trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-06-04:
Venstre vil også støtte opp om dette forslaget. Det å basere systemet på tillit ser vi fram til hvordan vil fungere, men vi har stor tro på at dette er veien å gå. Flere har vært inne på at dette vil være en bedring for pasientene. Det er selvfølgelig det aller viktigste. Det kan hende det gjenstår noe for dem som har lang reisevei, og dem som er nødt til å overnatte, men det får vi ta underveis. Dem som dette også vil gi en bedring for – det er jo mange som jobber i helsebyråkratiet – er mange av de behandlende legene. Dessverre er det slik i dag at legene gjerne blir kontaktet for å bekrefte at en pasient har vært inne til time eller på behandling. Det er dobbeltbyråkrati, som er helt unødvendig. Dette vil forhåpentlig gi effekter på mange nivåer, som er bra for alle. Det er vinn-vinn. Den teknologiske utviklingen gjør at dette er mulig, og greier vi å kombinere teknologiens muligheter og å gi folk mer tillit, kan vi se for oss gevinster også for andre sektorer framover.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-06-04:
Venstre støtter flertallets forslag her i dag, som representanten Olaug Bollestad var inne på. Struktureringen av den nye spesialistutdanningen er et framskritt – at en i større grad får felles moduler, og at en skiller lag sent i spesialiseringen. Representanten Toppe var innom Stortingets rolle. Jeg vil si at vi her tar større politisk kontroll over spesialistutdanningen, men Venstre har ingen ambisjon om at vi skal sitte i Stortinget og detaljstyre hvilke legespesialiseringer vi skal ha i Norge. Når jeg sier dette, er det fordi Legeforeningen tradisjonelt har hatt stor innflytelse over legespesialistutdanningen. Komiteen var på reise i Australia. Når vi har 44 utdanningsretninger i Norge og Australia – et betydelig større land – har 16, er det klart en kan diskutere om antallet kanskje allerede er vel stort. En annen diskusjon er hvilke en skulle prioritere. Når en ser den demografiske utviklingen, synes jeg det er merkelig at vi ikke har flere spesialister i sykehjemsmedisin. Det er også lav rekruttering til geriatri, men det blir en annen sak. En av debattene som går her, er om akuttmottak. For Venstres del handler dette i dag i hovedsak om organisering i akuttmottak. Det framstår noe spesielt at den ypperste kompetansen ikke finnes i mottak, og at mange der blir overlatt til seg selv tidlig i sin praksis. Det er aller mest det vi må gjøre noe med. Dernest er vi opptatt av at akuttmottak skal ha tverrfaglig kompetanse. Sånn sett er vi ikke opptatt av at en ny spesialisering i akuttmedisin er den eneste som skal finnes i et akuttmottak, men vi tror det er gunstig å få en sånn utdanningsretning også. En spesialisering vi synes er litt underkommunisert – apropos det å stå alene – er distriktsmedisin. Tromsø har utdannet leger som har en slik spesiell profil. De store avstandene gjør at det er viktig å fokusere på det. Det er nettopp der mange står alene og ikke har annen hjelp å tilkalle enn frivillige og pårørende. Det er en spesiell situasjon, og derfor er det viktig å trene dem som møter de situasjonene. Det synes vi også er et tema å ta med seg uten at det behøver å bli en ny spesialitet, men man bør bygge opp under den kompetansen som er utviklet i Tromsø, og overføre dette til andre regioner. I en situasjon der vi har stor turnover av fastleger, mange uten bakgrunn i Norge og kanskje med dårlig språk, er det særdeles viktig å fokusere på dette.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-06-04:
Et tema som er relevant for saken, er at vi skal rekruttere mange av disse spesialistene de neste årene, og ansettelsesforhold har vært et tema som mange unge leger har vært opptatt av. Det har vært lite forutsigbart, en del synes at de blir utnyttet i arbeidssituasjonen, og særlig en del av dem som stifter familie, synes at det har vært krevende å gå inn i slike forløp. Så spørsmålet er i hvilken grad dette vil gjøre det mer forutsigbart og gi mer stabile arbeidsforhold for dem som velger å gå inn i en såpass krevende spesialistutdanning.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Først må vi jo se anbefalingene på strategien, og så må vi også komme tilbake til hvilken måte den skal finansieres på. Hoveddelen av det som skjer som en del av behandlingen i spesialisthelsetjenesten, finansierer vi jo gjennom bevilgningene til helseregionen, og det samme gjelder også mye av den kliniske forskning.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Det er jeg absolutt enig i. Norge og de nordiske landene har spesielle forutsetninger for å kunne delta i denne utviklingen innen flere områder. En av våre store fordeler er bl.a. de medisinske kvalitetsregistrene som vi har i Norden. Det er også fra Norges side ønskelig at vi skal få til et sterkere nordisk samarbeid på dette området, nettopp for å få et større pasientgrunnlag samlet sett. Vi har også i dag forskningsprosjekter innen persontilpasset medisin som får støtte fra Forskningsrådet. Blant annet er det et prosjekt ved OUS som skal bidra til en nasjonal diagnostisk tjeneste for kreftpasienter. I Bergen er det et prosjekt der de ser i mikromiljøet i kreftsvulster etter biomarkører som skal hjelpe leger til å velge riktig behandling for kreftsyke, og et annet prosjekt ved Universitetet i Oslo der en ser på hvilke utfordringer genomdata gir IKT-teknisk og personvernmessig. Så her forskes det allerede.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Representanten vet godt at jeg ikke kan si noe om hva som kommer i statsbudsjettet til neste år. Det jeg kan si noe om, er hva vi har gjort så langt. For det første la vi opp til en høyere vekst i pasientbehandlingen i 2014 enn det den avgåtte regjeringen hadde lagt opp til i sitt budsjett, og vi la også opp til en høy vekst i 2015. I forhold til det målet som Høyre gikk til valg på, med en vekst på 12 mrd. kr, ligger vi nå i gjennomsnitt 750 mill. kr bak det, og det må ses i sammenheng med at det er snakk om et budsjett på over 130 mrd. kr, der vi gjennom våre to budsjetter har lagt opp til en høyere vekst i pasientbehandlingen enn det den rød-grønne regjeringen klarte å få til gjennom åtte år.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
