbar misforståelse.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Det skulle bare mangle at ikke statsråden var fornøyd med å få et noe bedre økonomisk grunnlag å gå videre på. Det meste av innlegget til statsråden kan Arbeiderpartiet slutte seg til, men det er noen punkter som trenger en viss oppklaring. Og det er ett punkt som statsråden ikke nevnte, det området som har vært mest debattert i løpet av høsten, nemlig lærerlønningene. Enkelte partier har også skrudd opp forventningene i forkant av vårens oppgjør på en måte som gjør at med et slikt press skal det noe til å innfri. Jeg er glad for at statsråden lar den ballen ligge der den skal ligge, hos partene. Men ved siden av lønn er lærerne også opptatt av at de ikke skal ende i KS-systemet. Ved siste læreroppgjør ble det også gitt en åpning for lokal lønnsfastsettelse. Men etter det som fremgår av Dagens Næringsliv i dag, presser Regjeringen ytterligere på for å få godtatt mer lokal lønnsfastsettelse. Og mitt spørsmål er da om hvor mye av den lokale ordningen som er blitt benyttet, siden Regjeringen nå presser ytterligere i den retning. Ellers har Regjeringen støtte fra Arbeiderpartiet når det gjelder at lærerne fortsatt skal være i det statlige tariffområdet. Helt til slutt: Når det gjelder Forskningsfondet, er det helt klart at det selvsagt er den langsiktige forskningen som skal legges til grunn, men prioriteringene til Arbeiderpartiet har nå fått tilslutning fra Fremskrittspartiet, så det er en realitet. Derfor drar nå statsråden også denne tolkningen for langt når han sier at dette også skal omfatte vitenskapelig utstyr og rekrutteringsstillinger.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-15:
Nå på slutten av debatten vil jeg kommentere noen forhold som er kommet frem underveis. Når Arbeiderpartiet ikke har understreket hvor bra det er på forskningssiden, er det fordi vi ser at statsråden har trukket inn både internasjonale forskningsprogrammer som tidligere ikke har vært tatt inn i budsjettene og regnet med i de prosentvise løftene, samt et bygg i Trondheim. Så vi er slett ikke sikker på om dette innebærer et løft. Det vi vet, er at det må et helt annet løft til på forskningssiden – men det får vi tid til å komme tilbake til. Når Inge Lønning er iherdig med hensyn til å legge sine premisser for forskningsfondet, må vi være klar over at Arbeiderpartiet, som initierte dette fondet, hadde regnet med at det skulle være en langsiktighet ved det – det skulle komme i tillegg til de ordinære budsjettene, og det skulle ha en bestemt innretning på prioriterte områder. De prioriterte områdene har vi nevnt i innstillingen, både i fjor og i år – i år fikk vi altså støtte på akkurat det punktet fra Fremskrittspartiet. Ethvert parti arbeider selvfølgelig for å få igjennom sine ønsker, og nå har faktisk Stortinget – etter voteringen her i dag – fått det som de ønsker på området. Og det regner jeg med at statsråden forholder seg til. Underveis i prosessen har det også kommet spørsmål om man skal legge opp til å kunne bruke av fondet til vitenskapelig utstyr, for å imøtekomme statsråden nettopp på det området. Men når statsrådens egne regjeringspartier ikke støttet det, falt det underveis i prosessen, slik at statsråden nå faktisk må be om å få komme tilbake til akkurat det forholdet. Her synes jeg for så vidt at det er i orden at man avventer innstillingen i forbindelse med forskningsmeldingen, men så langt har ikke statsråden adgang til å inkludere vitenskapelig utstyr i prioriteringene. Så vil jeg håpe at statsråden her på slutten av debatten kan si noe om Kunsthøgskolen. Vi kan ikke ha det slik at det er en gruppe studenter som nå går for halv maskin med sin utdanning og heller bruker mesteparten av kreftene sine på å gå til Stortinget for å få avhjulpet en meget vanskelig situasjon. Det må vi få avklart i budsjettet for 2000.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Det er selvfølgelig foreldrenes oppgave å sørge for at barn og unge har tilstrekkelige ferdigheter innenfor orden, oppførsel og respekt for andre menneskers liv og eiendom. Imidlertid ser det ut til at en stadig økende andel foreldre kommer til kort på dette området. I tillegg klarer ikke skolen, som skulle bistå foreldrene på dette feltet, å hjelpe på situasjonen. Daglig ser vi avisoppslag om overgrep, vold, bråk osv. Dette forstyrrer skolesituasjonen og gjør at mange barn blir nervøse, kanskje direkte redde for å gå på skolen. Det fører også til at elevene ikke får den nødvendige arbeidsro. Etter Fremskrittspartiets syn må vi nå gripe inn for å hindre uønsket atferd og for å forebygge de tilstander som synes å spre seg raskt på landsbasis. Vi har derfor fremmet forslag om å øke bruken av straffelekse, igjensitting og utvisning ved tilfeller av bråk, vandalisme, vold osv. I tillegg har vi fremmet et forslag om å få satt respekt for liv, helse, andres eiendom og oppførsel og respekt for lærere og medelever på dagsordenen