Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2011-02-08:
Trafficking, eller rettere sagt menneskehandel, er vår tids slaveri. Menneskehandel er brudd på mange menneskerettigheter og er mye mer omfattende enn det vi tradisjonelt tenker når vi hører ordet trafficking. Det vi først tenker på, er prostitusjon av kvinner, men det gjelder all handel med mennesker. Hvordan defineres så trafficking? Etter straffeloven er det ved bruk av vold, trusler, misbruk av sårbar situasjon eller ved annen utilbørlig atferd å utnytte andre til prostitusjon eller andre seksuelle formål, tvangsarbeid eller organsalg. Risikosektorer finner vi overalt i arbeidslivet – det gjelder tekstilbransjen, au pair og barnepass, transport, hotell- og restaurantbransjen, eller på gata. Risikogruppene er ulovlige innvandrere, barn, kvinner og minoriteter. Det finnes utallige konvensjoner, arbeidsgrupper og vedtak som omhandler menneskehandel, og i både FN, EU og Østersjøsamarbeidet er problemene konkrete og definerte. Norge har hatt en god handlingsplan, som nå er evaluert, og ny og oppdatert følger med nye tiltak – noe jeg er veldig fornøyd med. Hva gjør vi så videre med all den kunnskapen vi har? Hva slags tiltak virker? Hva virker ikke? Hvordan får vi tak i bakmannen som sitter i et helt annet land? Hvordan kan vi sørge for at offer for menneskehandel tør å ta kontakt og tør å bryte ut? Hvordan verner vi best offeret? Hvordan straffer vi, og hva er den beste løsningen? I BSPC – det parlamentariske østersjøsamarbeidets arbeidsgruppe om sivil sikkerhet, der jeg og også representanten Oktay Dahl sitter – har menneskehandel vært tema det siste året. Vi har fått god kjennskap til medlemslandenes holdninger, og vi har levert en delrapport med anbefalinger og tiltak. Fullstendig rapport foreligger til høsten. I dette arbeidet har vi sett på ulike tiltak som kan gjøres – det gjelder økonomi, politiets arbeid, offerets rolle, barn som ofre, og lovverket i de ulike land – og vi har prøvd å få til en felles forståelse av hva menneskehandel egentlig er. Den norske handlingsplanen har selvfølgelig vært en viktig del av våre innspill til gruppen. Hva dreier så dette seg om? I fjor var det 292 mulige ofre for menneskehandel i Norge under oppfølging. 69 av disse var barn under 18 år. Disse barna var utnyttet til tigging, tyveri eller tvangsarbeid, men også prostitusjon. I Aftenposten kunne vi lese om en rumensk 13-åring som ble solgt for 10 000 euro, og som ble pågrepet i Stavanger for butikktyveri. Hun er ett av mange barn som kan ha blitt tvunget til kriminalitet, narkotikaomsetning eller tigging. 13-åringen var solgt av foreldrene sine og ble utsatt for vold dersom hun ikke fulgte sine nye «eiere»s anbefalinger og forlangende. Dette er folk som reiser rundt i Europa, og det er dermed vanskelig å ta fatt i. Hun er én av mange. Det er også eksempler på mennesker som brukes til tigging om dagen og prostitusjon om kvelden, som blir tvunget til å føde barn – barn som senere blir utnyttet til sex eller tigging – eller arbeidere som lever under dårlige forhold uten mulighet for hjemreise, med gjeld til bakmann uten reell mulighet til å betale tilbake. Det er pedofile menn som gifter seg med kvinner med barn for å få tilgang på ungene deres, eller aupairordningen, som er en god ordning der kulturutvekslingen fungerer, men som nå også kan fungere slik at man blir den nye slaven i huset. Eller så er det sexturisten som drar til land der barn er lett tilgjenglig. Slik kunne jeg dessverre holde på i det uendelige. Altfor mange saker blir henlagt. Det at 90 pst. av sakene henlegges, er ingen god nyhet. Få blir dømt, og i 2009 var det kun fem stykker med rettskraftig dom. Det gir signaler om at vi ikke er i mål med de tiltak vi har. Det finnes imidlertid flere gode tiltak. Jeg har besøkt ROSA, som gir god bistand og trygge oppholdssteder til kvinner som har vært utsatt for menneskehandel, og som sammen med politiet, UDI, LO og KOM gjør en flott innsats. PRO-senteret gjør også en god jobb. De kan fortelle om at de har hatt kontakt med flere menn som ofre, noe som ofte er undermeldt, for det er jo tradisjonelt kvinner vi hører om når vi snakker om prostitusjon. Det gjøres mye godt for å nå arbeidslivet. KOM, altså koordineringsenheten for menneskehandel, som