Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-05-19:
Det mangler ikke på ambisjoner på vegne av norsk havbruksnæring. Skal næringen nå opp og fram til en eksportverdi på 100 milliarder norske kroner i løpet av 20-25 år, må myndighetene drøfte hvordan de selv kan legge forholdene til rette for å nå målsettingen. Og skal vi det, må vi gi andre svar på morgendagens løsninger enn dagens konsesjonspolitikk. Den er moden for avløsning. Da Norske Fiskeoppdretteres Forening i år feiret sitt 30-års jubileum, kunne foreningen se tilbake på litt av et industrieventyr. Norsk havbruksnæring har hatt en utvikling som sannsynligvis ingen norsk næring i historien har sett maken til. Næringen leverer i dag resultater som ingen kunne ane bare for få år tilbake. Norsk fiskerinæring har mer å slå i bordet med nå enn noen gang. Det gjelder i særdeleshet havbruksnæringen. Ser vi tilbake til 1971, ble det slaktet skarve 100 tonn oppdrettslaks i Norge. I 1999 eksporterte Norge 424 000 tonn laks ut av landet. Selv om det er laksen som er dominerende, er det interessant å registrere at produksjonen av ørret og røye har økt fra 540 tonn i 1971 til 49 000 tonn i 1999. Bare de siste fem år har førstehåndsverdien av laks og ørret økt med over 50 pst. Næringen stod i 1999 for en omsetning på 12 milliarder kr, noe som utgjør 40 pst. av den samlede omsetning i norsk fiskerinæring. Norsk havbruksnærings fantastiske utvikling har naturlig nok vakt både nasjonal og internasjonal oppsikt og gitt næringen den anseelse den fortjener. Utviklingen har naturlig nok gitt pionerene og aktørene både gleder og sorger. I dag mest gleder. Hvorfor denne suksessen? Jo, først av alt fordi vi har hatt meget dyktige folk i næringen, som etter år med prøving og feiling leverer et førsteklasses produkt som det internasjonale markedet vil ha. Men kanskje aller viktigst er de grunnleggende forutsetninger som denne næringen har langs norskekysten. Kysten er lang og som skreddersydd for oppdrett av fisk. Både klima og gjennomstrømming av vann i sjøen langs kysten er gunstig for oppdrett. Den neste forutsetning som i dag er på plass, er selvfølgelig den solide plass norsk fisk har hos konsumentene i det internasjonale marked, på tross av utallige handelshindringer. Vi snakker om et internasjonalt marked som ikke har hatt for vane å møte norsk oppdrettslaks med åpne armer, men som har gitt oppdretterne og eksportørene atskillige bekymringer. Vi snakker også om en næring som i disse årene har fått møte utfordringer og tap ved algeoppblomstring og sykdommer, med derpå følgende antibiotikabruk i stor skala. Disse problemene er i dag så godt som ryddet av veien. Veien til dagens suksess har også gått via en annerledes organisering enn det den tradisjonelle fiskerinæring har valgt som mønster. Det har åpenbart vært en fordel. Imidlertid har de største utfordringene trolig bestått i manglende og mangelfulle handelsavtaler med land som representerer de viktigste markedene for norsk laks. Næringen har opp gjennom årene møtt haugevis av grunnløse anklager om dumping og subsidiering. Resultatet er at næringen må leve med fôrkvoter og minstepriser som ble innført i 1994. I EU-markedet har norsk laksenæring virkelig møtt motstand og utfordringer. Og sannsynligvis er det langt fram til en trygg markedsadgang til EU. Så lenge vi står utenfor EU og er prisgitt en EØS-avtale som ikke tar hensyn til en av Norges fremste vekstnæringer, gjør vi klokt i å belage oss på fortsatte vanskeligheter i EU-markedet. Et forhold er den eksisterende lakseavtalen med EU som reduserer vekst i næringen, men fremover er det likevel mer alvorlig at vi er i en situasjon hvor vi i svært liten grad kan bearbeide laksen industrielt. Dette skyldes også den dårlige EØS-avtalen. Så lenge vi blir stående utenfor porten, kan EU komme til å legge nye hindringer i veien for norske oppdrettere. Vi har også sett problemene næringen har og har hatt i USA, bl.a. ved USAs iverksettelse av straffetollen i 1991. Norske myndigheter har helt fra begynnelsen i 1973 regulert næringen, og fra samme år underlagt næringen konsesjonsplikt. Etter hvert som næringen utviklet seg fra å ha preg av å være en såkalt attåtnæring, har vi sett at utviklingen har tvunget frem organisatoriske og politiske endringer. Blant annet er bo- og driveplikten fjernet. Vi ser i dag at det foregår en betydelig konsentrasjon i næringen. I dag er det sannsynlig at de 25 største i næringen kontrollerer nær halvparten av de i alt mellom 800 og 900 konsesjonene som er gitt. Den økningen i produksjon og omsetning som har funnet sted, stiller nye krav til morgendagen. Vi ser at næringen er på full fart inn på Oslo Børs. Vi har også et lovverk som kanskje