trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anders B. Werp (Høyre), 2016-04-14:
Arbeiderpartiet sørget i forrige periode for at ansvaret for oppfølging av voldtektssaker og vold i nære relasjoner ble pulverisert ved at ansvaret ble splittet mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten. Det er kvinner som er mest utsatt i disse sakene, og ofte er det samme kvinne som er rammet av både vold og overgrep. Forslaget fra Arbeiderpartiet og det vedtaket vi fikk i forrige periode, møtte naturligvis sterk motstand fra fagmiljøene, og det måtte et regjeringsskifte til for å snu dette. Med Arbeiderpartiet i Justisdepartementet var det over 1 200 dommer i soningskø ved regjeringsskiftet. Flere av disse gjaldt kvinner som fikk satt sitt liv på vent, uten mulighet til å planlegge arbeidsliv, familieliv eller privatliv. Mange kvinner måtte den gangen sone i fengsler for og med menn. Mange kvinner måtte sone fire på samme rom. Nå har regjeringen redusert soningskøen til under 500 dommer. Det gir kriminalomsorgen og de kvinnelige innsatte større muligheter for verdige soningsforhold. Arbeiderpartiets politikk vil igjen øke soningskøen ved at de vil avvikle 454 soningsplasser i Nederland, uten at ny kapasitet kan overta i Norge. Hvorfor hører vi ikke et ord fra Arbeiderpartiet om dette negative kvinneperspektivet i deres egen politikk? Nei, de store ordene i denne debatten er tydeligvis ment å kamuflere skyggesidene ved egen politikk. Vold og overgrep hindrer like muligheter og har alvorlige konsekvenser for den enkelte og for samfunnet. Derfor er dette et viktig bakteppe for regjeringens historiske satsing på kampen mot kriminalitet og vold. Politiet er styrket med over 3 mrd. kr, og over tusen nye politistillinger er opprettet etter regjeringsskiftet. Oppklaringsprosenten øker. Vold i nære relasjoner, personforfølgelse og stalking, tvangsekteskap, menneskehandel – hvert eneste ett av disse temaene berører kvinner i sterk grad, og de er styrket og øket under denne regjeringen. Det er vi stolt av. Regjeringen gjør hverdagen tryggere for kvinnene i dette landet. Det er jeg stolt av. Stortingsmeldingen viser det på en god måte. Vi har fortsatt en vei å gå på mange måter, men dette er en stortingsmelding som reflekterer realitetene i samfunnet – ambisiøse mål, ikke høytflyvende retorikk.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
I meldingen sies det: «Alle mennesker skal ha like rettigheter og muligheter til å delta i samfunnet, uavhengig av kjønn, funksjonsevne, etnisitet, språk, religion og seksuell orientering.» Det er noe alle partier står sammen om, men det er uenighet om hvordan dette skal oppnås. Arbeiderpartiet vil ty til tvang, mens Høyre og Fremskrittspartiet mener at samfunnsendringer og holdningsendringer skjer gjennom debatt, tilrettelegging og incentivordninger. Jeg vil påpeke at kvinner i store deler av verden opplever sterke begrensninger av sin frihet kun fordi de er kvinner. Slik er det heldigvis ikke i Norge, men det betyr ikke at alt er som det skal være. Derfor har regjeringen lagt opp til en aktiv likestillingspolitikk. Regjeringen er opptatt av at målene for likestilling må gjelde begge kjønn. Den høye andelen gutter som ikke fullfører videregående, er et felt der guttene sliter, og det er blant områdene som tas opp i meldingen. Regjeringen vil bl.a. styrke kunnskapen om kjønnsforskjeller i læringsutbytte, gjennomføringsgrad og utdanningsvalg, for å finne gode tiltak som får flere gutter til å fullføre videregående. Kompetansen om likestilling i barnehagen styrkes for å øke rekruttering av menn. Videre legges det til rette for at flere kan velge utradisjonelle utdanninger og karrierer gjennom bl.a. å rekruttere flere jenter til realfagene gjennom «Jenter og teknologi» og ved å se på tilbudene i videregående opplæring. Forskning innen kvinnehelse var sterkt underprioritert tidligere, før Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen tiltrådte. Nå prioriteres forskning på dette gjennom Norges forskningsråd. Videre får flere unge kvinner erfaring med entreprenørskap i regi av Ungt Entreprenørskap, og det opprettes arenaer for gründere innen helse- og omsorgssektoren. Fremskrittspartiet vil understreke at barnehagen og skolen er avgjørende for likestillingsarbeidet. Skal vi oppnå et likestilt samfunn, må barn møtes med de samme forventninger og gis de samme mulighetene, uavhengig av kjønn. Det manglet sannelig ikke på svartmaling fra Arbeiderpartiet og SV i forbindelse med regjeringsskiftet. Blant annet ville familie- og arbeidslivspolitikken gå ad undas. Dette er grundig tilbakevist, bl.a. i en artikkel i Aftenposten den 8. mars i år. I virkeligheten er det nå mer likestilling på de fleste områder, inkludert flere kvinnelige professorer i akademia. For Fremskrittspartiet betyr ikke likestilling og likeverd at alle skal velge likt, men at vi skal ha like muligheter og frihet til å ta egne valg. Vi skaper ikke likestilling kun ved regulering og lovgivning, men gjennom tilrettelegging og incentivordninger.
