Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-14:
Farlige klimaendringer er her allerede. 2015 var det varmeste målte året i vår nære historie, og folk kjenner klimaendringene på kroppen: tørke, som gir avlinger som feiler, hetebølger, som gjør at vi må legge nye farger på temperaturkartene, og som tar livet av tusener, flom og issmelting og en stadig økende turbulens i været, mer ekstremvær, er det vi kommer til å se. Tørken som drev folk fra landsbygda og inn til byene i Syria, ses på av mange som det nyeste eksemplet på hvordan klimaendringene kan drive fram konflikt- og massefluktsituasjoner, og med dette som bakteppe var klimaavtalen i Paris en stor suksess. Da klimakonferansen i København, med dagens danske statsminister, Lars Løkke Rasmussen, i spissen, havarerte og satte arbeidet for å starte globale klimaendringer flere år tilbake, klarte Laurent Fabius og franskmennene å lande en historisk avtale med tre hovedpilarer. Den første var skjerpede klimamål, med penger til tilpasninger og arbeid for å gjøre noe med finansiseringsstrømmene. Den andre var en avtale som omfatter alle land, og der alle forplikter seg til å ha de høyest mulige ambisjonene for sine klimaforpliktelser. Den tredje var en automatisk forsterkning av klimamålene hvert femte år – første gang for de kollektive klimamålene i 2018 og deretter i 2023. Sammen med dette kom erkjennelsen av at de 55 gigatonnene i 2030, som kommer til å være utslippene istedenfor 40 gigatonn, som verden burde ha om vi skulle vært i rute for å ha en sjanse til å hindre global oppvarming på mer enn 2 grader – og enda lenger fra målet om 1,5 grader – gjør en slik type skjerping nødvendig. Jeg vil gi honnør til komiteen og statsråden for at vi har klart å samle oss om et veikart for Stortingets videre håndtering og oppfølging av klimaavtalen i Paris. I går vedtok vi i forbindelse med energimeldingen at det i budsjettet for 2017 skal komme klimamål for de ulike sektorene i Norge etter EUs forslag til innsatsfordeling. I dag vedtar vi at Stortinget skal få en sak til behandling om forsterkede mål før dialogen om skjerpede kollektive mål i 2018. Vi skal for det andre få en oversikt over oppfordringene fra Paris-avtalen og hvordan de skal følges opp, innen våren 2017. 2030-målene skal på plass – og de endelige vedtakene knyttet opp mot dem skal på plass så snart avtalen med EU er klar. Jeg tror at det vil bli en del av EØS-avtalen, men det får vi diskutere etter sommeren og framover, og den avklaringen forventes å være en eller annen gang i 2017 eller 2018. Det er to politiske uenigheter som skiller oss, og som jeg gjerne vil bruke tid på. Den ene uenigheten gjelder hvorvidt skog skal inngå som en del av de fleksible mekanismene i ikke-kvotepliktig sektor i EU eller ei. Flertallet sier nei. Det å plante skog, gjødsle skog eller la være å hugge skog for å la være å kutte fossile utslipp er etter min oppfatning galt av to hovedgrunner: Det er nødvendig å kutte fossile utslipp. Å utsette slike utslippskutt gjør det vanskeligere å nå målet om å binde mer CO2 enn det vi slipper ut i andre halvdel av århundret. Skog står til den hugges eller brennes. Fossile utslipp fra lagerressurser, kull, olje og gass blir værende i atmosfæren i lang, lang tid. Den andre tingen det er politisk uenighet om, er enda mer alvorlig. Den handler om hvorvidt Norge skal framstå som redelig i klimaforhandlingene eller ei, etter min oppfatning. I klimaforliket i 2008 lovet et enstemmig storting følgende: «Som en del av en global og ambisiøs klimaavtale der også andre industriland påtar seg store forpliktelser, skal Norge ha et forpliktende mål om karbonnøytralitet senest i 2030. Det innebærer at Norge skal sørge for utslippsreduksjoner tilsvarende norske utslipp i 2030.» USA har vedtatt forpliktende utslippskutt under Obama. EU har vedtatt forpliktende utslippskutt. De kalles ambisiøse av regjeringen, senest i forbindelse med energimeldingen i går, og jeg siterer fra proposisjonen: «Parisavtalen er et gjennombrudd for globalt klimasamarbeid. Avtalen er global og peker ut en ambisiøs og langsiktig retning for det globale klimasamarbeidet.» Det er ikke noen tvil hos flertallet om at klimaforlikets mål om klimanøytralitet er innfridd ved Paris-avtalen. Regjeringspartiene oppgir den egentlige grunnen til at de er imot, i brev til komiteen fra i går – å vedta å oppgi et mulig forhandlingskort uten å forvente noe fra andre land er å påta oss store kostnader. Hvor mange ganger har regjeringen anstendighet til å bruke det samme forhandlingskortet uten å innfri? Min regjering la 3 mrd. kr på bordet og innfridde løftene om skogsatsing fra 2007. Når spørsmålet om klimanøytralitet behandles her i dag, viser klimaministeren og statsministeren at de bare har det i kjeften. Hvis Høyre virkelig mener at kostnadene er for høye, burde de ha tenkt på det i 2008 og i 2012, istedenfor etter at flertallet, slik vi ser det, faktisk har klart å bidra til en internasjonal avtale som er både ambisiøs og langsiktig.