Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-11-27:
Den tanken som bærer Senterpartiets alternative statsbudsjett, er at folkevalgt styring er mulig. Det er at vi som storting har valgmuligheter når det gjelder hvilken retning vi ønsker at det norske samfunnet skal ta. I en tid da altfor mange prøver å fortelle folk at politikkens viktigste oppgave er å slippe rattet og overlate styringen til byråkratiet, markedet eller EU-systemet, står Senterpartiet for det motsatte. Politisk endring kan ta tid, og ofte går det raskere å rive ned enn å bygge opp, men politisk styring er mulig. Senterpartiets hovedprioriteringer i dette budsjettet er tydelige. Vi velger en politikk som bidrar til å utjevne geografiske og sosiale forskjeller. Vi velger en politikk som gir trygghet i hverdagen og tjenester nær folk i hele landet. Vi velger en politikk som bygger opp verdiskaping over hele landet. Og vi velger en politikk som bidrar til å sikre norske interesser i en verden som er preget av stadig mer spenninger. Alt dette er fordi vi tror vi har et valg, og fordi vi tror vi kan påvirke utviklingen av samfunnet. Regjeringen synes å være av en litt annen oppfatning. Blant regjeringspartiene ser det nesten ut til å ha gått litt sport i å tilsløre politiske vegvalg, forvanske politiske ansvarsforhold og tåkelegge det faktum at regjeringen enten direkte eller indirekte er med på å treffe valg som øker de sosiale og geografiske forskjellene. På område etter område sentraliserer denne regjeringen offentlig sektor i Norge, men de velger ofte å gjøre det gjennom en stedfortreder. I nedleggingen av lærerutdanningen på Nesna valgte de å gjøre det gjennom styrets vedtak. De gjemte alt sitt politiske ansvar bak fagre ord om autonomi. Det samme har skjedd innen politiet, der hele prosessen med sentralisering er blitt overlatt til etaten sjøl, slik at en politisk kan skyve ansvaret fra seg. Det skal ikke mye fantasi til for å se at det samme kan skje når det gjelder høringen om å legge ned to tredeler av tingrettene i Norge. Det politiske ansvaret for å gjennomføre endringer blir helt sikkert overført til andre enn regjeringen sjøl. Det samme skjer når en sentraliserer ambulansetjenesten, og når en nå vil legge ned Ullevål sykehus. Der er det foretaket og styret som får friheten til å både utrede, vedta og gjennomføre. Høyre, Fremskrittspartiet og resten av regjeringen har på en måte valgt å abdisere litt politisk. De frasier seg ansvar og legger omformingen og sentraliseringen av offentlig sektor ut til direktorater, foretak og styrerom. Også avgiftspolitikken har vært under debatt denne høsten. Det er en viktig debatt. Denne regjeringen har foretatt en omlegging av skattepolitikken ved å kombinere store skattekutt til dem som har mest, med avgiftsøkninger til folk flest. Det bidrar til økte forskjeller i Norge. Til sammen har regjeringen økt avgiftene med 6,3 mrd. kr, og elavgiften alene er økt med 38,9 pst. siden 2013. Senterpartiet har fått litt kritikk for å reise denne debatten. Fremskrittspartiet prøver jo å tåkelegge den ved konstant å prøve å snakke om skatter og avgifter, aldri om avgifter alene. I dag velger til og med finansministeren å begynne å se på ulike definisjoner av avgifter. Hun velger å se bare på særavgiftene, ikke på avgiftene totalt sett. Hun velger plutselig å snakke om innbetalte avgifter. Samtidig snakker hun om skattelette, og da snakker hun om vedtatt skattelette, for hun vet jo like godt som oss at hvis hun skal forholde seg til innbetalt skatt og avgift, har skatte- og avgiftsnivået under denne regjeringen økt betydelig. Da kan ikke regjeringen lenger snakke om 25 mrd. kr i skattelette. Reaksjonsmønsteret når en ønsker å starte en debatt om avgiftspolitikkens virkninger, har vært forutsigbart og forventet – og på mange måter lite imponerende, må jeg si. Både økt elavgift, økt moms på reiseliv og transport og økt flypassasjeravgift på kortbanenettet er tiltak som rammer skjevt både sosialt og geografisk. Heller ikke klimaavgifter kan brukes på en slik måte at en kan overse om de rammer skjevt sosialt og geografisk, for det vil svekke legitimiteten til hele klimapolitikken om en velger en slik linje. Mye tyder på at flere av avgiftsøkningene som regjeringen påberoper seg i klimaets navn, ikke innebærer store, effektive kutt i klimautslipp, men tvert imot er å se på som rene fiskale avgifter. Senterpartiet er glad for at debatten om avgifter er sterkere på dagsordenen nå enn tidligere, men vi ser samtidig at det er en lang veg fram når regjeringen fortsatt salderer både miljøprofil og budsjettbehov med avgiftsøkninger som rammer alle, uten hensyn til bosted og inntekt. Etter seks år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering kan vi konstatere at regjeringsprosjektet mangler et indre samhold og en plan for vegen videre, og det er kanskje ikke så merkverdig.