trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-05:
La meg først kommentere noe som saksordføreren var inne på om Stortingets «stabilitet», hvis jeg kan bruke det begrepet. Det er helt riktig, som saksordføreren var inne på, at Stortingets til enhver tids kunnskap og standpunkt er noe variabel. Det tror jeg også man kan finne hvis man sjekker Arbeiderpartiets historieliste. Men det unnlot saksordføreren behendig å kommentere. Jeg har ikke noe behov for å finne fram noen eksempler, men jeg kan godt gjøre det hvis det skulle være behov for det. Men jeg skal la den ligge. Den første debatten i dag, om bevæpning, var, som flere har vært inne på, en verdidebatt. Dette forslaget er til de grader det samme – for min del, i alle fall. Det norske samfunnet har mange kvaliteter jeg er utrolig stolt av. Ytringsfriheten er en av dem jeg er aller mest stolt av. Når vi tar imot andre borgere som kommer hit, understreker vi at i Norge har vi et tolerant, humant samfunn der du kan si det meste uten å bli straffet for det, kanskje i stor, stor motsetning til hva enkelte av dem som kommer hit, har opplevd tidligere. Og da påhviler det oss et spesielt ansvar for å informere dem om hva det norske systemet betyr. Hva betyr den norske ytringsfriheten sett i lys av hva du har med deg av erfaring fra et annet land? Jo, den betyr at du kan komme med kontroversielle meninger, du kan komme med påstander uten at du straffes for det. Samtidig har straffeloven en begrensing for hvor langt du kan gå, og det er bra, for man skal heller ikke bruke ytringsfriheten til å begå overgrep. Det vil være et misbruk av ytringsfriheten. Ytringsfriheten kan være der for å provosere, og det gjør den tidvis til de grader. Men det, tenker jeg, er igjen en kvalitet. Så lenge de lar oss provosere verbalt og stopper der, er det en god ting etter mitt skjønn. Det betyr at ingenting er for stort eller smått til å diskuteres. Det er en av de grunnleggende kvalitetene i ytringsfriheten, sett fra mitt ståsted. Som det ble sagt tidligere, har Stortinget bestemt at man skal fjerne blasfemiparagrafen. Det tror jeg er bra, for hvis det skulle være sånn at religion var noe som var unntatt for kritikk, ville vi få et sært samfunn, vi ville ikke automatisk få et godt samfunn. Jeg tror vi må ha takhøyde nok til å diskutere og tørre å utsette Bibelen for kritikk, vi må tørre å utsette Koranen for kritikk. Hvis ikke lager vi noen særområder som vi egentlig ikke ønsker oss. Et annet moment som jeg også synes er viktig: Det har vært snakket om ytringsansvar. Etter mitt skjønn er ytringsansvar å bruke ytringsfriheten. Hvis det er sånn at man skal passe seg for hva man sier fordi man ikke ønsker å opptre støtende, legger det begrensninger på oss, og vi ender opp med at det bare er politisk korrekte uttrykk som skal aksepteres. Etter mitt skjønn vil det være feilslått. Derfor er jeg veldig fornøyd med at komiteen gjør det man gjør i dag, man følger opp det som tidligere har vært besluttet. Jeg syns det er et ypperlig forslag som er fremmet, og som vedtas senere i dag.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2015-05-05:
Det har vært interessant å høre på min tidligere komitékollega og kollega Snorre Serigstad Valen i denne saken og hans historiebeskrivelse. Jeg synes det er interessant å tenke på at han omtalte Fremskrittspartiet og Høyres medlemmer på den måten han har gjort nå. Kanskje han skulle gå tilbake og tenke litt over hvordan SV har oppført seg i ulike saker, jf. minoriteter. Noen av oss husker med en viss interesse daværende stortingsrepresentant Olav Gunnar Ballos måte å håndtere finnmarksloven på. Jeg sier ikke at han gjorde noe feil, men jeg sier at han var vel åpenbart iallfall ikke på partilinjen i den saken. Jeg satt da i utenrikskomiteen sammen med daværende stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen, som var veldig tydelig på at finnmarksloven var en god lov. Det er vel lov å kunne si det herfra at daværende representant Olav Gunnar Ballo var ikke like entydig i sin overbevisning. Og det kan man kanskje også si når det gjaldt dem fra SVs stortingsgruppe som demonstrerte mot egen regjering utenfor her. Det var selvfølgelig innenfor ytringsfriheten, og det er sikker greit, men da å påstå at andre er uryddige når man tar til orde for noe SV ikke liker, synes jeg er en interessant og merkelig historiebeskrivelse. Fremskrittspartiet har takhøyde og tør å stå oppreist for de tingene vi står for. I tillegg har vi full tillit til at statsråden gjør de grepene som han og regjeringen finner formålstjenlig. Det betyr ikke at man bestandig er enig, men vi har ryggrad til å stå oppreist for de ulike standpunktene begge to. Og Fremskrittspartiet har ikke stått utenfor her og demonstrert mot egen regjering. Det har SV gjort.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-05-05:
Innlegget til representanten Snorre Serigstad Valen omhandlet en samlet venstreside. Jeg tror verken Kristelig Folkeparti eller Venstre føler seg helt til venstre, selv om Venstre har det egennavnet. Vi er et liberalt parti, og vi er radikale. Derfor står vi ganske knallhardt på at det skal være mulig for alle og enhver å tigge penger for å få seg en økologisk indrefilet i Norge. Flere representanter har pekt på Venstres klare linje i lang tid. Dette er ikke en debatt om blokkdeling. Det Høyre og Fremskrittspartiet sliter med, er å få med noen fra venstresida for å få flertall – hvis venstresida er Senterpartiet, Arbeiderpartiet eller SV. Nå skjer ikke det i dag. Det er fortsatt mulig i Norge å sette seg på gata og spørre om penger til en indrefilet.
