Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-02:
Solidaritet kan defineres som vilje til å fordele slik at det oppnås frihet og likestilling mellom mennesker. Det innebærer å fordele ressursene på en måte som sikrer at de som har det dårligst, løftes opp. Men det betyr også demokratiske spilleregler og internasjonale kjøreregler for økonomisk samkvem som sikrer utvikling og verdiskaping i det enkelte samfunn. Målrettet bistand må ses i sammenheng med mottakerlandenes utviklingsstrategi og med internasjonal handel og politisk styring og lederskap i globale økonomiske spørsmål. Det er temmelig nøyaktig tre og et halvt år siden Stortinget drøftet prinsipper og retningslinjer for norsk politikk overfor utviklingslandene. En viktig konklusjon i Innst. S. nr. 229 for 1995-96 og i den påfølgende stortingsdebatten var nettopp at bistand må ses i en bredere nord-sør-sammenheng, spesielt internasjonale forhold som er knyttet til økonomi, handel og gjeld, i tillegg til at vår politikk overfor utviklingslandene må være en integrert del av en helhetlig norsk utenrikspolitikk. Innstillingen har vært grunnlaget for Regjeringens nord-sør-politikk. Mye har imidlertid skjedd i tiden etterpå, både i norsk bistandspolitikk og i multilaterale organisasjoner med ansvar for utvikling og humanitær hjelp. Like viktig er det at det har skjedd en behovsforskyvning med hensyn til bistand i verdenssamfunnet. Ingen grense i verden markerer f.eks. en større forskjell i levestandard enn grensen mellom Norge og Russland. Mens den økonomiske veksten i Afrika både i 1998 og i 1999 ifølge statsrådens redegjørelse vil overstige befolkningsveksten, har enkelte land i det tidligere Sovjetsamveldet hatt et fall i levestandard som er unikt i historien. I Asia er situasjonen sammensatt. Finanskrisen kastet millioner av mennesker ut i fattigdom. Men samtidig ser mulighetene for rehabilitering og ny vekst ut til å være gode. Komiteen følte på denne bakgrunn et behov for å behandle statsrådens utviklingspolitiske redegjørelse grundigere enn bare ved å ta en debatt. Derfor ble redegjørelsen sendt til komiteen, der det er bred enighet om de viktigste utfordringene og virkemidlene og om hvordan enkelte spørsmål bør håndteres videre. Bare Fremskrittspartiet stiller seg fullstendig på sidelinjen i den utviklingspolitiske debatten. Innstillingen drøfter ikke nivået på norsk utviklingshjelp. La meg derfor presisere at Arbeiderpartiet i sitt program har et mål om en gradvis økning av ODA-godkjent bistand til 1 pst. av BNI. Med budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene nå i høst ligger Norge for neste år på 0,89 pst. Med de utfordringene som er knyttet til fattigdom og utviklingsbehov i regioner utenfor området for den ODA-godkjente bistanden, kan dette være verdt å ta opp til drøfting etter hvert. Vi har f.eks. en unaturlig ODA-grense midt inne i et område i Kaukasus: Nord- og Sør-Ossetia. Og mens Georgia ligger innenfor ODA-kriteriene, er Russland utenfor. I OSSE-ODA-området er flere av landene på samme inntektsnivå som Zimbabwe og lavere enn Botswana. Eksempler på dette er Aserbajdsjan og Turkmenistan. Det spesielle ved disse landene er det kraftige fallet i levestandard. Fall i levestandard er ikke noe vi har vært vant til å håndtere. Dette er f.eks. samfunn med et høyt utdanningsnivå som tidligere har hatt sosiale sikkerhetsnett. Nå preges deler av området av bunnløs nød. Komiteens flertall understreker behovet for en bred debatt om utviklingssamarbeid og støtter Regjeringens arbeid for en bedre internasjonal samordning av bistand. Verdensbankens opplegg for et helhetlig rammeverk for bistand i det enkelte land, det såkalte Comprehensive Development Framework, CDF, må følges opp. Det innebærer at samtlige innenlandske og utenlandske aktører samler seg om en felles langsiktig utviklingsstrategi. Grundigere landanalyser må ta utgangspunkt i en sterkere regional tilnærming, fordi flere av de forhold som skal ligge til grunn, er regionale like mye som de er nasjonale. I noen tilfeller kan det også være politiske forhold i