Gunvor Eldegard (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Det er fleire som har sagt i dag at dette er ein historisk dag fordi me vedtek ein likestillingspolitikk – trass i regjeringa. Me var veldig spente då meldinga kom, og personleg var eg veldig spent på kva som stod om kjønnstradisjonell arbeidsmarknad. Det var ei god beskriving, og eg vil seia at det var ei veldig rett beskriving, men det var ingen tiltak for å gjera nokre endringar som stod i meldinga. Då synest eg at det er veldig bra at fleirtalet her i Stortinget i dag heller bestemmer seg for å koma med nokre tiltak sjølve, m.a. at me får fleirtal for at ein får ekstrapoeng både i vidaregåande skule og andre studium dersom det der er 80 pst. eller meir av det eine kjønnet, at me greier ut likestillingsstipend og sørgjer for mentorar. Ein grunn til at eg har jobba så masse med dette, er at eg ønskjer å gje ungdommen vår dobbelt så mange moglegheiter, og det er det me gjer dersom me tør å ta tak i det kjønnstradisjonelle arbeidet. Det er ikkje så vanskeleg. Masse kan gjerast med enkle tiltak. Me treng ikkje forsking på det eingong. Me kan berre f.eks. få ein likestillingsansvarleg i fylkeskommunane. Ifølgje Skjeie-utvalet viser det seg at der det er ein person som har engasjement for likestilling, skjer det mange ting. Men der det ikkje er personar som har engasjement, skjer det ingenting. Så dersom me har ein likestillingsansvarleg, kjem ein eit godt stykke på veg. Me må sørgja for rollemodellar som kan vera i ungdomsskulen og hjelpa til med yrkesrådgjeving. Eg veit at mange av dei jentene som er bilmekanikarar, som er elektrikarar, brukar fritida si, når dei tek fri frå arbeid, til å reisa rundt og driva med det. Men me må på ein måte jobba meir systematisk for å vera støtte for dei jentene som gjer det, men no gjer dei det på eiga hand og eige initiativ. Me må leggja til rette for nettverksbygging for både dei gutane og jentene som vel utradisjonelt, og så må me sørgja for at dei kjem i nettverk, slik at dei ikkje kjem i ein einsam posisjon, men at dei har glede av å vera på studia sine. Me må òg få kompetanseheving blant rådgjevarane. Denne undersøkinga er frå 2010, den er litt gamal, men me har ikkje noko nyare, og det var SINTEF som føretok den blant rådgjevarar. Dei spurde kva fokus rådgjevarane hadde på det med kjønnsutradisjonelle val. 55 pst. sa at dei ikkje hadde noko fokus i det heile teke. Så det er enkle grep, men fleire grep òg, som skal til, men det må eg ta i neste innlegg. Eg meiner at det er masse som kan gjerast utan at me treng å greia ut så veldig mykje. Me kan berre starta arbeidet allereie i dag.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Først vil jeg knytte noen kommentarer til Nordbys innlegg nå sist. Hun lever i den villfarelsen å tro at likestillinga kommer av seg selv, ved hjelp av gode ord og velvillige tanker. Hvis en skulle fulgt det resonnementet og tatt de grepene Høyre har tatt tidligere i historien, hadde vi garantert ikke vært ledende i Europa, og også på verdenstoppen, når det gjelder likestilling. Skal vi endre samfunnet, kreves det ikke bare at kvinner ønsker, og at de – som Nordby helt riktig sier – gikk ut i arbeidslivet på 1970-tallet, men det krever en samfunnsstruktur som bygger opp om at de få kvinnene som startet den prosessen, faktisk fikk samfunnsstrukturer som gjorde dette mulig. Da snakker vi om barnehager, da snakker vi om pappapermisjon, da snakker vi om kvotering. Men disse historiske skillelinjene er veldig gjenkjennbare. Dette er Høyre på sitt aller, aller beste. De viderefører den tradisjonen de har hatt gjennom historien med å gå baklengs inn i framtida. De stritter imot – nei, det er godt nok, vi trenger ikke mer, dette går bra, vi må bare la folk velge selv, så vil det løse seg. Der står Arbeiderpartiet for en annen tradisjon: Vi vil ha kraftfulle virkemidler, og vi vil ha en politikk som virkelig tar grep, og som fører til at mennesker får bedre liv der de lever sine liv. Det er interessant å se i dag at Høyre og Fremskrittspartiet står helt alene. Det er interessant å se at Stortinget tar steg, til tross for at regjeringa har hatt to år på seg til å lage en likestillingsmelding – som ikke Stortinget vil ha. Det vitner om en regjering som ikke bryr seg om å lytte, som ikke har evne til å utvikle en politikk i samsvar med det som faktisk rører seg i befolkningen. Sørlandet er en tradisjonell, konservativ landsdel. Vi har store utfordringer på Sørlandet, og jeg må si at det er beklagelig at ikke Sørlandets representanter stemmer for en styrking av Likestillingssenteret på Sørlandet. Vi har behov for et styrket likestillingssenter. Vi har en stor debatt nede på Sørlandet nå som angår kvinner i media, som er et viktig politisk tema, og som Skjeie-utvalget også berørte i sin rapport. Et kraftfullt likestillingssenter kunne virkelig ha tatt grep for å bidra til dette. Det er riktig at regjeringa støtter et tiltak nede på Sørlandet som er bra for likestilling, men ett tiltak er ikke nok. Det burde ha vært økt fokus på dette, spesielt med tanke på at en vil styrke de regionale likestillingssentrene. De trengs, de kan bidra til å få likestilling til å skje i praksis ute i kommunene og i bedriftene – ikke minst på Sørlandet.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Jeg forstår at Nordby Lunde ikke helt forstår hva som har truffet partiet hennes, men det er faktisk flere partier som ønsker å gå i en annen retning, og det er det vi ser resultatet av her i dag. Jeg har bare lyst til å knytte noen kommentarer til representanten Werp, som var oppe her og snakket om justispolitikk og også om fengsel og kvinner. Den eneste store saken vi har fått fra Justisdepartementet når det gjelder kriminalomsorgen, var en stortingsmelding, og der var det fritt for omtale av tiltak for kvinner. De bruker mer enn 270 mill. kr i året på menn i Nederland, mens de kutter – effektiviseringskutt – i alle fengslene i Norge, også for dem som ivaretar kvinnene. Arbeiderpartiet har i motsetning til regjeringen hvert år levert budsjettforslag som er øremerket for kvinner. Likestillingsombudet har sagt at de skal gå inn og se på kvinners forhold i fengsel i 2016, det er en prioritert oppgave. Det er noe Arbeiderpartiet støtter helhjertet opp om, og vi ser fram til de resultatene som kommer. Justisministeren har også ansvar for likestillingspolitikken i eget departement, og helt fram til vi fikk en kvinnelig minister, var det så godt som fritt for kvinnelige politikere i Justisdepartementet. Vi ser at likestillingen i det departementet når det gjelder de administrative stillingene, har gått tilbake. Det har blitt dårligere på mange områder, og justisministeren har fått kraftig kritikk fra fagorganisasjoner for sin likestillingspolitikk. Så den kritikken fra justispolitikeren Werp finner jeg litt underlig. Noe av det som er grunnlaget for at vi kan stå her i dag og diskutere hvor langt vi er kommet i likestillingspolitikken, er en bestemmelse som denne regjeringen også foreslår å fjerne, og det er bestemmelsen om redegjørelses- og rapporteringsplikten. Regjeringen foreslår å fjerne den, i det høringsnotatet som er sendt ut om endringer i likestillingsloven. Hvis ikke vi hadde hatt den oversikten som vi har, og som gjør at vi kan stå her og snakke om manglende likestilling i departementene, manglende likestilling i barnehagene, manglende likestilling innenfor høyskolesektoren og utdanningssektoren, så hadde vi vært mye dårligere rustet til å møte de utfordringene som vi har. Når høyrerepresentanter snakker om byråkrater, skal vi lytte godt. Arbeiderpartiet er glad i gode byråkrater, vi vil gjerne ha gode byråkrater. Det var noe Fremskrittspartiet gikk til valg på å fjerne, men vi ser altså at de nå har lagt fra seg det løftet, og at de ønsker, og at det blir, flere byråkrater i departementene med Fremskrittspartiet i regjering.
