John Dale (Senterpartiet), 2001-04-06:
Utanriksministerens tale i Stortinget den 20. mars var vel verdt å lytta til. Det var framstillinga av utanrikspolitiske problemstillingar som fanga interessa, perspektivet stod i fokus. Utanriksministeren orienterte seg i det kraftfeltet Noreg står i, triangelet USA, EU og Russland. Tilnærmingsmåten gav eit etterlengta og realistisk bilete av utanrikspolitikken. Bodskapen var at Noreg står i eit geopolitisk krysningspunkt, og at utfordringane er mange og krevjande. Som kjent har Noreg alt gjort mykje for å tenkja igjennom ein Russland-strategi. No vil Utanriksdepartementet setja i gang eit arbeid for å sjå på alle sidene av tilhøvet mellom Noreg og USA – eit nødvendig og prisverdig initiativ. Noko tilsvarande vart ikkje sagt om EU, som om Europa-strategien er på plass for lenge sidan. Akkurat på det punktet er det likevel grunn til å setja eit spørsmålsteikn. Uavhengig av standpunkt til norsk medlemskap i EU hevdar mange, og med rette, at den norske Europa-politikken er lite ambisiøs. Slik saka står, er det enkelt å summera opp hovudpunkta: Noreg vil sikra sine økonomiske interesser og elles medverka til fred og solidaritet. Noreg vil unngå konflikt med EU, importforbodet er unntaket som stadfestar regelen. I all hovudsak er EUs politikk Noregs politikk. Noreg vil kompensera for at landet ikkje er representert i EUs ulike organ. På dette punktet stiller EU seg reservert, forståeleg nok, for i Brussel er det liten sans for at me skal få både i pose og sekk. Alt i alt er vår Europa-politikk pragmatisk og basert på eit ynske om å hengja seg på utviklinga kva som enn skjer. Idyllen rår grunnen inntil me finn det for godt å stilla spørsmål om kva for ei europeisk utvikling som vil vera mest i tråd med norske interesser. Bør Noreg t.d. helsa velkomen at Brussel stig fram som hovudstad i eit føderalt EU? Bør Noreg seia seg glad for at EU-landa framstår som ei stormakt? Skal me prinsipielt godta samarbeidsformer som påfører folkestyret stor skade? Eg refererer her til problemstillingar som også er kjernepunkt i diskusjonen innan EU. Svaret på slike spørsmål, og det bør vera nei, må bli styrande også for norsk Europa-politikk. Det er ein konklusjon utanriksministeren bør ha lett for å trekkja for sin eigen del med bakgrunn i det perspektivet han har presentert. Til dømes er det viktig for Noreg, også som ein konsekvens av tilhøvet til USA og Russland, at land og regionar i EU får stå fram i kraft av si eiga tyngd. Men det ser ikkje ut til at det går den vegen, det ligg i systemet. Barcelona-prosessen, som var tenkt å utløysa omfattande samarbeid i Middelhavsregionen, og EUs nordlege dimensjon risikerer å renna ut i sanden. Forklaringa er enkel: Spania, Italia og Hellas ser mot Brussel, og tilsvarande tendens stel makt frå initiativ i nord. Sett med norske augo er detta inga heldig utvikling, men rådlause er me ikkje. Noreg kan på ulikt vis støtta opp under visjonen «eit regionalisert Europa». Og de facto framstår dei andre maktene i triangelet som stadig meir interessante samarbeidspartnarar for Noreg. Utanriksministeren opplyste i sin tale at USA er ein viktig støttespelar i t.d. Barentsregionen. USA er òg aktiv i atomsamarbeidet i Nordvest-Russland. Samspel av denne typen er ein viktig del av vår Russland-strategi. Medan EUs nordlege dimensjon strevar med å finna fotfeste i ein Brussel-fiksert union, baserer regionane i nord seg på realpolitikk. Utanriksministerens tale var på dette punktet klargjerande og interessant. Tankegangen er i tråd med eit ynske om å styrkja dei transatlantiske banda. Sett frå norsk side, slik det går an å tolka utanriksministerens tale, kan det neppe vera i norsk interesse at EU utviklar seg til å bli ein føderal stat, med lite makt for regionane og med brodd mot USA i forsvars- og utanrikspolitikken. Samtidig skal det seiast at hopehavet med USA også er komplisert og til tider svært problemfylt. Striden om Kyoto-avtalen viser det. Atomvåpenspørsmål og rakettforsvar er òg kinkige saker. Som nær alliert bør me framover føre klar tale og visa vilje til sjølvstendig tenking. Særleg håpar eg at den norske regjeringa vil støtta alle initiativ som kan føra til at dei baltiske landa kan bli medlemmer av NATO.