Ola Elvestuen (Venstre), 2014-04-03:
Representanten Lundteigen etterlyste tidligere i debatten at noen fra energi- og miljøkomiteen skulle ta ordet i denne debatten. Det fikk jeg med meg, og her er jeg selvfølgelig for å knytte noen kommentarer til denne diskusjonen. Først vil jeg berømme kontroll- og konstitusjonskomiteen for det arbeidet de har gjort med gjennomgangen av hele Mongstad-prosessen. Som leder av energi- og miljøkomiteen er det viktig for meg å understreke betydningen av at vi klarer å gjennomføre prosjekter med fangst og lagring av CO2. FNs klimapanels rapport som ble lagt fram sist mandag, som viser at klimaendringer er noe som allerede er en realitet internasjonalt, er noe vi må forholde oss til, når det gjelder de endringer som kommer. For å redusere utslippene både nasjonalt og internasjonalt er teknologien omkring fangst og lagring helt sentral for å oppnå de nødvendige reduksjoner i tiårene framover. Sånn sett er jeg også helt enig i at det er viktig å satse mye for å få prosjekter med fangst og lagring på plass. Som det også er understreket her i denne debatten, har det vært bred enighet i Stortinget om å satse, og det har også vært bred enighet om å bruke store midler for å få på plass et fangst- og lagringsprosjekt på Mongstad. Men så er realiteten at det vi står tilbake med, er et raffineri og et varmekraftverk hvor alle utslippene slippes ut med godt over én million tonn hvert eneste år. Vi står tilbake med et testsenter, som riktignok teknologisk er i fremste rekke og det største vi har internasjonalt, men likevel er det et spørsmål om effekten av dette vil bli positiv, fordi man må ha en økonomi for de store aktørene for å kunne ta dette i bruk. Så selv om teknologien er der, er det fortsatt et stort spørsmål om vi vil dra den nødvendige nytte av testsenteret. Hvorfor har vi havnet i denne situasjonen? Det er klart at selv om det er bred enighet i Stortinget, som har støttet opp om målsettingen, er det ingen tvil om at det er regjeringen som har hatt ansvaret for gjennomføring av «månelandingen» – utviklingen av fangst og lagring på Mongstad. Riksrevisjonen har påpekt mange feil som er begått, og det er sider ved prosjektet som burde vært organisert annerledes for å få den nødvendige framdrift. En av disse – og det vi har å lære av dette prosjektet – strekker seg tilbake til da jeg selv satt oppe på galleriet her i mars 2000 da debatten var om Bondevik I-regjeringen, og den til slutt måtte gå av fordi den ikke var villig til å gå med på etablering av gasskraftverk uten fangst og lagring fra dag én. Jeg mener at for å få den nødvendige framdrift er det viktig å holde fast ved at når det skal gjennomføres så store prosjekter, må det legges som en forutsetning at fangst og lagring må etableres fra dag én. I 2006, i arbeidet med Mongstad, gikk man bort fra den forutsetningen. Det er helt klart at når du skal etablere fangst og lagring i etterkant av et prosjekt, er det mye vanskeligere å få dette på plass, og det blir også dyrere. Så er det nødvendig å ha gode avtaler med industrien om gjennomføring og avtaler som gir de riktige incentiver. Her har vi hatt en situasjon på Mongstad hvor Statoil har hatt ansvar for gjennomføringen og kostnadene ved gjennomføring, mens staten har hatt alt ansvar når det gjelder planlegging. Det er klart at når planleggingskostnadene og bruken av dem kan gjøre at du senker utgiftene på gjennomføringen i etterkant, er incentivene feil med tanke på å drive prosjektet framover. Det har også vært sånn at til tross for at staten her til sammen har brukt over 7 mrd. kr, er det Statoils kvalitetssikringsrutiner som er blitt fulgt. At du mangler en ekstern kvalitetssikring på testsenteret, er for meg ganske uforståelig når du skal gjennomføre så store prosjekter. I min tidligere posisjon som byråd her i byen gjennomfører man både én og to eksterne kvalitetssikringer når man skal sette opp et idrettsanlegg. Når det skal kjøres så store prosjekter, er det helt klart at dette må være på plass i prosessen. Som også en tidligere taler tok opp, er forurensningsloven og dens krav effektive virkemidler som sikrer gjennomføring. Mongstad-prosjektet viser også at det å endre tillatelse underveis, eller ikke å sette krav fra oppstart, fungerer dårlig. Det er viktig å ta med oss videre, når vi skal ha nye prosjekter, at forurensningsloven må brukes, men man må også holde fast ved de beslutninger som man tar gjennom hele prosessen. Riksrevisjonen har noen tydelige anbefalinger. De må man gjennomgå, og de bør følges. Man må forbedre den samlede risikohåndteringen i statens arbeid med CO2-håndtering, sikre langsiktig bruk av teknologisenteret gjennom bl.a. å vurdere ytterligere tiltak for å redusere driftsutgiftene og motivere til bredere industriell deltakelse, vurdere tiltak for å styrke Gassnovas arbeid med å utøve kostnadsstyring og medvirke til effektiv framdrift i planlegging av fullskalaprosjektet på Mongstad, og styrke arbeidet med å få på plass juridiske og kommersielle rammebetingelser for transport og lagring. Der vi er i dag, handler dette om at vi fortsatt har behov for å få på plass fangst og lagring og få gjennomført teknologien omkring fangst og lagring. Mongstad har nå falt bort. Vi trenger å se på muligheter for å få på plass fullskala fangst og lagring og ha dette på plass før 2020. Uten Mongstad er det ikke så mange av de store utslippskildene igjen i Norge. Her bør vi altså kunne se utover Norges grenser og bidra, samtidig som vi også må sørge for at vi har teknologiutviklingen og de positive sidene ved gjennomføring. Her påligger det olje- og energiministeren et betydelig ansvar, men det er også mulig å se på de mindre prosjektene i Norge i forbindelse med oppgraderingen av kullkraftverket på Svalbard og se på hvordan vi kan drive fram fangst og lagring med de betydelige utslippene som tross alt er, også i Grenlandsområdet. Fangst og lagring er avgjørende for at ikke bare vi, men også at man internasjonalt skal nå klimamålene. I Mongstad-prosessen har gjennomføringen etter min mening vært suverent for dårlig. Incentivene for å få på plass en god gjennomføring har vært feilaktige. Det har vært mangler med hensyn til kvalitetssikring, og det er mye som kan tyde på at den politiske prestisjen har overstyrt grundighet og kvalitet i planleggings- og gjennomføringsfasen. Hvis ikke den nødvendige grundighet er til stede i alle ledd, viser det seg ofte at også resultatet blir for dårlig – og i denne saken har det definitivt blitt ikke bare for dårlig, men det har ikke vært resultater i det hele tatt.