Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Jeg regner meg som et liberalt menneske og er ingen tilhenger av noe tut-og-kjør i justispolitikken. Jeg var blant dem som i 2009 applauderte justisminister Knut Storbergets stans i såkalt «forebyggende rom- og telefonavlytting», regler som ble innført av Bondevik-regjeringen i 2005, og som Metodekontrollutvalget senere har vurdert som grunnlovsstridige. Kriminalitetsbekjempelse er viktig, ja vel, men personvern, retten til privatliv, er en grunnleggende rettighet. At en etterforskningsmetode er effektiv for å bekjempe kriminalitet, er ikke nok. Det samfunnet ønsker å oppnå – nytten – må avveies mot det inngrepet innebærer for dem som berøres. All bruk og oppbevaring av personlig informasjon er inngrep i personvernet. På en rekke samfunnsområder aksepterer vi likevel at personlig informasjon om oss oppbevares og brukes fordi det tjener andre viktige formål. Det sentrale er at inngrepet i personvernet ikke står i misforhold til det man ellers ønsker å oppnå. Det må være forholdsmessighet mellom inngrep og formål. Spørsmålet er: Om lagring av trafikkdata i seks måneder bidrar til at alvorlig kriminalitet kan oppklares og straffeforfølges, er det da et forholdsmessig inngrep? Mitt svar er ja. Mange har engasjert seg i debatten om datalagringsdirektivet. Det er bra, for det bidrar til økt bevissthet om personvern. I det store og hele har det vært en bra debatt. Dessverre har enkelte valgt en form som først og fremst er egnet til å skape frykt. Datatilsynets tidligere direktør Georg Apenes satte standarden da han trakk inn DDRs hemmelige politi Stasi. I flere leserinnlegg har representanter for Venstre og Fremskrittspartiet brukt ord som «politistat». I dag har representanten Trine Skei Grande omtalt stortingsflertallet som «ondskapsfullt». Andre har påstått at rettsstaten og demokratiet er i spill. Sånn er det selvsagt ikke! De 20 EU-landene som har implementert datalagringsdirektivet, som våre naboland Danmark og Finland, har verken sagt farvel til demokratiet eller rettsstaten. De som antyder noe annet, forsøker å skremme oss til å tro at dette er en kamp mellom rettsstat og politistat, mellom demokrati og diktatur, mellom svart og hvitt. Denne retorikken skaper et debattklima som ingen egentlig er tjent med. I tillegg bidrar slike uttalelser både til å legitimere mistillit til myndighetene og politiet og til å tåkelegge at – datalagringsdirektiv eller ikke – personvern og kriminalitetsbekjempelse må avveies mot hverandre. Representanten Sandberg brukte en del av sitt innlegg til å anklage undertegnede og andre representanter for løgn. Bakgrunnen er at Fremskrittspartiet har tatt til orde for DNA-testing av innvandrere som et tiltak mot tvangsekteskap og terrorisme. I min replikk tidligere i dag kom jeg i skade for å si at tiltaket ville omfatte første- og annengenerasjons innvandrere, slik jeg har forstått forslaget. Skal tvangsekteskap forebygges, holder det nemlig ikke å teste én av to parter. Jeg forstår nå på Sandberg at det ikke er slik Fremskrittspartiet har tenkt seg denne ordningen. Jeg vil derfor presisere at jeg nå forstår at det kun er aller første generasjons innvandrere Fremskrittspartiet vil DNA-teste. Det er like fullt et alvorlig inngrep i personvernet og et grelt uttrykk for en «oss og dem»-tankegang. Men rett skal være rett. Norges største narkotikasak ble oppklart fordi Nederland, i motsetning til Norge, hadde regler om datalagring. Datatilsynets egen undersøkelse konkluderer med at trafikkdata er helt avgjørende i straffesaker. Den samme konklusjonen trakk EU-kommissær Cecilia Malmström, den svenske folkpartisten, nylig på bakgrunn av tall fra 20 EU-land. Å forebygge og gjøre det mulig å straffeforfølge terror, identitetstyveri eller utnytting av barn på Internett handler ikke bare om kriminalitetsbekjempelse. Det handler også om personvern. Nylig fikk politiet tips om en far som opererte som hallik for sin sju år gamle datter på Internett. Faren opplyste at han selv misbrukte datteren, la ved tre bilder av henne og oppga e-postadresse. Da politiet fikk tipset, var mannens IP-adresse slettet hos nettleverandøren, i tråd med dagens lagringsregler. Saken er ikke oppklart. Onsdag 16. mars kunngjorde Europol at de har rullet opp verdens største pedofile nettverk. 