Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-11-23:
Med en utadrettet økonomi er Norge avhengig av et internasjonalt regelbasert handelssystem. Og selv om det kan være grunn til å rette et kritisk lys mot deler av WTO-prosessen, er det ikke aktuelt for Norge å stå på siden av den niende runden i GATT-/WTO-forhandlingene som starter i Seattle denne måneden. Som ett av 135 land er det også innlysende at Norges innflytelse i WTO-forhandlingene er noe begrenset, og at det derfor er viktig å knytte allianser med andre land og grupper av land for å kunne påvirke resultatet av de kommende forhandlinger. Målsettingen for arbeidet i WTO generelt, og for den nye forhandlingsrunden spesielt, må være at det internasjonale handelssystemet settes inn i en sammenheng hvor tilretteleggingen for vekst og verdiskaping avveies mot utviklingslandenes situasjon og kvalitative sider ved handelen knyttet til miljø, matvaresikkerhet, sysselsetting, helse, forbruker- og distriktshensyn og det kulturelle mangfold. Innenfor et internasjonalt regelverk må nasjonalstaten gis adgang til å utvikle og opprettholde nasjonale løsninger som en anser for å være nødvendig av samfunnsmessige hensyn. Senterpartiet ønsker ikke et regelverk som innebærer at nær sagt alle nasjonale lover og reguleringer som har med sosiale, helsemessige, miljømessige, kulturelle og geografiske forhold å gjøre, blir definert som WTOs kompetanseområde – på bekostning av nasjonalstaten. Senterpartiet er derfor tilfreds med at Regjeringen går inn for at de kommende forhandlingene settes inn i en slik bred sammenheng. «Globaliseringen må gis et menneskelig ansikt», for å sitere USAs president Bill Clinton på toppmøtet i Istanbul nylig. I Voksenåserklæringen sa sentrumspartiene at en vil «arbeide for å videreutvikle og forbedre WTO-avtalen, slik at den i større grad tar sosiale-,» … «miljøpolitiske- og helse- og forbrukerhensyn». Forpostfektningene i forkant av den forestående forhandlingsrunden viser at dette er både en ambisiøs og krevende strategi. En viktig utfordring for Norge er at de fleste utviklingsland er motstandere av en regelutvikling som bedre kan ivareta hensynet til bl.a. miljø, arbeiderstandarder og menneskerettigheter. Men selv om en må ha forståelse for at enkelte utviklingsland oppfatter et skjerpet regelverk på disse områdene som en såkalt grønn proteksjonisme som kan svekke de fattige lands konkurranseevne, er det viktig at Norge har et langsiktig perspektiv hvor bl.a. sentrale miljøprinsipper som «føre var» og «forurenser betaler» gradvis kan bli akseptert som grunnleggende prinsipper også for WTO. Forhandlingene om de såkalt immaterielle rettighetene vil også omfatte patenter. Også patentering av biologiske oppfinnelser er et kontroversielt område hvor interessene spriker. Her må Norge søke allianser med land som går mot patent på liv. I den WTO-redegjørelsen som ble gitt i mai i år, gav Regjeringen uttrykk for at en ville søke å unngå at investeringer blir et forhandlingstema i de forestående forhandlingsrunder i WTO. Det er fortsatt uklart om investeringer vil inngå i forhandlingene. Som utenriksministeren gav uttrykk for i den redegjørelse som ligger til grunn for denne debatten, er Regjeringen innforstått med at investeringer kan inngå som tema i forhandlingene. I så fall vil det dreie seg om en annen tilnærming – og det er viktig – til dette spørsmålet enn det som var forutsatt i MAI-forhandlingene. Det kan i den forbindelse være nyttig å minne om at det allerede finnes en rekke investeringsavtaler som involverer Norge både bilateralt og multilateralt. Dersom investeringer blir et tema i forhandlingene, er det viktig at Norge bidrar til en forsvarlig og balansert avtaletekst som kan gi et effektivt vern mot investorer som driver utnytting av utviklingsland, og som inneholder bestemmelser om miljø, arbeidsstandarder, sosiale standarder og lignende. Norge stiller i likhet med de fleste andre WTO-land med et bredt spekter av interesser og verdier som vi ønsker å ivareta i forbindelse med forhandlingene. Norge har både offensive og defensive interesser å ivareta. I debatten om WTO-forhandlingene har det vært fokusert på de to primærnæringene, fiske og landbruk, som representanter for henholdsvis de «offensive» og de «defensive» interessene. Det må selvsagt være mulig å ivareta både offensive og defensive interesser i forbindelse med WTO-forhandlingene uten å sette disse næringene opp mot hverandre. Norge er for øvrig ikke det eneste land som har valgt en slik forhandlingsstrategi. Det er viktig å få slått fast at handel med matvarer må underlegges et annet regelverk enn andre varer og tjenester. Det er nok å minne om de skandaler som har rystet handelen med landbruksvarer de senere år. Dessuten: Hvert land må ha rett og plikt til å produsere basismat for egen befolkning og til å legge føre var-prinsippet til grunn for å ivareta hensynet til miljø og matkvalitet. Selv om artikkel 20 i WTOs landbruksavtale fra 1994 skisserer som en langsiktig målsetting betydelige gradvise reduksjoner av jordbruksstøtte og importvern, sies det også klart i samme artikkel at det skal tas hensyn til «spørsmål som ikke er forbundet med handel», såkalt «non-trade concerns». Regjeringen ønsker «å sikre nasjonalt handlingsrom for utformingen av landbrukspolitikken, med de virkemidlene som anses nødvendige for fortsatt aktiv landbruksproduksjon i hele landet». Dette er sitat fra redegjørelsen. Derfor legges det også vekt på ikke-handelsmessige forhold – landbrukets «multifunksjonelle» eller mangesidige karakter. Dette er en videreføring av Brundtland-regjeringens strategi fra forrige forhandlingsrunde. I en egen «stemmeforklaring» understreket den daværende regjering den gang «den betydningen vi tillegger de ikke-handelsmessige eller ikke-økonomiske faktorene. Dette er viktige elementer i vår jordbrukspolitikk og omfatter ikke bare matvaresikkerhet, men også elementer som miljø, distriktspolitikk og sosiale hensyn. I den videre sammenheng er de av vital betydning for oss». Jeg går ut fra at Arbeiderpartiet fortsatt står for denne grunnholdningen. Situasjonen for utviklingslandene, og i første rekke de fattigste u-landene, vil bli et viktig tema under den kommende WTO-runden. Redegjørelsen varsler at Norge er beredt til å bidra til at de fattigste utviklingslandene får bedret sin markedsadgang på viktige markeder. Senterpartiet deler denne oppfatningen. Dette er for øvrig et spørsmål som kommer opp til debatt i forbindelse med behandlingen av den utviklingspolitiske redegjørelsen den 2. desember.