Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-01-18:
Jeg får holde på så lenge helsa holder. Først vil jeg jo takke interpellanten for et viktig tema som hun tar opp i dag. Det er dessverre altfor lite fokus på kvinner i konfliktområder i verden, så derfor er det godt. Men jeg ble også veldig betrygget da jeg hørte utenriksministeren snakke på både inn- og utpust i sitt innlegg. Det betyr at utenriksministeren har mye å si, og det er godt å høre. Det var en veldig god redegjørelse han kom med, og jeg tenkte umiddelbart da jeg hørte han snakket, at jeg håper faktisk at vi kan bli «best practice»-land her også, og at Norges stemme kan være høy og tydelig. Men det har dessverre i det siste blitt avdekket en rekke hjerteskjærende og fullstendig meningsløse saker – jeg tror utenriksministeren var inne på en av dem – hvor kvinner og barn er blitt ofre i en konflikt. I Øst-Kongo ble over 252 kvinner og 30 barn voldtatt av tre ulike militser i august 2010. I Afghanistan, hvor kvinnene nå på en måte har fått større frihet, brukes de også – dessverre. Jeg hørte på et radioprogram i går hvor afghanske kvinner var intervjuet. De har fått lov av sine menn å snakke med utenlandske hjelpere, men de blir også rekruttert til angivere. Disse afghanske kvinnene var da svært bekymret for hva som ville skje med dem i det øyeblikket de utenlandske troppene forlater landet. I Pakistan nær grensen til Afghanistan, kunne jeg lese på nettet i går, drepte kvinner i fjor over 1 000 nyfødte barn. Grunnen er strenge sharialover i et sterkt konfliktfylt område, hvor kvinner selv kan bli dømt til døden for å føde et barn utenfor ekteskap, eller ved utroskap eller voldtekt. I Mexico blir jenter og kvinner kidnappet på vei fra jobben, gruppevoldtatt og drept, gjerne funnet igjen i en grøft eller dumpet utenfor hjemmene sine. Gjenger terroriserer deler av Mexico, som jeg også vil betegne som et konfliktområde, og lar det gå ut over kvinner og barn for å holde mennene deres i sjakk. Over ti millioner kvinner og jenter forsvinner hvert eneste år i verden, så dessverre er det milevis igjen til vi vil nå alle intensjonene i resolusjon 1325. Men på noen områder har det heldigvis blitt en bedring. Når jeg hører interpellanten, og for så vidt også utenriksministeren, er det noe som slår meg: Ja, det er viktig at vi tar med kvinner, og at kvinner skal være en del av fredsforhandlingene og oppbygging av land. Men vi tar på en måte ikke helt inn over oss at det er en rekke land hvor kvinner ikke betyr noen ting. Det er der vi må inn og gjøre noe. Det er her, overfor disse landene, vi kan stille krav, og det er i disse landene jeg synes at Norges røst bør være høy og tydelig. Norge sitter i Menneskerettighetsrådet, og vi har en gyllen mulighet til å påvirke og å sette krav. Ikke bare sitter vi i rådet, men vi er i tillegg en av de største giverne i FN-systemet og bør derfor ha en mulighet, men også virkemidlene, til å sette i verk tiltak som faktisk nytter. Jeg vet at det hjelper lite med «quick-fix» når det gjelder disse temaene. Her må det langsiktige og målrettede tiltak til. Men når Norge er et av de landene man ser til som «best practice»-land, hadde jeg nok forventet at Norge også hadde vært langt mer synlig og utadvendt i sin rolle i Menneskerettighetsrådet, særlig når det gjelder kvinnespørsmål. Så min oppfordring til utenriksministeren er: Gjør Norge synlig i Menneskerettighetsrådet, kjemp for at verdens kvinner får det så bra som mulig, og nøl ikke med å bruke penger som et virkemiddel for å komme dit!