trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg er enig i at det må være et ønskelig mål. Når jeg ikke vil gå mer konkret til verks, er det fordi det ikke er departementet og helseministeren som behandler utslippstillatelsen, det er Statens strålevern. Jeg har full tillit til at de vil sikre en forsvarlig behandling av denne søknaden og ivareta alle de hensyn som skal ivaretas. Jeg viser til at Strålevernet jo har løpende informasjon, gjennom kontrollprogrammet, om hvordan utslippene i Nitelva står seg i forhold til de konsesjonskrav som gjelder i dag.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
I likhet med representanten Høegh mener jeg at vi bør ha et system med moderate egenandeler i Norge, samtidig som vi har en rimelig skjerming av dem som har langvarige behov for tjenester og medisiner som det er egenandel på. I det budsjettet som ble lagt fram i høst, vil jeg hevde at det er en relativt moderat økning av egenandelene. Det er en økning som om lag tilsvarer forventet pris- og lønnsutvikling. I tillegg til det har Regjeringen forpliktet seg til å gå gjennom egenandelsordningene ved opptrenings/rehabiliteringsinstitusjonene med sikte på en harmonisering. Det arbeidet er i gang. Utover det er vi i gang med en gjennomgang av hele egenandelssystemet i forhold til følgende problemstilling: Hvordan kan vi bedre skjerme storforbrukerne gjennom f.eks. et tak 2, som kan hindre at de som har langvarige og store behov, må ut med så vidt store uttellinger som de må i dag, samtidig som den store del av befolkningen som har relativt små behov, kan betale noe mer? Det arbeidet vil vi komme tilbake til Stortinget med i statsbudsjettet for 2001.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Det er ikke fullt så enkelt som representanten Høegh nå fremstiller det …
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
– at man nærmest med et pennestrøk kan forandre dette systemet. Det er et sammensatt bilde. Det er egenandeler på mange forskjellige forvaltningsnivåer, på mange forskjellige tjenestenivåer og på mange forskjellige områder. Hvis man skal ha en skjermingsordning som virkelig betyr noe annet enn en fin politisk markering, må man faktisk ha noe som dekker dette mangfoldet. Det vi er i gang med, er å analysere hele dette mangfoldet i samarbeid med Statistisk sentralbyrå, og vi har forpliktet oss til å komme tilbake til Stortinget med et opplegg i 2001-budsjettet. Så jeg driver med mer enn utredning, jeg forbereder et forslag for Stortinget.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg er enig med representanten Pedersen i at vi må nytte det helsepersonell vi har, på en mest mulig fleksibel måte. Det er slik at både omsorgsarbeidere og assistenter kan dele ut medisiner når de har den nødvendige kunnskap og kompetanse til det, og når det skjer på legens delegerte ansvar. Det er en ordning som jeg mener åpner for fleksibilitet på den ene siden, men som samtidig tar høyde for det som er enda mer grunnleggende enn fleksibilitet, nemlig forsvarlighet i tjenesten. Vi vet at feilmedisinering er et problem i den norske helsetjenesten, og vi løser ikke det ved en mer lemfeldig omgang med det regelverk vi har. Etter mitt syn løser vi det ved å øke kompetansen og ved å benytte de muligheter som regelverket gir.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Som jeg sa i mitt første svar, er det fullt mulig for kommunen å gi slik opplæring til andre grupper helsepersonell enn dem som har en rett til å administrere medisin med basis i sin utdanning, og som da må gjøre det med legens delegerte fullmakt. Det er ikke noen begrensning i den forstand. Men jeg har lyst til å markere en viss distanse til den oppfatning som jeg fornemmet fra representanten Pedersens side, at dette å administrere medisin, er en oppgave som er enkel, og som man dermed kan ta lett på. Det er en oppfatning jeg ikke kan dele. Det er etter min mening en sentral sykepleieroppgave vi her snakker om, som sykepleierne er spesielt utdannet for. Jeg tror vi alle er tjent med at vi balanserer hensynet til enkelhet mot hensynet til forsvarlighet. Og da er det forsvarligheten som skal være overordnet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg er kjent med det mindretallsforslaget som representanten Alvheim nå viser til i forbindelse med Stortingets behandling av Nasjonal kreftplan. Nå er det slik at kjøp av medisiner til bruk i sykehus i sin helhet belastes sykehusenes budsjett uten noen finansiering fra folketrygden. Jeg finner det lite aktuelt å skille ut medisiner til enkelte behandlingsformer fra dette generelle systemet. Hvis behandlingsformen eller medisineringen endres slik at dette fører til radikale endringer i kostnadsnivået, mener jeg løsningen må være det vi nå arbeider med, nemlig å justere refusjonene som sykehuset mottar fra staten. Og det er, som nevnt, en slik løsning vi nå arbeider med i nært samarbeid med de fagmiljøer som representanten Alvheim refererte til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg viser til mitt svar til representanten Alvheim vedrørende finansiering av dyre kreftmedikamenter. Refusjon pr. behandlet kreftpasient er basert på gjennomsnittlig kostnad pr. behandling. Dette vil, som for andre pasientgrupper, innebære at noen behandlinger blir overfinansiert, mens andre blir underfinansiert. Allerede før innføringen av innsatsstyrt finansiering i 1997 ble medikamentell kreftbehandling identifisert som et område hvor det er behov for bedret registrering og finansiering. Det ble altså våren 1997 satt ned en arbeidsgruppe med representanter fra fagmiljøet som fikk i oppdrag å finne en løsning til utprøving ved innføring av innsatsstyrt finansiering 1. juli 1997. Arbeidsgruppen fremmet en løsning hvor registrering og finansiering var basert på behandlingskurer. Forslaget til registreringspraksis ble sendt på høring og er prøvd ut ved alle region- og statssykehusene i 1997 og 1998. Erfaringene