trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Jeg var enig i svært mye av det Kristin Halvorsen sa om kontantstøtten. Men Øystein Djupedal har altså i et avisintervju i dag, og for så vidt også i innlegg i denne debatten, uttalt seg slik at man må forstå det slik at SV nå kan støtte kontantstøtten. Nå vil jeg jo tro at det er problematisk for SV i forhold til den rent familiepolitiske siden ved det. Men det har altså Djupedal sagt at han skal løse ved å holde seg for nesa. Men det er jo kanskje også en innrømmelse til en type politisk argumentasjon som Kristin Halvorsen selv var inne på. Arbeiderpartiet har sagt ved de korsveiene det har vært aktuelt, at vi er villige til også å snakke om kontantstøtten. Men Regjeringen har stilt ultimatum. Regjeringen har forlangt at kontantstøtten skal gjennomføres fullt ut. Det vil si at en av kjepphestene til ett av regjeringspartiene har forhindret samtaler med Arbeiderpartiet, og for så vidt også SV, om å finne fram til samlende løsninger. Det er beklagelig i seg selv. Men jeg tror ikke det kan løses ved at vi ved framtidige forhandlinger og debatter skal bøye oss for dette ultimatum på dette ene felt i forhold til alle de andre områder som det er aktuelt å diskutere. På tross av at SV også har noen interessante inntektsforslag, det skal jeg medgi, er det altså slik at ved å binde seg opp til over 2 milliarder kr i årlige overføringer på denne måten, ville det i virkelighetens verden redusere våre muligheter til å føre en fornuftig barne- og familiepolitikk på andre felter. Der eksisterer det dessverre ikke noen sareptakrukke. Det må vi også ta inn over oss ved framtidige budsjettbehandlinger.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Jeg er uten videre enig med Jan Petersen i det faktum at det at ulike kryssende flertall nå gjør dette budsjettet mer ekspansivt ved revidert, er regjeringspartienes fulle ansvar. Skal man ha en helhet i budsjettet nå under revidert nasjonalbudsjett, er det opplagt at det ansvaret må ligge entydig hos Regjeringen og hos Regjeringens støttespillere i Stortinget. En opposisjon kan ikke påta seg totalansvar for økonomien hvis Regjeringen og regjeringspartiene selv ikke gjør det. Men det er slik at ved en rekke korsveier nå har nettopp Høyre inngått forpliktende budsjettopplegg, senest ved budsjettbehandlingen sist høst. Da har man sikkert fått gjennomslag for mye god høyrepolitikk – det vil si, det vet jeg at man har – men man må også ta ansvaret for de totale resultatene. Og det var da budsjettbalansen for dette året fikk sin første alvorlige svekkelse. Vi har fått en situasjon hvor tiltak overfor en verkstedindustri som har svarte hull i ordrebøkene i tiden framover, er kommet i gang altfor seint. Vi har fått se at økende problemer med gjennomgangstrafikk og grensehandel fortsetter å øke i mitt hjemfylke. Dette har Høyre en vesentlig del av ansvaret for, ikke fordi Høyre ikke hadde andre primære standpunkter, men fordi Høyres interne prioriteringer i forhold til et kompromiss gjorde at dette var man villig til å ofre. Jeg vet at det kan være vondt å høre, men det gjelder faktisk også når man bøyer seg for de parlamentariske maktmidler, slik det skjedde her på disse tider i fjor vår.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
På bakgrunn av at jeg var litt forbauset over det innlegget statsministeren holdt i stad, må jeg innrømme at jeg kunne tenke meg å ha et fromt ønske overfor statsministeren, og det kunne være at han kanskje tilla analysen litt mer plass i sitt innlegg og polemikken litt mindre plass i sitt svar. Selvsagt har en statsminister lov til å glede seg over de ting som går bra i Norge – og det er heldigvis ikke så lite. I Arbeiderpartiet gleder vi oss også over en rentenedgang, selv om vi ser at den er beskjeden i tempo og ikke veldig stor i forhold til våre omgivelser. Vi gleder oss over at folk flest har arbeid. Vi gleder oss ved at mange ting er brukbare i norsk økonomi. Men vi kan ikke slutte der. Vårt land har noen formidable utfordringer som går på nyskaping i verdiskapingen, som går på hvordan vi skal ta oss av våre eldre i omsorgssamfunnet, og ikke minst hvordan vi skal skaffe vår ungdom den utdanning både de og samfunnet for øvrig har krav på. Dette er meget krevende oppgaver, fordi det er oppgaver som må løses sammen, og hvor en må unngå at f.eks. en svak kommuneøkonomi gjør at ressursene stjeles fra det ene området over på det andre i flere tiltak som vi ønsker å løse, og helst løse samtidig. Det betyr ikke at Arbeiderpartiet vakler fra dagsorden til dagsorden i hva vi ønsker å sette på den politiske agenda. Det betyr at vi innser at disse sakene må løses i fellesskap. Det vi da inderlig gjerne vil komme i dialog med Regjeringen og særlig med statsministeren om, er hvordan vi i fellesskap kan analysere disse problemene, disse formidable utfordringene for et Norge hvor heldigvis svært mye annet går meget godt. For det er det som er svaret på morgendagens utfordringer. Vi må ikke være så beskjedne, selv om vi heller ikke må være så svartsynte at vi bare nøyer oss med å glede oss over den velstand vår generasjon nordmenn har i dag. Derfor ønsker Arbeiderpartiet en debatt om disse fundamentale tingene i denne debatten, og ikke minst i den budsjettdebatten vi får til høsten. Det er ikke sikkert at alle våre politiske løsninger vil være sammenfallende, men jeg håper at også Regjeringen og statsministeren stiller opp i den.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Jeg oppfatter SV som en viktig alliert i miljøspørsmål, og litt av poenget med kontantstøtten var å hjelpe folk med tidsklemma og stress. Alt dette henger jo sammen med arbeidet med å finne en annen utvikling enn den hyperaktive, miljøødeleggende stresskulturen som vi lever i i dag. SV er det opposisjonspartiet som tydelig uttaler at de har som mål å få ned forbruket av hensyn til miljøet og av hensyn til fordelingen globalt. Kristelig Folkeparti mener også at dette er veldig viktig. Ja, dette er et stort verdispørsmål for vår generasjon, og det er det virkelig store utviklingsdilemmaet. Statsbudsjettet har både kortsiktige og langsiktige elementer, som Kristin Halvorsen kjenner godt til fra sin tid i finanskomiteen. SV kritiserer Regjeringas miljøpolitikk i statsbudsjettet, men hvis man ser på våre – sentrumspartienes – og SVs forslag, er det kanskje mest på tekniske og begrensede økonomiske områder vi ser forskjellen. Jeg tror at Kristin Halvorsen og SV vil være enig med meg og Kristelig Folkeparti i at arbeidet med å redusere forbruket i den rike verden og redusere energiforbruket, som er forurensningens tvillingbror, er viktige delmål for virkelig å få dreid økonomien og utviklingen i en mer bærekraftig retning. Mitt spørsmål til SVs parlamentariske leder er derfor: Hvilke faktorer, hvilken satsing på enkeltelementer i SVs budsjettopplegg mener du er med på i praksis å få redusert forbruk og energiforbruk i Norge? Ser Kristin Halvorsen noen systemfeil i vårt økonomiske system som gjør det vanskelig, ja kanskje umulig, faktisk å få gjort noe med de lange linjer i den store miljøpolitikken?
