trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg skal få lov til å stille helseministeren følgende spørsmål: «Ifølge NTB 18. februar 1999 har mer enn 1 000 norske bedrifter gjennom helseforsikring sikret seg garantert behandling for sine ansatte. En av bedriftene er Norsk Hydro ASA, som har kjøpt privat helseforsikring for sine 20 000 ansatte i Norge. Hva mener statsråden om at et offentlig kontrollert selskap forsikrer sine ansatte i det private marked i konkurranse med det offentlige helsevesen?»
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg er helt enig med helseministeren i at svaret på flere private helseforsikringer er et bedre offentlig tilbud. Jeg skal verken bebreide den enkelte person som gjennom en privat forsikringsordning ønsker å få et raskere behandlingstilbud, eller bebreide bedriftene for å gardere seg mot at arbeidstakere blir lenge borte fra jobben. La meg likevel minne om åpenbare uheldige virkninger ved privat helseforsikring: Det blir et ulikt helsetilbud til befolkningen avhengig av både personlig økonomi og arbeidssted, ved at man får flere private helsetilbud i konkurranse med det offentlige om bl.a. helsepersonell. Man fremmer et forskjellssamfunn der store grupper blir utelatt, og ved bedriftsbaserte ordninger vil man se at enkelte grupper faller utenfor. Jeg vil derfor stille helseministeren følgende tilleggsspørsmål: Hvordan kan man ivareta fellesskapets prioriteringer dersom privat helseforsikring utvikles videre?
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-03-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til helseministeren: «I henhold til flere oppslag i avisa Nordlys før og etter foregående helg, så er akuttberedskapen i forhold til alvorlige stråleskader sentralisert til Oslo, mens Regionsykehuset i Tromsø kun har kompetanse til å ta seg av mindre skader som følge av radioaktiv stråling. Mener statsråden at det er klokt å sentralisere atomberedskapen i forhold til stråleskader på en slik måte?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Det var en nyttig avklaring i forhold til den engstelse og oppfatning som har kommet til uttrykk i Distrikts-Norge, om at all medisinsk beredskap og kompetanse skal sentraliseres til Rikshospitalet og Radiumhospitalet. Jeg oppfatter det slik – statsråden må gjerne korrigere meg – at den medisinske beredskapen ved stråling og atomulykker skal ivaretas av de respektive regionsykehus, og at de statlige sykehusene har et ansvar utover det som kan dekkes regionalt. Jeg minner også om at utenrikskomiteen i en innstilling har bedt om at Regionsykehuset i Tromsø blir gitt et spesielt ansvar.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-03-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Fem ungdommer ble for ett år siden dømt til fengsel og prøvetid under tilsyn for en rekke forhold, hvorav ran var det hyppigste. Nesten et år etter at dommen falt, og over to år etter at de siste ranene ble begått, har ungdommene ikke fått noen straffereaksjon eller tilsyn da dommene ikke har blitt oversendt Kriminalomsorg i frihet som har ansvar for å iverksette dommen. Er statsråden enig i at dette er uakseptabelt, og at noe må gjøres øyeblikkelig for å få brakt slik praksis til opphør?»
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for et positivt svar. Treg iverksettelse av dommer gjør det mulig for mange straffedømte personer å gjøre seg skyldig i nye kriminelle handlinger eller bryte prøvevilkårene. Stortinget har ved flere anledninger sagt at saker som omfatter vold og unge lovbrytere, skal prioriteres. Det er derfor svært viktig, ikke minst i forhold til respekten for Stortingets intensjoner og tilliten til norsk rettsvesen, at det settes inn ressurser og gis nødvendige prioriteringer, slik at en unngår å oppleve noe tilsvarende for ettertiden.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg vil få lov å stille følgende spørsmål til helseministeren: «Stortinget har vedtatt at mammografiscreening skal utvides til å bli et landsdekkende tilbud. Om nødvendig kunne også private institutter brukes for å få på plass til en slik ordning. Møre og Romsdal har ikke kommet inn under denne ordningen ennå, og det er bekymringsfullt at det er din bostedsadresse som bestemmer om du skal få dette tilbudet. Hva vil statsråden gjøre, slik at også kvinner i Møre og Romsdal får tilbudet?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er vel ikke til å undres over at jeg ikke var helt fornøyd med det. Det går selvfølgelig først og fremst på problemstillingen rundt dette, og det kunne vært interessant å spørre statsråden hva man mener som mangler bl.a. i Møre og Romsdal. Det er private institutter i dette fylke som er ISO-standardisert og ISO-godkjent, som sier at de har ledig kapasitet. Jeg har nå mine tvil når det gjelder dette spørsmålet, men det kan jo statsråden rette på: Har man tatt kontakt med de private instituttene? Det står helt tydelig i innstillingen til et Dokument nr. 8-forslag, som ble framlagt av bl.a. meg selv og John I. Alvheim, at man skal kunne bruke private institutter for å få dette gjennomført. Jeg lurer også på om statsråden vil komme tilbake i forbindelse med revidert budsjett, slik at bl.a. Møre og Romsdal kan få dette tilbudet. Hvis man ser på hvilke fylker som har det, ser man at det er nesten bare Møre og Romsdal, Sogn og Fjordane, Hedmark og Oppland, som mangler dette tilbudet.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-03-03:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Utenriksministeren sa i sin Europa-redegjørelse 19. januar 1999 at blant annet EU-direktivet om tilsetningsstoffer i barnemat er uakseptabelt for Norge, og antydet en mulig bruk av vetoadgangen. Nå er det fremkommet at ernæringsmyndighetene mangler kunnskap om kostholdet til norske småbarn og vil igangsette en landsomfattende kartleggingsundersøkelse. Hva er da begrunnelsen for Regjeringens standpunkt til dette direktivet?»
