Sveinung Stensland (Høyre), 2022-05-03:
Denne saken har jeg jobbet med ganske lenge,da som helsepolitiker. Det ble innledet et samarbeid med justispolitikere før valget, men det var mye som kokte bort i kålen på både justis- og helsefeltet i den situasjonen vi hadde, med pandemihåndtering. Derfor er jeg i dag veldig glad for at jeg får anledning til å reise denne saken, sammen med min kollega Sandra Bruflot, for dette er noe som må løses i grenseflaten mellom justis- og helsefeltet. Rett før påske arrangerte Høyre et seminar med tittelen «Å falle mellom to stoler». Bakgrunnen var de alvorlige hendelsene i Haugesund og på Lademoen i 2019, og på Kongsberg og Bislett i 2021. Disse har satt søkelys på personer innen psykisk helsevern som av forskjellige grunner har falt mellom to stoler i justis- og helsesystemet. Det er en vanskelig balansegang mellom den enkeltes rett til frihet og samfunnets krav på trygghet. I desember 2021 la Statens undersøkelseskommisjon for helse- og omsorgstjenesten, Ukom, frem rapporten «Hva kan vi lære etter et drap begått i psykotisk tilstand? Helsehjelp og samfunnsvern for pasienter med psykose og økt voldsrisiko». Rapporten kommer med flere forslag til forbedringer, bl.a. om mulighetene for tettere og bedre samhandling mellom politiet og det psykiske helsevernet. I seminaret ønsket vi i Høyres justisfraksjon og helsefraksjon å belyse noen av utfordringene med dagens regelverk og system samt se på mulige løsninger for å styrke samfunnsvernet og hindre at disse menneskene nettopp faller mellom to stoler. Det kom frem flere interessante forslag og ideer, og ikke minst fikk vi en gripende beretning fra en av de pårørende etter øksedrapet i Haugesund, Lars Johan Hereid. Han skal ha stor takk for innsatsen han legger i å få på plass et bedre regelverk og bedre rutiner innen dette feltet. Varetektssurrogat etter straffeprosessloven § 188 er et alternativ til varetekt i fengsel. Opprinnelig var plassering i en egnet institusjon eller i en kommunal boenhet tiltenkt personer med psykisk utviklingshemning, eventuelt meget unge eller meget gamle lovbrytere. Lovgivers formål med varetekt utenfor fengsel var å forene hensynet til human behandling med hensynet til omgivelsenes sikkerhet. I 2016 fikk bestemmelsen en lovendring av vesentlig betydning for helsetjenesten. Før lovendringen forutsatte plassering av den siktede i en psykiatrisk institusjon at institusjonen samtykket. Etter 2016 kan domstolene på visse vilkår pålegge institusjonene å ta imot siktede i det tidsrom som domstolene bestemmer. Ukoms rapport viser at pasienter i varetektssurrogat kan ha behov for tvungent psykisk helsevern for å sikre nødvendig helsehjelp og oppfølging, og Ukom peker på at i det psykiske helsevernet ser det i dag ut til være uklart om det er tillatt å etablere en tvangsparagraf for pasienter som er i varetektssurrogat. Ukom har følgende anbefaling til Helsedirektoratet: «Helsedirektoratet bør uttale seg om muligheten for å etablere tvungent psykisk helsevern for pasienter som er innlagt i varetektssurrogat med straffeprosessloven § 188 som eneste innleggelseshjemmel». Derfor er det grunn til å spørre om Helsedirektoratet har vurdert om det er mulig å etablere tvungent psykisk helsevern for pasienter som er innlagt i varetektssurrogat med straffeprosessloven § 188 som eneste innleggelseshjemmel. Her bør Helsedirektoratet klargjøre rettstilstanden. Det fremgår også av Ukoms rapport at innleggelsesbegjæringer brukes sjelden av politiet og påtalemyndigheten. Ifølge en undersøkelse Ukom har foretatt blant jourhavende politiadvokater, svarer politiadvokatene stort sett at de ikke kjenner til bestemmelsen som åpner for innleggelsesbegjæring fra politiets side. Flertallet av de vakthavende legene sier at de kjenner til bestemmelsen, men bare én av legene har opplevd å motta en slik innleggelsesbegjæring. Det er altså bare én lege som kan huske at han har fått en begjæring fra påtalemyndigheten om innlegging. Med bakgrunn i dette, må vi se til at påtalejuristene får bedre kjennskap om de rettslige virkemidlene de har til å begjære innleggelse av pasienter med psykose og økt voldsrisiko. Dette er noe justisministeren bør følge opp med riksadvokaten. I dag er det slik at den som behandler personer som har begått alvorlige lovbrudd i psykose, ikke nødvendigvis får informasjon om hvilke forhold som ligger til grunn for at vedkommende er sendt til tvungent psykisk helsevern. Det er noe de kan få tilgang til, men ikke