fra dette er imidlertid delte, og departementet har ikke funnet det forsvarlig å implementere denne løsningen til å gjelde for alle landets sykehus. Derfor tok vi initiativ høsten 1998 til en ny arbeidsgruppe som fremmet et forslag til justert løsning våren 1999. Men heller ikke denne løsningen tilfredsstiller de minimumskrav som må være oppfylt for å kunne være en forsvarlig finansieringsordning. Sosial- og helsedepartementet arbeider nå med sikte på at man tidligst mulig i 2000 får en løsning hvor refusjon for dagbehandling av kreftpasienter prisdifferensieres i større grad enn i dag. Fagmiljøene vil delta i dette samarbeidet. Departementet har også initiert et arbeid som på litt lengre sikt skal føre til en medisinsk-faglig bedre registrering og ytterligere prisdifferensiering av refusjonene pr. behandlet pasient. Så viser representanten Sjøli til et mindretallsforslag om bruk av blåreseptordningen i forbindelse med Stortingets behandling av Nasjonal kreftplan. Jeg viser til det jeg sa i mitt tilleggssvar til representanten Alvheim om dette. Det ville etter min oppfatning by på store problemer å skille enkeltbehandlinger fra det generelle prinsipp som går på at kjøp av medisiner i sin helhet belastes sykehusenes budsjett og ikke folketrygden. Hvis behandlingsformen eller medisineringen endres slik at dette fører til radikale endringer i kostnadsnivået, må løsningen være å justere refusjonsordningene for sykehusene. Det er med sikte på det vi nå arbeider.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
La meg understreke at det ikke skal være slik, og at det heller ikke er slik, at kreftsyke generelt hindres i å få behandling med nye medisiner fordi refusjonene pr. behandlet pasient generelt er basert på rimeligere medikamenter. Det er sykehusene som gjennom sin totalfinansiering har ansvaret for å gi en god og forsvarlig behandling til den enkelte pasient. Det kommer man ikke utenom. Det er heller ikke slik at det har stått på vilje når det gjelder å finne fram til en bedre løsning. Hvorfor skulle vi da ha initiert alt dette arbeidet som vi nå har redegjort for? Men vi har faktisk hatt problemer med å finne en god løsning. Vi tror nå at vi kan finne fram til en god løsning innenfor DRG-systemet, og da ser jeg i de månedene som er igjen til dette er på plass, ingen grunn til å trekke inn blåreseptordningen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Institutt for energiteknikk, IFE, har i dag tillatelse til utslipp av begrensede mengder radioaktive stoffer til miljøet i forbindelse med sin virksomhet på Kjeller. Tillatelsen ble gitt i desember 1992 og utgår 31. desember i år. Tillatelsen setter grenser for hvilke maksimumsdoser som tillates som følge av utslippene. Bakgrunnen for tillatelsen er en søknad fra IFE der det bl.a. er redegjort for stråledosene som følge av utslipp til miljøet. En integrert del av tillatelsen er et overvåkningsprogram som skal rapportere til Statens strålevern. Et av vilkårene er også at Statens strålevern skal informeres dersom det skjer endringer i forutsetningene for beregning av stråledoser. Strålevernet forventer med det første å motta ny søknad om utslippstillatelse fra IFE. Strålevernet tar sikte på en åpen behandling av søknaden, der bl.a. berørte parter vil bli hørt. I IFEs egne overvåkningsrapporter rapporteres det årlig måleresultater fra radioaktive stoffer i miljøet. I rapporten fra november 1997 er det i tillegg rapportert data fra en mer detaljert undersøkelse av forurensningene i dypere lag av sedimentene nær utslippspunktet i Nitelva. Av denne rapporten går det fram at det er målt høye konsentrasjoner av plutonium i sedimentene under elvebunnen. 7. oktober 1999 deltok Strålevernet på IFEs prøvetaking av sedimenter i Nitelva. Strålevernet ble da for første gang informert om at de forurensede sedimentene ligger tørrlagt deler av året. Strålevernet har gitt uttrykk for at forurensningsnivåene som er rapportert, er av en størrelsesorden som tilsier at de forurensede sedimentene ikke bør bli liggende der de nå ligger. Statens strålevern har på denne bakgrunn 15.oktober 1999 bedt IFE om: å utarbeide en rapport som inneholder all tilgjengelig informasjon med hensyn til aktivitetskonsentrasjoner og utbredelse av det forurensede området å utarbeide et forslag til tiltak for å fjerne forurensningen. Forslaget skal også inneholde en vurdering av mulige negative miljøeffekter på kort sikt samt mulige ekstra stråledoser til personell som gjennomfører arbeidet Fristen for denne rapporten er satt til 1. februar 2000. Sosial- og helsedepartementet har i brev av 28. oktober 1999 i tillegg bedt Strålevernet komme med en utførlig redegjørelse om håndteringen av radioaktive utslipp i Norge helt fra Institutt for atomenergis opprettelse i 1948 og fram til nå. Det er spesielt bedt om en redegjørelse for hvordan ordningen var på 1950- og 1960-tallet. Departementet har også bedt om en fullstendig oversikt over alle tidligere og nåværende utslipp av flytende radioaktivt avfall fra IFE til Nitelva og omegn. Strålevernet er videre bedt om å vurdere om avdekkingen av sedimentene har medført eller medfører en helsefare for befolkningen i området, og hvilke tiltak Strålevernet eventuelt mener bør settes inn. Strålevernet skal også vurdere om det foreligger brudd på IFEs nåværende utslippstillatelse. På bakgrunn av Strålevernets redegjørelse vil departementet vurdere om det skal igangsettes særlige tiltak. Jeg har satt en frist for redegjørelsen fra Strålevernet til 10. november 1999.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Når jeg refererte til Strålevernets vurdering på det punktet som Anneliese Dørum tar opp i sitt tilleggsspørsmål, var det knyttet til den prøvetaking som Strålevernet deltok på i IFEs regi den 7. oktober 1999, og som gjelder de sedimentene som befinner seg ca. ½ meter under elvebunnen. På grunnlag av det som der kom fram, har IFE stilt krav om en oppryddingsplan med frist 1. februar 2000. Nå har vi også et sted å lagre denne typen materiale. Jeg regner derfor med at det blir ryddet opp. Jeg er generelt tilhenger av åpenhet rundt alle disse forhold. Det er viktig for befolkningens tillit.