Erna Solberg (Høyre), 2011-11-24:
Mange har i denne debatten pekt på den store uroen og de store sosiale utfordringene som vi ser rundt oss, i Europa og i andre land i verden, som en konsekvens av den internasjonale økonomiske krisen. Det mange unge opplever, er at de ikke kan gjøre det generasjonene før dem etter annen verdenskrig har gjort, nemlig å arve en verden som er litt bedre enn den verden deres egne foreldre fikk, fordi det har vært gjort politiske feilgrep, fordi man har brukt penger man ikke hadde, fordi man ikke har sørget for en god og ansvarlig, langsiktig økonomisk politikk i mange av disse landene, og – noen steder – fordi man opplever en betydelig omstilling på grunn av skifte i konkurransen fra f.eks. mange av de landene i Asia som har meldt seg inn i verdensøkonomien de siste 20 årene. Denne forsamlingen er i en veldig heldig situasjon, men også i en veldig ansvarlig situasjon. I Norge i dag har vi en økonomisk situasjon som er den beste vi noen gang har hatt i Norge. Vi har den beste velferden vi noen gang har hatt, vi har høy sysselsetting, vi har et godt utgangspunkt. Vi har også et stort ansvar, for det ansvaret som hviler på oss, som tapper en ikke-fornybar ressurs som er delaktig i å finansiere vårt velferdssamfunn i dag, er å sikre at de tingene og de grepene vi gjør i dag, er langsiktige og bidrar til at de generasjonene som kommer etter oss, arver en verden som er bedre enn den vi mottok. Det er grunnen til at Høyre i denne debatten og i forbindelse med budsjettet har vært opptatt av ikke bare å snakke om glansbildet i norsk økonomi, men også om utfordringene i basisdeler i norsk økonomi. For vi vet at én ting står klart: Skal vi skape trygghet for velferden i det norske samfunnet i årene fremover, er det enten å være med på «race to the bottom», altså kutt, endringer, lavere lønnsnivå, eller å si det Høyre har sagt, nemlig at vi skal skape trygghet gjennom å satse på kunnskap og konkurransekraft. Men det første det starter med, er å innrømme at vi har en konkurransekraftutfordring på lang sikt. Det vil altså ikke regjeringen. Jeg synes det har vært påtagelig, særlig fra de parlamentariske representantene fra Arbeiderpartiet, den mangelen på vilje til å se at utfordringene som ligger i basisøkonomien, er der – produktivitetsutviklingen, vårt fall på den internasjonale rankingen når det gjelder innovasjon, nyskaping, ja konkurransekraftbiten. Ja, det er faktisk slik at her viser det seg at vi ikke er på vei til å skape trygghet gjennom kunnskap og konkurransekraft. Tvert imot bidrar vi til å øke sannsynligheten for at denne generasjonen ikke leverer et bedre samfunn til neste generasjon. Vi er nødt til systematisk nå å jobbe med de tingene som bidrar til at vi på lang sikt får bedre konkurransekraft. Det er det vi har forsøkt i de vridningene vi gjør i statsbudsjettet. Da er vi nødt til å ta fatt på de områdene hvor vi har et særnorsk kostnadsnivå, særnorske skatteutgifter. Formuesskatten er en slik skatteutgift som er særnorsk, en skatteutgift for norske bedrifter, som gjør at norsk eierskap, det private, nære og tilstedeværende eierskapet, som jeg mener er en del av den norske modellen for å ha så gode beslutninger i vårt arbeidsliv, svekkes – gjennom det opplegget regjeringen har ført år etter år. Vi er nødt til å ha et annet fokus på utdanning. Yrkesfagene våre trenger et løft, fordi vårt største ansvar er kanskje å levere kompetent arbeidskraft til arbeidslivet, sørge for at vi har både nok ingeniører, nok fagarbeidere og høy nok kompetanse i årene fremover. Derfor er ikke Høyres viktigste svar skattelettelse. Vårt viktigste svar er kunnskap, men da må vi gjøre tingene systematisk for å få det til. Det gjør ikke regjeringen. Derfor er vi nødt til å fortsette det arbeidet som gjør at arbeidslinjen holdes i hevd. Vi må se på de områdene hvor folk ramler ut av arbeidslivet, det som bidrar til fattigdomsproblemene. Derfor foreslår vi endringer i overgangsstønaden nå, for at flere barn skal oppleve at deres mødre faktisk kommer i arbeid, klarer seg selv og ikke passiviseres på overgangsstønad. Derfor er vi opptatt av at velferden skal virke. Det er fullt mulig å få et helsevesen som gir bedre behandling, som ikke bare gir blålysoverlevelsen, men som også gir et leveverdig liv etterpå. Derfor skal vi bruke mer på rehabilitering, mer på brystrekonstruksjon etter kreft, mer på de tingene som sørger for at livet også blir godt å leve. Da vil flere delta i arbeidslivet.