Inge Lønning (Høyre), 2000-05-18:
Det er alltid spennende å lytte til den første redegjørelsen fra en ny statsråd og særlig spennende denne gang, fordi jeg tror at vi for første gang i manns minne har fått en ny kirke-, utdannings- og forskningsminister som har brukt i hvert fall den første måneden av sin statsrådstid til å være kirkeminister og være relativt usynlig på de to andre feltene departementet har ansvar for. Desto viktigere blir jo da den debut han har i Stortinget når han skal legge frem sine utdanningspolitiske vyer. Det er mye godt å si om statsråd Giskes utdanningspolitiske redegjørelse. Den har en høyt utviklet retorikk, og det mener jeg som en kompliment – forutsatt at det også viser seg å være innhold bak ordene i neste omgang. Den har et høyt ambisjonsnivå. Statsråden ønsker å se Norges utdanningspolitiske utfordringer i et globalt perspektiv, ikke bare i et nasjonalt perspektiv. Det er også prisverdig. Statsråden legger stor vekt på kvalitet og sier at den store utfordring vi står foran, er nettopp å løfte kvaliteten på alle nivå i det norske skole- og utdanningssystemet. De ti årene som ligger bak oss, har vi vært svært opptatt av å utvide kapasitet, ikke minst i høyskole- og universitetssystemet. Nå er det på tide at vi interesserer oss for innholdet og kvaliteten i utdanningen. Alt dette er utmerket! La meg også føye til at jeg lyttet med svært stor interesse til statsrådens opptatthet av fleksibilitet og mangfold. Nesten alt det han sa om dette temaet, kunne ord for annet ha vært hentet fra Høyres utdanningspolitikk gjennom de siste 20 år. Det som gjenstår på alle disse områder, som jeg tror det er et stort flertall i Stortinget som kan stille seg bak, er naturligvis operasjonaliseringen. Der må jeg nok si at statsrådens redegjørelse skuffer i noen grad. Riktignok er det slik at utdanningspolitiske og andre redegjørelser fra statsråder nødvendigvis beveger seg på et høyt generaliseringsnivå, men jeg synes nok at statsråd Giskes utredning i så måte lå enda noen hakk høyere enn det vi er vant til, og at det var enda færre konkretiseringer av hvorledes statsråden akter å ta i tu med kvalitetsutfordringen, hvorledes statsråden ønsker å sikre at vi får større mangfold, at vi får mer tilpasset undervisning, tilpasset den enkelte elev. Det må være fortsettelsen. Hvis de avsnittene som jeg nå har kommentert på en positiv måte, skal ha noen verdi, må fortsettelsen ligge i konkretiseringen, og den konkretiseringen håper jeg at statsråden vil komme til Stortinget med snart. Et av de avsnittene i statsrådens redegjørelse som jeg lyttet til med særlig stor interesse, var det som har innledningen «Vi vil ha en utdanning hvor kvalitet er et overordnet mål». Der stiller statsråden selv fem retoriske spørsmål, som lyder slik: Vi bruker 15 milliarder kr på høyere utdanning. Vi må spørre: Får vi nok igjen for alle de pengene vi bruker? Vi har 21 000 ansatte i sektoren. Vi må spørre: Får vi det maksimale ut av all den kunnskapen de sitter inne med? Er forskningen god nok? Rekrutterer vi de beste lærerne?» Og så det aller beste spørsmålet: Blir elever og studenter stimulert til å yte sitt aller beste, til å strekke sine prestasjoner til det ytterste, til å bryte sine egne grenser?» Alle disse spørsmål er aldeles fortrinnlige retoriske spørsmål, og jeg er fristet til å spørre statsråden om hva han mener er svaret på dem. Min personlige arbeidshypotese er at svaret er nei på samtlige fem spørsmål, og hvis ikke statsråden hadde vært enig med meg, hadde han kanskje ikke funnet det bryet verdt å stille spørsmålene. Men igjen, hvis det er riktig at svaret på alle disse spørsmålene er nei, blir jo det virkelig interessante og det avgjørende: Hva akter statsråden å gjøre med det, særlig med hensyn til de to siste spørsmålene? Rekrutterer vi de beste lærerne? Gitt at svaret er nei: Hvorledes skal vi snu den trenden? Hvis elever og studenter i dag ikke blir stimulert til å yte sitt aller beste, til å strekke sine prestasjoner til det