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Hvem som har sagt hva om hvorvidt renta går opp eller ned, det skal jeg ikke si noe om, men jeg håper at noen hver tar med seg i aftenbønnen sin at oljeprisen må holde seg. Det er svært viktig for både velferd og fordeling at vi har en lav ledighet, og vi har i dag en ledighet som de fleste europeiske land misunner oss, selv om det er visse næringer som har reelle problemer. Vi har fått et mykt konjunkturomslag. Hvis jeg tar eksempler fra næringslivet i mitt eget fylke, skjer det mange positive ting. Det investeres mer i fiskebåter, fiskeindustri og oppdrett enn det har vært gjort de ti foregående år, og det er et veldig godt signal til en befolkning som i de gode vekstårene for resten av landet opplevde en sterk fraflytting. Samtidig skaper bortfallet av muligheten til differensiert arbeidsgiveravgift bekymring framover. I forbindelse med vedtak i mai om omlegging fra flyseteavgift til passasjeravgift falt det viktige unntaket for charteravgift vekk, som var en del av en tidligere avtale mellom sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg fremmer derfor på vegne av disse fem partiene et forslag, nr. 80, som er omdelt i salen, om å gjeninnføre unntaket for charteravgift i tiltakssonen fra 1. juni dette år. Unntaket har svært liten provenyeffekt, men konkurransemessig betyr dette veldig mye for reiselivet i Finnmark, som ligger i sterk konkurranse med turistnæringa i Nord-Finland. Dette er et viktig tiltak for å unngå at Finlands reiseliv bortimot annekterer Finnmark.
Lars Arne Ryssdal (Høyre), 1999-06-18:
Kristin Halvorsen var i sitt innlegg opptatt av utjevning for de svake gruppene, og da vet vi at rentenedgang er viktig. Hvordan rimer det da at SV i sine budsjetter pøser på med penger i økonomien slik at rentenedgang blir umulig? Riktignok var ikke SVs budsjett i høst verre enn at de forverret balansen med drøyt 4,5 milliarder kr. Men i tillegg ville noen av de inndekningene de hadde for sine forslag, bl.a. et kutt på Forsvaret på 3 milliarder kr, som først og fremst gikk på investeringer, betydd at aktivitetsøkningen i økonomien deres ville vært nær doblet. Det ville sørget for at barnefamilier og andre med store lån fortsatt ville slite med de høye rentene vi hadde i fjor høst, og antakelig et enda høyere rentenivå. Kristin Halvorsen tar til orde for bedre kommuneøkonomi. Hvis vi husker tilbake til kommuneøkonomien i 1998, delvis i 1997, var det jo en ganske høy vekst i økonomien til kommunene, men mye av dette ble spist opp fordi temperaturen i økonomien gav ekspansive lønnsoppgjør i kommunene. Det ble ikke noe særlig igjen av det. Så snakker Kristin Halvorsen om kontantstøtten, som i dag er noe som en holder seg for nesen av i SV, men som allikevel ikke skal være til hinder for forlik. Og hun sier også mellom linjene at det gode med kontantstøtten det er de tilfellene hvor foreldrene bruker mer tid sammen med barna. Men hvordan rimer det med at SV i sitt opplegg til revidert nasjonalbudsjett, og sist høst, sier at det er helt greit å kutte kontantstøtten fullstendig ut fra 1. august? De foreldrene som har tatt permisjon fra jobb, som ikke har en jobb i høst fordi de vil bruke mer tid sammen med barna, skulle de eventuelt – hvis SVs forslag skulle bli vedtatt – bare finne seg i å stå uten jobb og uten kontantstøttepengene? Er det god utjevningspolitikk?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Når representanten Jagland påpeker det bekymringsfulle i at prisene i barnehager og skolefritidsordninger øker ganske radikalt rundt omkring med de følger som representanten Jagland sa, så svarer statsministeren med å si at det er vanskelig for regjering og storting å gi direktiver til kommunene, og at kommuneopplegget jo er passert Stortinget. Dette betrakter jeg som ansvarsfraskrivelse, for det kommuneopplegget som vi behandlet her i Stortinget for to dager siden, var det opplegget som Regjeringa presenterte, og som vi fra Arbeiderpartiets side sa klart fra om var for dårlig fordi vi nettopp ønsker at det skal bygges flere barnehager, at plassene i barnehagene skal bli billigere, at skolefritidsordningen skal bli billigere, og i tillegg vil vi ta vare på den offentlige skolen. Og så snakker statsministeren om at han nå er opptatt av fordelingspolitikk. Men da må han være det også i praksis, for denne politikken har et så stramt kommuneopplegg at det fører til – som Jagland sa – at det er de svakeste barna som nå blir tatt ut. Det er barnevernsbarna som blir tatt ut av barnehagen, og det er innvandrerbarna, som har stort behov for å gå der for å lære seg norsk. Det er de barna som blir tatt ut av barnehagen. Og da nytter det ikke å si at det er vanskelig å gjøre noe fordi kommuneoppleggene har passert Stortinget. Det går an å gjøre noe med det, og det er ett svar på det: Det er å gi penger til kommunene, slik at de er i stand til å gjøre den jobben. Det er et veivalg som Regjeringa har gjort, som Arbeiderpartiet er sterkt uenig i. Det er også sagt klart fra til Regjeringa om at hvis den vil samarbeide med oss, så blir det mer penger til kommunene. Men så langt har Regjeringa valgt å gå en annen vei, som har betydd at det blir mindre penger til kommunene – som da betyr at det blir mindre til barnehager og til skole – og at vi så langt ikke har greid å få til alt det vi burde ha gjort i forhold til eldreomsorgen. Jeg håper at det kan være litt mer redelighet i forhold til hva en sier og gjør. Vi håper at det er mulig å gi det klare signalet ut til kommunene, som representanten Jagland sier, at en skal slippe å legge ned enda flere barnehager – det bør gå den motsatte veien – at en ikke skal øke prisene slik som det nå ligger an til og som det noen steder er gjort allerede, slik at vi greier å bevare flere barnehageplasser og beholde barna der. Men det er ett svar på det, og det er å gi mer penger, og det har denne Regjeringa så langt ikke vært villig til. Det er slik at 1998 så langt er det verste året på hele 1990-tallet for kommunesektoren. 1999 ser ut til å bli enda verre. Det blir det verken flere barnehager, bedre skolefritidsordninger eller bedre skole av.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-18:
Jan Petersen var opptatt av stramheten i budsjettet. Jeg må minne om at da Regjeringen la fram sitt reviderte nasjonalbudsjett, styrket den norske kronen seg, og da innstillingen fra komiteen forelå, fikk vi først en rentesenkning, og deretter ytterligere en styrking av den norske kronen. Så vi må kunne ta utgangspunkt i at markedet iallfall har reagert positivt både på det reviderte nasjonalbudsjettet fra Regjeringen, og på den innstilling som foreligger. Ellers hadde jeg egentlig tenkt å gi honnør til Høyres leder for det medansvar som Høyre tross alt har tatt i en vanskelig periode. Men det må også bli en noe betinget honnør, for Høyres alternativ i revidert nasjonalbudsjett er i sannhet et studium verdt. En del av de kuttene som Høyre foreslår, er etter min oppfatning ganske useriøse og for en stor del uakseptable for sentrumspartiene. For hva skal en si når Høyre foreslår 330 mill. kr i kutt i SND og næringsutvikling, 540 mill. kr i kutt i FN og bistand, en halv milliard, 500 mill. kr, i kutt i en framforhandlet jordbruksavtale, 860 mill. kr i kutt, sjablonmessig, i forhold til administrative utgifter? Mitt spørsmål blir: Hvem andre enn Fremskrittspartiet mener Petersen kan tenke seg å sluke dette agnet? Dette er forslag som for sentrumspartiene, som jeg sa, er helt uakseptable.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-18:
Jeg har vanskelig for å forstå at Hill-Marta Solberg kunne oppfatte mitt innlegg som et halleluja. Jeg mener faktisk at jeg gav klart uttrykk for at den tøffe innstrammingspolitikken vi har vært gjennom, har hatt sin høye pris. Jeg synes også, når man har tatt den belastningen, at det må være lov til å glede seg over at de økonomiske pilene nå i hovedsak peker i riktig retning. Når det så gjelder det spørsmål som Hill-Marta Solberg reiste, nemlig om Senterpartiets engasjement i fordelingspolitikken, brukte jeg faktisk en del av mitt innlegg til å si meg tilfreds med at eldresatsingen skal videreføres, at de nye helsereformene er i rute, at kommuneopplegget er skjermet, og at den sterke distriktspolitiske satsingen også i hovedsak er tatt vare på. Jeg mener faktisk at alle disse sektorene av den praktiske politikk har med fordelingspolitikk å gjøre. Så er det helt riktig som representanten Solberg sier, at det nå skal legges fram en utjevningsmelding. Det skjer vel om nøyaktig en uke fra i dag. Siden representanten Solberg er så opptatt av at Senterpartiet bør søke andre allianser, må jeg minne om at det grunnlagsmaterialet som ligger i bunnen for denne utjevningsmeldingen, er utviklingen i fordelingspolitikken fram mot 1997. Det omfatter ikke minst den perioden hvor Arbeiderpartiet har hatt ledelsen av landet. Det som er realiteten, og som er det bildet som vil gå fram av grunnlagsmaterialet, er at vi i denne perioden har hatt en utvikling med sterk økning i forskjellene i det norske samfunn. Det er den utfordringen vi nå tar i den nye utjevningsmeldingen, og det er den utfordringen som denne regjering – det føler jeg meg ganske sikker på – vil møte på en offensiv måte, slik at vi kan få en utvikling som kan bidra til å dempe den utviklingen av ulikhetene som vi fikk ikke minst under Arbeiderpartiets regjeringstid.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-18:
La meg først si at Senterpartiet og jeg ikke i dag når vi behandler revidert nasjonalbudsjett, føler noe sterkt behov for trøstens ord fra Fremskrittspartiet. Vi synes den økonomiske utvikling det siste halve året har vært så positiv og de økonomiske resultater av den politikk som har vært ført, har vært så positive, at vi ikke trenger noe trøstens ord fra Fremskrittspartiet. Nå sa Monsen at situasjonen i Kommune-Norge ikke er like elendig overalt, og det er vel et riktig bilde. Men når Monsen legger til at den kommunale økonomien generelt sett er god, må jeg si at det er et utsagn man må ta med opptil flere reservasjoner. Senterpartiet har aldri lagt skjul på at den kommunale økonomien er vanskelig for tiden, og at Kommune-Norge også har måttet være med og ta en del av de nødvendige innstramninger for å få en bedre stabilitet i økonomien. Men så har vi den situasjon at 2 pst. rentesenkning gjennom 1999 – bare i et halvt år – tilsvarer en lettelse for Kommune-Norge i størrelsesorden 1,2 milliarder kr. Senterpartiet har derfor egentlig ganske god samvittighet når det gjelder den linje vi har ført overfor Kommune-Norge. Jeg vet også at den kommune som Monsen tydeligvis refererte til, nok er en unntakskommune, som ifølge Monsen taper på den positive rentesenkning vi har hatt det siste halve året.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-18:
Det er helt riktig, som Kjellaug Nakkim sier, at Senterpartiet, både i Stortinget og i regjering, har sett det som et viktig mål å styrke distriktspolitikken. Det har bl.a. ført til at den distriktspolitiske innsatsen for inneværende år, målt på den tradisjonelle måte gjennom disposisjonsrammen i budsjettet, i år er den største på nærmere ti år. Iallfall var den det i utgangspunktet, og den rammen er i liten grad blitt justert. Når det så gjelder samferdselspolitikken, er det ingen grunn til å legge skjul på – og det har litt å gjøre med det jeg sa i mitt svar til Hill-Marta Solberg tidligere i dag– at når vi er i den situasjon at vi er nødt til å gjenskape stabiliteten i økonomien og er nødt til å foreta innstramninger i størrelsesorden 9 milliarder kr, er det ikke mulig å unngå at også en så stor og ressurskrevende sektor som samferdselssektoren blir rammet av det. Vi har sett på året 1999 som et vanskelig år for samferdsel. Jeg har også uttrykt stor forståelse for den utålmodighet som Senterpartiets medlem av samferdselskomiteen offentlig har gitt uttrykk for. Derfor har også de parlamentariske lederne for sentrumspartiene sagt at det blir viktig å oppgradere samferdselspolitikken i den tiden som kommer, og jeg har store forventninger om at det skal skje. Når det så gjelder Høyres alternativ, kan vi ikke se på Høyres samferdselsalternativ uten å se på hvilken måte Høyre finansierer dette. Og da må jeg tilbake til den replikkvekslingen jeg hadde med Jan Petersen tidligere. Med 0,5 milliarder kr i kutt på en framforhandlet jordbruksavtale, med 330 mill. kr i kutt i SND- og næringsoverføringer – synes jeg, når disse distriktsrettede tiltakene brukes for å finansiere annen distriktspolitikk, at Høyre bør ligge litt lavere i terrenget når en løfter fram de relativt begrensede forslagene som ligger i revidert nasjonalbudsjett.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Både i dette innlegget og i diverse innspel i media går det fram at representanten Kvassheim er svært godt fornøgd med alt Regjeringa gjer. I ei tid med store, mørke skyar, til dels uvêr i verkstadindustrien, i oljerelatert industri og i delar av bygg og anleggssektoren, gjev han inntrykk av at alt er såre vel. Det stemmer lite med den frustrasjonen og den bekymringa eg møter hos dei tillitsvalde i f.eks Umoe Haugesund og Kværner Rosenberg og Kværner Egersund. Er verkeleg Kvassheim så lite bekymra for situasjonen som han gjev inntrykk av? Gler han seg til å koma heim og treffa dei Kværner-tilsette i Egersund? Eg tykkjer elles at Kvassheim er på kanten av det uheiderlege i sin iver etter å framstilla ei passiv og nølande regjering som det beste som har skjedd dette landet. Han framstiller, som representanten Stoltenberg sa, tidlegare arbeidarpartiforslag som Regjeringa sin idé, f.eks. teknologifond, han framstiller pålegg frå eit fleirtal i Stortinget som Regjeringa sin idé, f.eks. forskingsfond, han seier det ikkje er forskjell mellom det vedtekne budsjettet og Regjeringa sitt forslag, og underslår at regjeringspartia her i dag går imot auka løyvingar til f.eks. ferjer, utbygging av barnehagar og studentbustader, for å nemna noko. Om det er nødvendig med referanse, kan eg m.a. syna til diverse lesarbrev i Stavanger Aftenblad. Politisk usemje er ein føresetnad for demokratiet. Eg har respekt for politiske motstandarar som står for det dei gjer, og ikkje prøver å forklara vekk eller feilinformera. Ville det ikkje vore meir realt av representanten Kvassheim å informera om det Regjeringa og regjeringspartia er for og imot, og har han ikkje eit ekstra stort ansvar i så måte som parlamentarisk leiar?
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Det er litt vanskelig å få tak i Arbeiderpartiets prioriteringer i politikken for tiden. For ett år siden het det: eldre og helse først, eldre og helse først, eldre og helse først. Nå heter det: arbeid og utdanning først, arbeid og utdanning først, arbeid og utdanning først. Hva er Arbeiderpartiets prioritering? Tidligere het det at vi ikke har råd til å bruke disse pengene på kontantstøtten. Nå bruker Arbeiderpartiet selv det meste av pengene til kontantstøtten og til andre familiepolitiske tiltak. Så nå har vi plutselig råd til det. Det er veldig vanskelig å finne en linje i dette, og jeg må fastholde at jeg syns Arbeiderpartiet til tider svartmaler. Jaglands innlegg i dag var et eksempel på det. Det var et par setninger om at det går bra, og så var det alt som det var fare med. Et litt lysere syn på tilværelsen vil jeg anbefale for opposisjonens leder, ikke minst når han går inn i sommerferien. Når det gjelder utdanning, får vi høre at vi ikke satser på offentlig utdanning, at vi isteden satser på private skoler. Men de beløp som brukes til private skoler, er jo ytterst små i forhold til de beløp som brukes på de offentlige skolene. 98,5 pst. av elevene går i offentlig skole, 1,5 pst. i private skoler. Man må ikke tro det er noe billigere å satse på offentlige skoler for disse elevene, som utgjør 1,5 pst. Gjennomgående er de private skolene faktisk billigere og sparer i så fall samfunnet for ressurser. Dette er en rar økonomisk betraktning. At Arbeiderpartiet er imot private skoler, har vi jo visst gjennom mange tiår. Arbeiderpartiet har gått imot statsstøtte til private skoler, og det betyr jo at bare barn av rike kan gå der, og det har jeg aldri skjønt er sosialdemokratisk politikk. Det er ikke riktig at ikke Regjeringen satser på utdanning. Vi har i samarbeid med partene i arbeidslivet lansert en kompetansereform som vi vil satse betydelige midler på. Vi har fremmet en stortingsmelding med større lokal handlefrihet i utdanningssektoren, vi er i ferd med å kartlegge høyere utdanning, det er foreslått et forskningsfond på 3 milliarder kr, vi har prioritert et betydelig antall nye studieplasser innenfor IT og innenfor helsefag, det er lagt opp til et økt samspill mellom skole og samfunn og entreprenørskap, og vi har forbedret studiefinansieringen. Vi skal gjerne drøfte en ytterligere bedring av utdanningspolitikken med Arbeiderpartiet, men da syns jeg vi skal ha et mer realistisk bilde før vi starter diskusjonen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Regjeringen og regjeringspartiene vil være åpne for å diskutere måter å forbedre også eldreomsorgen på. Men som Carl I. Hagen vet, og som vi har tatt konsekvensen av når det gjelder