på en skikkelig måte allerede i grunnskolens barnetrinn. Jeg går ut fra at Arbeiderpartiet også har registrert disse beklagelige tendensene i vårt samfunn og i skolen. Imidlertid ser det ut til at disse forholdene nesten er totalt fraværende i merknader og forslag som fremmes av partiet, og i komitelederens innledning til dagens debatt. Arbeiderpartiet ser ut til å være mye mer opptatt av de relativt få privatskoler vi har, og av å nekte lærerne å få en individuell lønnsfastsetting, enn av vold, uro, mobbing osv. i skolen. Mitt spørsmål er: Hvorfor tar ikke partiet disse problemstillingene på alvor og fremmer forslag som kan løse problemene? Hvis man ikke selv har løsningsforslag, vil jeg anbefale Fremskrittspartiets alternativer som utmerkede forslag.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Litt i forlengelsen av den foregående replikkvekslingen: Jeg har også merket meg at Kristelig Folkeparti under kirkekapitlet nærmest går så langt at man pålegger Kirkerådet å gi en økonomisk støtte til Åpen Kirkegruppe. Vi har i Fremskrittspartiet respekt for det arbeidet som Åpen Kirkegruppe gjør, det er helt klart, men vi har litt vanskelig for å forstå at vi år etter år skal drive med en slik detaljstyring overfor Kirken, og vi finner det kanskje litt oppsiktsvekkende at Kristelig Folkeparti stiller seg fremst på barrikadene på dette området. Men det var egentlig ikke det som var mitt hovedpoeng her. Jeg har også merket meg at Kristelig Folkeparti i sine innledende merknader tar til orde for at lesbiske og homofiles situasjon skal vektlegges i lærerutdanningen. Det høres jo fint ut, for vi er alle opptatt av at disse gruppene skal få respekt for sine livsvalg, og at de skal ha skikkelige levekår på linje med alle andre. Men hvis vi krever mer stoff om lesbiske og homofile i lærerutdanningen, vil det nødvendigvis gå på bekostning av andre forhold som også bør styrkes i lærerutdanningen, f.eks. kunnskap om IT, generell fagkompetanse hos lærerne, kunnskap om dysleksi og dyskalkuli osv. Det er en liste som kan gjøres svært lang. Mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti er da: Hva vil man kutte ned på i lærerutdanningen for at man skal få inn mer stoff om lesbiske og homofile?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Fremskrittspartiet er glad for at vi denne gangen fikk vår replikk, vi har et par ganger tidligere i dag hatt litt trøbbel med å komme på replikklisten. Jeg vil henlede statsrådens oppmerksomhet på mitt skriftlige spørsmål til statsråden om skolebøker med blindeskrift. I statsrådens svar datert den 12. november 1999, fremgår det at Nasjonalt læremiddelsenter har et koordinerende ansvar for utvikling, tilrettelegging og produksjon av læremidler for svaksynte og blinde elever. Det fremgår også at inneværende års bestilling ikke var fullstendig ekspedert så sent som i midten av november. Ettersom skolen, som kjent, starter i august, medfører dette selvfølgelig at man får problemer, så vel elever som lærere. Det er en uholdbar situasjon. I sitt svar skisserer statsråden at man i løpet av kort tid skal sende ut et lovforslag om rett til opplæring i punktskrift, og at det skal komme en lovproposisjon om dette våren 2000. I tillegg skal det satses på en ny treårig handlingsplan for utvikling og produksjon av slike læremidler. Det høres veldig bra ut, men det blir sikkert svært kostnadskrevende. Hvis man imidlertid ser på post 244 i budsjettet, ser man at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene kutter Nasjonalt læremiddelsenter med 4 mill. kr, og Høyre kutter med 5 mill. kr. Kun Fremskrittspartiet og SV opprettholder bevilgningene slik departementet har foreslått. Jeg vil gjerne be statsråden kommentere forsvarligheten i disse kuttene i lys av de satsinger som statsråden selv har skissert i sitt svar til meg, og i lys av de debatter statsråden har hatt tidligere i denne sal med representanten Ursula Evje, hvor statsråden har påpekt viktigheten av å styrke Nasjonalt læremiddelsenter. Skal man få til en satsing, slik statsråden skisserer, kan jeg ikke forstå at man kan vedta kuttene.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
Representanten Knudsen var inne på at hun så dette budsjettet som et skritt i riktig retning. Det er jeg enig i. Jeg vil faktisk også gi honnør til komiteens leder for et konstruktivt arbeid i komiteen under behandlingen av budsjettet. Vi har faktisk i samarbeid klart å finne løsninger som tar hensyn til alle parters prioriteringer. Det som får meg til å ta replikk – som en oppfølging av foregående replikkrunde som representanten Knudsen hadde her – er det som står i Arbeiderpartiets generelle merknader: «Det er viktig at skolen har høy kvalitet og er inkluderende. Disse medlemmer ser en stadig økning av private skoler samt egne tiltak for vanskeligstilte enkeltelever som skritt i en feil retning.» Motstanden mot private skoler er jo velkjent, og vi hadde en runde i Stortinget