Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-28:
Norge vil i første halvår 2008 være del av en nordisk innsatsstyrke som skal stå på beredskap for EU for mulig innsetting i internasjonale operasjoner. Siden dette er første gang den nordiske innsatsstyrken går på beredskap, vil jeg benytte denne anledningen til å redegjøre i åpent storting om status for den norske deltagelsen. Norge deltar her sammen med Sverige, Finland, Estland og Irland. Innsatsstyrken vil være én av to slike styrker i beredskap våren 2008. Denne beredskapen er en del av EUs innsatsstyrkekonsept som ble etablert 1. januar 2007. Så langt har EUs innsatsstyrker ikke blitt anvendt i operasjoner. Hensikten med innsatsstyrkene er å gjøre EU i stand til å sette inn hurtige og fleksible militære enheter til internasjonal krisehåndtering. Innsatsstyrkenes oppgaver er basert på EUs overordnede sikkerhetsstrategi og de såkalte Petersbergoppgavene. Dette omfatter humanitære og fredsbevarende oppdrag samt krisehåndtering og fredsopprettende operasjoner. Innsatsstyrkene skal ha evne til å opptre selvstendig og uten etterforsyning i en periode på 30 dager ved utstasjonering. Etter dette skal styrken ha kapasitet til å stå ytterligere 90 dager i operasjonsområdet ved etterforsyning. 120 dager er den totale lengden for oppdrag som styrken skal kunne utføre i henhold til konseptet. Det er ikke gitt at en innsatsstyrke nødvendigvis vil operere alene. Vel så sannsynlig er det at den vil operere sammen med en annen styrke, f.eks. en FN-operasjon. Vi har tidligere sett at EU har bidratt til å forsterke FN-operasjoner i kritiske perioder for å styrke eksisterende FN-styrkers kapasitet midlertidig. Dette var tilfellet med EUs operasjon i Kongo høsten 2006, som nettopp bidrog med forsterkninger til FNs operasjon i landet under gjennomføringen av valgene i dette krigsherjede afrikanske landet. Det er også en mulighet for at en innsatsstyrke kan gå inn som en innledende styrke, som på kort varsel kan rykke ut til et problemområde – stabilisere situasjonen og legge forholdene til rette for en påfølgende styrke. La meg så gå over til å omtale den nordiske innsatsstyrkens sammensetning og ledelse. Sverige vil som ledernasjon stille med hoveddelen av styrken, herunder ledelsesapparat og støttefunksjoner. Totalt bidrar Sverige med over 2 000 personell, inkludert støttefunksjoner og ledelse. Utover dette bidrar Estland, Finland, Irland og Norge med bidrag som varierer i størrelse fra 50 til 220 personell. Kjernen i styrken er en svensk mekanisert bataljon på rundt 750 personell, forsterket med nødvendige støttefunksjoner. Det norske bidraget er i hovedsak transportkontroll- og sanitetskapasiteter, i tillegg til stabspersonell i de ulike ledelsesfunksjonene. Bidraget omfatter også et overordnet ansvar for strategisk sjøtransport. Kostnader knyttet til opptrening av styrken, dvs. det som skjer for å forberede styrken for beredskap og eventuell innsetting, dekkes innenfor forsvarsbudsjettet. Samtidig vil det ikke være mulig å forhåndsplanlegge hvor og hvordan NBG eventuelt vil kunne bli satt inn. Innsetting av norske bidrag som del av denne styrken vil i budsjettsammenheng være ikke-påregnelige operasjoner. Dette er samme praksis som gjelder for styrker innmeldt i NATO Response Force. Tilbakemeldingene fra EU har vært positive med henblikk på de forberedelser som man under svensk ledelse har gjort, og i forhold til vurderinger av styrkens samlede kapasitet. Senest i begynnelsen av denne måneden gjennomførte hele innsatsstyrken en omfattende øvelse kalt «Nordic Resolution» i Sverige. Øvelsen involverte forflytning av deler av styrken fra Sør-Sverige til nord samt videre transport inn i et operasjonsområde. Denne øvelsen gikk over 16 dager og er å betrakte som en endelig test på styrkens status forut for beredskapsperioden. Hvorfor er det viktig for Norge å delta i en nordisk innsatsstyrke? En bedret europeisk evne til krisehåndtering er en styrke for det internasjonale samfunn, ikke minst fordi EU rår over et bredt spekter av virkemidler. Det europeiske forsvarssamarbeidet har utviklet seg de