Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-12:
Dette er en sak som har vakt interesse og oppmerksomhet også utenfor regionens grenser, og det har vært et stort engasjement fra både innbyggere, media og folkevalgte. Bakgrunnen for dagens sak henger sammen med strukturreformen, som denne salen med overveldende flertall vedtok i 2015. Det har over tid vært nær sagt tverrpolitisk enighet om at Norge har hatt for mange små, sårbare fagmiljøer og for mange spredte, små utdanningstilbud med sviktende rekruttering. Strukturreformen ble gjennomført for å styrke kvaliteten på utdanningen og forskningen, og videre var det et viktig mål at tilgangen til høyere utdanning skal være god over hele landet, og at institusjonenes regionale rolle skal videreutvikles. Utdannings- og forskningspolitikk er i utgangspunktet ikke distriktspolitikk, for tanken bak har vært at uavhengig av hvor utdanningen tilbys, skal den først og fremst være forankret i solide fagmiljøer og holde høy kvalitet. Samtidig har det vært viktig for Stortinget å understreke at man har klar forventning om at styrene vurderer flere faktorer før de tar sine beslutninger, f.eks. kvalitetskriterier, søknadstall, utvikling og samfunnets og regionens behov. Fremskrittspartiet har også vært opptatt av samfunnsoppdraget til utdanningsinstitusjonene, og at vi skal ha et studietilbud tilpasset det regionale arbeidslivets behov. Nord universitet ble opprettet 1. januar 2016. Jeg har forståelse for dem som nå bor i regionen som sier at de føler seg lurt, og at de i dag ikke ville vært positive til en fusjonsavtale. Det var vel ingen av dem som var involvert i prosessen, som så for seg at det skulle være et realistisk scenario å legge ned studiesteder allerede få år etter at avtalene var signert. Dette vil kunne få konsekvenser for bo- og arbeidsmarkedet i en hel region, og jeg skjønner godt bekymringen mange på bl.a. Nesna har for f.eks. boligprisene for framtiden. Dette er bekymringer som bør tas på det største alvor. Da universitetsstyret for bare få år siden signerte på en fusjonsavtale som sier at vi skal styrke og utvikle studiestedene, samtidig som vi vet at de har en leiekontrakt i Nesna på om lag ti år, ville jeg, om jeg satt i styret, anbefalt at de bestreber seg på å se om de kan forsøke å beholde driften på studiestedet i noen år til, for å se om grunnlaget for beslutningen om nedleggelse hadde endret seg. Det har imidlertid styret valgt ikke å gjøre, men jeg registrerer at Nord universitet mener at de nå skal oppnå høyere gjennomføring og bedre kvalitet og klare å utdanne flere lærere og flere sykepleiere. De er nærmest til å vurdere beslutningsgrunnlaget og konsekvensene av sine avgjørelser, og jeg håper at det er dette som vil bli resultatet: at vi får flere lærere og flere sykepleiere i regionen som en følge av dette vedtaket. Det som tross alt først og fremst er samfunnsansvaret for universitetsstyrer, er å sørge for utdanning av god kvalitet som dekker arbeidsbehovene i regionen. Fremskrittspartiet har hatt en god behandling av denne saken. Vi har falt ned på, selv om dette er en tung og veldig vanskelig sak, at vi ikke vil overprøve prinsippet om at universitetsstyrer selv skal legge strategier, forvalte ressursene sine og bestemme organiseringen. Det er i tråd med Fremskrittspartiets syn om mer målstyring og mindre detaljstyring, og vi ønsker ikke å åpne døren for at Stortinget skal detaljstyre hvor universiteter og høyskoler skal være lokalisert, og hvilket studietilbud de skal ha. Det er styrene som har ansvaret for å vurdere hvilke studiesteder de skal ha, og hvordan utdanning og forskning skal organiseres. Det er styrene som kjenner egne behov, begrensninger og muligheter best, og derfor er det styrene som har fått ansvaret for organiseringen av institusjonene. Det betyr at de også har ansvaret for å ta de vanskelige beslutningene, ikke bare de lette og populære. Avslutningsvis vil jeg påpeke at det er det offentlige som bevilger pengene til høyere utdanning i Norge. Vi som politikere har et ansvar for å påse at disse pengene forvaltes fornuftig. Det ansvaret tar vi ikke ved å detaljstyre de enkelte universiteter og høyskoler, men gjennom bevilgninger over statsbudsjettet, tildelingsbrev og nødvendige reformer – som strukturreformen. Det er stor ulikhet mellom de mange universitetene og høyskolene, det er et mangfold i sektoren, og institusjonene er spredt over hele landet. Den enkelte institusjon vet selv best hvordan den skal organisere studietilbudet. Rektor og styre har ansvaret for dette. En slik detaljstyring kan ikke vi politikere ta. Da må vi også leve med at rektorer og styrer vedtar ting som mange av oss politikere ikke liker.