om det i går, men det skal jeg la ligge. Det er nettopp formuleringen «egne tiltak for vanskeligstilte enkeltelever» som jeg opplever er litt unyansert. Kristelig Folkeparti mener det er riktig med tilpasset opplæring, men vi utelukker ikke at dette også kan inkludere tiltak som innebærer et miljøskifte for elever. Egne arbeidsskoler, som f.eks. Sollerudstranda skole på Lysaker, som komiteen besøkte tidligere i denne perioden, kan være et velegnet tiltak. Det må være elevens behov som er avgjørende for hva slags tiltak en setter i verk. Jeg har veldig stor sans for det representanten Knudsen sa om arbeidsskoleprinsippet, og jeg er også enig i at skolen skal bruke ulike læringstradisjoner. Men hva legger representanten Knudsen i at «egne tiltak for vanskeligstilte elever» er et skritt i feil retning?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
Til representanten Norvoll vil jeg si at gode formål er det aldri noen problemer med å være med og øke bevilgningene til. Det som var den harde dragkampen, gikk mer på hvordan en skal dekke inn disse tiltakene. Det var nok en del dragkamp om det, men jeg mener at den budsjettavtalen som vi fikk til i finansinnstillingen, oppfyller de prioriteringene som Kristelig Folkeparti har hatt i budsjettet. Også de økte formål som Arbeiderpartiet gikk inn for, var det enkelt å støtte. Når representanten Norvoll også går inn på vår merknad under kirkekapitlet og det vi har skrevet når det gjelder forholdet til Åpen Kirkegruppe, vil jeg si at Kristelig Folkeparti ikke har noe problem med å si at debatten om homofili i Den norske kirke også er en del av det å få en inkluderende folkekirke. Men når det hevdes at denne merknaden er ny for Kristelig Folkepartis vedkommende i budsjettinnstillingen, er det feil. Denne merknaden er omtrent identisk med den som stod i budsjettinnstillingen i fjor. Da var den et flertall i Stortinget, med unntak av Arbeiderpartiet og SV, som var med på den samme merknad om Åpen Kirkegruppe. Det som er det artige her, er at vi i fjor sa akkurat det samme om det viktige arbeidet som Åpen Kirkegruppe gjør i den sammenheng.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
Jeg har lyst til å replisere til representanten Knudsen fra Fremskrittspartiet at Kristelig Folkeparti ikke er med på noen detaljstyring av Kirken i forhold til bevilgningen til Åpen Kirkegruppe. Det står bare at statsråden skal drøfte med Kirkerådet om fortsatt bevilgning. Og det er en vesentlig forskjell. Det ligger ingen instruks overfor Kirkerådet på det området der. Så har jeg lyst til å si i forhold til NOVA-rapporten og tiltak som går på homofile og lesbiske elevers situasjon, at det er klart at vi også må ta hensyn til det og behandle det med respekt. Det at en også i lærerutdanningen tar opp disse temaene, opplever jeg som helt uproblematisk. Her gjelder det å inkludere disse temaene i de emnene som lærerutdanningen tar for seg, både det som går på samliv, og det som går på etiske spørsmål. Jeg ser ikke at dette skal gå på bekostning av så mye annet stoff i lærerutdanningen. Her gjelder det å integrere perspektivet.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
Jeg synes kanskje representanten Løvik gjør de ideologiske forskjeller vel små når han nevner støtten til SFO og lærebøker for å konkretisere at Kristelig Folkeparti har havnet ned på, som det ble sagt, venstresiden i norsk politikk. Jeg opplever at Kristelig Folkeparti fører sin egen skolepolitikk der. Vi har hele tiden støttet skolefritidsordningen. Vi har ment at det er nødvendig med et statstilskudd i skolefritidsordningen, slik at alle familier kan benytte det tilbudet. I et budsjettforlik er det alltid gi og ta. Og jeg skal ikke legge skjul på at en del av prioriteringene kanskje ville sett litt annerledes ut dersom Kristelig Folkeparti alene hadde bestemt dette. Men jeg mener absolutt at vi kan godta det forlik og det kompromiss som her er inngått. Jeg opplever ikke at Kristelig Folkeparti gjennom dette forliket velger bort kvalitet. Snarere tvert om, jeg mener at vi styrker kvalitetssatsingen neste år, sammenlignet med 1999, både ved at kommunesektoren får økte midler og også ved den skolepakken som Regjeringen nå får gjennomslag for. Så jeg må si at det budsjettforliket som ligger til grunn for både innstillingen i dag og finansinnstillingen, kan vi gå god for.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
