Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2000-04-13:
Den innstillingen vi debatterer, er basert på St.meld. nr. 38 for 1998-99, og som andre tidligere har nevnt, forteller teksten her ganske mye om intensjonene – tilpasning av Forsvaret til deltakelse i internasjonale operasjoner. Det kan leses svart, og det kan leses i gråtoner. Det som innstillingen dog bærer bud om, er at man i Norge er i en helt spesiell situasjon i forhold til en del av de andre land innenfor alliansen og innenfor de land som etter hvert også utgjør et mulig EU-samarbeid i sterkere grad på forsvarssiden. Det er altså en samlet komite som peker på den nødvendige balansen det må være mellom de nasjonale forsvarsinteresser og de interesser vi skal ivareta gjennom fortsatt deltakelse i internasjonale operasjoner. Det gjør etter min mening at vi, hvis vi ikke ivaretar denne balansen på en skikkelig og ordentlig måte, kan komme i skade for å satse så sterkt på internasjonale operasjoner at vi ikke ivaretar de rene nasjonale forsvarsbehov. Jeg leser komiteens merknader dit hen at komiteen er enig om at en slik balanse må ivaretas. Komiteen sier jo også at her har Norge et helt spesielt ansvar å ta vare på. Jeg tror det er viktig at vi meddeler dette til våre allierte, slik at man har forståelse for den balansen som Norge – i den situasjon som vi er i, og som vi må regne med å være i framover – tar hensyn til. Prioritering vil være strengt nødvendig under de forhold vi nå går i møte. Det er på en måte noe kjelkete å behandle denne meldingen nå, mens vi vet at det er et større arbeid på gang som vil endre vår forsvarsstruktur. Derfor er det også nødvendig at vi – etter den behandlingen som vi nå har gått gjennom i forbindelse med å lage innstillingen, og det arbeidet som følger av dette – har for øye at dersom det skal være en mening i en større forsvarsanalyse som munner ut i en melding for Stortinget neste år, må man ikke gå så langt og så fort i forhold til deltakelse i internasjonale operasjoner at man undergraver det hovedarbeidet som gjøres. Jeg føler at komiteen på dette punkt har vist balanse når det gjelder å ta hensyn til det. Det som blir en utfordring, er i og for seg ikke det å delta i internasjonale operasjoner. Det har vi gjort før, det har vi gjort lenge – og vi har gjort det med ganske stort volum. Saksordføreren har gjort rede for hvordan norsk deltakelse er i forhold til de landene vi ellers liker å sammenligne oss med. Vi ligger meget godt i forkant av alle de andre, og når vi ser hvorledes en del land nå strir med å stable på beina en styrke på 60 000, som skal være EU-bidraget til reaksjonsstyrker, ja, så er vårt bidrag sannelig ganske stort. Hvis vi viser vilje til dette, har dette også en pris. Det koster å delta. Og kostnadene de siste årene har vist at en snittpris på 1 mill. kr pr. deltaker ikke er å ta for mye i, fordi man trenger å investere i spesielt utstyr, man trenger å sørge for penger til kontrakter, og man trenger å få en utdanning som gir mening. Når komiteen så sterkt har understreket behovet for at internasjonale operasjoner skal tilleggsfinansieres, er det nettopp fordi vi ikke har noen oversikt over hvorledes utviklingen vil være på dette området i tiden som kommer. Og da kan man altså ikke innenfor et stramt forsvarsbudsjett drive og spille trekkspill, som noen synes å ha lyst til, med budsjettet. Derfor er det viktig at det er en samlet komite som står fast bak disse hovedprinsipper. Det har tatt noen tid å komme dit. I Fremskrittspartiet er vi svært glad for at vi er kommet dit hen. Det må nå legges en føring på dette videre, slik at forsvarsledelsen er klar over at dette er Stortingets intensjoner. Vi er glad for at tidligere forsvarsminister Løwer i det brevet hun presenterte, var nøye på å understreke nettopp dette med finansieringen. Og jeg har ikke sett noe fra den sittende regjering som skulle tilsi noe som helst annet, hvilket ville være svært oppsiktsvekkende på bakgrunn av de merknadene som her foreligger. Da har man altså sikret en grad av finansiering som gjør at det som måtte skje med Forsvaret for øvrig, ivaretas innenfor de rammer det har. Det kan sannelig være tungt nok. En annen viktig del av dette er selvsagt å sørge for en rekruttering og en videreføring som gjør at det nivå man legger seg på, er mulig å oppnå. Og da blir det ganske ambisiøst om man på en måte skulle solgt ut hele denne styrkepakken som lå i den opprinnelige troppelisten. Tidligere forsvarsminister Løwers brev viser at ambisjonsnivået, når