Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-03-21:
For en tid siden fikk jeg en henvendelse fra en student i utlandet som var oppriktig bekymret over at ingen av de norske universitetene var å finne på rangeringslistene over de 200 beste universitetene i verden. Studenten lurte på hva vi kunne gjøre for å bedre dette. Derfor har jeg lyst til å rette en takk til representanten Warloe for å reise denne probemstillingen enda en gang, sjøl om det ikke er så veldig lenge siden sist vi var inne på det samme. Det er viktig at vi som stortingsrepresentanter har utviklingen i norske universitet og høgskoler til jevnlig debatt. Uten oppmerksomhet er det lett å styre unna radaren. En kan i og for seg si at det ikke har noen betydning hvilken plass et norsk universitet plasserer seg på på internasjonale rankinglister. Universitetet kan jo være godt likevel, og kanskje er det også aller best innenfor sitt område. Men vi kan ikke komme bort fra det faktum at både norske og utenlandske studenter sjekker rangeringslistene før de skal studere. Noen arbeider målrettet for å sikte seg inn mot en plass på et av de mest prestisjetunge universitetene. Ja, sjøl komiteen ble jo, som representanten Warloe nevnte, litt «starstrucked» over å få lov til å besøke både Stanford- og Berkeley-universitetene på komitéreise i USA. Det å ha fostret opptil flere nobelprismottakere gir sjølsagt status, og det gir omverdenen inntrykk av at universitetet – også totalt sett – har høyere kvalitet i alle sine studier enn de norske. Hva så med våre egne universitet? Vi kan godt mene at universitetene er sjølstendige og dermed bør sørge for å kvalifisere seg på egen hånd, men vi kan ikke som stortingspolitikere abdisere. Vi er de bevilgende myndigheter, og vi må stille både krav og ha forventninger til våre institusjoner også på dette området – som sektoren skal ha til oss. Spørsmålet er om vi har gode nok og klare nok forventninger til hva universitetene skal levere av forskning, kvalitet i undervisningen og oppfølging for god progresjon. Stiller universitetene sjøl strenge nok krav til egne ansatte og til studentene? Organiserer vi oss riktig innad i institusjonene? Er det god nok ledelse? Vet vi faktisk hva som virker læringsfremmende i høyere utdanning, og hva som virker læringshemmende? Vet vi nok om hva som skal til for å heve oss på de internasjonale rankinglistene? Jeg tror ikke det. Vi skjønner alle at det er krevende for et norsk universitet å ta mål av seg til å oppnå topplasseringer på de internasjonale rankinglistene. Jeg mener vi ikke skal forvente det, men vi må kunne ha en ambisjon om i alle fall å være inne på listene, og kanskje blant de 100 beste. Mange av de store og tunge utenlandske institusjonene har en helt annen historie og andre muligheter enn norske universiteter har, men vi må ta de beste erfaringene fra disse institusjonene, og så må vi sette oss noen mål. Det er heller ingen grunn til at ikke vi skal ha ambisjon om å være like gode som svenskene. Karolinska Institutet ligger i dag som nr. 44 på Times Higher Education for 2013. Svenskene har fire universitet blant de 140 beste på denne rankingen, og både Danmark og Finland har universitet på lista. Vi har ingen blant de 200 beste. Times Higher Education gir poeng for både undervisning, internasjonalisering, utbytte for bedrifter, forskning og sitering. De måler ut fra 13 ulike kriterier, så vidt jeg vet. Vi lever i en global verden der avstander er små, mye mindre enn tidligere, og verden kan vurderes uansett hvor vi sitter. Rangeringslistene trenger ikke være et sannhetsvitne på hva som er best, men de har betydning. Det blir derfor interessant å se de første listene der de enkelte fagdisipliner måles mot hverandre, slik som U-Multirank har tatt mål av seg til å gjøre i 2016–2017. Så kommer det også til å bli en diskusjon om disse listene er gode nok all den tid det blir noe opp til den som leser sammenligningene, å mene hva som er godt og mindre godt. Globalisering betyr at norske universiteter fortsatt vil kunne profitere på at vi ikke krever skolepenger av studentene. Man kan studere gratis. Selv om jeg har sett at enkelte har tatt til orde for å innføre skolepenger, til og med programkomiteen i Senterpartiet, er dette kanskje en av de største fordelene både studenter og institusjoner i Norge har, og noe vi bør verne om. Innføring av skolepenger, og sågar kun for utenlandske studenter, mener jeg overhodet ikke kommer til å bidra til at vi gjør våre institusjoner bedre. Jeg tror det snarere tvert imot vil kunne føre til at vi mister en svært viktig dimensjon ved institusjonene. Internasjonalisering og studentmobilitet er med på å fremme kvalitet og muligheten til å stige på rankinglistene. Det kan ha et uvurderlig potensial for landet vårt framover. Disse studentene skaper seg nettverk mens de er i Norge. De lærer vår måte å leve på, hva som passer seg og ikke, slik norske studenter i utlandet gjør.