Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-04-03:
Denne saken må ses i lys av at verden står overfor store utfordringer for å klare å redusere utslippene av klimagasser, så vi ikke overskrider togradersmålet. Kraftproduksjon og annen bruk av energi basert på fossile energibærere er de største kildene til utslipp. Hvis energibehovet globalt skal dekkes, kommer vi nok i nærmeste framtid ikke unna fossile energibærere. Da er CO2-fangst og -lagring helt nødvendig, hvis vi ikke skal ha dramatisk vekst i utslippene fra klimagasser langt utover det klimaet kan tåle. Det har Norge og verdens land forpliktet seg til. Det er noe av bakgrunnen for at Mongstad-prosjektet kom. Mongstad var viktig, fordi det ble gjennombrudd for politisk enighet om CO2-fangst og -lagring i Norge. Det var overhodet ingen enighet om det på forhånd. Det er i hvert fall en politisk enighet som er avgjørende hvis vi skal komme oss videre. Teknologisk er det blitt gjort store framskritt, og politisk ble det altså gjort framskritt, sjøl om jeg etter debatten her i dag er litt usikker på om enigheten faktisk står. Det ble brukt store pengesummer på Mongstad, men sammenlignet med en del andre ting er det ikke så veldig store summer. Det ble brukt i overkant av 7 mrd. kr, og 5 mrd. kr av dem er blitt brukt på testsenteret. Når det ut fra flertallet i debatten nå nærmest høres ut som om disse pengene har kastet lite av seg, skriver de jo sjøl i merknader til årets budsjett at de er kritiske til pengebruken, med unntak av Teknologisenteret. Det er jo en anerkjennelse av det som er oppnådd der, og det håper jeg virkelig det er flertall for. Så er det sånn at man må våge å satse stort for å løse de alvorlige klimaproblemene. Da kan man ikke bare gå på prosjekter der man er 100 pst. sikker på å nå i mål. Men Mongstad-satsingen har til nå etterlatt seg fire viktige ting. Vi har et testsenter som står, som går, og som kan og må brukes i jobbingen framover. Vi har bygd opp kompetanse, teknologiutvikling og læring i Norge. Det er ikke uten betydning. Enigheten om å bygge ut fullskalaanlegg står – det er slått fast i budsjettbehandlingen for 2014 i Stortinget – og det er det viktig at man nå kommer videre med. Og det er politisk enighet om at ingen nye gasskraftverk skal bygges uten CO2-rensing. Det er nå en del av klimaforliket. Jeg har slått opp i media i dag, og der viser Oljedirektoratet til at de har funnet enda mer olje. Men da kan vi jo lure på om den skal tas opp, og i så fall hvordan. Jeg kjenner jo til både de politiske kreftene og de næringsmessige kreftene som ønsker det, og som kanskje ikke har CO2-håndtering og klima øverst på sin dagsorden. Så jeg tror vi skal få nok å gjøre framover. Utgangspunktet her var jo at SV var helt klar på at fjerning av CO2-utslipp også måtte gjelde norske gasskraftverk. De var det sterke krefter som presset fram, på tross av at vi da visste om klimaødeleggelsene. Å få gjennombrudd for tanken om fangst og lagring av CO2 satt langt inne i Norge. Det kom ikke fordi det var næringsinteresser som presset det fram, eller fordi noen så for seg en framtid som teknologiutvikler for fangst og lagring og det å ha en viktig rolle for framtidsretta løsninger av klimaproblemene. CO2-fangst og -lagring var politisk drevet fram. Den politiske enigheten om fangst og lagring av CO2 står forhåpentligvis fast. Jeg skal komme litt tilbake til det, for jeg har bladd ganske mye tilbake i historien til denne saken og sett på hva de ulike partier har ment underveis. Det spriker i mange retninger. På sikt må CO2-håndtering bli kostnadseffektiv for å kunne konkurrere på like vilkår som andre klimatiltak. Utviklingsprosjekter vil være dyre. Utvikling av teknologi for CO2-fangst er krevende, og det vil hele tida være usikkerhet ved utviklingen av teknologi fra forskningsstadiet til oppskalering til industriell skala. Det har vært mange utfordringer med Mongstad-prosjektet. Avtalen staten gjorde med Statoil, var