Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-12-06:
Jeg er glad for at temaet rundt fiskefusk har fått en viss oppmerksomhet i dagens debatt. Vi har også til behandling melding om de fiskeriavtalene Norge har inngått med andre land, hvor vi skuer bakover. Jeg tror det er på høy tid at Stortinget bruker tid på og får oppmerksomhet rundt behandlingen av disse spørsmål, for vi er i dag i en situasjon ressursmessig og forvaltningsmessig som vi langt fra burde vært i. Vi har utstyrt oss selv med et rådgivningskorps, et forskningskorps, med mulighet til kontroll for å kunne sikre en bærekraftig forvaltning av ressursene som antakelig ikke noe annet land i verden sitter inne med. Men vi har altså, på tross av alt det vi har utstyrt oss selv med som går på forskning, overvåkning og kontroll, maktet å havne i en situasjon hvor svært mange av de fiskeartene som vi skal leve av og basere vekst, bosetting og utvikling langs kysten på, er plassert nærmest på listen over truede arter. Det er en stor svakhet ved debatten og også ved den meldingen som lanseres, og som vi har til behandling i dag, at det ikke er nevnt at de forventninger man har satt til uttak i bl.a. Barentshavet, langt fra har slått til. Vi ser at i 1998 var det forventninger om en vekst i gytebestanden på 600 000 tonn, mens det virkelige tallet ble på 280 000 tonn. Vi ser i 1999, hvor forventningene fra forskerhold, som var grunnlag for de norsk-russiske forhandlingene, var på 400 000 tonn, at tilveksten ble på så vidt over det halve. Tatt i betraktning at vi har et gap mellom forventning og de ressurser vi tildeler oss selv og andre nasjoner vi forhandler med, må vi nå ta rev i seilene og ta lærdom av det som er den faktiske situasjon. For den er like ille som den var først på 1990-tallet, og det bærer også bildet og meldingene fra norsk fiskeindustri klare bud om i dag. Også tatt i betraktning at vi har en kolossal overkapasitet innenfor fangstleddet – det har tidligere i dag vært nevnt tall på 50 pst. – må vi sørge for at vi får en flåtekapasitet som for fremtiden mer harmoniserer med den ressurstilgangen vi har. For dette er alvorlig. Det er alvorlig på den måten at dette svekker Norges troverdighet, bl.a. med hensyn til den mer eller mindre selvpålagte rollen vi har satt oss i, å skulle være fremst i rekken av nasjoner som står for overvåkning, kontroll og en bærekraftig utvikling som har den økologiske balansen som utgangspunkt for uttak. Derfor er det tilfredsstillende å registrere at fiskeriministeren – etter hvert – i debatten lovte å skulle komme snarest mulig tilbake til Stortinget med en redegjørelse om de påstandene som går på fiskefusk. Jeg synes det til å begynne med var en særdeles sterk passivitet over fiskeriministerens holdning, men jeg setter pris på at han konkluderte på replikken fra representanten Gabrielsen med at han kommer tilbake «så snart som mulig». Det får vi sette pris på. Men når, som statsråden selv gir uttrykk for, slike rykter om fiskefusk har versert i flere år, må det være skjellig grunn til å stille spørsmålet: Hvorfor har ikke departementet tatt initiativ til å prøve å komme debatten i forkjøpet? Nå skal ikke jeg legge skylden på nåværende fiskeriminister, det er flere foran ham som burde ha agert, men det har ikke skjedd. Det er heller ikke noen særlig grunn til å bli beroliget når fiskeriministeren i dag sier at bildet er «mindre dramatisk» enn det som er hevdet. Det er langt fra noen dokumentasjon på den situasjonen som vi er inne i. Hva er «mindre dramatisk»? Er det 100 000 tonn mer i uttak enn den tildelte kvoten? Der må vi få klare svar, og vi må få en redegjørelse. Vi må også få redegjort for de tiltak som statsråden tar initiativ til, og som må bli gjennomført for å bringe oss tilbake igjen til den posisjon vi hadde internasjonalt, at Norge var en nasjon man kunne lite på i disse spørsmål, og som var i stand til å ta hånd om den forkastelige situasjon vi også nå i dag ser med hensyn til Nordsjøen og den kontakten man har vis-à-vis EU.