Debatten og innstillingen viser at Regjeringen får støtte for sine hovedprioriteringer i budsjettet. Det er jeg tilfreds med. Når jeg likevel tar ordet, er det fordi representanten Lønning prøvde å friste regjeringspartiene med mange røde epler, hvis vi hadde samarbeidet med Høyre. Flere av tiltakene høres også fristende ut, men hva hadde prisen vært? Jeg opplever ikke Høyres budsjettopplegg for år 2000 som noen invitt til samarbeid. Her ønsker Høyre store skatte- og avgiftslettelser. Slike lettelser kombinert med økt satsing på utdanning hadde krevd innsparinger på andre områder som Kristelig Folkeparti ikke kunne akseptere. Vi kunne derfor komme i en situasjon à la 1999, hvor Høyre måtte velge mellom økt skolesatsing og skattelettelser. I en slik situasjon tror jeg Høyre hadde valgt skattelettelser, slik de også gjorde i budsjettet for 1999. Ellers la jeg merke til innlegget fra representanten Faldet, der hun ville ha flere prestestillinger og bedrede arbeidsforhold i Kirken. Jeg tror hele komiteen og statsråden la merke til det. Når det gjelder bruken av Opplysningsvesenets fond, er jeg enig med representanten Lønning, og vil komme tilbake til det i behandlingen av den bebudede meldingen om kirkeøkonomi. Jeg har også lagt merke til at Fremskrittspartiet garanterer 500 studentboliger årlig framover. Det tilsvarer ingen ekstrasatsing, slik flertallet legger opp til. I tillegg henviser Fremskrittspartiet studentene til utleiemarkedet. Jeg er sikker på at studentene ikke føler at Fremskrittspartiet gir noen god hjelp i en vanskelig boligsituasjon. Til slutt vil jeg i likhet med representanten Norvoll uttrykke glede over økningen til universitetene. Midler til omstilling, forskning og rekrutteringsstillinger, bl.a. innen medisin, er nødvendige tiltak. Alt i alt konstaterer jeg at Stortinget nå vedtar et budsjett som avtalepartnerne er tilfreds med, og som jeg vil karakterisere som et godt sentrumsbudsjett for skolen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-12-15:
En kort stemmeforklaring: Jeg vil anbefale regjeringspartienes representanter å stemme imot alle mindretallsforslag og for innstillingen med unntak av XII, XIV og XVII. Når det gjelder XII, stemmer vi mot fordi vi mener det hører inn under Regjeringens ansvarsområde.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Det var betydelig flukt over den første del av komitelederens innlegg, med sterke utsagn om rettferdig sosial fordeling fra vugge til grav. Det er den slags tale som er oppbyggelig. Men man vet at det budsjettforliket Arbeiderpartiet stiller seg 100 pst. bak på alle punkter, innebærer en betydelig svekkelse av bl.a. minstepensjonistenes økonomi ved at man har lagt på en strømavgift som det ikke gis noen kompensasjon for akkurat til den gruppen. Man har heller ikke regulert pensjonene. I valgkampen i 1997 ble Thorbjørn Jagland kvalm fordi sentrumspartiene ville øke minstepensjonene. Denne gangen har han visstnok klart å gjennomføre et budsjettforlik med disse konsekvensene uten å bli kvalm. La meg også få lov til å minne om at barnetrygdreformen innebærer en betydelig svekkelse av småbarnsfamilienes økonomi. Riktignok hjelper det noe at Arbeiderpartiet nå helhjertet går inn for kontantstøtten. Det er et punkt som komiteen i fjor fikk gjennomført vedtak på i Stortinget når det gjelder å ta vare på skolebygningene, som komitelederen bare så vidt streifet denne gang. Statsråden har nedsatt et samarbeidsutvalg, som etter mitt skjønn ikke er noe svar på den utfordringen som ligger i stortingsvedtaket. Men eiendommelig nok har Arbeiderpartiet sammen med regjeringspartiene akseptert dette i komiteinnstillingen og sier at når dette organet ikke har den kompetanse som var forutsetningen for fagrådet, får man knytte til seg kompetanse. Etter mitt skjønn er dette noe så nær en Wesensteen-klassiker som det er mulig å komme, nemlig det rådet som skulle kvalitetskontrollere suppe. Mitt spørsmål er: Hvorfor har Arbeiderpartiet frafalt sitt krav om å etablere et fagråd for å bistå med å sikre kvaliteten på skolebygningene?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Det er mulig at det er interessant å diskutere sneen som falt i fjor og i forfjor, men jeg synes det er mer interessant å diskutere den som ikke faller i år. Jeg synes det er mer interessant å diskutere skolens situasjon i det budsjettåret som ligger foran oss, enn å diskutere situasjonen i inneværende år eller i fjor eller i forfjor. Representanten Konglevoll kommenterte ikke med et eneste ord innholdet i mitt innlegg, nemlig sammenligningen mellom Høyres forslag til budsjett i år og det forliket som Arbeiderpartiet har stilt seg 100 pst. bak. Det er nemlig også en forskjell. Arbeiderpartiet har insistert på at de innestår for budsjettforliket med hud og hår – alle detaljer, inklusiv privatskolekapitlet. Høyre gav som kjent subsidiær støtte til et fremforhandlet kompromissforslag i fjor. Det er lite interessant å diskutere budsjettproblemene i Oslo andre steder enn i Oslo bystyre, men siden representanten Konglevoll insisterer på å føre de forhandlingene også i Stortinget, kan jeg spørre tilbake om Arbeiderpartiet anser det som et godt bidrag til Oslos økonomi at man har vært med på å vedta et statsbudsjett som svekker Oslos tildeling med 600 mill. kr med tanke på neste år. Hvis man har så stor omsorg for Oslo-økonomien, burde man kanskje ha tatt høyde for det her i Stortinget. Det er budsjettet for år 2000 vi diskuterer, og i det budsjettet har Høyre foreslått en betydelig, kraftig og grunnleggende satsing på skole og utdanning. Jeg fastholder at det er god logikk i å beklage at Regjeringen i stedet valgte Arbeiderpartiet og søler vekk svært mange hundre millioner kroner på perifere tiltak isteden.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
