Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2014-12-08:
Få felt engasjerer mer enn helsepolitikken. Det er ikke underlig. Det Stortinget vedtar på de områdene vi skal berøre i dag, handler om noe av det nærmeste i livet: sykdom, smerte, død, men også fødsel, liv og håp. At helse er så viktig for så mange, gjør at jeg mener at vi må tenke oss enda nøyere om når vi stiller følgende spørsmål: Hva er de viktigste oppgavene vi som samfunn nå står overfor? Hva skal vi velge å satse på? Hva er det viktigste for oss? Før jeg kommer til svarene på spørsmålene skal jeg skynde meg å si at jeg mener at det er veldig mye bra i helsebudsjettet for neste år. I motsetning til komitélederen, som synes å tro at veldig mye var svart før Fremskrittspartiet og Høyre kom i regjering, og at nå er helsetjenesten kommet til himmelen, mener jeg at jeg har all anledning til å skryte av det som er bra. Heldigvis er det veldig mye som forener oss, og mange forslag har også derfor fått Arbeiderpartiets fulle støtte i innstillingen. Men på flere og til dels avgjørende områder må vi dessverre konstatere at det ikke er sammenheng mellom hva Høyre og Fremskrittspartiet lovte før valget, og det som nå leveres i helsebudsjettet for neste år. Jeg skal peke på tre særskilte områder der Arbeiderpartiet og regjeringen skiller lag. Forskjell nr. 1 handler om at vi i Arbeiderpartiet mener at vi ikke bare skal prate om folkehelse, men at vi også skal satse på folkehelse. Det viktigste er som kjent det som gjøres før folk blir syke, og at vi setter inn tiltak der folk lever livet sitt. Å investere i gode barnehager, skoler, helsestasjoner, skolehelsetjeneste, nærmiljø og eldrehelse er derfor investeringer i vår framtidige helse, og alt dette skjer i kommunene. En av de viktigste helseinvesteringene i Arbeiderpartiets alternative opplegg er derfor å styrke kommunenes frie midler med 2,3 mrd. kr utover regjeringens opplegg. I tillegg kommer kompensasjon for manglende skatteinntekter. Det gir rom for å satse på forebygging gjennom trygge og gode kommunale helse- og omsorgstjenester som når alle. I tillegg tar vi både vår egen og andres kunnskap på alvor. Vi har lagt fram en egen folkehelsepakke i budsjettet. Der satser vi 200 millionerøremerkede kroner på skolehelsetjenesten, fordi vi vet at når vi tidligere har bevilget penger til skolehelsetjenesten, har ikke alle pengene nådd fram. Det har vi tatt konsekvensen av – nå øremerker vi. Vi lærer av vår egen erfaring. Det betyr ikke at ting var svart før, men jeg mener at det er et adelsmerke ved politikere at vi av og til tør stoppe opp og se om det vi nå foreslår, fungerer, eller om vi skal gjøre noe nytt. Det gjør vi på dette området. Vi gjeninnfører, i vårt forslag, ordningen med frukt og grønt i ungdomsskolen. Vi mente det før, men vi er enda tryggere nå, for nå har vi entydig forskning som viser at skolefrukt har positive helseeffekter, og vi tar forskningen og kunnskapen på alvor. Forskjell nr. 2: Vi setter kommunen i stand til å ivareta de oppgavene som vi alle sammen her er enige om. Over hele landet lages det nå kommunebudsjetter, som har direkte følger for landets pleietrengende, unge og eldre, og vi er bekymret for de rapportene som kommer. Kombinasjonen av regjeringens moderate inntektsopplegg for neste år, og at de ikke er villige til å diskutere å kompensere de sviktende skatteinntektene som mange kommuner nå rapporterer om, gjør at mange kommuner kommer i en vanskelig situasjon. Og jeg vil gjenta at jeg synes det rett og slett er litt pussig og litt absurd at vi har en regjering, med regjeringssjefen i spissen, som i spørretimen på onsdag nektet å diskutere om man skal kompensere kommunene for skatteinntekter som mangler, fordi vi har et system for det, mens man altså for under ett år siden var villig til å sanere bompengegjeld, hvor man har akkurat det samme systemet. Da var det viktigere enn kommunenes manglende skatteinntekter. Det mener ikke vi, og derfor legger vi som sagt 2,3 mrd. kr mer på bordet til kommunene og kompenserer skattesvikten i kommunene. Så til forskjell nr. 3. Det handler om sykehusene våre og viljen og evnen til å prioritere dem – ikke bare prate om dem: La oss gå kort tilbake i historien. 