Erna Solberg (Høyre), 2007-06-01:
I går var det Vesak. Det er Buddhas bursdag. Den 31. mai er derfor av FN ansett for å være en internasjonalt akseptert religiøs høytidsdag. Den enhetlige buddhistiske kirke ble forbudt i Vietnam, og det ble forbudt å gjennomføre seremonier eller å feire Buddhas bursdag. De som gjorde det likevel, ble trakassert, truet og angrepet av sikkerhetspolitiet i Vietnam for å organisere ulovlige demonstrasjoner. Den 15. mai 2007, altså for 14 dager siden, ble advokat Tran Quoc Hien dømt til fem års fengsel og to års husarrest for fredelig prodemokratisk aktivitet. Rettssaken varte i fire timer. Advokaten har deltatt i menneskerettighetsorganisasjonen som jobber for ytringsfrihet i Vietnam, Bloc 8406, en organisasjon som har jobbet for å få rom for at man kan si sine meninger. Han har også vært talsperson for bønder og arbeidere gjennom solidaritetsforbundet. Den 11. mai 2007 ble advokatene Le Thi Cong Nhan og Nguyen Van Dai dømt til henholdsvis fire og fem års fengsel. Den 10. mai var det tre andre menneskerettighetsaktivister som ble dømt til fengselsstraffer for angivelig å ha utfordret kommunistpartiet med et krav om å få et flerpartisystem. Alt dette har skjedd siden jeg leverte inn denne interpellasjonen til utenriksministeren angående hva vi gjør med hensyn til menneskerettighetssituasjonen i Vietnam. Jeg tror ikke det har noen sammenheng med interpellasjonen, men det har en sammenheng med noe av det vi ser, som er ytterst bekymringsfullt. Da utenrikskomiteen var på besøk i Vietnam i høst, var det i en situasjon hvor det ble rapportert om at det var problemer med menneskerettighetene, men at det var en positiv utvikling, at det var myndigheter som forsøkte å lytte, at det var rettsreformer på gang, og at menneskerettighetsdialogen, selv om den alltid er problematisk, var i et positivt spor. Samtidig var det to saker som var viktige på det internasjonale området for Vietnam. Landet skulle være vert for APEC-møtet, noe vi – allerede flere måneder før møtet skulle finne sted – så da vi var i Hanoi, med symboler og hele propagandaapparatet rundt. Men enda viktige enn det var at den 11. januar 2007 ble Vietnam WTO-medlem. Mye kan tyde på at den positive utviklingen på menneskerettighetsområdet i Vietnam først og fremst var en fasade for det vietnamesiske kommunistpartiet og vietnamesiske myndigheter for at landet skulle få mulighet til å bli medlem av WTO. Det er ingen ukjent erfaring i prosesser hvor man søker om medlemskap i internasjonale organisasjoner, at land bidrar med betydelige forbedringer og «kosmetiske operasjoner» på overflaten for å overbevise om at det er en positiv dialog. Noe av det samme så man kanskje da Kina søkte om få olympiske leker. Og vi har sett det i mange land som har søkt medlemskap både i NATO og EU, at prosessene har en tendens til å stoppe noe opp når man først har fått garantien for at medlemskapet kommer. Men det er ingen unnskyldning. Det er derimot en sterk påminnelse om at vårt fokus på menneskerettigheter må fortsette også etter at land er blitt medlem av internasjonale organisasjoner hvor de har bestrebet seg på å få medlemskap. I dag er det mange sterke overgrep rettet mot menneskerettighetsaktivister i Vietnam, og de siste fire månedene har dette økt betydelig. I februar måned var det en serie arrester, som altså ledet til disse dommene i mai måned. Vi kan bekymre oss over utviklingen på menneskerettighetsområdene i mange land, men vi har et enda større ansvar for å bekymre oss, ta opp og være i aktiv dialog i de landene vi gir bistand til, og samtidig bidra til legitimiteten i at et land som Norge gir bistand for å hjelpe de fattige i landet, når regimet er så undertrykkende. Derfor er det etter min mening utrolig viktig at Regjeringen og hele det politiske miljøet i Norge snakker