mottakerlandene som begrenser mulighetene for å drive en effektiv bistand. På grunnlag av den politiske og militære situasjonen i bl.a. Eritrea, Etiopia og Zimbabwe kan det være grunn til å ha en åpning for alternativ bruk av landbevilgningene, eventuelt ved å overføre midler til regionbevilgninger. Slik sikrer vi forutsigbarhet, langsiktighet og fattigdomsorientering, samtidig som vi politiserer bistanden ved å sette spørsmålstegn ved regimet. Jeg vil for øvrig vise til at representanten Solheim ved flere anledninger, bl.a. i en interpellasjonsdebatt om Burma, har tatt sterkt til orde for en slik bistandspolitikk, altså en politisering av bistanden. Det er også viktig at de enkelte aktører i bistandsarbeidet ses innenfor en helhetlig norsk strategi for utviklingslandene. Komiteflertallet ber derfor Regjeringen vurdere å foreta en undersøkelse av effekten av de private organisasjonenes bistand, både humanitær bistand og utviklingsprosjekter. Det komiteen kanskje har arbeidet grundigst med, er Regjeringens strategi for næringsutvikling i sør. Det er viktig å få utredet næringslivet som aktør i en helhetlig utviklingsstrategi, i nært samarbeid med næringslivet og partene i arbeidslivet. Med utgangspunkt i strategien, u-landenes behov for næringsutvikling og investeringer, norsk næringslivs rolle og den prosessen som nå pågår mellom aktørene i Forum for næringsutvikling i Sør, ber komiteflertallet om at når utredningen og evalueringen er sluttført, legges næringsstrategien fram for Stortinget til behandling. Jeg vil be statsråden bekrefte at strategien virkelig blir lagt fram for Stortinget. Inntil Stortinget har behandlet saken, bør ikke eksisterende næringslivsordninger legges ned uten at det er lagt til rette for bedre ordninger som fører til at norsk næringsliv investerer i u-land. Blant annet skal ordningen med blandede kreditter evalueres. Regjeringen bør etter min oppfatning heller ikke ukritisk foreta ytterligere avbinding før stortingsbehandlingen. Generelt uttrykker komiteflertallet at det å presse fram det laveste anbudet i bistandssammenheng kan svekke både kvaliteten på bistanden og – ikke minst – de myke verdiene i utviklingspolitikken. Det er derfor behov for å se avbinding også i sammenheng med det andre land gjør, f.eks. OECD-landene. Når norsk fiskeindustri etter 20 år mister kontrakter, uten å ha blitt kontaktet i forkant, og de samme kontraktene går til et subsidiert kanadisk selskap, tjener det neppe først og fremst u-landenes interesser. La meg legge til at for at investeringer i næringsvirksomhet i u-land skal ha noen effekt, må de samme landene sikres markedsadgang for sine produkter på bredt grunnlag, altså for et bredt spekter av varer, og med likeverdig adgang til verdens handelssystem. Isolasjon har vist seg å være veien til fattigdom, uansett hva enkelte grupper måtte mene. Økonomisk samkvem, infrastruktur, utdanning og kompetanse er i dag veien til økt levestandard, helse, utvikling og likestilling. Jeg viser for øvrig til debatten sist torsdag om Verdens Handelsorganisasjon. Jeg vil også vise til at komiteen ber om at det såkalte auksjonsprinsippet for import av kjøtt legges fram for Stortinget til behandling som en del av strategien for næringsutvikling i sør. Komiteflertallet hilser velkommen initiativet om økt vektlegging på demokrati, institusjonsbygging, åpenhet og offentlighet – Transparency International, for å si det på en annen måte – samt kamp mot korrupsjon. Det er nær sammenheng mellom økonomisk utvikling og en velfungerende offentlig sektor. Helt til slutt: Flertallet viser til at det ligger globale fellesinteresser i å redusere fattigdommen og sikre en bærekraftig vekst og utvikling. Mange av dagens globale utfordringer – voldelige konflikter, store folkevandringer, brudd på menneskerettighetene, internasjonal kriminalitet, terrorisme, narkotikasmugling, rovdrift på naturen og en kraftig befolkningsvekst – har sitt utgangspunkt i underutvikling, fattigdom og sosiale forskjeller. Fattigdomsbekjemping er derfor også et viktig bidrag til global stabilitet og sikkerhet.