Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-03-09:
En av de største utfordringene for næringslivet i tiden framover er tilgang på kvalifisert arbeidskraft. For norske bedrifter er dyktige og mange nok ansatte blitt en sentral knapphetsfaktor. Det er for så vidt positivt, for det tyder på at arbeidsledigheten er lav, og at aktiviteten er høy. Dette betyr også at næringer som har god tilgang på arbeidskraft, vil ha en bedre utvikling enn næringer som av ulike årsaker ikke vinner fram i denne konkurransen. Næringer som ikke kan konkurrere om arbeidskraft, vil ha lavere lønnsomhet og få større press med hensyn til omstilling, effektivisering og i siste instans utflagging. I en slik situasjon er det liten tvil om at de samfunnsøkonomiske kostnadene ved å subsidiere arbeidskraft i enkeltnæringer, som jeg forstår er en av hovedsakene til bl.a. Fremskrittspartiet i næringspolitikken, vil være høyere for næringslivet enn de utgiftene dette faktisk representerer over statsbudsjettet, fordi det fortrenger andre bedrifters muligheter til å rekruttere. I store deler av næringslivet skjer konkurransen om arbeidskraft på like vilkår. Man tilbyr stillinger i markedet og kvalifisert personell kan søke jobb der betingelsene og framtidsutsiktene ser mest spennende ut. Mange næringer har i tillegg gode muligheter til å rekruttere utenlandsk arbeidskraft. Og etter hvert har både fagbevegelsen og venstresiden fått med seg at slik arbeidskraft i mange tilfeller er en forutsetning for å sikre norske bedrifter og arbeidsplasser. Bakgrunnen for det forslaget vi behandler i dag, er den skarpe konkurransen om arbeidskraft som pågår mellom skipsfartsnæringen på den ene siden, særlig offshorebransjen, og fiskerinæringen på den andre siden. Dette er i motsetning til i andre deler av næringslivet ikke en konkurranse på like vilkår. Både fiskerinæringen og offshorenæringen er næringer med betydelige innslag av politisk regulering og delvis støtteordninger. På fiskerisiden har Regjeringen gjennomført en serie med forverringer av rammevilkårene. Strukturpolitikken har ført til en situasjon med usikkerhet om sentrale rammevilkår både for framtidige og allerede gjennomførte investeringer. Strukturpolitikken har konsekvenser for rekrutteringen, fordi standard og lønnsomhet i flåten påvirker muligheten for å skaffe arbeidskraft. Regjeringen har i tillegg innført en NOx-avgift, som pålegger fiskerinæringen unødvendige og urimelige byrder med å finansiere Regjeringens mer prioriterte formål over statsbudsjettet. NOx-avgiften reduserer også lønnsomheten og fiskerinæringens mulighet til å konkurrere om arbeidskraft. I samme retning trekker en distriktsfiendtlig distriktskvoteordning og urimelige leveringsforpliktelser. På toppen av dette blir fiskerinæringen presset i arbeidsmarkedet fra en offshorenæring med full nettolønnsordning for hele besetningen. I offshoreflåten får selskapene mer enn 150 000 kr i støtte fra staten pr. ansatt pr. år. Fiskeriflåten, som er subsidiefri, opplever dermed stor avgang av mannskap til offshoreflåten og får tilsvarende problem med å skaffe nytt mannskap. Dette er ikke en konkurranse på like vilkår. Fiskerinæringen har derfor i lang tid krevd en avvikling av nettolønnsordningene for norske sjøfolk. Offshorenæringen har pr. 1. juli kontrahert 119 nye fartøy med levering innen 2009. Av disse skal 85 bygges i Norge. Anslagsvis er det behov for 2 000–2 500 nye sjøfolk. Med den veksten som er i skipsfartsnæringen i dag, vil vi ha behov for 3 000–4 000 nye sjøfolk de neste årene. Dette er en positiv utvikling, og det er bra at skipsfartsnæringen tar fatt i dette ved å sette i gang rekrutteringskampanjer. Det er positivt. Men dagens regelverk, med strenge begrensninger knyttet til fartsområdet for skip registrert i NIS, forsterker problemene for fiskerinæringen. Fartsområdebegrensningen hindrer NIS-skip i å konkurrere på norsk sokkel eller langs kysten. Skal norske fartøy delta i dette markedet, må de være registrert i NOR-registeret. Dette registeret stiller krav til norske lønns- og arbeidsbetingelser og avskjærer muligheten for bruk av internasjonalt kvalifisert arbeidskraft. Vi har dermed en offshorenæring som er låst til å bruke ansatte på norske arbeidsvilkår, samtidig som disse mottar store subsidier pr. ansatt. En oppheving av fartsområdebegrensningen i NIS vil bedre rammevilkårene for skipsfartsnæringen i Norge. Det er det ingen tvil om. Dette har vært et krav gjennom mange år. Men det er heller ingen tvil om at en slik oppheving av fartsområdebegrensningen vil bedre rekrutteringen for fiskerinæringen. Fiskerinæringen gav uttrykk for dette veldig klart i høringen. Det er ingen tvil om at fartsområdebegrensningen skaper et økt press på fiskerinæringen når det gjelder rekruttering. Jeg vil til avslutning si at jeg registrerer med en viss undring at flertallet i dag stemmer mot et forslag i innstillingen som man så sent som ved behandlingen av skipsfartsmeldingen i 2004 var for. Regjeringspartiene omtaler i innstillingen muligheten for å øke fiskerifradraget som et tiltak for å styrke rekrutteringen til fiskerinæringen. Dette er et interessant signal som vi antar blir fulgt opp i budsjettprosessene framover. Jeg vil ta opp Høyres forslag i innstillingen, forslag nr. 3. Hvis dette forslag ikke skulle få flertall, vil Høyre subsidiært støtte forslag nr. 2, fra Kristelig Folkeparti og Venstre, om i første omgang å åpne for at NIS-registrerte skip kan ta oppdrag på norsk sokkel. Jeg tar også opp det forslaget der Høyre står sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, forslag nr. 1.