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Når det gjelder behandlingen av søknad om ny utslippstillatelse fra og med neste år, er det Statens strålevern som skal behandle og vedta den. Jeg har i spontanspørretimen tidligere i dag gitt uttrykk for at det, ikke minst fordi IFE selv sier at det bør være et mål å komme ned på null, ville være naturlig at Strålevernet vurderer et slikt krav i den forbindelse. Men jeg kan ikke starte saksbehandlingen her, den må gå sin gang gjennom de kompetente myndigheter. Når det gjelder spørsmålet om konsekvenser av mulig aktivitet på 1950-tallet, har jeg nettopp, fordi jeg var lite tilfreds med måten IFE svarte – eller ikke svarte – på de spørsmålene på, bedt om en full redegjørelse fra kontrollinstansen Statens strålevern. Når den redegjørelsen foreligger, vil jeg vurdere det spørsmålet som representanten Dørum nå stiller knyttet til helseundersøkelse.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Det er i disse tider mange grupper som forsøker å få helseministeren til å avgi forpliktende utsagn om fremtidige lønnsoppgjør. Det er ikke helseministerens oppgave, og derfor kommer jeg heller ikke til å gjøre det når det gjelder denne viktige gruppen. Men jeg konstaterer at Den norske tannlegeforening og Kommunenes Sentralforbund allerede har grepet fatt i dette ut fra situasjonen med manglende rekruttering og dekning i den offentlige tannhelsetjenesten. Jeg viser til de tiltak som er avtalt mellom partene allerede, og som jeg tar som et uttrykk for at disse parter er opptatt av den problemstilling som representanten Hoddevik her reiser.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-11-03:
Jeg tror generelt at tiltak som kan bidra til å gjøre det enklere og mer attraktivt å være tannlege i distriktene, er viktige for å bedre rekrutteringen og stabiliteten – ikke minst det siste. Men det er fortsatt slik at lønns- og arbeidsvilkår er partenes ansvar. Det er et ansvar jeg har inntrykk av at partene tar, og jeg tror ikke det ville være spesielt hjelpsomt om jeg skulle utstede erklæringer på noe område som berører tariffpolitikken.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Det er uheldig for Stortinget at vi inntil nå har vært ukjent med når vi kan regne med å ta i bruk det nye Rikshospitalet. Men jeg hører at statsråden svarer at han antar det vil skje til sommeren 2000. Jeg regner med at de økonomiske uttellinger en kan påregne, er ganske svære. Jeg minner om at bare utsettelsen fra september til november i år i følge budsjettet var beregnet å koste 27 mill. kr. Jeg må derfor spørre statsråden: Hvilke ekstrakostnader regner en med vil påløpe fram til innflytting? Det andre spørsmålet som jeg ønsker å stille, er: Rikshospitalet har omfattende oppgaver i forhold til pasientbehandling, forskning og undervisning. Hvilke konsekvenser har de stadige utsettelsene hatt for disse forholdene – altså pasientbehandling, forskning og undervisning?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Mitt spørsmål går til helseministeren. Jeg vil vise til den meget sterke kritikk mot helseministeren fra NTNU, Universitetet i Trondheim. Universitetets ledelse har sett seg nødt til å henvende seg til statsråd Lilletun med sin kritikk, fordi helseministeren har grepet inn i en enkeltsak om et forskningsprosjekt vedrørende ultralyd for gravide. NTNU peker på at dette er forskning som er faglig relevant og faglig nødvendig, og at etisk komite har gitt sin tilråding. Universitetet fastholder at prosjektet skal gjennomføres. Jeg er svært betenkt over helseministerens opptreden i denne saken, og vil spørre hvilken hjemmel statsråden mener han har til å innføre en praksis med detaljstyring av forskningen.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-11-03:
Universitetets ledelse har vurdert prosjektets faglige og etiske sider veldig grundig. Det har jeg også selv gjort. Jeg har tatt meg god tid til å gå inn i saken, og jeg fastholder, i likhet med Universitetet i Trondheim, at statsrådens håndtering av denne saken er prinsipielt svært uheldig. Den medisinsk-tekniske utvikling går veldig fort, og teknologien blir raskt tatt i bruk. Det reiser en rekke etiske og faglige spørsmål som vi må ta stilling til. Jeg kan ikke si om det er riktig med tidlig ultralyd, men jeg vet at det foregår i stor stil. Det er et stort ønske om mer kunnskap for å lage gode etiske kjøreregler, og forskningsmiljøet i Trondheim ligger helt i spissen internasjonalt. Vi må ikke bygge det ned, vi må bygge det opp. Forskere som vier hele sitt liv til å ta vare på foster og mor, må ikke bli tillagt motiv om å arbeide for et sorteringssamfunn. Det er feil.(Presidenten klubber.) Her vil jeg be statsråden og andre om å tenke gjennom språkbruken sin.(Presidenten klubber) Vi må ha en etisk debatt, men den skal være renslig og respektfull. (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber)
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-03:
Mitt spørsmål går til statsråd Sponheim, både som næringsminister og som Venstre-leder. Vi hørte i dagens nyhetssendinger at Arbeiderpartiets leder Thorbjørn Jagland nå inviterer til et bredt regjeringssamarbeid med bl.a. de nåværende regjeringspartier, og han uttaler i dagens Aftenposten: «Tre av dem vil samarbeide med Arbeiderpartiet». Jeg antar at han da sikter til regjeringspartiene, deriblant Venstre. Senterpartiets leder har uttalt at budsjettet etter forliket med Arbeiderpartiet er blitt et bedre budsjett. Jeg vil med utgangspunkt i næringspolitikken og skattepolitikken gjerne høre hvordan Venstres leder ser på den skattepolitikk som professor Terje Hansen omtaler som «en katastrofe» og «i strid med alle faglige råd».
