Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2014-03-04:
Jeg har ved et par anledninger tidligere reist spørsmål i Stortinget om utvikling av det private eierskap. Et mangfoldig, sterkt, variert og spredt privat eierskap er en helt sentral byggekloss for Norges framtidige velferd. Det er mange sider ved denne debatten. Den griper inn i maktspredning, i verdiskaping, i distriktspolitikk og ikke minst i hva slags arbeidsplasser og hvilken utvikling vi skal ha i det norske samfunn framover. Jeg mener den kort og godt er helt sentral med henblikk på å utvikle det kunnskapsbaserte Norge. Allikevel er det ikke ofte debatten løftes opp og blir sentral i Stortingets debatter. Tar vi et velutviklet privat eierskap altfor mye for gitt? Jeg mener det. Foranledningen til denne interpellasjonen var også et oppslag i Aftenposten, der det ble påvist at flere har tillit til familiebedriftene enn til andre bedrifter. Samtidig viser en rapport fra forskere på BI, der familiebedriftene og eierskapet i disse bedriftene var tema, at familiebedriftene representerer stabilitet og langsiktighet og har et eierskap som skaper store verdier og mange arbeidsplasser, og har høyere avkastning enn andre bedrifter. Som naturlig er, har familiebedriftene et mer konsentrert eierskap enn andre bedrifter, og de har også en annen risikoprofil på sine investeringer enn bedrifter med et annet eierskap. Det ble også vist til at den høyere avkastningen kunne skyldes at kapital var en kritisk minimumsfaktor med henblikk på hva slags prosjekter disse bedriftene kunne engasjere seg i. Familiene får ofte både arbeidsinntekt fra og har all sin kapital eller formue knyttet til bedriftens kontantstrøm. Sagt med andre ord: Disse bedriftene og deres eiere treffes hardt av formuesskatten, og den har sine klare skadevirkninger på et eierskap som heller burde stimuleres, om en ønsker et sterkt privat eierskap i Norge. Aftenpostens påfølgende oppslag om at skattesvake kommuner var de kommunene som ville tape mest på fjerning av formuesskatten, var derfor for meg en total logisk brist. Kartet som ble vist samtidig med oppslaget, var godt samsvarende med de områder av landet der privat eierskap er svakt. En kunne heller si at disse kommunene kommer dårlig ut fordi de mangler tilstedeværelse av et privat eierskap som har styrke og kraft til å drive fram nye arbeidsplasser. Familiebedrifter er bare ett eksempel på eierstruktur i norsk næringsliv. De er en del av mangfoldet, og denne interpellasjonen skal ha fokus på behovet for å stimulere privat eierskap på bred basis. Det er mange grunner til å rette fokus mot det private eierskap. Nordmenn sparer i bolig og hytter, mens sparing i verdiskapende virksomheter er meget svak. Dette tror jeg svekker vår grunnleggende forståelse for næringsvirksomhet og hva som skal til for å skape framtidens arbeidsplasser. Det er viktig å få til en kursendring, noe jeg er sikker på statsråden slutter seg til. En kan, om en studerer utviklingen på Oslo Børs, få inntrykk av at det private eierskap er tilnærmet utradert i Norge. Av selskapsverdiene på Oslo Børs er kun ca. 4 pst. eid av privatpersoner. Denne andelen har vært i kontinuerlig nedgang de siste 10–15 årene. På Oslo Børs er det staten og utlendinger som dominerer. Utlendingers andel svinger rundt en tredjedel, mens statens har fordoblet seg de siste ti år og svinger nå også rundt en tredjedel. Mye tyder på at formuesskatten får den effekt man kunne forvente. Eierskapet konsentreres til dem som ikke betaler slik skatt. Men Oslo Børs sier, slik familieselskapene illustrerer, langt fra alt om norsk næringsliv. Det ikke-noterte eierskap, i den betydning