Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-06-15:
Først til det formelle: Det formelle er at man i dag gir adgang til å starte en ekstraordinær bompengeinnkreving og trafikantbetaling for å sikre en forsert kollektivutbygging i Oslo-området. Det andre formelle er at hvilke prosjekter som kommer, og i hvilken rekkefølge, er knyttet til Nasjonal transportplan. Så til det reelle: Da vil jeg først si at de som ønsker resultater, bør være veldig forsiktig med å erklære prosjektene som ektefødte barn av det ene eller det andre parti. Dette blir ikke til uten at man er villig til å dra sammen. For eksempel er det slik at det ville ikke blitt noe flertall i Oslo bystyre uten at man hadde forsert grenser på tvers av den tradisjonelle høyre-venstreaksen. Og det vil ikke bli skapt noen resultater hvis debatter som det er naturlig å føre i Akershus fylkesting og Oslo bystyre, automatisk blir ført over til Stortinget. Det blir bare skapt løsning dersom et bredt flertall har en vilje til å forstå at kollektivsatsing i en storbyregion som Oslo-området er en livsviktig miljøsatsing og tar konsekvensen av det. Og det hjelper ikke å ha vært sæddonator til dette prosjektet, hvis man ikke er villig til å være jordmor og føre det videre. Det er de faktiske forhold. Så får vi komme tilbake til barnets oppvekstvilkår senere. Når det gjelder de praktiske forhold i denne delen av landet, skal jeg kun komme med to kommentarer. Jeg er overbevist om at uansett hva man kaller det, Oslopakke 2 eller hva, så vil det norske jernbanenettet ikke kunne fungere uten at det skjer noe ytterligere med kapasiteten mellom Oslo og Asker. Stortinget vil rett og slett oppleve at satsinger bl.a. i Vestfold ikke vil kunne føre fram fordi situasjonen i dag er slik at Vestfoldbanen bruker lengre tid til Oslo enn det den gjorde for 20 – 25 år siden, fordi det ikke er kapasitet mellom Oslo og Asker. Så helt uavhengig av om vi kaller dette Oslopakke 2 eller hva som helst, så er dette et prosjekt en må velge å gjøre noe med, dersom en skal ha det jernbanenettet man har, og det skal ha en fornuftig prioritering. Så får man komme tilbake til en realistisk kostnadsberegning av det og hvordan det skal sikres. Dernest vil jeg tilføye: Helt uavhengig av barnets navn, Oslopakke 2 eller jernbanesatsing, vil det være helt unaturlig ikke å se kollektivtransporten i Oslo og Akershus, Østfold og Buskerud i en sammenheng. Det er en sammenheng. Det er et meget omfattende bo- og arbeidsmarked som man må forholde seg til, der man enten kan løse transportoppgavene ved enda mer veiutbygging enn det som allerede ligger i Oslopakke 1, enn det som ligger i Drammenspakken osv., eller om en skal bestemme seg for at kollektivsatsingen på en viss måte kan holde tritt. Det er en avveining som jeg venter i spenning på, når Regjeringen skal behandle Nasjonal transportplan. Jeg har et poeng til. Jeg tror at, uavhengig av investeringenes størrelse, er det et selvstendig behov for å få til et samarbeid mellom de som driver kollektivselskapene i disse fire fylkene, og staten for å sørge for at man utnytter de ressursene man til enhver tid har, på en mest mulig effektiv måte. For min del er jeg tilhenger av en modell som jeg vil kalle for en norsk utgave av pavevalget. Som kjent er pavevalget slik at man stenger kardinalene inne i et rom, og der blir de inntil de blir enige, og hvis de ikke blir enige, er det riktig kjedelig. Den norske utgaven av dette kan bestå i at fylkene Oslo, Akershus, Buskerud og Østfold, med et klart flertall, sammen med staten i mindretall, går inn i et rom, og man kan kalle rommet for hva man vil, og man kan komme ut igjen og være uenig, og verden blir i hvert fall ikke dårligere enn før, og man kan komme ut igjen og bli enige om noe, og verden kan bli bedre og mer samordnet. Jeg vil spesielt utfordre samferdselsministeren til å vurdere en slik tenkning. Det er ikke en tenkning som er basert på at man kan kommandere noen, men det er en tenkning som er basert på det beste i den norske dugnads- og spleistradisjonen, nemlig at man enten kan bli vinner i fellesskap, eller taper i fellesskap. Og i denne situasjonen er det også slik at det å være taper i verste fall ikke blir dårligere enn status quo. Men vi er nødt til å finne noen grep, og vi kan ikke vente med disse organisatoriske grepene til vi har ferdigutredet fylkeskommunens stilling eller oppgavefordelingen mellom forvaltningsnivåene i Norge. Da kommer vi uansett til å vente en stund før vi får se de praktiske resultatene. Jeg tror også den tenkningen jeg her har skissert, har en viss betydning for andre storbyområder i Norge, men jeg vil ikke gå inn på det, for det er ikke naturlig å gjøre det i denne sammenheng i dag. Når mange distriktsrepresentanter her har en bekymring, er det lett å forstå det, for det er ingen tvil om at mange av samferdselsoppgavene utover landet har lidd under det som jeg i en tidligere fase av mitt liv kalte for «statsfinansiell idioti». Og den statsfinansielle idiotien kan vi se landet rundt i form av gjenspikrede tunneler. Jeg tror det er en oppgave for Stortinget, ganske tverrpolitisk, å sørge for at den snevre sosialøkonomiske forståelse av samferdselsinvesteringers nytte blir sprengt. Det ser jeg fram til ved senere runder her i salen.