Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-03-21:
Jeg synes dette er en litt trist dag. Som flere talere har vært inne på, så snakker man om at man senere skal komme frem til en avklaring på et spørsmål som hittil har vært avklart. Det har vært avklart hele tiden inntil denne saken dukket opp at Riksrevisjonen selv bestemmer hvilke dokumenter Riksrevisjonen skal ha innsyn i. Det har ikke vært noen uklarheter om det. Det var den foregående regjering som skapte denne uklarheten, og i dag stadfester altså flertallet i denne salen at den uklarheten skal være der. Det er oppsiktsvekkende, bekymringsfullt og sjokkerende. Tenk om administrerende direktør i en større bedrift sa når revisor bad om å få innsyn i noen dokumenter: Nei, det får du ikke! Og hvis man kom i det offentlige rom og det het at en leder i et stort, kjent selskap nektet den statsautoriserte revisoren innsyn for å kunne kontrollere og undertegne regnskapene for at de skulle gå til Brønnøysund, da ville det blitt et ramaskrik med krav om inngrep, om bedre lovgivning, og man ville slå fast prinsippet om at revisor selv bestemmer hvilke dokumenter han skal se. – Slik er det når det gjelder alle andre. I dag skaper altså stortingsflertallet, alle unntatt SV og Fremskrittspartiet, uklarhet om den praksis og den sedvane som har vært, nemlig at selvsagt – jeg sier selvsagt, for at dette diskuteres i det hele tatt, er merkverdig – må det være Riksrevisjonen, kontrolløren, som bestemmer hva kontrolløren trenger av innsyn for å foreta sin kontroll. Det flertallet nå skaper usikkerhet om, er nettopp at nå kan den kontrollerte kanskje få lov til å begrense innsynet til kontrolløren. På alle andre områder ville dette vært uhørt. Hva i all verden er det som går av stortingsflertallet når de nå plutselig begynner å snakke om at dette skal vi komme tilbake til? La meg lese litt fra en merknad i innstillingen, som burde vært fra en enstemmig komite: «Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti slutter seg til Riksrevisjonens bemerkning om at det ikke vil være mulig å gjennomføre en effektiv kontroll dersom den kontrollerte selv skal bestemme hvilke dokumenter kontrolløren skal få innsyn i.» Dette mener altså ikke Høyre, dette mener ikke Arbeiderpartiet og dette mener ikke Kristelig Folkeparti – og de foretar en såkalt utsettelse av saken til et utvalg som arbeider, kommer med et nytt forslag til lov for Riksrevisjonen. Det er jo nå man skaper uklarheten. Første gangen Stortinget har anledning til å slå fast noe som har vært gjeldende, sier stortingsflertallet nei. Jeg skjønner ikke hva som går av flertallet. Vi prøver overfor en del andre land å undervise i hvordan riksrevisjoner skal bygges opp, og hvilke prinsipper som skal legges til grunn, og så fraviker plutselig flertallet selv det prinsippet. Det er klart at noen partier har vært og er veldig opptatt av å komme i regjering. Av og til lurer jeg på om de har glemt hvorfor de kom i regjering, når de er kommet dit. Men det ser ut til at man er så opptatt av det, man er så opptatt av å være der, og ikke bli kontrollert, at man omtrent gir direktiver til sine egne medlemmer i nasjonalforsamlingen om å lempe på kontrollmulighetene, for det kan være ubehagelig. Så sitter medlemmene i nasjonalforsamlingen, og i stedet for å være medlemmer av nasjonalforsamlingen er de utsendte medarbeidere for Regjeringen, som ikke liker noen utidig kontroll. Jeg er sjokkert over at flertallet ikke er med på den merknaden fra SV og Fremskrittspartiet. Det er slik det har vært inntil denne saken med SIVA dukket opp. Nå er det skapt uklarhet, nå er det skapt forhåpninger i enkelte deler av statsforvaltningen om at de kanskje kan begynne å slå tilbake mot brysomt innsyn fra Riksrevisjonen. Det er etter vår oppfatning helt uakseptabelt. Jeg synes det er trist at vi også i Norge skulle komme til det stadiet, vi som prøver å undervise alle andre land om at de skal innføre det vi har hatt, men som vi nå altså på en måte forlater. For den uklarheten man snakker om at man skal komme tilbake til, har ikke vært der før i dag. Dette er det eneste kjente eksempel på at Riksrevisjonen er nektet innsyn i nyere tid. Istedenfor å slå fast at det var et engangstilfelle, som vi ikke skal ha noe mer av, lager nå flertallet en uklarhet. Det synes jeg er trist og leit, og det er ikke den norske nasjonalforsamling verdig.