Michael Tetzschner (Høyre), 2016-06-16:
Jeg kan også uttrykke tilfredshet med at vi etter to år nå bærer denne saken frem til protokollen, hvor den formodentlig blir vedlagt etter en enstemmig innstilling fra komiteen. Vi får vel tro at Stortinget i dag behandler den siste innberetningen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen angående Telenor og denne saken. Temaet er saklig begrenset – eller skal jeg kanskje presisere: burde vært saklig begrenset – til en parlamentarisk kontroll med statsrådens og departementets forvaltning av statens aksjepost i Telenor. Av innstillingen vil det, utover selve det operative vedtaket om at vi vedlegger denne anselige innberetningen i protokollen, også fremkomme en del synspunkter. Det som er en samlende holdning fra komiteen, er at komiteen er tilfreds med statsrådens og departementets måte å forvalte statens aksjeinnehav i Telenor på. For egen del føler jeg – ikke minst etter å ha hørt forrige innlegg – behov for å fremheve at vi er tilfreds med at Telenor, vårt norske Telenor, ikke kan lastes for korrupsjonshandlinger utøvd av VimpelCom i Usbekistan. Egentlig kunne saken vært kvittert ut med en enstemmig komitémerknad, noe i likhet med den avholdt i innledningen. Men jeg synes at gjennomgangen vi fikk, har behov for noen supplerende perspektiver. Jeg velger å ta et litt overordnet perspektiv. De færreste kunne vel forestilt seg at statsselskapet Televerket, som rundt 1980 administrerte en telefonkø på ca. 100 000 etter beste planøkonomiske prinsipper, skulle danne grunnlaget for dagens Telenor, som er en av de mest vellykkede teknologibedrifter i vårt verdenshjørne. Forutsetningene var at staten omorganiserte eierskapet til det som ble et børsnotert selskap, med et betydelig innslag av private medinvestorer, med armlengdesavstand-prinsippet fra politikere til dem som er ute og arbeider i markedet og driver med teknologiutvikling, og med internasjonalisering, profesjonelt styre og profesjonell ledelse. Jeg har av og til sett at noen etterlyser de nasjonale strategene av den typen vi hadde da Hydro-eventyret ble dratt i gang i begynnelsen av det 20. århundret. Jeg mener at vi har nasjonale strateger, og at det nettopp var folk som Tormod Hermansen og Jon Fredrik Baksaas som i de to siste tiårenes teknologiske utvikling har stått for en nasjonal strategi. I vårt selskap var det altså styreledere som i annen sammenheng er veldig normerte, som Eivind Reiten, Vidar Rygh, Harald Norvik, og jeg vil også nevne Svein Aaser, siden han ble hengt ut i en annen sammenheng, som har vært bidragende til den store verdiskapingen som også har gjort statens aksjepost mye mer verdifull og underbygget sysselsetting og verdiskaping i Norge på en helt annen måte enn om man hadde fortsatt som et statsselskap fullstendig under departemental styring og kontroll. Jeg ser ikke bort fra at det er oppfatningen av at det fortsatt forholder seg slik styringsmessig, som kanskje også kan ha preget synet på hvordan man opptrer som eier overfor et allmennaksjeselskap. Overgangen fra et statsselskap underlagt direkte departementsstyring, nærmest på linje med et direktorat, til et børsnotert selskap av internasjonale dimensjoner har altså bidratt til en enorm verdiskaping til glede for fellesskapet. Dette betyr ikke at den offentlige styringen av selskapet svekkes. Men den blir annerledes. Man oppgir politisk detaljstyring, men selskapet underlegges lover og regler som er like for alle – lover og regler vedtatt i denne salen. Det betyr at staten som eier også underlegger seg sitt eget lovverk, enten det er allmennaksjeloven, verdipapirhandelloven eller børsreglementet – og selvsagt også det som ble sentralt: straffebestemmelser mot korrupsjon i Norge og ikke minst internasjonalt. Det er slik det må være i en rettsstat. Hvordan staten skal håndtere sitt eierskap, er beskrevet i flere stortingsmeldinger, og det har til nå vært bred enighet om prinsippene – ikke minst fordi eierskapet er inndelt i grupper, alt etter hvilke formål selskapene tjener, og hva staten ønsker med sitt eierskap i dem. Eierskapet skal være verdiøkende, men for alle gjelder det at det må skje innen en samfunnsmessig sammenheng som tar vare på miljø og mennesker og selvfølgelig respekterer den internasjonale og nasjonale rettsordenen. Som børsnotert selskap må eierinnflytelsen gjøres gjeldende gjennom Telenors egne selskapsorganer, dvs. generalforsamlingen og, i det daglige, styret. Dette eierskapet må utøves med respekt for børsreglement – det at