Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-12-15:
Dagens debatt bekrefter at regjeringens politiske hovedprosjekt er å videreføre den eksepsjonelle vekstperioden Norge har vært gjennom de siste årene. En av konsekvensene av denne veksten har klimaministeren vært i Lima for å diskutere, nemlig at vi er på full fart mot fire graders global oppvarming. En annen konsekvens ser vi i Sør-Europa, hvor en hel generasjon mister håpet om en bedre framtid på grunn av oppblåst, feilslått, lånefinansiert vekst. Spørsmålet er hvor lenge det er klok politikk å øke forbruket, bruke mer oljepenger og øke gjeldsgraden for å øke en vekst. Miljøpartiet De Grønne mener at dette er tiltakende dårlig økonomisk politikk som er tiltakende lite framtidsrettet. I forrige uke hørte mange, som flere har henvist til, på den franske økonomen Thomas Pikettys foredrag i Universitetets aula. Et av hans poenger, som har vært lite oppe i debatten, er at økonomisk vekst generelt avtar i rike land. Stadig flere økonomer mener at veksten vil fortsette å falle, og det er anslag om vekst på 1,2 pst. eller mindre i Vesten fram mot 2100. Befolkningsveksten flater ut, og veksten i produktivitet avtar fordi stadig flere kommer til å jobbe i yrker som ikke kan automatiseres særlig mye mer, og ettersom oppgaver som kan robotiseres, allerede er blitt det. Sannsynligheten øker for at den økonomiske veksten vil fortsette å avta, og tradisjonell økonomisk tenking tilsier altså at dette er farlig. Spørsmålet er hva vi gjør hvis avtakende vekst er et stadig mer nødvendig resultat, både av jordas ressurs- og klimautfordringer og av teknologisk og demografisk utvikling. For Miljøpartiet De Grønne tilsier dette at vi må lete etter en ny økonomisk politikk, mens regjeringen gjør det motsatte. De har fortsatt høyere økonomisk vekst for verdens rikeste land som sitt største politiske prosjekt, og de øker satsingen på den gamle vekstoppskriften – nærmest på autopilot. I forrige uke senket Norges Bank styringsrenten til 1,25 pst. for å stimulere til økt vekst. I 2009 påpekte den samme sentralbanken selv at det nettopp var langvarig lav rente som skapte finanskrisen, med de fryktelige konsekvensene den har fått både i Europa, i USA og andre steder. Samarbeidspartiene stemmer i dag for å kutte prosentsatsen på formuesskatten. Sannsynligheten er stor for at dette gir økte forskjeller, så stor at til og med NHO mener at dette ikke er hva næringslivet først og fremst trenger. Miljøpartiet De Grønne har i vårt alternative budsjett foreslått heller å øke bunnfradraget på formuesskatt til 1,5 mill. kr, for å skjerme småbedrifter og gründere fra skattebyrden, mens vi øker satsen på de høyeste formuene – ikke for å kverke de rike, men for å sette penger i omløp. Miljøpartiet De Grønne vil senke skattene for dem med lavest inntekter mer enn regjeringen, men vi innfører et nytt trinn 3 i toppskatten for inntekter over 1 mill. kr. Det fører til at en person med en inntekt på 2 mill. kr med vårt opplegg får 6 pst. mer i skatt. Vår lønns- og formuesskatt tar inn omtrent 9 mrd. kr ekstra til bruk i satsing på nytt næringsliv og grønn utvikling. Det ødelegger ikke folks økonomi, men det vil dempe veksten, og det vil dempe unødvendig høye lederlønninger. Alle er enige om at forurenser skal betale. Samarbeidspartiene har gode, grønne avgiftsendringer, og vi i Miljøpartiet De Grønne støtter avgifter på fossil gass, elavgift og plastposer, vi støtter lavere hydrogenbilavgifter, osv. Grønne avgifter er ikke å inndra penger, det er å flytte ressurser og forbruk i grønn retning. Miljøpartiet De Grønne er de eneste som gjør dette forurenser-betaler-prinsippet til et gjennomgående prinsipp i statsbudsjettet, ikke bare på enkelttiltak. I vårt opplegg foreslår vi forbruksendrende miljøavgifter på ca. 25 mrd. kr. Er det et fryktinngytende tall? Vel, hva man kan få til med den typen avgifter, vises bl.a. gjennom at hele 10 av disse milliardene kommer fra en høyst moderat økning av flyseteavgiften. Tilsvarende tiltak er mulig på mange andre områder. Både Norge og verden må få en økonomi som er i balanse med livsgrunnlaget, og som er i balanse med seg selv. Forestillingen om at økonomisk vekst er det eneste som sikrer velstand, må erstattes med en økonomi som sikrer utvikling, livskvalitet og rettferdighet, med færre av de problemene som det blir stadig mer åpenbart er innebygd i en fortsatt ensidig vekstøkonomi.