Svein Flåtten (Høyre), 2011-03-21:
Det har vært påpekt mange ganger fra denne talerstol hvor viktig opprettsnæringen er for vårt land, men det kan egentlig ikke sies ofte nok. Norsk sjømateksport setter årlig nye rekorder i volum, og eksporten er på 25–30 mrd. kr årlig. Mange selskaper tjener gode penger og bidrar til god sysselsetting, ofte i distriktene. Næringen er derfor viktig også i forhold til den globale matvaresituasjonen, som tilsier at vi må bruke våre fortrinnsressurser fullt ut for å bidra til å møte verdens økende matvarebehov. Havbruk er et av de områder hvor vi er internasjonalt konkurransedyktige med hensyn til å ta del i det ansvaret. Samtidig er næringen en usubsidiert næring. Men det er også en næring som er sårbar for de miljøutfordringer som settes, fordi dette foregår i våre fellesarealer. Derfor skal det være et betydelig fokus på den miljømessige bærekraften i næringen, både fra næringen selv og fra myndighetene. Men det må også være slik at reguleringene er bærekraftige, ikke bare miljømessig, men økonomisk, slik at verdiskapingen og arbeidsplassene kan utvikle seg positivt. Dette er en vanskelig balansegang. Det har vært en rekke eksempler på at balansegangen ikke har vært helt vellykket, særlig gjelder dette i møte mellom departementsoverskridende underliggende organer. Derfor er det viktig at forvaltningen er god, pålitelig og forutsigbar, slik at aktørene ser at de får likebehandling. Det er det dette representantforslaget tar utgangspunkt i, nemlig praktiseringen av akvakulturloven § 30, som ikke har vært i tråd med den alminnelige rettsfølelse, fordi det ble oppfattet som uklart om det var lovhjemler for de sanksjoner som ble nyttet, og – enda viktigere – om de var forutsigbare. Det er i forslaget vist til at sivilombudsmannen har vært inne i bildet, og at det er begrunnet tvil om gebyret var innenfor Grunnloven § 96. Derfor er det bra at det tidligere regelverket i reaksjonsforskriften ble opphevet, og at vi har fått en ny forskrift. Jeg er helt enig med statsråden i at det er hensiktsmessig å se nærmere på akvakulturloven § 30, særlig når det gjelder gebyrutmålinger og forholdet til domstolene, for det er uholdbart at havbruksnæringen skal leve med at det kan stilles spørsmål ved næringens rettssikkerhet. De har mange andre utfordringer, både når det gjelder egen virksomhet, og når det gjelder samarbeidet med og forholdet til myndighetene. Derfor er det utmerket at det i hvert fall varsles en sak til Stortinget om dette. Tilbaketrekking av konsesjoner, som også er omhandlet i forslaget, er jo et veldig godt eksempel på rettssikkerhetsproblematikken rundt forvaltningen. Og det viser at det er et stort behov for avklaringer. I disse tilfellene skjedde det tilbaketrekking av konsesjoner i lang tid etter at selskapene hadde forholdt seg til opprinnelig tildeling – og hadde investert millionbeløp. Dette rotet – om vi kan si det sånn – ble til slutt avsluttet med enda mer uryddighet ved at fire av fem selskaper etter stort politisk trykk fikk ekstra konsesjoner, uten at det faktisk var mulig å finne konkrete argumenter for at det femte selskapet var utelatt. Denne typen episoder er uheldige og viser i hvert fall at det er behov for et mye mer avklart regelverk. Og når det gjelder det: Dette er jo en sak som statsråden nå varsler at antagelig vil komme til Stortinget, og man vil se nærmere på loven. Da blir det litt merkelig – dette ble også tatt opp av representanten Nesvik i innlegget før meg – at man ikke ser så vidt positivt på noe som man har sluttet seg til både i merknader og i brev fra statsråden, at man i hvert fall vedlegger forslaget protokollen. Det er viktige nyanser i Stortingets uttalelser om saker, og her er vi egentlig enige. Alle ønsker at det skal være miljømessig bærekraft, men alle ønsker også at det skal være en stor forutsigbarhet for en veldig viktig næring. Det kunne også opposisjonen understreket på en sterkere måte ved sitt forslag til vedtak.