Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Det sies at den som venter på noe godt, venter ikke forgjeves. Men den som venter på noe godt i form av en proposisjon fra Regjeringen, kan stå i fare for å vente veldig lenge i hvert fall. Stortinget har ventet lenge på Ot.prp. nr. 60, og jeg antar at årsaken til at ventetiden har vært lang, er at dette har vært en komplisert sak for Regjeringen, og at Regjeringen har hatt behov for å bruke tid for å konkludere med det de har konkludert med. Når nå proposisjonen er kommet, er hovedinnholdet, som representanten Hagen refererte til i replikkordvekslingen nå, en gjengivelse av lovavdelingens betenkning. Jeg har ikke vært stortingsrepresentant i mange år, men jeg synes denne debatten er ganske bemerkelsesverdig. Vi sitter i landets lovgivende forsamling og diskuterer hvorvidt vi skal be Høyesterett om en betenkning knyttet til en sak som alle er enig i ligger i grenselandet opp mot Grunnlovens bestemmelser. Jeg forutsetter at vi er enige om at Stortinget og Stortingets representanter har plikt til å forholde seg til Grunnlovens rammer, uavhengig av hvilke notater som ble skrevet ned på Soria Moria eller andre steder. Det er ingen sak på veldig lang tid hvor de juridiske varselklokkene har ringt så høyt og klart og tydelig som i denne saken. Det er stor juridisk uenighet. Når det i tillegg oppleves noe som er en særegenhet, nemlig at Justisdepartementets lovavdeling ber særskilt om at Stortinget vurderer forholdet til Grunnloven knyttet til et lovforslag, må jeg spørre: Når skjedde det sist? Uten at jeg skal trampe for mye på Lovavdelingen, kan dette nesten virke som om det er et lite rop om hjelp etter noe som kanskje er en form for politisk påvirkning av Lovavdelingens uttalelser, særlig når man ser dette i lys av hva slags uttalelser som kommer fra andre. Advokatfirmaet Hjort har vært referert til flere ganger her, men konklusjonen er altså så utvetydig klar at det er sjelden i juridiske miljøer at man får den typen klare konklusjoner. Det sies bl.a. at det kan «ikke herske tvil om» at instruksen strider mot Grunnloven § 106. Professor dr. juris Eivind Smith har skrevet en artikkel hvor han skriver bl.a. at det er «hevet over tvil at forslaget til endring i loven om Opplysningsvesenets fond vil ligge utenfor den lovgivende maktens kompetanse etter grunnloven § 106». Jeg skulle tro at vi som representanter i denne sal har en viss ydmykhet overfor den typen uttalelser fra kompetent juridisk nivå, og at det i alle fall skulle få oss til å tenke oss nøye om før vi fatter beslutninger som det er høy grad av tvil rundt i forhold til hvorvidt det er innenfor Grunnloven. Representanten Djupedal antydet i sitt innlegg at det var populistisk å be om Høyesteretts betenkning i en sånn type sak. Det som var utgangspunktet, og det har også vært utgangspunktet for Svein Roald Hansens innlegg, er at dette er en politisk uenighet hvor opposisjonen er uenig med Regjeringen. Men det tror jeg er å undervurdere denne sakens karakter. Denne saken har en ramme som er langt mer alvorlig og dramatisk enn det. Vi kan stå overfor en situasjon hvor en flertallsregjering tvinger igjennom en lovendring for å tvinge igjennom en instruks de på forhånd med rimelig sannsynlighet mener selv å forstå i hvert fall er i strid med Grunnloven. Det er en form for korridorpolitikk som undergraver ikke bare Grunnloven, men det undergraver også troverdigheten og tilliten til dette hus. Derfor er saken vi behandler i dag, svært alvorlig. Jeg synes det er veldig nært opp til ansvarsfraskrivelse når enkelte representanter fra denne talerstol henviser til at dette kan være gjenstand for ordinær rettslig behandling etter at Stortinget har fattet sitt vedtak. Det kan det. Hvis vi tar en ordinær saksgang, skal det innom tingrett, lagmannsrett og Høyesterett, med saksomkostninger i millionklassen og med en tidsbruk på flere år. Så vil det komme en situasjon hvor Høyesterett eventuelt konkluderer med at det vedtak som Stortinget fatter til høsten, vil være i strid med Grunnloven. Og så er det da ingen som vil forutse hva slags innvirkning det vil ha på den tomteomsetning som i den perioden har foregått. Det er grunn til å mistenke at en fra regjeringspartienes side setter ordene fra Soria Moria over Grunnloven, og det er med respekt å melde noe som vi ikke bør være veldig stolt av. Jeg forstår da også etter hvert at representanten Hansen bruker begrep som at vi drar Høyesterett inn i den politiske striden. Den eneste måten Høyesterett kan bli dratt inn i den politiske striden på, er - som også representanten Djupedal tok opp i sitt innlegg - at det blir en sak, og at Høyesterett skal være kompromittert fordi de har gitt en uttalelse til Stortinget i forkant av at de skal behandle en konkret sak. Den eneste måten det kan bli en problemstilling på, er at dette hus ikke følger rådet fra Høyesterett. Det hørte vi representanten Hansen utelukke - det ville være utelukket at en flertallsregjering ikke fulgte Høyesteretts råd. Hvorfor er vi da så redde for å høre Høyesteretts råd i forkant, når den problemstillingen som representanten Djupedal mente var hovedårsaken til at man ikke kunne sende dette over til Høyesterett, ikke er en relevant problemstilling i henhold til regjeringspartiet Arbeiderpartiet? Heldigvis brukes Grunnloven § 83 svært sjelden. Det er rett og slett fordi vi er velsignet med et ansvarlig storting som sjelden setter Grunnlovens rammer på prøve. Men det hender likevel at Stortinget setter Grunnlovens rammer på prøve, som f.eks. i denne saken. Da skal det ikke bli brukt som et argument mot å få en betenkning fra Høyesterett at tidligere storting har vært så ansvarlig at det ikke har vært behov for den typen betenkning. Jeg merker meg også at pressebenken er glissen i dag - den er tom. Det er litt underlig, fordi saken vi behandler, er en spesiell sak, og den kommer til å besøke Stortinget mange, mange ganger etter at klubba er falt i dag.