Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2016-02-09:
Saker som havner i fylkesnemnda, er saker som berører barn og familier som trenger å få en avgjørelse på en situasjon så raskt som mulig. Jeg er helt enig med de foregående talerne som sier at det er et viktig arbeid å klare å ivareta rettssikkerheten til de barna og familiene – som vi skal gjøre. Jeg har så lenge jeg har vært politiker, vært opptatt av fylkesnemndene, at de skal fungere etter sin hensikt, og at barn blir ivaretatt slik de skal av fylkesnemndene. Derfor satte jeg i gang en evaluering av fylkesnemndene i 2014. Dette er første gangen fylkesnemndene har blitt helhetlig evaluert. Målet var å få inn mer kunnskap til det videre arbeidet med å få ned saksbehandlingstida og se sammenhengen mellom effektivitet, rettssikkerhet, ressursbruk og organisering. Parallelt med denne evalueringen har jeg bevisst prioritert økte ressurser til fylkesnemndene for å få ned saksbehandlingstida. I perioden 2012–2015 har driftsbudsjettene blitt styrket med 30 mill. kr for å øke saksbehandlingskapasiteten i nemndene. Regjeringen har også bevilget nærmere 35 mill. kr til utvikling av et nytt og mer effektivt saksbehandlingssystem. Første fase er allerede ferdigstilt og tatt i bruk. Andre fase er planlagt ferdigstilt i 2017. Økte ressurser og systematisk arbeid i fylkesnemndene for å få ned saksbehandlingstida gjør at vi ser en god utvikling, og saksbehandlingstida går ned. Men som representanten Kolberg sier, er det sånn at fylkesnemndene har fått gjentatt kritikk, og vi må også huske på at Sentralenheten, som ble opprettet for å få et mer helhetlig overblikk over fylkesnemndene, de siste årene har vært medvirkende til at vi har fått en bedre bruk av fylkesnemndene og en mer lik behandling i fylkesnemndene. Riksrevisjonen og evalueringen peker på mange av de samme utfordringene og årsakene til den lange saksbehandlingstida. Årsakene er sammensatte og kan være utenfor nemndas kontroll. Ingen saker er like, og sakene er i tillegg ofte sammensatte med flere parter som skal høres. Det tar tid å finne møtetidspunkt som passer alle aktørene, og den private part skal ha mulighet til å sette seg inn i saken og komme med tilsvar. Vi vet at barnevernet ofte har hatt lang tid på å forberede sin sak, og den private part har en kortere tid. Det er også viktig at alle sider i en sak blir hørt, og at den private part får anledning til å få på plass de personene de mener er viktig for at de skal få kjøre sin sak. Dette vet vi spiller inn med hensyn til saksbehandlingstida. Selv om det kan være krevende å holde seg innenfor barnevernlovens tidskrav, vil jeg holde fast ved at disse sakene må behandles raskt, da det får store konsekvenser for barna, familiene deres og barnevernets arbeid. I likhet med flere andre er jeg særlig bekymret for at nesten 30 pst. av de ordinære sakene i 2014 hadde en behandlingstid på over fire måneder. Dette er forhold jeg følger tett og har trykk på, og vi ser at andelen saker med behandlingstid over fire måneder har gått ned i 2015. Samtidig som saksbehandlingstida må ned, skal sakene også behandles forsvarlig, betryggende og tillitskapende. Begge rapportene, både Riksrevisjonens og evalueringen vi har fått gjennomført, peker på at det er potensial for forbedring når det gjelder både organisering og ressursutnyttelse for å få ned saksbehandlingstida og for å redusere de store forskjellene mellom nemndene. Flere tiltak er satt i gang: Fylkesnemndene viderefører ordningen med sakshjelpen og utvider ordningen med ambulerende nemndleder. Sentralenheten har utarbeidet felles rutiner for beramming av saker. Nemndene er i gang med å drøfte hvilke saker som egner seg for forenklet saksbehandling. Ikke minst er det nye saksbehandlingssystemet på plass, og med det en rekke felles rutiner og rapporteringer. Jeg forventer at saksbehandlingstida går ytterligere ned ved