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-03-03:
Jeg takker for svaret, selv om jeg er noe forundret over det. Bare for å vise ett eksempel fra den arbeidsgruppen som helseministeren refererte til, siterer jeg følgende: «Inntaket av vitamin B vil for en stor gruppe barn, selv uten bruk av tran/vitamin D-tilskudd, kunne komme opp på et nivå som er forbundet med økt risiko for vitamin D-toksisitet hos spedbarn, og som derfor må anses som helsemessig meget uheldig.» Nå sier Ernæringsrådet at de bl.a. har til hensikt med denne undersøkelsen å finne ut om toåringer får i seg nok av D-vitaminer, og de frykter også for at småbarna kan få for lite jern i seg. Jeg er derfor glad for at man nå setter i gang en landsomfattende undersøkelse for å få et sikrere faktagrunnlag for å kunne gi råd videre, men jeg er meget forbauset over at Regjeringen for sin del mener at det som foreligger til nå, er tilstrekkelig til å vurdere bruk av veto.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-03-03:
Jeg har følgende spørsmål til utenriksministeren, som jeg forstår svarer på vegne av utviklings- og menneskerettighetsministeren: «Norge yter betydelig bistand til Zimbabwe til tross for at landet har et korrupt og autoritært regime med alvorlige brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Vil statsråden stoppe bistanden og slik medvirke til at norske bistandsmidler kan gjøre nytte ved å settes inn i land som følger akseptable styringsprinsipper?»
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-03-03:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Det er tilfredsstillende å høre at man nå er svært kritisk og vurderer løpende hvorvidt bistanden skal opprettholdes. Jeg er i og for seg enig med utenriksministeren i at det å omfordele bistandsmidler kan være riktig i den situasjonen man nå er inne i. For man kan jo håpe på at det som i så fall vil gå til demokratibygging, kan nytte. Men allikevel går betydelige midler fortsatt til å støtte opp under prosjekter som Mugabes regime står ansvarlig for. Spørsmålet er jo om disse midlene vil være med på å bringe befolkningen ut av fattigdom, på varig basis. Jeg vil bare minne om Verdensbankens studie, som konkluderer med at bistand nytter dersom landene følger sunne styringsprinsipper. Det gjør ikke Zimbabwe i dag!
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-03:
«Ifølge en ny rapport fra NOVA om lesbiske og homofiles levekår kommer det frem sjokkerende tall vedrørende deres psykiske helse. Tallene viser at unge lesbiske og homofile er spesielt utsatt, og at hver fjerde har forsøkt å ta sitt eget liv minst en gang. Det er stor grad av manglende kunnskap blant helsepersonell når det gjelder denne gruppens livssituasjon og levekår. Hva vil statsråden gjøre slik at det raskt kan gis god hjelp, ta disse unge på alvor på deres premisser, samt å få ned selvmordstallene?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg registrerer at statsråden, som for så vidt også barne- og familieministeren, vektlegger behandlingsaspektet. Og det er klart at der hvor homofile på grunn av stor mental belastning utvikler psykiske lidelser, er det viktig å ha et behandlingsapparat som kan ta hånd om det. Likevel må det vel være slik at det helt sentrale er å hindre at psykiske lidelser oppstår. I veldig stor grad skulle man jo mene at det handler om hvilke holdninger homofile og lesbiske blir møtt med i samfunnet. Ser statsråden at en betydelig årsak til at den typen plager oppstår, kan være at vi har hatt et samfunn som har behandlet spørsmål omkring homofili med for mye intoleranse, og at man på den måten har skapt identitetsproblemer hos unge i en vekstfase, slik at de av den grunn har utviklet psykiske lidelser?
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til fungerende justisminister: «I Dagbladet 22. februar 1999 kommer det fram at statsråden har gitt retningslinjer om at muslimer som har konvertert til kristendommen, og dermed risikerer ubehageligheter i hjemlandet, automatisk skal få opphold i Norge uten ytterligere vurdering av saken. Mener statsråden at dette er i tråd med regelverket på området?»
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker for svaret. Det var godt med en runde som jeg følte var noe mer oppklarende enn de uttalelsene som falt fra politisk hold i departementet i debatten som fulgte etter dette oppslaget, og som for de fleste ble oppfattet som mer forvirrende enn oppklarende. Men fortsatt har jeg en presisering jeg gjerne vil ha bekreftet. Når statsråden sier at uttalelser fra presten er av betydning, går jeg ut fra at det betyr nettopp det – at på samme måte som tidligere skal uttalelser fra presten, som fra andre fagmenn i andre typer saker, legges vekt på og være av betydning, men ikke av avgjørende betydning i forhold til utfallet. Når det da gjelder saker hvor det for så vidt er avklart at forfølgelse vil finne sted dersom vedkommende er kristen, sånn at det avgjørende punktet for om vedkommende får bli i landet eller ikke, er om han har blitt kristen,(presidenten klubber) går jeg ut fra at det fortsatt vil være sånn at prestens anbefaling og prestens syn på det vil tillegges avgjørende betydning – men ikke være av en slik karakter at det ikke skal overprøves, som det har blitt sagt. (presidenten klubber)
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til statsråd Høybråten: «En samlet stab i Justisdepartementets utlendingsavdeling ber om at en «asylsøker» som har søkt tilflukt i en kirke i Oslo, pågripes. Kirkeasylanten har truet en saksbehandler i departementet nærmere 120 ganger de siste månedene. I 1995 ble det besluttet å utvise «asylanten» fra landet. Likevel oppholder en landsforvist straffedømt utlending seg i landet fordi han oppholder seg i en kirke. Hva vil statsråden gjøre for at en rettskraftig dom som er stadfestet i denne saken, blir etterlevet?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg synes det var et litt oppsiktsvekkende svar fra statsråden. Jeg vil likevel takke for svaret. Det virker på meg som at rettsstaten legger seg flat for utlendinger som har tatt loven i egne hender og søker til kirken for å få kirkeasyl. I kirken kan det i dag oppholde seg kriminelle asylanter ut fra det statsråden nå sa. Der er man trygg, der gjelder ikke norsk lov. Og hvorfor ikke? Jo, fordi det ikke er politisk vilje hos stortingsflertallet til å la politiet gå inn i kirkerom for å hente ut domfelte utlendinger. I denne konkrete saken reagerer jo arbeidskollegaer og fagforeningen. De mener det går på rettssikkerheten løs når det offentlige beskytter en straffedømt som begår terrorhandlinger fra kirkeasyl. Departementet klarer helt tydelig ikke å få gjort noe. Men jeg må en gang til stille statsråden følgende spørsmål: Hva ønsker statsråden å gjøre for at norsk lov skal gjelde for hele riket, uavhengig av rase, tro, religiøs tilhørighet eller statsborgerskap?