At Senterpartiet er lykkelig over å ha fått i stand et budsjettforlik med Arbeiderpartiet, kan ikke overraske noen, for man har jo gjentatt til kjedsommelighet i tre år at det er Senterpartiets høyeste mål å legge seg så tett opp til Arbeiderpartiet som overhodet mulig, både i utdanningspolitikken og på de fleste andre politikkområder. Det som for andre kanskje kan være litt vanskeligere å gjennomskue, er hva det da blir tilbake av det hovedbudskapet Senterpartiet gikk til valg på i 1997, nemlig at sentrum skal være et alternativ til Arbeiderpartiet. Hva det alternativet skal bestå i, blir det ikke helt lett å få øye på, når det for Senterpartiet er den høyeste politiske målsetting å komme til enighet med Arbeiderpartiet. Men det blir jo mer velgernes problem når den tid kommer, å finne ut av hva sentrumsalternativet egentlig er alternativ til. I utdanningspolitikken er det i hvert fall ikke lett å se at det er noe som ligner på noe alternativ til Arbeiderpartiets tradisjonelle form for skolepolitikk. Til representanten Tingelstads direkte spørsmål: Det er Høyres oppfatning, som det hele tiden har vært, at skolefritidsordningen ikke er et primærformål i skolen. Den er et viktig tilbud, ikke minst for de barna som begynner i første klasse, men i en presset økonomisk situasjon, som alle er enige om at vi befinner oss i når det gjelder skole og utdanning, er det Høyres oppfatning at det tross alt er bedre med en marginal økning av foreldrebetalingen for SFO enn det man har oppnådd gjennom forliket, nemlig en marginal reduksjon. I begge tilfeller er det marginale størrelser det dreier seg om.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Læring foregår mange steder, det kan vi fort bli enige om. Kanskje vil representanten Reikvam også være med på at læring under tiden foregår i hjemmene. Selvfølgelig er læringsbegrepet langt mer omfattende enn det skolen har ansvar for, og selvsagt kan ingen skole løse sine oppgaver hvis det ikke finnes læringsmiljøer utenfor skolen. Jeg tror ikke vi behøver å føre noen skinndiskusjon om det i det hele tatt. Det som er Høyres poeng, er at det skolen primært må ha ansvaret for, er det som ingen andre instanser i dette samfunnet kan utføre. Det som er skolens primære formål, er å sikre den faglig nødvendige utrustning av barn og unge. På det området er det ingen andre enn skolen som kan løse oppgavene. Når det gjelder de øvrige sider av det totale læringsmiljøet, er det mange som kan være med på å dekke det, i tillegg til skolen. Høyre har hele tiden ment at skolefritidsordningen ikke skal defineres inn som et primærformål i skolen. Derimot må behovet for å sikre barn trygge miljøer utover den definerte skoletiden, selvfølgelig dekkes lokalt. Det vi er uenige om, er finansieringsmåten, og i hvor høy grad dette skal likerettes i hele Norges land. Det fører meg også til svaret på Reikvams andre spørsmål: Høyre tror ikke at ulikhetene i lokale prioriteringer kan skaffes av veien, eller at det er ønskelig å skaffe dem av veien. Men vi har tatt konsekvensen av at timetall er viktig, og derfor har Høyre i år, som i alle tidligere år, prioritert det å øke timetallet i sitt primære budsjettforslag.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Det er en helt rimelig antagelse. Det bekreftes herved.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Representanten Tingelstad er prisverdig klar og har da slått fast en gang for alle at Senterpartiet i hvert fall ikke er noe alternativ til Arbeiderpartiet. Det er jo en klar og grei beskjed. Nå registrerte jeg også i denne siste replikkvekslingen mellom representanten Kristiansen og representanten Tingelstad at Arbeiderpartiet i denne debatten på mange måter har valgt å følge den samme linje som i finansdebatten i forhold til regjeringspartiene – man kan være litt i tvil om det skal sammenlignes med et frieri eller et innledende politisk voldtektsforsøk. Det største regjeringspartiet har markert at den siste tolkningen har man i hvert fall liten sans for og har gjort tilløp til å sette seg til motverge. Jeg har inntrykk av at representanten Tingelstad egentlig ikke har noe imot det og egentlig gjerne inngår i fremtidige fusjoner med det største partiet i Stortinget. Det er imidlertid ett element i det forliket man har inngått, som representanten Tingelstad ikke kommenterte, og som jeg gjerne skulle ha fått en kommentar til. Forslaget om å innføre en ordning med utlån av skolebøker i videregående skole har vært vurdert gjentatte ganger. Det har av alle de berørte sakkyndige instanser vært frarådd, både fordi det er kostbart, og fordi det er upraktisk og uhensiktsmessig. Tidligere har også sentrumspartiene markert at de var enig i det, og at de ikke ønsket å etablere en slik ordning. Denne gangen har man altså betalt 100 mill. kr for å få lov til å kjøpe Arbeiderpartiets forslag om dette. Hva er det som har endret seg, og som gjør at man nå synes dette er en god idé, mens det tidligere var en dårlig idé?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
