Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-04-15:
Siden Ikkespredningsavtalen ble inngått for over 40 år siden, har tre land, India, Israel og Pakistan, skaffet seg atomvåpen. Nå er det en stor og begrunnet frykt for at også Iran og Nord-Korea er i ferd med å utvikle atomvåpenkapasitet. Ikkespredningsavtalen har altså ikke greid å forhindre spredning av atomvåpen. På den annen side har nær 190 land sluttet seg til avtalen. Minst 40 av disse har kapasitet til å utvikle slike våpen, men har avstått fra det. Det er positivt. Revisjonen av Ikke-spredningsavtalen, NPT, i 2000 skapte forventninger. For første gang på 15 år ble det den gang enighet om et sluttdokument. Enigheten omfattet en rekke praktiske skritt som pekte mot målsettingen om en verden uten atomvåpen. Terroranslaget i New York høsten 2001 ble også et anslag mot atomnedrustningsarbeidet. Sluttdokumentet fra 2000 ble ikke fulgt opp, og tilsynskonferansen i 2005 endte uten resultater. Etter tre tiår med framgang og håp om at rustningsspiralen fra den kalde krigens dager skulle kunne snus, ble det første tiåret i det nye århundret det tapte tiår for nedrustningsarbeidet. 1970-årene ga oss Ikke-spredningsavtalen og den første avtalen om reduksjon av de strategiske arsenalene, SALT I. 1980-årene, som sluttet med Berlinmurens fall, innebar slutten på den kalde krigen. 1990-årene ga oss prøvestansavtalen, som dessverre ennå ikke er trådt i kraft, fordi ikke tilstrekkelig antall land har undertegnet, blant dem USA. Vi fikk START II, Landminekonvensjonen og en halvering av militært materiell i Europa. Én oppmuntring fikk vi mot slutten av det tapte tiåret vi har bak oss: Konvensjonen om forbud mot klasevåpen, hvor ikke minst Norge var en avgjørende drivkraft. Vi har nå en mulighet til å blåse ny dynamikk inn i nedrustningsarbeidet. Det er viktig for traktatens troverdighet at det oppnås resultater. USA har fått en ny president, som har gjort visjonen om en verden uten atomvåpen til sin. Hans nye atomvåpenstrategi vil redusere og avgrense kjernevåpnenes avskrekkende rolle i sikkerhetspolitikken. Toppmøtet for atomsikkerhet i Washington mandag og tirsdag fokuserte på å sikre verdens lagre av uran og plutonium. Ett konkret resultat var Ukranias erklæring om at landet ville overlate sine lagre av høyanriket uran til Russland og USA innen 2012. Den nye Start II-avtalen mellom USA og Russland, som reduserer antall utplasserte våpen med en tredjedel, er også et skritt i riktig retning. Det er ingen tvil om at det er atommaktene som sitter med nøkkelen. Gjennom Ikke-spredningsavtalen har de forpliktet seg til å ruste ned, med full eliminering av våpenarsenalet som mål. Det må de etterleve, for med hvilken moralsk rett kan land som selv har atomvåpen, kreve av andre at de skal avstå, når de selv så tydelig demonstrerer hvor viktig disse våpnene er for dem? Det er jo det de gjør når de fortsatt sitter med meningsløst store arsenaler, mengder av våpen som aldri vil kunne tas i bruk hvis galskapen først er sluppet løs, rett og slett fordi alt vil være over før neste bølge kan sendes av gårde. Hva kan så Norge, som et land uten atomvåpen, bidra med? Én viktig arena er arbeidet med NATOs nye strategiske konsept. Arbeiderpartiet har programfestet å arbeide for en verden fri for kjernevåpen og andre masseødeleggelsesvåpen og for å redusere atomvåpnenes rolle, gjennom en vellykket tilsynskonferanse i år. Dette er også nedfelt i Regjeringens plattform. Partiprogrammet og regjeringsplattformen forplikter oss også til å ta initiativ til en diskusjon i NATO om hvordan alliansen kan bidra til å realisere målet om en atomvåpenfri verden gjennom forpliktelser som omfatter alle land. Norge må være en sterk stemme for å styrke alliansens arbeid med nedrustning, spesielt av atomvåpen. Dette må vektlegges sterkere i strategien for de kommende 10 årene, slik det også er tatt til orde for i henvendelsen til NATOs generalsekretær foran det kommende utenriksministermøtet i Tallinn. Når president Obama deler vår visjonen om en verden uten atomvåpen, har vi en viktig alliert for å gi NATOs strategi et konkret innhold som kan skape ny dynamikk i nedrustningsarbeidet, bredt sett. Ett tiltak bør være at NATO avstår fra førstebruk av atomvåpen. Antall atomvåpen i Europa er nå heldigvis kraftig redusert. Men vi bør stille oss spørsmålet hvorvidt de taktiske atomvåpnene som fortsatt finnes utplassert i vår verdensdel, virkelig er et bidrag til vår sikkerhet, eller om de kan virke motsatt. Terskelen for å ta i bruk mindre atomvåpen i en gitt situasjon vil være lavere enn når det gjelder de strategiske. Jeg mener NATO bør ta initiativ overfor Russland til en avtale som innebærer en fjerning av alle utplasserte taktiske atomvåpen i Europa øst for Ural. 20 år etter Berlinmurens fall, og snart ti år etter at landene i Øst-Europa ble med både i EU-samarbeidet og i NATO, må det være mulig å reise spørsmålet: Er ikke tiden inne for å slå ned atomparaplyen over vår verdensdel? Ville ikke det bidra til å gi partnerskapsavtalen med Russland en ny og tillitskapende vitalitet? Tiden burde være overmoden for å legge den kalde krigens tenkning bak oss, over 20 år etter at den i realiteten tok slutt, den novemberkvelden i Berlin. Drivkraften for de landene som har skaffet seg atomvåpen etter at Ikke-spredningsavtalen trådte i kraft i 1970, er regionale konflikter og en dyptpløyende mistillit mellom naboer. Dette er, sammen med maktdemonstrasjoner og ambisjoner, også drivkraften bak Irans og Nord-Koreas atomprogrammer. Derfor er det å løse regionale konflikter kanskje det alle viktigste som kan gjøres for at flere land ikke ser seg tjent med å skaffe seg atomvåpen. Dette perspektivet bør være en ekstra drivkraft i bestrebelsene på å løse slike konflikter, spesielt i Midt-Østen. Et tredje perspektiv som også kan ha betydning, er at land som nå vokser fram som viktige aktører i kraft av sin økonomiske styrke, gis sin rettmessige plass i den internasjonale arkitektur av organisasjoner og organer. Ett slikt eksempel er FNs sikkerhetsråd, hvor atomvåpen var adgangsnøkkelen til å få fast plass. Vi må ikke risikere at enkelte land ser seg tjent med å anskaffe atomvåpen for å få sin rettmessige plass i internasjonale organer bare fordi vi ikke er villige til å se over maktforholdene i lys av den verden som nå utvikles, med stadig flere innflytelsesrike land som vil kreve sin rettmessige plass, der regionale og internasjonale beslutninger skal tas. Ambisjonene for revisjonskonferansen i år må være å få enighet om tiltak som kan gjøre NPT til et kraftfullt redskap for å hindre at flere land ser seg tjent med å skaffe seg atomvåpen – enighet om at de som har atomvåpen, reduserer sine arsenaler, oppgir førstebruk som en trussel og garanterer at de ikke vil bruke atomvåpen mot land som ikke har slike. Lykkes vi med det, staker vi ut kursen mot en atomvåpenfri verden. Det vil være en verden som vil være tryggere for oss alle.