sykehusfinansieringen, kan vi ikke basere all virksomhet der på innsatsbasert finansiering. Noe er en klar omsorgsdel, som ikke kan baseres på utførte operasjoner eller andre målbare oppgaver, og det vil også i veldig stor grad være tilfellet i eldreomsorgen. Det ligger også i begrepet «omsorg». Det er rett og slett snakk om i stor grad en medmenneskelig omsorg, hvor det gjelder å være til stede, og hvor en ikke på samme måten kan måle resultatet og kreve refusjon fra staten for det. Men vi skal være åpne for å se om deler av den i tilfelle kan baseres på nye prinsipper og ideer, men det må aldri komme dit hen at hele helsestellet og hele eldreomsorgen legges om til et effektivitetsbasert system. Behovet for omsorg og tid, både til eldre og pasienter, skal fortsatt utgjøre et hovedelement i så vel helsetjenesten som i eldreomsorgen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Finansministeren har uttalt forhåpninger om rentenivået. Men hvis en leser presist det han har sagt, har han ikke – og det gjør enhver finansminister klokt i – lovt et bestemt rentenivå, men han har uttalt seg om forventninger og forhåpninger til hvordan det vil utvikle seg. Jeg tror ikke det er justeringene i budsjettinnstrammingen som gjør at en kan komme ned mot europeisk nivå i år 2000, til forskjell eventuelt fra ved utgangen av 1999, for hvis vi ser på markedets tillit til norsk økonomi, er den nå meget sterk. Selv etter den siste rentereduksjonen på onsdag, styrket kronen seg. Hvis markedet hadde hatt en sviktende tillit til finanspolitikken, altså til budsjettet, hadde det gitt seg helt andre utslag på kroneverdien. Men vi vet at Norges Bank, og det har sentralbanksjefen åpent redegjort for i avisartikler, legger flere kriterier til grunn når det gjelder spørsmålet om renteutviklingen, bl.a. aktiviteten i norsk økonomi, inflasjonspress osv. Dette har han åpent redegjort for. Aktiviteten i norsk økonomi er fortsatt såpass høy, og ledigheten er altså lavere enn i fjor, til tross for det noen spådde, at dette også er medvirkende. Denne regjeringen akter ikke å bruke en økende arbeidsledighet som virkemiddel for å få ned f.eks. inflasjon eller rentenivå. Men vi mener at budsjettet, slik det nå blir, er tilpasset den økonomiske situasjonen. Det mener vi markedets reaksjon tyder på. Tilliten er solid til norsk økonomi og til den norske kronen. Vi har også blitt hjulpet av en økende oljepris. Det legger vi ikke skjul på. Og vi tror at dette legger grunnlaget for en fortsatt rentereduksjon i 1999 og inn i år 2000.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Hvor lenge denne regjeringen blir sittende, er selvsagt helt opp til Stortinget. Vi har betydelig ydmykhet overfor det at vi er en klar mindretallsregjering. Jeg har ikke spådd seks år, men det jeg ble spurt om, var hvis denne regjeringen går ut denne perioden, hva da? Da sa jeg at jeg ser ikke bort fra at vi kan påbegynne en ny periode, og så la avisen sammen to år og fire år, som blir seks. Det får være avisens versjon. Det jeg i hvert fall vet, er at Voksenåserklæringen, som Kristin Halvorsen nå ville ha et fullt regnskap for, er en erklæring for fire år, ikke for to. Vi skal legge fram oversikt over hva vi har gjennomført etter halvgått løp av denne perioden. Jeg vil påstå, som jeg også sa i mitt innlegg, at det blir en ganske bra oversikt, som vi kan være bekjent av. Så har vi to år til til å gjennomføre mest mulig av det øvrige. Det er jo komplett feil når Kristin Halvorsen skaper inntrykk av at det bare er kontantstøtten som er gjennomført fra Voksenåserklæringen. Jeg har ikke tid til å ramse opp alt det øvrige, men jeg kan nevne noe: Vi har økt minstepensjonen, som vi lovte.Vi har fått i stand en økonomisk opptrappingsplan for psykiatrien.Vi har fått tilsvarende for kreftomsorgen.Vi har fått tilsvarende når det gjelder sykehusutstyr – altså tatt konsekvensen av at helse skulle komme først.Vi har myket opp asylkriteriene.Vi har fått vedtatt en gjeldsplan for utviklingsland.Vi har økt stipendandelen i Lånekassen.Vi har skapt mer offentlighet i forvaltningen.Vi har økt bekjempelsen av vold på offentlig sted, og det begynner faktisk å gi resultater i et par av de større byene.Vi har økt satsingen på flere distriktspolitiske tiltak.Vi har økt satsingen på alternativ energi og enøk. Jeg kunne ramset opp enda mer. Jeg får heller henvise til senere skriftlige dokumenter. Men det er altså komplett feil at det bare er kontantstøtten som er gjennomført. Når det gjelder skolen, fedrerettigheter og andre saker som Kristin Halvorsen etterlyste, får vi se hva vi nå får til i de to år vi har igjen. Vi kommer med en barnehagemelding til høsten, som kommer til ta opp en del tiltak som jeg tror også vil møte velvilje hos Kristin Halvorsen. Vi kan gjerne samarbeide om ytterligere forsterkning av skolebudsjettet innenfor ansvarlige økonomiske rammer.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Nå har jo Stortinget nettopp behandlet kommuneøkonomiproposisjonen og lagt rammene for veksten i kommuneøkonomien neste år. Innenfor de rammene må selvsagt kommunene nå planlegge sine kommunebudsjett for år 2000. Vi kan ikke frata kommunene selvstyret på slike områder som representanten Jagland nevnte. Det er klart at vi deler bekymringen over at viktige ordninger for barn og unge øker i pris. Det er betydelige variasjoner mellom kommunene, og det er en bekymring vi deler. Men vi kan ikke sette det kommunale selvstyret ut av spill gjennom statlige direktiver. Når det gjelder barnehageutbyggingen og også kostnadene ved å ha barn i barnehage, vil Regjeringen satse på det området, og vi går gjerne inn i et samarbeid også med Arbeiderpartiet om det. Vi kommer til å legge fram en barnehagemelding ut på høsten, hvor vi vil legge