SV er undertiden et godt verdikonservativt parti og representerer sammen med Høyre et alternativ, bl.a. i årets budsjettinnstilling på to punkter. Det gjelder forslaget om å etablere et senter for framifrå forskning på Fornebu før man har tatt standpunkt til prinsippet om «Centers of Excellence» i det hele tatt. Der har Høyre og Sosialistisk Venstreparti sammen fremmet et forslag som legger til grunn det normale prinsipp at man bør ha premissene på plass før man trekker konklusjonen. På et annet punkt, som symbolsk sett er ganske viktig, står også SV og Høyre sammen, nemlig når det gjelder å slå tilbake angrepet på folkehøyskolen. Det er riktignok et beskjedent kutt, men alle vet jo at Arbeiderpartiet i flere år har forsøkt å ramme folkehøyskolene. Denne gangen har de klart å tvinge regjeringspartiene med på å kutte i bevilgningene til folkehøyskolene. Den fellesmerknaden som Høyre og SV har på det punkt, synes jeg er meget godt lesbar og meget god verdikonservativ kultur- og utdanningspolitikk. Riktignok munner den ut i at vi uttrykker «forbauselse» over regjeringspartiene, mens hr. Reikvam uttrykker bekymring over flertallet. Men det er en nyanse som det er mulig å leve med. Representanten Reikvam fikk ikke anledning til å si særlig mye i sitt innlegg om universitets- og høyskole-nvået – det er jo ikke så lett i et femminutters innlegg å få plass til alt – så mitt spørsmål er: Kan vi også regne med at vi vil ha en allianse mellom SV og Høyre i fortsettelsen når det gjelder å sikre en skikkelig satsing på rekruttering innenfor universitets- og høyskolenivået?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Statsråden sa i sitt innlegg at budsjettforslaget fra Regjeringen var en forskuttering av det som er lagt inn i forskningsmeldingen. Det må vel være en sannhet med betydelige modifikasjoner. Det opprinnelige forslag fra Regjeringen innebar en alvorlig svekkelse av universitetenes budsjetter, og det er gledelig at det i budsjettforliket er rettet opp igjen, slik at det blir på stedet hvil istedenfor en svekkelse av disse budsjettene, for det er en vesentlig del av forskningen. Det var i budsjettforslaget forslag om null nye stillinger til rekruttering, mens man i forskningsmeldingen sier at behovet er 150 stillinger pr. år i fem år fremover. Det kan knapt kalles en forskuttering av forskningsmeldingen. Nå kommer det totale bildet noe bedre ut enn det som lå i budsjettforslaget, og det må man bare glede seg over. Det er et par punkter i statsrådens innlegg som jeg gjerne vil ha presisert. Det gjelder hans kommentar til flertallets merknad når det gjelder Musikkhøgskolen og Menighetsfakultetet. Jeg forstod statsrådens formulering slik at han la inn et forbehold når det gjelder pålegget om å trekke innsigelsen. Det er ikke noe slikt forbehold fra flertallets side, og jeg vil gjerne ha bekreftet fra statsrådens side at han også forstår det slik at det skal gjøres, og at det skal gjøres umiddelbart. Til spørsmålet om det fagrådet som skal ta seg av inneklimaet og arbeidsmiljøet i skolen, som Stortinget vedtok i fjor, sa representanten Dørum i sitt innlegg at hun forutsetter at samarbeidsorganet som statsråden har opprettet, skal utvikles til et fagråd. Er det også statsrådens oppfatning at han har gått omveien om å lage et samarbeidsorgan som i neste omgang skal bli et kompetent organ, slik at det svarer på Stortingets pålegg fra i fjor?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Det ville aldri falle meg inn å lede Kristelig Folkeparti ut i fristelse, og aller minst ved hjelp av epler. Det finnes som kjent uheldige forbilder for den slags, og jeg går ut fra at både Høyre og Kristelig Folkeparti har nok bibelkunnskap til å vite det. Det jeg har konstatert, er at det budsjettforliket sentrumsregjeringen denne gang har valgt å inngå sammen med Arbeiderpartiet, har gitt et ganske traurig resultat for norsk utdanning og forskning. Det var for så vidt karakteristisk da Marit Tingelstad fra Senterpartiet i sted sa at når Arbeiderpartiet kunne sluke hele kontantstøtten, måtte jo sentrumspartiene kunne sluke 100 mill. kr ut av vinduet til en dyr og kostbar utlånsordning for lærebøker. Det er et interessant bilde, for hvis kontantstøtten er en kamel, er vel disse 100 millionene bare en dromedar å svelge, men noen særlig fremtidsrettet form for politikk er det vel knapt nok fra noen av sidene. En liten merknad til representanten Dørum, som hevdet at jeg måtte ha misforstått det som sies om bruk av Opplysningsvesenets fond. Det tror jeg ikke. Det står faktisk at det