Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2001-02-01:
Handlingsplan for eldreomsorgen, som ble vedtatt i Stortinget i 1997, samlet et bredt flertall. Det samme gjør evalueringen av handlingsplanen etter to år. Det er bred politisk enighet om satsingen på eldreomsorgen. Jeg vil takke saksordfører for et grundig arbeid, og jeg vil også vise til den redegjørelsen som han kom med, og innstillingen fra komiteen. Det er ikke behov for å gå detaljert inn i dette, men det er enkelte ting jeg gjerne vil utdype. Stortinget ber nå Regjeringen i forbindelse med budsjettet for 2002 om å komme tilbake med en vurdering av investerings- og driftsbehovet innen eldreomsorgen i de nærmeste årene med bakgrunn i behovene som blir meldt fra kommunene innen fristen 30. juni. Da vil vi til høsten ha mulighet til å foreta ytterligere justeringer dersom det er behov for det. Den fireårige handlingsplanen er i rute, og det er vi glad for. Det er en god og realistisk plan. Men det er mangelen på hjelpepleiere og omsorgsarbeidere som bør bekymre oss alle, og det er en enorm utfordring å sikre rekrutteringen. Det vil jeg komme tilbake til. Politikken for eldreomsorgen må bygge på respekt og trygghet for den enkelte og tilpasses den enkelte brukers behov. Og det må gis valgmuligheter. Skal vi skape en god eldreomsorg, holder det ikke bare å bygge ut sykehjem. Eldreomsorg handler om mer enn enerom. Det må være et bredt spekter av omsorgstilbud. Det er behov for flere sykehjemsplasser og flere sykehjem som har utviklingsmuligheter, slik at det kan tilbys korttidsplasser, rehabilitering, plasser for mennesker ved slutten av livet og heldøgns pleie av lengre varighet for dem som trenger det. Ikke minst må tilbudet til aldersdemente bli bedre. En differensiert omsorg er viktig. All institusjonsforskning viser at mennesker tilpasser seg de behov som institusjonen har, ganske fort, uansett alder. Gjennom en slik tilpasning taper mange den siste rest av egenomsorgsevne de har. De kan være små, men de er viktige for den enkeltes menneskeverd. Skal vi kunne møte den enkeltes behov og stimulere den enkeltes egne ressurser, er det viktig å legge en forpliktende omsorgsplan for den enkelte, der bruker, pårørende og tjenesteyter er innforstått med hva tilbudene innebærer. Det har vist seg at mange kommuner velger å bygge ut omsorgsboliger på bekostning av sykehjemsplasser fordi driften faller rimeligere for kommunene. Resultatet er for få plasser med heldøgns pleie. Derfor mener Høyre at det bør gis et høyere oppstartingstilskudd til omsorgsboliger med tilknyttet personale på lik linje med tilskuddet til sykehjem for å sikre at det bygges ut tilstrekkelige tilbud med heldøgns pleie og omsorg. Samtidig kan oppstartingstilskuddet til omsorgsboliger som blir betjent av hjemmehjelp og hjemmesykepleie, opprettholdes. Med en slik ordning vil behovet for heldøgnspleie bli bedre dekket, og det blir en større fleksibilitet i tilbudet. Høyre er glad for den støtten som vi fikk fra SV og Fremskrittspartiet, men det gir dessverre ikke flertall. Men jeg håper at dette forslaget vil modnes hos de andre partiene etter hvert. Som jeg var inne på, er mangelen på hjelpepleiere og omsorgsarbeidere og de konsekvensene det vil få spesielt for eldreomsorgen framover, svært alvorlig. Vi snakker ikke bare om en kommende krise. Over hele landet er det allerede i dag stor mangel på personell. Økningen i antall eldre skjer samtidig som ungdommen velger bort omsorgsyrkene. Etter innføringen av Reform 94 ble søknin-gen til helse- og omsorgsfag dramatisk redusert, ja halvert på seks år. Dette er svært alvorlig. Uten påfyll nedenfra eldes dagens omsorgsarbeidere i takt med den jevne befolkning. Eldreomsorgen konkurrerer med sykehusene om hjelpepleiere og sykepleiere og kan risikere å bli sittende igjen med smuler fra helsevesenets bord når det gjelder rekruttering. Uten flere hender