Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2011-12-14:
Det var innlegget til representanten Lillian Hansen som fikk meg til å ta ordet – et dampende, varmt lidenskapelig innlegg med en pikant dash av irritasjon – vakkert framført, vakkert framført. Jeg blir gjennom innlegget mer usikker på hva grunnen til irritasjonen var. Først tenkte jeg at det kanskje var politikken jeg framførte, som irriterte. Men litt ute i innlegget fikk jeg klar beskjed om at den politikken jeg framførte, var så klint inntil Arbeiderpartiets at det var nesten umulig å se forskjell. Så den må jo representanten Hansen like. Da gjenstår det kanskje at representanten var irritert over at jeg var i avisen, og da har jeg liten trøst å komme med: Der blir han nok å opptre med jevne mellomrom og kommentere politikk etter fattig evne. Statsråd Giske er en klok mann som man av og til skal lytte til. Statsråd Giske har fra denne talerstolen i dag sagt at nå får det være grenser for hvor langt tilbake i tid man skal gå for å hente ære for resultat som skjer i dag. Han mente at seks år fikk være langt nok tilbake i massevis, sånn at den rød-grønne regjeringen kan ta på seg æren for den politikken og de resultatene vi har i dag. Det er av og til sånn at det ikke byr meg imot. Jeg synes i alle fall det blir for langt å gå tilbake til fiskeriminister Listau. Jeg er veldig glad for at det er hr. Foss som sitter som president her i dag, slik at han kan gi meg rett i at det er lenge siden Listau var fiskeriminister – over seks år! Det blir litt problematisk når man skal drive fiskeripolitikk på disse premissene. Det vi har frontet i det siste, er leveringsbetingelsene, og det var nok det som dro representanten opp på talerstolen. Frysekonsesjonene var det Listau som opphevet – det er helt rett. Tilbudsplikten var det Svein Ludvigsen som innførte – det er helt riktig. Disse to sakene har noen fellestrekk. Tiden var veldig annerledes. Det at man innførte en tilbudsplikt, var fordi det var rigide leveringsforpliktelser, som f.eks. at en båt skulle være nødt til å levere til en kai som ikke lenger var der! Fisken kom altså ikke på land i Finnmark, enten man ville eller ikke. Man lagde da en tilbudsplikt til en region, som virket lenge. Dette var også i en tid da det var mulig å levere frossent råstoff. Den norske industrien skapte lønnsomhet med frossent råstoff, og det var ikke store problemer med det. Nå er det ikke sånn lenger, og det er jo det som er det irriterende i politikken: Man gjør et godt vedtak, så endrer verden seg, og så er plutselig ikke vedtaket så godt lenger. Da må man kanskje gå inn og se på andre muligheter – og det er det Høyre har foreslått. Siden det nå er sånn at jeg framstår som en sann arbeiderpartipolitiker gjennom den politikken jeg fremfører, forventer jeg at representanten Lillian og resten av representantene til Arbeiderpartiet følger oss i det forslaget vi har nå om strukturordningen og nye modeller for strukturordningen. Jeg forventer også at Arbeiderpartiet nå støtter Høyres forslag i næringskomiteen som går på å endre leveringsforpliktelsene, slik at vi klarer å oppfylle regjeringens egen ferskfiskstrategi som sier at vi skal ha fersk fisk på land for å skaffe oss det konkurransefortrinnet som norsk industri trenger.