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg vil gjerne stille statsråd Høybråten følgende spørsmål: «Det er besluttet at bare 50 studenter skal få starte studiene til høsten ved Politihøgskolen i Bodø. Høsten 1997 ble det tatt opp 72 studenter. Dette er en reduksjon fra tre til to klasser. Mange studenter er blitt «henvist» til Oslo for gjeldene skoleår. Mener statsråden at en reduksjon i antall studieplasser ved Politihøgskolen i Bodø er i samsvar med intensjonen i stortingsvedtaket som ble fattet i juni 1996, hvor ønsket var å bedre rekrutteringen av fagutdannede polititjenestemenn til Nord-Norge?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Det er helt klart en sammenheng mellom Politihøgskolen i Oslo og i Bodø, men jeg velger å forholde meg til Bodø i dette tilfellet. En konsekvens av kutt i det totale opptaket og et lavere antall studenter og klasser kan faktisk bli at det å ansette lærere i fulle stillinger vil bli meget vanskelig, spesielt i Bodø. For å kunne etablere et noenlunde faglig miljø ble det høsten 1997 etablert tre klasser, fordi en hadde dette i tankene. Det har ført til at antall såkalt kvalifiserte søkere fra Nord-Norge har økt. Akkurat det samsvarer med intensjonen til Stortinget om å bedre rekrutteringen i Nord-Norge – og det er mitt hovedbudskap. Jeg vil spørre statsråden – et siste spørsmål – om han mener at en slik utvikling med kutt i antall klasser kan forsvares, når Regjeringen selv hevder at den skal styrke lov og orden i landet.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg vil stille følgende spørsmål til justisministeren: «27. mars 1998 ble fem barneranere dømt til betingede fengselsstraffer for ran, mishandling og vold. En av rettens begrunnelser for de ekstremt milde dommene var at voldsmennene hadde «en lavere terskel for utøvelse av straffbare handlinger enn normalt», blant annet på grunn av manglende fritidstilbud. Vil statsråden ta initiativ for å hindre at det skal kunne brukes som begrunnelse for mildere straffer at det ikke eksisterer nok offentlige fritidstilbud?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Selvsagt må straffen fastsettes av domstolen ut fra et fritt grunnlag i den enkelte sak. Men i dette tilfellet synes det som om det er blitt brukt som en unnskyldning for meget grov kriminalitet som ran, vold og mishandling at det er manglende fritidstilbud i en bydel, og det har ført til at overgriperne slipper å sone i fengsel, men får en betinget straff, som i realiteten etter min vurdering ikke er noen straff. Det er etter min vurdering helt uakseptabelt. Dersom statsråden ønsker å gjøre noe med denne problemstillingen, kan han innføre minstestraffer som sier at det er umulig å gi så lave straffer for så grov kriminalitet. Jeg har to spørretimespørsmål her, og jeg forventer at statsråden svarer på dette i forbindelse med mitt andre spørsmål senere i dag.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg skal få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «27. mars 1998 ble fem barneranere dømt til betingede fengselsstraffer for ran, mishandling og vold. Vil statsråden ta initiativ for å hindre at det skal være mulig å idømmes så milde straffer som betingede fengselsstraffer for så alvorlig kriminalitet som ran, mishandling og vold?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Vi står her overfor et helt konkret eksempel på at det idømmes ekstremt milde straffer for meget grov kriminalitet av typen mishandling og vold. Mitt spørsmål er helt generelt. Man ser at slikt skjer. Uansett om det er begrunnet med at det var gått lang tid før dommen kom opp, eller hva som helst annet, får altså disse kriminelle ungdommene lov til å sone på gaten. De kan gå rundt på puber, de kan gå rundt og røyke hasj i smug, selv om de har tilsyn, de kan gå på kino – de kan gjøre akkurat som de vil. Og dette kalles for straff. Jeg kaller ikke dette for straff i det hele tatt. Så sier justisministeren at han ønsker ikke å gjøre noe med dette. Han ønsker ikke noen generell regel i norsk straffelov som sier at det ikke skal være mulig å idømme så milde straffer. Det er jeg sjokkert og skremt over. Og det bare dokumenterer at Kristelig Folkeparti fortsetter med sin dumsnillisme i forhold til kriminelle, og gir kriminelle ungdommer et signal om at det er positivt og bra å stjele og rane og drive med vold mot andre.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg ser meg helt nødt til å stille justisministeren følgende spørsmål: «27. mars 1998 ble fem barneranere dømt til betingede fengselsstraffer for ran, mishandling og vold. En av rettens begrunnelser for de ekstremt milde dommene var at voldsmennene hadde «en lavere terskel for utøvelse av straffbare handlinger enn normalt», blant annet fordi de var av utenlandsk opprinnelse. Vil statsråden ta initiativ for å hindre at kriminelles etniske opprinnelse skal kunne brukes som begrunnelse for mildere straffer?»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg er fullstendig klar over at det er en frivillig sak å stille spørsmål. Det var jo derfor, president, jeg presiserte at dette spørsmålet var så viktig at jeg så meg nødt til å bruke min rett. Men så til oppfølgingsspørsmålet. Synes statsråden, hvis dommere skulle legge til grunn at folk har en etnisk opprinnelse og bruke det som begrunnelse når de skal utmåle straffene for de alvorlige kriminelle handlingene de har begått, at det er rett og rimelig i en rettsstat som Norge? Jeg forventer at statsråden, selv om han ikke vil blande seg inn i enkeltsaker, i hvert fall tindrende klart og tydelig gir uttrykk for hva Regjeringen og justisministeren mener i en så viktig sak. Signaler kan også ha sin virkning.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «Ifølge politivedtektene for Oslo kommune av 1996 er grunneierne pålagt å forestå strøing og feiing av tilstøtende kommunale fortauer. Dette innebærer en betydelig belastning for mange grunneiere. Dagens ordning hevdes å være utilstrekkelig. Lovhjemmelen for å pålegge grunneierne i stedet for Oslo kommune å forestå strøing og feiing av kommunale fortauer er trukket i tvil, senest av professor Fleischer. Hva er statsrådens vurdering av dagens praksis og lovhjemmelen for denne?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg burde kanskje ha gjort spørsmålet enda mer relevant ved å inkludere måking, men det har jeg altså ikke gjort. Når det gjelder selve kommentaren til det juridiske, kan jeg ikke komme noe nærmere inn på det her og nå, og vil bare takke for det svaret jeg har fått. Men jeg vil stille et tilleggsspørsmål: Hvordan vurderer statsråden dagens praksis, fungerer den ordningen vi har i dag?