er et prosjekt opprettet av regjeringen i 2006, jobber med flere typer menneskehandel i krysningen mellom tvangsarbeid og sosial dumping. Arbeidstilsynet er også deltaker, noe som styrker og bidrar til flere treffpunkter for å avsløre menneskehandel. Men hva med dem som vi ikke når, eller som ikke vil ta imot hjelp? Sammenhengen mellom frykt og trusler, vold, både fysisk og psykisk, og manglende tro på en ny framtid spiller inn på hvem vi når. Mange har unger i hjemlandet eller det finnes trusler mot familien hjemme, og den psykiske volden de er utsatt for, gjør det vanskelig å bryte ut. Hallikene styrer fra utlandet med kontakt på mobil, med trusler – bl.a. om å bruke voodoo der det er en naturlig trussel. Politiet og annen myndighet kan ofte bli møtt med mistenksomhet framfor å bli sett på som hjelpere, på grunn av dårlige erfaringer fra tidligere. Jeg er stolt over at Norge har en lav terskel for å gi en såkalt refleksjonsperiode. Refleksjonsperioden gir mulighet for å vurdere i seks måneder hva en vil for noe videre. I den perioden har man en begrenset midlertidig oppholdstillatelse for å kunne bryte med miljøet og gi mulighet for straffeforfølgelse overfor bakmenn. Oppholdstillatelsen kan også utvides ytterligere ett år dersom behovet er til stede på grunn av etterforskning og rettssak. Det er bra. Men det er også viktig med et helt løp etter refleksjonsperioden. Her bør man kanskje vurdere permanent opphold etter at saken er ferdig, og de må følges opp bedre. Jeg har fått signaler om at det ikke skjer i dag. Det trengs mer samarbeid med politi og UDI, slik at ofrene ikke slippes alene ut etter at straffesaken er avgjort. Man kan kanskje se på kravet til identifikasjonspapirer som er i dag. Kanskje det kan gjøres annerledes enn at man krever fødselsattest fra hjemlandet, for å sikre at bakmennene ikke på nytt får grep om offeret igjen. Faren for retrafficking er stor dersom vi ikke har systemer som fanger opp og sikrer dem det gjelder. Flere har også kanskje bruk for ny identitet for å slippe unna hallikene sine. Signaler fra PRO-senteret går ut på at flere angrer på at de gikk inn i en refleksjonsperiode, fordi de da får enda mindre kontroll over eget liv, og at ting tar tid. I evalueringsrapporten for refleksjonsperioden står det: «Når et offer for menneskehandel føler at hun hadde hatt bedre framtidsutsikter ved å bli hos menneskehandleren enn hun har etter å ha tatt imot den norske hjelpen, må man vurdere hva man tilbyr.» Det må vi ta alvorlig, men jeg har tro på en god refleksjonsperiode. Retur etter Dublin-avtalen, dvs. til det første landet de kom til, er ofte resultatet når avslag er gitt. De fleste som kommer hit, har vært i Italia eller i Spania først. Jeg vil også be statsråden ta med seg bekymringen for barn – noe vi alle sammen har felles, tror jeg, og jeg ser med glede at det er et stort kapittel i handlingsplanen. Stadig flere ofre har med seg barn, og barn fødes inn i slike forhold. Disse må vi ha et ekstra vern om og fange opp. En annen utfordring er helserettighetene. Hva slags rettigheter skal de ha? Hvem skal betale? Det er viktig å være tydelig på det, slik at de som kommer i kontakt med et offer, vet dette. Det håper jeg vi kan se mer på. Menneskehandel i forbindelse med organer har vært et lite problem i Norge, mens det i andre land er et stort og voksende problem. Organer er en salgsvare og kommer til å bli enda mer ettertraktet i framtiden. Det tror jeg vi også må være oppmerksomme på her i Norge – og ta våre forholdsregler. Vi må gjøre mange ting på én gang. Veldig mye av det vi gjør, er bra. Mye av det som ligger her, er vi i gang med. Men jeg tror vi kan utvikle det enda bedre. Alle som kommer i kontakt med et mulig offer, må bidra til å komme i dialog for å hjelpe. Vi vet f.eks. at det er økonomi – altså penger – i det å handle med mennesker. Det er resalgbart, og vi må stoppe pengene. Innstramninger på beløp som kan overføres og mer tollkontroller ved utreise kan være noen tiltak. Å bruke straffeloven aktivt der det er nødvendig og å bruke straff som middel, er også viktig. Jeg ser fram til debatten her i dag. Jeg håper at vi sammen kan finne enda flere tiltak som kan gi enda bedre vern og enda bedre beskyttelse for dem som er ofre for menneskehandel – for det fortjener de.