Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-06-04:
Jeg skal la ligge min fristelse til å kommentere representanten May Hansens siste bemerkning, men jeg skjønner at i jakten på resultater etter denne regjeringens arbeid er man nå blitt så desperat at man griper til skilsmissestatistikken. Det er i disse dager ca. 50 år siden oppstarten av landets første familievernkontor. Det var på Uranienborg i Oslo. Det var Kirkens Familievernkontor som var pionerene som banet vei, og noen år senere fulgte staten etter og åpnet prøvedrift av et kontor i Trondheim. Siden har vi hatt et tosporet familievern, der det statlige og det kirkelige, ideelle, har utfylt hverandre. Det har vært et godt mangfold i dette tilbudet. Signalene vi får fra sektoren selv, er på mange måter utgangspunktet for denne interpellasjonen - at grepet oppleves som strammere, både om familievernet generelt og særlig om det kirkelige familievernet. Familievernkontorene opplever en økonomisk skvis. De er pålagt flere oppgaver, men får ikke tilsvarende bevilgninger. Det de får, dekker ikke engang utviklingen i lønns- og prisnivået, og det mangler også midler til fagutvikling og kompetanseutvikling for å ivareta egenarten i det kirkelige tilbudet. I en tid der søkningen til familievernkontorene vokser og vi stadig får større kunnskap om barn som sliter på grunn av samlivsbrudd og familieoppløsning, burde man snarere styrke familievernet enn sultefôre det. Det virker også som om det er en ideologisk skvis under denne regjeringen. På en del andre sektorer ser vi det helt entydig. Frivillige og ideelle krefter skyves ut. Det var en del av den forrige interpellasjonsdebatten. Vi ser det også i rusomsorgen, innen rehabilitering, og nå kommer det også faretruende signaler fra de kirkelige og ideelle familiekontorene. Det er snakk om en byråkratisk skvis. Barne- og familiedirektoratet unnlater å svare på brev fra Kirkens Familievern. Det er utvilsomt krefter i byråkratiet som ser på den kirkelige, ideelle, delen av familievernet nærmest som rusk i maskineriet. Dersom statsråden ikke står klart opp mot dette inntrykket, avkrefter det og sier at hun står for noe annet, vil det inntrykket fort feste seg at man har den holdningen at systemet er viktig, mangfoldet i tilbudet er mindre viktig - mangfoldet i tilbudet om hjelp til dem som trenger det i en vanskelig livssituasjon, er mindre viktig enn det å ha et strømlinjeformet enhetlig system. Jeg har grepet ordet her i dag - kanskje ikke så vanlig for meg i en slik interpellasjonsdebatt - fordi jeg har blitt veldig forskrekket. Jeg leste i DagenMagazinet om et brev som statsråden har skrevet til Kirkens Familievern, der hun anser dialogen med dem om disse viktige spørsmålene for avsluttet, uten å imøtekomme deres ønske om en samtale om dette. Det undret meg, for jeg kjenner Anniken Huitfeldt som en person som nettopp søker dialog, og som er opptatt av det. Det var endog en viktig del av budskapet hennes i det forrige interpellasjonssvaret i dag. Så jeg har bedt om ordet her i dag for å utfordre statsråden til å si klart fra om hun synes det er viktig at vi fortsatt har et levende tosporsfamilievern i Norge, med det mangfoldet som Kirkens Familievern representerer, i tillegg til den offentlige delen av tjenesten, eller om hun synes det er like greit at det går mot en ren offentlig tjeneste, der Kirkens Familievern forvitrer. Og så tar jeg det for gitt at statsråden fra Stortingets talerstol kan si at det er en misforståelse at dialogen med Kirkens Familievern om disse spørsmålene er avsluttet fra departementets side, og at hun vil ta initiativ til en fortsatt dialog om det de har på hjertet, om utviklingen av det kirkelige familievern.