Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2014-12-18:
La meg aller først starte med å takke interpellanten for å reise en svært viktig debatt. Sånn sett kan det også være en symbolsk verdi i debatten, ved at det er den nest siste debatten dette året i Stortinget. Det er utvilsomt sånn at 2015 blir et viktig klimaår. 2015 kan bli det året hvor kommende generasjoner skal bedømme vår generasjon for vår handlekraft om hvordan vi mener å legge til rette for et framtidsbilde for kommende generasjoner på en god måte. Jeg har også lyst til å takke klima- og miljøministeren for den jobben hun gjorde i Lima. Det er krevende arbeid, og vi setter pris på at en i hvert fall kom fram til en avtale som et grunnlag for å gå videre i Paris neste år. Jeg er også veldig glad for at klima- og miljøministeren så tydelig nå sier at Stortinget skal involveres i det som er hovedtemaet for interpellasjonen, de målene som skal settes for Norge i tiden etter 2020 når det gjelder klima. Jeg har lyst til å understreke det hun sa til NTB da: «Dette er en stor og viktig beslutning som krever god politisk forankring.» Jeg er veldig enig i det utsagnet og håper virkelig at klima- og miljøministeren i behandlingen av den stortingsmeldingen vi får i februar, legger seg det som mål at det skal være en god forankring av de viktige vedtakene som skal gjøres. Det er en stor og viktig beslutning. Det er kanskje den viktigste beslutningen vi kan ta for framtiden, som kommer til å prege oss. Det som er grunn til bekymring, og som må nevnes i denne interpellasjonen, er at det kan se ut som klima- og miljøministeren har en krevende jobb i egen regjering. Jeg mener det er litt alvorlig at i både den foregående interpellasjonsdebatten og denne interpellasjonsdebatten så er det ingen fra Fremskrittspartiet som – ennå, i hvert fall – har tegnet seg. Jeg håper ikke det er et uttrykk for at det er kompliserte arbeidsforhold internt i regjeringen om noe så viktig som klimamål for 2030 og i tiden framover, men det kan se ut som at det er noe i det. Målene er interessante og viktige, men det viktigste er jo hvilke tiltak vi iverksetter for å nå de målene som blir satt. Det er det vi må erkjenne som en av utfordringene i det som har vært målsettingene fram til nå, at det er vanskelig å nå de målene som er satt. Vi må sette oss tydelige, gode mål, og vi må ha gode, viktige tiltak som bygger oppunder de målene som interpellanten også tok opp. Hvordan vi skal nå målene, må jo bli den viktige diskusjonen i Stortinget i mars, når stortingsmeldingen er lagt fram. Hvilke skritt skal vi ta på den krevende veien fram til 2050? Når skal vi for siste gang gi en utslippstillatelse for klimagassutslipp i Norge? Sånne spørsmål er usedvanlig viktige hvis de målsettingene vi skal forme, skal være troverdige. Vi må kunne klare å gjøre noe som faktisk betyr en forskjell ut fra det som er målsettingene, men også hva vi evner å trekke sammen om når det gjelder tiltak. Jeg har på slutten av interpellasjonsdebatten – eller i hvert fall i mitt innlegg nå – lyst til å utfordre: Evner vi i Stortinget å finne en omforent enighet om målene fram til 2030 eller etter 2020, fram mot 2050? Det er det som er den krevende øvelsen. Jeg mener at hvis vi skal være troverdige for ettertiden, så er det nettopp den brede enigheten som må søkes i et så viktig spørsmål. Jeg håper jo at regjeringspartiene er villige til å diskutere det med opposisjonen i Stortinget og ikke minst med samarbeidspartiene, og at det kan være et bredt, trygt grunnlag ikke bare for klimamålsettinger, men også for klimatiltak som bygger oppunder de målsettingene vi setter. Evner vi ikke å finne en sånn omforent, bred enighet i Stortinget, så tror jeg målene er vanskeligere å nå, jeg tror tiltakene blir vanskeligere å gjennomføre, og jeg tror ansvaret som vi må påta oss for klimaet, er noe svakere enn det vi egentlig kan evne hvis vi faktisk vil alle sammen.