Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-06-08:
FNs 54. generalforsamling løftet fram så mange ulike viktige og sentrale problemstillinger både når det gjelder folkerettslige spørsmål, menneskerettigheter, globaliseringen av handelen og fredsbevarende innsats – for å nevne noe – at disse temaene hver for seg kunne fortjene en egen debatt. I hvert fall kan vi slå fast at FN står overfor store utfordringer. FN spiller en hovedrolle i internasjonal politikk både når det gjelder fred og sikkerhet, utvikling, menneskerettigheter og humanitære spørsmål for øvrig. Organisasjonens handlekraft er knyttet sterkt opp til konsensusprinsippet. Derfor er det bekymringsfullt når det i disse viktige sakene er sterke brytninger og tilløp til nord-sør-polarisering, slik som under den 54. generalforsamlingen. På det økonomiske området kommer dette til uttrykk i debatten om den globale økonomien, markedsadgang og ulike former for kondisjonalitet, der det ser ut til å være en økende avstand og skjerpede fronter mellom G77-landsgruppen og industrilandene. Det er en stor utfordring både for FN-systemet og WTO framover å hindre at denne uenigheten lammer forhandlingene om et internasjonalt regelverk. Norges rolle må i denne sammenheng være å bidra med å finne gode kompromissløsninger, slik at utviklingsarbeidet på dette området kommer videre. FNs sanksjonspolitikk er også under debatt. Slik Kristelig Folkeparti ser det, bør Norge nå ta et initiativ til en nøye gjennomgang av sanksjonspolitikken. Vi er blitt sterkt kritiske til et uendret regime når det gjelder de vedtatte sanksjonene mot Irak. Det er vanskelig å være vitne til de utstrakte lidelsene som gjeldende sanksjoner medfører for sivilbefolkningen i Irak, uten at det nå blir satt et kritisk søkelys på den faktiske virkningen av disse sanksjonene. Ifølge beregninger fra UNICEF dør 150 barn hver dag som følge av denne boikotten av Irak. Siden sanksjonene ble innført, er nærmere en million mennesker døde. De fattige lever under stadig verre kår. Helsetilbudet er elendig, og barn som ennå har et skoletilbud, tas ut av skolen for å arbeide. Infrastrukturen faller fra hverandre, og hele landet preges av en sosial oppløsning. Den begrensede handelen som er tillatt gjennom FNs program «Olje for mat», har dessverre ikke vært tilstrekkelig til å bedre situasjonen for sivilbefolkningen. Generalsekretær Kofi Annan har alt en tid uttalt seg kritisk til de nåværende sanksjonene. I snart ti år har verdenssamfunnet isolert Irak, både økonomisk og kulturelt, uten at dette dessverre synes å ha svekket Saddam Husseins grep om makten i Irak. Derimot lider uskyldige sivile. Saddam Hussein må ta det hele og fulle ansvaret for denne situasjonen. Hans regime bryter også med grunnleggende menneskerettigheter. Samtidig utgjør Irak en sikkerhetsrisiko, både i forhold til sine nabostater og i regionen for øvrig. Men når det internasjonale samfunnet innfører sanksjoner, må det også følge med en forpliktelse til å etterprøve om disse sanksjonene har virket etter hensikten. Jeg vil understreke at Kristelig Folkeparti ikke hermed tar til orde for ensidige nasjonale tiltak når det gjelder sanksjonene, men at Norge bør være med og åpne for en nødvendig debatt, som for så vidt har pågått en stund når det gjelder den offentlige debatt, men som så langt ikke er reist med tilstrekkelig tyngde i FN-systemet. Ulike kvinnespørsmål ble også drøftet under den 54. generalforsamlingen. Kristelig Folkeparti vil uttrykke sin støtte til det viktige arbeidet med å reise kvinnerelaterte spørsmål, bl.a. i FNs utviklings- og menneskerettighetsarbeid. Vold mot kvinner og det som benevnes som feminiseringen av fattigdomsutviklingen, må være sentrale oppgaver for FN framover. Jeg kan berolige representanten Kvakkestad med at en rett forståelse av feminiseringen er at en ikke ønsker en utvikling av fattigdommen, som så hardt rammer kvinner, i forhold til det som har vært en trist utvikling på dette området. Det må altså aktive tiltak til for å motvirke at kvinner rammes særlig hardt, når fattigdommen brer seg. Fjorårets vedtakelse av en frivillig protokoll til Kvinnekonvensjonen åpner for individuelle klager til Kvinnekomiteen og gir også rett til en egen undersøkelsesprosedyre. Dette representerer et klart framsteg i vernet av