Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-02:
Denne interpellasjonen ble opprinnelig rettet til statsråd Giske, som er ansvarlig for skolen, men den ble overført til helseministeren. Hadde jeg i utgangspunktet ønsket en debatt med denne statsråden, ville jeg ha formulert spørsmålet mitt annerledes, f.eks.: Innebærer jevnlig bruk av Ritalin på barn at de utsettes for psykisk vanedannende avhengighet? Kan denne medisinering gjøre dem mer disponert til å fortsette å bevare tilstanden, men da med andre og ulovlige former for narkotika? Fremskrittspartiet har i tidligere år arbeidet hardt for å få innført Ritalin som middel ved enkelte diagnoser, men i kontrollerte og legitime former. Vårt syn fra den gang er ikke endret. Jeg vil kort sitere høyskolelektor Joar Tranøy ved Høgskolen i Østfold, som hevder: «Spørsmålet er ikke om Ritalin hjelper, men heller om det er nødvendig, fordi bruk av Ritalin kan innebære at man velger å ødelegge elevens hjerne for å oppnå et rolig barn.» Slik jeg ser det, kan det synes som om det er skolens og de voksnes behov for ro og kontroll som styrer bruken av dette narkotikum. Når de siste forslag til endringer i opplæringsloven sier at andre tiltak skal være prøvd før man flytter en elev, kan det ses som et forsøk på anstendig behandling av barn og unge. Jeg kan ikke på noen måte se at barn som i stadig større grad blir utsatt for Ritalin, blir ivaretatt ved at det fordres andre tiltak i forkant. Tilbøyeligheten til økende bruk av beroligende midler overfor elever med atferdsproblemer kan avspeile fravær av både evne og vilje til nødvendige endringer i statsskolen. Ifølge Nasjonal Kompetanseenhet for AD/HD er én til to pst. av befolkningen rammet av «sykdommen», mens ytterligere tre til fire pst. lider av en lettere variant. Dette er et meget stort antall barn som skal medisineres for at andre skal få ro. I pressen ble det presisert av statssekretæren i KUF at flytting av barn mot deres vilje kun ville gjelde ca. ti barn pr. år. Dette tallet synes å bety et ytterligere forbruk av kjemisk lobotomi, som en spesialpedagog uttrykte det overfor meg. Finnes det virkelig ikke alternative, pedagogiske tiltak som velferdssamfunnet kan tilby eller bygge ut for deler av disse barna? I en fagsamtale ble jeg gjort oppmerksom på at få eller ingen hadde forsøkt å skape gode miljøer av tolererende og grensesettende karakter rundt disse elevene. Kan et tilbud til denne typen elever på f.eks. Sollerudstranda skole i Oslo være akseptabelt både for elevens videre utvikling og for samtidig å unngå en spredningseffekt hva angår uro og bråk? Medikalisering av atferdsproblemer innen skolen har nær sagt utviklet seg til en kultur basert på bekvemmelighetshensyn. Jeg viser bl.a. til evalueringen av spesialundervisningen i Oslo kommune, «Idealer og realiteter» ved Nordahl og Overland, som påviser hvordan lærere synes å ha utviklet et samarbeid om diagnostisering av den urolige elev med ADHD, TS og MBD fremfor å undersøke den sosiale konteksten hvor uroen kommer til syne – med andre ord: de voksnes andel av samspillet. Tall fra Norsk Medisinaldepot viser at bruken av Ritalin i perioden 1986-1996 er firedoblet i Norge, og det tilsier minst 1 300 brukere. I henhold til kompetansesentret for ADHD var det i 1998 1 500 skolebarn som brukte Ritalin, og det er fortsatt en rask økning i antallet brukere. Dette korresponderer vel med tall fra bl.a. USA, men det er mer enn dobbelt så mange som i Sverige. Det oppgis fra Läkemiddelsverket i Uppsala at de hadde 700 brukere av Ritalin i samme periode. For klare diagnoser kan medisinering være eneste farbare vei for barnet og klassen, men