For det første er jeg glad for at Arbeiderpartiet ikke fremmer det forslaget i dag, sånn at en her også kan få en anbefaling fra det oppfølgingsarbeidet som skjer i direktoratet. Når det gjelder rapporten fra den nasjonale utredningen som er gjennomført av de regionale helseforetakene, foreslår den tre mulige alternativer for organisering av gensekvensering. Det er enten internasjonal tjenesteleverandør, et nasjonalt senter eller et senter i hver helseregion. I anbefalingen står det: «Diagnostiske data bør som hovedregel genereres regionalt gjennom brukernære, fleksible teknologiplattformer for å støtte effektiv logistikk og regional kompetanse. For videreutvikling av diagnostiske tilbud bør det bygges kompetansenettverk for bioinformatikk, tolkning og dataanalyse.» Men dette er et spørsmål som vi da må komme tilbake til – hva som er den mest hensiktsmessige måten å organisere dette på.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Jeg forutsetter at direktoratet finner ut av og får en oppklaring av det. Men sånn som jeg oppfatter rapporten, har en der vist til tre mulige alternative organiseringer når det gjelder dette med å etablere nasjonale sentre, eller å ha det i hver region eller basere seg på et internasjonalt miljø.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Vi har jo innført «den gylne regel», som stiller krav om at helseregionene prioriterer rusfeltet. Vi ser at det gir resultater. Vi har også øremerket midler til kjøp av flere behandlingsplasser. Dette har gitt resultater gjennom at både antallet som venter på behandling, har gått betydelig ned, og ventetiden også går betydelig ned. Når det gjelder tilbudet i kommunene, var vi jo veldig bekymret, for den forrige regjeringen fjernet de øremerkede midlene til rustilbud i kommunene i en situasjon der en hadde innført sterke økonomiske incentiver for å prioritere andre pasientgrupper. Derfor gjeninnførte denne regjeringen øremerking av penger til kommunene for å bygge opp tilbudet til rusavhengige, ikke minst mottakstilbud i de større byene. En startet med i overkant av 300 mill. kr. Det ble forsterket i 2015-budsjettet og er nå i overkant av 400 mill. kr, som er øremerkede midler for at kommunene skal bygge opp tilbudet.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Det var også det jeg svarte på i mitt forrige svar. Den gylne regel blir fulgt opp i alle de kontaktmøtene som vi har med helseregionene. Vi ber også om dokumentasjon på at den følges opp. Vi har også forsterket regelen i 2015. Når det gjelder kommunene, bruker vi det sterkeste virkemiddelet vi har, øremerking av penger, og vi jobber også veldig nært med Justisdepartementet for å forsterke tilbudene i fengslene. Så er det behov for å styrke dette videre. Hadde det vært sånn at vi var fornøyd med situasjonen, hadde vi ikke arbeidet med en opptrappingsplan. Vi mener det er behov for en opptrapping på dette området, og det er også derfor vi nå jobber intenst med å få lagt fram en opptrappingsplan i 2015.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Vi har hatt et eget oppfølgingstema i Helse- og omsorgsdepartementet knyttet til tilbud til kvinner innenfor legemiddelassistert rehabilitering. Det er også sant at det er helt tydelig at kvinner som er i LAR, skal ha tilgang på prevensjon og langtidsvirkende prevensjon som en del av programmet. Jeg har dessverre et inntrykk av at ikke alle tilbys dette, og vi har også satt i gang et arbeid for å sikre oss at informasjonen om den rettigheten kommer tydelig fram i tjenesten. Så skal vi selvfølgelig gi god hjelp og oppfølging til de kvinner som blir gravide, og som ønsker å være gravide, som er innenfor den ordningen, men de skal iallfall få et tilbud om prevensjon hvis de ønsker det.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
I stortingsmeldingen om primærhelsestjenesten varsler vi at vi vil innføre betalingsplikt for utskrivningsklare pasienter både innenfor tverrfagligspesialisert rusbehandling og innenfor psykisk helse. Bakgrunnen for det er at en opplever med den betalingsplikten som er innenfor somatikken, at kommunene prioriterer den pasientgruppen. Vi har behov for at kommunene også tar ansvar for mennesker med psykiske lidelser og mennesker som har vært gjennom en behandling for rusavhengighet. Det vil imidlertid ikke bli en kopi av betalingsordningen innenfor somatikk. Spesielt for mennesker som er inne til tverrfagligspesialisert rusbehandling, er det viktig at en starter samarbeidet med kommunen, helst før pasienten blir skrevet inn til behandling, men i hvert fall veldig tidlig i behandlingsforløpet, slik at en får planlagt bolig, arbeid, aktivitet og behov for helsetilbud sammen med pasienten.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
For det første er det viktig for meg å si at veldig ofte når en hører premissene for denne diskusjonen – også da en hørte representanten Lysbakkens innlegg tidligere – framstilles det som om vi i Norge har prøvd alt og derfor må prøve noe nytt. Svaret på det er at det er feil. Hadde det vært slik at vi i Norge faktisk hadde prøvd å gi rusavhengige et godt tilbud når det gjelder både tidlig innsats, behandling og oppfølging, som vi vet virker, og samtidig ikke lyktes med resultatene, hadde det kanskje vært på tide å begynne å diskutere eksperimenter. Men det er jo ikke der vi er. Vi er i en situasjon der vi ikke gir mennesker den behandlingen og den oppfølgingen som faktisk har dokumentert effekt, og som virker. Det er det som er min hovedprioritet: faktisk å gjøre det som den forrige regjering ikke gjorde, nemlig å prioritere denne pasientgruppen på de områdene som virker. Så er det slik at når en går inn i denne type forskningsrapporter, ser en at når det gjelder sammensetning og resultater, er dette mye mer komplisert enn det framstilles som i korte sitater.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