Margunn Ebbesen (Høyre), 2015-05-05:
Det er en enstemmig komité som har avgitt sin innstilling etter behandling av årsrapporten for rettferdsvederlagsordningen for 2014. Rettferdsvederlagsordningen er Stortingets egen ordning, hvor enkeltpersoner kan søke om en skjønnsmessig kompensasjon fra staten når vedkommende har kommet særlig uheldig ut og er påført skade eller ulempe som ikke dekkes etter alminnelige erstatningsregler eller gjennom trygde-, forsikrings- eller erstatningsordninger. Ordningen er basert på sedvane. Sakene avgjøres av Stortingets utvalg for rettferdsvederlag, og det er Statens sivilrettsforvaltning som er tillagt oppgaven som sekretariat for utvalget. Det ble i 2014 mottatt 442 søknader, mot 602 i 2013. Dette er en nedgang på 27 pst. Årsaken til denne nedgangen i antall innkomne søknader skyldes i stor grad at det mottas færre søknader etter særordningene som Stortinget vedtok i 2005. Det er en naturlig utvikling, da søkergrupper etter særordningene i stor grad har fått sine søknader behandlet. Komiteen har videre gjennom årsrapporten registrert at saksbehandlingstiden fortsatt er relativt lang, selv om den har gått noe ned sammenlignet med tidligere år. Komiteen har derfor en forventning om at lavere tilgang på saker bør resultere i ytterligere nedgang i saksbehandlingstid.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Det var mye god beskrivelse, men jeg frykter at det ikke er nok. Fortsatt har jeg en opplevelse av at vi ikke klarer å utforme en politikk som går på tvers av de ulike siloene. I dag inviterer vi kunnskapsministeren, men vi kunne likså godt invitert også arbeidsministeren og kanskje finansministeren, for det ligger et stort potensial i å ta i bruk den lille kunnskapen vi har, med tanke på å få folk fortere tilbake igjen i arbeid ved å satse mer på å øke kompetansen på det tverrfaglige. Jeg har lyttet, og det er mye positivt snakk, men er usikker på resultatet. Jeg registrerte at ministeren ikke var innom selve utdanningstilbudet. I langtidsmeldingen for forskning og utdanning påpekte Arbeiderpartiet at det er litt spesielt at Norge kun planlegger for 60 pst. av det framtidige behovet for leger, og nå er det liksom 0 pst. av behovet vi har for kiropraktorer. Jeg vil gjerne ha et svar tilbake, også på det jeg tok opp i interpellasjonen når det gjelder samspillet mellom den kunnskapen som Helse- og omsorgsdepartementet sitter på når det gjelder behov for kompetanse, og den bestillerfunksjonen man har overfor f.eks. Kunnskapsdepartementet. Det vil jeg gjerne ha bedre svar på, samt hvordan vi kan spille på lag, men også kanskje en betraktning knyttet opp mot samspillet mellom helse og arbeidsliv eller sykefravær.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Først vil jeg takke alle som har tatt ordet og erkjenner at det er bred politisk enighet om å prioritere muskel- og skjelettområdet. Det er vi som er i opposisjon, som får lov til å ha rollen som de mest utålmodige – det kommer vi fortsatt til å være – men det viktigste er at det er bred politisk enighet. Vi har forståelse for at det er en utfordring hvordan vi skal løfte fram dette innenfor primærhelsefeltet. I denne debatten har vi en tendens til å snakke mest om spesialister og forskningsmiljøene som knyttes til dette, men vi må ta de utfordringene som HelseOmsorg21 så klart adresserer til oss, at vi må lage en bedre balanse mellom statusen på primærhelsefeltet og spesialisthelsefeltet, og ikke minst gjennom det også løfte fram det forebyggende. Som flere har vært inne på, og spesielt siste taler, er det en utfordring å få helseaspektet inn i skolen, også i frisklivssentraler, ikke minst det tverrfaglige, men kanskje der hvor det er vanskeligst, er i arbeidslivet. Det var iallfall min erfaring da jeg jobbet med inkluderende arbeidsliv, at det ble veldig privatisert i forhold til hvor viktig arbeid er, men også for å øke både livskvaliteten og helsen til den enkelte. Da er det litt spesielt at bedriftshelsetjenesten kun er rettet inn mot de fysiske plagene, mens vi mer og mer ser at det er stillesittende arbeid som skaper uhelse, og de arbeidsplassene som har stor andel av det, er ikke forpliktet til å ha bedriftshelsetjeneste. Så ønsker jeg framover at vi ser mer til Danmark og andre nordiske land som har kommet lenger enn oss når det gjelder dette, for å høste erfaringer fra dem. Jeg er litt usikker, men jeg tror siste taler har rett, at det kanskje er knyttet noen fordommer mot kiropraktorer, og at det kanskje har vært årsaken til at det tar tid før vi klarer å få etablert en slik utdanning i Norge. Men alt faglig materiell som vi får, viser at vi trenger ulike spesialister, men at de må bli bedre på samhandling om vi skal kunne gi pasientene det beste tilbudet. Og det er en fin balansegang mellom de to. Så erkjenner vi at det er et budsjettspørsmål. Det er et ganske stort løft, men samtidig vet vi at de tre største byene ser på denne muligheten. Jeg tror at de som er kommet lengst, er Oslo universitetssykehus, og at de også kobler utdanning av medisinere opp mot utdanning av framtidige kiropraktorer. Det synes jeg også er et veldig gledelig tegn, at de tar det inn over seg, for sammenhengen mellom utdanningsmiljø og kompetanse er helt tydelig.
Bent Høie (Høyre), 2015-05-05:
Jeg vil takke representanten Grung for at hun opplevde min beskrivelse som god. Jeg synes den var spesielt god fordi den var veldig konkret, med alle de tiltakene som jeg er i gang med å gjennomføre på dette området. Det går nettopp inn i det som var interpellantens spørsmål og interpellasjonen som er levert inn, som handler om konkrete tiltak knyttet til kompetanse – jeg var inne på dette området – forskning/utvikling, der ikke minst de 110 mill. kr som nå er satt av på dette området, er øremerket og går til konkrete prosjekter innenfor muskel- og skjelettlidelser, og der vi nå jobber med både stortingsmeldingen om primærhelsetjenesten, som kommer om noen få dager, og en nasjonal helse- og sykehusplan. Vi får en helt annen vurdering av hva som er kompetansebehovet i helse- og omsorgstjenestene i Norge, lager konkrete planer for det og samarbeider også tett med Kunnskapsdepartementet om det. Det vil omfatte både omfanget av utdanningene og innholdet i utdanningene – at innhold og kvalitet i utdanningene svarer til de behovene som pasientene har. Når det gjelder spørsmål om å etablere en egen kiropraktorutdanning i Norge, er det et spørsmål som jeg tror jeg engasjerte meg i første gang i Stortinget i 2002. Det er en diskusjon som vi har hatt over veldig lang tid. Det som selvfølgelig er situasjonen der, er at dette er den profesjonen som har en sentral plass i den norske helsetjenesten, men som samtidig ikke har en egen utdannelse i Norge. Det er også ikke minst et økonomisk spørsmål å få det på plass og få etablert en sånn utdanning i Norge. Det er flere miljøer som er interessert i å etablere utdanningen, men mitt inntrykk er at disse miljøene ønsker en egen statlig finansiering av den etableringen. Derfor er dette et økonomisk spørsmål for denne regjeringen, sånn som det var for den forrige regjeringen gjennom åtte år.
