Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-09:
Jeg er fryktelig glad for at justiskomiteen med denne innstillinga tar trusselutsattes ekstreme situasjon på alvor i langt større grad enn det noen komite eller regjering har gjort på svært lenge. Regjeringa skal riktignok ha honnør for at den foreslår noe jeg anser som et nødvendig onde, nemlig adgang for trusselutsatte til å søke om ny, fiktiv identitet, men SV mener samtidig at Regjeringa ikke gjorde en god nok jobb da den la fram denne proposisjonen, fordi den tydeligvis bestemte seg for å hoppe bukk over de problemstillingene som arbeidsgruppen reiste angående kode 6-problematikken. Komiteen har imidlertid samlet endret på dette ved å legge inn helt konkrete forslag til tiltak som vil hjelpe de menneskene som i dag lever på såkalt kode 6, dvs. mennesker som er slettet fra alle offentlige registre, mennesker som langt på vei lever ikke-liv. Jeg er flau når jeg tenker på de ungene som daglig opplever at de i praksis ikke fins, som har en forelder som ikke kan jobbe, som må flytte fra sted til sted, som ikke kan snakke om fortida si, og som ikke vet noen ting om framtida si. Det er rett og slett overgrep mot barn, intet mindre. Ved å foreslå det justiskomiteen i dag gjør, som vil bli vedtatt, vil vi forhåpentligvis få bedre kunnskap om disse menneskene, og særlig barna. Vi vil forhåpentligvis få vite mer om hvilke problemer de støter på i livet, spesielt når det gjelder det offentlige hjelpeapparatet, inkludert politiet. Vi vil få vite noe om bakgrunnen for at de valgte en så dramatisk løsning som å la seg slette fra offentlige registre, og dermed forhåpentligvis få vite hvordan vi kan forhindre at flere må velge tilsvarende løsninger seinere, forhindre at de som allikevel må velge denne utveien, støter på de problemene de som i dag lever slik, støter på, samt kanskje forhindre at enkelte av disse ser seg nødt til å endre sin identitet fullstendig. Jeg har jevnlig kontakt med to kvinner som lever på kode 6 fordi de en gang var sammen med eller gift med menn de i dag ønsker de aldri hadde møtt – norske menn, for ordens skyld, siden mange spør om etnisitet når jeg forteller deres historier. Disse to kvinnene minner meg jevnlig på hvilken forferdelig situasjon det er å leve på adressesperring kode 6. En av dem har endret navn, hun har flyttet mange ganger, og hver gang har mannen som forfølger henne, funnet henne. Hun har ikke hatt kontakt med sine to barn siden februar, av frykt for at hennes ekskjæreste vil skade dem. Hun har dårlig helse og kan ikke flytte ut av landet, fordi hun venter på en operasjon. Hun har flere ganger opplevd at politiet ikke har rykket ut på voldsalarmer, og hun har flere ganger opplevd at mannen har brutt seg inn hos henne. En gang la han fram passet hennes, slik at hun skulle være sikker på at han visste hva hennes nye navn var. Jeg er redd for hva som vil skje med henne, og om hun vil overleve dette. Den andre kvinnen har to døtre. Hun har levert over 60 anmeldelser til politiet, alle er henlagt. Man kan spørre seg om det er gått automatikk i henleggelsene. Uansett er det tydeligvis et problem at anmeldelsene behandles ved det samme politikammeret, uansett hvor anmeldelsene er innlevert. Denne kvinnen har to døtre. Den ene datteren ble ifølge kvinnen voldtatt av hennes eksmann da hun var 14 år gammel. Hun ble da anbefalt ikke å anmelde dette, fordi det ville bli brukt mot moren – som nok et bevis på at hun er sprø, på at hun overdriver. Døtrene hennes har psykiske problemer, den ene har voldelige tendenser og går hos ATV Ung. Kvinnen har ikke jobb, hun kan ikke bosette seg på ett permanent sted, hun må flytte når han finner henne. Og det gjør han hver gang. Ifølge denne kvinnen lekker det offentlige som en sil. Hun kjemper daglig kamper, mot politiet, mot trygdekontoret, sosialkontoret, barnevernsmyndighetene. Noe så tilsynelatende enkelt som å kjøpe en mobiltelefon skaper problemer. Da datteren skulle kjøpe seg en mobil, utbrøt mannen i kassa: Men du fins jo ikke! Jeg syns det er helt forferdelig å tenke på hva disse kvinnene og deres barn gjennomgår. Det er dessuten temmelig slitsomt å forholde seg til det, fordi det er så ugjennomtrengelig på en måte. Jeg føler meg maktesløs når de henvender seg til meg. Samtidig er jeg glad for at jeg fikk muligheten til å bli litt kjent med dem og med de livene de tross alt lever. Hadde det ikke vært for dem, ville ikke justiskomiteen i dag vedtatt de forslagene som står i innstillinga, og som jeg håper av hele mitt hjerte at Regjeringa vil følge opp, sånn at vi kan gi alle disse menneskene verdige liv – gi dem liv, kort og godt. Jeg ønsker justisministeren lykke til, og jeg kommer til å følge veldig nøye med på hvordan det går.