ikke optimal, og sett i lys av at Statoil kanskje aldri har handlet for å bli det ledende selskapet for CO2-fangst og -lagring, ble jobben vanskelig. Politisk var dette et kompromiss. Beslutningen om Teknologisenteret og CO2-fangst og -lagring var det klassiske kompromisset som vi har sett i Stortinget mange ganger, der de store partiene – Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre – har vært sterkt tilhengere av gasskraftverk uten forbehold om fangst og lagring. Temperaturen har til tider vært svært høy. Det har bl.a. representanten fra Kristelig Folkeparti vært oppe og vitnet om. Bondevik I-regjeringen be faktisk kastet på dette spørsmålet, og SV støttet den regjeringens synspunkt. SV, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har alle vært imot gasskraftverk uten CO2-håndtering, fordi klimautslippene måtte ned. Dette kompromisset var til stede i den forrige regjeringen da saken ble forhandlet og drevet fram. Kompromisset står også omtalt i dagens innstilling. Det vises til viktigheten av å realisere to mål på Mongstad: «Viktigheten av å legge til rette for CO2-fangst og -lagring ved kraftvarmeverket og Statoils oppgradering og utvikling av raffineriet på Mongstad var et stort industriprosjekt med ringvirkninger i regionen.» Dette kompromisset lever videre mellom dagens regjering og samarbeidspartnerne, Venstre og Kristelig Folkeparti. Sjøl om SV nå har greid å få gjort denne jobben, som gjør at vi har fått slått fast at prinsippet står fast, tror jeg nok at det er en jobb å gjøre ved å holde fast ved dette kompromisset framover, særlig når nye oljeutvinningsmuligheter vinker i det fjerne. Gradvis endres synet hos de partiene som før ikke har hatt betenkeligheter med å kjøre på med gasskraftverk uten rensing. Det kan vi lese i innstillingen fra energi- og miljøkomiteen til budsjettet for 2014. Dette er noe alle slår fast, at i lys av våre internasjonale forpliktelser må vi redusere CO2-utslippene, og Norge skal ha en ambisjon om å realisere minst ett fullskala anlegg for fangst og lagring av CO2 innen 2020. Alle er enige om det nå. Alle erkjenner også at det å ta i bruk teknologi for fangst og lagring, er krevende, men det er gjort framskritt i utviklingen av teknologi det siste tiåret som det kan bygges videre på. Alle er enige. Det står også at komiteen har merket seg at Teknologisenteret på Mongstad ble etablert med mål om å skape en arena for langsiktig målrettet utvikling av testing og kvalifisering av teknologi for CO2-fangst. Da regjeringen Stoltenberg valgte å avslutte planleggingsarbeidet av fullskalaprosjektet på Mongstad, vakte det selvfølgelig oppmerksomhet. Om grunnlaget for avslutningen av prosjektet sier alle partier i budsjettinnstillingen – unntatt medlemmene fra Miljøpartiet De Grønne – at utviklingen av teknologi for CO2-håndtering er avgjørende for å nå våre mål, og at flertallet støtter Norges ambisjon om å spille en ledende rolle framover. Det er bra. Jeg er bekymret for enigheten framover og at den kan spore av. Man kan gå videre og lære av denne saken. Da må man være 100 pst. innstilt på å gjøre det som står i ens makt for å få det til. Litt av uroen som kommer, kommer av at det partiet som ikke sto bak dette forslaget i utgangspunktet, nå leder departementet som skal realisere det avgjørende og vanskelige målet. Mongstad-prosjektet har vært komplekst. Størstedelen av investeringene som har vært gjort, har vært gjort i testsenteret – og brukes. Riksrevisjonen anbefaler at Olje- og energidepartementet styrker arbeidet med å få på plass juridiske og kommersielle rammebetingelser for CO2-fangst og -lagring. Det må til, og lærdommene kan være mange. Det er ikke pengebruken i seg sjøl som skremmer, for det vil koste penger å realisere klimamål. Men det vil bli ufattelig mye dyrere både i penger og i lidelser hvis vi ikke klarer det. Frykten jeg har, er at stemningen i denne saken skremmer andre fra å våge å prøve, fordi man ikke er helt