utveksling av ressurser og videreutvikling av system for erfaringsutveksling, enhetlige rutiner, organisering og oppgaveløsning. Departementet har tett og god dialog med Sentralenheten om dette. Vi har også bedt fylkesnemndene om å ha økt fokusering på barns medvirkning, noe som vil styrke brukerperspektivet og tilliten til saksbehandlingen. Samtidig må vi være klar over at økt medvirkning fra barn kan føre til mer tidsbruk isolert sett. I forrige uke åpnet for øvrig hjemmesida til fylkesnemndene, med informasjon tilpasset barn, foreldre og andre. Informasjonen skal bidra til å skape tillit og åpenhet. Den videre utviklingen og styrkingen av nemndene må også ses i sammenheng med forslag som kommer fra et utvalg som nå ser på særdomstoler for barne- og familiesaker. Utvalget skal levere sin utredning innen 31. januar 2017. Både evalueringen og Riksrevisjonens rapport vil være viktige innspill i denne vurderingen. Jeg har til slutt lyst til å understreke at dette er et arbeid som jeg følger tett, for vi vet at en avgjørelse i fylkesnemnda får store konsekvenser for de barn og familier dette gjelder. Derfor er det viktig at alle parter blir godt tatt imot og hørt – at det er tillitskapende – og ikke minst at saksbehandlingstida er så kort at familiene får en avgjørelse på hva situasjonen videre blir. Jeg var ikke enig i alt representanten Lundteigen sa, for at en har bedre barnevern i små kommuner – eller om de er bedre i større kommuner – er nok en sannhet med modifikasjoner. Jeg tror det er store forskjeller blant kommunene. Vi ser at en del kommuner som bare har én eller to ansatte, melder tilbake at det er for liten tid til å jobbe forebyggende. Det viktigste arbeidet som skjer på barnevernssida, skjer ute i kommunen. Det er de i kommunene som kjenner familien, det er de som kjenner barna, og samarbeidet mellom de ulike tjenestene i kommunene kan være med på å sikre en trygg oppvekst og trygge foreldre, som vi igjen vet skaper trygge barn. Derfor har jeg et sterkt trykk på arbeidet med hvordan vi kan klare å få på plass et bedre barnevern i kommunene. Kommunene har fått økte ressurser til det kommunale barnevernet, og vi ser mange gode eksempler på kommuner som samarbeider på tvers av tjenestene, og som klarer å komme tidlig inn. Når det er behov for hjelpetiltak i hjemmet, som er det mest brukte tiltaket som barnevernet har, og når det er nødvendig med en omsorgsovertakelse, ser vi at de kommunene som bruker familieråd, klarer å få på plass fosterhjem i nettverk eller slekt. Det at vi har en sterk fokusering på forebyggende arbeid, er viktig når vi ser på helheten i barnevernsarbeidet. Hvis vi kan klare å skape foreldre som kan være trygge foreldre for sine barn, kan vi kanskje unngå omsorgsovertakelser der det før kan ha vært nødvendig. Representanten Bekkevold nevner vedtaket som Stortinget gjorde i vår, at vi nå kan pålegge hjelpetiltak der foreldrene nekter. Et av hovedmomentene i den saken er jo å unngå en omsorgsovertakelse, for vi vet at i dag har barnevernet ofte to valg hvis foreldrene nekter. Det ene er å trekke seg tilbake og ikke gjøre noe, det andre er å gå til en omsorgsovertakelse, som kan få store konsekvenser. Det å pålegge foreldrene hjelpetiltak som fører til endringer i familien, kan bidra til at man unngår en omsorgsovertakelse. Jeg er veldig glad for at Stortinget har vedtatt forslaget som kom fra regjeringen i vår, og jeg er også veldig glad for at vi har fått budsjettmidler til dette, som nå skal tre i kraft fra 1. april. Jeg er helt enig med representanten Bekkevold i at dette er et tiltak som vi er nødt til å følge nøye, og vi må se på om dette fører til flere saker i fylkesnemndene og hvordan dette vil se ut på saksbehandlingssida. Jeg er glad for komiteens merknader når det gjelder rapporten fra Riksrevisjonen, og jeg kan forsikre komiteen om at dette er et arbeid som har høy prioritet i departementet.