Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-06-13:
La meg først få lov til å takke interpellanten for å sette en viktig debatt på dagsordenen, en debatt som ikke bare pågår i Norge, men som også pågår – som interpellanten sier – i mange andre land. I regjeringsplattformen har Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen sagt at den skal vurdere tiltak som begrenser eller stanser trygdeeksport innenfor det handlingsrommet som internasjonale avtaler gir oss. Norge er blant de landene i Europa som har størst befolkningsvekst. Innvandring forklarer to tredjedeler av den veksten som vi har i Norge. Arbeidsinnvandring er den største innvandringskategorien fra 2006 og frem til i dag. Det betyr at de fleste som kommer til Norge gjennom innvandring, er arbeidsinnvandrere som ønsker å jobbe i Norge. Mange av dem har vi også svært god bruk for i det norske arbeidslivet. De er med og skaper velferd, vekst og verdier. Tar vi for oss SSBs tall fra 2012, ser vi at nettoinnvandringen utgjør 47 000 personer. 45 pst. av dem er arbeidsinnvandrere. Ser vi på eksport av ytelser, er det riktig som interpellanten peker på: Den har vokst. De siste tallene vi har – jeg vil fra denne talerstol si at det også er usikkerhet knyttet til tallene, for vi har ikke et godt nok tallgrunnlag og en god nok statistikk – viser at det er omtrent 7,5 mrd. kr som eksporteres ut. I all hovedsak er den største andelen som eksporteres ut, alderspensjon og uførepensjon – hvis vi slår de to ytelsene sammen. Samtidig er det slik – som også Brochmann-utvalget sier i sin rapport, som ble fremlagt i 2011 – at skal vi opprettholde bærekraften i vårt velferdssamfunn i tiden fremover, er vi avhengige av at innvandrere som kommer til Norge, deltar på like linje i arbeidslivet – også i lengden. Og samtidig er det viktig at man klarer å innordne og innrette våre ytelser sånn at de blir vanskeligere å eksportere ut. La meg ta noen eksempler. Jeg har stor forståelse for at folk flest har vanskelig med å skjønne følgende: La oss ta en arbeider fra Europa som har hatt familie der – kone, barn – og så opplever han skilsmisse. Så tenker han som så, selv etter en opprivende skilsmisse der han er alene – barna er hos mor: Nå kan jeg dra ut i Europa og få meg nye jobber, prøve meg. Jeg har bestandig drømt om å reise ut og prøve andre ting. Jeg reiser til Norge. Jeg vet at Norge har behov for arbeidskraft. Så reiser han til Norge, og så får hans barn og fraskilte kone barnetrygd for at han jobber i Norge. Det skjønner jeg at folk flest sliter med å skjønne – sliter med å forstå logikken og fornuften i. Jeg kan si at også statsråden sliter med å skjønne fornuften i det. Sånn kunne man gått igjennom flere ytelser. Jeg synes det er viktig å ivareta to prinsipper. Det ene, og det som regjeringsplattformen bygger på, er: Vi er for arbeidsinnvandring. Vi ønsker at de som har lyst til å komme til Norge og kan bidra i det norske arbeidssamfunnet, skal få muligheten til å gjøre det. Samtidig er det viktig at vi innretter ordninger som gjør at vi opprettholder bærekraften i vårt velferdssamfunn, og – ikke minst – skaper legitimitet og forståelse i den norske befolkning. Vi snakker ikke om at vi skal frata noen i Norge velferdsytelser – det skulle bare mangle når det gjelder en arbeider som kommer fra Estland, Polen, Tyskland, England eller hva det det måtte være: Skulle han bli arbeidsledig og være her i Norge, skal han ha det samme i ledighetstrygd som alle oss andre. Det skulle bare mangle! Samtidig synes man kanskje det virker litt uforståelig at man kan ta med seg – det gjelder også nordmenn – den velferdsytelsen, dagpengene f.eks., til et annet land. EØS-avtalen åpner for det. EØS-avtalen sier at man kan ta med seg ytelsen, og man kan være