det virker som om det ikke lenger er nødvendig med klare diagnoser. Mange steder i Norge opereres det faktisk ut fra en metode som f.eks.: Prøv dette i tre uker. Observer barnet nøye. Har det virkning, fortsetter vi. – Dette kan dokumenteres, statsråd! Denne formen for diagnostisering kan ikke være etisk og klinisk forsvarlig. Slik det avtegner seg for meg, foreligger det ett av to situasjonsbilder. Norge har en påfallende høyere andel enn Sverige når det gjelder Ritalin-bruk. Dette er enten 1) et medisinsk fenomen, eller 2) vi er på vei inn i en ukultur med kritikkløs bruk av dempende medisinering, noe som er i naboskap med overgrep mot barn. Hvis skoleverket kan avsvekke det bildet som legges frem i evalueringen fra Oslo-skolen, er alt greit. Dersom det blir påvist en tendens til å diagnostisere brysomme barn med tilstander uten verifiserbart grunnlag, men mer basert på subjektive vurderinger av skoleverk og PP-tjenesten m.m., bør denne praksis revideres snarest. Dette bringer meg over til forskning i utlandet og kritisk evaluering av forskningen foretatt av psykiater Peter R. Breggin ved Senter for studier i psykiatri og psykologi i Maryland, USA. Dr. Breggin gjennomgikk den store MTA-analysen som skulle belyse dette ømtålige temaet. Det ble påvist store mangler og usunne forskningsforhold knyttet til MTA-analysen. Barnas egenoppfatning, som var belyst i grunnmaterialet, ble ikke omtalt. Dette er mildest talt merkelig. En like klar konklusjon blir trukket av norske fagfolk og forskere, som advarer mot og er betenkte over den stadig økede bruk av dempende og beroligende medikamenter fremfor den lovfestede tilrettelagte opplæring som er ment å gi sosial kompetanse i tillegg til konkrete kunnskaper. Tilrettelagt undervisning skal ikke være en reell mulighet til en fremtidig uføretrygd på grunn av påført ubotelig hjerneskade eller et påført rusproblem. Bruken av dette medikamentet og lignende medikamenter som f.eks. Haldol, synes å fungere mer som løsning enn som vilje til å forandre skolemiljø og -system. Det er nok lettere å forandre elever enn et fallert skolesystem. Amerikas førstedame, Hillary Clinton, har sågar gått ut offentlig mot den ukritiske medisinering i USA og forlangt at skolen utvikler metoder for å gi disse barna et tilbud ut fra egne forutsetninger. Kritikerne, bl.a. Fred Baugman og Peter Breggin, påstår at forekomsten av ADHD er proporsjonal med tilstedeværelsen av og innflytelsen fra atferdsdiagnostikere, testere og terapeuter i skolene. På amerikanske skoler brukes det i dag rundt 1 000 mill. dollar i året på psykologer som jobber full tid med å diagnostisere elever. I 1996 ble det i USA brukt 15 000 mill. dollar, det er ca. 100 000 mill. kr på diagnostisering, behandling og studier av ADHD-problematikk. Tendenser til lignende økonomiske fordeler med ADHD-diagnoser på elever kan registreres i norsk skolevesen. Sannsynligheten for at en skole skal få bevilgninger til ekstraordinære støttetiltak er større med ADHD-diagnose og Ritalin-medisinering. Eksempler finnes i søknader til utdanningsdirektører fra PP-tjenesten. Konklusjonen på en søknad: Skolen og PPT tilrår at NN får seks støttetimer pr. uke. Seks støttetimer x 35 uker x 500 kr = 105 000 kr. Søknaden ble innvilget. Tilsvarende sunne skepsis finnes i nær sagt alle andre land, også i diagnosens og medisineringens vugge, USA. Jeg er fullt klar over at det jeg her påpeker, med endring av lærerutdannelse, etter- og videreutdanning av eksisterende lærere, bruk av skoler som Sollerudstranda m.m., ikke er gratis – det er heller ikke Ritalin – men det virker kanskje bedre for den enkelte elev på lang sikt.