ytterste, ja, da er igjen spørsmålet: Hvilke konkrete tiltak ser statsråden for seg for at vi skal få det til? Vi er 100 pst. enige om målene, men jeg har en mistanke om at vi kan være uenige om virkemidlene, og da er det viktig at vi får den uenigheten klarlagt. På ett punkt må jeg si at statsrådens redegjørelse er direkte skuffende, og det er det avsnittet hvor han retter sine kanoner inn mot friskolene i dette land. På det punkt er det nemlig et påfallende fravær av alt som minner om globale perspektiver, av sammenlikning med andre lands utdanningssystemer – dette er hjemmestrikket norsk, og det er hjemmestrikket etter en særdeles gammel, dogmatisk modell. Når statsråden hevder at det å åpne for friskoler skaper «ensretting», er det ganske tankevekkende tatt i betraktning at han er statsråd i en regjering hvor man for første gang i norgeshistorien har en statsminister som har tilbragt hele grunnskoletiden i en privat skole. Det er mulig at han av den grunn er mer ensrettet enn gjennomsnittet i befolkningen, eller at han ville vært mindre ensrettet hvis han hadde gått i den offentlige skolen, men selve påstanden er helt meningsløs etter mitt skjønn. Hvis det hadde vært riktig at private skoler skaper ensretting, måtte jo danskene ha vært åtte ganger mer ensrettet enn nordmenn er, for det er åtte ganger så stor andel av grunnskoleelevene som går i friskoler i Danmark. Jeg har ikke registrert at det er en slik forskjell på dansker og nordmenn. Det finnes heller ikke et eneste demokrati i denne verden, etter mitt kjennskap, som deler denne oppfatning av at betingelsen for at man skal utvikle et åpent, tolerant samfunn, er at alle går i samme skole minst i ti år, kanskje endog i tretten år. Arbeiderpartiet har etter mitt skjønn et grunnleggende tvetydig forhold til private skoler. Man anklager oss andre for å snakke mye om dem, men det er ingen som snakker mer om dem enn Arbeiderpartiet selv, men alltid i negative ordelag og alltid for å begrense skolenes muligheter så mye som det lar seg gjøre. Når komitelederen i dag sier at riktignok aksepterer man foreldreretten, men den behøver ikke ha noen økonomiske implikasjoner fra samfunnets side, og til og med antyder at det er en sosial forskjell mellom de foreldre som ønsker et alternativ av livssynsgrunner, og de foreldre som ønsker det av pedagogiske grunner – de siste skal man støtte økonomisk fullt ut, de andre skal man ikke støtte – skulle jeg gjerne høre begrunnelsen for det. Antyder man med det at de foreldre som ønsker et livssynsalternativ i skolen er rikere, har bedre økonomi, er sosialt bedre stilt? Svaret på det er etter min kjennskap til det norske samfunn desidert et nei. Hvis man ønsker å markere sosial forskjellsbehandling av folk, skal man gjøre akkurat som komitelederen anbefalte – da skaper man en urettferdig skole i dette land. Til sist fleksibilitet – et konkret punkt: Høyre fremmer et forslag som jeg med dette tar opp, om å forsere behandlingen av Berg-utvalgets innstilling. Det er en del av fleksibiliteten i det norske skoletilbud at vi mangler et tilpasset tilbud mellom videregående opplæring og universitets- og høgskolenivå. I statsrådens redegjørelse kan man lese det slik at han akter å vente med oppfølgingen av Berg-utvalgets innstilling til man kan behandle den sammen med Mjøs-utvalget og Aamodt-utvalget. Det ønsker vi ikke. Vi ønsker å få den saken så raskt som mulig til Stortinget, og jeg håper at det vil være et flertall for det. Når det gjelder fleksibiliteten gjennomgående i det norske skolesystem: Statsråden står overfor et dilemma på dette punkt. Hvis man skal gi langt større frihet enn i dag til den enkelte skole, til den enkelte lærer, til den enkelte klasse, må det sikres at det kvalitative nasjonale tilbud er likeverdig for alle. Og mitt spørsmål er da: Betyr statsrådens nye vektlegging av fleksibiliteten at han også vil ta det nødvendige skritt og følge opp Høyres ønske om et uavhengig skoletilsyn som fortløpende kan evaluere kvaliteten i skolen?