Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2013-04-29:
Arbeid er selve grunnsteinen i vår velferdsmodell og nøkkelen til å bekjempe fattigdom og sosial nød. Arbeidsledigheten totalt er lav i Norge, i motsetning til det andre land i Europa sliter med, men for dem med nedsatt arbeidsevne er det motsatt. Fra januar 2006 til januar i år har antallet mennesker med nedsatt arbeidsevne økt fra 153 100 personer til 211 190. I september 2006 var 61 700 på tiltak, mens i januar 2013 var det kun 55 703 personer. Det vil si at i 2006 fikk ca. 40 pst. av dem med nedsatt arbeidsevne mulighet til å gå på tiltak, mens i 2013 har dette tallet sunket til omtrent 26 pst. Noe av økningen i antallet uten arbeid skyldes fjerningen av midlertidig uførestønad, men poenget er likevel at det er færre som får hjelp, og ventetiden øker. Det er ikke bra. Kristelig Folkeparti har derfor i de siste alternative budsjettene sine lagt inn penger til økt innsats. For over ett år siden leverte Brofoss-utvalget sin NOU om arbeidsrettede tiltak. Kristelig Folkeparti har sammen med opposisjonen bedt regjeringen komme til Stortinget med en stortingsmelding som oppfølging av NOU-en. Vi trenger en samlet oversikt over arbeidsmarkedstilbudet samt en politisk debatt om veien videre. Regjeringen har til nå ikke ønsket dette, slik jeg ser det, men det er uvisst hvorfor. Statssekretær Norvald Mo sa på NHOs fagkonferanse 20. mars i år at statsråden hadde signalisert overfor Stortinget at hun skulle komme til Stortinget med en oppfølging av saker og problemstillinger fra Brofoss-utvalget. Men vi i Stortinget vet verken når eller hvordan dette skal skje. Vi ønsker veldig sterkt å få en helhetlig oppfølging. Det haster, ikke minst fordi vi også har store utfordringer når det gjelder ventetider. Ifølge attføringsbedriftene tar det to–tre år fra man er sykmeldt, til man er på tiltak. Det er ikke holdbart, spesielt når vi vet at tidlig innsats er helt avgjørende. Det bør også nevnes at Riksrevisjonen har påpekt store forskjeller når det gjelder effektiv ressursbruk i Nav. Forbedringspotensialet er stort. Samarbeidet mellom det offentlige og tiltaksapparatet må bli bedre. I dette arbeidet er det helt avgjørende at Nav utfører gode arbeidsevnevurderinger og videreformidler den enkelte bruker til riktig tiltak. Det er opplagt at Nav har en jobb å gjøre når det gjelder arbeidsevnevurderingene, slik evalueringen fra Proba også viste. Brofoss-utvalget hadde et bredt mandat, og det var knyttet store forventninger til arbeidet. Utvalget er delt i sin innstilling. Uenigheten gikk i hovedtrekk ut på i hvor stor grad ordinært arbeidsliv skulle brukes i tiltakene, om Nav skulle produsere egne tjenester eller rendyrke sin bestillerrolle m.m. Utvalget presenterte tre ulike modeller for hvordan attføringsarbeidet og tilrettelagt arbeid bør organiseres i fremtiden. Modell 1 bygger videre på den kompetansen og organiseringen dagens vekst- og attføringsbedrifter representerer. Modell 2 gir Nav mer ansvar og er den mest radikale, ved at den er basert på kjøp hos private aktører gjennom økt konkurranseutsetting. Her foreslås det også at aktørene kan ta utbytte. Modell 3 ligger mellom modell 1 og 2. Signaler om at Nav har tatt i bruk eller er i ferd med å ta i bruk modell 2, som betyr konkurranseutsetting og fare for å miste den kompetansen som i dag er bygget opp, er svært urovekkende. Fra Kristelig Folkepartis side ønsker vi å signalisere at modell 1 i Brofoss-utvalget ser ut til å være den beste løsningen. Den tar for seg mange av de utfordringene som ligger foran oss. En oppheving av tiltaksgrensene vil fjerne de lange ventetidene. Dette vil gi økt gjennomstrømming, som gjør at flere vil kunne få det tilbudet om hjelp de trenger, raskere. Dessuten tror vi at modell 1 vil sikre at det reelle behovet hos den enkelte bruker blir ivaretatt. Den legger opp til at attføring skjer så nært opp mot ordinært arbeidsliv som mulig, men uten at behovet mange deltakere har for kvalifisering, glemmes. Akkurat det at en større del av attføringen bør skje i nær tilknytning til ordinært arbeidsliv, var Brofoss-utvalget svært opptatt av. I dag ser vi at dette skjer i langt større grad enn tidligere. Arbeidsmarkedsbedriftene