allmennheten samtidig med alle andre har krav på opplysninger som kan ha betydning for deres etterspørsel etter aksjer – og for medeiere, dvs. andre private aksjeeiere i selskapet. Som ledd i den brede internasjonaliseringen har Telenor hatt en mindretallspost i VimpelCom, som ikke har gitt styring over dette selskapet. Derimot er VimpelCom som børsnotert i New York underlagt amerikansk lovgivning. Og det er amerikanske myndigheter som har utvist nulltoleranse mot korrupsjon, og som sammen med andre lands påtalemyndigheter har ledet etterforskningen i korrupsjonssaken i Usbekistan, der VimpelCom betalte store penger for en 4G-lisens til presidentens nærmeste krets. Korrupsjonssaken er avsluttet. VimpelCom har vedtatt en rekordbot på vel 6 mrd. norske kroner mot å frigi bevismateriale og medvirke til sakens oppklaring. De har også underlagt seg et strengere kontrollregime i en treårsperiode. Det internasjonale politisamarbeidet og en bredt anlagt straffeforfølgelse endte med en historisk høy foretaksstraff – vel fortjent. Straffeforfølgelsen av VimpelCom bør glede tilhengere av internasjonalt økonomisk samkvem og minne skeptikerne om at alternativet til global utveksling av tjenester, varer og kapital ikke er isolasjon, ikke tollmurer og ikke proteksjonisme, men en stadig bedre utbygging av den internasjonale rettsordenen, med en effektiv rettshåndhevelse. Det har vi fått. Så gjelder det overgangen fra vårt kjæreste Telenor til den internasjonale arenaen. Det er en påminnelse om at man skal velge sine samarbeidskamerater og -partnere med omhu. Telenor hadde i en overgang status som vitne i saken, men er nå ute av saken. Det synes jeg Telenors mange ansatte hadde fortjent å høre fra denne talerstolen. Telenor har oppnevnt styremedlemmer for sin mindretallspost i VimpelCom, men Telenor er ikke anklaget for noe, og er heller ikke bebreidet for noe av offisielle myndigheter i sakens anledning. Selskapet har latt foreta en gransking av sin egen opptreden under hele forløpet, en rapport som ble ferdigstilt av advokatfirmaet Deloitte. Her rettes det riktignok kritikk mot enkeltpersoner utgått fra Telenor, men som utøvde verv i VimpelCom, og de høster også kritikk for å ha slått seg til ro med at korrupsjonsanklagene i Usbekistan skulle vært undersøkt nærmere, og også at de uskjønnsomt ikke formidlet opplysninger videre på et tidligere tidspunkt. Det kan settes spørsmålstegn ved vurderingen hos enkeltmennesker, men under komitéhøringen ble det fra den daværende norske direktøren i VimpelCom gitt en gjennomgang av en rekke tiltak, også ved hjelp av eksterne instanser i USA, som responderte på ryktene, men altså innstilte undersøkelsene. Også disse undersøkelsene blir påstått forledet av forfalsket dokumentasjon fra utro funksjonærer i VimpelCom. Det gjenstår fortsatt etterforskning mot enkeltpersoner som kan holdes ansvarlig for det som har skjedd i VimpelCom, men vi er definitivt ute av det man kan gjøre Telenor ansvarlig for. Jeg synes ikke saksordførers innlegg skilte godt nok mellom enkeltpersoner utgått fra Telenor og hva man involverer et helt selskap i. Det har i det hele tatt vært krevende å holde orden på partsforholdene, men det er også en del av arbeidet når man gransker ut fra et parlamentarisk ståsted, at man holder rede både på hvilke reglementer og regler som gjelder, og ikke minst på partsforholdene. Uansett – den gjenstående uklarheten som er av offentlig interesse i saken, er om det er personer med tilknytning til Norge som i egenskap av verv i VimpelCom eventuelt skal være blant de funksjonærene selskapet vil rette ansvaret mot, og det gjenstår det altså å se. Etter norsk lovgivning kan bestikkelse og korrupsjon få strafferettslig etterspill for norske borgere selv om handlingen er utført i utlandet. Disse sakene vil altså bli konkludert av påtalemyndigheten og av domstolene. Jeg finner igjen grunn til å understreke at Telenor ikke har noen uoppgjorte forhold med politimyndighetene, men på et visst stadium av saken i en overgang har vært avkrevd vitneprov. Ingen bebreidelse er rettet mot Telenor som selskap. Det må likevel minnes om at enkeltpersoner med tilknytning til selskapet i Deloitte-rapporten ble kritisert for uskjønnsom håndtering av informasjon i forbindelse med en bekymringsmelding om VimpelCom, for øvrig fra en varsler som var utlånt fra Telenor, og som selvfølgelig kom fra en annen bedriftskultur. Jeg synes også det er verdt å nevne ved denne anledning at noe av den gjenstående kritikken mot den tidligere ledelsen i