Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Regjeringen med kommunalminister Jan Tore Sanner og hans våpendrager i kommunalkomiteen, stortingsrepresentant Njåstad fra Fremskrittspartiet – liketil leder i komiteen – tråkket til høsten 2013 og lanserte en storstilt kommunereform hvor alle landets kommuner skulle sette seg sammen og snakke om hvordan oppgavene skulle løses for framtiden, akkurat som om kommunene ikke var opptatt av dette fra før. Det Kommune-Norge jeg kjenner, er fullt av engasjerte lokalpolitikere og dyktige ansatte som bruker tid hver dag på å effektivisere, fornye og forbedre de kommunale tjenestene, og de lykkes i stor grad, uavhengig av regjeringens reform. Bakgrunnsmusikken for at kommunene nå måtte se å slå seg sammen – jo større, jo bedre – var at de skulle få tilført oppgaver av historiske dimensjoner. Dersom kommunene i Norge skulle ha noen mulighet til å løse disse nye oppgavene, måtte de bli vesentlig større enn de er i dag. Sågar hadde regjeringen et ekspertutvalg som mente og mener at ingen kommuner kunne eller burde ha under 15 000–20 000 innbyggere. Kommunestyremedlemmer og ordførere landet rundt tok regjeringen på alvor og satte i gang med opptil flere nabosamtaler i den sterke tro at snart, snart kom meldingen fra regjeringen om alle de nye oppgavene som skulle komme til lokalpolitikerne. Så kom da det mye omtalte dokumentet. Ble det jubel i kommunene? Ble det jubel i fylkeskommunene, eller ble det jubel i Kommunenes Sentralforbund? Svaret er nei på alle spørsmålene. Jubelen uteble, om du ser bort ifra enkelte regjeringsrepresentanter som selvfølgelig forsøkte å selge inn denne meldingen som det største som har skjedd kommunene siden 1964, eller da Elvis – eller Beatles har jeg hørt nå – lå på toppen av hitlistene, som kommunalministeren liker å framstille det. Denne meldingen om nye oppgaver nådde i hvert fall ikke toppen av hitlistene hos kommunene. Tvert imot, her så våre lokal- og regionalpolitikere ganske snart at innholdet var tynt, ja det var mer enn tynt. Det var svært få oppgaver til kommunene som ville gi lokaldemokratiet det sterke løftet som Høyre og Fremskrittspartiet hadde lovet. Denne meldingen framstår som ufullstendig, dårlig fundert og dårlig konsekvensutredet, noe også replikkordskiftet har vist. Mye av det som står i meldingen, er bare et varsel om hva som skal vurderes videre eller utredes ytterligere. Likevel mener regjeringen og deres støttepartier at dette dokumentet er svært velegnet for kommunestyremedlemmene å bygge videre på når de skal fortsette diskusjonene om kommunesammenslåing er nødvendig for framtiden, eller om det er andre modeller som skal og bør velges når innbyggerne skal få sine tjenester. Man skal være bra lojal mot egen regjering dersom man for alvor mener at overføring av vigselsrett til ordførere, notarialbekreftelser eller – hør – «idrettsfunksjonell forhåndsgodkjenning av svømmeanlegg» er viktige og historisk nye oppgaver til kommunene. Det har ikke manglet på advarsler. En rekke brukerorganisasjoner, fagorganisasjoner og interesseorganisasjoner advarer mot å stykke opp f.eks. tannhelsetjenesten. De advarer mot å stykke opp ansvaret for videregående opplæring, og de anser at å overføre ansvaret for kollektivtransport fra fylkene til kommunene vil gi et dårligere tilbud enn dagens system. Det advares videre mot å overføre finansieringsansvaret for frivilligsentraler, arbeidsreiser og hjelpemidler. Kort sagt: Mange fagfolk og interesseorganisasjoner mener at meldingen er svært dårlig fundert og gir svært dårlige svar på spørsmålene som regjeringen selv har stilt. Arbeiderpartiet – alene og sammen med andre partier – har en rekke forslag til Stortinget i denne meldingen. Det hadde vært å håpe at disse forslagene hadde blitt vedtatt. Det ville gitt kommuner og fylkeskommuner et mye bedre utgangspunkt når framtidens tjenesteorganisering skal formes der ute hvor folk bor og lever. Slik oppgavemeldingen nå framstår, ble det mye styr for lite innhold.