Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Tidligere i dag i et replikkordskifte med parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti fikk jeg en liten dragelse for at jeg hadde angrepet ham på et område som ikke var tiltenkt meg som leder av forsvarskomiteen. Jeg fikk nærmest en dragelse for at jeg ikke hadde befattet meg med forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det har jeg tenkt å rette opp i dette innlegget. Og når utenriksministeren sitter her, gir det meg i tillegg en ekstra kjærkommen anledning og stimulans. I dagens situasjon står vi overfor en utfordring i vårt forhold til Europa og den sikkerhetspolitiske delen av dette samarbeidet. Vi har selv gjennom en folkeavstemning brakt oss i en situasjon hvor vi klart står utenfor, men hvor vi fortsatt står i et klart avhengighetsforhold til NATO. I denne balansegangen skal vi altså begi oss videre inn i den sikkerhetspolitiske utfordringen som ligger foran oss. Jeg har stor tiltro til at Regjeringen vil greie å finne veier så langt det er mulig å finne dem, i forhold til det europeiske sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet som er i ferd med å utvikle seg. Derimot er jeg noe mer i tvil om man fra Regjeringens side vil greie å ivareta den helt nødvendige opprettholdelse av vårt gode forhold til USA, fordi vi i den situasjonen vi har brakt oss inn i, fortsatt vil være like avhengig av USA som vi var under den kalde krigen, som en sikkerhetspolitisk garantist for Norge. Med et sikkerhetspolitisk tyngdepunkt skiftet vekk fra våre områder blir dette ikke mindre viktig. Derfor er det viktig at Regjeringen og Stortinget i utviklingen av politikken på det sikkerhetspolitiske området ivaretar de transatlantiske forbindelser på en måte som gjør at det ikke reises tvil om på hvilken måte vi forholder oss til USA. Selvsagt betyr ikke det at man skal legge seg flat for ethvert initiativ som måtte komme fra USA, men det forutsetter at vi er våkne og observante i vårt forhold for å skape bredest mulig forståelse for helt spesielle norske behov, også i en usikker fremtid. Det mangler ikke på beskrivelser av usikkerhet og uforutsigbarhet. Jeg har lyst til å peke på – selv om mange vil si at dette er å minne om fortiden i altfor sterk grad – konsekvensen av Ottawa-avtalen og mineprotokollen. Det har konsekvenser for forhåndslagring, som er et viktig bindeledd for oss i vår relasjon til USA. Som en konsekvens av Ottawa-vedtaket er USA i ferd med å utvikle antipersonellminer som vil kunne svare til den protokoll som er inngått. Men det vil ta lengre tid enn den fristen vi har i forhold til vår forhåndslagring. Utfordringen vil ganske klart ligge på norske hender. Derfor er det viktig at vi finner ut på hvilken måte vi skal løse den situasjonen vi selv har brakt oss opp i, for ikke å risikere at forhåndslagringen opphører som en følge av uforsiktig håndtering fra norsk side. CFE-avtalen er en annen viktig bit. I den slutthåndtering som vi nå står foran, er vi i den situasjon at taket for hvor mange pansrede personellkjøretøyer vi kan ha her i landet, mer eller mindre er nådd. Det å ta hjem de kjøretøyer som vi bruker i våre operasjoner i utlandet, vil antakelig bety at man skaller opp i dette taket. Samtidig er det slik at Russland får anledning til å øke tallet i flanken fra 580 til 2140 slike kjøretøyer. Da må det være en utfordring for Regjeringen å bringe en viss balanse inn i dette, slik at ikke våre leasede pansrede personellkjøretøyer nærmest blir stående på grensen fordi man ikke kan ta dem inn. Det er en utfordring som Regjeringen må ta innover seg. I tillegg vil jeg peke på New Agenda, som var oppe tidligere i FN. Norge avstod fra å stemme for forslaget fra New Agenda ved siste behandling i FN-sesjonen. Ingen andre NATO-land støttet denne resolusjonen, og Norge og vår utenriksminister må bestrebe seg på ikke å gjøre det dårligere enn han gjorde det sist, ved å la være å stemme. Det ville bringe oss i en ganske håpløs situasjon som NATO-land hvis vi skal bli å anse nærmest som et fotnoteland når det gjelder dette. Det synes jeg er noen av de utfordringer som Regjeringen står overfor i vårt sikkerhetspolitiske forhold.