De som jobber med dette, jobber kontinuerlig for å bedre servicen og tilbudet overfor pasienter. Jeg erfarte da den nye ordningen ble innført under den forrige regjeringen, at jeg også fikk daglige henvendelser fra misfornøyde pasienter på min mail eller telefon. Det var veldig mye uro knyttet til dette. Jeg har allikevel et klart inntrykk av at ting gradvis har forbedret seg, og at en finner gode løsninger og gir pasientene bedre service. Det er også et arbeid som må forbedres kontinuerlig. Så ser vi av og til dessverre utslag av «Heia Norge»-løsninger, som innebærer at det ikke nødvendigvis er regelverket som tvinger fram den type løsninger, men at en ikke har sett på hovedregel nummer null, at dette skal være fornuftig. Det gjelder også på dette området.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Som representanten er inne på, er denne ordningen blitt økt også under denne regjeringen. Det ble gitt et betydelig løft i 2013–2014 under den forrige regjering, fra 350 til 500 kr, og en ytterligere økning under vår regjering. Så er dette et budsjettspørsmål som man må komme tilbake igjen til. Det er alltid et spørsmål hvilke ordninger som prioriteres i de årlige budsjettene.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Regjeringen foreslår å endre helsepersonelloven slik at vi får en klar lovhjemmel til å forskriftsregulere ny struktur for spesialistutdanning for leger. Lovendringen er et ledd i regjeringens oppfølging av Stortingets anmodningsvedtak fra 2009. Regjeringen ble da bedt om å legge fram en egen sak om organisering og vilkår for den framtidige ordningen med spesialistgodkjenning og utdanning av spesialister i helsevesenet. Helsedirektoratet har vurdert behovet for endringer i legers spesialistutdanning på oppdrag fra departementet. Departementet arbeider nå med å utrede en ny ordning på bakgrunn av Helsedirektoratets forslag og tilhørende høringsrunde. Det har også gått bestillinger til Helsedirektoratet og de regionale helseforetakene om å konkretisere nye ordninger i prosesser der universitetene og Legeforeningen deltar. Jeg tar sikte på å legge fram et helhetlig forslag for Stortinget til høsten. Hensynet til bedre pasientsikkerhet vil stå sentralt. En god utdanning av spesialister med høy og riktig kompetanse er viktig for å oppnå bedre kvalitet i diagnostisering, behandling og oppfølging av pasientene. Lovendringen som regjeringen har foreslått, skal gi oss det verktøy som vi trenger for å gjennomføre endringer i spesialistutdanningens innhold og i spesialitetsstrukturen. Vi foreslår å videreføre dagens ordning, der spesialistutdanningen er regulert gjennom forskrift fastsatt av Helse- og omsorgsdepartementet. Dette vil også være den hensiktsmessige ordningen framover. Selv om departementet allerede har en lovhjemmel, mener jeg det er riktig å tydeliggjøre og klargjøre dagens hjemmel. Vi skal ikke drøfte innholdet i framtidens legespesialistordning her i dag. Det lovforslaget vi nå skal vedta, legger ikke føringer for den endelige beslutningen om spesialistordningen. Jeg vil legge fram saker knyttet til legenes spesialitetsstruktur, innhold og organisering av legenes spesialistutdanning for Stortinget til høsten. I lovproposisjonen foreslås det også å endre helsetilsynsloven slik at ansettelse av fylkesleger i framtiden skal gjøres av Fylkesmannen og ikke av Kongen, slik som i dag. Dagens ordning er etter mitt syn byråkratisk og unødvendig tidkrevende. Også i framtiden vil det være viktig med et nært samarbeid mellom fylkeslegen, Statens helsetilsyn og Helsedirektoratet. For å ivareta dette samarbeidet mener jeg at det bør etableres en konsultasjonsordning som bl.a. skal innebære at ansettelsessaker forelegges Statens helsetilsyn og Helsedirektoratet før ansettelse av fylkeslege skjer.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Det å etablere en egen spesialitet i mottaks- og akuttmedisin er en del av regjeringsplattformen, som vi selvfølgelig jobber med å følge opp, også i denne saken. Representanten er sikkert også kjent med at jeg har gitt et tilleggsoppdrag til direktoratet her: Vi har nedsatt en gruppe med personer som også representerer ulike syn i den diskusjonen som foregår på fagfeltet, for også å få et godt beslutningsgrunnlag. Jeg vil legge fram innholdet i saken knyttet til legenes spesialistutdanning til Stortinget til høsten. Saken om ny spesialitet i akuttmottak er f.eks. relevant for nasjonal helse- og sykehusplan.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
For det første synes jeg det er litt rart at en kan trekke så bastante konklusjoner om hvor en spesialitet hører hjemme, før en kjenner innholdet i spesialistutdanningen. Den er ikke avklart ennå. Jeg tror at når vi har landet på hva slags innhold denne spesialiteten skal ha, hvilke fag den skal bygge på, er det også mer relevant å ha en reell diskusjon om hvor denne spesialiteten hører hjemme – i hvilke ulike typer sykehus. Men å se på om det å ha en egen spesialitet i mottaksmedisin kan være relevant, både på de store og de mindre sykehusene, er etter min oppfatning en reell og god diskusjon å ta, nettopp for å sikre at den utviklingen vi har sett, med veldig smale spesialistfunksjoner, ikke skal f.eks. redusere muligheten for å ha akuttilbud på mindre sykehus.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Igjen vil jeg understreke at saken i dag ikke handler om innholdet i utdanningene, men det å gi en tydeligere lovhjemmel enn det som eksisterer i dag for å kunne utarbeide forskrifter for hvordan dette skal se ut, og forskriftene vil heller ikke bli ferdigstilt før vi har drøftet disse ulike sakene, som kommer til Stortinget til høsten. Så oppfatter jeg at det som har vært et hovedengasjement på det området som representanten tar opp, er knyttet til spørsmålet om midlertidige stillinger. Der er det nå oppnådd en enighet mellom Legeforeningen og Spekter. De har kommet fram til en modell som jeg oppfatter legger til rette for å sikre mer forutsigbarhet, og faste stillinger, også for leger i spesialisering. Det er jo slik at når en er i spesialisering, må det kunne forventes at en kanskje må jobbe på ulike typer sykehus for å få den bredden i kompetanse som en har behov for.