siste årene. EU har vist, bl.a. i Bosnia og Kongo, evne til å stille substansielle militære bidrag for krisehåndtering. En videreutvikling av denne kapasiteten, bl.a. gjennom innsatsstyrkene, er positivt. Innsatsstyrkene er også utarbeidet særlig med det formål å understøtte FNs krisehåndteringsevne, med spesiell fokus på stabiliserings- og fredsoperasjoner i Afrika. Erfaringen tilsier at det ofte tar tid å få en FN-styrke på plass. Regjeringen arbeider aktivt for å styrke FNs egen evne til å lede komplekse fredsoperasjoner, og ser i likhet med FN-ledelsen på opprettelsen av EUs innsatsgrupper som et nyttig supplement, som støtte til en FN-styrke eller som en innledende styrke før FN kan ta over ansvaret. Styrken er også blitt en sentral del av det nordiske sikkerhets- og forsvarssamarbeidet. Derfor er den også egnet til å utvikle dette samarbeidet ytterligere og tilpasse det nye behov. Vårt bidrag er i en slik sammenheng viktig fordi det engasjerer det norske forsvaret i et praktisk samarbeid med våre nordiske naboland. Dette kommer i tillegg til det samarbeidet vi allerede har innenfor rammene av NATOs partnersamarbeid og operasjoner. Samlet sett ivaretar Norges deltagelse i den nordiske innsatsstyrken viktige utenriks- og sikkerhetspolitiske målsettinger. Det er gjennom aktiv deltagelse at vi får troverdighet og aksept som partner i forholdet til EU og EUs medlemsland. Slik fremstår deltagelsen som et viktig element i en aktiv europapolitikk. Spørsmål knyttet til beslutningsprosessen for innsetting var et sentralt element i diskusjonene i Stortinget om den nordiske innsatsstyrken. Avtalen mellom deltagernasjonene av 23. mai 2005 slår fast at innsetting av den nordiske innsatsstyrken bare kan skje i samsvar med folkerettens prinsipper og FN-pakten. Det er i tråd med Regjeringens forutsetning om at norsk deltagelse kun vil være aktuelt når det foreligger et eksplisitt FN-mandat. Det er samtidig viktig for meg å understreke at det er en nasjonal beslutningsprosess i hvert enkelt land som vil ligge til grunn for en styrkeinnsats. Innsetting av norsk personell vil kun være aktuelt etter en nasjonal beslutning. Her gjelder etablert praksis for beslutninger om bidrag i internasjonale operasjoner. Det er derfor lagt stor vekt på at det utformes konsultasjonsprosedyrer med EU og de deltagende land i den nordiske innsatsstyrken som sørger for at vi kan ivareta den nasjonale beslutningsprosessen. Sverige har som ledernasjon et spesielt ansvar for å orientere og konsultere med norske myndigheter. Forut for eventuelle beslutninger om utplassering vil vi derfor konsultere tett med ledernasjonen Sverige og øvrige deltagende land når mulig bruk av innsatsstyrken blir aktuelt. Norske myndigheter vil også ha løpende kontakt med EU i Brussel. Parallelle avklaringer vil foregå i EU-landene i forkant av en eventuell beslutning i EUs råd. Jeg vil understreke at det kreves enstemmighet i Rådet for å kunne sette i verk en operasjon, men det er verdt å merke seg at vi risikerer å bli stilt overfor prosesser som vil kreve meget hurtige vedtak om utplassering. Det er en særlig utfordring for Norge som ikke-medlem av EU. Det er derfor avgjørende for å få til en effektiv og grundig beslutningsprosess at deltagernasjonene på et tidligst mulig tidspunkt blir informert om mulige operasjoner. Vi har lagt opp til parallelle nasjonale drøftelser i alle deltagende land for å sikre at nasjonale avklaringer kan finne sted før en beslutning om bruken av styrken fattes av EUs råd. Etter at en beslutning tas i EUs råd, vil Regjeringen være avhengig av å kunne ta en meget rask beslutning med hensyn til norsk deltagelse. Det omfatter behovet for rettidige konsultasjoner med Stortinget. Det har vært gjennomført øvelser med det formål å øve beslutningsprosesser mellom de fem landene som utgjør innsatsstyrken. Deltagelsen har vært både på politisk nivå og embetsnivå. Fokus var både på beslutningsprosesser i forkant av en innsetting av styrken og på styring av en operasjon. Disse øvelsene har gitt oss nyttig informasjon om mulige problemstillinger knyttet til anvendelse av en