Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2011-11-11:
Historien om krigsseilerne er en stolt historie, det er en trist historie, og det er en skammelig historie. De fleste seilte i konvoi på Atlanterhavet. Her fraktet de militære og sivile forsyninger, bl.a. mellom England og USA. De levde under konstant trussel om å bli senket av tyske bombefly, torpedobåter og ubåter. Det var over 4 000 av våre egne sjøfolk som aldri kom hjem igjen etter krigen. Av dem som kom hjem, fikk mange psykiske senskader etter det umenneskelige de hadde opplevd. Man opererer med begrepet «krigsseilersyndrom». Krigsseilerne gjennomgikk betydelige psykiske påkjenninger: konstant fare for voldsom død, hjelpeløshet og forsvarsløshet overfor overmakten, og manglende forbindelse med familie og venner hjemme i Norge over lang tid. Noen overlevende har senere hatt plager som minner om den overlevende konsentrasjonsleirfanger har utviklet. Krigsseilernes innsats må sies å ha vært Norges viktigste bidrag til de alliertes seier over den tyske krigsmakt. Norges høyest dekorerte borger, Gunnar Sønsteby, og andre veteraner er blant dem som etter krigen jobbet aktivt for å skaffe krigspensjon til de norske krigsseilerne. Sønsteby har uttalt at krigsseilerne var de eneste nordmenn som gjorde en innsats av betydning for krigens varighet. Norske myndigheters behandling av krigsseilerne etter krigen har med rette vært sterkt kritisert. Mange følte seg sviktet av det offentlige etter krigen. Det er ingen tvil om at myndighetene med sin manglende vilje til å gi den kompensasjonen de fortjente, økte belastningen for krigsseilerne selv, og også for pårørende og for etterlatte. Det er viktig at denne historien – både den stolte, den triste og den skammelige – blir fortalt til kommende generasjoner, og at skolen tar dette med i historieformidlingen på de ulike trinn. Komiteen skriver i en felles merknad at «det fra ulikt hold stilles spørsmål ved om andre verdenskrig generelt og krigsseilernes innsats spesielt er tilstrekkelig belyst og vektlagt i læreplaner, pensum og undervisning.» Det kan være behov for at statsråden ser nærmere på dette spørsmålet. Setningen «aldri mer 9. april» er avhengig av at kommende generasjoner vet hva 9. april faktisk handler om. Enkeltpersoner, museer og organisasjoner gjør en stor innsats i historiefortellingen om annen verdenskrig og krigsseilerne. Som tidligere nevnt, er det grunn til å framheve at Stiftelsen Arkivet i Kristiansand har et prosjekt knyttet til krigsseilernes innsats under krigen, som vil kunne være til hjelp i undervisningen. De holder nå på med å lage formidling knyttet til DS «Hestmanden», som seilte under begge verdenskrigene og er det eneste skipet fra det norske statsrederiet Nortraships flåte under annen verdenskrig som er bevart. Derfor har vi i Stortinget vedtatt at det unike skipet skal være et minnesmerke over de norske krigsseilerne. 22. november er en langvarig restaureringsprosess ferdig. «Hestmanden» er på sjøen igjen og klar for dåp. DS «Hestmanden» skal nå gjøres klart som museumsskip, hvor norske krigsseileres historie og innsats for de alliertes seier under annen verdenskrig igjen skal formidles rundt i hele landet. Rundt 20 pst. av alle gjenlevende norske krigsseilere kommer til dåpen. Det er ganske imponerende, når vi vet at i dag er de fleste krigsseilerne over 90 år. Det kommer til og med krigsseilere helt fra Filippinene for å være med på denne hendelsen. Så for alle oss som er opptatt av at historien må formidles til nye generasjoner, har vi her et verktøy som vil trenge Stortingets støtte. Det er også fristende å minne om at vi om ikke mange ukene skal diskutere bevilgninger til bl.a. Stiftelsen Arkivet og andre som jobber med denne tematikken. Det kan hende vi bør ta opp i oss, når vi skal tenke på den konkrete bevilgningen, alt det vi sier i dag om hvor viktig denne saken er for kommende generasjoner. Det er et nettsted som har laget klart – for lærere og andre – en veldig lett formidling av både krigsseilernes og andre tidsvitners innsats som heter neveragain.no, men som dessverre måtte legge ned fordi staten ikke var villig til å betale de lisensrettighetene som nettstedet trengte for å formidle dette. Her har statsråden fått tre gode eksempler på hvordan man kan løse det jeg opplever er Fremskrittspartiets hensikt her, og som jeg opplever at Stortinget står felles om å klare å gjøre bedre i framtiden.