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Til den første tilbakemeldingen fra representanten: Når det gjelder at vi er enige på dette området, så er jeg helt enig i det. Jeg tror vi har en felles oppfatning av at arbeid er en kilde til helse, og at det er noe som i mye større grad må gjennomsyre hele tjenesten vår. Når det gjelder effekten av Nav-tiltak, må jeg be om forståelse for at det kanskje er et spørsmål som heller bør stilles til arbeids- og sosialministeren, som har ansvaret for de tiltakene. Det er nok riktig, som representanten påpeker, at vi her står overfor en ganske omfattende omveltning av både kultur og tradisjon. Den tradisjonelle tenkningen i helsetjenesten er basert på hvile som noe helsebringende, og at en skal slippe å arbeide hvis en er syk, at en skal ligge i en seng for å få pleie. Dette er en tilnærming som er krevende å snu innenfor hele helsefeltet, som f.eks. også henger sammen med det store arbeidet som nå skjer i kommunene, med i større grad å dreie innsatsen mer mot hverdagsrehabilitering enn tradisjonell pleie og omsorg. Jeg synes det er spennende – representanten hørte jo min gjennomgang av de ulike prosjektene og tiltakene som er underveis – at der vi nå ser de tydeligste resultatene, er hos noen av våre aller sykeste pasienter. Når en i Bodø f.eks., innenfor psykisk helse, lar pasienter som er innlagt på døgnplass, starte å arbeide mens de er innlagt, og når vi vet hvor syk en må være for å bli innlagt innen spesialisert psykisk helse, så forteller det noe om potensialet. Det samme gjelder i Stavanger, der en har jobbresept som en del av behandlingsforløpet. Det viser etter min oppfatning bare det store, betydelige potensialet som er på dette området. Men jeg tror at dette vil kreve et stort og omfattende arbeid både med å nøste opp der systemene hindrer den tenkningen og ikke minst med å dreie oppmerksomheten i helsetjenesten mot mestringsbegrepet. Representanten vet at jeg har den klare oppfatningen at helsetjenestens viktigste oppgave er å bidra til at den enkelte klarer å mestre sitt liv, sine utfordringer. Det å ha mulighet til å være i arbeid, er en del av dette, så det utfordrer selve fundamentet, selve oppfatningen av hva som er tradisjonen for å oppleve hva som er sykt og friskt i samfunnet vårt.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Jeg er glad for at representanten understreker at det ikke finnes én enkelt løsning på denne store og omfattende problemstillingen, men at dette er noe som vi må jobbe systematisk med over tid. Jeg tror at også resten av helsetjenesten på dette området har mye å lære av rehabiliteringsfeltet, der denne tenkningen allerede er veldig framtredende. Mye av målsettingen i det arbeidet som gjøres, er nettopp å bidra til at den enkelte får bruke sine evner og muligheter og mestre livet sitt. Dette henger også sammen med en av de andre store endringene i samfunnet vårt, nemlig den demografiske endringen – at flere i samfunnet vårt blir eldre, og at flere av de eldre er friskere. Derfor er det viktig å se dette i sammenheng med aldersgrensene i arbeidslivet. Veldig mange blir i dag skjøvet ut av arbeidslivet på et tidspunkt som de oppfatter – med rette – er altfor tidlig. Så lenge vi lykkes med å skape et samfunn der mennesker lever lenger og er friskere lenger, må vi også legge til rette for at vi har et arbeidsliv som gjør at en får mulighet til å bidra i samfunnet. Da er aldersgrenser et viktig virkemiddel. Dette er også noe som kommer veldig tydelig fram i folkehelsemeldingen, som komiteen nå har til behandling, der nettopp en aktiv alderdom er et sentralt tema. Dette er også et prioritert område for regjeringen og, ikke minst, for Helse- og omsorgsdepartementet, som jobber med dette spørsmålet og koordinerer arbeidet på tvers av ulike departementer. Dette handler også om muligheten til å få prøve seg i arbeidslivet, til å komme inn. Det er politisk uenighet om virkemidlene knyttet til dette, men vi mener at de endringene som Stortinget har vedtatt når det gjelder arbeidsmiljøloven, bidrar til at flere får mulighet til å prøve sin arbeidsevne og komme inn i arbeidslivet og legger ikke minst til rette for et arbeidsliv der en ikke må være 100 pst. frisk 100 pst. av tiden, men der en har mulighet til å bidra når en kan. I bunn og grunn, hvis en ser på dette ut fra helsetjenestens perspektiv, handler det om den grunnleggende forståelsen av hva helse er. Da er vi igjen tilbake til at her er det behov for en stor endring, som handler om å endre en kultur som kanskje er tusen år gammel. Så dette vil ta tid.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Som jeg svarte i mitt innlegg, er dette ett av flere anbefalte behandlingstiltak i retningslinjene. Det er viktig at vi lar behandlingsretningslinjer i hovedsak være basert på kunnskapsbaserte vurderinger fra fagmiljøene selv. Jeg har et veldig klart inntrykk av at musikkterapi brer om seg i tjenesten, spesielt innenfor psykisk helse og tverrfaglig spesialisert rusbehandling. Men det området der bruk av musikk som terapi og som en integrert del av tilbudet de siste årene kanskje har fått størst vekst, er innenfor de kommunale pleie- og omsorgstjenestene. Der er effektene også godt dokumentert. Musikkterapeut som profesjon er én del av diskusjonen, men det å bruke musikk som terapi, kan jo også gjøres av annet helsepersonell som har fått kompetanseheving i det å bruke dette som en integrert del av pleie- og omsorgstjenesten. Så jeg er – som representanten – overbevist om at dette kommer til å bli mer og mer vanlig i tjenesten. Selv om det har vært der i ti år, tror jeg det kommer til å bli mer og mer vanlig framover, både i spesialisthelsetjenesten og ikke minst i den kommunale helse- og omsorgstjenesten.