Per-Kristian Foss (Høyre), 1999-11-03:
I så måte må Høyre/Venstre være i godt selskap, for Venstre har også uttalt det samme som Høyre, nemlig at et slikt regjeringssamarbeid burde omfatte også Høyre. Men jeg forstod at det var en landsmøteuttalelse som forsvant på Voksenåsen etter kun ett døgn. Jeg registrerer at næringsministeren omtaler de endringer som er skjedd i budsjettforliket, som marginale endringer. Da har jeg lyst til å spørre næringsministeren direkte: Er det ikke slik at Venstre har lovet forbedringer i delingsmodellen? Forliket innebærer at delingsmodellen blir mer kostbar for bedriftene. Er det ikke slik at Venstre har krevd at forskjellen på marginal skattesats for lønnsinntekter og skattesatsen for kapitalinntekter bør nærme seg hverandre? Med dette forliket går det motsatt vei. For å holde meg til professor Terje Hansen, så uttaler han om dette: «Dette er en katastrofe, og så galt som det går an. Det er bred faglig enighet om at forskjellen i skatt på arbeids- og kapitalinntekter burde reduseres.» Hvordan harmonerer dette med Venstres politikk?
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Får jeg først gi uttrykk for at det er min klare oppfatning at det beste budsjettet var det budsjettet som Regjeringen la fram. Men så er det slik at et budsjett ikke er godt på papiret, det er først godt for økonomien når det har et flertall bak seg i Stortinget. Det betyr at en mindretallsregjering må søke samarbeid for å få et budsjett som er bra for landet, gjennom et flertall i Stortinget. Det mener jeg vi har lykkes med, selv om det på enkeltpunkter kan sies – etter mitt skjønn på ganske marginale områder – å ha bidratt til å svekke noe av den næringspolitiske profilen, i alle fall hvis vi tenker på AMS-ordningen, som kan ha bidratt til å tilføre bedriftene kapital. Men hovedbildet er at dette er helt marginalt. Vi har klart å skjerme næringslivet på viktige områder. Vi har et budsjett som har flertall bak seg, og som vi allerede nå, den 3. november, vet hvordan vil bli behandlet. Det må også være veldig bra for næringslivet. I tillegg er det et budsjett som vil klare å ta vare på alle de viktige størrelser som legger grunnlaget for en fortsatt rentenedgang. Når det gjelder uttalelsene som vi er blitt kjent med i nyhetene i dag, at Arbeiderpartiets leder har uttalt ønske om å gå i regjeringssamarbeid med de tre partiene, vil det i så fall måtte bygge på et ønske om å splitte de tre partiene for å få til en ønsket regjeringsdannelse. Det vet vi også at Høyre har gjort forsøk på tidligere i sin strategi for å få til regjeringsdannelse. Det har ikke lykkes. Samholdet mellom de tre partiene er meget sterkt og har blitt sterkere. Det er ikke bare et praktisk samarbeid, men det er også et samarbeid som til de grader bygger på et ideologisk fundament. Det er ikke aktuelt for Venstre å delta i noe regjeringssamarbeid med Arbeiderpartiet. Vi ønsker å holde fast ved det samarbeidet vi har.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg går ut fra at presidenten også tillater meg å svare på spørsmålene med alle de tanker jeg måtte ha i hodet, også utenfor næringsministerfunksjonen. Får jeg først gi uttrykk for at det er rett, som representanten Foss her gir uttrykk for, at Venstre og også Kristelig Folkeparti før 1997 hadde et landsmøtevedtak om og primært et ønske om et firepartisamarbeid. Når det ikke var mulig, fordi Høyres strategi var basert på at sentrum skulle splittes opp, viser det også veldig klart hva som er førsteprioritet og det bærende for dette regjeringssamarbeidet, at de tre partienes samhold er viktigere enn noe annet. Den utviklingen vi har sett disse to årene, har bare forsterket en slik situasjon. Vi har i all ærbødighet en meget god regjering som takler vanskelige oppgaver for landet på en god måte. Det er vel en subjektiv oppfatning, men jeg må få lov å gi uttrykk for den. Denne tilnærming gjelder også det frieri som vi nå ser fra Arbeiderpartiets leder. De tre sentrumspartiene står samlet og kommer til å gjøre det.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg må få gi uttrykk for at av og til er det nok slik at Bache-Gabrielsen smaker bedre enn Ansgar Gabrielsen, og der forstår jeg godt Arbeiderpartiet. Når det gjelder spørsmålene, tror jeg statsministeren med rette tok det riktige kakestykket, fordi det var maktpåliggende for Regjeringen i det budsjettforliket som vi har inngått, å skjerme det som oppleves som vanskelig for småbedriftene, og det har vi lyktes med. Det betyr at aksjerabattene, som for småbedriftene er viktig, er urørt, og det betyr at det for alle praktiske formål for småbedriftene heller ikke er gjort endringer i delingsmodellen som småbedriftene vil merke. Og det er viktig. Jeg har også registrert at bedriftenes organisasjoner heller ikke har satt i gang de store aksjoner eller kommet med de store protester etter at dette er blitt kjent. Og det tror jeg har direkte sammenheng med at det er viktige for landet med den forutsigbarhet det gir at et budsjett kan bli vedtatt og avklart så tidlig, med alle de viktige størrelser i behold.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Det er litt av styrken ved sentrumsregjeringen at vi er i stand til å samarbeide i begge retninger. Vi har i to år hatt budsjettsamarbeid med Høyre og Fremskrittspartiet – riktignok med subsidiær støtte derifra – og nå har vi et budsjett som et rendyrket sentrum står sammen med Arbeiderpartiet om. Summen av dette gir veldig gode virkninger for det jeg mener er sentrumspolitikk. Vi tar vare på næringslivets behov ved en god næringspolitikk, kombinert med det fellesskapsansvaret for å bruke staten og det offentlige til å løse viktige oppgaver som sentrum deler med Arbeiderpartiet. Det siste er ikke minst viktig i disse tider da høyrepartiene i sine budsjetter til de grader stikker av fra et slikt fellesskapsansvar, slik jeg har opplevd det. Regjeringspartiene har også gjennom dette budsjettforliket forpliktet seg til å samarbeide nærmere om forskjellsmeldingen, som henger nært sammen med budsjettet. Utover det er dette et enkeltstående budsjettsamarbeid.