Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-04-14:
Gjennom min interpellasjon har jeg forsøkt å sette søkelyset på det som jeg mener er en viktig prinsipiell problemstilling. 1. januar 1991 gjennomførte vi en stor og omfattende velferdsreform i Norge. Særomsorgen for mennesker med psykisk utviklingshemming ble avviklet. Mennesker med psykisk utviklingshemming skulle integreres i samfunnet. Tilbudet skulle normaliseres. Gamle sentralinstitusjoner ble avviklet. Tusenvis av enkeltmennesker skulle ut av institusjonene. I kommunene ble utfordringen møtt offensivt, og det ble etablert tusenvis av boliger og leiligheter. En helt ny ansatteorganisasjon ble bygd opp. Jeg hadde selv gleden av å jobbe i helsevernet for psykisk utviklingshemmede på denne tiden, altså i HVPU. Jeg vet derfor veldig godt at mange pårørende både gledet seg og gruet seg til det som skulle skje. De gledet seg fordi store deler av det gamle HVPU-tilbudet var preget av uverdighet. De gruet seg fordi man tross alt visste hva man hadde, men ikke hva man ville få. Mange av dem som flyttet ut av institusjonene, hadde bodd der i flere tiår. I praksis hadde mange bodd der i hele sitt liv. Fra samfunnets side, fra statens side og fra kommunenes side ble denne usikkerheten som preget mange pårørende og mange av dem som bodde på institusjonene, møtt med det jeg vil kalle offensive tiltak og forståelse. Alle fikk sin individuelle plan, som beskrev hva de skulle flytte til. Med på flyttelasset fulgte det med øremerkede midler. Økonomien var det jeg vil kalle relativt god. De nye tilbudene skulle sikre god kvalitet. Hvordan har det så gått? Ja, i så måte finnes det mye god forskning til bruk hvis man skal svare utfyllende på det spørsmålet. Jeg skal ikke i denne interpellasjonen gå inn i den forskningen, men svare på mitt eget spørsmål like mye ved å komme med mitt eget inntrykk. Mitt inntrykk er at det har gått ganske bra. Variasjonene er selvfølgelig store fra kommune til kommune. Det finnes helt sikkert enkeltmennesker som vil si at tilbudet var bedre før, men det finnes også helt sikkert enkeltmennesker som sier at tilbudet er mye bedre nå. Jeg har det klare inntrykk at kommunene stort sett har bygd opp mange gode tilbud. Kommunene har tatt dette på alvor og bygd opp mange gode tilbud. Og det skulle egentlig bare mangle. Vi inngikk det jeg vil kalle en slags uformell kontrakt med alle dem som flyttet ut av institusjonene, og med deres pårørende. Den kontrakten inneholdt en klar forståelse av at den enkelte skulle få et minst like godt tilbud dit de flyttet – og for de fleste var det snakk om at de flyttet hjem – som det tilbudet de hadde der de var. Så ser vi nå at en rekke kommuner sliter med dårlig kommuneøkonomi. Det er selvfølgelig fristende i denne sammenhengen å gjøre et stort poeng av det og få en bred og omfattende debatt om kommuneøkonomi. Men jeg tror vi i og for seg får rikelig anledning til det i tiden som kommer, og i hvert fall fram mot 12. september. Derfor skal jeg ikke nå legge veldig stor vekt på det, men bare konstatere at en rekke kommuner sliter med det de selv i alle fall beskriver som en dårlig kommuneøkonomi. Vi ser at tilskuddene til tilbud til mennesker med psykiske utviklingshemninger ikke lenger er øremerket, men integrert i rammetilskuddet. Vi ser at kommunene møter en dårlig kommuneøkonomi ved å kutte kostnader, og veldig ofte kommer ikke kommunene utenom kutt i pleie- og omsorgssektoren, naturlig nok, fordi en så stor andel av budsjettene i kommunene er knyttet til nettopp pleie- og omsorgssektoren. Da ser vi at en del av dem som flyttet ut av sentralinstitusjonene i forbindelse med HVPU-reformen, som skulle normaliseres, som skulle integreres, igjen tilbys institusjonsplass. Etter min mening er det denne gangen et dårligere tilbud enn noen gang, nemlig et tilbud om sykehjem. I interpellasjonen bruker jeg et konkret eksempel fra en kommune i mitt eget hjemmeområde, Flatanger i Nord-Trøndelag, der de ved flere anledninger seriøst har vurdert å flytte en 43 år gammel kvinne ut av hennes leilighet som hun fikk etter at hun flyttet fra Halsetheimen, og som hun har fungert godt i. De beste intensjoner i HVPU-reformen har blitt ivaretatt overfor denne kvinnen, fordi hun har fått en flott bolig, og fordi kommunen har tatt på alvor å bygge opp et godt tilbud til henne, faglig og menneskelig. Men nå står altså kommunen i fare for å måtte legge ned tilbudet og tilby henne en ordinær sykehjemsplass. Etter at jeg tok opp denne interpellasjonen, har jeg fått henvendelser fra en rekke pårørende, i brevs form, gjennom e-post og telefoner, som sier at også i deres kommune sliter man med dette. Det er spørsmål om å avvikle tilbud, og det er spørsmål om å tilby sykehjem. Det kan hende – det kan hende – at dette ikke er noe brudd på noen lov. Men det er i alle fall helt sikkert et brudd på de klare moralske forpliktelser jeg mener vi har overfor alle de menneskene med psykisk utviklingshemning som flyttet ut av sentralinstitusjonene for å få bedre, normaliserte og integrerte tilbud i kommunene for litt over 14 år siden. Unge funksjonshemmede har, etter min mening, generelt ikke noe å gjøre på sykehjem, og det er ikke slik at det er noe annerledes selv om funksjonshemningen er en psykisk utviklingshemning. Derfor ser jeg med spenning fram til svaret fra helseministeren på det som er hovedspørsmålet mitt: Hva slags rettigheter er det psykisk utviklingshemmede og deres pårørende har i en slik situasjon?