fram forslag som kan dra i riktig retning, og jeg ser ikke bort fra at det også kan komme tiltak i selve statsbudsjettet tidlig på høsten. Så til de private skoler. Her er det litt vanskelig å få tak i hva som er Arbeiderpartiets innvendinger og argumentasjon. Arbeiderpartiet sier fra tid til annen, og Jagland sa også i dag, at Arbeiderpartiet ikke har imot private skoler. Men det Arbeiderpartiet alltid har hatt imot, er å gi de private skoler skikkelig økonomi. Arbeiderpartiet har konsekvent stemt for lavere bevilgninger. Konsekvensen av å si at det er all right at barn går i private skoler, men skolene skal ikke få skikkelig statsstøtte, er at foreldrebetalingen da må settes opp for de private skolene. Altså det blir barn av rike foreldre som kan gå i private skoler. Det har alltid vært Arbeiderpartiets privatskolepolitikk. Den syns vi er usosial, og jeg kan ikke skjønne at den er sosialdemokratisk heller. Det er sosialdemokratiske partier i andre land, f.eks. Danmark, som står for en helt annen linje. Vi tror ikke at det supplementet de private skolene representerer i dag, er en trussel mot fellesskapet. Vi mener at en bør ha denne adgangen, ut fra livssyn, alternative pedagogiske opplegg eller kvantitative behov, til å kunne supplere det offentlige. Men jeg er helt enig med Arbeiderpartiet i at det er en fordel at hovedtyngden av barn går i den offentlige skole og opplever det fellesskapet.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
La meg mot slutten av debatten si at jeg selvsagt har registrert innleggene fra Hill-Marta Solberg, Tom Thoresen og for så vidt også Eirin Faldet nå, angående replikkvekslingen med Arbeiderpartiets leder tidligere i dag. La det være helt klart, hvis noen skulle være i tvil om det, at jeg tar utspill, invitter og spørsmål fra opposisjonslederen alvorlig. Jeg har faktisk stor respekt for Jagland. Jeg har selvsagt ikke ment å være verken harselerende eller arrogant, og har litt problemer med å se hva i det konkrete innlegget som skulle tilsi at jeg var det. Jeg har ment å holde meg innenfor rammen av den polemikk som det må være rom for i en replikkveksling i landets nasjonalforsamling. Men hvis det oppfattes annerledes, er jeg selvsagt lei for det. Men for å gå til saken, for det er den vi bør diskutere: La det i hvert fall være helt klart at jeg er enig i at å legge til rette for utdanning, nyskaping og arbeid er helt sentralt. Jeg mener faktisk at vi også har lagt til rette for det gjennom en del tiltak, men vi må videre. La meg nevne tiltak som kompetansereformen, større lokal frihet i utdanningssektoren, prioritering av helse- og IT-fag – der vi nå har størst behov for å utdanne flere – forskningsfondet, økt samspill mellom skole og samfunn gjennom entreprenørskap, forbedring av studiefinansieringen, mer ressurser til ledelse i skolen osv. Derfor er det jeg reagerer litt når det fremstilles som om vi ikke har gjort noe som helst for utdanning og nyskaping. Det mener jeg er komplett feil, det må det være lov å si. Men vi er gjerne med på et samarbeid om ytterligere tiltak, og vi drøfter gjerne det med Arbeiderpartiet, det mener jeg oppriktig når jeg sier det, også når vi kommer til høstens budsjettbehandling. Det kan bli litt problematisk hvis de relativt få private skolene vi har i Norge, hvor 1,5 pst. av elevene går, fremstilles som en kolossal trussel mot offentlig skoleverk. Hvis det skal være premissene for et samarbeid, blir det problematisk. Men kan en se forbi det og akseptere at privatskoleloven er vedtatt, har et flertall i Stortinget og gir en rett til en annen skole ut fra livssyn, pedagogikk eller fordi den fyller et kvantitativt behov, kan vi sikkert samarbeide om andre utdannings- og nyskapingstiltak. Det gjelder for så vidt også i forhold til det som representanten Karin Andersen tok opp. Vi kommer som sagt til å legge fram en stortingsmelding om utjamning. Der vil det også komme noen forslag til tiltak som skal løfte dem som er blitt liggende etter, og vi analyserer i meldingen hvem det er. Men jeg tror vi også må være villig til å se på tiltak som gjør at de som har det best her i samfunnet, kan betale mer inn til fellesskapet. Totalt sett kan det gi en større utjamning. Så det skal ikke stå på Regjeringens vilje til samarbeid med ulike partier. Jeg hadde også tenkt å si i mitt hovedinnlegg, men så langt rakk jeg ikke i manuset, at jeg også ønsker å rette en takk til de ulike partiene i Stortinget, som i en vanskelig situasjon med mindretallsregjering har bidratt til å finne løsninger på de ulike saker.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 1999-06-18:
Det var bare kommentar til og svar på en del av de spørsmål som representanten Jagland stilte til meg i sitt siste innlegg. Jeg forstod på ham at det han hadde reagert på i forbindelse med replikkordskiftet, var at han mente at jeg ikke hadde svart på noen konkrete spørsmål angående takster i skolefritidsordningen og i barnehageordningen. Jeg håper ikke det oppleves arrogant, men jeg svarte faktisk på dette i mitt andre svar til representanten Jagland. Da sa jeg, og jeg gjentar det gjerne nå, at vi vet at når det gjelder økningen av takster både til skolefritidsordningen og til barnehager, så varierer det en del fra kommune til kommune. Det bekymrer selvsagt også meg og Regjeringen at noen får en betydelig og urimelig økning. Men jeg svarte også på Jaglands konkrete spørsmål om vi skulle sende ut et slags direktiv om at kommunene ikke skulle gjøre noe slikt, at det er vanskelig for en regjering, når kommuneøkonomiopplegget for neste år nå har passert Stortinget, å sende ut direktiver som kan fungere som å sette det kommunale selvstyret ut av kraft i slike spørsmål. Dette har jeg altså kommentert. Så til det