230 misbrukte barn er identifisert i 30 forskjellige land. Da Kripos ville ha innsyn i de norske IP-adressene som var brukt, var dataene slettet. Slike historier gjør inntrykk, og de setter mindretallets merknader der de går imot datalagringsdirektivet av «hensyn til barna», i et merkelig lys. Mindretallet viser til uttalelser fra barneombudet og Redd Barna. Men i Redd Barnas høringsbrev står det: «Redd Barna mener statens forpliktelse til å beskytte barn mot overgrep er vidtrekkende og i noen tilfeller kan settes over hensynet til personvernet.» Redd Barna «etterlyser vurderinger av alternativer til datalagringsdirektivet». De sier videre: «Dette må gjøres før Redd Barna endelig tar stilling til innføringen av direktivet i Norge.» Barneombudet konkluderer med at de ikke finner grunnlag for å ta stilling til datalagringsdirektivet. Uten å ha konkludert etterlyser altså de barnefaglige høringsinstansene alternativer til datalagringsdirektivet. Fremskrittspartiet, SV, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti gir dem ingen hjelp. De legger ikke fram noe alternativ. Med all respekt – det er ikke sånn at denne saken kom brått på. Noen forbrytelser begås på nettet, f.eks. utveksling av overgrepsbilder av barn. Det er ikke noe nytt at trafikkdata brukes i etterforskning av slik og annen kriminalitet. Det skjer i dag. Det revolusjonerende nye ville vært om Stortinget gjorde nettet til «etterforskningsfri sone» og erklærte at uansett hvor alvorlige handlingene måtte være, skal retten til å få sine data slettet gå foran samfunnets behov for å etterforske og straffe. Det er en hån mot begrepet «liberal» å definere det som å være villig til å si til kriminelle: Vær så god, her er knappen. Trykk ja om du vil slette bevisene, trykk nei om du vil bli etterforsket og straffet. På hvilket annet samfunnsområde ville det i det hele tatt bli diskusjon om muligheten for å utstyre forbrytere med mulighetene til selv å bestemme om de sporene de etterlater seg, skal kunne brukes av politiet eller ikke? Tanken framstår helt uhyrlig, men det er i praksis det motstanden mot lagringsplikt innebærer: Samfunnet skal avstå fra muligheten til å innhente informasjon. Mange har skapt et inntrykk av at staten nå skal følge med i det vi gjør. Blant disse er Dagsavisens Hege Ulstein, som 1. desember, med henvisning til WikiLeaks' publisering av hemmeligstemplede offentlige dokumenter, skrev: «Hvis de ikke klarer å holde på sine egne hemmeligheter, hvordan skal de da holde på våre?» Dette overtrampet føyer seg inn i rekken av misvisende oppslag i media. Det er ikke staten som skal lagre trafikkdata. Dette «de» som Ulstein frykter, finnes ikke. Det er hennes egen leverandør av nettjenester som skal lagre hennes trafikkdata. Min leverandør skal lagre mine. I dag lagres data fra elektronisk kommunikasjon i enkelte tilfeller uten lovhjemmel, ofte i for kort tid og iblant lenger enn tillatt. Lovforslaget vil rydde opp i dette. Forslaget innebærer også at data som i dag lagres av kommersielle grunner, fakturering, heretter skal lagres ut fra fellesskapets behov, kriminalitetsbekjempelse. Det gjør det mulig å etterforske og straffeforfølge alvorlig kriminalitet. I tillegg skjerpes kravene til selve lagringen. Det innføres konsesjonsplikt for tilbydere, det stilles krav til autorisering av personell, det kommer forskrifter om kryptering, og leverandørenes plikt til å slette data som ikke lenger er lagringspliktige, innskjerpes. Politiet vil heretter måtte gå veien om en domstol for å få utlevert data. Normalt må de ha konkret mistanke om alvorlig kriminalitet – kriminalitet med en strafferamme på fire år eller mer. I tillegg må de dokumentere at dataene vil være av vesentlig betydning for etterforskningen. Det er ubegripelig at dette strenge regimet av enkelte omtales som overvåking. Det har ingenting med overvåking å gjøre – tvert imot. Forslaget balanserer hensynet til kriminalitetsbekjempelse og personvern på en måte som styrker rettssikkerheten for alle. I tillegg får norsk politi de samme verktøyene som sine europeiske kolleger. Det er viktig. Skal rettsstaten fungere og ha oppslutning, er det viktig at personvernet ivaretas. Samtidig er det en forutsetning at alvorlig kriminalitet bekjempes effektivt.