Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2020-06-19:
Det er blitt et dramatisk år, og det har vi gjentatt i mange av innleggene her. Jeg vil også takke finansministeren for et godt samarbeid. Mange har reagert raskere enn vi har vært vant til, og Stortinget har vært åpent for samarbeid. Men jeg vil gjenta her, som etter statsministerens redegjørelse, at heltene i dette samfunnet er dem der ute som har stått i førstelinjen og møtt krisen: sykehjemmene, sykehusene, skolene, transporten, renholdet. Det er den norske modellen i praksis, og jeg tenker på sene kvelder her at det vi gjør gjennom våre vedtak, er å sette dem i stand til å gjøre den viktige, avgjørende jobben. Samtidig er vi ikke uberørt. Over 300 000 er helt eller delvis ledige. Det som bekymrer meg særlig i tillegg, er at mange mennesker har fått utsatt konsultasjoner og behandling. Mange barn har ikke fått oppfølging. Det er store oppgaver som venter. De som var utsatt, er blitt mer utsatt: Eldre har vært isolerte og ensomme, og barn i ustabile hjem har fått sår som det kan bli krevende å lege. Derfor er spørsmålet fra representanten Tajik til finansministeren avgjørende for Arbeiderpartiet. Det handler om å bidra til en sosial profil på de tiltakene vi gjør, fordi vi vet at de mest sårbare er mest utsatt og kommer dårligst ut av en krise som dette. At ingen skal stå alene, har vært vårt overordnede mål for politikken, og det vil vi fortsette med også når vi lager budsjettene våre. Etter mange pakker er det kommet et revidert budsjett og en tiltaksplan som er gjenkjennelig i politikken. Skillelinjene er tilbake. Budsjettet følger en lang rekke statsbudsjetter som etter vår mening tar oss i retning av et mer urettferdig Norge, med økende forskjeller. Man prioriterer skattekutt mens de nederst ved bordet har mistet kjøpekraft og sosiale ordninger. Det kjenner vi fra tidligere budsjetter, og nå er mønsteret der igjen. Det er et budsjett som altså prioriterer kutt i formuesskatten samtidig som nær 800 000 mennesker, i henhold til forskning som SIFO har gjort, vil få betydelige økonomiske problemer og kan komme i dyp gjeld i tiden som kommer. Førstelinjeforsvaret i denne krisen og i oppfølgingen for velferd og møter med en ny krise, kommunene, forbereder seg nå på å stramme inn i budsjetter og kutte. En tredjedel av kommunene sier til mediene at de vurderer permitteringer av dem vi har hyllet som helter. Det er dårlig husholdering. Vi er bekymret for at ledigheten skal bite seg fast, at forskjellene skal øke enda mer, og at kommunene skal måtte renonsere på sine tilbud som folk sårt trenger. Det kan vi ikke la skje, og derfor har Arbeiderpartiet gjennomgående fra første pakke tatt parti med vanlige folk på jobb, sikret full lønn til permitterte, bedre inntektssikring for frilansere og selvstendig næringsdrivende, og mye mer. Ofte sier regjeringen at den har fått gjennomslag for sine pakker – noen ganger sier den, i anstendighet, «i samarbeid med Stortinget». Det siste er nødvendig, for Stortinget har endret på disse pakkene. I vårt alternative budsjett utvider vi permitteringsordningene – jeg hører finansministeren sier at han vil vurdere det, men bare signalet om at det ikke er gjort, er negativt der ute. Permitteringer skal ikke ende som forhastede oppsigelser. Vi prioriterer, til dette førstelinjeforsvaret, et uvanlig høyt beløp – 6 mrd. kr mer til kommunene. Velferdsstaten skal være der når man trenger den, ikke kuttes i og pålegges effektiviseringsmål som ikke hører hjemme på sykehjemmene og i barnehagene. At Norsk Industri i NHO nå sier at vi skal innføre effektiviseringskrav fra prosessindustrien i skole, omsorg og sykehus, hører ikke noe sted hjemme i Norge. Det gjør oss rett og slett svakere. Statsministeren sa når det gjaldt smittetiltakene i mars, at det er bedre å trykke ordentlig til i starten og så slippe noe opp etterpå. Det samme bør gjelde for økonomien og for tiltakene ut mot kommunene. Henger vi etter nå, må vi halse etter med tiltak mens ledigheten biter seg fast på et høyt nivå. Vi kan få store og økende sosiale forskjeller, og vi vil svekke kvaliteten i det norske samfunnet som vi har trukket veksler på. Vi prioriterer mer penger til å få i gang aktivitet i økonomien. Vi vil ha sterkere satsing på klimaindustrien. Vi vil holde aktiviteten i gang i byggenæringen, og vi prioriterer penger til det. En god kommuneøkonomi er også et bidrag til etterspørsel ved å løse små og store oppgaver i kommunen, og en av sju nordmenn jobber faktisk i kommunen. Gjennom sju statsbudsjetter har høyreregjeringen underfinansiert helsevesenet og kommunene, samtidig som fellesskapets inntekter er svekket gjennom store skattekutt til dem med mest fra før. Ingen av forslagene som er lagt fram, har vært rettet mot sosial rettferdighet for utsatte arbeidstakere eller alminnelige familier. Den første pakken var ikke engang drøftet med arbeidslivets parter. Dette må vi snu, og Arbeiderpartiet – som mine kolleger har redegjort for – vil en annen vei og legger fram et alternativt revidert budsjett for et mer rettferdig Norge, med arbeid til alle i et trygt og organisert arbeidsliv, i en velferdsstat som er der uavhengig av bosted og økonomi, og med en rettferdig klimapolitikk som kutter utslipp og skaper jobber.