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Vi har hørt her i hele dag at likestillingen er satt i revers. Det er en usannhet som blir gjentatt om og om igjen av Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet vil kanskje ikke stole på meg når jeg sier at det er feil, før i dag ble jo Aftenposten trukket frem som et bevis på at regjeringens melding ikke er god nok. Men kanskje Aftenposten kan være et sannhetsvitne på hvordan det egentlig står til, som Arbeiderpartiet kan stole på. Hva sier så Aftenposten om status for den såkalte reverseringen? Jo, færre kvinner jobber deltid i dag enn da de rød-grønne styrte. Flere barn går i barnehage. Det er færre som benytter seg av kontantstøtten for barn, selv om beløpet har økt, og andelen kvinnelige ledere er tilnærmet lik. Til tross for dette står Arbeiderpartiet på at alt er satt i revers. Og så har de fremmet en lang liste med forslag de mener skal løse alle likestillingsproblemene i Norge. Så svarer vi: Mange av disse tingene ligger allerede i meldingen. Og så blir det etterlyst et konkret eksempel fra representanten Grande. Jeg skal komme med ett. I meldingen står det at regjeringen ønsker å øke andelen kvinnelige styreledere og tilstrebe mest mulig lik representasjon mellom kvinner og menn i disse selskapene. Hva sier så forslagene til Arbeiderpartiet? Jo de sier «sette mål om», «jobbe for», «sette seg som ambisjon». Jeg vil faktisk påstå at regjeringen er mer konkret på dette spørsmålet enn de forslagene Arbeiderpartiet har. Det er litt betegnende, for hva preger forslagene? Jo, en overdreven tro på at mer statlig byråkrati og flere formuleringer om ambisjoner og mål i retning kvotering i statlige selskaper skal løse alt. Disse forslagene løser ikke de store strukturelle utfordringene med likestilling i Norge i dag. Og det er rett som Arbeiderpartiet sier, at likestillingen ikke kommer av seg selv. Men man kan heller ikke bare vedta seg ut av alle utfordringer, og flere kvoterte kvinner i Telenor eller Statoil vil ha begrenset effekt. For hva er status også etter åtte rød-grønne år? Jo, vi har fortsatt Europas mest kjønnsdelte arbeidsmarked. Nesten 40 pst. av kvinnene i arbeidslivet jobber deltid, mange ufrivillig. 70 pst. av de ansatte i offentlig sektor er kvinner, mot 30 pst. i privat sektor. Fortsatt har vi store utfordringer med vold i nære relasjoner. Alt dette er utfordringer som regjeringens melding diskuterer og gir noen svar på. Venstresiden har i likestillingsdebatten en overdreven tro på lovreguleringer, byråkrati og det offentlige som veien til det perfekte likestilte samfunn, men så er man imot lovreguleringer som faktisk har en effekt, som f.eks. de moderate endringene vi gjorde i arbeidsmiljøloven. På samme måte har de nærmest en allergi mot å erkjenne at holdninger spiller en rolle i utviklingen. Likestilling skapes ikke bare av det offentlige, det skapes i arbeidslivet, i familien, i frivilligheten og i utdanningen. Så denne såkalte parkeringen som det blir hevdet skjer her i dag, den lever jeg godt med. Vi går faktisk lenger i regjeringens melding enn de forslagene som kommer fra Arbeiderpartiet.
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Representanten Aasland bruker store ord om viktigheten av å handle i klimaspørsmålet. Han etterlyser konkrete tiltak og klager på en regjering som gjør for lite. Men da regjeringen i samarbeid med Kristelig Folkeparti og Venstre fremmet et forslag om en klimaavgift på fly, hvem var det som ropte høyest da? Det var nettopp Arbeiderpartiet, som latterliggjorde forslaget, som mente det var helt hinsides, og som bruker store ord. Er ikke forurenser betaler-prinsippet et prinsipp som også ligger til grunn for Arbeiderpartiet? Hvorfor gå så høyt på banen og være imot noe slikt når vi vet at vi faktisk må legge et prinsipp til grunn om at det skal koste å forurense? Det er ingen som tar ansvar for flytrafikken internasjonalt, det er et krevende område. Ser ikke representanten verdien i at det skal koste litt å fly?
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Når vi vet mer om hva som kreves for å nå et 1,5-gradersmål, som nå IPCC har fått i oppdrag å finne ut av, vil det være naturlig at Norge igjen ser på om våre forpliktelser er i tråd med en sånn type mål. Det kan godt hende at det å fremskynde karbonnøytralitetsmålet vil være noe som kan bidra hvis vi trenger å stramme til ytterligere, men det ligger jo en slik mekanisme i avtalen også, at man skal ytterligere forsterke etter hvert dersom man ser at det er et behov for det. Jeg er ikke avvisende til det, men jeg mener at vi nå først må vente og se hva som trengs for å oppfylle målet, istedenfor å løpe foran. Så skal vi ikke glemme at da denne regjeringen overtok, var det et gap på 8 mill. tonn CO2 frem til 2020 og det som ligger i klimaforliket. Det gapet er nå nede på 6,7 mill. tonn. Det går i riktig retning, men det var ikke bare-bare, og vi ligger bak. Her har heller ikke den rød-grønne regjeringen vært særlig offensiv, som gjør dette vanskeligere å nå. Men vi har ambisjoner om å få det til.
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Det er ingen tvil om at hvis vi skal nå et nasjonalt mål, ned 40 pst. innen 2030, er transportsektoren en viktig del av å få til det. Jeg har ingen problemer med å stå her i dag og si at regjeringen absolutt blir dyttet i riktig retning av Kristelig Folkeparti og Venstre i Stortinget. Det er jeg veldig glad for. Og det skal vi fortsette med – tenk, nå har vi for første gang fått en klimastrategi i NTP. Det har vi aldri hatt før. Det er en rekordsatsing på jernbane, og det skjer veldig mye annet bra på denne sektoren. Jeg tror nok, som jeg sa i stad i min replikk til representanten Aasland også, at forurenser betaler-prinsippet må ligge til grunn. Det vil være en viktig del av den helhetlige gjennomgangen av bilavgiftene som man nå er i gang med. Jeg tror at her må man snu alle steiner. Man må også innse at det kommer til å kreve tøffe tiltak skal man nå reduksjonene, også innenfor transportsektoren, slik at vi når klimamålene våre.
