Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-03-19:
Jeg konstaterer at siste taler stiller en diagnose på Fattigdoms-Norge uten å foreskrive noen form for medisin. Det er opposisjonens oppgave, tydeligvis, ikke bare på dette området, men på de fleste områder. I forordet til Fafos rapport om barnefattigdom i Norge peker Framfylkingen i Norge på at påkjenningen ved å vokse opp i fattigdom i et så velstående land som Norge kan være ekstra stor. Jeg tror på mange måter det er riktig. Det er kanskje lettere å være fattig når mange er det, og vanskeligere når fattigdommen bare rammer et lite mindretall. Fattigdom i Norge er et relativt begrep. I Fafo-rapporten relateres dette til familier med en familieinntekt under 60 pst. av middelinntekten til norske barnefamilier, med utgangspunkt i inntektsåret 2006. Her trekkes fattigdomsgrensen for en husholdning med to voksne og to barn ved en samlet familieinntekt på i underkant av 300 000 kr. Jeg har lyst til å reflektere over noen få momenter i rapporten: Om lag 85 000 norske barn lever under fattigdomsgrensen i forhold til dette målet. To av tre fattige barn lever i husholdninger som mottar sosialhjelp. Det er en klar sammenheng mellom fattigdom og utdanningsnivå. Fattige husholdninger er gjennomgående ganske barnerike. Barn av enslige forsørgere er overrepresentert blant de familiene som har svært lav inntekt. Barn fra husholdninger med mer enn en arbeidsinntekt er nesten ikke representert på statistikken. Ett av tre barn med ikke-vestlig innvandrerbakgrunn bor i det vi kan kalle en inntektsfattig husholdning. Jeg er glad for at Regjeringen har fulgt opp handlingsplanen mot fattigdom og nå gir beskjed om at den vil legge fram en stortingsmelding om fordelingspolitikken neste år. Den vil formodentlig understreke betydningen av arbeid og inntekt som grunnlag for vår felles velferd og kampen mot fattigdom. Som vi kan lese av fattigdomsstatistikken, er husholdningene gjennomgående avhengig av to inntekter i vårt moderne samfunn dersom de skal opprettholde det jeg vil kalle en normal levestandard. Dette rammer mange innvandrerfamilier, som nær sagt av kulturelle årsaker bare har en forsørger og ofte med relativt lav inntekt. Det bedrer naturligvis ikke situasjonen at de i tillegg føler en forpliktelse til å bidra med penger til enda fattigere slektninger i hjemlandet. Derfor blir ett av tre barn med ikke-vestlig bakgrunn kategorisert som fattig. Denne utfordringen møter vi ikke med økt sosialhjelp, bostøtte eller andre passive overføringer – skjønt noe kan vi selvfølgelig bidra med i form av gratis barnehageplasser, SFO og økt aktivitetsstøtte til barn i skolealder. Skal vi imidlertid få innvandrerkvinnene ut i arbeid – og det er kvinner vi vesentlig taler om – trenger vi mer og målrettet norskopplæring og kvalifiseringstiltak og mindre kontaktstøtte. Ordningen med sosialhjelp skal være et sikkerhetsnett som fanger opp mennesker som trenger hjelp til livsopphold i en kort periode. Det var aldri meningen at enkeltpersoner eller familier skulle være avhengig av eller leve på sosialhjelp i årevis. Når det likevel er slik, har jeg en viss sympati for Kristelig Folkepartis forslag om å holde barnetrygden unna beregningen av sosialhjelp. Etter det jeg forstår, er det rundt 120 av landets kommuner som i dag benytter seg av denne ordningen, og som på det viset bruker barnetrygden til de fattigste barna til å redusere sine sosialhjelpsutgifter. Etter det jeg har fått opplyst, sparer kommunene et sted mellom 300 og 400 mill. kr på dette viset. Sosialhjelp er en individuell ytelse og må etter min oppfatning være det. Dersom vi imidlertid fjerner kommunens adgang til å legge barnetrygden inn i beregningsgrunnlaget for sosialhjelpen uten å sikre oss at barnetrygden virkelig kommer fattige barn til gode, er vi like langt. Derfor kunne jeg tenke meg å veksle inn de 300–400 mill. kr som kommunene sparer på dette, i aktivitetsstøtte til barna, slik at barn i fattige familier får anledning til å delta på leirskole og andre skole- og kulturaktiviteter på lik linje med andre barn. Det gjør vi ikke gjennom et representantforslag i Stortinget. Derfor vil jeg be statsråden ta med seg denne problemstillingen inn i Regjeringen og komme tilbake til den når kommuneproposisjonen for 2011 skal forelegges Stortinget.