Bent Høie (Høyre), 2015-05-05:
Spørsmålet om kiropraktorutdanning er også tema for neste interpellasjon, men jeg tror det er grunn til å understreke at det er ikke vanskelig å prøve å lage ulike ideer om hvorfor dette har vært vanskelig å få på plass. Jeg tror det er et enkelt svar på det – dette er et prioriteringsspørsmål, det koster en del penger, og det er et budsjettspørsmål. Så mener jeg at det er feil når representanten Grung hevder at i mitt innlegg og i denne debatten var det hovedfokus på spesialisthelsetjenesten. Tvert imot, det var et hovedfokus på det som vi jobber med nå, som vi snart kommer med i primærhelsetjenesten på dette området, for muskel- og skjelettlidelser er et område som spesielt vil være viktig å løse i den nye helsetjenesten i kommunen tverrfaglig. Så er det også selvfølgelig viktig å forebygge muskel- og skjelettlidelser, ikke minst gjennom økt fysisk aktivitet for barn og unge. Barn og unge må bli mer fysisk aktive. Unge gutter er i dag ikke mer fysisk aktive enn sine besteforeldre. Det er en stor helseutfordring. Det må selvfølgelig gjøres i barnas fritid. Det hjelper ikke med mer fysisk aktivitet i skolen hvis foreldrene kjører barna til skolen eller lar dem sitte foran dataen hele kvelden. Men vi må også gjøre mer i skolen. Representanten Toppe hevdet at forrige regjering hadde mer ambisiøse mål – det kan godt tenkes – men det er iallfall slik at denne regjeringen kom med konkrete tiltak. Det er ingen regjering som har foreslått en så konkret økning i tid til fysisk aktivitet i ungdomstrinnet som det denne regjeringen har gjort. Jeg tror også det er viktig å nyansere diskusjonen om fysisk aktivitet i skolen litt mer enn det som har vært gjort til nå. I barnetrinnet er det fullt ut mulig å legge til rette for mer fysisk aktivitet i den ordinære skoledagen. Det ser vi veldig mange gode eksempler på. Den store utfordringen er knyttet til hvordan vi skal få til mer fysisk aktivitet på ungdomstrinnet, der det å inkludere dette i den vanlige undervisningen er mer utfordrende. Det er også årsaken til at vi i dette forsøksprosjektet konsentrerer innsatsen om ungdomstrinnet. Det er også i den aldersgruppen flest ungdommer faller fra i den organiserte idretten, og aktiviteten går ganske kraftig ned. Når vi da har et forskningsprosjekt, handler ikke det om at vi lurer på om fysisk aktivitet er bra eller ikke, men det som det er ganske store utfordringer på, er å finne kunnskap om på hvilken måte vi skal legge til rette for fysisk aktivitet på ungdomstrinnet, slik at det gir best effekt. Der har vi ikke nok kunnskap, og det er det vi skal finne fram til gjennom dette forskningsprosjektet.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2015-05-05:
Takk til interpellanten og Arbeidarpartiet for å setja denne saka veldig grundig på dagsordenen i dag med to interpellasjonar. Eg hadde ordet i førre debatt òg. Der gjekk ein inn på konsekvensane av inaktivitet og kor stort helseproblem muskel- og skjelettlidingar er, og behovet for å ha dei rette utdanningane. Denne interpellasjonen handlar om kiropraktorutdanninga især. Eg var med under behandlinga av Utdanning for velferd. Der vart det at kiropraktorane no skulle få ei nasjonal utdanning her i Noreg, fremja som eit forslag. Det er eit viktig forslag. Eg var eigentleg ikkje heilt klar over det sjølv, men det er litt spesielt at kiropraktorane i dag er den einaste offentleg godkjende helseprofesjonen som ikkje har eit nasjonalt utdanningstilbod. Når ein ikkje har eit nasjonalt utdanningstilbod, vert ein heller ikkje ein del av forskingskulturen som er på dette området. Det er ekstra spesielt sidan kiropraktorane har fått ekstra ansvar som helseprofesjon. Ein har autorisasjon til å sjukmelda pasientar, til å visa til fysioterapeut, til sjukehusbehandling eller til spesialist. Likevel tar ikkje staten ansvar for å utdanna dette nøkkelpersonellet i helsetenester som har eit utvida ansvar i pasientbehandling, og for å visa pasientar dit ein skal. Så ein har eit utvida ansvar. Ein kan alltid seia, og sjølvsagt er det rett, at dette er eit budsjettspørsmål. Den raud-grøne regjeringa la heller ikkje inn pengar i det siste statsbudsjettet etter Utdanning for velferd. Men sånn eg les denne saka, vart det starta eit utgreiingsarbeid frå departementet og direktoratet si side opp mot Oslo universitetssykehus og Det medisinske fakultet, og ein rapport vart overlevert i 2013. Eg veit ikkje nok om den rapporten, om det kan vera uenigheiter om kva slags modell ein skal leggja seg på, om det er faglege ueinigheiter om modellen, eller om det er noko ein kan gå for nasjonalt, og at fagmiljø og departement og alt dette er einige om at det er den modellen som er riktig. Elles kan ein tenkja seg at ein må bruka meir tid på det. Men viss det er slik at statsråden meiner rapporten er ein god modell for denne utdanninga, er det eit budsjettspørsmål, og det ligg til den regjeringa som no er på vakt, å sørgja for at dette får ei framdrift. Så er det slik at det er departementet som bestemmer lokalisering, men det er alltid eit politisk ønske òg i dette. Universitetet i Oslo har i mange år vore ein pådrivar for dette, men no har fleire utdanningsmiljø òg kasta seg på ballen og lansert at det er fleire som ønskjer denne utdanninga – og det er jo eit luksusproblem, og bra for utdanninga. Det som er heilt klart, er at denne utdanninga må leggjast til eit miljø som har medisinsk utdanning, i og med at ein skal laga eit tverrfagleg miljø, og då er det naturleg at dei første åra er felles. Det er noko som er viktig. Elles skal ein aldri ta for gitt at den nye utdanninga blir lagd til Oslo, må eg få lov til å seia som senterpartist, utan at vi har gått inn i det no. Støtta mi her i dag gjeld at vi må få opp denne utdanninga, og at ein tenkjer på kor den skal plasserast i neste omgang.