Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-10-29:
Det er åpenbart en del representanter i denne sal som ikke har fattet at situasjonen for kysttorsken er ganske prekær. Særlig gjelder dette kysten av Skagerrak og Oslofjorden. I enkelte fjorder har torsken simpelthen blitt borte. Yrkesfiskerne har valgt å gi opp fisket etter torsk, og fritidsfiskerne melder om svart hav. Det er liten tvil om årsakene til den bedrøvelige bestandssituasjonen, nemlig betydelig overfiske over tid og økning i bestanden av skarv og sel. Et svært effektivt lysfiske etter sild helt inne i fjæresteinene har også påvirket balansen i økosystemet i våre fjordarmer. Jeg er naturligvis klar over at fisket på våre kanter av landet ikke har den samme økonomiske betydning som fisket på Vestlandet og nordpå, men også hos oss er det fiskere som lever av det havet gir. Nesten 2 millioner mennesker bruker Oslofjorden og Skagerrakkysten som rekreasjonsområde, og det har sin egen verdi. Det ville ikke bare være uklokt, men noe nær en økokatastrofe om vi fortsetter å fiske ned torskebestanden, slik at det til slutt blir umulig å henge ut et håndsnøre med rimelig håp om å få fisk. Forskerne var tidlig ute og slo alarm, men det tok tid før myndighetene reagerte. Derfor vil jeg berømme fiskeriministeren for at hun som den første i den ministerposten har sett hva som er i ferd med å skje i vårt kystområde, har tatt tak og har våget å innføre vernetiltak. Slik var det heller ikke da vi for et par sesonger siden innførte begrensninger i hummerfisket. Men hva har skjedd? Både fritids- og yrkesfiskerne kan allerede melde om større fangster enn på mange år. Restriksjonene er allerede i ferd med å virke. Tjuvfisket er åpenbart redusert, antakelig som følge av selvjustis blant fiskerne, kontroll og økt informasjon om fiskereglene. All norsk fiskeriforvaltning må bygge på best mulig tilgjengelig kunnskap om bestanders tåleevne og økosystemene. En bærekraftig forvaltning er også en økobasert forvaltning av fiskeressursene. Derfor er det så viktig at forvaltningen bygger på oppdatert kunnskap om økosystemet. Det har vi i altfor liten grad. Jeg skal belyse det med et eksempel. Et av de tiltakene regjeringen har innført, er forbud mot lysfiske etter brisling og sild. Rett nok kan det gis unntak fra forbudet dersom fartøyene har observatør om bord og fisket er ledd i kunnskapsinnhenting. Jeg er enig i forbudet, og jeg er enig i at vi trenger mer kunnskap om konsekvensene av lysfisket. Mitt poeng er at i kjølvannet av forbudet dukket det opp en havforsker som påsto at lysfiske etter sild og brisling ikke har noen som helst betydning for torskebestandens utvikling. Det som imidlertid ikke sies, er at Havforskningsinstituttets forskningsdata, altså det som er grunnlaget for vurderinger av lysfisket, skriver seg fra slutten av 1960-årene og 1970-årene, da sammensetningen i notfangster i Hardanger, Sogn og Fjordane, Oslofjorden og Skagerrakkysten ble undersøkt. Jeg vil, med respekt å melde, mene at bestandssituasjonen den gang var helt annerledes enn nå, og at datidens kunnskapsinnhenting ikke er særlig relevant for dagens situasjon. Det betyr at vi trenger mer og oppdatert forskning, ikke bare om bestandssituasjonen og det totale uttaket av de enkelte fiskeslag, men om økosystemet i sin helhet. Jeg har tillit til at de tiltakene som innføres fra årsskiftet, med minstemål, redskapsbegrensninger og restriksjoner på fisket, vil bidra positivt til å gjenopprette bestanden av kysttorsk. Ytterligere tiltak er varslet i 2012, og Fiskeridirektoratet er bedt om å vurdere mulige tiltak i fisket med krepsetrål, bruk av sorteringsrist i rekefisket og etablering av egne verneområder. Det vil stå strid om hvert enkelt av de lanserte tiltakene fordi det naturligvis påvirker fiskernes arbeid og inntekt, men alternativet er langt verre. Til slutt: Det er beklageligvis slik at restriksjoner i fisket må følges opp av kontrolltiltak. Menneskeheten er, som kjent, relativt skrøpelig.