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Jeg synes spørsmålet og premissene i spørsmålet er noe merkelig, for det sier seg selv at dersom man bygger mer jernbane og flytter flere mennesker fra vei over på kollektiv, vil det ha en effekt. Det er vanskelig å si hvor raskt den kommer, og akkurat hvor stor den vil være, men man trenger ikke å kunne legge frem et regnestykke på effekt for å kunne påstå at det selvfølgelig vil ha en positiv miljøeffekt i form av lavere utslipp, eller at man viderefører elbilfordelene, f.eks. – at det også har en effekt. Så jeg synes at spørsmålet er noe teknisk og går inn i noen detaljer som er på et nivå som ikke tar inn over seg det som faktisk er problemet her, som er at man trenger konkrete tiltak. Det er jo det som betyr noe, og at de funker, ikke at man kan legge frem et regnestykke på effekt. Alle skjønner at flytter man gods fra vei til bane eller fra vei til sjø, eller flere kjører elbil, eller man satser på jernbane, vil det ha en positiv effekt.
Tina Bru (Høyre), 2016-04-14:
Klima- og miljødepartementet kjøpte nylig klimakvoter fra tre av Scatec Solars planlagte solkraftverk i Vest-Afrika. «Klima- og miljødepartementet peker ut en retning når de kjøper klimakvoter fra solenergi, og avtalen stimulerer utviklingen av bærekraftige prosjekter på bekostning av olje og kull i kraftforsyningen.» Det har direktør i Scatec Terje Osmundsen sagt. Dette kvotekjøpet vil redusere CO2-utslippene med 330 000 tonn fram mot 2020. Miljøpartiet De Grønne har sagt at de ønsker å avvikle kvotemarkedene og la landene seile sin egen sjø etter oppfølgingen av Paris-avtalen, selv om de har hyllet Paris-avtalen. En av de viktige mekanismene i denne avtalen er en videreutvikling av kvotemarkedet, nettopp for å hjelpe fattige og utsatte land med å kutte utslipp og få mer bærekraftige energisystemer. Mitt spørsmål er: Hvorfor vil Miljøpartiet De Grønne avvikle noe som 126 land i verden sier er en viktig del av det å faktisk oppfylle målene i Paris-avtalen?
Tormod Overland (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Jeg vil berømme den jobben som er nedlagt med denne meldingen. Mens enkelte partier vil innføre mer detaljstyring, mer byråkrati og bruke mer offentlige midler, står regjeringen for en linje som favner bredt, gir gode føringer, og som åpner opp for valgfrihet på en del områder i samfunnet og familielivet. Med bakgrunn fra Forsvaret kjenner jeg godt til begrepet «intensjonsbasert ledelse». Det innebærer at det er umulig, og heller ikke ønskelig, at en leder skal drive med detaljstyring av alt. Jeg oppfatter at regjeringen driver en likestillingspolitikk godt i tråd med denne fornuftige filosofien – og liberalistisk tradisjon – og jeg blir litt oppgitt over enkelte partiers ønske om å gå inn og detaljstyre, med kvoter og tvang. Jeg synes resonnementet til representanten Trettebergstuen tidligere i dag om behovet for å bruke tvang for å gi folk valgfrihet, vitner om et menneskesyn som antyder at norske menn og kvinner ikke er i stand til selv å ta frie valg når det gjelder likestilling – et menneskesyn jeg ikke deler. Arbeiderpartiet hevder også at familie-, arbeidsmarkeds- og velferdspolitikk har mest å si for likestillingen i et samfunn. Denne påstanden er i alle fall ikke universell, slik jeg opplever det. Jeg vil i den anledning benytte muligheten til å fortelle om en personlig erfaring jeg har med likestillingsarbeid i en internasjonal kontekst. Som norsk stabsoffiser i Forsvaret hadde jeg gleden av å ha den svært krevende, utfordrende og frustrerende oppgaven å være «gender advisor» – oversatt til «kjønnsrådgiver» på norsk – for NATO-koalisjonen i ISAF og Resolute Support Mission i Kabul i Afghanistan fra desember 2013 til mars 2015. I et land som Afghanistan starter likestilling med respekt for menneskerettigheter og likhet for loven. Skal en få til det i et kjønnsdelt samfunn som Afghanistan, må en få flere kvinner inn i politi og forsvar, kvinner som kan jobbe spesifikt med å gi afghanske kvinner den beskyttelse og de like rettigheter de har etter loven og den afghanske konstitusjonen. Dette kan komme som en overraskelse på noen, men da jeg forlot Afghanistan i 2015, hadde vi sammen med afghanske myndigheter og internasjonale samarbeidspartnere opp gjennom årene klart å rekruttere, trene og ansette totalt 4 000 kvinner i politiet og forsvaret i Afghanistan. Dette arbeidet fortsetter også i dag, og på sikt håper jeg det kan bli et viktig bidrag til likestillingsarbeidet i det landet. At regjeringen i meldingen presiserer at Norges internasjonale likestillingsarbeid skal ivareta likestillingsperspektivet i hele bredden av utenriks- og utviklingspolitikken, synes jeg derfor er svært viktig. Vi har en lang og god tradisjon for menneskerettigheter og likestilling på mange samfunnsområder i Norge. Denne kunnskapen må vi dele solidarisk med land med større likestillingsutfordringer enn vi i Norge.
Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Å legge fram en likestillingsmelding i dag stiller forventninger til at det ligger et politisk ønske om nettopp likestilling og tiltak som bidrar til et mer likestilt samfunn. Fremskrittspartiet vil at likestillingen skal komme av seg selv, men da bruker de rett og slett opp tiden vår, for det trengs tiltak nå. Historien har gang på gang vist at uten tiltak skjer det lite. Da mangeårig konsernsjef i Statoil Helge Lund sa at han var ferdig i selskapet, løftet media fram flere kvinnelige kandidater – deriblant konserndirektør i selskapet, Margareth Øvrum. Eldar Sætre ble ansatt. Kort tid etter var Jon Fredrik Baksaas klar til å takke for seg i Telenor. Også da ble flere kvinner utpekt til å ta over sjefsjobben. Sigve Brekke ble ansatt. Totalt er det bare kvinnelige toppledere i 5 av de til sammen 47 selskapene der staten har en betydelig eierandel. Det gjelder Flytoget, Innovasjon Norge, Kommunalbanken, Baneservice og Petoro. Noen selskap har i svært liten grad kvinner representert i konsernledelsen. Det gjelder både Statoil, Mesta, Nammo og Statkraft, hvor det bare er én kvinne i toppledelsen. NSB har ingen. På internasjonale rangeringer plasserer de oss på 50. plass når de undersøker kjønnsbalansen blant ledere på alle nivå – i både offentlig og privat sektor. Til sammen har vi 32 pst. kvinnelige ledere og ligger langt bak land som USA, Island, Sverige og New Zealand. Det er verdt å merke seg at de nasjonene som har flest kvinnelige ledere, er Jamaica, Colombia og Panama, som har rundt 50–60 pst. kvinnelige ledere. Når vi kommer så pass dårlig ut, kan vi spørre oss om norske kvinner ikke er godt nok kvalifisert til å ta den type posisjoner. Går vi til utdanningsnivået, ser vi at det er mange flere kvinner enn menn, som tar høyere utdanning. Så dette er det vanskelig å forstå sammenhengen i. Det viser at det er politiske vedtak som må fattes og følges for å skysse unna generelle ulike hindringer og andre krav som flere kvinner enn menn blir stilt overfor på tur opp karrierestigen. Derfor har vi nå fått inn en rekke viktige forslag for å øke kvinneandelen i norsk næringslivsledelse i denne meldingen, og det er vi veldig glade for. Vi må fokusere på at det ikke bare er menn som driver ansettelsesprosesser, men ha en langt bedre kjønnsfordeling, og vi må bidra til en holdningsendring rundt kvinner i ledelsen på de ulike arbeidsplassene. Det er et tankekors når Facebook-sjef Sheryl Sandberg i boken «Lean in» skriver at jo mer suksess en mann har, jo bedre likt er han av både kvinner og menn. Når en kvinne gjør suksess, blir hun dårlig likt av både kvinner og menn. Så til Fremskrittspartiet: Likestilling kommer ikke av seg selv. Vi må bidra til å løfte dette temaet og ikke ha en vente-og-se-holdning.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Vi står på kjempers skuldre – mange modige kvinner, og noen menn, som gjennom hundre år har banet veien for likestilling. Noen sier de har drevet med tvang. Det har de ikke. Dette handler om frihet. Likestillingens forkjempere er vår tids største frihetshelter – de som har tatt kampen for at unge jenter og gutter i dag vokser opp som friere mennesker med muligheter til å velge eget liv. Dette har ikke kommet av seg selv. De som har tråkket vei, har ofret mye på veien. De har møtt stengte dører og ikke valgt den enkleste vei. Vi skylder alle dem som har gått foran, å gå videre, for den største trusselen mot likestilling er troen på at vi har det, troen på at vi er i mål. For vi er langt unna. På nesten alle områder har vi en lang vei å gå. I dag går Stortinget en del av den veien når vi avviser regjeringens tilbakesteg. For Arbeiderpartiet går likestilling som en rød tråd gjennom hele vår historie, fra fyrstikkarbeidernes kvinner til Gro Harlem Brundtlands kvinneregjering og til Jens Stoltenbergs mannsrolleutvalg. Vi er vant til at når venstresiden styrer, tas de store likestillingsløftene, og når høyrepartiene styrer, står det stille. Det nye med Erna Solberg og Solveig Horne er at likestillingen ikke står stille. Den blir satt tilbake, og det er ikke noe Arbeiderpartiet sier. Nei, likestillingsministeren sa det selv da hun møtte i Stortinget etter regjeringsskiftet. Da sa hun: «Kritikken de siste ukene har gått på at vi er umoderne, og noen sier at vi har satt Norge tilbake igjen til 1950-tallet. Da vil jeg si at jeg er enig med dem som sier at vi kanskje er retro-regjeringen. Retro er som kjent tilbake igjen og moderne igjen.» Retro i likestillingskampen er ikke moderne. Vi vil ikke tilbake i tid, vi vil framover. Derfor trengs det tøffe politiske virkemidler. Vi hørte Mette Tønder i sitt innlegg bruke prosentfeminisme nærmest som et skjellsord i debatten, og i en debatt om likestilling skjønner jeg at det er ubehagelig å se prosentene – at kvinner tjener 80 pst. av det menn gjør, at kvinner gjør mer enn 30 pst. av husarbeidet hjemme, at 8 pst. av de ansatte i barnehagen er menn, at 10 pst. av kvinnene er utsatt for vold. Det er disse prosentene vi vil til livs. For feminisme handler om å forandre virkeligheten, ikke om å analysere den. Vi har klart det før fordi vi har stilt opp, stilt krav, telt, banet vei. Regjeringen er ikke i takt med folket. Da rekordmange stilte opp på 8. mars, sa statsministeren at dette var veldig spesielt, og at de hadde misforstått. Da det var generalstreik, sa regjeringen at folket ikke forsto. Og i dag har vi hørt at når man sier at dette er en stortingsmelding uten innhold, har vi ikke lest den godt nok. Det er kanskje nettopp på grunn av at vi har fått en melding som står til stryk, at dagen i dag blir historisk. Alle partier unntatt regjeringspartiene samler seg i dag om vedtak som vil forandre Norge. I dag fører vi kampen videre.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Takk til komitélederen for et godt innlegg. Arbeiderpartiet deler hans analyser av hva som skjedde i Paris, viktigheten av det, men også at nå er det opp til oss selv, nå er det hvert enkelt land som må følge opp. For vår del betyr det at det er vi som må følge opp her hjemme i Norge. Statsråden og regjeringen har så langt pekt på EU og sagt at vi skal vente på EU og vente på en avtale, som de antyder kan komme i slutten av 2017. Mitt enkle spørsmål til Elvestuen er om Venstre er fornøyd med de signalene som er kommet fra regjeringshold, eller om de mener at vi allerede nå bør sette våre egne målsettinger.