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Jeg vil starte med å takke statsråden for en god del også utfyllende opplysninger. De som følger både denne debatten og den forrige, har helt sikkert lært noe nytt, selv om man kan mye om rygg-, muskel- og skjelettplager i Norge. Ikke minst tror jeg mange har fått høre litt om hvor mange registre vi har rundt disse lidelsene, som vi nå har fått høre fra to statsråder. Jeg er også glad for at både helseminister Bent Høie og statsråd Røe Isaksen er såpass ærlige å si at her handler det også om penger, for det er klart at det koster penger å opprette en helt ny utdanning, et helt nytt studium og bygge opp tunge forskningsmiljøer på denne måten. Men litt av hensikten med å reise denne interpellasjonen har også vært å få fokus på det og ha en diskusjon i Stortinget om dette med alle partiene, nettopp for å få det perspektivet opp at det er et stort problem. Vi har miljøer som er villige til å gå inn og løse dette. Nordmenn bruker kiropraktorer hele tida og i ganske stort omfang, og da trenger vi å få på plass både forskning og utdanning i Norge. Vi bruker mye penger på helse i Norge, vi bruker mye penger på helseforskning, og vi bruker mye penger på forskning, og da mener jeg at det er på høy tid at vi klarer å se dette i sammenheng, og at vi klarer å løfte opp denne typen prioriteringer når vi skal behandle statsbudsjett videre. Jeg er spent på debatten og på å høre hva andre partier mener om akkurat dette.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Tusen takk for engasjementet i denne debatten. Jeg er glad for alle positive signaler fra alle, egentlig, om at det er viktig og riktig med kiropraktorutdanning i Norge. Jeg vil spesielt ta med videre det som ble sagt av Ketil Kjenseth, om dette med utdanningene våre på helsefeltet, og at både opptak og hvordan de utvikles, i enda større grad sikkert kan ses i sammenheng med et samarbeid mellom Utdannings-Norge og Helse-Norge. Da mener jeg det er et selvstendig poeng at min kollega Ruth Grung og jeg har fått til en debatt hvor vi faktisk er to komiteer som deltar sammen. Det er ikke så ofte vi får til det på Stortinget. Det synes jeg gir en tilleggsdimensjon, som jeg har lyst til å takke dem i helse- og omsorgskomiteen for at de har vært med på å bidra til. Så mener jeg Kjersti Toppe hadde veldig mange gode poenger når det gjaldt dette med at kiropraktorene er i en spesiell situasjon. Jeg tror ikke det er noen andre yrkesgrupper hvor det er så mange som er ute i arbeid som er godkjent av offentlige myndigheter, som har det fotfestet og den plassen, som er helt rettmessig og helt i tråd med et enstemmig storting i mange år, i arbeidslivet og helsevesenet, og så har man ikke en egen utdanning for dem. Det er noe vi bare må rette opp. Da går min utfordring og oppfordring nok en gang til statsråd Røe Isaksen, om at han nå har tidenes mulighet til å sette solide fotavtrykk og rett og slett få bevilget disse pengene. Vi har en regjering nå som sier at de satser massivt på forskning. Da antar jeg at det kommer mer penger til forskning i neste års budsjett – det skal ikke kuttes. Da har man i hvert fall en mulighet til å opprette studieplasser og bevilge mer penger til nettopp dette feltet. Rune Slagstad har skrevet en bok, som er for et verk å regne, som heter «De nasjonale strateger». Det handler om dem som i etterkrigstida hadde muligheten til å sette seg langsiktige mål og bygge opp Norge på strategisk vis. Vi som lever i dag, har kommet til et Norge som på mange måter er bygd, men som må vedlikeholdes. Men akkurat på dette feltet trengs det faktisk en byggmester. Da oppfordrer jeg statsråden til å ta den utfordringen og velge å bli den byggmesteren på akkurat dette som har med kiropraktorutdanning å gjøre.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-05:
Ja, dette er ingen ny sak – det kan vi jo si forsiktig. Helseministeren sa vel at han hadde startet arbeidet med dette i 2002. I 2004 var det et anmodningsvedtak fra Stortinget, hvor man ba regjeringen legge til rette for å etablere et kiropraktorstudium i Norge. Stortinget har også senere minnet om vedtaket fra 2004. Jeg mener at en del av forskningsinvesteringene som regjeringen har gjort, kan være med på å berede grunnen for et kiropraktorstudium. Jeg mener at også den runden som ble satt i gang i 2010, med et ekspertutvalg, hvor man fikk grundige faglige vurderinger, gjør at mange av spørsmålene nå er besvart. Med andre ord står man igjen med at vi må være så ærlige å si at det er et prioriteringsspørsmål. Det betyr at den typen prioriteringsspørsmål som handler om relativt store summer, er noe man må prioritere hvert eneste år, i de årlige budsjettene. Jeg tror likevel at dette er en veldig god anledning – når vi har en debatt om dette – til å diskutere muskel- og skjelettlidelser både fra et helseperspektiv og fra et kunnskaps- og forskningsperspektiv. Det vil jeg mer enn gjerne bidra til.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-05:
Jeg vil si tusen takk til representanten Aasen for at hun løfter frem interpellasjonen, og jeg vil også si at jeg tror generelt at det er en stor fordel at man får til den typen debatter hvor flere komiteer er involvert. Et av de savnene jeg tror mange på Stortinget har, er at man ofte skulle ønske man hadde tid og kapasitet til å engasjere seg i debatter utenfor akkurat ens egen komité. Da er det ekstra bra når det legges opp til det – særlig på dette området, for her er det åpenbart at dette er både helsepolitikk og kunnskapspolitikk. For å avrunde: Jeg merker meg også at Stortinget står ved det man tidligere har ment – i hvert fall ser det slik ut – og at det i utgangspunktet er stor oppslutning om at man ønsker en slik utdanning i Norge. Jeg vil også gjenta at vi jobber med å følge opp meldingen Utdanning for velferd. Jeg synes også det er bra at flere har fått med seg og påpekt at det har kommet økte midler til bl.a. forskning på muskel- og skjelettlidelser. Så er det, som jeg har sagt flere ganger før, igjen et budsjettspørsmål når man skal få dette til, og da må det jo vurderes opp mot andre gode formål. Jeg har også lest «De nasjonale strateger» av Rune Slagstad. Det er selvfølgelig et fryktelig fristende tilbud fra Marianne Aasen å få lov til å bli en nasjonal strateg – så det var i hvert fall ikke noen dårlig appell representanten avsluttet med.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-05:
La meg først si at utenriks- og forsvarskomiteen består av alle våre partier, og det var, så vidt jeg husker, en enstemmig komitémerknad. Mitt poeng med å dra frem det – det var riktignok en «bør»-formulering – var rett og slett å problematisere det at man skal gjøre det til en politisk beslutning snarere enn en faglig beslutning. Så er det veldig viktig også å understreke at det er en politisk beslutning at man ønsker et slikt professorat. Det er en politisk beslutning også at vi mener at det er deler av norsk krigshistorie som er underbelyst, at det trengs fortsatt forskning. Det er også viktig å si at det er alle muligheter for at dette kan bli plassert ved Universitetet i Tromsø – Norges arktiske universitet, men det må foregå på en ryddig måte og med en ryddig prosess. Det vi har sagt til Forskningsrådet – nå har jeg lagt utkastet til tildelingsbrevet der borte – er at det skal fordeles etter kvalitetskriteriet, altså hvem som kan bidra mest med best faglig kvalitet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-05:
Det er egentlig to debatter her. Den ene debatten handler om rammeplanen og de overordnede rammene for skolen. Nå har vi jo satt ned et rammeplanutvalg, som jobber med å lage et nytt utkast, og da er det litt for tidlig for meg å gå inn i detaljer på det nå. De skal jobbe seg igjennom sitt utkast, legge det frem, og så behandler vi det og sender det på høring på vanlig måte. Men det er likevel viktig å ha med seg både de problemstillingene som er reist av interpellanten, og understrekningene jeg har hatt om at arbeidet med IKT er en viktig del av det. Spørsmål nr. 2 dreier seg om hele virkemiddelapparatet vårt for å få til god bruk av IKT i klasserommet. I den forbindelse har jeg lyst å fremheve noen endringer. Vi gjorde en ganske liten, men viktig endring i tildelingsbrevet til Senter for IKT i utdanningen, der vi påpekte at en viktig oppgave for dem er å veilede i hva som er dårlig bruk av IKT, nettopp for å unngå at det skal være en tidstyv. I andre store prosjekter vi har, f.eks. ungdomstrinnsatsingen, der flere ungdomsskoler nå er igjennom et skoleutviklingsprosjekt, er hensikten å styrke de grunnleggende ferdighetene, men også å bygge lag på skolen, få til mer samarbeid og jobbe med mer varierte undervisningsformer. En måte å gjøre undervisningsformene mer varierte på, er nettopp god bruk av digitale verktøy. Jeg vil også si at i videreutdanningssatsingen er også digitale verktøy en viktig del av flere videreutdanningstilbud, men det kan helt sikkert også styrkes videre. Det er vanskelig å få til en praksisendring i alle klasserom, styrt fra toppen. Jeg tror at noe av måten vi kan få en bedre digital kultur på, er ved for det første å få en bedre rustet lærerstand ut fra lærerutdanningene, og der er jeg helt enig med representanten Tveiten Benestad i at det er for store forskjeller i dag. Det andre er at hver enkelt kommune lager seg en digital handlingsplan, rett og slett, som ikke bare handler om hvordan man skal få utstyr inn, men også hvordan man skal få kompetansen opp, altså hvordan man skal bruke dette utstyret – ikke bare sånn at elevene lærer seg å beherske bestemte programmer, men også sånn at elevene kan lære mer i andre fag, ikke bare lære seg bedre digitale ferdigheter, men også f.eks. matematikk, ved bruk av digitale verktøy.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-05-05:
Jeg vil si tusen takk for en interessant diskusjon. Det er viktig å legge til rette for endring, og det gjør vi jo nettopp både gjennom en ny lærerutdanning og gjennom Rammeplanutvalget, som nå er satt ned. Det er altså for store forskjeller mellom skolene og mellom lærerutdanningsstedene når det gjelder deres evne til å gi lærerne et godt utgangspunkt for fornuftig jobbing med IKT. Det nye Rammeplanutvalget skal levere sitt forslag i løpet av året, og som jeg har redegjort for i mitt innlegg, er også et styrket IKT en del av det oppdraget. Det betyr ikke at vi da skal håpe at vi skal bli bedre. Vi skal bli bedre på det. Men så må vi samtidig jobbe med IKT også i alle de andre satsingene vi har inn mot skolen. Da gjelder det ikke minst å klare å se det avgjørende skillet mellom IKT som læringsverktøy, IKT for å lære digitale ferdigheter i seg selv og IKT som distraksjon eller hinder for læring. Det er nettopp lærerens kompetanse og de kjørereglene man lager på skolen, som gjør oss i stand til å sikre at vi rett og slett kan se forskjellen på de forskjellige tingene og bruke IKT på en best mulig måte. Så står jeg ved mine ord som ble referert i debatten, at det har vært en til dels naiv satsing på IKT, særlig på utstyr, i norsk skole de siste ti årene. Grunnen til det er veldig enkel. Man har vært mer opptatt av hvor mye utstyr man får inn, enn av hvordan utstyret skal brukes. Det er altså ingen dokumentert sammenheng som sier noe om at hvis du bare har flere pc-er på en skole, lærer elevene mer. Det er hvordan du bruker utstyret som er avgjørende. Det er en gjennomgangstone i nesten all utdanningsforskning at kvalitet er viktigere enn kvantitet. Det gjelder også på IKT-området. Igjen: Takk for debatten. Jeg ser frem til videre debatter også om innholdet i en fremtidig femårig masterutdanning for lærere.
