Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-03-07:
Jeg hadde gleden av å være med i Stortingets delegasjon til FNs generalforsamling i 2005. Jeg tror de fleste som har vært med på det, har opplevd det jeg opplevde. Da vi var rundt i de ulike kontorer og organer i FN, var den røde løperen rullet ut, for her kom representanter for en av de største bidragsytere. Slik sett er vi en viktig støttespiller for FN. Men det må ikke forlede oss til å tro eller til å tenke at vi er viktigere for FN enn FN er for Norge. FN er det internasjonale samfunns viktigste politiske arena, en helt sentral institusjon for internasjonal rettsutvikling, statsbygging, beskyttelse av menneskerettigheter, utviklings- og humanitærpolitikk og krisehåndtering og en helt sentral – som mange har lagt vekt på – normgiver, slik en samlet komité uttrykker det i sine merknader. FN er bærebjelken i en verden der felles institusjoner og konvensjoner regulerer forholdet landene imellom. Det er viktigere for mindre land enn for store land. Havretten er et viktig stikkord, som bl.a. representanten Hans Olav Syversen la stor vekt på. Dette perspektivet må ligge over vår politikk i og overfor FN. Jeg synes enkelte av særmerknadene fra opposisjonspartiene ikke helt tar inn over seg dette grunnleggende perspektivet. Fordi FN er viktig, er det viktig at FNs organer og organisasjoner fungerer best mulig. Derfor har Norge hatt et veldig aktivt engasjement for å reformere og forbedre FN. To norske statsministre, Gro Harlem Brundtland og Jens Stoltenberg, har begge sittet i komiteer som har jobbet med dette. Vi har ikke bare vært FNs gode støttespiller. Vi har også vært – og skal fortsatt være – en krevende støttespiller. Men det er – som det er påpekt både i innstillingen og i debatten – viktig at krav til og evalueringer av de ulike organene, særlig når det gjelder dem som leverer tjenester på bakken, er best mulig samordnet, slik at de ikke har for mange sett å forholde seg til. Jeg vil kommentere noen av særmerknadene. Fremskrittspartiet er mest kritisk til FN, selv om den minneverdige uttalelsen fra partiets leder om FN som trussel mot verdensfreden heldigvis ikke er reflektert i innstillingen. Partiet mener Norge i større grad burde kunne stille krav til prioriteringer og sette krav med hensyn til hva pengene brukes til. Norge er ett av 193 medlemsland. Hva slags effektivitet vil vi få hvis alle giverland skal sette sine krav til prioriteringer og til hva pengene brukes til? Dette er blant årsakene til manglende samordning, som nettopp ble berørt i replikkvekslingen her, mellom ulike FN-enheter – man har sine sponsorer som stiller for mange spesielle krav. Dette må skje gjennom overordnede føringer som landene vedtar i FN-systemet, og ikke fra de enkelte land. Hvis ikke vil det fort bli ikke bare kryssende føringer, men også motstridende føringer. Det som i framtiden kan bli en hovedutfordring for FNs rolle og legitimitet, er den sterke endringen som nå skjer i de globale maktforhold. FN-systemet bygger på maktforholdene etter krigen og i begynnelsen av 1950-tallet. Når det gjelder en av de viktigste oppgavene FN har, den fredsbevarende, styres FN i realiteten av fem vetomakter. En av de fem kan blokkere, og det har de ofte gjort. Vi ser det når det gjelder Syria nå. Libya står som et unntak. Derfor er en reform av Sikkerhetsrådet viktig. Vi må ikke gi opp, selv om det ser tungt ut. Fremskrittspartiet sier i sine merknader at de er uenig i dette. De setter opp en merkelig motsetning mellom legitimitet og representativitet. De skriver i sine merknader at «det historisk har vist seg langt viktigere hvilken legitimitet Sikkerhetsrådets medlemmer har, enn i hvilken grad de har blitt oppfattet som representative». Hva landene står for, er selvsagt viktig, men representativiteten er også en del av grunnlaget for legitimitet. Jeg synes det mest oppsiktsvekkende likevel er at partiet skriver i sine merknader at «det ikke er gitt at norske interesser er best tjent med en reform av Sikkerhetsrådet», fordi de «foreslåtte modeller har også til felles at de søker å øke representasjonen til land som Norge har lite til felles med, økonomisk, kulturelt og politisk». Dette er en oppskrift på handlingslammelse av en organisasjon. Hvis alle skal sitte og se på hva som er best for seg, og ikke på hva som er best for organisasjonen, blir det meget krevende å få til en endring. Når det gjelder debatten om FNs menneskerettighetsråd og om hvem som skal inn i det såkalt gode selskap, tror jeg det er viktigere å ha – la oss kalle dem – verstinglandene innenfor og med, slik at de kan snakkes til, og slik at vi kan rette en pekefinger mot dem, enn å ha dem utenfor. Jeg tror ikke de engang gidder å lese resolusjonene, hvis de er satt på gangen.