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Jeg er enig i det Elvestuen sier. Det er veldig mange enkelttiltak, og det er veldig mange klimadebatter i Norge og i Stortinget. Nesten hver uke er det en eller annen klimasak. I komiteen vår har vi nå nærmere 40 saker som ligger til behandling. Jeg tror at mye av grunnen til det er at regjeringen ikke legger fram noe. Derfor blir det litt fragmentert – hvert parti kommer med sine forslag. Mener komitélederen at det hadde vært en fordel om regjeringen la fram en klimamelding i løpet av denne perioden med et systematisert arbeid om hva Norge bør gjøre i klimaspørsmålet?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Historisk er et ord som går igjen når vi diskuterer Paris-avtalen, og det er det minst to grunner til. Den ene er selve avtalen, den andre er at Fremskrittspartiet stiller seg bak en internasjonal klimaavtale. Da den forrige internasjonale klimaavtalen ble skrevet, var også Korsberg miljøpolitisk talsperson – det var Kyoto-avtalen. Da sa han at denne «er tuftet på et syltynt vitenskapelig grunnlag». Da det ble opplyst at avtalen var svekket, sa han at problemet er at «den er dessverre ikke svekket nok». Og: «For øvrig har jeg et meget avslappet forhold til det sosialistisk skapte miljøhysteriet». Ingenting hadde vært bedre enn om at det er Korsberg som fossror bort fra tidligere uttalelser. Mitt spørsmål til Korsberg er derfor om Fremskrittspartiet nå fullt ut stiller seg bak Paris-avtalen og det kunnskapsgrunnlaget som avtalen bygger på.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Kritikken til Korsberg var ikke at det var for få land – det var tvert imot slik at han syntes det var bra da USA gikk ut av Kyoto. Men mitt spørsmål handler om det vitenskapelige grunnlaget. Da Siv Jensen for en måned siden ble spurt hvorfor det er viktig å kutte CO2-utslipp – hun skrøt av at denne regjeringen hadde gått for å kutte CO2 – klarte hun ikke å svare på hvorfor det er viktig. Så mitt spørsmål til Øyvind Korsberg er om Fremskrittspartiet nå stiller seg bak FNs klimapanel – ikke om de stiller seg bak regjeringsplattformen – når vi nå kan erkjenne at de eventuelt har fått ny kunnskap og lest seg opp, og at klimaproblemet er et menneskeskapt problem, som vi politikere er nødt til å være med på å løse.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-04-14:
Vi diskuterer en historisk avtale, og også fra Arbeiderpartiets side takker vi for den innsatsen som regjeringen, de norske forhandlerne og ikke minst det franske vertskapet gjorde – som jo ledet fram til en historisk avtale. Men det er nå det gjelder, for det er nå hvert enkelt land er nødt til å gjøre jobben. Vidar Helgesens første – og vel egentlig eneste – store utspill så langt har vært at på hans post kommer sannsynligvis ikke utslippene til å gå ned. Det er oppskriften på at vi ikke skal nå Paris-avtalen. Dersom regjeringen kan sitte i fire år uten å få ned utslippene, ja, da når vi ikke det som er målsettingene i Paris-avtalen. I morges diskuterte Stortinget likestilling, og det er egentlig noen klare fellestrekk mellom den debatten vi hadde i morges, og den vi har nå. Og det er enighet i opposisjonen om at regjeringen ikke leverer – det gjorde den ikke med hensyn til likestilling, og det gjør den heller ikke når det gjelder klima. Det er i denne perioden, som nå har vart i snart tre år, levert én klimasak, og det er den om klimamål. Den brukes nå altså som et argument for å trenere andre klimaforslag. Alle andre vedtak som er gjort om klima i denne sal, er fremmet som forslag fra opposisjonen. Fra regjeringshold har vi til og med sett at det treneres: Det er over et år siden Stortinget gjorde vedtak om lavutslippssoner. Regjeringen og samferdselsministeren har ikke gjort noen ting, og derfor gikk Arbeiderpartiet til det uvanlige skritt å fremme en lovtekst i Stortinget. I dag har komiteen til slutt enstemmig innstilt på at en kan gå inn for den teksten som Arbeiderpartiet fremmet. Det er betegnende for denne regjeringen at når de skal skryte av sin innsats, enten det er i debatten her, i spørretimen eller andre steder de skryter av hva regjeringen gjør når det gjelder klima, viser de til seire som Venstre og Kristelig Folkeparti har fått. Det er vel sant som Trine Skei Grande sier: Denne regjeringen har overlatt hele jobben til Venstre. Systematikk var et nøkkelord i innlegget til Vidar Helgesen, men jeg vil si at klimaarbeidet er lite systematisk. Nå er det over 20 klimaforslag som ligger i komiteen, og ingen av dem kommer fra regjeringen. Det gir en stor jobb til oss andre, i opposisjonen, og jeg vil at vi skal appellere litt til hverandre om at når regjeringen ikke leder vei, får vi andre ta ansvar. Vi i Arbeiderpartiet håper på støtte til våre forslag, og så skal vi ordentlig og systematisk gå igjennom andres forslag. Til slutt: Jeg hørte statsråd Helgesen si i en radiodebatt denne uken at han ikke kom til dekket bord, og etter to år med Tine Sundtoft er jeg enig i at han ikke gjorde det. Men denne regjeringen må snart slutte å skylde på andre. Klimaforliket ble vedtatt i 2012. I 2017 har det vært fire år med denne regjeringen, og så var det ett år med Stoltenberg II-regjeringen. Det er denne regjeringens ansvar å nå klimaforliket. Vi hørte også Tina Bru si at denne regjeringen har forsterket klimaforliket, men det er ingen representanter fra regjeringen som kan si at de i det hele tatt skal nå klimaforliket. Klimaforliket må nås før det kan forsterkes.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2016-04-14:
Høyres viktigste helsepolitiske mål er å skape pasientens helsetjeneste. Vi er opptatt av en sterk satsing på en likestillende og ikke-diskriminerende helsetjeneste fremover. Innenfor helse er det viktig at forskning på kvinnehelse er prioritert i de regionale helseforetakene gjennom styringskravene, og at vi har en nasjonal kompetansetjeneste som genererer viktig kunnskap på området. Jeg er spesielt glad for at regjeringen i likestillingsmeldingen så klart fremhever behovet for prioritert forskning på eldre kvinners helse, arbeidsliv og helse og minoritetskvinners helse. På disse områdene er det behov for mer kunnskap og kompetanse om hvorfor vi har helseulikheter mellom menn og kvinner. I valget mellom svulstig retorikk om likestilling og praktisk politikk om likestilling foretrekker jeg det siste. Derfor tok regjeringen i årets budsjett et av de viktigste løft for kvinnehelse. Fra 2016 får alle kvinner opp til 26 år tilgang til gratis vaksine mot HPV for å unngå livmorhalskreft. Endelig kan kvinner som var eldre enn tolv år da vaksinen ble innført, få denne, eller kvinner som var tolv år den gangen, og som av ulike årsaker takket nei, eller kvinner som har flyttet til Norge, og som ikke har fått tilbudet som en del av barnevaksinasjonsprogrammet, der en kan få vaksinen. Livmorhalskreft er den vanligste kreftformen hos kvinner under 35 år og den tredje vanligste kreftformen som rammer kvinner generelt. Dette er et tiltak som kunne vært gjennomført allerede i 2009. Den forrige regjeringen prioriterte ikke penger til dette i sine budsjetter. Derfor er bevilgningen til innhentings- eller opphentingsprogrammet en stor seier for unge kvinners helse. Likestilling innen helse handler også om mye mer. Det handler om hvordan en kan få en bedre kjønnsbalanse i arbeidsstyrken. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet er opptatt av strenge statlige reguleringer, kvoteringer og mentorordninger for å få flere menn inn i en sektor med overvekt av kvinner. Jeg tror det er feil medisin. Sist jeg sjekket, var det slik at i Italia er én av fire sykepleiere menn, i Norge én av ni. Italia har ikke gjort noe spesielt for å rekruttere menn. De innførte sykepleierutdanning 30 år etter Norge, og de har kanskje mer tradisjonelle kjønnsroller enn det vi har i Norge, men én av fire er sykepleiere er altså menn. Jeg tror det handler om at vi trenger en kulturendring der ute. Det handler om at vi må fortsette det løftet denne regjeringen har gjort for kompetanseheving, for en satsing på ledere som sørger for en likestilt arbeidsstyrke, og som støtter og bygger opp under mannlige helsearbeidere, som i Norge i dag faktisk opplever både mobbing og trakassering på arbeidsplassen.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Som helsepolitiker kommer jeg borti flere situasjoner hvor mennesker opplever seg forskjellsbehandlet, og hvor det er klart for omverdenen at de faktisk blir forskjellsbehandlet. Det er ikke akseptabelt. Historisk har sykdommer som i størst grad rammer menn, fått større oppmerksomhet enn sykdommer som et flertall av kvinner får, og flere menn enn kvinner blir tidligere inkludert i kliniske studier. Dette gjør at det fremdeles kan være mangelfull kunnskap om sykdom som er mer typisk for kvinner. I helsesektoren har vi 40 pst. kvinnelige toppledere. Det høres ganske bra ut, men i en sektor hvor nesten åtte av ti ansatte er kvinner, burde nok tallet vært høyere. På helseforetaksnivå er bare en av fire direktører kvinner. I felleseide virksomheter i spesialisthelsetjenesten er det bare 6 av 32 ledere som er kvinner. På samme måte som det er få kvinner i toppledelse, er det få menn som har direkte pasientkontakt, og som jobber som sykepleiere og i andre omsorgsyrker. I dag er det rundt 10 pst. menn i omsorgsyrker i Norge. Det tallet er for lavt. Vi har mye å vinne på å øke andelen menn, og studier viser at bedre kjønnsbalanse også vil øke trivselen på arbeidsplassen. Vi må derfor se på menn som en mulighet og finne ut hva som må til for at menn skal gå inn i omsorgsyrker. Med dette som utgangspunkt har regjeringen tatt grep. Trondheim kommune startet allerede i 2010 et prosjekt som dreier seg om å rekruttere flere menn til omsorgssektoren. Prosjektet var vellykket, og Helse- og omsorgsdepartementet ga i 2014 KS i oppgave å videreføre dette prosjektet. Som jeg nevnte innledningsvis, møter jeg som helsepolitiker flere likestillingsutfordringer. En av de største er nok den høye deltidsandelen blant kvinner. Hele 74 pst. jobber deltid, mange ufrivillig. Dette er noe man må gjøre noe med. Tendensen ser man dessverre ikke blant menn, som er i samme situasjon i andre yrker. Men jeg fortviler ikke. Jeg er faktisk både glad og stolt over å kunne fortelle at denne regjeringen har store mål og like store tiltak for likestillingsutfordringen. Jeg vet at regjeringen er godt i gang med å skape pasientens helsetjeneste, en helsetjeneste hvor det er pasientens behov som skal stå i sentrum, og ikke hvem de er. Regjeringen vil prioritere forskning på bl.a. eldre kvinners helse, arbeidsliv og helse og på minoritetsgruppers helse innenfor den strategiske satsingen på kvinners helse, i regi av Norges forskningsråd, øke kunnskap om årsaken til uønskete forskjeller i helse- og tjenestetilbudet mellom kvinner og menn i et livsløpsperspektiv, sørge for at oppdatert kunnskap om menns og kvinners særlige behov tas i bruk, sørge for bedre forebygging, diagnostikk, behandling og mestring av sykdommer som fører til langvarige sykemeldinger og uførhet blant kvinner – i tillegg til en rekke andre tiltak, men på grunn av tiden har jeg ikke sjanse til å gå gjennom alle. I tillegg til det vil regjeringen også sørge for at helsetjenestene bidrar til bedre muligheter for aktiv deltakelse i samfunnsliv og arbeidsliv for unge og eldre kvinner som har psykiske og andre helsemessige utfordringer.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2016-04-14:
Det er i hvert fall ikke tvil om at det ikke er noe i veien med engasjementet i denne debatten. Og det er definitivt en kjempeviktig debatt. Men jeg begynner å lure på om en del representanter ikke hører etter hva som blir sagt fra denne talerstolen. Når man kan gå opp her og si at det ikke er noen som har snakket om forslag til hva man skal gjøre, og hvilke tiltak man skal sette i verk, så har i hvert fall jeg hørt mange som har vært oppe på denne talerstolen og snakket om flere av de tiltakene. Og siden jeg ikke fikk tid i mitt forrige innlegg, skal jeg ta et par eksempler til. Jeg synes at det å sørge for bedre forebyggende diagnostikk, behandling og mestring av sykdommer som fører til langvarige sykemeldinger og uførhet blant kvinner, er viktig, og der har regjeringen satt i gang tiltak. Å etablere et gratis opphentingsprogram for vaksine mot humant papillomavirus for alle jenter opptil 26 år er et viktig tiltak. Å sørge for tiltak mot eldre kvinners helseutfordringer er et viktig tiltak. Å sørge for at kjønnsperspektivet blir bedre integrert i beslutningsprosessene og den praktiske