arbeidssøker innenfor hele EØS-området. Det er positivt og bra. Men når man tar med seg en ytelse – når Arne Olsen eller Kari Nordmann tar med seg sin dagpengeytelse – ned til Spania, der det er giganthøy ledighet og sannsynligheten for å få jobb er svært liten, og der det settes krav om at man skal være arbeidssøker, men uten at det blir fulgt opp om man er arbeidssøker eller ikke, kan man stille seg spørsmålet: Er det en reell arbeidssøker som har tatt med seg pengene ut, eller ikke? Jeg sier ikke at vi skal gjennomføre det, jeg sier ikke at det er mulig, men da kan jo en av de tingene som regjeringen vurderer, være å se på om det er handlingsrom innenfor EØS-avtalen til å finne ordninger som gjør at man kan kostnadsjustere ytelsen det gjelder, etter levestandarden i det landet man drar til. Er det mulig å sette seg ned og se på dette, og forhandle med andre europeiske land nå når det pågår en debatt knyttet til dette: Hvilke ytelser skal det være mulig å eksportere? Skal man se på om det er mulig å begrense det? Er det ting man kan reforhandle i en avtale? Det handlingsrommet leter man etter – jeg synes det er viktig å lete etter det handlingsrommet. Jeg vil ta et eksempel som det ikke har blitt noe av, men som var gjenstand for debatt da jeg var i Aten på et uformelt ministermøte for arbeids- og sosialministre. I dag har man dagpenger i tre måneder. Et av forslagene var å øke det til å kunne være arbeidssøker i seks måneder. EU hadde ikke tatt stilling til det. Men jeg vet at Danmark, i likhet med undertegnede, var svært opptatt av at man ikke skulle gjøre det. Den danske ministeren hadde møter om akkurat det, for å si at her må man passe på at man ikke lager ordninger som gjør at formålet blir i større grad å få tak i velferdsytelsene fremfor at formålet er reell jobb. Jeg tenker det er viktige prinsipper man også skal ha med seg. Derfor har jeg allerede, i slutten av mai, hatt et møte med den svenske arbeids- og sosialministeren – Sverige er jo et EU-land – der vi har diskutert velferdseksport. Jeg registrerer gjennom sosiale medier at også den engelske statsministeren, som interpellanten viser til, har vært der. Jeg har videre avtalt møter med den danske ministeren over sommeren for å ha samtaler om hvordan man kan styrke, bedre og opprettholde bærekraften i vår nordiske velferdstenkning, samtidig som man har frihet til å vandre over landegrensene og ta arbeid. Hvordan man skal begrense eksporten, vil være ett av temaene. Dette er ting jeg ser på sammen med mine nordiske kolleger. Jeg tar det opp, og jeg ønsker at vi skal få en god forståelse i Norden – en god forståelse av hvordan vi kan møte problematikken. Jeg ser at debatten foregår i mange land. Jeg tror det er viktig at Norden som sådan har legitimitet, fordi vi har store og robuste velferdssamfunn som er sammenlignbare og like, og som gjør at alle de andre landene også ser til den nordiske modellen. Jeg tror det gjør at de nordiske landene kanskje har større slagkraft når det gjelder å vise utfordringsbildet knyttet til velferdseksport, enn mange andre land i Europa. Det er, som sagt, en sak jeg og regjeringen jobber kontinuerlig med, men jeg ber om forståelse for at vi ønsker å finne handlingsrom. Vi ser på hvilket handlingsrom vi har, og ønsker å ta gode og kloke grep, men innenfor de avtalene vi har. Og vi ser på om det er mulighet for å reforhandle noen av avtalene. Det må vi komme tilbake til. Det er en omfattende jobb, det er en jobb som krever mye ressurser og mye arbeid, og som man ikke klarer å finne enkle «quick win»-løsninger på. Det tror jeg heller ikke er formålstjenlig. Jeg tror det viktigste er å være klar over debatten og det utfordringsbildet Brochmann-utvalget tegnet, og møte det med gode forslag i fremtiden.