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til fungerende justisminister: «Den ilagte tvangsmulkt til Oslo kretsfengsel for manglende brannsikring har påløpt siden 1. februar 1998. Døgnmulkten belastes fengselets ordinære driftsbudsjett. Dette er uholdbart. Når regner statsråden at arbeidet med de pålagte utbedringer er fullført?»
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-03-03:
Jeg takker for svaret, og registrerer at en etter statsrådens mening er kommet et stykke på vei. Men dette spørsmålet var jo oppe her i Stortinget for et år siden. Allerede da ble det påpekt at det hadde gått langt tid, og nå er det gått ytterligere et år. Dette går på sikkerheten for de innsatte og for dem som jobber i fengselet, og det går også på arbeidsforhold og belastning for dem som arbeider i fengselet. Dessuten er det uholdbart, som jeg sa i selve spørsmålet, at dette belastes fengselets driftsbudsjett, som er stramt fra før. Oppfølgingsspørsmålet til statsråden må bli: Når det gjelder driftsbudsjettet, vil en se på muligheten for at den urimeligheten at dette skal belastes driftsbudsjettet i Oslo kretsfengsel, faller bort? Jeg føler at det er nødvendig å trykke enda mer på her. At ingen reduksjon av mulkt har skjedd til nå, viser at en ikke har kommet langt nok. Her er det gått lang tid, så jeg må bare oppfordre statsråden til å trykke videre på, slik at brannsikringen kan komme i orden.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-03-03:
Jeg vil gjerne få stille følgende spørsmål til den fungerende justisminister: «Det har vakt oppmerksomhet at politimesteren i Bodø mener folk bør anmelde færre saker, fordi politiet har for mye å gjøre. Det kan synes som et paradoks at det samme politikammer for kort tid siden var det første som på eget initiativ hadde kapasitet til å etterforske mulige ulovlige Brustad-buer. Selv politiet kan altså bli forvirret av alle mulige lover om dette og hint. Ser statsråden noen løsning på dette dilemmaet?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-03-03:
Jeg vil gjerne takke for svaret. Etter omstendighetene syns jeg det var et meget tilfredsstillende svar. Jeg merket meg særlig at statsråden bestemt hevdet at det er skapt et uheldig bilde av at politiet ikke etterforsker anmeldte saker – jeg merker meg det med tilfredshet. Den andre delen av mitt spørsmål var om dette burde føre til større tilbakeholdenhet med hensyn til å komme med nye lover om «dette og hint», som var min formulering. Jeg har selvfølgelig full forståelse for at statsråden ikke kan blande seg inn i det, men jeg kan vel si det slik at Stortinget ikke ville ha noen innvendinger hvis statsråden skulle ha lyst til å gi uttrykk for sin mening om den saken.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Regjeringen ser med stor bekymring på tilbakeslagene for demokrati og menneskerettigheter i Zimbabwe den siste tiden. Dette er forhold vi har tatt opp i klare ordelag med landets myndigheter. Allerede den 29. januar i år gjorde vi en felles henvendelse i Harare sammen med andre givere, som EU, USA og Japan. Det ble uttrykt sterk bekymring over situasjonen for rettssikkerheten og pressefriheten i landet. Vi bad om at anklagene om overgrep ble etterforsket, og at eventuelle overgripere ble stilt for retten. Som følge av manglende respons fra zimbabwisk side på giverlandenes henvendelse, og som en følge av president Mugabes utfall mot domstolene og pressen, fulgte vi den 16. februar opp med en ny henvendelse til zimbabwiske myndigheter gjennom vår ambassade i Harare. Representanten Frost Sterri reiser spørsmålet om eventuelle bistandssanksjoner. Norges bistand til Zimbabwe har de senere årene ligget i størrelsesorden 110 – 120 mill. kr pr. år. Bistanden er sterkt fattigdomsorientert. Sosial sektor, særlig primærhelsetjeneste og vannforsyning på landsbygda, er det klart største innsatsområdet. Bistanden inkluderer også støtte til arbeidet mot hiv og aids. Vi har fra norsk side en løpende og kritisk vurdering av vår bistand til Zimbabwe. Vi har over tid orientert bistanden i retning av økt vekt på demokrati og menneskerettigheter. Denne prosessen er nå fremskyndet som følge av den negative utviklingen i landet. Departementet, NORAD og ambassaden i Harare er nå i ferd med å omfordele bistandsmidler til tiltak for å støtte opp om menneskerettigheter og demokrati. Denne vridningen av støtten innebærer at en større del av den norske bistanden vil bli kanalisert gjennom uavhengige, ikke-statlige organisasjoner. Dette vil understøtte de kreftene i Zimbabwe som arbeider for demokrati og respekt for menneskerettighetene i landet. Zimbabwe er tidligere meddelt at landet var aktuelt som såkalt pilotland for samarbeid om næringsutvikling. I lys av den senere tids utvikling har vi besluttet å stryke Zimbabwe som samarbeidsland for dette prosjektet. De norske tiltakene er et klart signal om vår misnøye med den politiske utviklingen i Zimbabwe. Dersom den negative utviklingen fortsetter, vil vi vurdere ytterligere tiltak.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-03:
Jeg er enig med representanten Frost Sterri i karakteristikken av dagens regime i Zimbabwe. Problemet vi står overfor, som jo ikke bare gjelder Zimbabwe, men mange av våre bistandsland, er at vi har å gjøre med regimer som ikke er fullt ut tilfredsstillende, samtidig som vi har befolkninger som lider. Det som er dilemmaet vårt, og det som er problemet vårt, som vi løpende må vurdere, er hvordan vi kan hjelpe den fattige befolkningen samtidig som vi støtter opp om menneskerettigheter, uten å understøtte totalitære regimer og tendenser. Jeg forstår det slik at representanten Frost Sterri er enig med oss i at dette er et spørsmål som for Zimbabwes vedkommende må vurderes løpende. Og det vil vi gjøre.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-02-11:
: Som flere talere har vært inne på, har dette vært en debatt om flere saker. Den har klargjort at det er stor enighet om behovet for den gjennomgangen som forslagsstillerne etterspør, men den har også avklart at det er uenighet om hvilke verktøy vi skal bruke for å få til denne gjennomgangen. Det som er interessant, og som vi bør få med oss, er at når forslagsstillerne viser til at antall lovparagrafer har økt med ca. 2 000 fra 1992 til 1998, ja, så er jo hver enkelt lovparagraf vedtatt i denne sal. Det er vi som har vært med på å vedta hver enkelt lovparagraf, som har bidratt til denne økningen. I tillegg har vi kontroll- og konstitusjonskomiteen, som ofte behandler den typen spørsmål som går på detaljreguleringer, på kontroll osv. Vi har da ved hver behandling anledning til å gi uttrykk for den politiske viljen til å foreta de forenklingene og bidra til den noe mindre detaljstyringen som vi etterspør i dag. Det skal bli interessant å se om vi følger det opp i praksis. Da tror jeg vi er inne på den beskrivelsen som representanten Gundersen gav, og som jeg synes er veldig presis – at vi må vise politisk vilje til å foreta de endringene som er nødvendige. Det er vi som må foreta dem, det er det vi i neste omgang må konsentrere oss om. – Jeg føler kanskje at vi da er ved veis ende.
Erna Solberg (Høyre), 1999-02-11:
Denne debatten har i og for seg utviklet seg til en veldig interessant debatt, med mange forslag med hensyn til prinsipper for hvordan man burde eller ikke burde organisere offentlig sektor. Jeg har likevel til gode å høre noen som overfor statsråden har gitt uttrykk for hvordan man skal klare å integrere kommunenes spesifikke interesser i det ønskede forenklingsarbeidet. Det er det som er hovedhensikten med selve forslaget, det som går på metodikk. Vi er enige om at vi kan diskutere alle disse store spørsmålene som har vært diskutert, om størrelsen på offentlig sektor og likhet eller ikke likhet, mens det store spørsmålet nå visstnok dreier seg om å gå inn og løse de problemene som mange møter i sin hverdag som kommunepolitiker. Det er faktisk ikke de helt store linjene, for når det gjelder den detaljoppgaven vi skal gjennomføre, fins det så mange regler å forholde seg til at man føler at man har sterkt begrenset handlefrihet. Og jeg tror ikke man nødvendigvis må løse det mer pragmatiske problemet fra toppen. Det viktigste når man skal ta beslutninger i vårt samfunn – og der skuffer Venstre meg litt – er at man må skape en opinion i forhold til f.eks. kommunesektoren og det kommunale selvstyret. Det viktigste med vårt forslag har vært å skape en opinion, det kommer ikke til uttrykk i den vanlige regelverksproduksjonen, for det skaper åpenhet og etablerer en sivil samfunnsdebatt knyttet til hvorfor vi får for mye styring i de enkelte sektorene. Jeg syns det er litt rart at man i denne debatten ikke har større perspektiver med hensyn til hvordan beslutninger tas i vårt samfunn, at man ikke ser at kommunesektoren med sine 435 kommuner hele tiden blir en salderingspost i forhold til helhetsinteressene, fordi de ikke er premissgiverne. Vi burde i denne debatten være med på å gjøre kommunesektoren og kommunesektorens interesser i større grad til premissgivere. Jeg har bare lyst til å si det, for det skaper mange interessante problemstillinger. Vi kommer aldri i vårt samfunn til å kunne løse det problemet som går på likhet kontra kommunalt selvstyre, rett og slett fordi kommunene er blitt de største velferdsprodusentene vi har. Og der kommer det alltid til å være et spenningsfelt. Men spørsmålet er: Hvordan gjøre balansen bedre? Jeg håper at statsråden, siden hun nå har bestemt seg for å foreta en gjennomgang av dette, kan si litt om hvordan man har tenkt å organisere dette, slik at man får en motvekt til sektorinteressene i det arbeidet som pågår. Næringsminister Sponheim har gjentatte ganger forsøkt å legge opp til at det skal bli færre spørreskjemaer. Den siste statistikken viste imidlertid en økning siste året også, så selv den viktigste flaggsaken som han gikk inn i departementet med, klarer han ikke å få til, fordi det her åpenbart er store motkrefter eller for dårlig oppfølging av de interne instruksene, for også på det området eksisterer det en helt klar instruks om hva man skal sjekke og kontrollere før man etablerer et nytt spørreskjema.