vil det ikke være mulig å gjennomføre en god og verdig eldreomsorg. Derfor må rekruttering av omsorgsarbeidere være en høyt prioritert oppgave, og jeg vil sterkt anmode Regjeringen om å gå inn i en dialog med fagorganisasjonene for å finne løsninger som kan sikre rekrutteringen. Det er de som vet hvor skoen trykker, og hva som skal til for å sikre at de som er i yrket i dag, blir, og ikke minst at vi får rekruttert nye. Når det gjelder Fremskrittspartiets forslag om Den Norske Stats Omsorgsselskap – STATOMSORG – har det ingen god klang i mine ører. Og det forundrer meg at det lyder som musikk for liberalistene i Fremskrittspartiet. Forslaget om at staten skal eie og drive eldreomsorg i andre land på en slik måte Fremskrittspartiet legger opp til, går Høyre imot. En omfattende utbygging av tjenestetilbudet i form av sykehjem og omsorgsboliger i andre land vil kunne svekke tilbudet i kommunene, og det gir mer byråkrati. Med andre ord: Det er dårligere utnyttelse av ressursene. Vi mener imidlertid at et opphold i Syden kan være et godt tilbud for noen. Det er nå åpnet for at Husbanken kan delta i finansieringen, og det mener vi er positivt. Høyre mener at disse plassene må inngå som en del av den enkelte kommunes planer. Bærum kommune planlegger nå å bygge omsorgsboliger i Syden, og flere kommuner kjøper eller leier plasser slik at de har en mulighet til å tilby opphold for de eldre som ønsker det, og som har utbytte av det. Dette er en modell Høyre støtter. Når det gjelder St.meld. nr. 28 om innhold og kvalitet i omsorgstjenestene, Omsorg 2000, er det iallfall det å si at den er svært ordrik, lite konkret, men full av godvilje og – jeg vil legge til – selvfølgeligheter. Meldingen ville helt klart vært et bedre innspill til Verdikommisjonen enn til Stortinget. Men meldingen er nå engang kommet til dette hus, og vi har forsøkt å gjøre det beste ut av det. I meldingen settes det søkelys på møtet mellom den som yter, og den som mottar tjenestene. Særlig vekt er det lagt på utvikling og vedlikehold av omsorgsarbeidernes holdninger og deres etiske kompetanse, situasjonen til den voksende gruppe aldersdemente og hvor de etiske grensene går for bruk av tvang – og det er viktig og nødvendig. Som saksordfører har redegjort for, er det, ikke uventet, bred enighet om verdigrunnlaget for omsorgstjenestene og det meste av det som har vært drøftet i denne meldingen, og det viser også innstillingen. Men det har det også alltid vært, og det har kommet til uttrykk gjennom ulike stortingsmeldinger og proposisjoner som har vært behandlet i Stortinget gjennom mange år. Det er verken noe nytt eller oppsiktsvekkende. Det som derimot er oppsiktsvekkende, er oppfordringen fra Regjeringen og stortingsflertallet til kommunene om å unngå konkurranseutsetting av de kommunale tjenestene, til tross for at det kan gi bedre kvalitet på tjenestene og større valgfrihet for brukerne. Høyre har lenge hevdet at det er spesielt viktig å sette søkelyset på kvaliteten og innholdet i omsorgstjenestene. Sosialministeren fra Arbeiderpartiet uttalte for en stund siden at hun er opptatt av at bestemor skal få de beste tjenestene, ikke av hvem som yter dem. Denne uttalelsen gav håp om en mer åpen holdning til nye virkemidler og private aktører i eldreomsorgen fra Arbeiderpartiets side, men nå ser vi at tonen er en annen. I innstillingen skriver partiet at «kommunal drift er lettest å planlegge, og skaper den nødvendige stabilitet og ro, både for mottakerne og de ansatte». Dette er skuffende og lover ikke godt for den nødvendige moderniseringen av offentlig sektor som Arbeiderpartiet ellers taler varmt for. Her har endringsviljen åpenbart fordunstet. Kommunal drift gir nok både ro og stabilitet for kommunene, men den pleietrengende blir taperen dersom hensynet til bekvemmelighet for kommunene og de ansatte blir viktigere enn et best mulig tilbud til brukerne. Utgangspunktet