Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Det finnes ingen i verden som jeg beundrer mer enn folk som risikerer liv, jobb og inntekt i kampen for demokratiet. I Hviterussland er det mange eksempler på folk som hver eneste dag risikerer akkurat det som vi i Norge tar som en selvfølge. Jeg har lyst til å si aller først at jeg er glad for Trine Skei Grandes innlegg, som har en veldig positiv innfallsvinkel, og som setter kampen for demokrati i et historisk lys. Det er godt å bli minnet på når vi har med land som Hviterussland å gjøre, med et sånt regime. Jeg er også veldig takknemlig for at interpellasjonen blir reist fra Høybråtens side. Og jeg er glad for det langvarige engasjementet som både representanter for denne forsamlingen, altså Stortinget, har hatt i ulike råd og organer, og representantene fra regjeringen, altså vår utenriksminister og andre utenriksministre før ham, har hatt gjennom mange år. Selv har jeg vært i Hviterussland tre ganger. Jeg har vært både i Minsk og i Mogilev, en annen stor by, og reist en del rundt. Jeg har vært kursleder på Kvinner Kan-kurs på vegne av Norsk Folkehjelp. Vi har et samarbeid mellom Arbeiderpartiets kvinnenettverk og Norsk Folkehjelp på sånne prosjekter ulike steder i verden. Hviterussland er det landet jeg har vært kursleder i. Jeg må bare innrømme at det har gjort et stort inntrykk. Man møter kvinner som hver eneste dag risikerer jobben sin. De går på ettårskontrakter mange av dem, høyt utdannede jurister – Hviterussland har jo faktisk en ganske høyt utdannet befolkning. Men på grunn av et demokratisk engasjement står de i fare for å miste jobben og inntekten. Man møter folk som lever i fattigdom, med store sosiale problemer, stor arbeidsledighet – ting som følger med det å leve i et diktatur. Vi har de siste dagene sett nyheten om at Gaddafis private fly to ganger er sett i Hviterussland. Det viser også hvor viktig det er å jobbe på bred basis i internasjonale fora, ikke minst med det å etablere våpenembargoen som ble gjort i forhold til sanksjoner i Libya. Og det viser hvordan diktaturer faktisk henger sammen i verden, og hvordan diktatorer i ulike deler av verden samarbeider, der dette er en del av en svart økonomi – i det hele tatt et uoversiktlig bilde. Jeg har lyst til å bruke litt tid på to ting. Det ene er at jeg mener Norge fortsatt skal bidra – vi har bidratt – til at Hviterussland får bygge sitt samfunn nedenfra. Det dreier seg om støtte til det sivile samfunn – organisasjoner, menneskerettighetsforkjempere og journalister. Men jeg synes også er det en viktig diskusjon hvordan vi kan styrke folk-til-folk-samarbeidet – mellom ulike organisasjoner, kanskje også privatpersoner i Norge, og den hviterussiske befolkningen. Høybråten nevnte eksemplet med Nord-Trøndelag fylkeskommune. Det er et godt eksempel. Jeg tror at sånne arenaer kan brukes, med direkte kontakt mellom folk over landegrensene – altså viktige bærebjelker og viktig samarbeid over landegrensene. Så har jeg veldig lyst til å si noe om Russlands rolle. Hviterussland ble en selvstendig stat i 1991, og Lukasjenko tok over i 1994. I 1991 var Hviterussland en av de rikeste av de gamle sovjetstatene. I dag er 80 pst. av bedriftene og virksomhetene i Hviterussland statseide, og de henger igjen i den gamle kommunistiske økonomien. Det er jo ikke sånn at det nødvendigvis er et like hjertelig forhold mellom Russland og Hviterussland i dag som det var for noen år siden. Jeg mener at Russland, sammen med de andre nabolandene i regionen, sitter med en type nøkkelrolle, som jeg synes vi i Norge bør gjøre hva vi kan for å bygge opp under. Vi kan gjøre mye i Norge – og vi gjør mye – men først og fremst må Hviterussland endre seg selv innenfra. Det må vi bidra til.