må brukes en større andel av avkastningen til kirkelige formål, og hvis vi er enige om at 100 pst. av avkastningen skal brukes og brukes til kirkelige formål, skal det godt gjøres å øke den andelen ytterligere. Men jeg forstår at dette rett og slett er en måte å ordlegge seg på som kan misforstås, og at det man mener, er noe annet, nemlig at man vil pumpe mer inn i øyeblikkelig drift istedenfor å legge opp verdier av mer langsiktig art. I så fall er jeg grunnleggende uenig i det. Men det som er den virkelige saklige forskjell, er jo at flertallet og representanten Dørum, som sier at hun verken har oversikt over fondets verdier eller dets avkastning i detalj, allikevel ønsker å diktere bruken av dem før man har fått oversikten over Kirkens totaløkonomi. Til spørsmålet om bruken av fondet for forskning og nyskaping: Jeg er tilfreds med den presisering statsråden gav av sin forståelse av forslaget til vedtak fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Men la meg få presisere at jeg vil anse det som lite hensiktsmessig dersom Stortinget i de årlige budsjettinnstillingene skal etablere improviserte flertall for å utvide, respektive trekke inn kriteriene for anvendelsen av avkastningen av dette fondet. Hvis det skulle bli alminnelig praksis, vil i hvert Høyres interesse for å bygge opp dette fondet ytterligere være vesentlig mindre enn den har vært hittil. Slik går det ikke an å føre en fremtidsrettet forskningspolitikk. Til sist bare et ørlite spørsmål til statsråden. Er det som i dag gjengis i Dagens Næringsliv om statsrådens standpunkt til spørsmålet om forhandlingsansvaret overfor lærerne, riktig, eller er det ikke riktig?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Jeg takker statsråden for svaret når det gjelder oppslaget i Dagens Næringsliv, men svaret gjorde meg ikke veldig mye klokere. Statsråden sa at oppslaget er ikke riktig, men at de fører forhandlinger med lærerne. Ja, det er nettopp det oppslaget forteller. Men det statsråden ikke sa, var hva han forhandler om. Og når jeg spurte, var det egentlig for å få anledning til å gi statsråden et godt råd. Hvis det er riktig at han tenker på å legge seg på en mellomløsning hvor forhandlingsansvaret deles mellom staten og kommunene, så vil jeg råde ham til å tenke seg om minst én gang til. Det å dele ansvar pleier meget sjelden å føre til at ansvarsforholdene blir klarere. Og det er vel nettopp det som trengs, dersom man skal få til en utvikling på dette området. Så en liten merknad igjen til dette forslaget om anvendelsen av fondet for forskning og nyskaping. Det jeg presiserte, var at det ikke er ønskelig at man gjennom årlige vedtak i Stortinget skal bruke dette som trekkspill når det gjelder å utvide, respektive å innskrenke de kriteriene som skal gjelde for bruk av dette. Og det er der min innvending mot Arbeiderpartiets fremgangsmåte ligger.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Dette er et forslag som det er unødvendig å stemme for, men det er enda mer unødvendig å stemme imot. Derfor vil jeg anbefale Høyres gruppe å stemme for forslaget.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-15:
Jeg beklager, men det gikk svært raskt med avstemningen over romertallsforslagene i sak nr. 1, og jeg var dessverre ikke oppmerksom på at det var kommet en feil opplysning til presidenten når det gjelder XVII. Høyre skulle ha stemt imot og ikke for. Jeg beklager dette, det var min uoppmerksomhet.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Det kan nok være riktig som representanten Oppebøen Hansen sier, at vi gjentar og gjentar: lov og orden og disiplin. Og vi har gått i en god skole. For helt siden jeg kom inn på Stortinget, har jeg ikke hørt noe annet enn at et annet parti har gjentatt: Vi vil ikke ha kontantstøtte. Om igjen og om igjen til det kjedsommelige. Når det gjelder den skolen Oppebøen Hansen var en del av da han var vesentlig yngre, beklager jeg hvis han har vært utsatt for altfor meget straffelekse og gjensitting. Det hadde helt sikkert ikke vært slik hvis jeg hadde vært en del av den, men det er slikt som skjer. Når det gjelder Fremskrittspartiet og våre ønsker om å likestille med arbeidsliv og næringsliv med tanke på konkurranse, er jo det nettopp for å gi barn, unge og studenter muligheten til å venne seg til det som kommer når de er ute av et skjermet undervisningsmiljø. Vi kan jo ikke pakke noen inn i bomull for så plutselig å kaste dem inn i en dyrehage, eller i en grop full av løver. Vi vet jo hvordan det ville komme til å virke. Når det gjelder leirskolene, tror jeg Oppebøen Hansen er klar over at jeg ikke er spesielt glad på vegne av mitt eget parti for å si ja til utvekster på et system. Disse burde vært inkorporert og tilgjengelig for alle, uavhengig av foreldrenes økonomi. Da hadde det vært en realitet og ikke, slik som i dag, noe ganske annet. Det som da forundrer meg meget, er at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som har funnet plass til å bevilge penger til leirskoler for blinde og svaksynte barn, for de får ikke tilbud i det hele tatt. Jeg håper det er svar på Oppebøen Hansens spørsmål.