Odd Einar Dørum (Venstre), 2005-06-06:
Utviklingen i retning av råere og mer organisert kriminalitet har gjort det nødvendig å utvide politiets tilgang til metoder. Formålet med lovforslaget er å kunne bruke lovfestede metoder for å forhindre at f.eks. en terrorhandling blir begått, i stedet for å være henvist til å bruke metoder i etterkant for å klarlegge hvem som stod bak. I enkelte saker er det særlig viktig med et bredt forlik. Saken vi behandler i dag, faller i denne kategorien, dette fordi den berører så grunnleggende verdier i samfunnet vårt og representerer vanskelige avveininger mellom personvern og kriminalitetsbekjempelse. Det har vært særlig viktig for meg å få med Arbeiderpartiet i et slikt forlik. Jeg vil takke justiskomiteen for en konstruktiv behandling av lovforslaget. De mindre justeringene i lovforslaget har blitt til etter innspill fra departementet og har bl.a. klargjort premisser for domstolenes rolle, men også en forsterket rolle for advokatene. Jeg vil understreke at lovforslaget ikke åpner for politisk overvåkning. Det er de groveste formene for kriminelle handlinger som rammes, og ikke holdninger. Verken globaliseringskritikere, medlemmer av Blitz-miljøet eller ytterliggående abortmotstandere oppfyller lovens vilkår for at en domstol skal kunne tillate metodebruk. Det er lagt opp til en streng og reell kontroll med metodebruken – nøkkelord er forutgående domstolskontroll og etterfølgende kontroll av henholdsvis Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll og Stortingets eget EOS-utvalg. Noen har vist til Lund-kommisjonens kritikk av domstolenes praksis i etterkrigstiden og på det grunnlaget ment at kravet om domstolstillatelse ikke gir særlig rettssikkerhet. Det mener jeg er en undervurdering av domstolene, for det første fordi jeg tror at også dommerne har lært noe av Lund-kommisjonen, men også fordi vi vet at forholdsmessighet er blitt et tungt og viktig element i norske domstolers rettspraksis, i hvert fall de siste ti årene, og for det andre fordi det nå vil bli arbeidet bevisst og aktivt med kompetansehevende tiltak for å sette dommerne best mulig i stand til å utføre sin kontroll. Jeg er godt fornøyd med at det synes å stå et bredt flertall her i Stortinget bak selve den prinsipielle tilnærmingen i lovforslaget – dagens ansvarsforhold videreføres, og målrettede lovtiltak står sentralt. Departementets lovforslag omfatter få og nøye utvalgte svært alvorlige kriminelle handlinger. Kravet om tilknytning til organisert kriminalitet unntatt i terrorsaker gjør at folk flest ikke har grunn til å frykte økt overvåkning. Det er også klokt å utforme reglene slik at handlingene skal avverges som ledd i etterforskning. For det ordinære politiet gjelder dette unntaksløst. Dette er også hovedregelen for Politiets sikkerhetstjeneste, men her åpnes det i helt særskilte tilfeller for at metoder også skal kunne brukes som ledd i den forebyggende virksomheten. Men, som det er understreket av flere, står det i valget mellom å bruke metodene i avvergende straffeprosessuell sammenheng, er det dette sporet som skal velges. Lovforslaget som behandles her i dag, er den foreløpige sluttsteinen på en lang rekke lovendringer de senere årene som har gitt politiet utvidet metodetilgang. Utviklingen i kriminalitetsbildet har gjort det nødvendig å gi politiet tilgang til nye redskaper i kampen mot grov kriminalitet. Jeg har tidligere sagt at metodene ville bli evaluert etter en tid. Det er nå tid for å få undersøkt om metodene har hatt den betydningen for etterforskningen som det ble forutsatt da metodene ble innført, og om hensynene til personvern og rettssikkerhet overfor den mistenkte og andre berørte er tilstrekkelig varetatt. Spørsmålene som denne etterkontrollen reiser, er av en slik art at det er naturlig å la dem bli vurdert av et bredt sammensatt utvalg. I tråd med innstillingen fra justiskomiteen vil jeg sørge for at utvalget senest blir oppnevnt ett år etter at de nye reglene er satt i kraft. Jeg har merket meg viktige temaer i debatten, bl.a. spørsmål fra representanten Storberget. Jeg vil her vise til at jeg helt i innledningen av denne saken fikk et generelt spørsmål fra komiteen om hvordan domstolenes kontroll kunne være reell. Der viste jeg til at det i proposisjonen var en rekke faktiske vilkår som måtte dokumenteres overfor domstolene, spesielt fra PSTs side, for at de skulle få lov til å bruke forebyggende metoder. Men så sier jeg at for å være helt klar og enda tydeligere på at intensjonene skal komme fram, bør man kunne erstatte den formuleringen som står, med formuleringen «grunn til å undersøke». Det betyr, som det også står i det samme svaret – etter min hukommelse – at domstolen må kunne spørre om hvorfor. Det må altså være en dokumentasjon, et utgangspunkt, saklige forhold for å gå inn i dette. Dette er det jeg oppfatter at komiteen sier i innstillingen, at den har registrert bekymring i den debatten som har foregått, og funnet det riktig å klargjøre spesielt domstolenes kompetanse og rolle. Denne klargjøringen er jeg glad for. Jeg lever godt med den. Jeg er spesielt tilfreds med at det har vært mulig å ha denne dialogen som har vært ført i komiteen, som jeg også er innforstått med har ført til at Arbeiderpartiets representanter har kunnet gå inn for dette. Jeg er også glad for at Fremskrittspartiet har gått inn for det, selv om de på mange punkter går utrolig mye lenger enn jeg noen gang har tenkt meg å gå – og vil tenke meg å gå, for å si det på den måten. Når det gjelder SV, skal jeg komme tilbake til det. Jeg regner med at representanten Inga Marte Thorkildsen kommer til å stille spørsmål til meg.