Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-11-15:
Jeg har lyttet til debatten og bestemt meg for å kaste det innlegget jeg hadde tenkt å holde. Jeg synes det er helt nødvendig – når vi lever i fredelige, snille og demokratiske Norge – å ta ett perspektiv i det som har skjedd i Afghanistan, og det som har skjedd etter 11. september, på alvor. Det er det som heter den asymmetriske terrortrussel. Det betyr at noen ut fra sitt eget moralske verdensbilde mener at de har rett til å bruke hvilket som helst virkemiddel mot andre – uansett hvem det er. Så kan vi alle sammen, inne i oss selv og sammen med andre, føre en pågående åndelig debatt og reflektere over hva som er det viktigste på kort sikt og på lang sikt for å gjøre noe. Men det fratar oss ikke ansvaret for på kort sikt å handle, selv om det kan være smerte-fullt. Det politiske liv handler som oftest ikke om å velge mellom goder, men om å velge mellom de riktige ondene. Hva har det å si for innenrikssituasjonen i Norge? Det har i hvert fall det å si at Sårbarhetsutvalget – som en av representantene var inne på tidligere – som ble nedsatt i min forrige tid som justisminister, og hvis innstilling Kåre Willoch la fram sommeren 2000, på mange måter har blitt drastisk aktualisert. Det er blitt aktualisert fordi vi er blitt påminnet om at et moderne samfunn er sårbart. I denne situasjonen har både den forrige regjeringen, arbeiderpartiregjeringen, og den regjeringen jeg sitter i, gjort en rekke praktiske tiltak for å styrke politiet, Politiets overvåkingstjeneste og den sivile beredskap, og vi har gjort nødvendige tiltak for å forberede oss på mulige situasjoner med biologisk/kjemisk terror. Det jeg vil dvele ved, er den demokratiske betraktningen vi da står overfor. Skal det være slik, fordi noe er nytt og uvant, at en ikke skal snakke om det? Klarer vi testen som demokrati på at vi kan snakke om kriser som går utover vårt eget liv, men som berører et samfunn? Jeg er overbevist om at vi må klare den testen, for det er bare da vi kan beholde normaliteten i våre liv, samtidig som vi tenker tanken på det utenkbare. Den viktigste forsikringspremie innenriks i Norge på dette, er jo at vi har en styrket og opprustet sivil beredskap med alle dens ulike ledd, at vi har et godt politi, at vi har en opprustet og moderne overvåkingstjeneste som sammen med folkelige organisasjoner gir kunnskap og grunnlag for handleevne, som gjør at vi reduserer sårbarhet og forsvarer demokratiet vårt. En del av den diskusjonen er å snakke sant med alvor om de trusselbilder vi kan stå overfor. Det må vi gjøre samtidig som vi lever våre normale liv. Hva har dette med de militære operasjonene i Afghanistan å gjøre? Jo, det har med det å gjøre at også på den internasjonale scenen hender det at en står overfor situasjoner hvor en har valget mellom å handle om en stund eller å handle nå. Og jeg er helt overbevist om at de handlinger som er gjort – for å bruke den terminologien jeg har lagt an – var nødvendige og riktige onder, fordi alternativene etter min mening var langt mer uoversiktlige. Det er en del av politikkens vesen å stå ved de handlingene som er gjort. Jeg sitter i en regjering som har vært med på de handlingene, og jeg står ved de handlingene. Da åpner det seg selvfølgelig, slik mange har vært inne på, en mulighet for også å gjøre andre langsiktige og nødvendige tiltak, bl.a. nå å sørge for humanitær hjelp inn i landet Afghanistan. I vårt eget land handler det om at når vi kommer så langt at vi kjenner truslene mot vårt samfunn, så må vi la folk kunne eie det. Vi er faktisk tjent med at vi har en overvåkingstjeneste som jobber på en slik måte at vi åpent vet at mye av det den jobber med, skal være der, samtidig som vi vet at mye av det ikke kan være kjent, for da har vi rett og slett ingen overvåkingstjeneste. Men det er min plikt å snakke om det, og det er min plikt å søke bredest mulig tilslutning og legitimitet til den typen tjenester i samfunnets og demokratiets tjeneste for å være sikker på at det skal fungere. Det betyr at vi også i Norge, helt uavhengig av hva vi nå har vært nødt til å gjøre mot bin Laden og hans nettverk og den støtte de har hatt i Taliban-regimet, må tenke over mulige utenkbare situasjoner i vårt eget land uten å ta av, samtidig som vi skaffer oss beredskap til å møte dem. Og jeg føler det som en helt nødvendig plikt å la disse tingene ligge der. Jeg har merket meg en aviskommentator, som på et tidspunkt etter det som skjedde 11. september, stilte følgende prinsipielle og meget utfordrende spørsmål: Klarer moderne mennesker å forholde seg til kriser som kan tenkes å berøre samfunnet, eller er vi blitt så vant til det samfunnet vi kjenner, at vi ikke klarer å tenke de tankene? Jeg tror at normaliteten i våre liv, demokratiet vårt, kun beskyttes hvis vi klarer å sortere også det vanskelige. Det er et riktig svar. Det er å få innsikt, det er å ha myndighetsorganer som er godt forberedt. Det gjelder den sivile beredskap, og det gjelder overvåkingstjenesten. Det er min visjon at vi skal ha en opprustet sivil beredskap, en opprustet overvåkingstjeneste, som sammen med folkelige organisasjoner gir oss kunnskap og handleevne, som både reduserer sårbarhet og beskytter demokratiet vårt.