Bent Høie (Høyre), 2015-06-04:
Takk for en god debatt. Den viser at det er et bredt engasjement for denne terapiformen i Stortinget. Bare noen korte kommentarer: Det er helt riktig at denne regjeringen tar sikte på å reversere den profesjonsnøytrale kommunehelsetjenesteloven og innføre lovpålagte krav til kjernekompetanse i de kommunale helse- og omsorgstjenestene. Men når representanten Toppe får det til å framstå som en trussel mot musikkterapeutene, er det ganske forunderlig. Musikkterapeutene vil ikke minst ha behov for å ha et godt og profesjonelt samarbeid med andre helsepersonellgrupper. Det gjør ikke musikkterapeutenes situasjon enklere om de de skal samarbeide med, f.eks. er ufaglærte. Det er sånn at det er en form for kjernekompetanse innenfor de kommunale helse- og omsorgstjenestene som denne regjeringen mener er nødvendig at skal være til stede i alle kommuner. Representanten Knutsen tok ordet fordi hun mener det i debatten hadde vært forvirring om begrepene. Det er jeg ikke enig i. Hvis det var forvirring, bidro representanten Knutsens innlegg til å gjøre den forvirringen komplett. Musikkterapi er ingen profesjon, det er en terapiform. Men det å være musikkterapeut er en profesjon. Og musikkterapeuten, som også interpellanten var inne på, vil ha en oppgave med å veilede andre innenfor tjenesten til å bruke musikkterapi integrert i tjenesten. Så musikkterapeut som profesjon er viktig, men de er ikke i en situasjon der de er de eneste som kan drive musikkterapi. Det er helt riktig at det å ha kultur og underholdning av god kvalitet i pleie- og omsorgstjenesten er noe annet. Det hadde vi en bred diskusjon om i går. Det er også noe som kommunene har muligheten til å legge godt til rette for gjennom egne midler, men også gjennom de pengene som fylkeskommunene fordeler til Den kulturelle spaserstokken. Det er noe annet, men det er også viktig. Å bruke musikk som terapi også inn mot pleie og omsorg i de kommunale omsorgstjenestene, er noe denne regjeringen har styrket muligheten til gjennom at de som jobber i tjenestene, kan få en videreutdanning innenfor det feltet. Men jeg tror det vi alle sammen kan være enige om, slik jeg oppfatter det, er at musikk er viktig på alle livets områder enten den utføres av profesjonelle eller ikke-profesjonelle, og at det å være en del av en kultur er en viktig del av livet vårt. Noen ganger er det også en viktig terapiform, som er dokumentert gir helsegevinst.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2015-06-04:
I forbindelse med debatten om heroinassistert behandling som i fjor gikk mellom lege Ola Jøsendal ved Helse Bergen og helseministeren, skrev Ola Jøsendal i Bergens Tidende at vi må ha mot til å «ta konsekvensen av slik ny kunnskap». Så viste han til evalueringen av det danske forsøket med heroinassistert behandling, som danske Sundhedsstyrelsen har oppsummert på følgende måte: «Alt i alt må det konkluderes at ordningen har været en succes(...) (...) Mine spørsmål er: I hvilken grad har Helsedepartementet satt seg inn i resultatene fra Danmark? Og: Mener helseministeren, som er så sikker på at dette skal vi ikke gjøre i Norge, at danskenes konklusjon i evalueringen av eget forsøk er feil?
Niclas Tokerud (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Nå gjør vi det enklere for pasientene å søke refusjon for sine reiser og setter en standardsats uavhengig av transportmiddel. Det er bra. Men vil statsråden følge opp problematikken med dem som fortsatt har en urimelig belastning når det gjelder forhåndsbestilling av reise, reisemåte og ventetid? Og i så fall hvordan?
Lavrans Kierulf (Fremskrittspartiet), 2015-06-04:
Ved et raskt søk på Stortingets nettside fikk jeg opp 146 henvendelser til ulike ministre vedrørende pasientreiser. Dette har altså stortingsrepresentanter fra de fleste partier engasjert seg i, både på generell basis og i form av enkeltsaker over flere perioder. Derfor er jeg glad for at denne regjeringen legger til rette for flere forenklinger av denne tjenesten. Ikke minst er jeg svært tilfreds med at pasienter med store reiseutgifter skal skjermes også i framtiden. Riksrevisjonen hadde gjennomgang av forvaltningen av statlige selskaper for 2009. Det ble påpekt at veksten til utgifter ble redusert etter at helseforetakene overtok ansvaret for pasientreiser. Likevel viste undersøkelsen at det var store variasjoner mellom helseforetakene når det gjaldt kostnader knyttet til pasientreiser. Systemet har blitt kritisert for å være tungvint og vanskelig å forstå, og det er derfor gledelig at dette nå forenkles. Fremskrittspartiet er glad for at valg av transportmiddel ikke skal påvirke betalingen, fordi man ofte velger det som passer en selv best når det gjelder tidsperspektivet, og hvorvidt det er buss eller tog er neppe avgjørende i det valget enkeltmennesket tar. Valgfriheten ivaretas selv om ledsagertillegget fjernes. Det påløper ingen ekstra kostnader ved å ha med passasjerer f.eks. i egen bil. Dersom man dokumenterer at rutegående transport benyttes, har likevel både pasient og ledsager rett til standardsats. Dette er jeg svært glad for at blir ivaretatt. At pasientene nå slipper å dokumentere reiseutgiftene, og at stønad og sats beregnes automatisk, er en fornuftig avbyråkratisering, etter vårt syn. Dette er, som statsråden tidligere har påpekt, igangsatt på bakgrunn av Stortingets behandling av Meld. St. 9 for 2012–2013 Én innbygger – én journal. Det er ingen tvil om at systemet til tider har båret preg av mye papirer og tungvinte løsninger for pasientene når de har søkt om refusjon. At ordningen nå blir enklere, med standardsats, færre dokumentasjonskrav og i tillegg elektronisk innsending av refusjonskravene, er gledelig for de mange kronikere i vårt ganske land som er avhengige av at vi legger til rette for en enklere hverdag for dem.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