sikker på å få det til. Da er kritikken mot dem som prøver, beinhard. Den kritikken har jeg merket meg at er hardere enn kritikken mot dem som i utgangspunktet egentlig ikke ønsket å legge to pinner i kors for å få dette til. Det er et tankekors, som jeg mener i hvert fall partier som ønsker å være miljøpartier, bør merke seg. Den kritikken dagens flertall – nesten, med unntak av Kristelig Folkeparti – flertallet som har sluttet seg til behandlingen av sakene hele veien, er etter mitt syn mest politisk begrunnet. Den delen som baserer seg på Riksrevisjonens rapport, er det gitt svar på også fra tidligere oljeministre, nåværende oljeminister og andre ministre. Der har Olje- og energidepartementet også svart positivt på mange av de endringene som er foreslått i rapporten. Det står en utveksling av synspunkter i Riksrevisjonens rapport som jeg synes man hopper litt bukk over i denne debatten. Det er mange av disse tingene man har sett og sagt at man skal endre på. Så har det i utgangspunktet vært kritikk mot avtalen. Flere av statsrådene sa i høringen at avtalen reflekterte det resultatet det var mulig å oppnå i forhandlinger. Jeg regner med at det er flere her i salen som har lest boken til Kristin Halvorsen, tidligere partileder i SV, som heter Gjennomslag. De som ikke har gjort det, kan lese der. Det er en åpenhjertig versjon av overveielser og dragkamper og om hvordan ulike interesser har utspilt seg underveis. Det er mye etterpåklokskap som utspiller seg også her, og det er i dette lys alle har et bedre overblikk. Men det er hva vi visste, og hva som var handlingsrommet i samtid, som er virkeligheten som må vurderes her. Spørsmålet er: Fikk Stortinget nødvendig informasjon, og forholdt regjeringen seg korrekt til Stortinget? Svaret på det er ja. Stortinget har stilt krav om informasjon underveis. Det har de fått, og det bekrefter også – så vidt jeg kan se – nåværende olje- og energiminister, Tord Lien, i sine brev til Stortinget, også under utspørringen i kontrollhøringen. Det har heller ikke kommet fram noe i høringen, eller i nåværende regjerings svar i saken, som bekrefter at Stortinget har vært feilinformert eller ikke har fått nødvendig informasjon. Jeg vil gå litt tilbake. Det har i løpet av denne historien tidligere vært fremmet et mistillitsforslag. Høyre og Fremskrittspartiet fremmet mistillitsforslag på grunnlag av en usikkerhet som de kjente til, fordi de hadde skrevet merknader om det i innstillinger om saken året før. Når saken kommer opp, mener man at man ikke er blitt informert. Det er veldig rart at man er i stand til å skrive merknader om dette året før og så i ettertid si at man ikke er informert. Det samme gjelder saken om aminer, som jeg var inne på i stad. Den gangen var det spesielt Kristelig Folkeparti som var veldig høyt på banen og mente at de ikke hadde hatt tilgang til denne informasjonen før. Men det er veldig lett å bla tilbake i innstillingene og vise at det står at komiteen har merket seg usikkerheten rundt de helsemessige sidene rundt bruken av aminteknologien. Når så saken kommer opp, blir man rasende og påstår nærmest at man ikke er informert om saken, og at man aldri ville gått med på noen ting hvis man hadde visst dette, for så nå i siste runde å så tvil om disse farene – i hvert fall under behandlingen av saken – at man hadde overvurdert dem, og at man egentlig burde gått videre med dette. Jeg vil si at usikkerheten rundt amin var så stor, særlig knyttet til oppskaleringen, at SV politisk sett vurderte at det var utillatelig å ta en slik risiko, både teknisk og politisk, før de ansvarlige for de tekniske løsningene kunne bekrefte at dette var sikkert og ikke innebar risiko for alvorlige utslipp. Faren for spredning av kreftframkallende stoffer er alvorlig og må selvfølgelig tas på største alvor både av offentlige myndigheter og selskaper, og når det var skapt usikkerhet rundt denne aminrenseteknologien, ville det vært uansvarlig å gå videre før