Erna Solberg (Høyre), 1999-02-11:
Siden Karin Andersen ønsket en oppklaring, skal jeg forsøke å gi den. Når jeg snakker om den store gjennomgangen og de store spørsmålene, er det også som en henvisning til Moderniseringsutvalget og Oppgavefordelingsutvalget. Vi mener ikke at disse utvalgene skulle ta for seg de store spørsmålene, men at de skulle gjennomgå sektorregelverket for å finne de faktiske lovpålegg, forskrifter og rundskriv og alt det andre som i detalj regulerer hverdagen rundt omkring i kommunene. Det vil likevel alltid være ting som vil krysse hverandre for noen av områdene. – Dette bare som en oppklaring av spørsmålet fra Karin Andersen.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-02-11:
Jeg ble av Erna Solberg utfordret litt i forhold til, jeg holdt på å si, den metodiske siden i dette. Jeg er enig med Erna Solberg i at det er viktig å være opptatt av hvordan man går fram i dette arbeidet, og at det er viktig også å få en offentlig debatt omkring spørsmålene og etablere en opinion til støtte for dette. Spørsmålet blir likevel: Vil det å oppnevne et slikt utvalg som en her går inn for i forslaget, nødvendigvis være den beste måten å få det til på? Det trenger det ikke nødvendigvis å være. Men jeg skal være helt ærlig og si at det er ikke vanskelig å se argumenter for det forslaget som ligger her. Spørsmålet er bare om de bærer helt til mål i forhold til alternative innfallsvinkler og metodikker. Jeg må i den sammenheng få lov til å si at jeg ble veldig beroliget av statsrådens innlegg i den forstand at den metodikk som hun der gav uttrykk for, gir meg klar tro på at det skal kunne være vel så gode muligheter for å nå fram i dette arbeidet ved å gripe det an på en noe annen måte. Da får jeg også oppfordre statsråden til å ha i bakhodet at skulle det underveis vise seg at det kunne være nyttig med et slikt utvalg, er det jo ingen grunn til å la være eventuelt å ta det opp på et senere tidspunkt. Men det som i grunnen var et hovedpoeng i mitt innlegg, og som jeg synes at statsråden også gav veldig klart uttrykk for, var at noe av det viktige i dette allikevel er den politiske viljen og slik sett å etablere også en opinion som vil noe når det gjelder dette, fordi man faktisk skal nedkjempe en del motkrefter – det tror jeg vi bare kan være ærlige med hensyn til. Hvis jeg ikke husker feil, sa tidligere statsråd Berge for ikke så lenge siden – ca. et år etter at han gikk av som kommunalminister – noe i retning av at han ikke skjønte at kommunene fant seg i alt det som staten påla dem, og alle detaljreglene man kom med. Jeg tror at den politiske viljen er noe av det viktigste i dette, og da kan vi eventuelt ha litt ulike oppfatninger om hvordan den kan etableres. Men det er, tror jeg, også veldig viktig å trekke kommunene med – at man går inn i dette arbeidet på enkeltområder og i forhold til det også trekker kommunene med i arbeidet.
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1999-04-22:
Jeg vil på vegne av Karin Andersen og meg selv sette fram forslag om endringer i folketrygdloven slik at økonomisk godtgjørelse for folkevalgte i politiske verv i kommuner og fylkeskommuner blir unntatt fra bestemmelsen om avkorting i pensjonen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-04-22:
Føremålet med føresegna om konserninterne overføringar, som vart vedteken i 1991, var å letta omorganiseringar innanfor konsern. I 1966 vart det gjort endringar i føresegna. Det er indikasjonar på at desse endringane gjorde føresegna for romsleg, og at det var nødvendig å stramma inn for å unngå at føresegna vart nytta som grunnlag for skattefritak som var utilsikta frå myndigheitene si side. På denne bakgrunnen fann Finansdepartementet det nødvendig å endra føresegna like før årsskiftet 1998-1999, med verknad frå 1. januar 1998. No viste det seg at endringa også kunne ramma ein del heilt ordinære fusjonar. Dette var ikkje tilsikta. Difor bestemte Finansdepartementet å utsetja endringa, likevel med det unnataket at dersom første trinn i overføringa var gjort i 1998, er vilkåret for vedvarande skattefritak for dei påfølgjande åra at selskapet vert verande i konsernet. Dokument nr. 8:26 tek i all hovudsak opp dei formelle sidene ved endringa av føresegna. Forslagsstillarane konkluderer med å be om at heile føresegnsendringa vert trekt attende, at forslag til ny føresegn vert sendt på høyring, og at føresegna om konserninterne overføringar vert innarbeidd i skattelova. Når det gjeld forslagsstillarane sine to første punkt, har ikkje fleirtalet i komiteen funne grunnlag for å støtta dette. Dette skuldast i hovudsak følgjande punkt: Det ligg til finansministeren å utarbeida føresegner etter dei vedtaka som Stortinget har gjort.Når ein ser at føresegner fører til utilsikta utnytting, må slike skattehol tettast så snart som mogleg.Arbeidet med eit breiare høyringsnotat om sider ved føresegna er i gang. Dette gjev òg moglegheit for å koma tilbake til sider ved den gjennomførte innstramminga. Når det gjeld punktet om innarbeiding av føresegna om konserninterne overføringar i skattelova, er det brei politisk semje om å sjå på dette. Eg viser her til komitemerknad i Innst. O. nr. 40, om ny skattelov. I brev av 12. februar 1999 til komiteen har òg finansministeren uttalt at det er mykje som talar for ei slik inkorporering. Det er ikkje nødvendigvis den store usemja om realitetane i denne saka. Forslagsstillarane har som sagt særleg fokusert på formalitetane. Etter ei samla vurdering har fleirtalet her kome til at ein ikkje kan gå inn for å be om at heile føresegna blir trekt tilbake, og at den som separat sak vert send ut på høyring. Dette reknar fleirtalet med vert ivareteke på ein god måte ved den breie høyringa om føresegna som departementet legg opp til. Når det gjeld innarbeiding av føresegna i skattelova, vil ein koma tilbake til dette ved eit seinare høve.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-04-22:
En sen kveld i romjula sitter man i Finansdepartementet og foretar en ganske voldsom endring av denne forskriften uten at den er blitt sendt på høring, uten at bedrifter som ville bli berørt av en slik endring, ble varslet, og på toppen av det hele gjennomførte man dette med tilbakevirkende kraft. Reaksjonene lot ikke vente på seg. Nyttårsaften, første nyttårsdag, annen nyttårsdag stod i hvert fall ikke min telefon stille. Det var bedriftsledere som var meget frustrerte over handlemåten til Finansdepartementet. Og når vi da etter at dette Dokument nr. 8-forslaget ble lagt frem, opplever at Finansdepartementet gir uttrykk for at de hadde så mye å gjøre, og at det var årsaken til at man unnlot å sende forslaget ut på høring, syns jeg at dette krever denne sals oppmerksomhet. For man kan ikke føre troverdig, langsiktig og forutsigbar næringspolitikk ved å endre så vitale forskrifter en sen nattetime i departementet. Når saksordfører nå redegjorde for at hensikten med denne forskriften er å lette omorganiseringer, da er det vel litt paradoksalt at man ender opp med å stramme inn regelverket så betydelig at forenklingsaspektet er borte og skattebelastningen blir økende. Jeg syns også det er noe lettvint når flertallet i finanskomiteen sier at de regner med at dette blir godt ivaretatt av departementet. Men nå har altså historien vist at departementet på ingen måte har ivaretatt dette på en god måte. Det er også grunnen til at denne saken er blitt lagt frem i finanskomiteen, fordi noen må ta ansvar for at sånne ting ikke skjer. Jeg har vondt for å forstå hvorfor dette forslaget, i to punkter, som er lagt frem i denne saken, ikke får støtte. For som saksordfører sa, er det bred enighet om at dette skal innarbeides i skattelovgivningen. Der er vi enige. Men forutsetningen fra finanskomiteen og Stortinget i sin tid var jo nettopp at vi skulle bli orientert og få dette tilbake før det blir gjort endringer. Når saksordfører viser til at det tilligger finansministeren å gjøre dette, er det riktig, men Stortinget er ikke dermed så handlingslammet at man ikke sier fra hvis man mener at Regjeringen foretar grep som man er uenig i, og det er derfor dette nå er tatt opp. Jeg vil med dette ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Tverrpolitisk Folkevalgte, og innstendig anmode flertallet i denne sak om å snu.
Børge Brende (Høyre), 1999-04-22:
Den 30. desember 1998 sendte finansminister Gudmund Restad ut en ny forskrift som strammet til skatteskruen for norske virksomheter ved å endre regelen for skattefrie konserninterne overføringer, og med tilbakevirkende kraft for hele 1998. Det skapte sterke reaksjoner, som for det første er knyttet til forutsigbarheten for dem som driver næringsvirksomhet. For det andre er det slik at den type forskrifter bør – hvis ikke tungtveiende grunner taler imot – ut på høring i forkant. Det er åpenbart at det var grunnlag for den kritikken som kom bl.a. fra Høyre, for finansministeren gikk den 8. januar tilbake på halvparten av forskriften. Det skulle likevel ikke gis tilbakevirkende kraft for de tilfellene der konserntilknytningen opphørte i 1998. Det registrerer vi, og vi oppfatter det som en halv seier. Men likevel synes vi at finansministeren kunne ha trukket hele forskriften tilbake, gått en vanlig høringsrunde og så kommet tilbake med en forskrift, eventuelt inkorporert i lov, som vi så hadde fått til ordinær behandling. Under hele saken har det fra Høyres side vært det formelle og saksbehandlingen vi har vært opptatt av. Når det gjelder det materielle innholdet i forskriften, har vi ikke tatt stilling til det, og mener det er naturlig å komme tilbake til det når Stortinget får seg forelagt saken. Jeg registrerer at statsråden i sitt svarbrev til komiteen stort sett redegjør for det materielle innholdet i forskriftene, og ikke så mye om sin egen saksbehandling. Det ble litt malapropos, fordi komiteen først og fremst var opptatt av forutsigbarheten, og mente at det var riktig å komme tilbake til substansen på et senere tidspunkt. Så møtes vi her senere til en diskusjon om hvordan vi skal innrette oss fornuftig når det gjelder beskatningen av konserninterne overføringer. Vi kan i alle fall ikke stille oss slik at vi på dette området får rammevilkår som er mindre gode for norsk næringsliv enn hva man har i de omkringliggende land og i resten av Europa.
Gunnar Skaug (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Hvis ingen har noe å innvende, vil jeg etterkomme anmodningen.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Gunnar Skaug.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Eirin Faldet.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Sigvald Oppebøen Hansen.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-01:
Jeg vil foreslå Jorunn Ringstad.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-01:
Jeg foreslår Morten Lund.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-01:
Jeg tillater meg å foreslå Anita Apelthun Sæle.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-01:
Jeg foreslår Olav Gunnar Ballo.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Idet jeg henviser til debatten i Odelstinget om denne saken, vil jeg ta opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 9-8 fjerde ledd annet punktum antas å burde utgå.» Videre vil jeg ta opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: § 25-13 annet ledd bokstav lite d) antas å burde utgå.»
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Idet jeg viser til debatten i Odelstinget i denne saken, vil jeg ta opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 3-1 tredje ledd antas å burde utgå.»
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Jeg viser til debatten i Odelstinget i denne saken og vil ta opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 12 tredje til syvende ledd antas å burde utgå.»
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-20:
Jeg viser til debatten og behandlingen i Odelstinget om denne saken, og tar opp følgende forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: Romertall I:§ 55 K nr. 2. antas å burde lyde:«I en virksomhet som er bundet av tariffavtale kan arbeidsgiver og arbeidstakers tillitsvalgte slutte avtale om tidsbegrenset innleie, uten hinder av det som er bestemt i nr. 1.»Ny § 55 L nr. 2 og 3 antas å burde utgå.§ 58 A nr. 1 a antas å burde lyde:«a) når arbeidets karakter tilsier det.»Romertall II:Ny § 3 B nr. 2 og 3 antas å burde utgå.Romertall III:§ 26 siste ledd antas å burde lyde:«Departementet kan fastsette nærmere vilkår for melding, rapportering, tilsyn, organisering og drift av formidlingsvirksomheten, og i særlige tilfeller gjøre unntak fra garantikravet i første ledd eller forbudet i annet ledd.»§ 27 nr. 2 antas å burde utgå.Romertall IV antas å burde lyde:«Loven trer i kraft fra 1. januar 2000.»»
