Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-06-14:
Dette er en viktig dag for framtidige pensjonister i offentlig sektor. Det er en stor sak, som det har vært krevende å behandle. Jeg er glad for å registrere at partiene som inngår i pensjonsforliket, har vært konstruktive og søkt de gode løsningene. Det brede forliket fra 2005 og 2007 er videreført, og det er bra. Saken er komplisert og detaljert, og det har tatt tid å sette seg inn i den. For en nybegynner er det nyttig og gledelig å erfare godt politisk håndverk fra flertallets side og et godt samarbeid med departementet. Det er også nyttig å registrere de politiske skillelinjene i Stortinget dette året. Før valget lovte den borgerlige siden at de skulle samle seg om de store prinsipielle sakene. De har ikke kommet hverandre nærmere – snarere tvert imot. I store og viktige saker er det sprik mellom Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg konstaterer at Fremskrittspartiet har abdisert når det gjelder politikkområdet pensjon. I ett av de viktigste områdene for framtidig velferd for enkeltmennesker er de ikke med. Partiet, som før valget skulle forandre Norge på hundre dager, vil ha mer utredning. Etter å ha framstilt seg som «pensjonistenes venn» i flere år har de ikke klart å stable på beina en konkret modell i denne viktige saken. Fremskrittspartiets innstilling handler i svært liten grad om egen politikk, og det er kanskje ikke så rart. Deres pensjonspolitikk er nemlig ikke lett å bli klok på. Vil Fremskrittspartiet at alle skal ha en felles minstepensjon? Skal pensjonister i Fremskrittspartiets verden kunne jobbe ved siden av pensjonen? Skal de kunne gå av når de er 62 år og få AFP? Fremskrittspartiet viser til tidligere innstillinger, der vi bl.a. kan lese at AFP bare skal gjelde sliterne, at man ikke skal kunne kombinere AFP og arbeid, ja, i prinsipprogrammet for 2009–2013 kan man lese at de vil ha bort hele AFP-ordningen for offentlig ansatte. De viser i saken til utredninger fra bladet «Vi over 60», men det ville ha vært mer interessant å se en tabell der Fremskrittspartiet viste hvordan deres pensjonspolitikk ville slått ut for en sliter i offentlig sektor. Fremskrittspartiet offentliggjør i denne innstillingen at de abdiserer fra pensjonspolitikken Det kunne kanskje vært fristende for noen hver å sette seg på sidelinjen, toe sine hender og peke på regjeringen eller partene eller be om mer utredning. Det er en utfordrende sak for Stortinget, som det har vært for partene. Partene er uenig i hvordan elementer i avtalen skal tolkes, som flere her har vært inne på. Vi kan konstatere at det fremdeles gjenstår å finne gode ordninger til deltidsarbeidende, i hovedsak kvinner, med arbeidstid mindre enn 14 timer i uken. Dette er viktig, og jeg regner med at partene tar tak i denne problemstillingen og finner en god løsning, for jeg regner med at det er flere enn meg som mener at vi rett og slett ikke kan ha det slik. Men til forskjell fra Fremskrittspartiet var de andre politiske partiene opptatt av å finne løsninger og mulighetsrommene i saken. Derfor kan Stortinget i dag vedta endringer i loven som gir framtidens pensjonister god pensjon, samtidig som de ivaretar framtidens utfordringer. For Arbeiderpartiet er det viktig å skape politikk, ikke bare ut fra her-og-nå-behov, men også ut fra utfordringene fram i tid, og skape et samfunn som klarer å skape velferd også når stadig flere av oss, over flere år, henter mer ut av fellesskapskassen, og når antall personer som betaler inn for hver pensjonist, som i 1967 var 3,9, forventes å være 1,8 i 2050. Levealderen forventes å øke med nesten fire år, fra 82,7 år i dag til 86,3 år i 2050. Levealdersjustering er derfor et helt nødvendig virkemiddel for fortsatt å kunne ha et samfunn med gode og trygge offentlige velferdsordninger for alle. Dagens innstilling er et viktig virkemiddel for å nå dette målet.