Ivar Kristiansen (Høyre), 2007-03-06:
Utenrikskomiteens leder sier at det må være en målsetting at det skal være like enkelt å passere russlandsgrensen som det i dag er å passere grensen til Sverige og Finland. Det tror jeg vi alle sammen må ha som en helt klar målsetting. Men så sier han samtidig at dette er ikke bare opp til Norge alene. Det har han selvfølgelig helt rett i, samtidig som utenriksministeren slår fast det kjente faktum at det er ikke alltid like morsomt eller enkelt å reise andre veien. Det har han åpenbart helt rett i. På den annen side er dette en større utfordring for oss enn det er for noen andre. Jeg tror det er all grunn til også å stille spørsmålet i denne debatten: Er det sånn at andre land lykkes bedre i sitt hopehav, sin samhandling, med Russland enn hva Norge gjør, som har den strategiske muligheten og de strategiske utfordringene som vi faktisk har når vi slår ring om begrepet «nordområdepolitikk»? Jeg tror at det på mange måter er et faktum at andre land har lyktes bedre. I ærbødighetens navn må vi bare slå fast at de siste par års utvikling har gitt en del tilbakeslag som gjør at vi er nødt til å stille oss selv spørsmålet: Hvorfor er ikke kommunikasjonen, samhandlingen, bedre enn den faktisk er? Det er nok å nevne som eksempler boikott som har rammet norsk fiskerinæring, og tilbakeslaget som har rammet samarbeidet innenfor utvikling av offshore. Vi har sett at i forbindelse med oppryddingsprosjekter – AMEC-prosjekter – har offisielle tjenestemenn fra Norge blitt stoppet og sendt tilbake igjen. Vi har noen eksempler som gjør at vi er nødt til å stille oss selv kompliserte spørsmål. Og det har interpellanten faktisk gjort i dag. Jeg synes at selv om interpellanten går svært langt i sin dom, er det all grunn til å stoppe opp og stille spørsmålet: Hvorfor har vi den utviklingen som vi har i dag, med at det går så smått med å åpne grensen i et litt raskere tempo enn det vi gjør? Selv om vi ser at antallet russere som kommer hit med visum, er økende, er det faktisk først og fremst i vår interesse at vi lykkes bedre på dette området. Russland er, og kommer i større grad til å bli, en økonomisk stormakt, en energipolitisk stormakt, selv om vi i dag ser at vi har en gedigen velferdskløft mellom Norge på den ene siden, som verdens kanskje rikeste land, og Russland, som har et fattigdomsbegrep hengende over seg innenfor disse geografiske områdene. Jeg tror at man ennå innenfor forvaltningen – og det er også et snev av tendens til det innenfor norsk politikk – ser på denne regionen som en slags lokalpolitisk greie. Det må man slutte med hvis vi skal komme noen steg videre. Jeg tror at den tilnærming som vi har til disse utfordringene, er veldig bra. Det skal ikke så veldig mye fantasi til for å se for seg at denne regionen om få år kan bli Europas aller, aller største anleggsområde. Da er det at vi må berede grunnen, som både interpellanten og utenriksministeren har vært inne på. Det er først og fremst i vår interesse at vi lykkes. Vi har en felles forvaltning av ressurser. Vi har noen miljøpolitiske utfordringer som ikke kjenner sitt sidestykke noe sted i verden rett og slett, i vårt naboskap her oppe. Vi har, som interpellanten har vært inne på, også en del andre utfordringer som går på myndighetsutøvelse, og som berører de sikkerhetspolitiske grep. Derfor er det viktig at man i sin videre tilnærming også har kurs for hva vårt virkemiddelapparat innenlands og utenriks kan bidra med. Utenriksministeren har nevnt SIVA. Jeg tror at det også er på høy tid å se på om ikke Innovasjon Norge skal få en mer aktiv hånd på rattet – om ikke den jobbingen som gjøres med satsing i Sentral-Europa, nå rett og slett i større grad må flyttes nord- og vestover. Innovasjon Norges hovedkontor i Praha er muligens nå så godt oppe og går at man kan vende blikket litt mer mot nord og vest. Derfor er det viktig at utenriksministeren fortsatt i sin positive tilnærming til interpellasjonen har «hands on» i disse saker.