helsetjenesteutøvelsen, er viktig. Jeg har også hørt mange – også rød-grønne politikere, spesielt fra Arbeiderpartiet – som har vært på denne talerstolen og snakket varmt om at vi må gjøre noe med uønsket deltid. Da har jeg lyst til å sende utfordringen tilbake: Det er over 200 ordførere fra Arbeiderpartiet nå, og det er fullt mulig å gjøre noe med uønsket deltid i kommunene hvis man vil. Det er faktisk bare å sørge for å iverksette tiltak, noe mange kommuner som er styrt av Høyre og Fremskrittspartiet, har gjort – nemlig å gå inn i denne problematikken og gjøre noe med den – gjennomføre tiltak for dem som ikke ønsker å jobbe deltid, men som ønsker å jobbe fulltid. Det er mulig hvis det er politisk vilje. Så får man jo se hvordan det blir ute i kommunesektoren, med den politiske viljen og det engasjementet som er her. Min opplevelse er ikke at man har tenkt å ha flere heltidsstillinger. Min opplevelse er at man ønsker å kutte i pleie og omsorg, til tross for at det aldri er bevilget mer penger til pleie- og omsorgssektoren enn det er gjort de siste årene, nettopp for å gjøre noe med utfordringene innenfor denne sektoren. Jeg mener at det er interessant, og det er mange retoriske innlegg her. Men det er også noen som gjennomfører viktige tiltak. Innenfor både pleie- og omsorgssektoren og helsesektoren gjør faktisk regjeringen mange ting nettopp med tanke på å sørge for å bedre likestillingen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-04-14:
Det ligger under fra regjeringspartiene at vi i opposisjonen ikke helt stoler på regjeringen i disse sakene, og det har de helt rett i. Jeg har gått igjennom hva likestillingsministeren har sagt om disse tingene før hun ble likestillingsminister. Det viser at den bekymringen er korrekt. I 2011 sa den nåværende likestillingsministeren at gutter og jenter har like mye ansvar for voldtekt. I september 2013 sa hun at transpersoner må inn under pasientloven, det er der de hører hjemme. I 2010 sa hun at likestillingsombudet skulle fjernes fordi det kostet 50 mill. kr hvert år og var i realiteten unødvendig. Det er mulig at det har skjedd en sånn «extreme makeover» her, i hvert fall i det ytre, men det viser jo at det er ikke en gjennomtenkt feminist som er likestillingsminister. Jeg har vært feminist i hele mitt liv – det begynner å bli langt – og jeg har vært med på veldig mange av de kampene som har vært, og det har vært enkeltrepresentanter fra Høyre som har vært med på dem. Det er helt riktig. Men fra Fremskrittspartiet har jeg aldri sett noen – aldri noen. For det første: Likestilling er mer verdt enn olje for Norge. Det er mye, mye, mye mer lønnsomt for Norge enn at vi har funnet olje. Får vi det til enda bedre, går det veldig mye bedre for landet. Likestilling er frihet fra vold. Hvorfor er da ikke f.eks. omvendt voldsalarm, som er vedtatt for lenge siden, på plass og blir brukt? Hvorfor vurderer ikke ministeren sterke tiltak for å utvide bruken av det? Noe av den verste begrensningen noen kan oppleve, er jo at den som utøver vold, går fri, mens den som blir utsatt for volden, må låse seg inne og begrense seg. Den andre handler om arbeid og inntekt: Hvorfor har man ordninger hvor man betaler kvinner for å holde seg unna jobb og utdanning, og hvor man betaler barn for å holde seg unna barnehager? Det er helt meningsløst. Man må få bestemme over kroppen sin selv. Hvorfor fremmer da regjeringen forslag om reservasjonsrett? Når det gjelder pappaperm: Jeg er veldig for pappaperm, og jeg vil utvide den. Det vil jeg gjøre først og fremst for barnas skyld og for fars skyld, for barn har rett til faren sin. De har rett til å bli like trygge på faren sin som på moren sin. De fortjener de trygge omsorgspersonene. At det er bra for likestillingen av kvinner, er også viktig, men dette er først og fremst et godt tiltak for likestilling av fedre og den retten til omsorg som barn har.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-04-14:
Jeg vil oppfordre Stortinget til å stemme for forslag nr. 60, fra Venstre. Det handler om at regjeringen skal innføre en tredje kjønnskategori. Det er det på tide at vi gjør. Jeg tror dessverre kanskje ikke stortingsflertallet er modent, men det vil bli slik som det har vært når vi har kjempet for likestilling, for kvinner, likestilling for mennesker med funksjonsnedsettelser, likestilling for mennesker som er homofile, rett til å gifte seg – alt dette har man måttet presse fram politisk. Så jeg vil takke Venstre for forslaget. Det er helt nødvendig og riktig å gjøre dette, og det er ikke det minste farlig heller, slik som noen har trodd når vi har snakket om likestilling før, eller når vi har snakket om at homofile skal ha rett til å gifte seg og være likestilt i samfunnet. Det er helt ufarlig. Samfunnet blir faktisk bedre av det. Flere får det bra, så dette må vi gjøre. Så hører jeg flere snakke om at det er ikke tiltak vi trenger, det er holdninger som må endres. Det er riktig. Holdninger må også endres. Det er veldig viktig. Hvor er det holdninger skapes? Jo, holdninger skapes f.eks. hjemme. Hvem er det som tar seg av barn? Hvem gjør tingene hjemme? Hvem er det viktigst at går på jobben og jobber overtid og ikke kan ta ut pappaperm? Jeg vet at pappaperm har den viktige bivirkningen at fedre og barn finner ut av hvordan de skal ordne hverdagen sin sammen. Fedre blir likestilte omsorgspersoner, og det gjør noe med likestillingen framover for den framvoksende generasjonen. Noe annet som vi blir veldig påvirket av, er reklame- og underholdningsbransjen. Der må jeg si at det virkelig har gått bakover, for der har det blitt veldig gammeldagse kjønnsroller og kjønnsstereotyper, i veldig mye av reklame- og underholdningsbransjen. Så er det helt riktig at man kan ønske å bli hjernekirurg eller oljeingeniør om man danser rundt i prinsessekjole. Det vet jeg også at man kan. Men det er veldig mange kjønnsspesifikke leker, veldig mye kjønnsspesifikk reklame som peker inn mot gamle kjønnsrollemønstre, og som overhodet ikke hadde gått an å selge da jeg hadde små unger på slutten av 1970- og begynnelsen av 1980-tallet. Da var vi bevisste på at dette gjorde noe med holdningene, og nå er vi tilbake igjen i veldig gammeldagse kjønnsrollemønstre som jeg er helt sikker på at påvirker oss ganske mye og ganske mye mer enn det vi tenker over, for det glir inn umerkelig.