dette var avklart. Jeg synes den mest urimelige kritikken under saken kommer når man konspirerer om å spre tvil om beslutningen om å stoppe anlegget på Mongstad – om hvorvidt den beslutningen ble tatt på et annet tidspunkt enn da den faktisk ble tatt. Det er ingen hemmelighet at det har vært diskusjoner om dette, for det har Stortinget også bidratt til. Stortinget har fått informasjon hele vegen om kompleksiteten og vanskeligheten i disse sakene. Men når flere statsråder i høringen, der komiteen har anledning til å spørre om dette, ikke er fornøyd med svaret når man bekrefter at beslutningen er tatt på det tidspunktet den faktisk er tatt – jeg kan røpe den hemmeligheten at jeg ble overrasket da det kom, så jeg visste ingenting om det – blir det en debatteknikk det er umulig å forholde seg til. Dette handler ikke om fakta, det handler om at man ønsker å spre en konspiratorisk holdning om at dette var noe man holdt tilbake. Jeg kan ikke i min villeste fantasi skjønne hvem som overhodet skulle tjene på det. SV tjener ikke på det. Det er ingen som tjener på at vi ikke greide å gjennomføre CO2-fangst og -lagring på Mongstad – ingen tjener på det. Jeg tror alle er skuffet over at det ikke ble en mulighet. Men regjeringen tok altså beslutningen når den tok beslutningen. Og når man ikke tror på det som blir sagt, går man videre med å late som om man har krav på å få vite innholdet i sakspapirer som går internt i regjeringen. Det er vel ikke korrekt at Stortinget har krav på det. Det er ikke konstitusjonell praksis, og som konstitusjonell praksis ville det være helt umulig. Slik har ingen regjering jeg kjenner til, fungert, og slik har slett ikke den regjeringen som sitter nå, heller tenkt å fungere – tror jeg – sjøl om regjeringspartiene ikke står bak merknaden. Det er vel bare Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV som står bak merknaden om at det ikke er rimelig for Stortinget å forlange innsyn i regjeringens interne saksbehandling og saksbehandlingspapirer. Stortinget kjenner bare regjeringen, og det er én regjering. Vi kan ikke ha ulike meninger til ulike tidspunkter. Noen debatter, f.eks. saker som sendes på høring, diskuteres, men da må de statsrådene som deltar i det ordskiftet, representere regjeringen til ethvert tidspunkt. Man går ikke ut med enkelte statsråders mening på ulike tidspunkter. Jeg tror det gjelder enten det er ett eller tre partier i regjering. Sånn som jeg har kjennskap til partipolitikken, hender det at det eksisterer ulike meninger internt i partier også – sikkert også i regjeringer der det bare er ett parti. Derfor har jeg under replikkordskifter spurt hvorfor flere partier ikke står bak merknaden som legger til grunn at interne drøftinger i regjeringen heller ikke i framtida skal legges fram for Stortinget. Til slutt vil jeg si at hvis man ikke våger å satse stort for å løse store klimaproblemer, vil man aldri klare det. Verden står nå foran utfordringer som jeg tror få av oss egentlig orker å tenke på. Det handler ikke egentlig om noen av oss som sitter i denne salen, det handler om mine barnebarn – alles barnebarn – og oldebarn. Da kommer vi – også denne regjeringen som sitter nå, hvis de skal løse det problemet – til å gjøre noen grep i god mening som sikkert ikke kommer til å være 100 pst. innertier. Men jeg skal love at det vil vi støtte, for vi må finne løsninger som gjør at vi får fjernet farlig klimagass fra atmosfæren. Det viktige framover nå er at vi finner de gode løsningene, at vi lærer av det som er gjort, og at vi alle sammen står bak enigheten som er framforhandlet i Stortinget, om at vi har ansvaret for å redusere våre utslipp. Jeg er spent på de utfordringene vi står foran nå, når det viser seg at det er funnet ganske mye mer olje i norsk sektor, og at deler av den faktisk må bli liggende hvis vi skal greie å nå disse målene. Det blir en stor og politisk vanskelig nøtt framover. Men SV skal gjøre sitt for at det blir en realitet.