Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-09:
Norge er mulighetenes samfunn. Vårt land er rikt på naturressurser, forvalter store overskudd og ligger i en fredelig del av verden. Men tross alt er det menneskene som er Norges framtid. Norge er aldri bedre enn summen av sine innbyggere. Hver enkelts bidrag har betydning for at vi som samfunn skal lykkes. Derfor er det også en hovedoppgave i politikken å legge til rette for at alle kan lykkes, å sikre at samfunnet gir trygghet, ansvar, rettigheter og utviklingsmuligheter for alle. Sosialdemokratiet bygger på alle menneskers likeverd og på solidariteten mellom mennesker som en bærende kraft for å løse oppgaver og møte samfunnets utfordringer. Norge er ikke et monokulturelt samfunn, og har aldri vært det. Fortellingen om den bunnsolide, urnorske homogene kulturen er ikke en sannferdig fortelling, det er et eventyr. Det samiske folk har vært i de områdene som nasjonen Norge omfatter, i uminnelige tider. Som kystnasjon har Norge hatt en betydelig innvandring av f.eks. dansker, engelskmenn og tyskere, og ikke minst har vandringer over grensen til Sverige alltid foregått. Alle disse gruppene har tatt med seg sine kulturuttrykk, skikker, matretter, normer og tradisjoner. Mange av disse tradisjonene har også blitt en del av det som i dag oppfattes som norsk, og det endrer seg hele tiden. Vi tar stadig opp nye tradisjoner og nye uttrykk. For eksempel får tradisjonen med halloween stadig større fotfeste i Norge, en skikk som ikke var spesielt utbredt for bare noen få år siden. Vi har egentlig holdt oss til skikken med julebukk i romjula – det har kanskje vært mer utbredt i noen deler av landet. I det offentlige ordskiftet ligger det som en uuttalt premiss at utlendinger som kommer til Norge, skal bli norske. Spørsmålet blir selvfølgelig da: Hva er det å være norsk? Eller sagt på en annen måte: Hva er det å være nok norsk? Poenget er at en slik kategorisering av mennesker basert på gruppetilhørighet ikke fører til en konstruktiv debatt. Det bidrar i stedet til en debatt hvor vi er opptatt av å identifisere forskjeller mellom mennesker for å kunne plassere dem inn i en eller annen kategori. Det bidrar til en tenkning der vi er opptatt av å identifisere «oss» i motsetning til – eller for å skille oss fra – «de andre». For nordlendinger var det på 1970-tallet vanskelig å få seg hybel i Oslo, fordi de var nordlendinger. Mange la som følge av det om dialekten sin for å dekke over hvor de egentlig kom fra, og dermed kunne de skaffe seg husly. I dag flirer vi av det og synes det er litt morsomt. Men synes vi egentlig at det var greit? I dag opplever Mohammed ikke å bli innkalt til intervju fordi han heter Mohammed. Synes vi det er greit? Hvis ideen er at de som immigrerer til Norge, skal bli norske, følger det implisitt at de skal endre seg fra noe de er, til noe annet, fra å være iraker, kurder, muslim eller svensk til å bli norsk. Et interessant spørsmål da er om de må slutte å være irakere, kurdere, muslimer eller svensker. Eller for å snu det på hodet: Hvis jeg giftet meg med en pakistaner og levde et liv med mange skikker, tradisjoner og verdier fra Pakistan med min familie, var jeg ikke da lenger norsk? For minoriteter kan det likevel være viktig å dyrke sine kulturelle særtrekk. De aller fleste mennesker stiller seg på et eller annet tidspunkt spørsmålet: Hvem er jeg? Ofte vil en stor del av svaret være betinget av hvilken gruppe man opplever tilhørighet til. Norskamerikanere kan i så måte tjene som et eksempel. De kan oppfattes som å være mer norsk enn noen nordmann i sin forherligelse og bruk av lusekofter, bunader og matretter, og det er altså fjerde eller femte generasjons innvandrere til USA. Nylig så jeg et tv-innslag der norskamerikanere ukentlig møttes for å spise lutefisk. Jeg har ennå til gode å møte en nordmann som faktisk gjør det. Men vi oppfatter likevel norskamerikanere som amerikanere – gjør vi ikke det? Men hvis du spør norskamerikanerne i fjerde eller femte generasjon, vil de fortsatt si: Ja, vi er amerikanere, men vi er også norske. For majoritetsbefolkningen i Norge er det ingen trussel at grupper av mennesker har sine kulturelle særtrekk. Rammeverket for alle som bor i Norge, er selvfølgelig norsk lov. Det er derimot en trussel for samfunnet hvis majoritetsbefolkningen ekskluderer grupper gjennom fokus på forskjellene mellom dem og oss. Det vil føre til sosial uro og sterke motsetninger. Det er mange eksempler opp gjennom historien på at den typen motsetninger også fører til voldelige motsetninger. Målet er integrering og inkludering, ikke assimilering. For Arbeiderpartiet er mangfoldet en styrke for kreativitet, for utveksling av erfaringer og kontakter mot andre land og kulturer. Det er mangfoldet som gjør det mulig for enkeltmennesker selv å velge hvordan de vil leve livet sitt. Unge mennesker som vokser opp i et mer mangfoldig og flerkulturelt Norge, kan møte verden med større erfaring og mestring. På denne bakgrunn imøteser jeg derfor den stortingsmeldingen om integrerings- og inkluderingspolitikken som regjeringen i statsbudsjettet varsler vil komme våren 2012.