Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2010-12-02:
Interpellanten tar opp en sak som opptar mange rundt om i Distrikts-Norge, og som stortingsrepresentanter blir vi ofte kontaktet om slike spørsmål. Debatten om balansen mellom bruk og vern er veldig krevende. Jeg tror de fleste er enige om at det er behov for å foreta en del vernetiltak, men folk vil også bli hørt i forhold til sin lokalkunnskap og mulighetene til lokal næringsutvikling, også i framtiden. Som interpellanten sa, er Finnmark et stort fylke i areal, og det er naturlig at også dette fylket berøres av behovet for verning. Finnmark fylke er halvannen gang så stort som landet Belgia i areal og større enn Danmark. Når vi går litt lenger sør, er Nord-Troms-regionen alene like stor som hele Rogaland fylke i utstrekning. Dette burde gi disse områdene mange positive muligheter, men selvfølgelig innebærer det også at områdene påføres begrensninger på grunn av nasjonale behov for en del vern. Jeg er av dem som mener at vern må gjennomføres med omtanke både for naturen og for folk som skal bo og virke i disse områdene. Derfor må spørsmålet om vern behandles på en måte som involverer de berørte kommuner og lokalsamfunn, og med en betydelig vektlegging av deres argumenter. I dag får vi etter min mening for mange tilbakemeldinger fra kommuner og lokalsamfunn om at de føler seg overkjørt av verneinteressene og byråkratiet. Ja, det stilles faktisk spørsmål ved om staten følger sitt eget regelverk på dette området. Vi hører for ofte at lokale innspill og forslag til løsninger blir neglisjert uten særlig begrunnelse. Jeg er glad for at statsråd Solheim fokuserer på betydningen av gode prosesser når det gjelder verning, men jeg tror at han må stramme dette ytterligere opp. Jeg vet ikke om noe som irriterer folk mer enn når de får en følelse av ikke å kunne påvirke beslutninger om sitt eget lokalmiljø og grunnlaget for den næringen de skal leve av. Jeg vil også framheve at vern ikke må være ensbetydende med «brakklegging» av områder, men at dette må kunne kombineres med virksomhet, slik statsråden også var inne på i sitt innlegg. Min påstand er at mange av de vernede områdene er avhengig av virksomhet og bosetting. Jeg tror at ofte skjer det beste vernet gjennom fornuftig bruk. Dersom arealer og kulturlandskap gror igjen, vil dette få konsekvenser både for det biologiske mangfoldet, for næringslivet og ikke minst for bosettingen. Vi må heller ikke glemme at vi har et omfattende lovverk som ivaretar miljø- og naturinteresser uten at man går til det drastiske skritt å verne. Dersom det blir foretatt en så omfattende verning og båndlegging at f.eks. landbruket må vike, har vi etter min mening gjort oss selv og det biologiske mangfoldet en stor bjørnetjeneste. Vi må ikke komme i en situasjon hvor bygdene avfolkes på grunn av begrensninger i bruken av de arealene som i generasjoner har lagt grunnlaget for virksomhet og bosetting. Jeg snakket nylig med folk i Kvænangen kommune i mitt eget fylke, Troms, om spørsmål knyttet til verning av områder i denne kommunen. Der sier de at vedtatt og foreslått verning nå er så omfattende at det begrenser kommunens utviklingsmulighet i betydelig grad når det gjelder framtidig næringsutvikling. De sier at hele kommunen snart er omfattet av en eller annen form for verning. Jeg vet ikke om dette er en form for svartsyn, men det er signaler som uroer meg i betydelig grad, og som gjør at jeg stiller spørsmål ved om de berørte i tilstrekkelig grad blir hørt i slike saker. Derfor tror jeg at mer lokal innflytelse er en styrke når slike saker skal avgjøres. Dette demper konfliktnivået, og gir etter hvert de beste resultater.