representanten Jagland tok opp når det gjaldt private skoler, hvor det ble fremstilt slik at det nå er en veldig bekymringsfull utvikling når det gjelder godkjennelse av antall skoler. Jeg kan gi følgende konkrete opplysning: Fra 1990-1991 og frem til nå, altså det siste tiåret, har økningen vært på 0,29 pst., altså 2,9 promille. Og jeg synes alvorlig talt at det ikke er en voldsom økning som skulle representere et farlig anslag mot det offentlige skoleverket. Når det gjelder læreplaner, har det alltid vært slik at både skoler som er bygd på et alternativt pedagogisk opplegg, f.eks. Steinerskolen, og livssynsskoler, blir gitt unntak fra læreplanen, men det blir ikke gitt unntak som går på tvers av det viktige prinsipp at privatskolene skal gi en tilsvarende opplæring som den offentlige skolen. Det betyr ikke nødvendigvis lik opplæring, men en tilsvarende. Dette er prinsippet i privatskoleloven, og den må i tilfelle endres hvis en skal gjøre det. Det omstridte ACE-opplegget er ikke godkjent som et pedagogisk alternativ i norske private skoler. Til slutt sa representanten Jagland at markedets reaksjoner de siste par dagene etter at Dagens Næringsliv var begynt å skrive om budsjettet, hadde blitt så negative. Jeg forstår ikke riktig helt det. Etter hva jeg har fått opplyst, er kronekursen ifølge den siste nyhetssendingen som gikk nå, 8,14 i forhold til euro, som regnes som et gjennomsnitt av europeiske valutaer. Det er vel den sterkeste utgangskursen som har vært på den norske kronen på år og dag. Det tyder ikke på sviktende tillit til norsk økonomi og til kronen. Da hadde det vært helt andre tall enn dette. Så vidt jeg vet, er dette også en sterkere kronekurs enn den som faktisk var da renten ble satt ned for et par dager siden.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-06-18:
Så langt i debatten, så langt på dag, er de fleste temaer som kunne debatteres i forbindelse med budsjettrevisjonen, gjennomdrøftet. Men det er ett tema som bare er overfladisk nevnt, og da i replikksvar fra Venstre. Spesielt Gunnar Kvassheim, som var så umåtelig stolt over at sentrumspartienes profil fremdeles dominerte budsjettet, uttrykte en viss forskrekkelse over at Arbeiderpartiet igjen foreslo å fjerne refusjonsordningen for sjøfolk. Bare for å minne om det: Akkurat denne delen av profilen bærer faktisk Høyres stempel. For det var bare utsikten til å miste regjeringsmakten som tvang Regjeringen til å videreføre denne ordningen i høst. Vi er selvsagt veldig tilfreds med at Regjeringen har tatt det så alvorlig at Kvassheim, og også Terje Johansen, har forsvart det i dagens debatt. Vi synes også at Arbeiderpartiet har sluppet billig unna. De har snakket mye om sin bekymring for arbeidsplassene i Distrikts-Norge, og det er en bekymring vi i Høyre deler. I Høyres forslag til revidert budsjett gjenspeiles denne bekymringen i våre foreslåtte tiltak i forhold til spesielt de oljerelaterte næringene. Men det Arbeiderpartiet altså ikke snakker om, er at de søker inndekning for sine forslag ved å fjerne refusjonsordningen for sjøfolk. Det Arbeiderpartiet foreslår, er altså å flytte trusselen om økende arbeidsledighet over fra verftsindustrien og til de maritime næringer. Om sjøfolk er arbeidsledige, spiller liksom ingen rolle for Arbeiderpartiet. Hadde dette kommet fra et annet parti, ville det vært oppsiktsvekkende. Men fordi Arbeiderpartiet fremsetter dette forslaget for femte gang på to år, får det passere i tilnærmet stillhet. Jeg synes faktisk at når landets største parti fører en kontinuerlig kamp mot norske sjøfolk på norske skip, bør det vies oppmerksomhet. Jeg synes også det er alvorlig at Arbeiderpartiet, som er så opptatt av verftsindustrien, også den delen av verftsindustrien som bygger skip, gjør så iherdige forsøk på å ødelegge den ordningen som var etablert, som nettopp skulle sikre at verdiskapingen i forbindelse med maritime næringer ble i Norge, derunder også skipsbyggingsindustrien. Dette kommer fra det største opposisjonspartiet i Stortinget, og vi synes gjerne at det burde vies litt alvorlig oppmerksomhet.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-06-18:
Når jeg nå ber om ordet, er det fordi jeg ønsker å fremme et forslag om at innstillingen slik den foreligger, sendes tilbake til Presidentskapet for fornyet behandling. Jeg vil gjerne at dette tema blir votert over før vi går inn på sakens realiteter. Men jeg vil allikevel bare ganske kort få argumentere for hvorfor et slikt forslag fremsettes ved starten av debatten på denne sak. Begrunnelsen er ganske kort: Etter avgivelsen har det skjedd en del ting, og det har blitt kjent en del ting som gjør at jeg mener at det vil være fornuftig av Presidentskapet på ny å behandle denne innstillingen. I bladet Friheten, datert 11. juni 1999, siteres Stein Ørnhøi, som i et møte i Trondheim den 5. juni skal ha uttalt: «Han etterlot ingen tvil om at en uerklært krig mot en suveren stat uten FN-mandat, var å anse som en krigsforbrytelse, og de ansvarlige norske politikerne var å anse som krigsforbrytere.» Med dette, som gjennom sitatet skal være uttalt, mener jeg at det må være god grunn til å se på Innst. S. nr. 77 for 1997-98, som ble behandlet i Stortinget, og som var retningslinjene da Stortinget bestemte at Presidentskapet skulle fremme forslag på kandidater til EOS-utvalget. Jeg skal ikke gi meg inn på en lang sitatrunde, men kort få sitere det som en samlet komite uttrykker på side 2 i innstillingen: «For å gi utvalget nødvendig troverdighet overfor de demokratiske prosesser, må utvalget derfor ha en sammensetning som sikrer bred tillit. Dette forutsetter at utvalget består av medlemmer som nyter respekt for integritet og samtidig har bred erfaring fra norsk samfunnsliv.» Med dette sitatet som grunnlag mener jeg at det åpenbart må være et brudd på de forutsetninger Stortinget selv la til grunn som kriterier for oppnevning. Jeg er kjent med at Stein Ørnhøi har sendt et brev til stortingspresidenten, datert den 18. juni 1999, og jeg skal ganske kort sitere fra dette: «Uten tilgang til notater er det umulig for meg to uker i ettertid å bekrefte eller avkrefte hva jeg skal ha sagt og hvordan jeg har uttrykt meg.» Etter min overbevisning ville Stortinget og Presidentskapet være tjent med en fornyet gjennomgang på dette grunnlag, og dermed tar jeg opp et forslag om at saken sendes tilbake til Presidentskapet. Hvis dette forslaget skulle falle, vil jeg få lov å komme tilbake i den ordinære behandling av saken, om dét skulle bli tilfellet, til en mer inngående belysning av saken sett fra mindretallets side.