Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-11-15:
Da NATO for et par år siden vedtok sitt strategiske konsept, ble det nye trusselbildet tegnet: terroristnettverk, internasjonal kriminalitet, menneskesmugling, narkotikahandel og spredning av masseødeleggelsesvåpen. Faren for at nukleært materiale eller kjemiske våpen skulle falle i hendene på ustabile regimer og terrorister, og fokus på hvilende terrorceller var en del av dette bildet som kom i tillegg til det mer tradisjonelle trusselbildet. NATO erkjente at terrorisme kan skape internasjonal ustabilitet, og at det moderne, åpne og stadig mer teknologiske og globaliserte samfunnet er sårbart. Så kom 11. september, og trusselbildet ble virkelighet. Da er det viktig, synes jeg, at vi ikke mister fokus i debatten om kampen mot de ansvarlige for terrorangrepene, slik jeg mener SV fullstendig har gjort. Ingen er uenig i at kampen mot terrorisme må være langsiktig, og at vi må se på årsakene. Vi må ha både politiske, diplomatiske og militære virkemidler. Det var nødvendig å fjerne det sterkt undertrykkende og brutale Taliban-regimet, der bin Ladens folk har vært en integrert del, ja, faktisk en del av regjeringen, i den grad man kan snakke om regjering i Taliban-regimet. Jeg er overrasket over SVs skråsikkerhet, for å bruke deres eget uttrykk, og mangel på vilje til å trekke konsekvenser av sine egne holdninger. Når tok SV opp det undertrykkende terrorregimet til Taliban og deres beskyttelse og ikke minst integrering av bin Ladens nettverk? Og hva ville konsekvensene vært hvis de militære aksjonene ble stoppet før presset på Taliban-regimet ble så sterkt at de nå, slik vi opplever, forhåpentligvis blir fjernet fra Afghanistan og vi får et bredt sammensatt regime hvor FN spiller en rolle? Det er også litt rart, synes jeg, at SV støttet de militære aksjonene mot Serbia, mens det i dette tilfellet, hvor det dreier seg om et betydelig verre regime – de kan omtrent ikke sammenliknes – er fullstendig umulig å kommunisere med dem når det gjelder tiltak mot terrorisme og Taliban-regimet. Nasjonalt må vi tenke fundamentalt nytt innenfor vår forsvars- og sikkerhetspolitikk for å følge opp de behov, krav og forpliktelser som Norges NATO-medlemskap medfører, men først og fremst for å sikre trygghet i hverdagen for folk flest. Samfunnssikkerhet og beredskap må bli en viktig oppgave. Jeg registrerer at Regjeringen vil legge fram en strategimelding basert nettopp på Sårbarhetsutvalgets innstilling, og imøtekommer det. Risikobildet har alltid vært en refleksjon av utviklingen både nasjonalt og globalt, og det må vi hele tiden følge opp. Men så må vi være forberedt på det uforutsigbare, som på kort sikt kan endre både den internasjonale situasjonen, maktbalansen og ikke minst vår sikkerhetspolitikk. Arbeidet etter 11. september viser nemlig ikke bare hvor sårbare vi er, men også hvor mange samfunnsområder som må trekkes inn i beredskapen og i forsvaret av landet vårt. Hva slags kapasitet har vårt helsevesen hvis et reagensrør med bakteriologiske våpen blir knust på en idrettsarena eller en musikkfestival? Hvor mange plasser for tredjegradsforbrenning har Haukeland sykehus? Hvordan er den kommunale kriseberedskapen i Norge? Og hvordan er det norske forsvaret rustet til å møte et eventuelt terroranslag? Vi må vite hvilke midler vi skal ta i bruk mot bakteriologiske våpen eller mot utvikling av terroristceller i Norge. Blant annet derfor er også en omfattende omlegging av Forsvarets struktur og organisering nødvendig. Derfor er kystberedskap blitt viktigere. Derfor blir samarbeid mellom sivilt og militært beredskap et område som vi må se særskilt på framover. Derfor er vi som nasjon avhengig av stabile internasjonale rammevilkår og et sterkt NATO. Derfor er vi avhengig av et samarbeid med EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk og et økt engasjement i vårt forhold til Russland, bl.a. for å gjennomføre og gi substans til EUs nordlige dimensjon. 11. september 2001 har ikke bare vist oss at nye trusler er i andre deler av verden eller i våre nærområder. De er her, og de er det åpne og sårbare demokratiets største utfordring. La meg slutte meg til det som Kristin Krohn Devold startet med, nemlig at den debatten vi har i dag, representerer det terrorister hater mest, men som vi ønsker å verne om.