Erna Solberg (Høyre), 2005-05-24:
Denne saken dreier seg også av og til om å diskutere demokratisyn. Er demokrati synonymt med flertallsstyre? Nei, det er iallfall ikke tilstrekkelig i et demokrati at en har et såkalt flertallsstyre. En må alltid sørge for at en har mindretallsrettighetene på plass, de individuelle rettighetene på plass, og at det er grenser for hva flertallet kan gjøre overfor mindretallet. Og i noen sammenhenger, som i sistnevnte talers innlegg, kunne det være grunnlag for å understreke at demokrati er mer enn bare at flertallet bestemmer. Dette er, som mange har sagt før meg, en historisk dag, i form av at samenes rett til land og vann og avklaringen av rettsforholdene som har ligget som en uløst knute siden vi fikk både Sametinget og grunnlovsbestemmelsen på 1980-tallet, i dag finner en løsning, en løsning som et flertall i fylkestinget har sagt ja til, en løsning som Sametinget har sagt ja til, en løsning som et bredt flertall av norske politiske partier kommer til å si ja til. Det er da ikke slik at alle har fått gjennomslag for alt. Det er ikke slik at Sametinget har fått gjennomslag for alt de har ønsket. Det er ikke slik at fylkestinget har fått gjennomslag for alt de har ønsket. Det er heller ikke slik at Høyre eller Arbeiderpartiet eller andre partier som inngår i dette flertallet, har fått gjennomslag for alt de har ønsket. Hvorfor er det ikke slik? Jo, fordi dette nettopp preges av at man har laget et kompromiss basert på ulike innfallsvinkler til problemene og ulike standpunkter med hensyn til enkeltområder. Kompromisset i seg selv inneholder elementer som innebærer at alle kan stå for det, og at det er bærekraftig over tid. Det er derfor ikke mulig å si verken at dette er en etnisk lov, eller at spesielle grupper har fått gjennomslag for sine saker. Dette er en lov som skal skape gode, balanserte styringsforhold i Finnmark fremover, og som legger grunnlaget for å gjøre det innenfor de folkerettslige forpliktelsene som dette landet har påtatt seg. Vi kan godt ta en diskusjon om vi skulle ha påtatt oss disse eller ikke. Regjeringen har i sin maktutredning invitert til en debatt om i hvor stor grad vi skal ta inn over oss nye konvensjoner og lovfeste nye rettigheter. Men det interessante er at enkelte av de partiene som i debatten har satt spørsmålstegn ved dette, er de som har vært mest glade i å inkorporere nye, internasjonale lover og regler i norsk lovgivning. Etter min mening er det noen problematiske ting som har skjedd i denne prosessen. Overfor de grupper som synes det har vært mye hemmelighetskremmeri, og at det har vært vanskelig, skal jeg innrømme at dette har vært en vanskelig prosess. Jeg er imponert over hvordan justiskomiteen i Stortinget har klart å bære frem saken på en måte og i en arbeidsform som er helt uvant og lite tilpasset de formene for arbeid som Stortinget normalt har. Når komiteer i Stortinget har et ansvar for å drive forberedende komitearbeid og forhandlingene i komitesammenheng er lukket, er det vanskelig å tilpasse dette til de konsultasjoner og de tradisjoner man gjerne ønsker å ha og følge for at prosessene skal være åpne. Jeg synes justiskomiteen har gjort et godt arbeid. Jeg synes derimot at det er grunn til å sette spørsmålstegn ved hvordan enkelte partier har forsøkt å bruke det faktum at noen har tatt på seg lederrollen når det gjelder å legge frem løsninger, til et partipolitisk spill, og ikke selv har vist sine løsninger i denne prosessen. Et av de problemene som har oppstått i konsultasjonsarbeidet, er at både saksordføreren og det største opposisjonspartiet har vært åpne opposisjoner, mens andre partier har valgt å ikke være det. Det har bidratt til at diskusjonen har blitt vanskelig. Det har bidratt til at man ikke har tatt på seg ansvar som leder for prosessene, og det har bidratt til at denne debatten har blitt betydelig mer usunn enn den kunne ha vært, også i Finnmark. Basert på den prosessen som har vært, er det klart avdekket at det er viktig at det er Regjeringen som starter arbeidet og fører konsultasjoner. Vi har laget et regelverk for konsultasjoner mellom staten og Sametinget om saker som berører samiske interesser. Det er en avtale undertegnet av undertegnede og Sametinget og sametingspresidenten, og Sametinget skal ha den til behandling og endelig tilslutning senere. Den skal gi oss et bedre rammeverk for oppfølgingen av det arbeidet som justiskomiteen på mange måter har vært en pilot for. I den sammenhengen er det viktig at vi finner frem til konsultasjonsformer som ikke skaper avstand til andre grupper som er