innsatsstyrke. For Norge er det av avgjørende betydning at det er god nasjonal kontroll også under operasjonens forløp. Vi vil stille med offiserer både i operasjonshovedkvarteret og i styrkehovedkvarteret i operasjonsområdet. Dette gjør vi for å ivareta relevante funksjoner knyttet til kommando og kontroll. Denne ordningen ivaretar kontrollen med at bruken av norske styrker er i samsvar med eventuelle nasjonale retningslinjer. Vi har lang erfaring med at en slik praksis fungerer godt, bl.a. fra operasjonene i Afghanistan og på Balkan. Innsatsstyrkens styrkehovedkvarter, dvs. det ledelseselementet som vil bli deployert sammen med styrken i en operasjon, er nå stasjonert i Enköping i Sverige. I hovedkvarteret i Enköping har det allerede over tid arbeidet flere norske offiserer i forskjellige stabsfunksjoner. Ved en eventuell deployering av innsatsstyrken vil styrkehovedkvarteret etablere seg i styrkens ansvarsområde. På nivået over, såkalt operasjonelt nivå, vil det britiske Permanent Joint Headquarters i Northwood forestå ledelsesfunksjonen. Fra Northwood vil en svensk general, sammen med sin finske nestkommanderende, lede styrkens innsats under en eventuell innsetting. Benyttelsen av Northwood er basert på en egen avtale med britiske myndigheter, og innebærer at britene bidrar med nødvendig understøttelse. Operasjonsstaben bemannes med personell fra de deltagende landene, herunder norske, samt et mindre antall offiserer fra øvrige EU-land. La meg så gå over til mulige innsatsområder for den nordiske innsatsstyrken. Det er i dag vanskelig å identifisere spesifikke områder som kan ventes å kunne bli aktuelle for innsetting. Styrken kan, i henhold til det etablerte konseptet for EUs innsatsstyrker, settes inn hvor som helst utenfor EUs territorium. Det er imidlertid tydelig at EUs fokus primært er rettet mot Afrika, og fortrinnsvis i operasjoner med formål å understøtte FN-innsatser. Det er også i samsvar med norske hovedprioriteter. EUs pågående operasjoner kan gi en pekepinn om hvilke typer oppdrag og områder som kan være aktuelle. Unionen er i dag engasjert i ti operasjoner i Europa, Asia og Afrika. Av disse er for tiden bare én militær, nemlig Operasjon Althea i Bosnia-Hercegovina, hvor Norge avslutter sin deltagelse fra tidlig i 2008. Utover dette er EU engasjert i sivile politi- og rettsstatsoperasjoner, bl.a. i Afghanistan, i Kongo og i de palestinske territoriene. Norge er bidragsyter til EUs pågående politioperasjon i Afghanistan, og har også signalisert at vi vil bidra i den planlagte politioperasjonen i Kosovo. EU forbereder en militær operasjon i østre Tsjad og i den nordøstre delen av Den sentralafrikanske republikk, det vil si i Darfurs nærområde. Oppdraget er å bidra til sikkerhet for FNs sivile operasjon som er under planlegging i dette området, i påvente av en multinasjonal oppfølgingsstyrke fra FN. Denne styrken vil bestå av styrker fra primært Frankrike, Irland, Polen og Sverige. Det er så langt ikke planlagt for innsetting av innsatsstyrken i denne operasjonen, men det kan ikke utelukkes at EU vil anmode om dette. Norge har uttrykt støtte til EUs operasjon som et viktig bidrag til å bedre situasjonen for flyktninger og befolkningen i østre Tsjad og den nordøstlige delen av Den sentralafrikanske republikk. Vi mener også at den representerer en styrke for regionens stabilitet – den vil være komplementær til den kombinerte FN/AU-styrken i Darfur, hvor Norge som kjent har tilbudt å delta med et substansielt bidrag. Det er, som jeg viste til tidligere, vanskelig å gi klare indikasjoner på hvorvidt den nordiske innsatsstyrken vil komme til anvendelse. Det er også vanskelig å si hvor dette i tilfelle vil skje. Jeg vil imidlertid understreke at vi i perioden styrken står på beredskap, må være forberedt på at den kan komme til anvendelse. Jeg føler meg trygg på at vår deltagelse i den nordiske innsatsstyrken har bidratt og vil bidra i betydelig grad i forhold til en aktiv norsk stemme i utviklingen av europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk, Regjeringens mål om å understøtte FN og et styrket nordisk samarbeid.