Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2008-02-26:
Stortinget vedtok høsten 2006 endringer i allmennaksjeloven som gir styret plikt til å utarbeide en erklæring om fastsettelse av lønn og annen godtgjørelse til daglig leder og ledende ansatte. Regjeringen fulgte opp dette ved å utarbeide nye retningslinjer for statlig eierskap og holdning til lederlønn i desember 2006. I disse ble det klargjort at opsjoner og andre opsjonsliknende ordninger ikke skal benyttes i selskaper der staten har eierandel. Retningslinjene ble sendt ut til alle selskaper der staten har eierandel, og det ble gjort klart at staten på generalforsamlingene våren 2007 ville stemme mot utstedelse av nye opsjoner. Dette ble etter min mening fulgt opp at styret i Norsk Hydro gjennom avvikling av opsjonsprogrammet. Regjeringen fører en aktiv eierskapspolitikk i tråd med eierskapsmeldingen og Stortingets behandling av denne. Så vel selskapslovgivningen som allment aksepterte eierstyringsprinsipper gir rom for dette. En hovedgrunn til at staten er en stor eier er den store betydningen mange selskaper med statlige eierandeler har i Norge, både industrielt og i forbindelse med at mange av selskapene også forvalter viktige nasjonale ressurser. Staten må derfor ha et langsiktig perspektiv på sitt eierskap, og som aksjonær bidra til selskapenes langsiktige vekst og industrielle utvikling. Bare dersom selskapene er konkurransedyktige over tid kan de videreføre og videreutvikle sin rolle i norsk økonomi og samfunn. Dette krever en aktiv eierskapspolitikk hvor staten, som en enhver annen stor eier, formulerer og konkretiserer forventningene til styrene om å ha høye ambisjoner for selskapenes langsiktige økonomiske og industrielle utvikling. Selskaper som skal være konkurransedyktige over tid, må også ivareta hensyn som går lenger enn kortsiktig profittmaksimering. Ikke minst må selskapene investere tilstrekkelig i så vel forskning og utvikling som i kompetanseutvikling av arbeidskraften. Det vil over tid være vanskelig for et selskap å gjennomføre omstillinger i nødvendig takt og omfang dersom selskapet ikke håndterer slike prosesser på en god måte. Bidrag for å avdempe eventuelle konsekvenser for lokalsamfunn er en del av dette. Likeledes må selskapet bringe fram et mangfold i ledelsen på alle nivåer, ellers vil evnen til å forstå omgivelsene rundt selskapene og samfunnsutviklingen svekkes. Høye etiske standarder i alle forhold vil være nødvendig for å opprettholde selskapets verdier og legitimitet. Selskapets ledelse må ha lønns- og kompensasjonsordninger som er konkurransedyktige og åpne for innsyn, slik at de ikke svekker ledelsens alminnelige autoritet eller risikerer å forringe aksjonærenes verdier. En aktiv eierskapspolitikk innebærer altså at staten formulerer klare forventninger også på de områdene, og at dette kommuniseres åpent i selskapene. Dette gir en vesentlig tilleggsdimensjon utover de alminnelige bedriftsøkonomiske krav til avkastning og utbytte. Statens aktive eierskapsutøvelse må skje innenfor de rammer som settes av norsk selskapslovgivning og alminnelige prinsipper for god eierskapsutøvelse. Det innebærer at det er styrene som er ansvarlige for å vurdere de forventninger som aksjonærer og andre måtte ha til virksomheten, og til å gjennomføre de forretningsmessige tiltakene som styrene mener er riktige. Aksjonærene må på sin side vurdere styrenes prestasjoner. En aktiv eierskapspolitikk må derfor også innebære at staten, som enhver annen stor eier, gjennomgår og vurderer styrenes arbeid på en god og systematisk måte, og ikke minst bidrar til å sette sammen styrer som kan sikre de hensyn til langsiktig verdiskaping og industriell utvikling som staten har som mål for sitt eierskap. Det er i bunn og grunn dette som er den grunnleggende politiske problemstillingen i denne saken, etter min oppfatning. Opposisjonen stiller spørsmål ved om staten i sin håndtering av denne saken har opptrådt innenfor rammen av prinsippene for god eierstyring. Etter min mening er departementets eierskapsutøvelse i denne saken sett under ett godt innenfor rammene for god eierskapsutøvelse. Det var naturlig at styrelederen fikk vite hva som var den største eierens holdning i den saken som var oppstått, både i forhold til avvikling av opsjonsprogrammene og i forhold til videreføring av hans rolle som styreleder.