Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-05-07:
Årets distriktspolitiske redegjørelse var veldig generell. Jeg etterlyser i likhet med mange andre mer konkretisering av hva som ligger i redegjørelsen. Men jeg syns allikevel at hvis en leser redegjørelsen to eller tre ganger og etter beste evne prøver å lete etter signaler som går i Fremskrittspartiets retning, så finner man dem. Når det snakkes om lønnsomme, kommersielle virksomheter, kjenner jeg igjen noe. Når det snakkes om attraktive bosteder, kjenner jeg meg igjen. Mer oppgaver til kommunene, sterke vekstregioner der det finnes grunnlag, reduserte skatter og avgifter som middel i distriktspolitikken, at vi i distriktene skal satse på det vi er gode til, økt satsing på infrastruktur og samferdsel, en forenklet landbrukspolitikk, markedsbygging i Norge og entreprenørskap er selvfølgelig stikkord som jeg i utgangspunktet i hvert fall syns lyder som god musikk. Det er vel ingen av disse signalene som er nye i den distriktspolitiske debatten, men hvis statsråden og denne regjeringen ønsker at dette skal legges til grunn for en ny distriktspolitikk, ja, da skal Regjeringen finne støtte hos Fremskrittspartiet. Det viktigste nå er å prøve å sikre opprettholdelse av eksisterende bosetting, og at landbruket ikke alene får råde utviklingen i distriktene. Det blir sagt veldig mye i slike redegjørelser, og jeg tok meg den frihet å gå tilbake til tidligere redegjørelser. Det er mange ministre som har lovt gull og grønne skoger i forhold til distriktene, men vi har på en måte status quo. Distriktene opplever i utgangspunktet på en måte armod. Da er det interessant å se de undersøkelsene som er foretatt blant folk som bor i distriktene, hva de ser på som grunnleggende nødvendig for at de skal trives og fortsatt bo der, særlig i forhold til at ungdommen eventuelt skal flytte tilbake etter endt utdannelse. Det er faktisk kommunal service innen primæroppgavene og flere arbeidsplasser som slår høyest ut. De to områdene slår noenlunde jevnt ut. Mer penger til landbruket slår ikke ut i det hele tatt. Det er selvfølgelig interessant å se hvordan debatten har vært når vi ser på den kommunale servicen. Alle har vært veldig opptatt av at det er mangel på ressurser i kommunene. Jeg skal ikke ta debatten om hvorvidt det er de enkelte regjeringer som har foretatt feil prioritering osv., men jeg vil gjerne gå inn i de 434 kommunene og se på hvem som har regjert der, og ta utgangspunkt i det. For en som kommer fra Nord-Trøndelag, der en ser distriktspolitikkens utslag hundre prosent – det er på en måte et utstillingsvindu for de partiene som i tiår har kalt seg distriktspartier – synes det ikke å være nødvendig å påstå at partienes politikk har slått feil. Nord-Trøndelag er kanskje det fylket som nå etter hvert sliter mest i forhold til det, og det er fordi kommunene har gjort feil prioriteringer. For det er jo ikke slik at kommunesektoren i Norge er bankerott. Kommunesektoren sitter på enorme verdier, samtidig som de sitter på et enormt byråkrati. Jeg kunne dratt fram eksempel på eksempel fra enkelte kommuner, men jeg skal ikke gjøre det i dag, det blir feil. Mitt generelle budskap er: Hvis vi skal sikre servicen i kommunene, må vi tenke nytt. Det er for meg litt merkelig at ikke Stortinget, eller uansett regjering, ønsker å gå i retning av at vi sikrer økonomien i det som heter primæroppgavene. Hvorfor er det slik at alle partier er sterke motstandere av stykkprisfinansiering innenfor eldreomsorgen f.eks.? For det ville jo vært det grepet som hadde sikret finansiering av eldreomsorgen i kommunene. Hvorfor er det slik at alle partier ikke ønsker den type finansiering som vi fikk positive