I dag er jeg ombudsmann for svært mange pasienter i mitt hjemfylke. Forslaget som legges fram, er for så vidt bra, men jeg er kjempeskuffet over at regjeringen i denne innstillingen ikke sier noe om pasientreiser og ventetid, slik både representanten Toppe og saksordfører Tokerud var inne på i sine innlegg. Det har ikke manglet på reportasjer i media, spesielt i Vest-Finnmark og Alta–Kautokeino-området, hvor pasienter som reiser til/fra Universitetssykehuset i Tromsø, står fram og klager på at man er nødt til å være på reise i inntil 14–15 timer fra man reiser hjemmefra, til man er tilbake. Er man pasient fra Kautokeino, må man opp kl. 03.00 om natten – og beregne ankomst kl. 01.00 neste natt, hvis siste fly er i rute da, og det hører til sjeldenhetene om vinteren. Jeg vil for øvrig legge til at befolkningen i Kautokeino er de som har lengst reise til sykehustjenester i landet. Det har sågar vært eksempler på reisetid på inntil tre dager for dem som er avhengige av å bruke offentlig transport. Det er for mange uholdbart – og drister man seg til å klage, får man til svar at det er slik nasjonale regler for pasienttransport skal praktiseres. Punktum. På mitt skriftlige spørsmål til helseministeren i mai 2014 om hva han vil gjøre med dette, kan svaret bare tolkes på én måte, nemlig: Ingenting. Statsråden henviser til regelverket for pasientreiser, og at regelverket for pasienter ikke legger føringer for hvor lang reisetid og ventetid på reisen pasienter må regne med. Pasientkontorene legger vekt på å forvalte regelverket på en økonomisk måte for å utnytte ressursene til helseforetakene best mulig, og pasienter må derfor vente – forvente å vente noe tid, som heter – på transport. «Noe tid» kan være opptil 18 timer. Jeg vet at tid er relativt, og vi som reiser mye, vet at ventetiden på flyplasser oppleves som uhorvelig lang, selv om vi venter bare to timer og – heldigvis – er forholdsvis friske. Vi tåler det. Men tenk på hva de som er kronisk syke, kreftsyke og med andre diagnoser må føle når de ser at fly etter fly går til hjemstedet uten dem. Vær så godt, benytt ventetiden godt, ditt fly går kl. 22.15, er hilsenen fra Pasientreiser, selv om det svært ofte skiller bare et par hundrelapper fra at man kunne tatt et tidligere fly. Men nei, prinsippene skal følges. Er det rart at pasientene som utsettes for dette, er frustrerte og fly forbanna – bokstavelig talt? Jeg skjønner dem godt. Det virker som det ikke er mulig å bruke skjønn. Svaret er at man heller vil bruke penger på behandling enn på reise. Det forstår alle, men det må kunne stilles spørsmål ved om når man er pasient. Er det fra man går ut av døren i eget hjem, til man er tilbake igjen? Eller er det når man setter sine ben på sykehuset? Hvis regjeringen mener at det skal være likeverdige helsetilbud for hele befolkningen i Norge, bør reisetiden være et av kriteriene som legges inn. Jeg vil si takk til Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, som er de eneste partiene her som har brydd seg om ventetiden som et problem.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Jeg skal ikke bruke veldig lang tid, for representanten Simensen sa i grunnen det som har vært, og er, mitt anliggende i denne saken. Da jeg begynte å jobbe med dette i forrige periode, var det bl.a. på bakgrunn av egne opplevelser med å skulle fylle ut disse skjemaene, og også innspill fra veldig mange organisasjoner – pasientorganisasjoner, Pensjonistforbundet og veldig mange som syntes dette var tungvint. Etter hvert som jeg begynte å jobbe med det, kom også disse praktiske, merkelige handteringene av regelverket, som gjør at pasienter som i utgangspunktet kan føle seg slitne og svake, faktisk syns det er en belastning, bare det å reise, fordi det blir så tungvint, så vanskelig og så krevende når man f.eks. skal oppholde seg på et sted der det er sykehus, uten å ha noe sted å gjøre av seg, og når man er veldig svekket. Det som jeg også har opplevd, er at det er veldig forskjellig praktisering av regelverket, at man har så ulike tolkninger, og når det kommer klager, får man kanskje beskjed om at ja, ja, du får innvilget dette likevel. Så ser man at det er veldig mye usikkerhet knyttet til akkurat hvordan man praktisk håndterer det. Jeg må bare understreke veldig sterkt at vi fra Arbeiderpartiet kommer til å følge dette nøye og bringe det inn igjen for statsråden og regjeringa hvis vi ser at det er grunn til det. Jeg håper at statsråden tar med seg de innspillene vi har kommet med nå, at man ser på pasientreiser også utover det at man har et forenklet reiseoppgjør, at man ser på hvordan man praktisk håndterer det, slik at ikke pasienter som har lange og vanskelige reiseveier, blir sykere av å dra på sykehus.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Jeg følte behov for å ta ordet, for jeg opplever vel at noen ikke helt skiller mellom de ulike begrepene her. Noen har nevnt det, men jeg kan godt gjenta det: Musikkterapi er en profesjon, som krever en masterutdanning. Det er veldig viktig å slå det fast. På samme måte som sykepleieren er knyttet opp mot sykepleierprofesjonen, er også musikkterapeuten en profesjonell utøver av et fag. Representanten Wilhelmsen Trøen snakket om at musikkterapeuter kunne lære folk opp til å bruke musikkterapi. Muligens var det en forsnakkelse. Musikkterapeuter skal jobbe direkte mot pasienter og brukere, men så er det kjempeviktig at både ansatte, frivillige og andre kan bidra med kulturaktiviteter og andre beslektede aktiviteter i møte med pasienter, i møte med brukere, i møte med mennesker som trenger også å få fulgt opp den siden, og få de opplevelsene i sitt liv. Jeg har vært musiker av profesjon i nesten hele mitt liv. Jeg har reist rundt på institusjoner med det som i dag – eller muligens i går – ville blitt kalt Den kulturelle spaserstokken, altså med profesjonelle konserter hvor de menneskene du møter, møter deg som et publikum, kanskje har kledd på seg fint, kanskje har gledet seg spesielt til at noen utenfra kommer. Så har jeg også vært med og grepet til gitaren når jeg har vært på besøk hos noen, og hatt samsang med brukere og pasienter. Det er igjen noe helt annet. Men det er altså ikke å drive med profesjonell musikkterapi noen av delene. Så det å være profesjonell utøver i møte med et publikum som kanskje bor på en institusjon, og det å være aktiv i lag med en del folk og synge, lese eller samtale, altså ha en i vid forstand kulturell aktivitet sammen med mennesker, er noe helt eget – og ikke musikkterapi. Jeg synes det er veldig viktig å være klar over de ulike begrepene her. Så har jeg lyst til å si at det er ikke alle som er ansatt på en institusjon, som kan gi seg til å synge verken i lag med eller for dem som bor der. Jeg tror jeg for min del ville betakke meg for det. Derimot er det veldig mange som kan gå inn i den gode samtalen, være sammen med, lese og finne andre innganger til det å berøre mennesker kulturelt, kunstnerisk, åndelig, som vi alle trenger, og som er viktig for oss fra vugge til grav. La oss nå være enige om det, men la oss også bruke begrepene, og la oss prøve å finne en riktig forståelse av begrepene med hensyn til det vi nå snakker om. Og så vil jeg også takke interpellanten for å reise en viktig interpellasjon om et viktig tema.
