Mette Tønder (Høyre), 2016-05-31:
Det aller tristeste og vondeste som finnes, må være familier som går i stykker, familier som ikke lenger kan ta vare på det mest dyrebare, familier som aldri har hatt det i seg å ta vare på barn, familier med vonde og slemme hemmeligheter. Det aller mest fantastiske som finnes, er familier som har hjerterom til én eller flere til, familier som åpner dørene sine og gir kjærlighet til dem som har mistet alt, eller – enda verre – aldri har fått oppleve kjærlighet og godt familieliv. Det som er vår jobb som politikere – slik jeg ser det – er å lage systemer som støtter opp om familier og forhindrer eller avdekker det første jeg nevnte, og gjøre det vi kan for å finne de familiene som har ekstra plass i hjertene sine til en eller flere ekstra når vi trenger det. Derfor er denne fosterhjemsmeldingen så viktig. Vi vet at køene er for lange. Barn lever livet sitt her og nå, et år – som for oss voksne flyr av gårde – inneholder flere milepæler for et barn. De har ikke tid til å stå i kø, de har en barndom de skal fortsette på. Meldingen tar derfor opp rekruttering som et viktig spørsmål. Komiteen har akkurat vært i Bergen og hørt om hvor viktig familieråd er for å rekruttere nye hjem i barnas omgangskrets. Det å få et fosterbarn kan virke litt skummelt, men når det er det barnet en har hatt på dansekurs, kan det være at det er litt enklere å se for seg. Familieråd foreslås gjort obligatorisk. Det foreslås også å flytte rekruttering til kommunene. Dette må naturligvis ses i sammenheng med andre reformer, men å få samme instans til å se barnas liv i sammenheng – fra det blir gjort vedtak om at de ikke kan bo i familien sin, til rekruttering, matching og oppfølging av den nye familien – må være til barnets beste. Barnevernsproffenes råd til oss er at vi må finne fosterforeldre som er glad i barn, og kan vise dem kjærlighet. De ber også om fosterforeldre som vil samarbeide med dem helt fra barna er små. Dette er tøffe krav, men egentlig også krav som burde være et minimum av det vi kan klare. I tillegg er det et poeng at det nye hjemmet har fått god opplæring og følges godt opp, slik at vi forhindrer brudd. Det foreslås i meldingen å oppgradere opplæringen og lovfeste den. God opplæring er grunnleggende for fosterforeldre. Det å finne seg en ny kjole er vanskelig. Den skal passe til anledningen, den skal passe deg, den skal ha riktig farge, den skal ha riktig størrelse. Å finne en ny kjole kan ikke sammenlignes med å finne riktig fosterhjem til et barn, men gang opp viktigheten av at det gjøres riktig, og betydningen valget har for menneskers liv, med en liten uendelighet – og en får en antydning om hva barnevernet står med av ansvar i denne situasjonen. Derfor er det å samle ansvar en riktig vei å gå. Det samme er å se på nasjonale kartleggingsverktøy og muligheten for å bruke institusjon til utredning. I tillegg er det viktig med høyt kvalifisert personell i barnevernet, som ikke er redde for å benytte seg av kompetanse utenfor sin egen avdeling når det er nødvendig. Meldingen har et eget kapittel om de økonomiske betingelsene til fosterhjemmene. Det bør være slik at en ikke skal tjene på å åpne hjemmet sitt for et barn til, men det bør heller ikke gå ut over familieøkonomien. Det må være fleksibilitet, for hver familie er forskjellig, samtidig som fosterforeldrene ikke skal behøve å stå med lua i hånda når de møter til forhandlingene. Dette er vanskelige avveininger. Høyre stiller seg bak meldingen, som ikke ønsker mer statliggjøring, samtidig som vi velger å støtte flere utredningspunkter for større likebehandling og pensjon. Noe av det som har gjort størst inntrykk på meg i denne perioden, er møtet mitt med barn og unge som har opplevd mer i sine unge liv enn godt er. Spesielt husker jeg lille Odin. Han var bare seks år og skulle fortelle oss hvordan han savnet søsknene sine. Han torde ikke gå opp på det store podiet, så han snakket gjennom en annen, fra siden på scenen. Men på slutten fikk jeg lov til å møte lille Odin. Han ga meg en klem – som var en god klem – og han ga meg en liten perle som han lekte med. Den har jeg hengt opp på kontoret – for alltid å huske det viktigste når vi tar beslutningene våre. For uansett verktøy, dyktige ansatte, samtaler med barn, opplæring av fosterforeldre, oppfølging og økonomiske rammebetingelser er det alltid dette lille ekstra som må til, det som ikke lar seg forklare, det som gjør at barn endelig kan senke skuldrene og fortsette med barndommen. Det er litt magisk, ikke veldig juridisk, men lett gjenkjennelig – det er kjærlighet.