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Til det siste: Jeg gav uttrykk for at det nettopp er på grunn av sentrums genuine posisjon at vi kan finne gode næringspolitiske løsninger og få flertall for dem sammen med Høyre og Fremskrittspartiet, samtidig som vi kan ta vare på de gode fellesskapsløsningene og få en rettferdig fordeling, som sentrumspartiene er opptatt av, sammen med Arbeiderpartiet. Summen av dette blir en god politikk for landet, og det illustrerer hvilket viktig maktpolitisk veikryss sentrum er. Så til det første spørsmålet. Det er rett at Venstres politikk er å få en utjevning av skattesatsene på kapital og arbeid – som virkelig gir uttrykk for de store forskjellene og kanskje er det mest urettferdige i skattesystemet vårt – som f.eks. Willoch og Karl Glad – unnskyld, Yngve Hågensen, de hang ofte så tett sammen – har gitt uttrykk for er en ønsket utvikling. Når budsjettforliket nå førte til at vi fikk en høyere marginalskatt på svært høye inntekter – på arbeidsinntekt som Brende gav uttrykk for – skal vi huske at det er få mennesker det gjelder, det gjelder lønninger som er høyere enn det statsministeren har, så jeg synes det er til å kunne leve med.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg vil først gi uttrykk for at en tilnærming av skattesatsene mellom arbeid og kapital er et spørsmål som Regjeringen vil komme nærmere tilbake til i den brede skattemelding som er varslet til våren. Den hadde i sin tid opphav i et Dokument nr. 8-forslag her i Stortinget som Regjeringen har hatt en bred utredning av, og som vi vil komme tilbake til. Det er en kjent sak at både jeg og finansministeren tidligere har gitt uttrykk for betydelig sympati for en slik politikk, og det kommer vi nærmere tilbake til. Så skal det også sies at vi fikk en betydelig tilnærming av disse skattesatsene allerede ved skattereformen i 1992. Noe av den effekt mange er ute etter, er at det skulle føre til lavere bruttolønner – ganske enkelt ved å få en effekt på nettolønningene når det gjelder de høye inntektene. Det er en effekt som dessverre ikke har oppstått. Vi har sett hvordan lønnsutviklingen har tatt totalt av på tross av at marginalskattesatsen falt betydelig. Det er en del av markedet her som ikke har fungert tilfredsstillende i lønnsdannelsen vår, og som gjør at det nok er behov for å ta med noen erfaringer også når dette skal vurderes nærmere. Ellers er jeg enig i at det er et problem at immaterielle verdier – kunnskap – ikke kapitaliseres i bedriftene i skattemessig forstand. Det må vi se nærmere på i denne skattemeldingen.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Her er det i debatten om dagen en betydelig grad av påstander, bl.a. at Norge er i ferd med å bli et filialland. De ferskeste tallene som jeg kjenner til, viser at norsk næringslivs direkte investerte kapital i utlandet nå er på 163,9 milliarder kr, mens utenlandske direkte investeringer i Norge er på 151,5 milliarder kr. Det betyr at vi har hatt en utvikling gjennom mange år hvor norske bedrifter investerer mer ute, og gjør andre land til filialland mer enn omvendt. Det kan være grunn til å tro – det er en påstand vi gjerne skal få utredet nærmere – at det med basis i norske hovedkontorer nå er større økonomisk aktivitet enn noen sinne. Det betyr ikke at det ikke bekymrer meg at det er fare for at viktige miljøer og viktige hovedkontorer med forskningsmiljøer og slikt kan flytte ut av landet. Vi må ha en aktiv politikk for å motvirke det på viktige områder. Det synes jeg det er viktig at vi gjør, og at vi følger fra bedrift til bedrift hva som kan gjøres. Men det er også veldig viktig å la norske eiermiljøer få lov til å komme på banen. Jeg har opplevd, når store norske bedrifter skal selge deler av sin virksomhet, at det ropes på statlig eierskap med en gang. Men Regjeringen har valgt å avvente. Vi kjenner til at det er private miljøer som er interessert, og vi ser f.eks. i noen av de selskaper som her er nevnt, at har vi tålmodighet til å vente litt, ser vi hvordan interessante private norske eiermiljøer kommer opp, slik som vi nå ser i nyhetene når det gjelder Hydro Seafood, og det må være den beste og ønskede situasjonen. Men det er viktig at man i disse spørsmålene er våken og klar til å handle hvis det er nødvendig.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg vil først minne om at hele Hydro-modellen – med et betydelig statlig eierskap, men også med et betydelig privat eierskap – er basert på at de private eierne, de private aksjonærene, har tillit til at staten opptrer som en ordinær aksjonær i den forstand at det er aksjonærenes interesser og bedriftsmessige disposisjoner som ligger til grunn for det selskapet gjør. Det er helt avgjørende. Skulle vi begynne å drive politikk gjennom dette eierskapet, ville vi undergrave det statlige eierskapet i dramatisk grad. Det gjør at Hydro har forretningsmessig frihet til å ivareta aksjonærenes interesser, både de statlige, og også de private. Det betyr ikke at ikke en betydelig aksjonær som staten gjennom næringsministeren fører inngående samtaler med Hydro-ledelsen, hvor Hydro-ledelsen er kjent med Regjeringens posisjon i disse spørsmålene. Det i seg selv vil ofte være nok – regner jeg med og er jeg sikker på – til at Hydro-ledelsen ikke har noe ønske om å legge seg på siden av det som er den store eierens interesser. Men det går ikke inn på den forretningsmessige friheten som et selskap må ha, av hensyn til også det statlige eierskapet.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Vi har en skreddersydd og god beskatning av rederinæringen, som gjør at dette er et av våre tyngste og sterkeste næringsområder. Det er Regjeringens politikk at det skal den være. Vi vet også at dette har vært et av de mest tilspissede politiske områdene de siste årene, med bidrag til betydelig kamp og usikkerhet basert på debatter i denne salen. Det vi nå har opplevd gjennom dette budsjettforliket, er at vi med små justeringer i rederibeskatningen – som etter mitt skjønn bør være helt uproblematisk for næringen å leve med – også har fått et mye bredere politisk fundament for beskatningen av et så viktig næringsområde i Norge, som gjør at vi kan ha håp om at vi ved nye budsjettrunder unngår å skape usikkerhet om dette. Det er eventyrlig at vi, et lite folk som det norske, som er under en promille av verdens befolkning, eier 10 pst. av verdensflåten. Den beslutningsmakt som ligger i å eie 10 pst. av verdensflåten, har store ringvirkninger for annet norsk næringsliv. Det må vi ta vare på.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