Hanne Thürmer (Kristelig Folkeparti), 2015-06-04:
Som overlege på et lite lokalsykehus er dette en sak jeg er engasjert i og opptatt av. Spesialistutdanning bør formes etter befolkningens behov, og man har nå en gyllen anledning til å gjøre det. Det er viktig at man tar tak i den muligheten. Så er det noe jeg føler mange blander sammen – at akuttmottak er det samme som akuttmedisin, og at man skal ha flere akuttmedisinere. Jeg er opptatt av at akuttmottakene har stor styrke innen det som er akutt, som brannskader, hjerteinfarkt, fødsler og skadde barn. Det går veldig greit. Det som ikke går greit, er når det handler om multisyke, kronisk syke og eldre med flere tilstander, som ofte er veldig, veldig syke, men som ikke har dette akuttstempelet. Jeg vil her slå et slag for indremedisinere og breddekompetanse. Det trengs på alle sykehus, både store og små. Jeg vet i hvert fall at Helsedirektoratet i sin modell for akuttmedisinsk kompetanse har jobbet fram mottaks- og indremedisin som en spesialitet og ikke akuttmedisin som en spesialitet. Det finnes allerede spesialitet i akuttmedisin. Anliggende er indremedisinsk kompetanse i alle norske sykehus og at man også kan øke engasjementet hos universitetssykehusene for breddekompetanse og for generell indremedisin for å unngå denne stadige spesialiseringen. Jeg vil – sammen med resten av Kristelig Folkeparti – i hvert fall støtte arbeidet med ny spesialiststruktur, og at vi også ser på de kronisk syke, de multisyke og de alvorlig syke eldre, som må få bedre mottak, uten at man lager flere spesialiteter ut av det.
Hanne Thürmer (Kristelig Folkeparti), 2015-06-04:
Takk for at et viktig tema blir tatt opp. Framtidens og pasientens helsevesen skal være kunnskapsbasert. Det er flere og flere fag som kan bidra her, og som må få muligheter til å bidra i den kunnskapsbaserte helsetjenesten. Musikkterapi gir mulighet for utvikling, mulighet for endring. Musikkterapi er ressursorientert og utforsker pasientens egne mål og egne ressurser innen helsefremmende arbeid, behandling, rehabilitering og omsorg. I dag er det faktisk «Hva er viktig for deg-dagen» innen rehabiliteringsfeltet, der man skal spørre brukeren av tjenestene: Hva er viktig for deg? – Jeg så statsråden hadde på seg en button før i dag, men den har tydeligvis falt av i løpet av dagen. Musikk kan skape nye muligheter for kommunikasjon og personlig uttrykk, særlig for de pasientgruppene hvor ord er vanskelig og språket tapt. Mange pasientgrupper i tillegg til psykosegruppen kan ha nytte av musikkterapi. Det gjelder som sagt psykiske vansker, men også utviklingsmessige utfordringer, lærevansker og de mange ulike aldersrelaterte helsetap, som demens, parkinson, språktap og ruspasientene – bare for å nevne noen. Musikkterapeuten kan legge til rette slik at den enkelte får en mulighet til å utvikle mestring. Så er det kunst- og uttrykksterapi, musikkterapi, og også sanserom og sansehage er tilnærminger som når inn til mennesker på andre måter enn den vanlige samtalen. Det er kunnskapsbaserte tilnærminger selv om mange kanskje synes det høres fremmed ut. Det er behandling og kompetanse som kan hjelpe store pasientgrupper, men som nesten ikke er tilgjengelig. Når det er så få terapeuter og så lav kapasitet på utdanning, vil kompetanseoverføring og kompetansedeling være avgjørende, men det må også settes inn et arbeid for å styrke utdanningen. Kristelig Folkepartis håp er at utdanningen styrkes, og at kompetansedeling framelskes, både ved ny politikk og ved god ledelse.
Bjørn Lødemel (Høyre), 2015-06-04:
Klima- og miljødepartementet foreslår i proposisjonen endringar i lov av 13. mars 1981 nr. 6 om vern mot forureining og om avfall, foureiningslova § 48 a. Endringsforslaget betyr at forureiningslova § 32 a blir omfatta av det statlege tilsynet etter forureiningslova § 48 a. Etter at § 48 a tredde i kraft, er det identifisert eit behov for at forureiningslova § 32 a eller føresegner gjevne i medhald av denne også er omfatta av tilsynsheimelen i § 48 a. Som det framgår av proposisjonen, har det ikkje blitt vurdert som nødvendig å sende endringsframlegget knytt til § 48 a på offentleg høyring. Komiteen viser til sjølve lovforslaget i proposisjonen, og ved ein openberr inkurie er det i endringsforslaget teke med eit anna ledd i forslaget til § 48 a og som ikkje er likelydande med gjeldande § 48 andre ledd. Komiteen finn at det sjølvsagt ikkje har vore intensjonen å endre § 48 a andre ledd. Det er ein samla komité som står bak innstillinga og forslaga i saka.