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Det er mye en kan ha vanskeligheter med å forstå! Representanten Stråtveit tok opp flere ting her. Hun snakket om egenutvikling. Ja, vi mener det – det er et personlig ansvar å stå for egenutviklingen, til en viss grad. Felles nasjonal opplæringsbit – ja, men hva ligger det i dette ordet? Veldig vanskelig å gripe fatt i. Det kan romme det meste, og vi vil ha det konkretisert. Det vi har gjort i forhold til samer, kvener og språklige minoriteter, kan ikke anses å bygge på et felles nasjonalt standpunkt, da det faktisk er et helt særegent tilbud til en uhyggelig liten andel mennesker som bor i et helt begrenset geografisk område i dette land. Vi ville se det som en stor fordel om disse ble behandlet som nordmenn, fikk det samme utgangspunktet som nordmenn flest, for derigjennom fritt å kunne søke seg arbeid og trivelige kår utenom disse begrensede kommunene. Det er vanskelig for Fremskrittspartiet å ha et felles syn med Kristelig Folkeparti, og det trodde jeg var helt klart. Når det gjelder penger til kultur, dans, drama – sikkert veldig bra, men det bør ikke være obligatorisk. Dette bør være frivillig. Samtak – ja, det høres jo greit ut, men vi har ikke tid til å vente i tre år før vi får resultater, for da er det altfor mange barn og unge som har lidd altfor mye underveis. 60 mill. kr, ett år, garantert 500 boliger pr. år i fire år – vel, man får velge selv.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Jeg skal ikke gi meg til å parodiere Høyre, det klarer de mer enn godt nok selv. Jeg vil kun få lov å sitere noe som står i Høyres formålsparagraf. Det er at Høyre skal drive «en konservativ fremskrittspolitikk». Det må jo bety at det er den politikken vi forlater, som de da overtar. Når det gjelder L97 Samisk, sier Høyre kjekt at de aldri vil tvinge den på dem som ikke vil ha den. Nei, Høyre har kanskje rett i det, siden de var med og støttet opprettelse av en montessoriskole som skulle gi et tilbud til en lang rekke barn som hadde blitt tvunget – bl.a. av Høyres tanker. Der var også Høyre og Fremskrittspartiet enige. Det var da kanskje også bare en parodi. Dette skal en ikke behøve å akseptere med et glatt sinn. Forskjellighet og ulikhet må kunne både fremelskes og dyrkes, men jeg tror ikke livsvilkårene for det er spesielt gode innenfor verken L97 eller L97 Samisk, fordi likhet er et bærende prinsipp i begge disse planer, og det kan ikke Fremskrittspartiet være enig i. At vi skiller oss fra Høyre, går litt i samme retning. Jeg synes jo at veldig mye av politikken i dette hus er en røre i midten av den store grøten.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Jeg tar nå ordet – det burde vært gjort for en stund siden – og det gjelder «flyktige forbindelser», som både Høyre og Venstre synes å være relativt opptatt av her i dag. Jeg vil bare påpeke at «flyktige forbindelser» kan være av meget verdifull art. Se bare på hva parfymeindustrien har avstedkommet med tanke på inntjening både for produsenter og detaljhandelen. Og dersom det flyktige samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet kan medføre noe slikt for norsk forskning, så burde jo alle bare bøye seg i støvet, og da burde man kanskje blir mer flyktig både den ene og den andre her. Det vi snakker om, er ikke så mye flyktighet som en enighet om meget sterke prioriteringer med tanke på hvilke områder vi bør ha internasjonal kompetanse på. I budsjettinnstillingen på side 44 sier medlemmene fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet at man ikke kan akseptere en prioritering av forskningsområdet som vil gjøre oss til annenrangs forskere på verdensbasis. Det skulle ikke være noe merkverdig i dette. Det som kanskje er merkverdig, er at Arbeiderpartiet opprinnelig hadde inne et genuint ønske om å imøtekomme regjeringspartiene med tanke på å bruke fondet til investeringsmidler, men det tok vi i fellesskap ut. Fremskrittspartiet var av den klare oppfatning at når man ikke greier å bruke opp over 300 mill. kr på inneværende års budsjett, er det liten vits i å gi dem muligheten til å ha enda mer på bok. Derfor bør man kanskje også i budsjettsammenhenger lese noe mer stoff enn det som faller i øynene med det samme man åpner boken – også her i dag.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-12-15:
Den skal være lynrask! Jeg vil gjøre statsråden oppmerksom på at et flertall på Stortinget har fått vedtatt prosjekteringsmidler til samlokalisering av høyskolene i Akershus, Bergen og Bodø. At vi gikk til det skritt på inneværende års budsjett, betyr at vi prioriterer dette meget høyt. Arbeidet må derfor igangsettes snarest. Vil statsråden bekrefte at dette prosjekteringsarbeidet blir prioritert og igangsatt og ikke glemt eller lagt ned i en bunke?