Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-04-12:
Først vil jeg presisere at jeg ikke stepper inn for saksordføreren. Men jeg kan si så mye som at denne saken handler om å nå ambisjonen om 1,5 grader oppvarming. Mange som er bekymret for klimaendringene var veldig spente og urolige i forkant av klimatoppmøtet i Paris i desember i fjor. Til tross for de dystre rapportene som FNs klimapanel la fram i oppkjøringen, var det ikke sikkert at det tydelige faktagrunnlaget ville oppfattes. Men det gjorde åpenbart inntrykk, for avtalen i Paris ble faktisk ganske offensiv. Paris-avtalen som ble framforhandlet er den første rettslig bindende klimaavtale med reell global deltakelse fra alle land. Avtalen er mer omfattende og mer ambisiøs enn mange så for seg. Den slår fast at landene skal arbeide for å begrense temperaturstigningen til 1,5 grader og har et mål om netto nullutslipp i andre halvdel av århundret. I Arbeiderpartiet har vi tradisjon for å følge opp internasjonale konvensjoner. Vi står bak Paris-avtalen, men det er en lang vei å gå fra å ha en ambisiøs internasjonal avtale til at land faktisk setter seg de målene som må til, og ikke minst følger opp og gjennomfører kutt. For nå er det sånn i den virkelige verden at ord og tall på papir ikke betyr noen verdens ting hvis de ikke omsettes i handling. Det haster! Klimaendringene er i gang og har store konsekvenser. Vi kjenner innholdet i rapporten fra FNs klimapanel, som forteller oss at klimaendringene skjer raskt. Vi kan forvente mer uvær, mer flom og mer nedbør. Matproduksjonen blir vanskeligere, både til havs og til lands. Det biologiske mangfoldet er truet. Som vi har diskutert utallige ganger i denne salen: Det er de aller fattigste landene som blir hardest rammet av klimaendringene, klimaendringer som vår del av verden har hovedansvaret for. Stortinget vedtok i fjor at Norges klimagassutslipp skal reduseres med 40 pst. innen 2030,og at vi skal gjøre dette i fellesskap med EU. En sterk føring var at vi skulle få på plass en avtale i løpet av 2016. Fra Arbeiderpartiets side støtter vi dette, men ikke ubetinget. Vi la til grunn at ting faktisk skulle begynne å skje i år, og at vi skulle få på plass en avtale. Nå vet vi at det blir ingen avtale i år. Klima- og miljøministeren har selv sagt at forhandlingene vil trekke ut i 2017, og ting kan vel tyde på at selv det blir vanskelig. EU har en del ting å holde på med om dagen, for å si det sånn. Da må man spørre seg: Hva vil regjeringen gjøre når ting tar tid med EU? Vil den fortsette å vente på en avtale med EU før vi gjør ting igjen, eller vil regjeringen endre strategi og faktisk gjøre noe på egen kjøl? Svaret på det vet vi dessverre. Regjeringen ønsker å vente på EU. Det er litt forstemmende at statsråd Helgesen i brevet til komiteen skriver at regjeringen vil «på egnet måte – etter at innsatsfordelingen er klar – legge frem for Stortinget resultatet av forhandlingene med EU og hvordan de norske klimamålene skal nås». Da går årene uten at noen verdens ting skjer. Stortinget har en rekke representantforslag til behandling som handler om at vi må ha en mer offensiv klimapolitikk her i landet. Vi kan etterspørre mål, ambisjoner og planer så mye vi vil, men det har nesten ingen hensikt fordi regjeringen ikke har tenkt å gjøre noen ting. Det er ikke sånn at vi ikke har nok målsettinger – det skorter ikke på dem – det er handlekraft vi mangler. Arbeiderpartiet har ikke tenkt å vente på EU eller på regjeringen. Derfor har vi på egen kjøl fremmet over 40 konkrete forslag til hvordan vi kan føre en bedre klimapolitikk. Det er konkrete tiltak innenfor transport, industri, landbruk og skog, og tiltak for å få til en sirkulær økonomi. De forslagene skal behandles litt senere på våren, og jeg er spent på hvordan det går. Jeg tror at dette er måten vi, som ikke er fornøyd med den uthalingstaktikken regjeringen driver på med under mottoet «vente på EU», må legge opp arbeidet. Vi må produsere politikken selv. Så må jeg for ordens skyld anbefale innstillingen fra komiteen i denne saken.