Inge Lønning (Høyre), 2009-03-16:
Statsråden nevnte i sitt svar tallenes tale, og den er overtydelig. Den bekrefter at vi her står overfor en av de aller største utfordringene når det gjelder å utvikle våre helsetjenester på en riktig måte. Demens er ikke en akutt sykdom. Det er pr. i dag ikke en sykdom som lar seg helbrede. Det er en tilstand som utvikles over tid – og undertiden utvikles langsomt over tid. I omsorgsmeldingen som vi behandlet ved begynnelsen av denne stortingsperioden, ble det sagt at minst halvparten av alle personer med en demenssykdom i en eller annen fase bor i eget hjem. Det betyr i praksis at de er helt avhengige av nære pårørendes omsorg. I de fleste tilfeller vil den eller de nære pårørende være i noenlunde samme alder som pasienten. Det forhold at vi i dag praktisk talt ikke har noen avlastningstilbud for pårørende, innebærer at vi antagelig får et større antall pleietrengende enn det vi hadde behøvd å få, og på et tidligere tidspunkt, simpelthen fordi man får to pleietrengende pasienter istedenfor en. Derfor er jeg helt enig i det som har vært påpekt av foregående talere, at det er viktig å sette inn fleksible tiltak på avlastningssiden. Det er også av hensyn til de demente som bor hjemme, viktig å utvikle meningsfylte aktivitetstilbud på dagtid. En kartlegging fra 2007 viste at det bare var 6,5 pst. av hjemmeboende med demens som den gang mottok et slikt tilbud. Jeg er enig med statsråden i at Geir Selbæks studie, som interpellanten viste til, i likhet med alle forskningsbidrag er å ta imot med takk. Men forskning har jo det ved seg at den svært ofte avdekker meget ubehagelige kjensgjerninger. Det er jo det som er forskningens oppgave. Denne studien avdekker en del forhold som er ganske skremmende, både når det gjelder fravær av adekvat diagnostisering av demenstilstander, og når det gjelder feilaktig bruk av medikamenter, som i svært mange tilfeller mer brukes for å ivareta en belastet arbeidssituasjon for de ansatte enn av hensyn til pasienten. Når man vet at norske sykehjemspasienter i snitt har seks–syv somatiske diagnoser i tillegg til en eventuell demensdiagnose, sier det seg selv at det å holde styr på medikamentbruken, er en av de mest krevende medisinske, legefaglige utfordringer som finnes. Derfor er etter mitt skjønn et særdeles viktig punkt å ta tak i det å styrke legedekningen i sykehjem. Det er ubegripelig at vi har organisert oss slik at det i sykehussektoren er én lege for annenhver pasient og i sykehjem i snitt er én lege pr. 180 pasienter. Jeg skal ikke si at det burde ha vært omvendt, for det ville være å drive det vel langt. Men det er en ganske meningsløs bruk av legekompetanse. La meg også føye til at det ikke er et svar på dette å innføre obligatorisk turnustjeneste for unge kandidater i sykehjem, for det kan meget fort gjøre vondt verre. Dels kan det føre til at unge leger vaksineres på livstid mot å ønske å arbeide i sykehjem, og dels kan det føre til at man utsetter den vanskeligste pasientgruppen for de legene som har minst erfaring. Så lenge det ikke er tilgjengelig veiledningskompetanse å falle tilbake på, tror jeg dette er en farlig vei å gå. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden til i sitt sluttinnlegg å si hva han har tenkt å gjøre med det forslaget Høyre har fremmet flere ganger(presidenten klubber)(presidenten klubber) utjevner lønnsforskjellen for leger mellom det å jobbe i sykehus og det å jobbe i sykehjem. (presidenten klubber) (presidenten klubber)