Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-14:
Jeg har merket meg at alle partier bortsett fra forslagsstillernes parti, Fremskrittspartiet, ønsker å komme tilbake til de problemstillingene som reises i dette Dokument nr. 8-forslaget, når Stortinget skal gjennomgå erfaringene med de etiske retningslinjene. Representanten Leirstein spurte meg om når det kan bli. Det er riktig at disse retningslinjene har fungert siden november 2004. Vi trenger tid for å få dokumentert erfaringer med det. Stortinget har tidligere antydningsvis sagt at tre års virketid vil det være et passelig tidsrom, og det er mitt utgangspunkt. Komiteen går ikke inn i den reelle debatten rundt det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet, og jeg skal ikke dra flertallet i Stortinget lenger enn å si at det er nettopp det man ikke gjør. Men jeg har lyst til å legge til noen argumenter for hvorfor disse retningslinjene er utarbeidet slik, og hvorfor man kommer opp i noen dilemmaer når man har etiske retningslinjer for Statens pensjonsfond – Utland. For det første er den problemstillingen som forslagsstillerne tar opp, nøye gjennomgått i Graver-utvalgets innstilling. Graver-utvalgets innstilling ligger altså til grunn for de retningslinjene som Stortinget i ettertid vedtok. Og de er nøye på at man selvsagt kan komme i noen dilemmaer ved at man har sterkere etiske retningslinjer for Statens pensjonsfond – Utland enn det som f.eks. gjelder for statens innkjøp, slik også representanten Syversen var innom. For det andre har vi som eiere en suveren myndighet over hvilke selskaper og hvilken produksjon vi ønsker å investere i, og hva slags selskaper vi ønsker at vi skal få overskudd fra inn i vårt pensjonsfond. I mange andre situasjoner, f.eks. når det gjelder offentlige anbud og innkjøp, har man ikke samme type frihet. Dermed kan man komme nettopp i den situasjon at vi har strengere etiske retningslinjer for Statens pensjonsfond – Utland enn det vi har for en del offentlige innkjøp. Det er riktig. Regjeringen mener at det er riktig og viktig at vi bruker det oljefondet som nå er på 1 400 milliarder norske kroner, og som i løpet av dette året blir verdens største pensjonsfond, til å sette noen etiske standarder, selv om vi ikke i alle andre sammenhenger klarer å følge akkurat samme standard. Det som har skjedd i forbindelse med forvaltningen av Statens pensjonsfond – Utland, vekker internasjonal oppmerksomhet. Vi har nå trukket oss ut av til sammen 16 selskaper, som enten produserte klasebomber, landminer eller komponenter til atomvåpen. Det er helt i tråd med retningslinjene, som sier at «våpen som ved normal anvendelse bryter med grunnleggende humanitære prinsipper», skal utelukkes fra investeringsporteføljen til Statens pensjonsfond – Utland. Alle som har den minste kjennskap til f.eks. Hiroshima – jeg har selv vært der og sett minnesmerkene og museet og hvilke lidelser bruk av atomvåpen har påført mennesker – må si at det er våpen som «ved sin normale anvendelse bryter med grunnleggende humanitære prinsipper». Det var også veldig klart i forbindelse med diskusjonen rundt de etiske retningslinjene at kjernevåpen, klasevåpen og bio- og kjemiske våpen er blant de våpnene som vi mener «ved normal anvendelse bryter med grunnleggende humanitære prinsipper», så det kan ikke komme som noen overraskelse for noen. Jeg er stolt av de etiske retningslinjene som vi har for det norske pensjonsfondet. Dette er etiske retningslinjer som følges av mange andre pensjonsfond, og som det er stor internasjonal oppmerksomhet rundt. Jeg tror at kanskje halvparten av de henvendelsene jeg som finansminister får fra utenlandske medier, nettopp dreier seg om hvordan vi forvalter vårt oljefond og diskusjonen rundt de etiske retningslinjene. Da må vi regne med at vi innimellom stilles overfor noen paradokser, for slik er etikken. Det er ikke et regnestykke der vi kan sette to streker under svaret, men mitt utgangspunkt for å gjennomgå erfaringene med de etiske retningslinjene er jo å forbedre dem og ha et høyere ambisjonsnivå. Og så synes jeg jo det er stimulerende for den offentlige debatten at Fremskrittspartiet ønsker å gå motsatt vei. Fremskrittspartiet var også, sammen med alle andre partier i Stortinget, enig i at vi skulle ha etiske retningslinjer, og de kan ikke ha vært ukjente med hvilke dilemmaer vi kan komme opp i. Mens Fremskrittspartiet nå ønsker å gå motsatt vei og revurdere alle uttrekk – jeg regner med at det betyr at vi igjen skal investere i klasebomber, landminer og bedrifter som produserer komponenter til atomvåpen – mener jeg at vi heller skal gå den andre veien, nemlig se på hvordan kan vi utvikle det etiske regelverket til å ta nye skritt framover. Jeg er overrasket over den vendingen Fremskrittspartiet her har tatt. Vi har en unik mulighet, og vi har et veldig stort ansvar med tanke på størrelsen på det norske pensjonsfondet for å være med og sette standarder og oppmuntre til produksjon av det vi ønsker at verden skal ha mer av, men samtidig må vi trekke oss ut av selskaper som vi mener driver med uetisk produksjon, fordi våre framtidige pensjoner ikke skal baseres på produksjon av verken klasebomber, landminer eller atomvåpen.