for debatten om hvordan vi organiserer pleie- og omsorgstjenestene må ikke være et ønske om å skape ro for kommunene, men et ønske om endringer som gir skarpere fokusering på kvalitet og et bedre tilbud til den enkelte pleietrengende. Og hvorfor skal ikke eldre og funksjonshemmede få samme rett til å velge sykehjem, omsorgsbolig eller hvem som skal hjelpe dem i deres eget hjem, når pasienter har fått rett til å velge sykehus? Det finnes ikke noen god grunn til å forskjellsbehandle. Derfor vil Høyre konkurranseutsette både sykehjem og hjemmetjenester. Hvis eldre og funksjonshemmede skal få større innflytelse over hjelpetilbudet, må flere enn kommunens folk få slippe til. Helsetilsynet har gjennom omfattende undersøkelser dokumentert alvorlig kvalitetssvikt i eldreomsorgen. I mange kommuner har kontrollen med tilbudets kvalitet vært svært mangelfull. Når kommunen skal evaluere kommunens arbeid, vil svaret ofte bli at kommunen gjør en god jobb. Helsetilsynets undersøkelser har vist at det ikke er tilfelle når det gjelder eldreomsorgen. Behovet for nye løsninger som kan sikre et godt og verdig tilbud til eldre og pleietrengende, er åpenbart. Og folk ser dette. En meningsmåling Nationen offentliggjorde sist sommer, viste at 68 pst. av dem som er over 50 år, ikke har tillit til den offentlige eldreomsorgen. Ved å skille bestiller- og utførerrollen kan vi legge til rette for økt oppmerksomhet om kvaliteten i eldreomsorgen. Kommunene må i en anbudssituasjon legge kvalitetskravene på bordet. Forsker Lars Nygård ved Ressurssenter for Omsorgstjenester har pekt på denne problemstillingen, og at det i anbudsprosessen kommer frem at «kravet til institusjoner som kommunene driver selv nærmest er «gjør det beste ut av situasjonen». Når noe skal ut på anbud må kravene tydeligere på bordet». Den forrige sosialministeren, Magnhild Meltveit Kleppa, sa blankt nei til konkurranseutsetting i eldreomsorgen. Hun hevdet at vi trengte mer kunnskap, men så bort fra at ny kunnskap forutsetter at noen går foran og prøver ut nye løsninger. En rekke Høyre-styrte kommuner har gjort nettopp det. Asker og Moss var tidlig ute. I Oslo ble resultatet av en anbudsrunde at kommunens egne institusjoner fikk oppdraget. Erfaringene fra de kommunene som har gått foran, er altså lovende. Privat drift av pleie- og omsorgstjenestene betyr ikke at det offentlige skal frasi seg ansvaret for disse tjenestene. Konkurranseutsetting og privatisering er ikke det samme, selv om enkelte representanter fra fagbevegelsen og venstresiden i Arbeiderpartiet prøver å fremstille det slik. Privatisering betyr at det offentlige frasier seg ansvaret for en tjeneste. Det er ikke tilfellet når det gjelder eldreomsorg. Her er det bred tverrpolitisk enighet om at gode omsorgstjenester fortsatt skal være et offentlig ansvar. Uenigheten dreier seg om hvordan det offentlige skal ivareta dette ansvaret. Det viktigste for Høyre er at det offentlige finansierer og setter krav til kvaliteten på tjenestene. Konkurranseutsetting er ikke et spørsmål om ideologisk veivalg, men om praktisk politikk og hvordan vi finner fram til de beste løsningene. I tillegg viser det seg at arbeidsforholdene blir bedre for de ansatte, oppgavene blir mer varierte og lønnen blir bedre. Det er nettopp disse forholdene fagorganisasjonene peker på når det gjelder å beholde og rekruttere både hjelpepleiere og omsorgsarbeidere til denne sektoren. Høyre har slett ikke uvilje mot offentlig sektor, men godvilje overfor utfordringene i helse- og eldreomsorgen. Jeg tror ikke at alt privat er fortreffelig, og at alt offentlig er elendig. Men offentlig virksomhet skal heller ikke være et slags verneverdig kulturminne som må bevares for enhver pris. Vi må endre systemene og skape nye som utløser kreativitet, kvalitet og menneskelig omsorg til beste for dem som er avhengig av disse tjenestene og som trenger det mest.