I et lite land som vårt er veien veldig kort fra å snakke generelt om disse tingene til å kunne trekke konklusjoner som går direkte på aktuelle saker og aktuelle bedrifter. Det er vanskelig å være næringsminister og betydelig aksjeeier og sitte inne med informasjoner og samtidig være åpen og snakke om alle disse tingene, fordi det er svært børsfølsomme ting. Men jeg kan forsikre om at i de selskaper hvor staten allerede er eier, har vi en tett dialog, uten at vi går over den viktige streken som er der, i forhold til å ta vare på selskapenes forretningsmessige frihet. Det ønskede fra Regjeringens side er, som vi har nedfelt det i eierskapsmeldingen, og som representanten Opseth er vel klar over, å ta vare på det mangfoldige og private eierskapet. Da må man av og til la være å kaste seg over den lettvinte statlige løsningen med en gang. Representanten Opseth ropte på statlig eierskap den gang Kværner ville selge skipsverftene. Nå ser vi at hvis vi kan sitte litt i ro, være våken rundt dette, kommer det opp interessante private eiermiljøer som er klare til å kjøpe og by på dette i Norge. Og det er den beste løsningen.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg deler bekymringen over den alvorlige situasjonen i mange lokalsamfunn og for arbeidstakere som opplever usikkerhet. Spesielt er dette knyttet til leverandørindustrien. Når vi snakker om verftsindustrien, er det viktig å skille mellom skipsbyggingsindustrien, som er de mange verft, og leverandørindustrien, som er noen få store, som er i en alvorlig situasjon. Derfor er jeg glad for at budsjettforliket med Arbeiderpartiet nå har lagt grunnlag for 11 000 tiltaksplasser – tror jeg resultatet av budsjettforhandlingene er. Det gir mulighet til veldig god skreddersøm i de lokalsamfunn som er hardest rammet. Vi er i en god dialog med Verdal-samfunnet, vi er nå i en hektisk periode og kommer de nærmeste dagene til å møte Stord-samfunnet osv. for å finne skreddersømmen rundt disse tingene. Når det gjelder skipsverftene, er nok situasjonen noe lysere. Der er det pr. i dag ordrer inne på 6 milliarder kr inngått i år. Vi vet at årskapasiteten er på 8–10 milliar-der kr. I tillegg kommer de ordrene som er initiert gjennom statsbudsjettet for neste år. Men så er det slik at vi har en EØS-avtale som gjør at det må være åpent internasjonalt anbud på disse tingene, og statsråden vil få betydelige problemer hvis han her gir uttrykk for at vi har en spesiell strategi som skulle føre til at norske verft skulle få den type oppdrag som skal ut på en ærlig konkurranse. Men jeg har tillit til at norske verft i denne situasjonen, hvor de har behov for å fylle ledig kapasitet, er meget konkurransedyktige, og vi vet at det skal bygges for rederier som tidligere har veldig gode erfaringer med å få bygd skip i Norge.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Det er en bedre situasjon for skipsbyggeriene, men vi ser at den oppdragsmengde som har kommet i løpet av dette året, er skjevt fordelt. Det er vel slik at ett verft i Trøndelag har bortimot halvparten av de kontraktene som er inngått, og det gjør at det er mange verft som er i en vanskelig situasjon. Jeg har derfor betydelige forventninger til at verft som sitter med ledig kapasitet og har store faste kostnader som løper allikevel, bør være i stand til å være meget konkurransedyktige når det gjelder bygging av den type skip som vil utløses gjennom statsbudsjettet, skip som er så spesialiserte at vi er de beste i verden til å bygge dem. Jeg tror også det vil vise seg at vi vil kunne være best på pris. Jeg kommer rett fra en eksporttur til Sør-Korea og har sett på verft i Sør-Korea som alene sitter med kapasitet på opptil ca. 60 skip, så det er klart at det er en tøff virkelighet denne næringen står overfor framover. Det betyr at det må være skip som krever betydelige elementer av teknologi og kunnskap, som vi kan fortsette å bygge i Norge.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg er enig i representanten Bastesens utsagn om at vi er verdens dyktigste byggere av skip – på noen områder, det gjelder de mest teknologibaserte skipene. Vi er det nok ikke på alle områder, men vi er meget konkurransedyktige på de områdene hvor verftene har spesialisert seg i stor grad. Jeg har – selv om det nok ikke ligger under mitt statsrådsansvar – ikke kjennskap til at staten bygger ferjer eller at staten eier ferjer. Jeg bor og lever i et ferjeland selv, president, på samme måte som presidenten gjør, og det er ikke staten, men private selskaper som fremstår på pipene på de ferjene jeg pleier å reise med, og det betyr at det er rederier som tar beslutningene her. Det betyr at de må forholde seg til EØS-avtalen og ha sakene sine ut på anbud i EØS-området. At noen av dem også velger å få reell priskonkurranse ved å utvide anbudet til også å gjelde utover EØS-området, er en rett som jeg synes disse private rederiene må ha. Jeg vil også understreke at det heller ikke er staten som bygger hurtigruteskip, det er to private rederier som kommer til å gjøre det.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Til det har jeg å si at jeg deler helt representanten Frøilands synspunkter på det potensialet som ligger i gassdrevne ferjer, og at vi her sitter med et unikt teknologisk miljø i Norge. Jeg har heller ikke i dette svaret tenkt å si noe som gjør at jeg vil kunne få trøbbel med ESA når jeg går herfra, men gi uttrykk for at det går an å legge inn utviklingspotensialet og se på de muligheter som gjør at ikke alle er i stand til å være like gode som oss i å levere det staten faktisk ber om. Det forstår jeg representanten Frøiland gir uttrykk for, og jeg deler det synspunkt at det er helt legalt innenfor EØS-området å tenke og gjøre slikt.