Erna Solberg (Høyre), 2003-02-11:
La meg få begynne med å si at jeg er like bekymret og opptatt av dette spørsmålet som kontroll- og konstitusjonskomiteen er. Det er veldig vanskelig å forsvare vårt asylinstitutt hvis vi kan ha en praksis hvor det viser seg at fordi vi ikke klarer å returnere folk, eller fordi vi oppfatter at man er i en flyktninglignende situasjon et sted i verden, undergraver man selv sin egen sak ved å reise tilbake igjen. I folks øyne vil det være en håpløs situasjon, og vi kan rett og slett ikke ha det sånn. Derfor har vi tidligere varslet at vi både vil stramme inn og gjennomgå saken. Og, for å minne om det, ikke bare vil vi gjennomgå sakskomplekset, det er klart at vi også har et behov for å stramme inn. Men det er viktig å se at det er flere elementer i denne type saker. For det første er det et tidsperspektiv. Hvor lang tid etter at man har fått flyktningstatus gjelder det at man ikke bør kunne reise hjem? Passet ditt er stemplet med at du ikke kan reise til ditt hjemland, men hvor lang tid skal det vare? Det normale etter utlendingsloven er at etter tre år har man fast bosettingstillatelse. Det betyr at det kan være personer som har mistet sin flyktningstatus – det er altså personer som har mistet sin status som flyktning i Norge på grunn av denne typen hjemreiser – men som ikke er blitt utvist, fordi de har fått rettigheter etter andre typer tillatelser på grunn av at de har tilknyt-ning til Norge. De har altså ikke lenger flyktningstatus, men de har andre typer rettigheter, f.eks. retten til familiegjenforening, som altså eksisterer for personer som er gift med norske statsborgere. Hvis vi bare tar vekk deres rett til asyl og ikke har et grunnlag for samtidig å utvise dem etter utlendingsloven: Det betyr at én ting er å inndra asyltillatelsen, en annen ting er å sørge for å returnere personer og si at de ikke lenger skal ha opphold i Norge. Det andre viktige spørsmålet knyttet til denne saken er at det går veldig mange historier om at sånn er det. Det er veldig mange ubekreftede meldinger, og det er stor sannsynlighet for at mange av de meldingene er riktige. Utlendingsforvaltningen har bl.a. lagt til grunn at de opplysninger de har fått om grensepasseringer til Nord-Irak, viser at personer fra Nord-Irak i en lang periode har reist så mye hjem at det ikke er grunnlag for å kunne si at personer fra Nord-Irak har hatt beskyttelsesbehov. Men å gå fra den informasjonen til å ha konkret informasjon om at N.N. har reist hjem, er et langt stykke. Blant annet fordi flere av de landene som det har vært snakket mye om, er land som ikke har offisielle grensepasseringer med stempling av pass. Man vil altså ikke kunne etterspore at de faktisk har vært der. I brev til komiteen har vi bl.a. vist til at i den saken som er grunnlaget for at dette ble tatt opp, har utlendingsforvaltningen på et tidligere tidspunkt vurdert tilbaketrekking av tillatelsen, men ikke på det tidspunktet funnet konkrete bevis. Den tredje biten som vi bør vurdere fremover, er spørsmålet: Hvis det er slik, må vi da utvide området for at man ikke kan reise tilbake? Det er åpenbart at personer fra Nord-Irak hyppig bruker f.eks. Syria og Syria–Tyrkia som innfallsporten til å reise. Et vanskelig valg er om vi i så fall må utvide området og stille spørsmål ved det. Hvordan vi skal klare å avdekke den faktiske informasjonen og vite hvem det er som har beveget seg, ikke bare vite at et stort antall tilsynelatende skal ha beveget seg, er altså blant de tingene vi nå går igjennom. Min intensjon er å stramme inn dette, og komme tilbake igjen til Stortinget, slik at man får vurdert de forskjellige delene før man eventuelt tar endelig stilling til hvor langt man må gå. Det er også mulig at man kommer så langt at man bør utvide loven på noen av disse punktene. Så til den spesielle saken. Jeg er glad for at kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke har sett at det er de som skal ta forvaltningsmessige beslutninger. Jeg synes det er riktig at man har en rolledeling på det området. Men jeg har lyst til å understreke to ting knyttet til det forslaget som ligger på bordet fra representanten Carl I. Hagen. Punkt én er at Carl I. Hagen veldig ofte fremstiller seg som den som er interessert i konstitusjonelle spørsmål, og da er det ett viktig konstitusjonelt spørsmål man må ta stilling til i denne saken. Det at man har vært på besøk i hjemlandet, er ikke et grunnlag for å ha instruks fra statsråden etter den nye loven. Det å være hjemme på besøk utløser ikke instruksretten knyttet til at man er antatt å være en fare for rikets sikkerhet eller utenrikspolitiske forhold. Det betyr at hvis det fattes et vedtak med den ordlyden som ligger på bordet her i dag, fatter Stortinget et vedtak som vi ikke kan gjennomføre, fordi Stortinget har vedtatt en lov som gjør at statsråden ikke kan instruere på dette grunnlaget. For statsråden blir det selvfølgelig et stort problem. Det burde være et problem for dem som er opptatt av konstitusjonen, for et verbalforslag eller et stortingsvedtak overprøver ikke det lovvedtaket som er gjort tidligere om hvordan dette skal behandles. Jeg vil også få lov å understreke at jeg dessverre også er redd for at dette kan svekke saken, som nok kommer til rettsbehandling over tid, hvis det oppfattes som at det senere blir instruert, og at det oppfattes som at det er en politisk motivert instruksjon, og ikke en saksmessig motivert instruksjon