Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-03-18:
Først vil jeg takke interpellanten. Dette er et eksempel på at en interpellasjon virkelig kan være nyttig for å sette strek og for å gi oss et utgangspunkt for veien videre, og jeg vil takke for innleggene som kom fra de ulike partiene. Til representanten Raja kan jeg si at selv for en utenriksminister som er hundre prosent frisk – og det er ikke tilfellet i dag – vil tre minutter ikke være nok til å svare på de meget omfattende spørsmål han stiller. Jeg var inne på mye av det i mitt svar. Det er ikke mulig for meg å stå her og gi en vurdering av eventuelle strategiske feil når vi har invitert til en evaluering. Grunnen til en evaluering er å gi tillitt til å lære av et stort engasjement gjennom mange år, og det tror jeg utgangspunktet der skal være. Men jeg vil få si at det er mange eksempler på at fredens vei hadde lysende muligheter i Sri Lanka. Våpenstillstandsavtalen inngått i 2002 har noen evaluert til å kunne ha spart 10 000 menneskeliv. At partene på Sri Lanka – dette er min personlige oppfatning – ga fra seg en mulighet til å bygge varig fred uten krig ved å løse de underliggende problemene, føler jeg er historiens dom, men det får vi se videre på. Så stiller også representanten spørsmål om Norges videre mulighet til å bidra til forsoning på tvers av etniske skillelinjer. I mitt innlegg forsøkte jeg å si at vi er kommet til et skille når det gjelder Norges rolle, og vi skal definere en ny rolle, som et engasjert, aktivt land som bryr seg om Sri Lanka. Begrepet «humanitær stormakt» tror jeg at jeg forsøkte å distansere meg fra etter bare noen måneder som utenriksminister. Det er fordi jeg ikke liker begrepet «stormakt» og mener at Norge ikke skal søke å bli assosiert med det. Men en aktiv humanitært handlende stat med rom og mulighet for engasjement, det skal Norge være, og det skal vi også kjennes igjen på. Ellers synes jeg representanten Chaudhry sa det veldig klokt: Opprørerne ble nedkjempet, men ikke årsakene til opprøret. Det er vel det som uroer oss som følger Sri Lanka. Vel har våpnene talt og på mange måter løst og avsluttet en situasjon, men de underliggende problemene er der fortsatt. Det holder ikke da å si at noen hadde rett og noen tok feil. Spørsmålet er: Hva skjer fremover, og hvilke muligheter brukes nå når våpnene tross alt tier? Det er positivt. Men med 100 000 personer i leirer, mange ikke reintegrert på ordentlig vis, og fortsatt dype spenninger mellom minoriteter, er det all grunn til å være urolig for fremtiden i Sri Lanka. Som all annen konflikt i verden, er heller ikke denne konflikten bare lokal, for alle konflikter har store internasjonale ringvirkninger. Det kan vi se når vi besøker norske lokalsamfunn der det sitter mennesker som har hatt den konflikten tett på. Jeg tror jeg kan oppsummere med at Sri Lanka fortsatt vil være et engasjert område for norsk utenrikspolitikk. Vi har mye kunnskap, vi har frivillige organisasjoner og aktivt sivilsamfunnsengasjement. Men vi erkjenner også at en rolle er tilbakelagt. Vi skal ikke ha nostalgi i forhold til det. Men vi skal bruke vår posisjon og vår kunnskap til det beste for menneskene som lever der og fred og stabilitet i regionen.