erfaringer av på sykehusene, for å sikre velferdsoppgavene, og sikre like levevilkår uansett hvor en bor i landet? Det er den eneste måten en kan gjøre det på, hvis det er slik at flertallet virkelig mener at det er staten som overfører for lite penger til kommunesektoren, og at det derfor er dårlige vilkår. Hvorfor kan vi ikke da prøve å sikre overføringen gjennom statlig finansiering av disse oppgavene? Det er den eneste måten å gjøre det på. Det andre går på dette med flere arbeidsplasser. Ikke at jeg skal stå her og prøve å forsvare Regjeringen på noen slags måte når det gjelder dette med SND og bygdeutviklingsmidler osv., men det er litt interessant å se at etter seks måneder skrikes det nå høyt opp om at dette er dramatisk, det er en katastrofe. Det er enkelte Høyre-ordførere som har vært ute og sagt det samme. Men skal vi ikke heller stille spørsmålet hvorvidt det har blitt en katastrofe? Er det slik nå at de hundre stillingene i SND som forsvinner, påfører distriktene så store tap at en får økt fraflytting osv.? Jeg tror ikke på det før jeg får se det. Og så er det noen som igjen prøver seg på dette med fraktutjevning, at priser øker osv. Nå ser vi resultatet, nå har det jevnet seg ut. I utgangspunktet får vi en liten økning, men det var akkurat det samme resultatet vi hadde for tre år siden. Og Konkurransetilsynet er klinkende klart: Den type utjevning utover i distriktene slår ikke positivt ut. Hvis det er sånn at Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker reduserte kostnader, hvorfor kan de da ikke være med på et skikkelig kutt i drivstoffavgiftene, hvis det virkelig er det man ønsker? Jeg håper virkelig det er det statsråden og Regjeringen også tenker på i den sammenheng, når det snakkes om skatter og avgifter. For jeg tror faktisk at det største løftet vi kan gjøre for distriktene nå, er å gjøre noe med de avstandene som skaper utkant. For det er avstandene som skaper utkant, og disse avstandene blir selvsagt forsterket dess høyere avgifter man har på transport, og dess mer elendige veier man har. Så jeg tror at det beste løftet vi kan gjøre for distriktene nå, er en enorm satsing på vei og å få redusert kostnader for transport. Og dette med SND og bygdeutviklingsmidler – selvfølgelig er det vel og bra for enkelte – for enkelte. Den type knoppskyting, til enkelte personer ute i distriktene, har ikke skapt verken tilflytting eller sterke arbeidsplasser. Selvfølgelig har det vært bra for enkelte, men ikke for distriktene og regionene i sin helhet. Det som må gjøres her hvis vi virkelig ønsker å etablere nye arbeidsplasser, er at vi må slutte å gå inn med 500 000 kr. Da må vi bruke store midler og styrke de bedriftene som allerede ligger der, slik at de får utvikle seg – altså det man er god på fra før. Så er det selvfølgelig landbrukspolitikken. Fremskrittspartiet er det eneste parti som fortsatt står ærlig og fast ved at vi kan ikke lenger – og det ønsker heller ikke næringen selv, er min erfaring etter hvert – bruke landbruksnæringen som en brekkstang i bosetting og distriktspolitikk. Næringen ønsker ikke det selv. Selv om vi har et samvirke og noen organisasjoner som roper og skriker høyt om at vi fortsatt skal gjøre det, så tror ikke jeg næringen ønsker det. Det var et eksempel her ganske nylig hvor flere innenfor næringen ønsket å slå seg sammen og dermed spare flere millioner kroner. La oss nå lytte til næringen selv. Da håper jeg at det er det Regjeringen og statsråden tenker på, når det i redegjørelsen sies at vi skal forenkle landbrukspolitikken. Og jeg håper at en total overføring til landbruket på 19,5 milliarder kr også vil være med i de vurderingene som Regjeringen skal gjøre på den siden.