Kent Gudmundsen (Høyre), 2015-05-05:
Kunnskapsministeren redegjør godt for situasjonen innenfor kiropraktorutdanningen og hva som har vært fulgt opp i denne saken de siste ti årene. Høyre og de borgerlige partiene har i disse årene hatt politisk fokus på saken i sitt arbeid på Stortinget. Siden fagekspertise og fagmiljø er et sentralt element i denne saken, vil jeg spesielt i denne sammenheng trekke fram bevilgninger fra regjeringen de siste årene til infrastruktur til forskning for kiropraktorer og for behandlingsformen de utfører. Det er nemlig gledelig å se at dette har ført til at flere kiropraktorer nå holder på med doktorgradsprosjekter, og at den første kiropraktoren, som kunnskapsministeren sa, nylig disputerte i Norge for sin ph.d.-grad. Dette viser at målrettet satsing har gitt nødvendig og videre utvikling av fagkompetansen innenfor fagområdet, som et viktig grunnlag i spørsmålet om å opprette et norsk utdanningstilbud. Når kunnskapsministeren videre arbeider med de generelle tiltakene fra stortingsmeldingen Utdanning for velferd, betyr dette at man i sum har et økende positivt grunnlag for et nødvendig fagmiljø tilknyttet denne utdanningen. Samtidig er det betryggende at regjeringen har styrket forskningsbevilgningen, som sikrer bedre rammer for forskningsaktivitet, og at det foregår en god del forskning på fagområdet innenfor muskel- og skjeletthelse. Det nasjonale forskningssamarbeidet om muskel- og skjeletthelse samt de seks medisinske kvalitetsregistrene innenfor muskel, skjelett og bindevev gir gode muligheter for pasientnær forskning, der veien blir kort mellom ny kunnskap og endring av praksis. Når slik forskning har fått fokus fra regjering, Norges forskningsråd samt de regionale helseforetakene, er det grunn til optimisme for vårt felles økte kunnskapsgrunnlag og mulige politisk positive beslutninger knyttet til denne type behandling. Jeg vil derfor avslutte med å støtte statsrådens betraktninger i denne saken og ser fram til videre oppfølging av saken fra Stortinget.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Jeg tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
La meg først si at det er gledelig å se at kunnskapsministeren nå trolig begynner å få riktig oppfatning av hva som ligger i det representantforslaget som vi behandler her i dag. Historien har vist oss mye, bl.a. at dersom et politisk flertall vil det, kan man ordne ganske mye. Det er fullt mulig for en statsråd å legge til rette for at det forskes mer på et bestemt tema, at det opprettes professorater innenfor det temaet, og at det ytres ønsker f.eks. om på hvilken måte det skal innrettes. Det var f.eks. fullt mulig for Stortinget å ordne et professorat ved Universitetet i Oslo. Jeg har ikke sett at Høyre eller Fremskrittspartiet har kritisert utenriks- og forsvarskomiteen for det man gjorde da. Spørsmålet som jeg lurer på, og som jeg er sikker på at mange i nord også lurer på etter statsrådens svar, er: Hva vil kunnskapsministeren nå si til Forskningsrådet om hva slags kriterier som ligger til grunn? Hva kan vi forvente oss?
Kristin Vinje (Høyre), 2015-05-05:
Annen verdenskrig har satt dype spor i hele Norge. Når vi i år feirer at det er 70 år siden frigjøringen, bør det minne oss om at kunnskap og formidling om krigen fortsatt er like viktig som det var rett etter at krigen var over. Kunnskap og forskning om hva annen verdenskrig har betydd i hele vårt langstrakte land, er utrolig viktig. Jeg registrerer at forslagsstillerne mener at kunnskapsformidlingen så langt ikke har vektlagt innsatsen i Nord-Norge i tilstrekkelig grad. Det skal vi ta på alvor. Derfor er det bra at Stortinget har bevilget midler til mer forskning og utvikling på dette området. Men representantforslaget reiser to problemstillinger. Den ene er forskning om krigsinnsatsen i Nord-Norge og hvorvidt denne har fått nok oppmerksomhet. Den andre, som adresseres mer indirekte, er hvordan vi skal tildele professorater til universiteter og høyskoler. Uansett hvor enig man kan være med forslagsstillerne i deres intensjon om å bidra til sterkere formidling av krigsinnsatsen i Nord-Norge, utfordrer forslaget prinsippene vi har for hvordan vi tildeler professorater. Universiteter og høyskoler får rammebevilgninger over statsbudsjettet. Kunnskapsdepartementet bevilger ikke stillingshjemler til opprettelse av professorater. Kunnskapsministeren er i sitt svarbrev til komiteen tydelig på at han ikke ønsker seg tilbake til et system der Stortinget bevilger midler til opprettelsen av enkeltprofessorater, og det støtter jeg ham i. Regjeringen foreslo i statsbudsjettet for 2015, og Stortinget har som sagt bevilget midler til, opprettelse av et professorat om annen verdenskrig. I lys av at vi i år feirer 70-årsjubileet for frigjøringen, er dette noe jeg støtter fullt og helt. Statsråden har poengtert i sitt brev at han mener kvalitetskriterier må ligge til grunn for vurderinger om hvilken institusjon dette professoratet skal tildeles. Dette er nå departementet i gang med, i nær dialog med Forskningsrådet. I komitébehandlingen av representantforslaget har Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV fremmet forslag om å be regjeringen prioritere en styrket innsats for forskning og formidling om annen verdenskrig i nord og vurdere om et professorat kan være et ledd i en slik satsing. Ordlyden i dette modererte forslaget kan gi inntrykk av at forslagsstillerne har oppfattet innvendingene mot deres opprinnelige forslag, slik de kom til uttrykk i statsrådens svarbrev. Og da vil jeg understreke at professoratet det er bevilget midler til å opprette, skal bidra til kunnskap og formidling om annen verdenskrig i Norge i sin fulle bredde og i hele landet.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-05:
