Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-11-27:
Det er en glede for meg å presentere et alternativt statsbudsjett fra Kristelig Folkepartis side, med en tydelig kristendemokratisk sentrumsprofil. For å bygge opp under sentrumsreplikkene før her vil jeg bare minne representanten Meltveit Kleppa om at vi også står sammen om ikke å ville ha formuesskatt på arbeidende kapital. Kanskje vi i felleskap kunne få gjort noe med det ved et nærmere høve. Vi vil bygge et samfunn som er basert på vår kristne og humanistiske kulturarv. For oss betyr det tre hovedpilarer: menneskeverd, nestekjærlighet og forvalteransvar. Det bærer våre prioriteringer preg av. Jeg har lyst til å ta fram to hovedpolitikkområder fra min side. Det første er familien. Vi ønsker en ny familiepolitikk. Vi ønsker rett og slett at det skal bli et satsingsområde for regjeringen igjen, dersom vi kommer i posisjon til det. Vi gir familien økt valgfrihet, fordi vi tror det er bra for familiene, bra for barna og bra for samfunnet. Vi ser faktisk på familien som mer enn en produksjonsenhet, noe som har en solid egenverdi. Vi foreslår et nytt barnefradrag i skatten på 5 000 kr per barn. Vi foreslår en kontantstøtte som gir økt valgfrihet, både for foreldre som har ettåringer og foreldre som har toåringer. Vi gjør det mer fleksibelt i barnehagesektoren, med to hovedopptak i året. Så gjør vi noe med engangsstønaden ved fødsel og adopsjon, som jeg har skjønt også de rød-grønne er opptatt av. Det er en himmelropende urettferdighet i dag, som vi ønsker å gjøre noe med i vårt alternative budsjett. Da regjeringen la fram sitt budsjett, sa man at man satset på sykehjemsplasser. Hvis jeg ikke husker helt feil, gjorde statsministeren sykehjemsplasser til et hovedanliggende for denne regjeringen før siste stortingsvalg. Man lovet 12 000 nye sykehjemsplasser innen 2015. Ved inngangen til neste år er status 1 000 nye plasser. Vi kan med sikkerhet si at det valgløftet regjeringen og statsministeren kom med, vil bli brutt. Vi har hatt et samarbeid med regjeringen på dette feltet, om en verdighetsgaranti, som regjeringen altså har brutt. Vi tar våre avtaler på alvor og foreslår 3 750 nye plasser for neste år. Det gjør vi bl.a. ved å øke det statlige stimuleringstilskuddet til byggingen fra 35 pst. til 50 pst., samtidig som vi gir driftsmidler til kommunene. Det holder ikke bare å gjøre det ene. Man må også gjøre det andre. Dessuten er det mye ved eldreomsorgen som denne regjeringen i realiteten har nedprioritert, f.eks. dagtilbud til hjemmeboende demente. I verdighetsgarantien var det helt sentralt å få opp en ordning for omsorg ved livets slutt. Dette tar vi på alvor i vårt alternative budsjett, f.eks. å stimulere til ambulante team for lindrende behandling. Dette er faktisk et adelsmerke for et samfunn, hvordan vi ter oss ved avslutningen av livet, og hvordan vi legger til rette for at det kan skje på best mulig måte. Innenfor helsesektoren og frivilligheten har jeg lyst til å peke på et annet område, og det er hvordan vi bruker statens inntekter, skatte- og avgiftssystemet, positivt. Man kan ikke bare se på skattesystemet som noe man får inn penger på. Man må også se på skattesystemet som noe som bygger opp under andre politikkområder. Her synes vi regjeringen er altfor passiv og svak. La meg bare ta to eksempler når det gjelder folkehelse. Siden regjeringen ikke er med på dette i dette budsjettet, bør den ta det med som en hilsen til den folkehelsemeldingen som regjeringen skal legge fram til våren: Hvorfor ikke bruke skatte- og avgiftssystemet positivt, f.eks. ved å sette ned momsen på frukt og grønt og kanskje øke den på de