at selskapene ikke er på børs, har lett for å bli glemt, men er allikevel helt sentralt. Ikke-noterte selskaper har i Norge samlet om lag fire ganger så høye inntekter som noterte selskaper, de sysselsetter nesten fire ganger så mange og innehar om lag dobbelt så mye eiendeler. Øyvind Bøhren, professor ved BI, har gjort mye interessant arbeid på dette. Funnene i hans studier antyder også at marginalavkastningen på realinvesteringer er høyere blant ikke-noterte selskaper enn for børsnoterte, og det er vel antageligvis her vi finner grunnen til at SPU har interesse av å gå inn i ikke-noterte aksjer. Nordmenn er innovative, og vi er gode til å starte bedrifter. Undersøkelser viser at vi er høyt oppe når det gjelder gasellebedrifter, men vi er svake når det kommer til å utvikle dem til store, internasjonale aktører. Dette har noe med svake egenkapitalmarkeder og manglende mangfoldige eiermiljøer å gjøre. Den maktspredning som ligger i en målsetting om et spredt og styrket privat eierskap, er et svært sentralt punkt. Dersom vi ikke beholder og videreutvikler mangfoldige og sterke private kapital- og investormiljøer, vil det svekke mulighetene for å utvikle arbeidsplasser, spesielt ute i distriktene, men generelt over hele Norge. Lokale, små investorer liker å investere i sitt nærmiljø og i bedrifter og arbeidsplasser de kjenner, og kan følge med på. Det viser forskning. Uten denne type miljøer vil svært mange arbeidsplasser og småbedrifter i Norge mangle den kapital de trenger for en sunn utvikling. Manglende fokus på hva mangfold, maktspredning og spredte beslutningsmiljøer betyr, er bemerkelsesverdig i et land med så spredt bosetting og næringsliv som i Norge. En god illustrasjon på dette er bedriften Takeda Nycomed i Elverum i mitt hjemfylke, Hedmark. Til tross for lønnsomhet og rasjonell produksjon legger de utenlandske eierne ned produksjonen, som del av en større restrukturering. Tidligere næringsminister Giske og staten meldte pass med henblikk på å finne løsninger, og nå har de ansatte selv bestemt seg for å ta tak. De skyter inn aksjekapital og satser på å bygge en ny bedrift på den kompetanseplattformen de har. Veidekke er et annet eksempel på en i norsk sammenheng stor bedrift som i flere år har satset meget bevisst på de ansattes medeierskap. Bedriften mener selv at det har gitt klare resultater i form av lønnsomhet, vekst og, ikke minst, et samhold og en felles målforståelse, som er viktig for å takle de utfordringene som kommer. Det snakkes mye om utvikling av næringsklynger i Norge. Det er enighet om at utvikling av sterke næringsklynger er en viktig del av det å utvikle konkurransekraft i et høykostland som Norge og i en verden der kunnskapsmiljøer blir helt sentralt. Derimot snakkes det lite i Norge om at kompetente og sterke kapital- og eierskapsmiljøer er en svært viktig del av komplette næringsklynger. Jeg tror rett og slett ikke at statlig kapital kan ta alle de rollene som et spredt og mangfoldig eiermiljø kan gjøre i et næringsklyngeperspektiv. Den norske stat er rik. Den norske stat har og kommer til å ha et stort, strategisk eierskap i noen sentrale selskaper i uoverskuelig framtid. Men når det kommer til å skape det næringslivet som skal bære oss og forsvare vårt velferdsnivå inn i framtida, må mangfoldets kraft få en avgjørende betydning. Regjeringsplattformen har mange gode intensjoner på dette området. Den anerkjenner viktigheten av det private eierskap på en helt annen måte enn den forrige regjeringen gjorde. Det er derfor hyggelig, i motsetning til tidligere år, å kunne ta opp et tema der statsråden og jeg har samme ønske. Jeg ser fram til å høre statsrådens innlegg.