komiteen begynte å spørre, kanskje var noe mer løselig fundert. Problemet var jo bare at man solgte dette som om man skulle stille 3 500 på beina her og nå, med en gang. Og alle vet – i hvert fall etter hvert – at når man skal ha styrker ute, må man ha to-tre ganger den samme styrken hjemme, og kontraktene må være sikret. Og som saksordføreren var inne på: Vi har hele tiden snublet i kontraktsproblematikken. Ikke skikkelig forutsigbarhet, ikke klare nok økonomiske rammer for dem vi ber om å stille opp – ja, da blir dette like umulig som tidligere å få orden på hvis ikke det nå bringes til sin orden. Det er altså nødvendig å legge forholdene til rette for at unge mennesker vil søke å satse en tid. Da vi etablerte Telemark Bataljon, pekte Fremskrittspartiet på at vi måtte ha større fleksibilitet i kontraktene, kanskje lengre kontrakter. Da var det noen, i de Kosmoske tider, som var svært redde for at dette kunne bety en mer profesjonalisering av Forsvaret. Jeg er glad for at man nå endelig har innsett at det Fremskrittspartiet pekte på den gangen, altså er veien å gå. Forskjellen mellom de politiske standpunktene i denne innstillingen er relativt marginal. Det er kanskje ikke så lett å lese seg fram til de store ulikheter – og det er da heller ikke det. Høyre og Fremskrittspartiet sier: Kjør varsomt. Flertallet sier: Kjør – noe fortere. Men det er også en god grad av varsomhet som jeg ser ligger i flertallets holdning. Og jeg tror det er viktig. Kjører man for fort, kan man kjøre i grøften, og der vil vi helst ikke befinne oss, noen av oss. Så er det dette med å rekruttere. Vi vet at vi fortsatt må rekruttere unge mennesker gjennom frivillige kontrakter. Da synes jeg at flertallets klamring til modellen blir noe stiv, og noe av det som følger i en felles komitemerknad litt senere, at en skal se litt på hvordan dette går, vitner om at man fra flertallets side også har en viss elastisitet. Men jeg synes det ville bære galt av sted om man nå firkantet skal stå på denne matematiske modellen, man må være åpen for løsninger slik at Forsvaret ikke blir helt bundet opp i dette. Den største bidragsyter i dette er jo nettopp Hæren, og det er ikke sikkert at dette passer inn. Jeg tror at forskjellen her mellom Fremskrittspartiet, Høyre og flertallet ikke er så stor som forrige taler prøvde å fremstille det. Det vi sier, er: Vær litt fleksible, vær litt varsomme. Og når det går på dette gapet på tolv måneder imellom, er det kanskje nettopp fordi unge mennesker vil få litt problemer med å skaffe seg sysselsetting. Og husk på at når det gjelder andre, som tegner kontrakter når de er midt i yrkeslivet, er det ikke sikkert at arbeidsgivere er like villige. Har vi tenkt på om vi vil ha lovgivning som hjemler dette? Det er et betydelig problem. Når vi samtidig vet at en god del av befalet – kanskje opptil 50 pst. – kommer fra de vernepliktige offiserers rekker, blir jo ikke problemet mindre. Og i høringen med Reserveoffisersforbundet kom dette veldig tydelig fram. Når det gjelder det stadig tjenestegjørende befal, legger komiteen opp til å få vurdert den såkalte danske modellen. Man reserverer seg i utgangspunktet, så får man ta konsekvensen av det, og de som ikke reserverer seg, må da finne seg i å bli beordret til tjeneste i utlandet. Etter min mening skulle det være en selvfølge for norske offiserer. Jeg har sett at det er betydelig uenighet innen offiserskorpset om nettopp dette. Jeg har da prøvd å peke på en del forskjeller. Det som kanskje bør sies, er at grunnlaget for den meldingen som vi fikk, åpenbart ikke var godt nok, og hele komiteens arbeid brakte fram at dette ble atskillig dyrere enn det den forrige regjeringen hadde pekt på. Det må vi ha i mente. Derfor er det igjen viktig for meg å understreke at de finansielle operasjoner knyttet til dette, må vi ha på plass. Og det vil koste å få kontrakter på plass. Fleksibilitet er i en slik sammenheng svært viktig. Når det så gjelder den siste delen av dette, som er knyttet opp til hva vi nå gjør videre, bør vi legge grunnlaget slik at vi nå sikrer langsiktigheten i det vi gjør. Det betyr, som jeg sa tidligere i innlegget, at det må legges betydelig kraft i å sikre at kontrakter og grunnlag er på plass. Hvis ikke, lykkes vi ikke i noe, og da har vi stilt oss usedvanlig dårlig i forhold til dem vi ønsker å trekke på, og ikke minst i forhold til våre allierte. Og som sagt, noen av de erfaringene vi har, har ikke vært særlig gode når vi ikke er i stand til å oppfylle de kravene vi setter til oss selv.