Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2012-08-28:
I dag er det all grunn til å bøye hodet og ta inn over seg at dagens redegjørelse gjelder et av de mest brutale temaer, en av de mest grusomme saker, som Stortinget har behandlet noensinne. 22. juli-kommisjonens rapport forteller historien om en morder med en grusom plan, om altfor mange liv som endte så altfor tidlig, og ikke minst om manglende sikringstiltak og en politiaksjon der så altfor mye gikk galt. Når vi i dag og i tiden framover skal snakke om ansvar, må mange være forberedt på å bli nevnt. 22. juli-kommisjonens rapport påpeker at hele det politiske Norge – også alle vi som sitter i denne salen i dag – og mange andre bærer sin del av ansvaret for at Norge ikke var tilstrekkelig rustet til å ta vare på våre egne i møtet med ondskapen 22. juli 2011. Men vi skal aldri glemme at ansvaret for at 77 mennesker ble drept den dagen, ligger hos drapsmannen alene. Han er dømt av rettssystemet. Vi andre skal ta fatt på den krevende oppgaven det er å ruste samfunnet mot at mennesker som ham skal kunne gjøre noe lignende igjen. Jeg må ærlig si at rapporten har rystet meg. Dokumentet gir oss så mange bilder på sviktende forebygging, manglende beredskap og fatale enkeltepisoder at vi i respekt for dem som ble rammet som verst, må bøye hodene våre og beklage. Også denne forsamlingen har et tungt ansvar hvilende på sine skuldre. Som oppdragsgiver for de offentlige etatene som til dels manglet mobiliseringsevne og til dels ikke klarte å få ressursene til å møtes, må vi som landets nasjonalforsamling ha evnen til å si det som beskrives i denne rapporten – at altfor mye sviktet. Og jeg har bestemt meg for å bruke denne anledningen, etter å ha lest rapporten, til å si rett ut: Jeg beklager. Vi har feilet. Samtidig vil jeg be det norske folk om å lytte til det som statsministeren og justis- og beredskapsministeren sier. Begge har i dag gitt en grundig beskrivelse av det som bør prege det videre arbeidet også her i Stortinget, nemlig en lang rekke konkrete tiltak som er iverksatt, og som skal iverksettes løpende i tiden framover. Etter min mening bør det ikke etterlates tvil om at statsministeren og justis- og beredskapsministeren gir sikkerhet og beredskap den prioritet som kreves og forventes av det norske folk. Jeg håper dagens redegjørelse gir folk flest den samme følelsen som jeg har fått: Beredskapen i Norge er styrket, og svakhetene vi så 22. juli, vil bli utbedret etter hvert. De aller fleste – politikere og folk flest – stiller seg bak det arbeidet som er påbegynt, og som skal fortsette i tiden framover. Rapporten fra 22. juli-kommisjonen er sviende. Der rapporten er mest sviende, finnes det enkeltpersoner som nesten blir lastet mer enn det som kan bæres. Det er en del av den ærlige virkelighetsbeskrivelsen vi har bestilt, og en nødvendig forutsetning for å kunne gå i gang med oppriktig forbedringsarbeid. Men det er også lyspunkter: enkeltmennesker – helsepersonell, båtfolk, politi og frivillige – som tok ansvar og reddet liv. Dette skal vi ha med oss inn i arbeidet som nå kommer. Innenfor rammen av det kollektive har hver og en av oss et ansvar i krisesituasjoner, som medmennesker og som arbeidstakere, enten vi har lederansvar eller ikke. Dette var en av oppfordringene fra kommisjonen til det norske folk. Det er nå den krevende jobben starter, og vi må forvalte det ansvaret vi er gitt, på en effektiv og tilfredsstillende måte. Jeg forventer at partiene på Stortinget setter folks trygghet, ve og vel foran andre hensyn når tiltakene i tiden framover skal iverksettes. Senterpartiet skal bidra til det, og vi vil være tydelige på at innbyggersikkerhet er et nasjonalt ansvar som skal ivaretas over hele landet. Vi skal skape tillit til at politiet er effektivt, at politiet er i nærheten, og at politiet, helsevesenet og Forsvaret vil komme til unnsetning når liv og helse står i fare. 22. juli-kommisjonens rapport peker på utfordringer og foreslår løsninger. Noen