Det å lære av historien er helt nødvendig for å hindre at man gjentar den. Det å lære av sin nære historie handler også om bli kjent med seg selv, sitt lokalsamfunn og sitt land. Derfor er jeg uendelig glad for at det skal etableres et professorat for å avdekke ukjente sider eller mindre belyste områder fra annen verdenskrig. Likevel synes jeg det er underlig at flertallet i komiteen ikke kan stille seg bak forslaget om en spesifikk styrket formidling og forskning på annen verdenskrig i Nord-Norge. For det er jo det som er essensen i forslaget. Det handler om å tette et hull i den nasjonale fortellingen. Det handler om kjennskap til vår egen nære historie, vår egen nasjonale fortelling. Krigen var jo ikke lik i landet vårt. Evakueringen og nedbrenningen er et nasjonalt traume. Den tyske tilstedeværelsen hadde et annet omfang og et annet uttrykk i nord, og motstanden var tydelig til tross for at utmerkelsene i større grad har vært tildelt motstandshelter i sør. Det har de vel fortjent, og det er heller ikke så rart at det har gått en grense mellom nord og sør når medaljer skulle deles ut, for en historie som ikke er fortalt, er også vanskeligere å hedre og løfte fram. I min barndom og oppvekst og skolegang var vi så heldige å få besøk av dem som husket krigen, og som orket å fortelle og stå i de opplevelsene som de selv hadde hatt. Kommende generasjoner har naturlig nok ikke den samme muligheten som vi hadde. Hva skal lærerne tilby ungene da? Mange lokale historikere og historielag har gjort en uvurderlig innsats for å dokumentere og samle krigshistorie, men fremdeles mangler en samlet gjennomgang for å dokumentere og tilgjengeliggjøre den nordnorske krigshistorien for kommende generasjoner. Det er naturlig at en fortelling fra nord også fortelles fra nord. Likevel forstår vi at Stortinget ikke skal vedta professorat og beliggenhet i detalj, men det er heller ikke det som er essensen i forslaget. Det handler om at man skal ivareta en balanse og sende et tydelig signal om at det trengs en forskning på og en formidling av den nordnorske fortellingen spesifikt. Det var politiske grunner til at store deler av den nordnorske motstandskampen og hendelsene i nord ikke ble løftet fram i nasjonsbyggingen etter krigen. Det mener jeg at vi skal ta et ansvar for i dag. Vi har en historisk mulighet til å få dokumentert vår egen nære historie. Den må vi ikke la gå fra oss, for det kan bli for sent.
Siv Elin Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2015-05-05:
Det har tidligere i denne salen vært en debatt omkring den nordnorske krigshistorien i forbindelse med en interpellasjon fra representanten Bergstø, en debatt som jeg oppfattet ga en bred tverrpolitisk enighet omkring viktigheten av å øke fokuset på den innsatsen og de lidelsene som den nordnorske befolkningen gikk gjennom i forbindelse med annen verdenskrig. Jeg har vokst opp med en far som levde hele sitt liv med traume etter sitt opphold på Grini. Jeg vokste opp med matsanger fra fangeleiren som en del av min kulturhistorie, og fortellinger om hvordan min fars familie forsøkte å flykte fra tyskerne da de kom – om den redselen og de lidelsene de gikk gjennom som følge av dette. På sett og vis kan man vel si at jeg på en måte har vært privilegert som gjennom min oppvekst har fått så inngående kunnskap om denne viktige delen av vår historie og de ting som foregikk i mine foreldres ungdom og barnetid. Min oppvekst har derfor for meg uten tvil satt preg på hvordan jeg ser på samfunnet, og hvordan jeg ser på både flyktninger og menneskerettighetsspørsmål i verden i dag. Kunnskapen om egen historie er viktig for å kunne forstå verden omkring oss på en bedre måte. Og fordi den nordnorske krigshistorien har vært en så tydelig del av mitt liv, har ikke jeg vært bevisst på at dette har vært noe som andre mennesker i Norges land ikke kjenner like godt til. Det er på den måten dette fungerer – man styres ut fra sin forforståelse og sine preferanser – og det er nettopp derfor det er så viktig at Stortinget sier tydelig fra om at vi ønsker dette fokuset på den nordnorske historien. Derfor mener vi at det er trist at Stortinget ikke benytter denne anledningen til å følge opp sine egne ord fra interpellasjonsdebatten tidligere. Denne viktige kunnskapen omkring lidelsene og prøvelsene til dem som måtte flykte, og kunnskapen om alle dem som sto opp og aktivt sloss mot invasjonen, står nå altså i fare for å forsvinne helt. For ingen kan fortelle historien sånn som de som har opplevd den selv, kan. Min far og flere av dem som var i hans situasjon, har allerede gått bort. Til tross for dette ønsker altså ikke et samlet storting å gå for en løsning som sikrer til fulle at det blir den nordnorske historien som blir skrevet i den videre satsingen. Det er viktig at kunnskapen om den nordnorske historien blir skrevet ned og innlemmet i den generelle historiefortellingen om Norge, og at den blir en del av hele nasjonens bevissthet.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2015-05-05:
Jeg takker statsråden for et grundig svar. Jeg er glad for at statsråden i mandatet til rammeplanutvalget har framhevet arbeidet med de grunnleggende ferdighetene og understreket at bruken av IKT i fag må forankres godt i utdanningen. Sånn sett er jeg glad for at utfordringen er adressert. Mitt anliggende er at dette må bli tydelig nok til å sikre et bedre fokus på den pedagogiske og didaktisk integrerte bruken av IKT. Dette handler om samfunnets forventninger til både skolen og lærerutdanningene. I rapporten «Digital kompetanse i norsk lærerutdanning», av Per Hetland og Nils Henrik Solum, utgitt i 2008, ble det identifisert to hovedstrategier som våre utdanningsinstitusjoner fulgte i sitt arbeid med digital kompetanse. Den ene omtales som «verktøystrategien». Denne strategien peker i retning av at digital teknologi framstår som ett av flere verktøy for lærere og studenter. Den andre strategien ble omtalt som integreringsstrategien. Denne strategien innebærer at digital teknologi blir brukt som inngang til å endre grunnleggende forhold knyttet til læring og organisering av læringsaktiviteter. Det ble påpekt at i den første strategien er det verktøyene som er det sentrale, mens det i integreringsstrategien er brukerne og deres læringsstrategier som er sentrale, og som får en aktiv rolle i å utforme teknologien og ta den i bruk. Det er ingen tvil om at en strategi som den siste krever stor involvering, ledelse og sterk profesjonsfaglig digital kompetanse. Det vi må forsikre oss om, er at valgte strategier er forankret gjennom hele lærerutdanningsfeltet – inkludert praksisfeltet. Skal elevene i skolen lykkes, går veien også her gjennom den kvalifiserte, dyktige læreren. Hvis vi vender tilbake til lektor Marianne Østensen, som jeg siterte i mitt første innlegg, fra Fædrelandsvennen 3. februar i år, fortsetter hun sitt innlegg med å si: «Derfor er det særs viktig at dette vi finner der ute i verden blir strukturert og gjort lett tilgjengelig i klasserommet av faglærere og da i nær tilknytning til eventuelle læreverk som brukes i det enkelte fag. Verktøyene og mulighetene har vi. Dette er udiskutabelt.» Østensen avslutter sitt innlegg slik: «Jeg ønsker at skolen skal komme videre og at alle elever skal kunne få en så god, strukturert og tilpasset skolehverdag som mulig.» Det krever i dagens skole lærere med stor digital kompetanse og skoleledere på alle plan med en tydelig digital strategi, som må forankres både i lærerutdanningen og i praksisfeltet. Jeg ser fram til den videre debatten nå og håper på gode innspill.