ikke er helt i stand til å følge med i utviklingen. Vi har sett at konsesjoner i stor grad er blitt en salgsvare. Forvaltningen av sjøarealer og eierskap til konsesjoner skaper nye debatter og reiser nye spørsmål som dagens konsesjonspolitikk ikke gir svar på. Vi finner etter hvert profesjonelle folk i alle ledd i havbruksnæringen. Vi ser i dag sterke tendenser til at finansmiljøet for alvor har kastet sine blikk på næringen. Dette er positivt, men reiser selvfølgelig en rekke spørsmål. Dagens konsesjonssystem er lite tjenlig for en næring som skal bli det nye lokomotivet i norsk økonomi, et konsesjonssystem som åpner muligheter for at konsesjonene faktisk omsettes på børsen og hvor noen blir gitt anledning til å tjene store penger ved hjelp av statlig tildelte konsesjoner. Vi har opp gjennom årene sett at næringen og myndighetene har diskutert konsesjoner, fôrkvoter og ikke minst utvidelser av eksisterende konsesjoner. Jeg tror ikke dagens statlige konsesjonspolitikk er tjenlig for næringen, for Kyst-Norge eller for utviklingen i markedet. Den hindrer nyetableringer, vekst og verdiskapning og utstenger lokale gründere. Den bør derfor avvikles. Oppdrettsnæringen fremstår i dag som den eneste av våre moderne næringer som er detaljstyrt av staten, og som også avler et tilleggssystem som åpner for dispensasjoner etc. Staten bør heller legge forholdene til rette på andre områder. Jeg tenker ikke minst på forskning, utdanning og norsk politikk med hensyn til markedstilknytning, enten vi snakker om EU eller WTO. Toll og andre handelshindringer for norsk oppdrettsfisk legger begrensninger på veksten, bearbeidingsgraden og verdiskapningen i oppdrettsnæringen. Næringen er i dag underlagt fiskeoppdrettsloven, forurensningsloven, fiskesykdomsloven og plan- og bygningsloven, og opplever lovverket som komplisert og uoversiktlig. Høyre ønsker en opprydding og forenkling av lovverket. Samtidig må kommunene arbeide mer aktivt for å gjøre egnede arealer tilgjengelig for havbruksnæringen. Høyre vil i utgangspunktet oppheve de næringsmessige konsesjonsordningene i fiskeoppdrettsloven. Med unntak av helse-, miljø-, og kompetansekrav bør det ikke legges begrensninger på etableringsfriheten i havbruksnæringen. Antidumpingtrusselen og de såkalt frivillige eksportbegrensningene til EU gjør det imidlertid nødvendig å begrense veksten innenfor matfiskproduksjon. Fôrkvotene fordeles i dag på grunnlag av de tildelte matfiskkonsesjonene og setter klare grenser for den enkelte oppdretters produksjon. Inntil lakseavtalen med EU er avviklet, bør konsesjonsbegrensningene opprettholdes. Fôrkvoteordningen og konsesjonsbestemmelsene bør avvikles parallelt med en bedre markedsadgang til EU for norsk matfisk. Innenfor oppdrett av smolt og produksjon av eksempelvis marin fisk, skjell osv. bør det herske full etableringsfrihet. I denne sammenheng er det tvingende nødvendig at norske myndigheter arbeider aktivt for å fjerne antidumpingbestemmelsene i WTO-avtalen. Lykkes vi med det, kan vi etter Høyres syn fjerne konsesjonsreguleringene i en fart. Næringen bør slippes fri og konsentrere seg om krav til kunnskaper og miljø- og veterinærmessige forhold. Myndighetenes ansvar er å føre en miljøpolitikk som ivaretar kysten som oppvekstområde så vel for vill fisk som for oppdrettsfisk og skalldyr, ikke å regulere hvem som skal drive oppdrett. Det er et myndighetsansvar at tilstrekkelige arealer stilles til disposisjon for næringen, ikke å regulere hvem som skal drive oppdrett. Man må selvsagt ha eierbegrensninger og et lovverk som i tilstrekkelig grad ivaretar lokalbefolkningens rettigheter og interesser i de attraktive sjøarealer, men det hører fortiden til å regulere en oppdrettsnæring ved hjelp av konsesjonsordninger. Eksisterende aktører må ved endring av eller avskaffing av konsesjonsordningen selvfølgelig få kompensasjon for de tap de måtte lide ved at konsesjonene i seg selv mister verdi. Myndighetene må i langt sterkere grad ta initiativ til å utvikle andre arter enn laksen. En næring som – og det inkluderer også Stortinget – har den ambisjonen å øke eksportverdien fra 12 til 100 milliarder kr i løpet av en 20 års periode, fortjener en ny politikk for å nå disse resultatene. Hvis det er slik at fiskeriministeren ønsker å opprettholde konsesjonsordningene, må jeg tillate meg å spørre hvorfor. Er det av hensyn til markedet? I så fall bør han være enig med meg i at konsesjonsordningene skal avvikles i tråd med bedre markedsadgang. Eller er det av hensyn til miljøet? I så fall må spørsmålet stilles om ikke miljøhensynet skal og kan ivaretas gjennom andre ordninger enn via konsesjonssystemet. Eller er dette også et produkt av gammeldags reguleringstenking?