Erlend Wiborg (Fremskrittspartiet), 2014-11-18:
Arbeid er viktig for alle. Alle er i utgangspunktet enige om at det beste velferdsgodet man egentlig har, er å kunne få ha en jobb å gå til. Økonomisk og ikke minst sosialt er det viktig at man har et sosialt fellesskap med kollegaer – det at man har et sted å gå hver eneste dag der man har mulighet til å utnytte de evnene og mulighetene man har. Det er også derfor regjeringen arbeider for å gjøre døren til arbeidslivet bredere og høyere, sånn at arbeidslivet skal ha plass til flere mennesker. Mange mennesker som i dag står utenfor arbeidslivet, bør ha mulighet til å kunne komme inn i arbeidslivet igjen hvis man får et mer fleksibelt arbeidsliv og ikke minst et arbeidsliv der man har virkemidler som f.eks. funksjonsassistent, lønnstilskudd, BPA, tiltaksplasser, og ikke minst en generell næringspolitikk. I den nye IA-avtalen har man et mål om å øke sysselsettingen for personer med nedsatt funksjonsevne. For å få til de målene jeg tror vi alle er enige om, må vi tenke nytt, og vi må tenke kreativt. Det er derfor regjeringen satser mye på sosialt entreprenørskap, på mennesker som tør å tenke nytt, som tør å tenke litt utenfor boksen, som tør å tenke utenfor hvordan ting har vært, for heller å finne ut hvordan man kan løse det fremover. Noe av det viktige med sosialt entreprenørskap er ikke bare de enkeltbedriftene som driver sosialt entreprenørskap, men alle andre som også kan lære av de sosiale entreprenørene. Mye av fokuset når vi snakker om mennesker utenfor arbeidslivet, og i hvert fall utenfor det ordinære arbeidslivet, handler om mennesker med fysiske funksjonshemninger. Det er bra. Det er viktig å hjelpe den gruppen tilbake i arbeidslivet, så langt det er mulig, men jeg synes vi i altfor stor grad glemmer mennesker med psykiske utviklingshemninger. Ingen mennesker er like. Det er også noe av grunnen til at jeg ble med i politikken, at jeg har tro på enkeltindividene, at alle mennesker har sine styrker, alle mennesker har sine svakheter, alle har sine utfordringer, og – ikke minst – alle har sine muligheter. Derfor er jeg veldig skeptisk til automatisk å putte mennesker i bås, og jeg mener vi skal se på det enkelte individ uavhengig av om man er såkalt funksjonsfrisk, funksjonshemmet eller psykisk utviklingshemmet. Mennesker må ikke puttes i båser, men alle mennesker og individer har krav på å bli gitt ansvar, plikter, rettigheter og muligheter til å yte det de kan. Interpellasjonen handler om mennesker med utviklingshemning, og selv blant mennesker med utviklingshemning er det veldig forskjellig grad av utviklingshemning. Det er en samlebetegnelse, og derfor er det viktig å behandle alle individuelt, på lik linje med det vi sier vi skal gjøre med mennesker med fysiske utviklingshemninger eller andre som står utenfor arbeidslivet. I 1991, da man fikk HVPU-reformen, var noe av grunntanken bak den at man skulle stoppe gruppetenkningen, stoppe bruken av store institusjoner og begynne å behandle alle mennesker individuelt og se på hvilke behov, ønsker og muligheter man har. Vi må slutte å tro at det eneste riktige for utviklingshemmede er at de skal ha et dagtilbud eller jobbe i en vernet bedrift. Det kan riktignok være riktig og fornuftig for mange, men jeg mener også at veldig mange mennesker som er utviklingshemmede, dessverre står utenfor det ordinære arbeidslivet selv om de i høyeste grad har mye å gjøre i det ordinære arbeidslivet, gitt at virkemidlene er til stede. Det handler om å tenke nytt, det handler om ikke å se hindringene, men å se mulighetene. Jeg er glad for å kunne dra frem et særdeles godt eksempel på noen driftige gründere, noen driftige sosiale entreprenører, som er her på galleriet i dag, Malin, Kim og Daniel. De følger nå debatten. I 2012 startet de firmaet Dagtia AS, som driver Erlandsens Conditori. De tre har utviklingshemning, men det stoppet dem ikke. De stiftet AS-et, de eier AS-et selv, har støttespillere rundt seg og driver nå et særdeles populært konditori på i utgangspunktet helt ordinære vilkår, på helt ordinær måte. Jeg synes det er et godt eksempel på sosiale entreprenører, på gründere som ønsket å skape sin egen arbeidsplass bare de fikk den lille hjelpen de trengte. Konditoriet er populært i Halden, det har blitt kjent over hele Østfold og snart også over hele landet. Jeg hadde selv æren av å få besøke dem for en liten stund siden og ble mektig imponert over hva de hadde fått til. De hadde ikke sett på hindringene, men de hadde sett på mulighetene. De har også fått økonomisk støtte privat. De er nå avhengig av en assistentstilling, som kommunen dessverre enn så lenge har sagt nei til, noe som gjør – dessverre – at denne gode, sosiale entreprenørbedriften og konditoriet nå står i fare for å bli lagt ned. Økonomisk sett er det selvfølgelig uheldig for det offentlige, for det er dyrere for det offentlige om tre personer må over på et dagtilbud enn om de får en assistentstilling eller noe annen hjelp og bistand. Men det økonomiske er ikke det viktigste her, det viktigste er selvbildet. Det handler om respekten for enkeltindividene. Jeg synes dette eksempelet er så godt at det er viktig at vi i alle saker vi behandler, går gjennom og ser om virkemidlene i dag ekskluderer mennesker med utviklingshemning. Noen av virkemidlene ser ut til å kunne gjøre det til en viss grad. Vi må gå inn og se om vi kan spisse virkemidlene sånn at man ikke bedriver gruppetenkning om noen har en fysisk utviklingshemning, om noen har en psykisk utviklingshemning eller om noen har andre utfordringer, men i stedet ser på det enkelte individ og ikke minst hvilke muligheter det enkelte individ har. Jeg håper vi kan ha en grundig gjennomgang og sikre at alle innbyggere i Norge blir vurdert ut fra sine individuelle behov, muligheter og ønsker og ikke etter gruppetenkning.