matvarene som har mest sukker? Men her er det etter min mening dessverre total passivitet fra regjeringens side. Det samme gjelder på miljøsiden. Vi mener at vi trenger en mye mer aktiv bruk av avgiftspolitikken for å oppfylle et klimaforlik som vi er sammen om. Men Arbeiderpartiets hovedtalsmann nedsnakker klimaforliket og sier folk vil bli oppgitt og kanskje få et sjokk hvis man får på bordet hva det faktisk koster å gjennomføre et klimaforlik som vi er enige om. Det sier kanskje noe om hvor mye Arbeiderpartiet har stanget internt i regjeringen akkurat på dette punkt. Etter sju år med rød-grønn regjering, er det ett område jeg har lyst til å ta opp til slutt. Det var et greit oppspill fra representanten Meltveit Kleppa, som snakket om at hun på vegne av de rød-grønne var mot konkurranseutsetting av helse- og omsorgstjenester. Jeg vet rett og slett ikke om de rød-grønne er kjent med hvilken praksis de tillater at helseforetakene driver med i disse dager. Det virker som at man er totalt uvitende. Vi har diverse ganger tatt opp dette – jeg ser at Helga Pedersen, parlamentarisk leder for Arbeiderpartiet sitter i salen – og til og med oversendt til regjeringen forslag fremmet i trontaledebatten, fordi Arbeiderpartiet visstnok var enig i at dette var et viktig tema, nemlig hvordan vi skal sørge for et samarbeid mellom det offentlige og de frivillige helse- og sosialinstitusjonene i vårt land, som faktisk er en grunnpilar i det velferdssamfunnet vi i dag har. Hva er fasit fra denne regjeringen etter sju år? Det er at man har skviset ut den ene rusinstitusjonen etter den andre ved hjelp av sine håndlangere i helseforetakene, og man løfter ikke en finger. Og jeg må si jeg ble nesten sjokkert da jeg leste om denne avtalen som Meltveit Kleppa skrøt av, som er inngått med Frivillighet Norge, og ser hva resultatet av den er. Etter sju år sier man at det er fint – vi har fått en overordnet avtale. Hva er det så man gjør? Man setter ned enda et utvalg for å – jeg holdt på å si, siden det var Meltveit Kleppa som tok det opp: gjennomgå – jeg er ikke så god på dialekten, men jeg kunne prøvd meg – gjennomgå forholdet mellom det offentlige og de frivillige organisasjonene. Det er altså fasit etter sju år – etter at man for fire–fem år siden fikk klar beskjed om at hvis denne utviklingen som denne regjeringen står i spissen for, fortsetter, har vi altså ikke flere institusjoner igjen å gjennomgå, hvis man setter ned enda et offentlig utvalg. Det er snakk om retning for samfunnet. Jeg ser her, og jeg bruker dette som et eksempel – jeg kunne tatt flere, men dette er ett eksempel – på en regjering som har stivnet totalt, som har overlatt styringen til foretak og som har null politisk retning på et så viktig samfunnsområde. Det sier meg mye om en regjering som er klar til å skiftes ut – at man heller setter ned utvalg, så man slipper selv å ta tak i resultatet av enda et utvalg på en så viktig sektor. Det er til å bli engasjert av, men egentlig er det litt til å gråte av at man tillater seg selv en så vidt sterk passivitet på et så viktig samfunnsområde. Jeg har brukt dette samarbeidet som et eksempel. Jeg kunne nevnt mange, mange flere. Vi trenger en ny kurs. Vi trenger en regjering som setter familien litt mer i høysetet og som sørger for at avtaler om verdighetsgaranti og omsorgsplasser faktisk blir oppfylt. Vi trenger en regjering som sørger for at vi ikke får et sorteringssamfunn – her er også retningen helt feil – og vi trenger en regjering som tar frivilligheten på alvor og vil samarbeide med den – ikke dytte den ned til å bli et lite støttehjul i det rød-grønne prosjektet. Jeg tar opp våre forslag.