Michael Tetzschner (Høyre), 2016-12-20:
Jeg tror jeg begynner med det gledelige, nemlig innlegget fra representanten Snorre Serigstad Valen. Man skal lytte oppmerksomt når SV bekymrer seg for utgiftsvekst. Jeg synes han hadde et utmerket innlegg. Dog vil jeg ta avstand fra hans oppfatning av at Stortinget har fått en ny riksløve. Vi har ikke fått noen riksløve, vi har fått en havhest! Den kan selvfølgelig bringe tankene hen på 1960-årenes ferdighetsmerke i svømming, hvilket ikke er noen dårlig egenskap for medlemmer av denne forsamling. Så over til det mer høytidelige, nemlig Stortingets bevilgninger til vår kongefamilie og hofforvaltningen. Jeg må bare si at jeg synes statsråd Sanners fremstilling av grensesnittet mellom utgifter som skal belastes apanasjen, og utgifter som skal belastes hofforvaltningen, og grensegangen mellom disse, var forbilledlig og dekker i hvert fall våre partiers syn på dette i komiteen. Og det er helt riktig – vi ønsker ikke upraktiske ordninger med en omfattende intern fakturering. Dette er nemlig bevilgninger som kommer fra Stortinget, så vi bør ha en praktisk tilnærming, samtidig som man ser på at verdiøkende vedlikehold, som tenderer over til nyanlegg, kan være problematisk. Vi har også skrevet i innstillingen at hvis statsråden mener at de rammene og de kjørereglene man har nå, er for upraktiske, er han velkommen tilbake til Stortinget, og vi vil ha et åpent sinn for å diskutere disse grensegangene. Mens vi er inne på temaet investeringer i verdiøkende vedlikehold, må også jeg innom Prinsens gate 26 og byggesaken som består av rehabilitering, slik det opprinnelig er meddelt Stortinget. Hvis man går dit nå, ser man at det er lagt til rette for et fullstendig nybygg, fordi det er et tomrom bak fasaden, som nå står som en potemkinkulisse. Man har på forskjellige stadier i prosjektet inkludert et nytt post- og varemottak noe mer ut fra ønsket om å imøtekomme behov som var meldt etter en sårbarhetsvurdering fra sikkerhetsetatene, samt en nedkjøringsløsning, som vel egentlig er det store problemet. Det er denne tunnelen som for øvrig i tidlig fase var tenkt lagt umiddelbart til postmottaket – det er ofte praktisk å ha det i nærheten av der man skal. Så ble det senere skjøvet 120 meter bort, til Nedre Vollgate. Og det innebar også visse konflikter, som det alltid gjør i en by. Til slutt kom man på denne ideen at man skulle gjøre tunnelinnslag fra Kontraskjæret – omtrent der hvor Schøyen-bussene sto i gamle dager, hvis man husker det. Når det er noe som funksjonelt ikke bidrar til å øke Stortingets operative evne og man så sterkt begrunner dette med sikkerhetshensyn, er det klart at når Riksrevisjonen skal gå igjennom dette, må man også se på i hvilken grad det har vært et ufravikelig krav fra sikkerhetsorganene om å få denne løsningen, eller om man bare har pekt på ideelle løsninger. Det skulle også vært en del av vurderingsgrunnlaget at man kunne tenkt seg et nullalternativ, hvor man kunne sikret Stortinget bedre ved bl.a. å ha streng tidskontroll av leveranser – det kunne man også tenkt seg, slik at man ikke nødvendigvis fikk en ekstra kjøkkenadgang til Stortinget. I så fall må den være norgeshistoriens dyreste kjøkkenvei. Den tilfører oss ikke noe funksjonelt nytt annet enn kanskje flere vedlikeholdsoppgaver for fremtiden. Jeg er i trygg forvissning om at Riksrevisjonen vil se på disse sidene. Og selvfølgelig er beslutningsgrunnlaget avhengig av at man når man begynner, vet hvor man skal og ikke utvider prosjektet, og at man også har gode systemer for å takle endringer i prosjektet, så man kommer helberget igjennom. Jeg må si at man er ikke kommet helberget gjennom dette prosjektet sett fra en skattebetalers synspunkt. 