må. Det er uheldig og burde vært en selvfølge som en del av vurderingen i behandlingen av vedkommende samt vurderingen av voldsrisikoen for en slik person. Dette sier også noe om betydningen for samfunnsvernet. Likeledes er det heller ikke slik at påtalemyndigheten nødvendigvis får beskjed når en person dømt til tvungent psykisk helsevern overføres mellom ulike sikkerhetsnivåer innen samme institusjon, overføres til annen institusjon, får permisjon eller slippes fri. Her mener jeg vi må se på om loven er god nok. Det fremstår som en selvfølge at påtalemyndigheten får beskjed når disse slippes fri eller får endringer i behandlingssted. Strengt tatt burde påtalemyndigheten konsulteres i slike tilfeller, og dette er noe jeg mener må presiseres i lovverket. Dette mener jeg er kjernen i hele saken som vi tar opp nå. Hvis en person dømmes til overføring til tvungent psykisk helsevern etter straffeloven § 62, blir vedkommende egentlig ikke blir straffedømt, for man kan jo ikke idømmes straff når man er utilregnelig. Med bakgrunn i det slippes vedkommende fri eller flyttes til annen institusjon, når behandlende lege mener det er riktig. En lege skal selvsagt ha sin pasients beste for øye, men vi må stille oss spørsmålet om ikke hensynet til gjentakelsesfare, behovet for oppfølging i dagliglivet og ikke minst medborgeres rett til beskyttelse må veie tyngre enn det gjør i dag. Når en person er frikjent fordi han er erklært ikke tilregnelig i en voldssak, hvordan kommuniseres dette til helsetjenesten, som står ansvarlig for behandlingen? Et annet og større spørsmål er om vi i samfunnet har ordninger som kan ivareta de enkeltindividene vi her diskuterer: personer som er en fare for seg selv og samfunnet, personer som er for syke til fengsel, for svake til å ivareta seg selv, men likevel så farlige at de utgjør en trussel for samfunnet rundt seg. Kanskje tiden er moden for å diskutere en ny særreaksjon og en ny type institusjon: dom til tvungen bosetting og det i sikkerhetshjem. Her vil jeg gi honnør til Randi Rosenqvist, som har jobbet i flere tiår med tunge kriminelle. Hun tar til orde for nettopp denne typen ordning. I dag løfter undertegnede og representanten Bruflot denne problemstillingen, da med utgangspunkt i henholdsvis justis og helse. Et interessant poeng i denne sammenhengen er at helsesektoren har gjort to evalueringer og laget en rapport. Samtidig har verken politiet eller statsadvokaten gjort noen evalueringer, meg bekjent. Man vet faktisk ikke noe om hvordan justissektoren stiller seg til Ukom-rapporten annet enn det Ukom selv har sagt. Som tidligere helsepolitiker har jeg allerede ved flere anledninger notert meg at evnen til selvransakelse virker noe mer uttalt innen helsefeltet enn justisfeltet. Den beste måten å unngå feil på er å lære av andres feil eller i verste fall av egne feil. Derfor er nettopp granskinger og evalueringer nyttig. Ukom har levert en god rapport med klare anbefalinger, men den er begrenset i omfang. Det mangler fortsatt en del om hva som skjer mellom utskriving og en eventuelt kriminell handling. Hvorfor lar vi det skje igjen og igjen at personer utskrevet fra psykisk helsevern får gjøre straffbare handlinger? Hvordan kan vi beskytte oss bedre mot det, selv om vi vet at det nok vil glippe? Samtidig har Ukom naturlig nok mest øye for helsefeltet. Ukom-rapporten er en rapport laget av helsetjenesten og for helsetjenesten. Den er ikke laget for samspillet mellom helse og justis. Det i seg selv taler for at nettopp denne debatten er vel anvendt tid, og at det er behov for videre politisk oppfølging. Og så er det denne krevende avveiningen mellom statens forpliktelse til å beskytte innbyggerne og den enkeltes rett på behandling i psykisk helsevern. Men det viktigste her er hva vi har lært etter et drap begått i psykotisk tilstand. Rapporten fra Ukom undersøker forholdene rundt øksedrapet i Haugesund i 2019 og konkluderer bl.a. med at samarbeidet mellom justis og helse var for dårlig. Rapporten beskriver usikkerhet rundt hvilken helsehjelp som kan gis, og om det er tillatt å etablere tvangshjemler for pasienter i varetektssurrogat, og at politiet i for liten grad utnytter muligheten til å fremsette begjæring om tvangsinnleggelse. Det er også behov for tydeligere regler og retningslinjer om kunnskapsdelingen mellom politiet/påtalemyndigheten og helsetjenesten. Dette må følges opp. Jeg lurer på hvordan justisministeren har tenkt å sikre bedre samhandling mellom justis og helse.