Telenor går ut på at man ikke behandlet varsleren og varslerens bekymring på en skjønnsom måte. Komiteen fikk jo selv en smakebit på at det er vanskelig alltid å treffe de riktige avgjørelsene, da vi selv stod overfor et valg hvor man eventuelt for all verden skulle offentliggjøre varslerens identitet, en anonymitet som er helt vesentlig for varslingsinstituttet, og som har vært respektert av alle andre – hva man nå måtte si er gjort av uskjønnsomme vurderinger, er det i hvert fall blitt respektert siden 2011. I de ti minuttene komiteen selv hadde anledning til å trå feil, vaklet den, men falt ned på riktig side. Jeg tror det kunne blitt gjort ubotelig skade for varslingsinstituttet om det navnet hadde kommet ut uten at det var autorisert. Ettersom den internasjonale etterforskningen ikke har gitt grunnlag for kritikk av Telenor, kan selvsagt heller ikke eierne av selskapet, verken staten eller de private, lastes. Ingen i Næringsdepartementets eierskapsavdeling har blitt kritisert for manglende oppfølging, og følgelig er det heller ikke noe igjen av et eventuelt ministeransvar eller noe grunnlag for å rette kritikk mot statsråd Mæland. Denne realiteten har selvfølgelig komiteen måttet forholde seg til, og det er den som ligger i den enstemmige innstillingen. Det betyr at saken vedlegges protokollen. Man har ikke noe kritisk å anføre mot statens håndtering av aksjeinnehavet i Telenor, og vi skulle heller være glad for det – i strid med det som kanskje var en arbeidshypotese underveis, der man trodde at Telenor kjente til eller brukte andre selskaper nærmest som et skalkeskjul for å tjene penger på uhederlig vis i andre verdenshjørner. Jeg synes en del av de resonnementene som saksordfører gjorde seg i den anledning, etter det som nå foreligger, ikke lenger er så sentrale å trekke frem. Jeg vil avslutte med å si litt om nulltoleranse mot korrupsjon. Det er ikke et uttrykk som brukes i eierskapsmeldingen. Det blir derimot brukt som én av mange forventninger til de bedriftene hvor staten involverer seg – på linje med at man skal være aktsom mot barnearbeid, mot utnyttelse av arbeidsstokken og mot å belaste miljøet. Nulltoleransen som den norske stat viser, kommer til uttrykk i straffeloven. Derfor er det etter mitt syn et veldig smalt belte med en gang det kommer opp et spørsmål om korrupsjon, hvor vi bare må si at dette ikke er politikk, det har med politiet å gjøre. Det er ikke slik at disse gjensidig, løpende og parallelt understøtter hverandre, og da gjelder det jo nettopp å overlate saken til påtalemyndigheten. Jeg vil også fremholde det paradokset at når man snakker seg varm om det konkrete arbeidet mot korrupsjon, og snakker seg varm om den aktive oppfølgingen politiet gjør, har altså kontrollkomiteen selv kommet i skade for å gå i veien for den norske påtalemyndigheten, som også hadde et internasjonalt samarbeid på et visst tidspunkt, hvor man var i ferd med å innkalle til høring personer som var siktet nettopp til å forklare seg om sakskomplekser de kunne være mistenkt for. I stedet for å gå på alle disse enstemmighetspåberopelsene fra saksordfører vil jeg bare si at på et tidspunkt før riksadvokaten grep inn og ba kontrollkomiteen holde an for ikke å forspille bevis, var denne problemstillingen reist av Høyres to medlemmer i komiteen. Det var ikke fordi vi hadde gått på et spesielt kurs. Det kan ha sammenheng med at vi hadde lest den veiledningspermen som hele komiteen fikk ved sin tiltredelse, skilleark nr. 11, hvor vi ikke bare ble minnet om arbeidsdelingen mellom statsmaktene, men også om Stortingets egen forutsetning da kontrollkomiteen ble skapt i sin nåværende form, at komiteen ble bedt om å holde seg unna saker som var eller kunne bli etterforsket. For alle som kunne lese innenat, var det en klar beskjed. Det var synd at komiteen da ikke klarte å avgrense sin egen aktivitet på en måte som ikke brakte nettopp politiarbeidet i forlegenhet. Når vi nå snakker om at saken er gjenopptatt, er det selvfølgelig med den forsinkelse som komiteen selv har skapt. Vi kan glede oss over sluttresultatet. Vi har fått avklaring – strafferettslig internasjonalt. Vi har fått satt fast et selskap som har drevet med korrupsjon i Usbekistan. Vi har slått fast at Telenor ikke har noen andel i dette. Og vi har slått fast at det heller ikke har vært noe å si på statens eierstyring av sin aksjepost. Men jeg synes vi har fått en nyttig gjennomgang, både av hva komiteen gjør når den gjør arbeidet sitt på det beste, og av hva vi kan lære til neste gang.