Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2013-12-09:
Det budsjettet vi skal vedta her i dag, utgjør hoveddelen av det vi bruker på helse og omsorg her i landet. Og enten vi er i opposisjonen eller posisjon, er det grunn til å rose landets helsetjeneste, både for god faglig kvalitet og for at tjenestene er tilgjengelige for alle – uansett hvor vi er bosatt, eller hva vi måtte ha på bankkontoen. Akkurat disse verdiene tror jeg det er lett å ta for gitt. Vi tenker vel alle at det vi har vunnet så langt, det har vi vunnet for framtida. Det tror jeg ikke vi skal slå oss til ro med. Det går en viktig debatt i mange fora for tida om de framtidige vilkårene for velferdsstaten – hva slags vekst, eller hva slags begrensninger vi aner konturene av. Det er ulike syn og – framfor alt – ulike interesser som her kommer til uttrykk, og vi som er politikere må gå med kraft inn i den debatten. Stoltenberg-regjeringa valgte å bruke de store offentlige pengene på helse og omsorg og på viktige grep som Samhandlingsreformen, bedre IKT, styrking av pasientsikkerheten og et kompetanseløft i eldreomsorgen. Det betyr ikke at alt er strålende. Vi har store utfordringer innenfor mange felt i helse- og omsorgssektoren i årene som kommer. De borgerlige regjeringspartiene gikk til valg på to store endringsforslag for helsesektoren: Det som kalles «fritt behandlingsvalg» samt nedleggelse av de regionale helseforetakene. Men begge disse to markante løftene er nå parkert av regjeringa sjøl og skjøvet ut i det blå – bokstavelig talt – og jeg skal med en gang skynde meg og si at jeg håper inderlig at de blir værende der ute og aldri realisert. Men helseministeren bedyrer at begge deler skal gjennomføres; man skal bare ha på plass en nasjonal sykehusplan. Dermed skaper regjeringa en uklarhet om framtidas helsetjeneste, en usikkerhet som jeg ofte møter i min landsdel, både fra dem som har sitt yrke i helsesektoren, og fra pasienter som gjennom lang tid fikk høre at bare de blå kom til makta, skulle alle som hadde en henvisning, kunne shoppe helsetjenester i et fritt sykehusmarked nær deg – på det offentliges regning. Regjeringa henger altså svært mye på en nasjonal sykehusplan, som er en plan som – så vidt jeg kan skjønne – bare skal være for de offentlige sykehusene. For disse sykehusene har vi jo for øvrig allerede i dag «fritt sykehusvalg» – eller et slags fritt behandlingsvalg – som også omfatter aktører som har avtale med det offentlige, i tillegg til altså offentlige sykehus. Men regjeringas ambisjon om et såkalt fritt behandlingsvalg skal først og fremst realiseres av private – gjerne kommersielle – sykehus. Disse sykehusene skal ikke underlegges noen form for politisk styring. Såfremt en privat sykehusdriver er kvalitetsgodkjent, kan driverne sjøl bestemme hvor man skal etablere seg, hva man skal tilby av behandling, og til hvem, og så skal regninga automatisk kunne sendes til det offentlige. Dette er en oppskrift som åpner for et enormt trykk inn mot spesialisthelsetjenesten, det er en oppskrift for sentralisering av faglige og økonomiske ressurser, og det er en oppskrift for å miste den politiske styringa med prioriteringer og fordelinger innen spesialisthelsetjenesten. Så må jeg si at jeg ble veldig bekymret over statsrådens svar om Rettsgenetisk senter i Tromsø. Det er ikke sånn at det senteret bare skal drive med DNA-analyser. De trenger en bred fagportefølje for å kunne være det miljøet de er ment å være, nemlig at de både skal kunne utdanne, forske og også kunne gjøre DNA-analyser. Så jeg håper at statsråden, når han er i Nord-Norge i morgen eller i overmorgen, får snakket med de folkene om akkurat dette. Jeg syntes det var ganske nedslående, det må jeg si. Et tilbakevendende mantra i dette bildet er regjeringas uttalelser om at vi må ta i bruk «all ledig kapasitet». Dette står i skarp kontrast til meldingene som kommer fra flere sykehus om at man er i manko på helsepersonell. Det samme viser de fleste framskrivingene for de kommende årene for helseprofesjonene. Det finnes altså ingen ledig ressurs av helsearbeidere og profesjoner som kan graves fram og brukes kun i private bedrifter – de må tas fra offentlige sykehus. Derfor må vi snarere ha sterkere fokus på å utvide kapasiteten i de offentlige sykehusene. Vi må sørge for forebygging, tidlig innsats og god helsehjelp i kommunene der folk bor, slik den rød-grønne regjeringa la opp til gjennom f.eks. Samhandlingsreformen, og så skal vi samarbeide med private og ideelle, der det ligger til rette for det. En slik politikk vil jo være god husholdering med faglige og økonomiske ressurser. Tidlig innsats er også det beste for den enkelte innbygger, som kan få hjelp før man kommer på sykehus. Det har vært veldig vanskelig å få til en grundig og analytisk debatt i Stortinget om kommersielle aktørers inntog i de store velferdsordningene. Et viktig spørsmål knyttet til dette er: Hva skjer når de tradisjonelle markedene forvitrer, slik vi har sett i Europa de siste årene, og velferdsområdene med ett framstår som lukrative investeringsobjekter? Høyres tidligere helse- og sosialminister Leif Arne Heløe sa det på sin måte i en artikkel i Minerva: Å skulle skape marked ut av hundre prosent offentlig finansierte velferdstjenester er rett og slett ugreit.