av problemene kan løses ved å bevilge mer penger, noen handler om bedre planverk, mens mange utfordringer ligger i manglende evne til å lede og gjennomføre, som kommisjonen sier. Dette er kjente problemstillinger, men jeg tror det vil bli mye mer krevende å forandre holdninger og kultur. Kommisjonen etterlyser vår evne til å erkjenne risiko, lære av øvelser, ta ansvar og gjennomføre det som er bestemt skal gjøres. Dette er en jobb som vi politikere ikke kan gjøre alene. Hele samfunnet må bidra. Men vi som sitter her i dag, må lede an. Vi må gi tydelig beskjed om hva vi ønsker fra etatene vi leder. Og vi må selv gå foran som eksempler. Vi må selv være villige til å erkjenne risiko. Vi må tørre å si hva som ikke fungerer, og å gjøre noe med det, selv om det kan bety at vi må gå tilbake på ting vi har gjort tidligere. Og vi må gjøre ordene i de nasjonale planverkene til virkelighet der folk bor. Alle som jobber i beredskapssektorene skal være seg sitt ansvar bevisst. De skal beskytte menneskeliv, også når forholdene er krevende og situasjonen er uoversiktlig. Hver og en skal vi ta det ansvaret vi har som medmennesker – å hjelpe som best vi kan når katastrofer rammer. Dette er en vanskelig oppgave. Å holde hodet kaldt er ingen lett oppgave når det står på. Nettopp det viser hvor viktig det er at våre etater er samkjørte og har trent grundig sammen. Da er det lettere å handle når det forferdelige skjer. Statsministeren nevnte nærhetsprinsippet – at den som er nærmest en krise vanligvis er den som er best egnet til å håndtere den. Det er et viktig prinsipp. Det stiller også krav til at beredskapsetatene finnes nær der folk bor. Et politi som holder til der krisen plutselig rammer, vet hvor en bør møtes for å nå fram raskest mulig, eller hvor man finner båter til å komme seg over fjorden, for å bruke noen få relevante bilder. Denne kunnskapen kan være forskjellen mellom liv og død i krisesituasjoner. I rapporten vi nå har foran oss, vil jeg trekke fram Hole kommune som eksempel. Sammen med mange andre som oppholdt seg i nærheten, får de den æren de fortjener i rapporten. De hadde et planverk, de var raske med å handle, og de hadde den lokale kunnskapen som de trengte for å hjelpe. På en dag som i dag er det også riktig å si til landets innbyggere at Stortinget, regjeringen og våre mange fagetater ikke kan vedta en garanti for at noe slikt ikke kan skje igjen. Vi kan og skal bygge trygge samfunn, men vi kan aldri eliminere all risiko. Hvor langt vi skal gå for å redusere risikoen, er ikke bare et spørsmål om politiske, økonomiske eller faglige virkemidler. Det er også et spørsmål om hvor høye gjerder vi skal bygge rundt det norske demokratiet. Det må være et grunnleggende prinsipp at vi har en sikkerhet og beredskap som er tilfredsstillende, men det er viktig for meg å understreke at slike virkemidler ikke fjerner enhver trussel og risiko. Det er pekt på historiske hendelser der landets ledelse har forsømt innbyggernes trygghet med fatale konsekvenser. Det vil bli tema i ulike sammenhenger også etter i dag. Kunne regjeringen gjort noe annerledes? Kunne Stortinget gjort noe annerledes? Svaret på spørsmålene er ja. La oss forene de svarene hver enkelt av oss har, i konstruktivt og målrettet arbeid framfor å dvele ved flere vanskelige spørsmål. Noen ganger er den harde sannheten det som trengs for at vi skal klare å bli bedre. Vi skylder det folket som har valgt oss, å skape et tryggere samfunn. La oss ta med kommisjonens rapport inn i det praktiske arbeidet som er påbegynt, og la oss i fellesskap skape gode resultater. Avslutningsvis har jeg lyst til å takke kommisjonen for den jobben som er gjort. Jeg vil også takke statsministeren og justis- og beredskapsministeren for de grundige redegjørelsene som er gitt her i dag. Det vi står og har stått overfor, er brutalt. Men vi skal alle være med og ta det ansvaret som nå kreves for å skape et tryggere Norge – dette ikke minst i medfølelse med alle dem som mistet noen som sto dem nær.