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg har vært innom dette spørsmålet tidligere i denne spørretimen og skal ikke gjenta tallene som viser at utviklingen utover på 1990-tallet faktisk har vært slik at norske bedrifter oftere handler med bedrifter ute enn det utenlandske gjør i Norge. Dette er nå en del av en internasjonal og global utvikling som også kommer innover Norge. Bedrifter spesialiserer seg på noen områder og ønsker å bli globale aktører på disse områdene. Det betyr at de slipper andre områder, det betyr at bedriftene i mye større grad eies på tvers av landegrensene. Det er avgjørende og viktig at vi har sterke, vitale og handlekraftige norske bedrifter som er i stand til å være med i dette mye tøffere og harde regimet. Jeg kan ikke dele den slags virkelighetsbeskrivelse, at norske bedrifter forvitrer og ikke er med på dette. Tvert imot opplever vi at meget sterke og gode norske bedrifter er i stand til å være med i denne utviklingen – det gjelder ikke bare store bedrifter, men også atskillig mindre bedrifter. Det er bare å reise litt rundt til de eksportmarkedene hvor Norge er stor, så vil man se hva norske bedrifter faktisk får til, noe som ikke alltid er like synlig for den hjemlige tabloidpresse.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg er enig i utgangspunktet til representanten Hedstrøm. Det er veldig viktig at vi flytter fokuseringen her. Vi må ikke bare ha en god næringspolitikk for det bestående næringsliv, men også en god næringspolitikk for det næringsliv som ennå ikke er født, men som skal bære velferden og velstanden vår framover. En utredning som Regjeringen har fått utarbeidet, viser at vi i løpet av 15-20 år må doble verdiskapningen i fastlandsbaserte industrier for å ta vare på velferden vår. Det er en formidabel oppgave. Vi skal i løpet av 15-20 år ha bedrifter som sysselsetter 800 000 mennesker – bedrifter som ennå ikke er etablert. Denne oppgaven er stor, og vi har i dag ikke en fødselstakt som er god nok. Derfor har Regjeringen et sterkt engasjement for en nyskapende næringspolitikk. Vi har klart å snu en negativ trend når det gjelder næringsrettet forskning. Det er forskningsbasert, teknologiorientert næringsliv som er framtida for Norge, ikke minst med basis i våre egne forskningsmiljøer. Det er den store utfordringen. At det i tillegg vil kunne komme viktig knoppskyting fra utenlandske bedrifter til Norge, er jeg også enig med representanten i. For eksempel kom det fram under mitt møte med Nokia i Finland at de gjerne etablerer seg i Norge hvis de får tilgang på høykvalifisert arbeidskraft.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Det ligger i Regjeringens politikk allerede i dag at offentlig virksomhet som er i direkte konkurranse med privat næringsvirksomhet, ikke skal subsidieres særskilt. Konkurransen skal skje på like vilkår, også i forhold til offentlig støtte. EØS-avtalen setter generelt klare rammer for Regjeringens støttepolitikk overfor næringslivet. Gjennom lov om offentlig støtte og statsstøtteforskriften er EØS-avtalens bestemmelser om offentlig støtte fullt ut implementert i Norge. EØS-avtalens regler går i hovedsak ut på at all offentlig støtte er forbudt, med mindre den er godkjent av EFTAs overvåkningsorgan. Dersom støtte skal kunne godkjennes av EFTAs overvåkningsorgan, må den tilfredsstille krav i unntaksbestemmelsene, hvorav de viktigste unntakene gjelder støtte til små og mellomstore bedrifter, støtte til forskning og utvikling, regional støtte og støtte til miljøtiltak. EFTAs overvåkningsorgan kan pålegge Norge å kreve ulovlig utbetalt støtte tilbake. Når det gjelder støtte til offentlige foretak, gjelder i prinsippet de samme strenge reglene som overfor private foretak. EØS-avtalen er altså nøytral i forhold til eierskap. Dersom offentlige foretak f.eks. tilføres kapital på vilkår som er gunstigere enn normale markedsøkonomiske vilkår, vil dette være å betrakte som ulovlig støtte etter EØS-avtalen. Det offentlige kan heller ikke gi støtte i form av salg av offentlig land eller eiendommer til under markedspris. Dette gjelder uavhengig av om kjøperen er en privat eller offentlig virksomhet. Regjeringen har en løpende oppfølging med at norsk lov om offentlig støtte overholdes på dette området. Dette innebærer også en spesiell oppfølging når det gjelder finansielle transaksjoner mellom det offentlige og offentlige foretak for å sikre at det ikke forekommer ulovlig støtte som gir konkurransefortrinn for offentlige virksomheter.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg deler det synspunkt som representanten innledningsvis gir uttrykk for, nemlig at EØS-avtalen er en god avtale for Norge og bidrar til sunne økonomiske forhold. Det er i og for seg i samsvar med tidligere norsk politikk på dette området, og EØS-avtalen bare forsterker en slik situasjon. Det er også næringsministerens ansvar i Regjeringen å være en vokter av at disse konkurransereglene overholdes. Det betyr ikke – som jeg sa i mitt svar – at EØS-avtalen regulerer eierskap eller på annen måte er til hinder for at stat eller kommune har egenaktivitet på området, men det skal da være på like vilkår, som gjør at staten ikke gir seg selv fordeler som ikke private konkurrenter får.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Denne problemstillingen handler egentlig om to ting. Det ene er at det skal være like konkurransevilkår også der hvor det offentlige, enten det er stat eller kommune, har valgt å ha en egen aktivitet på området. Her har jeg vært offensiv i mitt svar ved å gi uttrykk for at slik skal det også være. Næringsdepartementet vil være en meget ihuga vokter når det gjelder å sørge for at så skjer. Og gjør ikke vi det, så vil EFTAs overvåkningsorgan sørge for det. Slik må det være. Den andre delen av dette, nemlig en mer politisk problemstilling, er: Hva bør egentlig det offentlige drive med i konkurranse med private? Her er det jo stor spennvidde i synspunkter i Stortinget som stort sett grupperes etter en høyre-venstre-akse. Jeg har for min egen del og på vegne av mitt parti en ganske klar prinsipiell holdning til at der det offentlige har en oppgave, er på områder hvor det er en betydelig markedssvikt og hvor det ikke vil kunne løses av private, og der det er åpenbare politiske hensyn å ta. Det er et synspunkt jeg fortsatt vil legge til grunn i mitt videre politiske arbeid.