13. august 2013 la Arbeiderpartiet fram en plan som innebar et investeringsløft på 12 mrd. kr mer til sykehusene i stortingsperioden 2013–2017. Da sa bl.a. Legeforeningen og Sykepleierforbundet: «Dette viser en konkret vilje til å investere i helsetjenesten.» Bent Høie sa derimot til NTB: «Det er ikke noe nytt i denne pakken. Deres 12 milliarder er hva jeg kaller en stoltenbergsk nyhet. Man tar den forventede utviklingen, beregner fire år fram i tid, og kaller det for en nyhet.» I Dagens Næringsliv 16. august – uken etter – gikk Høie enda lenger og sa at planen vår var lite ambisiøs. Og Høie bekrefter i samme intervju at det sågar skulle bli større milliardvekst til sykehusene med Høyre enn med Arbeiderpartiet. Så spoler vi ett år fram i tid, til tidligere i høst, den 14. oktober: Regjeringen legger fram sitt forslag til statsbudsjett og bevilger 2 mrd. kr – ikke de nødvendige 3 mrd. kr, for å nå Arbeiderpartiets valgløfte knyttet til sykehusbudsjettet. La meg sitere Legeforeningen da de kommenterte dette: «Helse fremstår som en taper i statsbudsjettet for 2015.» Sykepleierforbundet sier at «sykehusbudsjettet er for dårlig». LHL skriver: «Vi kan konstatere at helse ikke er prioritert i regjeringens budsjett …». Psykologforeningen: «Tamt budsjett for psykisk helse.» Sykehusbudsjettet er ikke svakt fordi regjeringen mangler penger. Norge har mye penger, og regjeringen har et rekordstort budsjett og svært høy oljepengebruk, men regjeringen prioriterer pengene feil. Jeg vil gjenta: Det er en alvorlig feilprioritering når regjeringen klarer å komme på ideen om å foreslå skattekutt til den rikeste 1 pst. av Norges befolkning – i samme størrelsesorden som veksten i alle sykehusbudsjettene i Norge neste år. Jeg mener vi kunne brukt disse pengene på så mye viktigere ting, f.eks. på å innfri Høyre-løftene for sykehusene, som de ga uken etter at Arbeiderpartiet ga de samme løftene. Vi har tenkt å følge opp det vi lovte: Når det gjelder folkehelse, har vi lagt en folkehelsepakke i budsjettet. Vi vil følge opp kommunene, og jeg er den første til å innrømme at våre virkemidler i den sektoren har ikke vært sterke nok, og derfor er vi i full gang med å diskutere hvordan vi kan forsterke virkemidlene for å få fart på byggingen av eldreomsorg i Norge. Men vi kommer ikke unna at vi er nødt til å ha nok frie inntekter til kommunene hvis vi i det hele tatt skal nå disse målene, og derfor legger vi et milliardbeløp på toppen der og følger opp, i vårt alternative budsjett, vår investeringsplan for sykehusene. Vi legger i vårt alternative budsjett om lag 1,2 mrd. kr mer på bordet til satsinger i sykehusene. De pengene skal gå til en egen kvalitetspakke til sykehus nytt medisinskteknisk utstyr nye behandlingsmetoder kveldsåpne poliklinikker pilotprosjekter om ventetidsreduksjon øremerkede midler til medisinsk forskning mer til psykisk helse og rusbehandling tryggere kreftbehandling flere turnusplasser for nyutdannede leger Med det er vi i rute for å oppfylle det vi lovte. Det samme kan vi dessverre ikke si om Høyre. Jeg innser at det av og til er en enkel oppgave for regjeringen når de må forklare seg, for de har tross alt lagt på bordet et budsjett som innebærer en 2 mrd. kroners økning til sykehusene. Det er jo ikke kutt, sier noen. Selvfølgelig er det ikke det. Men det må ses i sammenheng med at vi blir stadig flere eldre, vi blir flere, vi kan behandle stadig nye tilstander, ny teknologi gir nye investeringsbehov, og mange legemidler blir dyrere. Alt i alt krever dette økte ressurser. Man trenger ikke gå til Arbeiderpartiet i Stortinget for å få bekreftet at det jeg nå sier, er riktig. Man kan gå til en rekke sykehusstyrer, ansatte og andre som nå rapporterer om at budsjettet som regjeringen har lagt fram, langt på vei har gått under radaren så langt, på grunn av mange andre vanskelige saker som har dominert i offentligheten. Mange steder rapporteres det nå om – på grunn av et svakt sykehusbudsjett, kombinert med effektiviseringskrav og en del politiske føringer – at dette vil føre til kutt og ikke satsing i budsjettene. Jeg mener at vi, gjennom vårt alternative opplegg, har lagt fram et helhetlig helsebudsjett, som jeg er stolt av. Det betyr ikke at det ikke vil være mangler også ved Arbeiderpartiets opplegg for neste år. Det skulle tatt seg ut. Selvfølgelig vil det være det, men fordi vi tør å si nei til regjeringens hovedsatsing, som dessverre er å gi mest skattelette til dem som har mest fra før, har vi råd til et investeringsløft som følger opp de løftene vi ga før valget. Jeg tar med det opp forslagene våre i sakene nr. 10 og 11.