Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2001-11-28:
Stortinget skriver historie i dag. For første gang på mange, mange år skal et budsjett vedtas på bakgrunn av et kabinettsspørsmål – ja, det er så lenge siden noe slikt har skjedd at man antakelig må ty til historiebøkene for å finne maken. Det å få et budsjett vedtatt ved et kabinettsspørsmål er selvsagt en parlamentarisk mulighet, og det blir jo bevist i dag. Men det er også et alvorlig svakhetstegn. Det betyr at det ikke er flertall for det viktigste dokumentet som Stortinget behandler, og som Regjeringen styrer etter gjennom hele året. Det betyr at når alle justeringer og revideringer underveis skal gjøres i budsjettet, har man ikke et grunnlag i Stortinget å bygge på når man skal gjennomføre det. Det betyr at behandlingen i fagkomiteene blir uoversiktlig og vanskelig, fordi det rett og slett ikke foreligger en enighet om hva de ulike rammene på de ulike områdene faktisk betyr i praktisk politikk, ja vi kan sågar risikere at vi i de ulike komiteene ikke får flertall for hvordan pengene skal brukes. Spørsmålet blir jo da selvsagt om vi får nye kabinettsspørsmål på de enkelte rammeområdene. Regjeringen har rett og slett ikke klart å få flertall for et budsjett i stortingssalen. Det er historisk, og det er et kraftig svakhetstegn. Det framstilles som om kabinettsspørsmål nærmest er en normal del av vårt parlamentariske liv. Det er ikke riktig. Ifølge en studie av Rune Karlsen ved Institutt for samfunnsforskning har det etter annen verdenskrig blitt stilt kabinettsspørsmål 18 ganger. En del av dem er også kabinettsspørsmål der regjeringen har gått inn for å stoppe forslag fra Stortinget, ikke alltid har det vært regjeringens egen politikk som skulle tvinges gjennom i Stortinget. De siste 20 årene har vi faktisk kun hatt fem kabinettsspørsmål i Norge, i dag har vi fått det sjette. Det betyr faktisk at statsminister Bondevik har stått for halvparten av alle kabinettsspørsmål de siste 20 årene. Det er mer enn ett kabinettsspørsmål pr. år, og det er sannsynligvis norsk rekord for en statsminister i å stille kabinettsspørsmål. Til sammenlikning stilte Harlem Brundtland på sine ni år som statsminister for mindretallsregjeringer ikke et eneste kabinettsspørsmål. Det betyr også at spillet rundt politikken blir viktigere enn politikken selv. Vi ser hvordan regien, timingen av kabinettsspørsmålet, gruppemøter, standpunkter blir viktigere enn det som faktisk er innholdet bak de budsjettallene som vi diskuterer. Det betyr også at avstanden til det folk syns er viktig i sin hverdag, også blir større, og det betyr at avmakten i forhold til politikk, og kanskje også forakten for politikerne, øker. Jeg tror det er uheldig, jeg tror vi hadde vært tjent med ryddigere forhold i politikken, klarere flertalls- og mindretallskonstellasjoner, sånn at ikke bare vi blir nødt til å ta stilling, men at også velgerne kan forholde seg til det. Jeg tror at løftebruddene som den nye regjeringen står for, også bidrar til å øke avstanden mellom folk og politikere. I valgkampen lovte de nåværende regjeringspartiene mer til en rekke sektorer – 1 milliard kr mer til timer i skolen, mer til forskning, mer til kommuneøkonomien, mer til Forsvaret, mer til studiefinansiering. Resultatet ser vi nå, bare noen få uker etterpå er det en rekke løftebrudd. Verst er kanskje det soleklare løftebruddet i forhold til studiefinansieringen, der regjeringspartiene – Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti – så sent som i juni i år kritiserte arbeiderpartiregjeringen for ikke å gi nok til studiefinansiering høsten 2002. Når de så selv kommer til regjeringskontorene, fjerner de 260 mill. kr fra det forslaget som vi hadde, og bryter et soleklart løfte om at dette skulle skje fra høsten 2002, slik de skrev i Innst. S. nr. 337 for 2000-2001 i forbindelse med behandlingen av reformen av høyere utdanning i juni år. Jeg husker at jeg så sent som i september deltok i valgkampen i en debatt med Lønning og nåværende statsråd Dørum, der det ble sagt at det var bare å sørge for at Arbeiderpartiet mistet sitt flertall i Stortinget – bl.a. sammen med Fremskrittspartiet – så skulle studiefinanseringen ordne seg. Jeg undres på hvordan statsrådene har det når de ser seg selv i speilet i forhold til de løfter de gav, og jeg tror dette er med på å bidra til større politikerforakt og større avstand mellom velgere og politikere. Det er et meget negativt bidrag som den nye regjeringen med sitt budsjettforslag og sin budsjetthåndtering har gitt.