Norunn Tveiten Benestad (Høyre), 2015-05-05:
Vi nærmer oss slutten på denne debatten, og jeg har lyst til å takke for konstruktive innlegg. Jeg opplever at dette er et tema som er viktig å få høyt på agendaen i den perioden vi nå er inne i, der den nye femårige lærerutdanningen skal formes. Statsråden sa at det er vanskelig å endre praksis i skolen styrt fra toppen, og det kan det kanskje være noe i. Jeg er for så vidt enig i det, men jeg er også enig med representanten Bjørnø, som sier at vi må sørge for å legge til rette for endring. Jeg er veldig glad for at statsråden er så tydelig på å bruke Senter for IKT i utdanningen som samarbeidspartner i prosessene som pågår, og jeg er glad for at Nasjonalt råd for lærerutdanning har fokus på digital kompetanse. Jeg er selvfølgelig også enig med statsråden i at lærerne må ha kompetanse til å vurdere både hva slags IKT som er formålstjenlig i undervisningen i fag, hvordan det skal tas i bruk, og ikke minst når. Jeg er opptatt av at vi gjennom lærerutdanningen nå må sikre at vi får digitalt dyktige lærere som kan bidra til å bygge ned de forskjellene som i dag finnes når det gjelder digital kompetanse – både mellom skoler og internt i den enkelte skole. Sist, men ikke minst, er jeg opptatt av at elevene skal få mulighet til faglig tilrettelagt arbeid, der teknologiske muligheter legges til rette for å øke elevenes læringsutbytte. Samtidig må de få god opplæring i digital dømmekraft. I den sammenhengen har jeg lyst til å si at det gjelder her som i så mange andre sammenhenger, at forskningsbasert undervisning krever at arbeid med digitale ferdigheter også følges av forskningsressurser. Helt til slutt har jeg lyst til bare å fortelle en liten historie. Hjemme hos oss feirer vi tredje juledag med stor familiefest, med smått og stort, og på repertoaret står Monopol og Alias. I år var det sånn at min niese, som går i sjuende klasse, sa: Du, det er ikke Monopol som gjelder, det er ikke Alias som gjelder, jeg vil spille Kahoot!, for det gjør vi på skolen. Det er moro, og det lærer vi mye av.
Svein Harberg (Høyre), 2015-05-05:
Det er jo gjerne sånn at i en debatt der vi er enige i intensjonene og kanskje kunne forholdt oss til det, blir det litt fristende med retorikk. Jeg synes det er fascinerende å se hvilke representanter som nå er så ivrige på at dette må være regelstyrt. Jo, det er de som innførte det som en rammestyrt ordning – men det tilgir vi dem, selvfølgelig. Til Rigmor Aasrud, som snakker om overføringene fra Norsk Tipping: Ja, det blir spennende å se hvordan dette utvikler seg, for det som nå skjer med overføringer, vil gi uttelling på dette i framtiden. Det er jo prosjekter som skal realiseres, og skal søke når de er ferdige. Og det er jo nettopp med og understreker uforutsigbarheten i dette. Jeg regner med at de som innførte dette som en rammestyrt ordning, gjorde det fordi de satt og lagde budsjetter og så hvor utfordrende det er med åpne poster. Så vi skal jobbe aktivt for å finne gode forutsigbare ordninger. Det lover vi å følge opp også fra regjeringspartiene. Så har jeg bare lyst til å understreke det som flere har vært inne på. Jeg tror mange av oss har vært så tett på dette, enten i lokalpolitikken eller i organisasjonslivet, at vi vet at når lag og foreninger bygger anlegg, er det et godt samfunnsregnestykke i det. Det er ingen tvil om at det blir en annen deltagelse på dugnad og bidrag, og en kostnadseffektivitet som en av forskjellige grunner ikke makter å få til når det offentlige bygger selv – og dermed også lavere momsrefusjon enn om det offentlige hadde gjort det. Så dette er det gode regnestykker omkring. Så til slutt: Jeg har blitt gjort oppmerksom på at ved en inkurie er det en feil i forslaget til vedtak under I. Der står det at Stortinget «vil be» regjeringen, men vi «ber» altså regjeringen. Så jeg ber om at det er det vi stemmer over til slutt i dag.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Denne saken dreier seg om flere ting når det gjelder momskompensasjon, og i svarbrevet som statsråden har sendt komiteen, sier statsråden: «Formålet med å avskjære retten til kompensasjon ved utleie av fast eiendom er som nevnt å motvirke at kommunene får en konkurransefordel overfor private utleiere. Det er ikke riktig å betegne det som en økonomisk straff at en kommunal utleier stilles likt med en privat.» Da er mitt spørsmål til statsråden: Gjelder dette alle de kommunale byggene som driver virksomhet i det området som statsråden har ansvaret for?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Punkt nr. 1.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Jeg mener at det svaret som er gitt av kulturministeren, er et ganske generelt svar, så jeg vil gjenta spørsmålet mitt. Jeg fikk ikke helt tak i hva kulturministeren egentlig mente i det svaret hun ga nå. Gjelder dette på alle områder innenfor kulturministerens ansvarsområde?