jobber mer utadrettet, noe som kanskje ikke er påaktet – eller oppdaget – nok, idet statistikken faktisk er ganske gammel, og at det foreligger svært lite forskning. Det er også viktig å understreke at modell 1 tjener de brukergrupper som ikke kan jobbe i ordinært arbeidsliv. Når samme tiltaksarrangør skal følge opp brukerne til et vellykket resultat uten opphold, unngår man i større grad at de blir kasteballer i systemet. Brukeren kan da få uføretrygd eller tilrettelagt arbeidsplass uten unødvendige forsøk på tiltak eller venting mellom dem. Hovedutfordringen med de to andre modellene er at modell 2 går sterkt inn for, og modell 3 åpner for, økt anbudsutsetting og konkurranseutsetting. Anbud kan være bra der det er en avgrenset oppgave som er målbart i kroner og ører hva effekten vil bli. Men arbeid med mennesker tror jeg må behandles noe annerledes. Kristelig Folkeparti er skeptisk til bruk av anbud og konkurranseutsetting som sentralt styringsverktøy når vi beveger oss innenfor området på attføringsfeltet. Hovedbegrunnelsen for det, slik vi ser det, er at de tjenestene som den enkelte trenger, må være individuelt tilpasset. Denne individuelle tilpasningen tror vi blir krevende innenfor et system basert på konkurranseutsetting. Mennesker som trenger bistand til å komme tilbake til arbeidslivet eller varig tilrettelegging, er ikke en homogen gruppe, snarere tvert imot. Selvsagt skal jeg ikke være så kategorisk og si at anbud er en dårlig løsning når man skal tilpasse tjenestene til den enkelte. Men jeg tror det vil være ekstremt krevende å få til, og administrativt ressurskrevende. Praksis viser også fra andre felt at pris kan få stor betydning, og kvaliteten kanskje tilsvarende mindre. I vurderingen av om man skal bruke anbud, må man stille seg spørsmålet om det vil gi bedre tjenester, eller like bra tjenester, til flere enn i dag. Som presidenten sikkert hører, tviler jeg på det. Anbudsprosesser undergraver dessuten muligheten for et godt og tett samarbeid mellom Nav og tiltaksarrangør, noe som har vist seg å være svært avgjørende for å få folk tilbake i jobb. Det er mye bra arbeid som skjer på arbeidsmarkedsfeltet. NHOs prosjekt Ringer i vannet er et godt eksempel i så måte. Attføringsbedriftene gjør en god jobb, og frivillige aktører som Fretex, Kirkens Bymisjon og Kirkens Sosialtjeneste bidrar også på en særdeles god måte i arbeidet for å nå målene om inkludering i arbeidslivet. Vekst- og attføringsbedriftene er aktører med lang erfaring og stor kompetanse på arbeidsmarkedsfeltet, og de er derfor et svært viktig talerør i debatten om Norges arbeidsmarkedspolitikk. Jeg møter stadig mennesker som står utenfor arbeidslivet, og som gjerne ønsker å bidra med det de kan. Nylig viste Dagsrevyen en reportasje der det ble påpekt at halvparten av dem som har epilepsi, er uføretrygdet, men at mange av dem ønsker å være i arbeid. Arbeidsviljen til dem med nedsatt arbeidsevne er stor, og dessverre møter de store hindringer på veien. Manglende kunnskap hos arbeidsgiver om hvilke tiltak som finnes for å inkludere dem i arbeidslivet, kan være en av dem. Feil organisering og dårlig utnyttelse av mulighetene som er til stede fra både Nav og myndighetenes side, er også kanskje vel så store hinder. Hvordan flere skal få innpass i arbeidslivet, blir det store spørsmålet vårt fremover, både fordi det gir mening for den enkelte å få lov til å være en del av arbeidslivet, og fordi vi trenger arbeidskraft i fremtiden. Vi må sikre at alle som kan og har mulighet, får være med og bidra. For å vite mer om den enkelte bruker og hva som vil fungere for forskjellige mennesker, må vi også få mer forskning på feltet. I tillegg må Nav stille krav om resultat og effektivitet for å sikre at ressursene brukes på en best mulig måte. Arbeidsmarkedspolitikk er viktig, og mitt anliggende i dag er ikke nødvendigvis å si at regjeringen har få tiltak og ikke gjør noe, men at vi har behov for å se en helhet i dette arbeidet. Vi håper at statsråden i dag vil svare, aller helst, at hun kommer tilbake med en stortingsmelding på området. Først da kan vi få en grundig debatt, og Stortinget kan peke ut veien videre, noe som også kan gi forutsigbarhet for alle parter.