Inge Lønning (Høyre), 2006-04-06:
Interpellanten fortjener honnør for å ha invitert Stortinget til denne debatten, og statsråden fortjener også honnør for et nyansert svar. Interpellanten stilte i sitt innlegg svært mange spørsmål, langt flere spørsmål enn det som er vanlig fra denne talerstolen. Det synes jeg også er prisverdig. Men det som er felles for alle disse spørsmålene, er at vi praktisk talt ikke vet svarene på noen av dem. I en slik situasjon er det i hvert fall grunn til å slå fast at både journalister, programskapere i fjernsyn og andre som er opptatt av polarisering for enhver pris, og som er opptatt av enten–eller-standpunkter – enten er svaret medisiner, eller så er svaret alt annet enn medisiner – helt åpenbart er å karakterisere som falske profeter. Og de gjør stor skade, fordi de som forkynner den type skråsikre budskap i et så vanskelig terreng som dette, risikerer å påføre både foreldre og barn ytterligere problemer og ytterligere lidelser utover det som allerede er tilfellet. Én ting burde det være full enighet om i denne sal, og det er at dette ikke er et enten–eller, og det er ikke av de feltene som egner seg for absolutte trosbekjennelser i den ene eller annen retning. Derimot burde det være lett å bli enige om at det er et område som kaller på mer forskning, helt fra den basale grunnforskning av biologisk/biomedisinsk art til adferdsforskning av forskjellig slag. For også når det gjelder forskningsfremstøtene, er det viktig å understreke at det ikke nytter å satse enten på rent klinisk utprøvning av medikamentbruk – det er nyttig og nødvendig – eller å satse på andre typer psykologisk eller sosialvitenskapelig tilnærming. Også her er det åpenbart nødvendig å gjøre begge deler. Det er også viktig å forsøke å skape et felles språk og en felles tilnærming for de forskere av forskjellig slag som beveger seg inn i dette felt, for svært ofte er problemet at de snakker så ulike språk, de har så ulike måter å fortolke problemet på, og de har så ulike metoder at de nærmest ikke kommer i berøring med hverandre i det hele tatt. Der tror jeg statsråden har helt rett når hun vektlegger behovet for at de overordnede helsemyndigheter gjør det som er mulig for å etablere felles fora hvor det er mulig å diskutere på tvers av faglige skoleretninger og ulike faglige tilnærminger. Men så er det jo også grunn til å understreke at ingen av oss vet pr. i dag om det er et underforbruk eller et overforbruk av det ene eller det annet – den ene eller den annen tilnærming i dette feltet. Det eneste vi vet med sikkerhet, er at i den utstrekning det stilles diagnoser og forordnes bruk av sentralstimulerende medikamenter, er det et absolutt krav at det skal skje med både tilstrekkelig veiledning, kommunikasjon med foreldrene og med forsvarlig faglig oppfølging som også er i stand til å korrigere kursen dersom det viser seg bivirkninger. Dersom det viser seg at behandlingen ikke virker, må man jo også ha en oppfølging som gjør at da stanser man behandlingen – hvis det er åpenbart at den ikke virker. Det er samtidig viktig å sette dette inn i en enda litt større sammenheng, nemlig at barne- og ungdomspsykiatrien er den delen av det psykiatriske helsevern som arbeider aller tyngst, og som har størst problemer med å dekke behovet. La meg minne om, som vi hadde fremme her i salen for kort tid siden, at når den gjennomsnittlige ventetid for i det hele tatt å få tilgang til spesialisthelsetjenesten for barn og unge på dette området er 80 døgn – det betyr jo at svært mange må vente svært mye lenger enn det – da har vi en felles dugnadsinnsats foran oss for å øke kapasiteten og redusere den ventetiden.