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg vil gjøre representanten Andersen oppmerksom på at data fra The European Observatory for SMEs 1997 viser at både Sverige og Finland ligger etter oss i antall nyetablerte bedrifter målt i forhold til den totale bedriftsmassen. Jeg er imidlertid enig med representanten Andersen i at det er et stort behov for å skape nye bedrifter og arbeidsplasser i Norge. Jeg tror at vi over tid har tapt noe av den gründerånden som tidligere var en naturlig del av vår kultur, uten at jeg kan angi forklaringsfaktorene bak dette. Det er nok meget sammensatt. Regjeringen har imidlertid i handlingsplanen for små bedrifter samt ved satsingen «Et enklere Norge» satt søkelys på noen innsatsområder som vi mener er avgjørende for å stimulere til entreprenørskap og vekst i norsk næringsliv. Det er nå ett år siden handlingsplanen for små bedrifter ble lansert. Siste statusrapport viser at vi er kommet godt i gang med oppfølgingsarbeidet. Et eget forum for småbedrifter, bestående av småbedriftsledere og organisasjonsrepresentanter, har fått i oppgave å følge og komme med innspill til vår videre satsing. Innsatsen overfor småbedrifter og entreprenører vil bli trappet opp til neste år, bl.a. i form av styrket nyskapingsaktivitet i regi av SND og Forskningsrådet, stimulering av privat risikokapital og arbeid for å redusere skjemaveldet. I tillegg vil Regjeringen legge vekt på holdningsskapende arbeid. Mye av det holdningsskapende arbeidet må foregå overfor neste generasjons verdiskapere, og her gjøres det allerede en hel del gjennom Regjeringens satsing, «entreprenørskap i skolen». Men også positive holdninger i de deler av offentlig forvaltning som direkte eller indirekte arbeider med næringsutvikling, er av betydning. Her kan prosjektet «Næringsvennlige kommuner» vise til formidling av gode resultater og erfaringer med hvordan offentlig sektor kan utvikles til en positiv konkurransefaktor for norsk næringsliv. Flere andre kommuner og fylkeskommuner ser nå på muligheten for å utvikle tilsvarende prosjekt i egen regi. Jeg tror at positive holdninger til det å drive bedrift, kombinert med gode rammebetingelser, er grunnleggende for at langt flere skal finne det attraktivt å starte sin egen næringsvirksomhet.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Dette tilleggsspørsmålet kunne jeg i grunnen langt på vei ha stilt selv, og jeg er enig i alle forutsetningene for det. Det er helt avgjørende at vi i Norge lykkes i å bli bedre i nyskaping og i å ha en politikk og et miljø som gjør at vi får føde flere av de ufødte bedrifter som vi helt opplagt trenger. Og vi har ikke den fødselstakten i dag. Årsakene til at vi ikke klarer å utløse mer, er nok sammensatte. Jeg tror det er slik at vi har en betydelig nyskaping i Norge, men vi har en manglende evne til å kommersialisere veldig mye av den nyskapingen som skjer. Vi er gode på teknologi og kunnskap i Norge, men vi er ikke fullt så gode på å lage butikk ut av all denne teknologien og kunnskapen, og heller ikke på å finne markeder for det. Den amerikanske suksessen på dette området, som har vært helt eventyrlig i disse årene, kan nettopp forklares ved deres evne til å kombinere all den spennende nyskaping som skjer i forskningsmiljøene med kommersialisering. Og her har vi et kulturproblem. Det gjør også – for å ta ett eksempel – at vi har fått et nytt virkemiddel, som nå er godkjent av ESA, som blir iverksatt i november, og som nettopp skal stimulere til at forskere og nyskapere i institusjonene skal bli bedriftseiere.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-11-03:
Jeg deler den grunnleggende innfallsvinkel som representanten her gir uttrykk for. Vi er opptatt av små bedrifter, og så løfter vi blikket så høyt at vi ikke får med oss at de minste av de minste bedrifter er enkeltmannsforetakene. Det må være slik i dette landet at det er lov å leve av sine hender og et regnskap som selvstendig næringsdrivende og ikke bare av en lønnspose som kommer en gang i måneden. For en liberaler, som jeg også er, er det helt grunnleggende for et menneske at det har gode muligheter til å kunne være uavhengig av en arbeidsgiver. Det er grunnleggende og bra. Så er det slik at vi har fått tendenser til at det brukes kontraktører til løsninger for å kunne være konkurransedyktig på store bygg bl.a., at det kan tas inn utenlandske selskaper osv. Dette har vi behov for å rydde opp i, men det bør ikke være noen hindring for at det må være lov, ikke minst rundt omkring i de mange lokalsamfunn vi har, å ha enkeltmannsforetak som bedriftsform, som er en fleksibel og god ordning, ofte i kombinasjon med annen næringsvirksomhet. På det punkt støtter jeg representantens grunnleggende holdning.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-11-03:
Denne budsjettavtalen har vi sett har vært feiret på forskjellig vis. Vi så i TV at Kristelig Folkepartis parlamentariske leder var oppe på finanskomiteens bord, og jeg så i VG at Arbeiderpartiets fraksjon hadde feiret det på bakrommet, faktisk med Gabrielsens konjakk. Nå er det vel slik at det har vært langt mellom de reportasjene der småbedriftene har feiret dette. Jeg har sett lite bløtkake og lite andre ting også i så måte. Jeg synes kanskje statsministerens valg av bløtkakestykke var litt underlig, når forliket innebærer at vi får en 10 pst. økning i likningstakst for næringsbygg. Delingsmodellen får en skjerping på 200 mill. kr. Vi får økning av bilavgift, dieselavgift, lavere avskrivingssatser for næringsbygg osv., og økt rederiskatt. Til sammen dreier dette seg om flere hundre millioner.(Presidenten klubber.) Synes næringsministeren at statsministeren gjorde et klokt valg da han valgte kakestykket som gikk på småbedriftene, og i så fall er det slik at næringsministeren vurderer disse hundretalls millionene som ubetydelige? (Presidenten klubber.)