1,8 mrd. kr for en kjøkkeninngang er ikke noe vi kan stå for overfor skattebetalerne. Men jeg ser at det er mulig å mene noe annet om dette. Så er det en side av saken som denne salen bør være litt opptatt av, som selvfølgelig går mer på de interne linjer her i huset. Men det argumenteres for at presidentskapet ikke behøver å forholde seg til en enstemmig budsjettmerknad fra det som faktisk er rette budsjettkomité. Det blir til og med anvist at vi bare skal uttale oss i forbindelse med budsjettmøtet én gang i året. Det gir ikke særlig presis styring. Man kan spørre om hva hvis styringsdokumentene hadde vært forbilledlige i sin informasjon. De har altså bedt sekretariatet trekke sammen den informasjonen som Stortinget har fått gjennom disse årene hvor disse prosjektene har vært aktuelle, og vi ser at det er et par avsnitt hvert år, men det kommer mer og mer inn i beskrivelsen av forrige år hva som egentlig har skjedd. Det er ikke budsjettering, det er historieskriving. Når den da tar lettere eufemistiske former ved at oppussing, renovering, rehabilitering i virkeligheten viser seg å være et totalt nybygg, bare på den vanskeligste måten ved å beholde det gamle skallet, kan man ikke si at presidentskapet er preget av den fortellerkunst og formidlerglede som førstepresidenten ellers er en kjent innehaver av. Vi må altså insistere på at når Stortingets komité enstemmig sier noe i merknadene og ber om informasjon, og ikke får den, kan ikke det bli hørt slik at man underveis – den 9. februar, tidlig i budsjettåret – har gitt en orientering til parlamentariske ledere. Vi har ikke noe imot at det orienteres til de parlamentariske lederne, det er ikke det som er problemet. Tvert imot – vi blir begeistret over alle våre kollegaer som får innsyn i hva man tenker og føler i presidentskapet om denne saken. Men vi ber også om at denne budsjettkomiteen, som ved forrige budsjettbehandling var bekymret for utviklingen, blir tettere orientert underveis. Det kan gjøre underverker, for det kan være at vi også da skjønner mer av de dilemmaene som presidentskapet har stått oppe i. I virkeligheten virker dette mer som om man vil holde tingene internt og prøve å hemmeligholde seg vekk fra kritikk. Jeg må til komitéleder og saksordfører Kolbergs fremragende fremstilling av problematikken nevne et punkt. Han sa at komiteen hadde akseptert ønsket om å holde tilbake fra offentligheten en del opplysninger. Det er for så vidt riktig at komiteen har slått seg til ro og imøtekommet disse ønskene. Men jeg vil fra denne talerstolen si at jeg er ikke enig i skjønnsutøvelsen og lovanvendelsen når det gjelder offentlighetsloven – vi sier at vi ikke har den, men allikevel prøver vi å etterleve den her i Stortinget – som også må være gjenstand for diskusjon. Vi kan ikke føre en debatt med mening hvis vi ikke også kan referere til hovedtallene. Men jeg har også som et eksempel på dette brakt i erfaring at man da skal bryte et ønske om å holde ting unna offentligheten ved ikke å referere søksmålssummen som er adressert i dette prosessvarselet til Multiconsult, og at man heller ikke får bruke i den brede offentligheten det første tallet som presidentskapet la til grunn da de den 23. mai 2013 ga endelig beskjed om at disse prosjektene skulle iverksettes, selv om man da ikke kjente til løsningen for innkjøringen – den kom jo som kjent året etterpå. Det må være mulig å kunne referere til slike hovedtall, slik at skattebetalerne kan orientere seg og vurdere om dette er et prosjekt som har vært under tilfredsstillende styring. Mitt svar på det er vel nå fremkommet av innlegget mitt.