berettiget til å bli hørt i de samme prosessene. Det blir også en jobb å gjøre fremover. Regjeringen har bidratt med sin tilslutning til at loven burde bygges ut med en aktiv identifisering av gjeldende rettsforhold, av hensyn til folkeretten, men også til beste for alle dem som har opparbeidet seg selvstendige rettigheter i Finnmark, uavhengig av kulturell og etnisk bakgrunn. Det er ikke slik at det med denne loven gis noen nye rettigheter, det er spørsmål om en prosess for å identifisere rettigheter som eksisterer, og som det er bra å få avklart. Stortinget har bidratt med konstruktive konsultasjoner og ved at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet har samlet seg i justiskomiteen om en felles innstilling, som igjen gir grunnlag for at både fylkestinget og Sametinget har gått inn for at loven nå bør vedtas. Det er vesentlig at det ikke er tvil om dette, fordi det er disse folkevalgte som sammen får ansvaret for den nye Finnmarkseiendommen, for å bære de vedtakene vi skal fatte nå, fremover i en god og samarbeidsrettet ånd. Loven om Finnmarkseiendommen åpner for et samarbeid i fylket, både om næringsutvikling og om ressursforvaltning. Som sameiere – jeg har lyst til å understreke at det er det de blir – av mesteparten av grunnen i fylket, får både Sametinget og fylkestinget en ny rolle, som åpner for store muligheter. Finnmarkingene blir herre i eget hus. Men de får også en oppgave med å leve opp til dette, for det er klart at på noen områder vil det bli interessekonflikter som man må finne gode løsninger på. Staten går ut av sin grunneierrolle, men har fortsatt et ansvar for at folkerettslige forpliktelser overholdes, og for at ressurser forvaltes i tråd med nasjonal politikk og lovgivning. Innenfor disse rammene gis det likevel store muligheter for verdiskaping som Finnmarkseiendommen kan bidra vesentlig til. Nå får finnmarkingene selv utfordringen å utnytte grunnen slik at verdier skapes, og at disse forblir i Finnmark. Allmennheten utenfor Finnmark får en lovfestet adgang til jakt og fiske på linje med det som har vært praksis hittil. Det har vært mye diskusjon om identifiseringen av eksisterende rettigheter. Jeg har lyst til å understreke at det er for å oppfylle folkerettslige forpliktelser at vi setter i gang en slik prosess. Men jeg blir litt forbauset når jeg i debatt i Finnmark opplever at folk langt ute på venstresiden synes at det er mye greiere med dagens ordning, hvor man har kostbare og dyre prosesser overfor rettsvesenet – altså at det er bare de rike i Finnmark som skal ha mulighet til å få identifisert sine rettigheter, fordi de har råd til å kjøre prosessen, mens andre ikke skal få det. Da blir jeg litt forbauset over at det på en måte fremstår som et politisk og prinsipielt standpunkt. Disse identifiseringene av eksisterende rettigheter foregår på grunnlag av nasjonal rett. Identifiseringen skjer ikke på grunnlag av folkerettslige forpliktelser, men på grunnlag av vår nasjonale rett, og kommer til å gjelde samer og alle andre finnmarkinger på lik linje. Det er bruken som skaper en selvstendig rett, ikke hvem brukeren er. På grunnlag av ny rettspraksis er det grunn til å forvente at det kan bli fastslått atskillige selvstendige bruksrettigheter på Finnmarkseiendommens grunn, men det er lite trolig at det skjer noen sterk oppdeling av eiendomsrett til mesteparten av utmarksarealene i fylket. Jeg har lyst til å understreke at det er viktig for oss å ta vare på disse mindretallsrettighetene, og det er altså alder tids bruk som er prinsippet, et prinsipp som har vært i norsk lovgivning lenge. Jeg har vært forbauset over deler av SVs flørting med ønsket om å la disse mindretallsrettighetene undergå en folkeavstemning. I så måte synes jeg venstrepopulismen og høyrepopulismen noen ganger har truffet hverandre i denne debatten for å utnytte grunnlaget for at det er engstelse med hensyn til hvilke endringer som skjer. Loven er også utformet slik at Finnmarkseiendommen som grunneier skal ta hensyn til brukernes interesser og behov, slik at ingen skal føle seg tvunget til å fremme krav om selvstendige rettigheter. Det blir lagt merke til internasjonalt at finnmarksloven er blitt til gjennom konsultasjoner, og at den har fått tilslutning fra et enstemmig sameting og et stort flertall i fylkestinget. Et bredest mulig flertall i Stortinget for loven vil være en bekreftelse på at vi i Norge har lyktes med noe som er vanskelig i mange andre land: å sikre urfolks rettigheter til grunn og tradisjonell bruk på en rettferdig måte, som åpner for ny verdiskaping til beste for alle i Finnmark.