Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-27:
Det er egentlig første runde i avslutningen på en sammenhengende historie, både i Stortinget og i forhold til alle offentlige myndigheter i Norge som avviser at det skulle være forbundet noen som helst slags helsefare med bruk av utarmet uran, som kommer her i dag. Og det er til tross for at saken er blitt tatt opp ved en rekke anledninger fra SVs side, først og fremst med utgangspunkt i de skadene som Golfkrigen har påført dels allierte soldater, men ikke minst sivilbefolkningen i Sør-Irak. Historien er at hver gang SV har tatt opp dette spørsmålet, har man fått meget klare og bombastiske avvisninger av at det skulle finnes noen form for helsefare knyttet til bruk av utarmet uran. Jeg må si at jeg er ganske overrasket over hvor store ord Kristelig Folkepartis representant tør ta i sin munn her i dag, for de som har hatt ansvaret, som for så vidt nåværende forsvarsminister Godal har påtatt seg ansvaret for, er altså den forrige regjering. Det er ved disse korsveiene SV har tatt opp spørsmålene, og det er Vollebæk og Fjærvoll som har vært meget bombastiske i å avvise at det skulle være forbundet noen som helst slags helsefare med dette. Det er oppsiktsvekkende når vi nå etter hvert vet at man på amerikansk side har vært opptatt av helsefaren knyttet til bruk av utarmet uran helt siden 1991. Helt siden 1991 har spørsmålet om helsefare og miljøforurensning knyttet til utarmet uran vært kjent, problematisert og tatt opp i USA, i Pentagon og i US Army. Siden 1993 har man pålagt US Army å sette i gang treningsprogram for personell som kan tenkes å komme i kontakt med utarmet uran. I 1995 var det fremdeles slik at man benektet at det var noen helsefare, men likevel laget man en offisiell informasjonsvideo om hvordan man skulle forholde seg, gjennom heldekkende vernedresser og masker. Til tross for at det i årevis har kommet bekymringsmeldinger – i det minste – på amerikansk side, har SV når vi har tatt opp disse spørsmålene i 1998 og i 1999, bare møtt avvisninger av at det skulle være noen som helst slags sammenheng. Det merkelige spørsmålet man må stille seg, er: På hvilken måte er norske myndigheter informert av USA om disse spørsmålene underveis, når man med skråsikkerhet kan avvise alle mulige sammenhenger her, samtidig som man altså på amerikansk side har tatt sine forholdsregler? Det er SVs spørsmål nr. 1. Hva slags informasjon finnes det overhodet innenfor NATO om disse spørsmålene, når norske ministre kan stå her med rak rygg og avvise alle spørsmål, mens man på amerikansk side har tatt sine forhåndsregler? Når dette blir kjent, og det er sendt informasjon til Forsvarets overkommando, når den tydeligvis ikke toppen i Forsvarsdepartementet. Og den informasjon som samtidig har kommet til Utenriksdepartementet, tilflyter heller ingen av dem som kunne ha trengt å ta sine forholdsregler. Utenriksdepartementet har altså ansvaret for dem som måtte delta i humanitært arbeid, f.eks. i Kosovo, men dette er også en problemstilling i forbindelse med Bosnia. Så det andre store spørsmålet: Når man til slutt ble informert, hvordan kan det da ha seg at ikke den informasjonen har tilflytt de politisk ansvarlige i de departementene det gjelder? Det som også er merkelig, er at helt fram til for to måneder siden var det verken dramatikk eller behov for helseundersøkelser eller noe som helst. Det er først når andre land også er blitt klar over hva slags uromeldinger som er kommet knyttet til utarmet uran, at man har tatt sine forholdsregler i Norge. Først da kommer meget omfattende helseundersøkelser for det personellet som har tjenestegjort både i Irak, Bosnia og i Kosovo. Det som det ikke var noen som helst slags fare eller uro knyttet til for to måneder siden, har nå ført til at det slås full alarm. Vi synes det er meget merkelig at ikke norske myndigheter har vært informert på en slik måte at man har tatt helt andre forhåndsregler mye, mye tidligere. Vi har merket oss at forsvarsministeren både i redegjørelsen og i flere andre sammenhenger – senest nå i dag – har forsikret om at våpen som inneholder utarmet uran, ikke er forhåndslagret i Norge og heller ikke er planlagt tatt i bruk i forsvaret av Norge. Det er vi veldig glade for at forsvarsministeren er så klinkende klar på. Det ville vært en skandale om Norge hadde lagt opp til en bruk av den slags type våpen i forsvaret av Norge, særlig fordi det faktisk var en problemstilling allerede på 1970-tallet hvorvidt Norge skulle delta i produksjon av denne typen våpen. Den gang ble det avvist, fordi det var store politiske såkalte belastninger knyttet til dette. Da blir dobbeltmoralen desto større, når man synes det er helt rimelig at denne type våpen har vært brukt helt fram til i dag i andre konflikter der Norge har ment at det har vært riktig å delta på de alliertes side. Hva er det nå som skal gjøres i Kosovo og i Irak? SV fremmer et forslag her i dag. Det foregår en del undersøkelser om langtidsvirkningen når det gjelder bruken av utarmet uran og andre typer våpen i Sør-Irak, som er et slags laboratorium for den forurensningen man nå snakker om. Vi skulle ønske at Norge mye tydeligere tok initiativ til en grunnleggende undersøkelse, for det er antakelig dette området som kan bidra til at det blir klarhet når det gjelder hva slags senvirkninger som finnes. Vi tror ikke det er sånn at man ett, to eller tre år etter kontakt med utarmet uran kan dokumentere hva slags virkninger og sammenhenger som faktisk finnes. Det vi vet så langt, er at det er enighet om at støvet fra eksplosjoner med utarmet uran kan føre til skader på lunger og nyrer for dem som befinner seg i den umiddelbare nærhet, og som puster inn dette støvet. Det er oppsiktsvekkende at det først og fremst er vårt eget militære personell som vekker bekymring i Stortinget og i forsvarskomiteen. Men i alle kriger er det sivilbefolkningen som er det største offeret. SV synes det er merkelig at det ikke er mye større uro rundt disse langtidsvirkningene for sivilbefolkningen både i Irak, Bosnia og Kosovo. Det er riktig at det pr. i dag ikke har kommet fram forskning som kan påvise at det er en sammenheng mellom bruken av utarmet uran og leukemi eller andre kreftformer. Men det skal altså ekstremt sterke beviser til for å kunne avvise at det finnes en sånn sammenheng. Det vi vet, er at det både blant Golf-veteraner og de som har tjenestegjort i Bosnia og Kosovo, rapporteres om alvorlige konsekvenser når det gjelder helsen. Vi kjenner også til overhyppighet, ikke bare av kreft, men også av fødselsskader i Sør-Irak som kan knyttes til dette. Eksperter som vi har konsultert, sier at det for plutonium og asbest er en latenstid på 20 år. Derfor er det vel tidlig å trekke noen form for konklusjon. Det betyr rett og slett at det er for tidlig å konkludere. Derfor har jeg et spørsmål til forsvarsministeren. Man sier at man ønsker et «midlertidig» forbud mot bruk av utarmet uran. Hvor lang tid er «midlertidig» for forsvarsministeren? Hvis det skal være sånn at det kan ta 20 år før man kan få dokumentert eller påvist såpass mye at man kan avvise at det er noen sammenheng, er da «midlertidig» for forsvarsministeren 20 år? Eller er det ikke rimelig å legge et føre var-prinsipp til grunn, sånn at man faktisk forbyr bruken av utarmet uran, som det er såpass mange spørsmål knyttet til? Så er det et spørsmål til: Hvor har denne utarmede uranen kommet fra? De restene av plutonium og såkalt uran-236 som har blitt påvist, kan tilsi at det er rester fra atomindustrien som er benyttet til denne type utarmet uran. Da har vi i tilfelle en annen problemstilling i denne sammenheng, og det er at man ved produksjonen av denne type våpen samtidig ønsker å kvitte seg med et problematisk avfall fra atomindustrien. Det som er helt sikkert, er at barn advares på det sterkeste mot å være i kontakt med den type støv som utarmet uran etterlater seg. Derfor er det behov for å sette sivilbefolkningen i fokus på en helt annen måte, både i Kosovo, Bosnia og Irak, enn man har gjort så langt i denne debatten. Jeg vil gjerne ta opp de forslagene som er omdelt.