klart og tydelig til Vietnam om hvordan vi mener utviklingen i det vietnamesiske samfunnet går. Vi låner en viss legitimitet til regimer, hvis vi ikke offentlig utad kritiserer utviklingen. Vi har sett at nordmenn har opplevd noen av utfordringene med hensyn til tilstramningene i Vietnam. Da Rafto-prisen ble tildelt Thik Quang Do, som sitter i husarrest i Vietnam på det 26. året, ble medlemmer av og ansatte i Rafto-stiftelsen arrestert i forsøket på å gi ham prisen og få en samtale med ham. Vi vet at andre også er blitt tatt inn til forhør når de har vært i Vietnam og forsøkt å ta opp spørsmål knyttet til menneskerettigheter. Noe av det som har kommet ut av de forhørene som har vært gjort av personer som er norske statsborgere, og som har blitt tatt inn til forhør i Vietnam, er relativt detaljert kjennskap til hva som foregår i Norge, hva de angitte personene gjør, og hvordan det arbeides for menneskerettigheter i Vietnam i det norske samfunnet. Mye tyder på at det også drives en utstrakt overvåking og informasjonsflyt om disse aktivitetene fra Norge til Vietnam, på en måte som gjør at norske statsborgere med nære familiemedlemmer i Vietnam, i dag føler usikkerhet om hva slags overvåking vietnamesiske myndigheter driver i vårt samfunn. Vi har et ansvar for også å ta dette på alvor. Fordi vi har ytringsfrihet, skal ikke den virke begrensende for representanter for minoriteter i Norge slik at man da vil være redd for represalier for bruk av ytringsfriheten overfor pårørende og andre i hjemlandet. Min interpellasjon er en utfordring til Regjeringen, og jeg stiller spørsmålet: Hva gjør Regjeringen i denne situasjonen? Det er mye å gjøre. En av de viktige tingene er bl.a. å sørge for at den legale juridiske reformen som man har påbegynt, faktisk gjennomføres. I en av rettssakene som har blitt gjennomført denne våren, har altså en katolsk prest vært frarøvet mulighetene til å kunne si sin mening i rettssaken. Samtidig foregår det et dialogarbeid for å få et bedre rettssystem i Vietnam. Jeg mener at vi må kreve løslatelse av alle personer som er fengslet i Vietnam på grunn av sine ytringer, at vi må presse Regjeringen sterkere på dette området, og at vi må bruke alle internasjonale fora til å ta opp dette spørsmålet. Jeg har lyst til å si at det kan ha vært unnfallenhet i forholdet til Vietnam fra mange vestlige lands side, ikke minst fra venstresiden – av historiske grunner, f.eks. støtte til kommunistpartiet under Vietnam-krigen. Det er på tide å legge dette vekk. Det er på tide å se hva det kommunistregimet faktisk gjør overfor sine innbyggere, se at selv om Vietnam er et vakkert land, et nydelig feriested og et land som har økonomisk utvikling, er det også et land som nå sterkere og sterkere undertrykker dem som ønsker å få oppfylt helt grunnleggende menneskerettigheter. Jeg mener at vi må se på hvordan vi kanaliserer bistanden vi gir til organisasjoner og andre – som skal bedre situasjonen for menneskerettigheter i landet – og få aksept fra vietnamesiske myndigheter for at våre bistandspenger ikke bare bør brukes til fattigdomstiltak, men også til å støtte opp under organisasjoner og andre som arbeider for mer åpenhet og større ytringsfrihet. I tillegg mener jeg vi må se på hvordan vi kan støtte frivillige menneskerettighetsorganisasjoner i Norge eller i Vesten som jobber overfor Vietnam, for å sørge for at det kommer et ytre press fra flere andre land. I denne sammenhengen, som i mange andre, må vi overfor vietnamesiske myndigheter benytte enhver anledning til å ta opp menneskerettssituasjonen og uttrykke vår helt klare skuffelse over at det som var en positiv utvikling, ser ut til å ha vært en kosmetisk øvelse fra vietnamesiske myndigheter. Med én gang man er innenfor et WTO-medlemskap, starter man undertrykkingen – kanskje enda sterkere enn på mange år.