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-20:
Jeg tar opp følgende forslag på vegne av Høyre: «Odelstingets vedtak bifalles ikke.Lagtingets anmerkning: § 12 syvende ledd antas å burde lyde: «Selges løse kulturminner som nevnt i første ledd bokstav a-c på auksjon, har staten, eller dernest vedkommende fylkeskommune eller kommune hvor gjenstanden har vært oppbevart eller har sin opprinnelse, rett til å tre inn i høyeste bud innen tre uker. Når særlige grunner foreligger omfattes også løse kulturminner uten hensyn til alder.»»
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Med henvisning til debatten i Odelstinget vil jeg på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti fremsette følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: Det henstilles til Odelstinget å henlegge lovforslaget.»
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-12-20:
Jeg vil vise til debatten og behandlingen av denne saken i Odelstinget, der Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre hadde et forslag til § 5. Siden dette ble nedstemt der, finner vi ingen grunn til å gjenta forslaget her i Lagtinget.
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-12-20:
Jeg ber om at det gis mulighet til å stemme mot Odelstingets vedtak til lov. Jeg viser for øvrig til debatten i Odelstinget. Mitt parti stemte for innstillingen som ledd i et kompromiss for å forbedre realiteten i endringen. Men jeg ber om å få stemme imot, og viser til at det også i Odelstinget var en viss uenighet om loven.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 1999-12-07:
Denne saka gjeld nødvendige lovendringar som følgje av vedtak og føringar frå Stortinget si handsaming av kredittmeldinga tidlegare i dag. I saka vert det føreslege to endringar i lov av 10. juni 1988 nr. 40 om finansieringsverksemd og finansinstitusjonar. For det første vert det føreslege unntak frå den generelle regelen om at ingen kan eiga meir enn 10 pst. av aksjekapitalen i ein finansinstitusjon. Forslaget inneber at det kan gjevast løyve til at andre finansinstitusjonar i samband med strategiske samarbeidsavtalar kan få ein eigardel på inntil 25 pst. i ein norsk finansinstitusjon. Det andre endringsforslaget fører med seg at generalforsamlinga i morselskap i finanskonsern på nærare bestemte vilkår kan vedta at konsernet kan organiserast med eit holdingselskap som morselskap. Det siste punktet er det brei semje om i komiteen. Når det gjeld det første punktet, vil eg kommentera nærare to forhold. Det er stilt spørsmål om kva konsekvensar den såkalla Skandia-dommen vil få for denne saka. Denne dommen gjeld ei sak der det svenske forsikringsselskapet Skandia hadde ein eigardel i eit selskap som ikkje dreiv forsik ringsverksemd. Eigardelen oversteig det som var tillate etter svensk regelverk. Skandia reiste sak om at eit slikt pålegg var i strid med EU-retten, og fekk medhald i dette. Skandia-dommen gjeld forsikringsselskap sitt høve til eigarskap i såkalla forsikringsframand verksemd. Dette er eit anna spørsmål enn dei som denne saka gjeld. Frå Finansdepartementet vert det opplyst at dei legg til grunn at dette er forhold som vil verta drøfta i Banklovkommisjonen som ein del av gjennomgangen av kapitalforvaltingsreglane. Det vert vidare opplyst at ESA no har teke opp med Finansdepartementet korleis norsk lovgjeving står i forhold til Skandia-dommen. Departementet arbeider med svar på dette, og svaret vil verta offentleggjort. Det andre eg vil nemna, gjeld grunnfondsbevis. Spare bankforeningen har teke opp med komiteen at òg grunnfondsbeviskapital i sparebankar bør vera omfatta av den unntaksregelen som er føreslegen i denne saka. Til dette vil eg understreka at sidan føresegnene om dei ymse typane grunnfondsbevis direkte viser til eigar avgrensingsregelen i finansieringsverksemdlova § 2-2, vil ei endring som den føreslegne derfor få ein tilsvarande verknad i høve til å eiga grunnfondsbevis. Det vil seia at òg ein sparebank vil kunna inngå ein strategisk samarbeidsavtale med den følgje at ein eigar vil kunna få løyve til å eiga inntil 25 pst. av grunnfondskapitalen. Når det gjeld dei andre forholda, viser eg til Stortinget sin breie debatt om kredittmeldinga tidlegare i dag.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-12-07:
Jeg skal begrense meg til å ta opp Fremskrittspartiets forslag til denne saken, som alle sammen faktisk dreier seg om å EU-harmonisere større deler av det norske regelverk. Så vil jeg også samtidig gi en stemmeforklaring når det gjelder § 2-2 annet ledd nytt nr. 10, som er Regjeringens forslag om å åpne for 25 pst. Selv om et av Fremskrittspartiets forslag dreier seg om å oppheve eier begrensningsreglene helt, vil vi selvfølgelig subsidiært stemme for dette. Vårt forslag blir jo oversendt til Stortinget, så det betyr at vi foretar en subsidiær votering her på tross av at vi ikke får stemt over vårt eget forslag. Jeg vil allikevel gi forklaringen på den måten, slik at det ikke vil være til å misforstå.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-12-07:
Då denne lovendringa dreiar seg om å endra eigaravgrensingsreglane for finansinstitusjonar slik at det vert opna for eigarpostar på 25 pst. som eit ledd i ein strategisk samarbeidsavtale, vil eg berre visa til den debatten som vi har hatt tidlegare i dag om kredittmeldinga. Dette er ikkje i motstrid til det vi har sagt der, og på den bakgrunnen støttar vi frå Arbeidarpartiet si side den endringa som det er gjort framlegg om.