Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2008-02-05:
Takk til utenriksministeren for en grundig og meget klar redegjørelse. Det er gledelig at det er en nokså samlet oppslutning om behovet for en fornyet overordnet og integrert strategi for verdenssamfunnets innsats i Afghanistan. Senterpartiet er tilfreds med at Regjeringen har bidratt til å fokusere på det å sette behovet for en slik overordnet strategi på den internasjonale dagsordenen. Regjeringen har også bidratt til å fokusere på den manglende balanse mellom sivil innsats og militær innsats, selv om vi fra norsk side kan si at vi har kommet godt på vei i den retningen vi ønsker. Imidlertid er det lang vei fram til dette vil kunne avspeiles i den internasjonale innsatsen i Afghanistan. Selv om Norge, Canada og Nederland utvikler lokale tilnærminger til institusjonsbygging og samarbeid, mangler det overordnede føringer for hva som skal være verdenssamfunnets innsats, virkemidler og mål. Nest etter den militære innsatsen i Irak er den militære innsatsen i Afghanistan den dyreste militære operasjon og nasjonsbyggingsinnsats. Jeg merker meg at NUPIs direktør, Jan Egeland, mener at så langt er den trolig også den minst vellykkede, målt etter den økonomiske innsatsen. Det forteller med all tydelighet at de utfordringene vi stod overfor, var større enn vi trodde. Vi konstaterer at seks år etter invasjonen er sivilbefolkningens sikkerhet på enkelte områder blitt forverret. Terroren og narkotikaproduksjonen har økt, og USA og NATO har ikke hatt evne til å lansere en god enhetlig strategi. Til tross for at enkelte ting har blitt verre, kan vi likevel vise til en del viktige sivile resultater som det er viktig å beskytte og videreføre - det gjelder vannforsyning, sykehus, skoler, fengselsvesen, politiarbeid m.m. Dette er felt der FN har større kompetanse, og FN som organisasjon er også den beste til å koordinere den innsatsen. Statssekretær Barth Eide har uttalt: «En gjennomsnittlig operasjon i Afrika er bedre koordinert enn den i Afghanistan, og det er ikke fordi operasjonene i Afrika er spesielt godt koordinert». Dette setter fingeren på en av de hovedutfordringene vi står overfor i Afghanistan. NATO er god på militær intervensjon. FN er god på nasjonsbygging og fredsbevaring. Derfor er det viktig at Norge bidrar til at FN får det overordnede koordineringsansvaret for innsatsen i Afghanistan. Vi bør også kunne tillate oss å diskutere om FN bør styrkes i felten. Koordinering mellom FN og PRT-enes arbeid - de små enhetene bestående av militære ISAF-styrker og sivile aktører - må gjøres med stor forsiktighet. Vi vet at samarbeidet mellom sivile og militære aktører ikke er uproblematisk blant eksempelvis humanitære organisasjoner. Nøytralitet og tillit i lokalbefolkningen er stikkordet. Jeg håper vi raskt kan få på plass en ny og utvidet stilling for FNs spesialutsending til Afghanistan. Målet må være å få FN til å overta en større del av ansvaret for gjenoppbyggingen av Afghanistan, en oppgave som i dag i stor grad utføres med medvirkning fra NATO. Jeg håper den nye spesialutsendingen får et bredere mandat, som kan bidra til å koordinere gjenoppbyggingen av Afghanistan. Nasjonsbygging kan imidlertid bare gjøres av samfunnet og av aktørene i lokalsamfunnet som skal bygges. Derfor er det avgjørende at målet med vår innsats ikke er å utslette eller knuse Taliban militært. Karzai har minnet om at talibanere også er afghanere. Derfor er det viktig å støtte opp om forsøk på å forhandle og bidra til å engasjere afghanerne i politiske prosesser. Jeg er blitt gjort oppmerksom på at Israels tidligere statsminister Yitzhak Rabin sa at man slutter fred med sine fiender, ikke med sine venner. Jeg vil uttrykke støtte til en slik linje i Afghanistan. Og igjen: Det er viktig at en fredsprosess ledes av afghanerne selv. Erfaringene fra Bosnia-krigen viser at det etter en militær intervensjon fra verdenssamfunnet er enklere å bygge opp igjen de militære strukturene, mens de sivile rettsstatsstrukturene som politi og domsvesenet er mye mer utfordrende å bygge opp. Ubalansen mellom militær og sivil innsats i Afghanistan kan ha undergravd den økonomisk-politiske støtten. Spesielt gjelder det offensive militære operasjoner. Som den avtroppende SRSG, Tom Koenigs, pleide å si: For hver Taliban-soldat vi dreper, skapes det kanskje ti nye. Jeg mener at den prioriteringen som Regjeringen har gjort, er riktig, da Regjeringen i oktober 2007 besluttet å øke Norges innsats for å trene opp Afghanistans eget forsvar ved å styrke vårt bidrag til trenings- og mentoreringslag. Disse vil bidra til kompetanseheving av den afghanske nasjonale hæren. Vedtaket er i tråd med den økende fokusering som både NATO og FN nå har på å styrke afghanske myndigheters evne til selv å ivareta landets sikkerhet. Det er gledelig at vi har signaler om at norsk innsats på den sivile siden skal økes til 750 mill. kr i 2008. Det er gledelig at vi har fått på plass 41 skoler, og målet er 82 skoler inneværende år. Det framtidige målet er 220 skoler. Det er uhyre viktig at afghanerne selv er med i arbeidet med å bygge opp lokal infrastruktur og institusjoner. Dermed kan også lokalsamfunnet se betydningen av egen innsats og framfor alt være med og bygge lokaldemokratiet. NATO må bidra til at konfliktnivået dempes, ikke høynes. Det betyr at vi må se på den offensive aktiviteten. Kanskje bør vi fokusere mer på stabilisering enn det vi har gjort hittil. Gjennom sivil innsats bilateralt og gjennom FN skal utviklingsmidler og bistand bygge det sivile samfunn, lokalsamfunn, politiske prosesser og produksjon som skaper varige alternativer. Vi må aldri miste målet om at NATO skal bli overflødig i Afghanistan. Samtidig bør vi også i økende grad tenke på hvilken rolle landene rundt Afghanistan kan spille i fredsbevaringsprosessen og i gjenoppbyggingen. På sikt vil den regionale stabilitet og nasjonsbygging være avgjørende for at resultater som oppnås, blir robuste. Avslutningsvis vil jeg klart gi uttrykk for at Senterpartiet støtter de strategiske valg og de prioriteringer som denne regjeringen har gjort.