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-06-18:
Fortsatt til forslaget om utsettelse: Jeg merket meg at stortingspresidenten sa at det ville være hensiktsmessig å få behandlet saken nå, fordi utvalget skulle fornyes etter en gitt tidsfrist. Jeg kan ikke se det annerledes enn at det må være fullt mulig for Presidentskapet å kunne ta saken under behandling på ny, fordi utvalget vil kunne være funksjonsdyktig inntil man har fått tatt en fornyet beslutning. Å vente noen måneder for å få en vurdering på et bedre og bredere grunnlag, og på den måten kanskje også greie å finne fram til en samlende kandidat, ville jeg finne var praktisk mulig dersom det var vilje til en slik behandling. Og det kunne også tenkes den løsningen at Stortinget faktisk gav Presidentskapet fullmakt til å oppnevne medlemmer etter en fornyet vurdering. Det ville antagelig kreve en litt vanskelig prosedyre, men jeg står ved at det vil være fullt praktisk mulig for Presidentskapet å kunne behandle denne saken, og utvalgets funksjon vil ikke lide ved det – snarere tvert imot.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Mandatperioden til EOS-utvalget utløper den 30. juni. Siden dette er siste dag i sesjonen, mener jeg at det er nødvendig å få avgjort saken i dag, slik at vi klarer å få oppnevnt de nye representantene til EOS-utvalget før vi går fra hverandre. Når det gjelder det referatet i Friheten som representanten Hans J. Røsjorde viste til, må jeg bare innrømme at det uroet meg litt, men jeg registrerte at dette ikke var et sitat fra Stein Ørnhøi, men det var et referat fra et møte Stein Ørnhøi hadde holdt et – sikkert engasjert – innlegg på. Men fordi referatet uroet meg, tok jeg i går kontakt med Stein Ørnhøi og bad ham utdype det som stod i referatet. Det er riktig som Hans J. Røsjorde sa, at han svarte tilbake i dag at han – siden han satt i Kirkenes og ikke hadde tilgang til sine notater – ikke hadde full oversikt over hvordan han hadde uttrykt seg, men han uttaler på det for meg helt vitale punktet: «For meg er det en fremmed tanke at det norske Storting skulle bestå av krigsforbrytere.» Ut fra den presiseringen kan jeg ikke se at det er grunn til å anta at det skulle komme noen annen konklusjon ut av en ny behandling i Presidentskapet, og jeg vil anbefale at vi behandler saken nå.
Kirsti Kolle Grøndahl (Arbeiderpartiet), 1999-06-18:
Funksjonstiden for tre av medlemmene i Stortingets kontrollutvalg for etterretnings-, overvåkings- og sikkerhetstjenesten går ut i sommer. Det gjelder Rikard Olsvik, Kjersti Graver og Stein Ørnhøi. Rikard Olsvik har meddelt at han ikke ønsker gjenvalg. Kjersti Graver og Stein Ørnhøi har på forespørsel sagt seg villige til å ta gjenvalg. Presidentskapet foreslår at ambassadør Leif Mevik blir valgt som nytt medlem og leder av utvalget. Mevik har bakgrunn og egenskaper som etter Presidentskapets mening gjør ham meget godt skikket til dette vervet. Vi er glad for at han også har villet påta seg den krevende og ansvarsfulle jobben det er å lede utvalget. Videre foreslår Presidentskapet at lagdommer Kjersti Graver gjenvelges som medlem. Presidentskapets flertall, alle utenom visepresident Hans J. Røsjorde, vil peke på at EOS-utvalget er inne i sin første periode. Kjersti Graver har vært medlem i bare ett år, mens Stein Ørnhøi har vært med i tre år. Flertallet legger vekt på at det er behov for å beholde kompetanse og kontinuitet i utvalget. Flertallet mener at selv om Stortinget ved behandling av Dokument nr. 8:31 for 1997-98 ønsket å redusere den partipolitiske sammensetningen av EOS-utvalget, tolker ikke flertallet det dit hen at det helt utelukker oppnevnelse av medlemmer som har tilknytning til et eller annet politisk parti. Det som imidlertid alltid vil være viktig er at EOS-utvalget blir sammensatt slik at det innehar kompetanse over et bredt spekter, og at det er representativt i sammensetning og bredde. Flertallets inntrykk er at både Kjersti Graver og Stein Ørnhøi har gjort en god og grundig jobb i utvalget, og mener at begge bør få sitt mandat forlenget. Presidentskapets mindretall, Hans J. Røsjorde, har foreslått Alf R. Bjercke som medlem av utvalget istedenfor Stein Ørnhøi. Jeg regner med at Røsjorde selv vil begrunne sitt forslag. Med dette vil jeg anbefale Presidentskapets flertalls forslag.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-04-12:
Jeg foreslår Aud Blattmann og Asmund Kristoffersen.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-12:
Jeg har egentlig bare et lite spørsmål til statsråden. Gjennom dyrevernloven er det dyreeiernes ansvar å forhindre lidelser hos sine husdyr. Statens Dyrehelsetilsyn har kommet med en uttalelse om å forby sau på utmarksbeite i de hardest belastede rovdyrsområdene. Da blir mitt spørsmål til statsråden: Er det forsvarlig politikk å gi enkeltmennesker og grupper ansvaret for en situasjon som er skapt av politiske vedtak og statlig forvaltning?