kvinners menneskerettigheter. Denne uken finner for øvrig FNs spesialsesjon om kvinnespørsmål sted i New York, og mange norske deltakere, også fra Stortinget, er med i dette arbeidet for å gjennomgå erfaringene fra kvinnekonferansen i Beijing, fem år etter. Sesjonen skal likevel ikke bare fokusere på det som ikke har blitt gjort, men også på hva som kan gjøres i framtiden. Det er tross alt det viktigste. En av de viktigste funksjonene ved Beijing +5 er å fornye det internasjonale samfunnets engasjement for å fortsette sitt viktige arbeid for likestilling når det gjelder rettigheter og muligheter – et arbeid som FN nå tar fatt i, men som må innlemmes og videreføres også i andre internasjonale organer. Den forrige regjeringen arbeidet svært aktivt for å styrke Norges kandidatur til FNs sikkerhetsråd i 2001-2002. Norges brede engasjement innen FN, men også i OSSE, NATO og VEU og mer generelt i arbeidet for fred, sikkerhet og utvikling har blitt lagt merke til. Etter Kristelig Folkepartis mening er Norges kandidatur styrket etter det arbeidet som ble gjort i sentrumsregjeringen, og som nå er videreføret av den nåværende regjeringen. Men det er ingen enkel vei fram til denne viktige posisjon for Norge. Uavhengig av om dette skulle føre til en plass for Norge i Sikkerhetsrådet, skulle vi i alle tilfeller prioritere disse viktige spørsmålene som jeg her har nevnt, i vårt internasjonale engasjement. Det er blitt en merkelapp og et kvalitetsstempel ved norsk utenrikspolitikk som bør videreføres. Spørsmålet om verdenssamfunnets og FNs rolle i regionale konflikter og i fredsbevarende operasjoner har hatt en stor plass i FNs 54. generalforsamling. Dette er utvilsomt spørsmål som vil kreve ytterligere oppmerksomhet i tiden framover. De fleste væpnede konflikter i verden er interne konflikter i et land, og nær halvparten av verdens 30 millioner flyktninger er internt fordrevne i sitt eget land. Det knytter seg mange vanskelige spørsmål både til folkerettslige aspekter, til humanitær intervensjon i forhold til nasjonal suverenitet, til menneskerettigheter og til den alminnelige strategiske og politiske vurdering i den internasjonale håndtering av slike konflikter. Det er ikke mulig å gå nærmere inn på enkeltspørsmål innenfor rammen av denne debatten. Hovedsynspunktet vårt står imidlertid fast: Internasjonale fredsopprettende eller fredsbevarende operasjoner skal ha en forankring i folkeretten. Samtykket fra partene eller mandat fra Sikkerhetsrådet i henhold til FN-paktens kapittel VII eller VIII må fortsatt ligge til grunn for en eventuell militær intervensjon. Det er blitt reist spørsmål om hvorvidt våre ambisjoner om å kunne delta aktivt i det internasjonale freds- og forsoningsarbeid, bidra til å formidle kontakt og etablere en plattform for fortsatte forhandlinger mellom parter som står steilt mot hverandre i en konflikt, og også påta oss sentrale verv i internasjonale organisasjoner – som det også kan knytte seg en viss prestisje til – på noen måte skulle gå på bekostning av våre muligheter og vårt behov for å gi klar beskjed også når dette ikke er populært hos mektige og innflytelsesrike nasjoner. Jeg for min del tror det er nyttig at dette spørsmålet reises, selv om slike antydninger kan virke både urimelige og også provoserende når de fremsettes i en bombastisk form. En mekler kan selvsagt ikke få tillit fra partene dersom mekleren synes både forutinntatt og partisk. Imidlertid tror jeg det er allmenn aksept for at det kommer til uttrykk klare standpunkter så lenge det er vilje og åpenhet til også å lytte til den annen parts synspunkter. Derfor er det ingen grunn til å feie under teppet et profilert standpunkt i kontroversielle spørsmål, og slett ikke dersom hensikten ene og alene skulle være å oppnå fordeler, f.eks. gjennom posisjoner i internasjonale organisasjoner, slik det nå kommer til uttrykk i pressen. Det vil i så fall smake av behendig tilpasning. Men jeg for min del kan ikke se at en slik kritikk er berettiget når det gjelder vår rolle i den internasjonale debatten. Vi har i mange tilfeller påtatt oss en viktig brobyggerrolle i internasjonal politikk. Det er krevende i forholdet mellom ideelle krav og hva som er praktisk mulig å gjennomføre. Denne balansen mener jeg at norsk utenrikspolitikk har tatt vare på på en god måte.