Tine Sundtoft (Høyre), 2015-06-04:
Stortinget er i dag bedt om å gjøre vedtak til lov om endringer i forurensningsloven vedrørende tilsyn med kommunene. Kommunal- og forvaltningskomiteen har i sin innstilling fulgt regjeringens forslag til endringer i forurensningsloven § 48 a. Endringen innebærer at tilsynet med kommunenes plikter etter forurensningsloven § 32 a skal gjennomføres etter kommunelovens felles prosessregler om saksbehandling, klage og virkemiddelbruk. Da vil tilsynet med kommuneplikter på forurensningsområdet samlet skje etter kommuneloven. Kommunen har i medhold av forurensningsforskriftens § 20-6 en plikt til å utarbeide en felles avfallsplan for havner i kommunen som hovedsakelig mottar avfall fra fritidsbåter. Etter samme bestemmelse har kommunen også en plikt til å lage en oversikt over alle havner innenfor kommunen. Lovendringen innebærer at Fylkesmannen i medhold av kommuneloven kapittel 10 A får hjemmel til å pålegge kommunene å oppfylle sine plikter, noe som kan bidra til å sikre lovoppfyllelse av kommunens plikter på dette avfallsområdet. Lovendringen innebærer at Fylkesmannen i medhold av kommuneloven kapittel 10 A får hjemmel til å pålegge kommunene å rette forhold som er i strid med loven. Forslaget er kun av prosessuell art og vil derfor verken ha administrative eller økonomiske konsekvenser.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Eg har bedt om ordet.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Takk president! No er det ikkje eg som er ordførar for saka, og eg tenkte eigentleg å visa litt til innlegget hans òg. Men eg skal iallfall seia på vegner av Arbeidarpartiet – Der kom saksordføraren! Det er riktig at saksordføraren snakkar først, og då kan eg gjerne gå ned og koma opp igjen.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2015-06-04:
Ja, og då kjem eg tilbake.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2015-06-04:
Representanten Martin Kolberg lurte på om statsråden hadde overskudd og tid til å kommentere et par problemstillinger til. Jeg kan i hvert fall bekrefte at statsråden har overskudd. Jeg setter pris på de paradoksene som representanten Martin Kolberg trekker opp når det gjelder forholdet mellom stat og kommuner. Det er helt åpenbart at både kommunalpolitikernes forventninger og innbyggernes forventninger overskrider de økonomiske rammene. Jeg må si at i det store er jeg imponert over kommunepolitikernes evne både til å prioritere og til å tenke langsiktig. Men det er helt åpenbart at vi som representerer det nasjonale plan, må være veldig oppmerksom på at de forventningene som vi skrur opp, skal kommunene betale. Hvis vi skrur opp forventningene høyere enn de rammene som vi gir kommunene, er det kommunene som får utfordringen. Jeg er glad for at denne diskusjonen tas opp. Det er viktig at den tas bredt med flere i alle partier, og at vi må være oppmerksom på at både forventninger og de krav og pålegg vi gir kommunene, også må finansieres i et langsiktig løp. Det jeg derimot stusset litt over, var Martin Kolbergs formuleringer rundt kommuners ønsker om å skjule eller trikse bort gjeld. Det er det ikke anledning til. Når det gjelder bruk av offentlig–privat samarbeid, har vi fått laget en gjennomgang av bruken av OPS, og det som er veldig tydelig fra Kommunal- og moderniseringsdepartementet, er at bruker man OPS, må man vite hva man gjør. Det krever en betydelig kompetanse i kommunen når man skal bestille fra leverandører ikke bare bygg, men også drift gjennom flere år. OPS har noen utfordringer som man må være klar over, men det har også noen fordeler. Det at en utbygger ikke bare har ansvaret for å bygge, men også for å drifte langsiktig, gjør at man fremmer innovasjon og langsiktig tenkning i prosjektet, og det gjør også at kommunen får en garanti for vedlikehold. Når vi ser på manglende vedlikehold på mange kommunale bygg, har det også noen åpenbare fordeler. Men la meg bare helt kort sitere fra arbeidsgrupperapport Gjeldsutvikling i kommunesektoren, som ble utgitt i april 2015, hvor det nettopp er tatt opp spørsmålet om bruk av OPS og hvordan dette skal bokføres. Der står det: «Langsiktige leieavtaler skal i henhold til regnskapsstandard fra Foreningen for god kommunal regnskapsskikk klassifiseres som langsiktig gjeld i kommunenes balanseregnskap, og de må utgiftsføres med en avdrags- og en rentekomponent i kommunens driftsregnskap.» Regnskapsføringen er altså den samme som ved ordinære låneopptak, og inngår i langsiktig gjeld i kommunens balanseregnskap. Det betyr at også ved bruk av OPS skal dette føres som langsiktig gjeld. Så er det helt åpenbart, som flere har påpekt, at det er viktig at lokalpolitikerne får god informasjon og mulighet til å sette seg inn i gjeldsoppbygging og forpliktelser i et mer langsiktig perspektiv. Det er et av de spørsmålene som også vurderes i det utvalget som vi nå har i arbeid.
Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2015-05-07:
Jeg vil på vegne av Heikki Eidsvoll Holmås, Janne Sjelmo Nordås, Kjell-Idar Juvik, Ingvild Kjerkhol, Magne Rommetveit, Sverre Myrli og meg selv fremme forslag om å gi tilslutning til streknings-ATK på særlig ulykkesutsatte strekninger og i lengre tunneler.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-05-07:
På vegne av meg selv vil jeg sette fram et forslag om å prioritere kollektivtransport og sykkel foran kapasitetsøkende veiprosjekter i storbyområdene.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-05-07:
På spørsmål fra energi- og miljøkomiteen til klima- og miljøministeren om konsekvensene av dette forslaget, svarer miljøministeren med å henvise til kommunene. Er det rimelig, etter klima- og miljøministerens vurdering, at man først fremmer et lovforslag som med stor sannsynlighet vil få store konsekvenser for en veldig viktig verdi i Norge, nemlig vinterfriluftslivet, og deretter fraskriver seg hele ansvaret for de mulige konsekvensene av dette ved å henvise til at det er kommunene som skal avgjøre hva som vil skje, og hvordan det vil skje?