Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-19:
Representanten Engeset sa i sitt siste innlegg at det ville ta lang tid før man fikk se resultatet av den eksisterende politikken, og jeg håper han har rett, spesielt når det gjelder denne regjeringen. Interpellantens spørsmål er i høyeste grad relevant, spesielt sett i sammenheng med at SV er i regjering, og at vi har et lite reformvennlig arbeiderparti. Arbeidsledigheten i Norge er fortsatt høy, og for Fremskrittspartiet er det en målsetting å redusere ledigheten, bl.a. å gi større incitament til å ta lønnet arbeid ved hjelp av skattelette, noe som vi langt på veg fikk gjennomslag for i samarbeid med den forrige regjeringen. I tillegg må forholdene legges til rette for de grupper som i dag er utenfor arbeidslivet, bl.a. funksjonshemmede og sosialhjelpsmottakere. Den reserven som ligger i deltidsstillinger, er også viktig. Fremskrittspartiet er opptatt av å øke arbeidsstyrken gjennom tiltak som gjør det mer opportunt å skaffe seg lønnet arbeid. Økt effektiv bruk, både yrkesmessig og geografisk, av den arbeidskraften som til enhver tid er tilgjengelig, er viktig for å skape grunnlaget for økt vekst. I tillegg må både offentlig byråkrati og støtten til ulønnsomme arbeidsplasser reduseres. Høyere vekst gjennom økt produktivitet legger generelt grunnlaget for høyere lønnsvekst. Fremskrittspartiet tar avstand fra en forenklet moderasjonslinje. Det er f.eks. ikke noe mål at timelønnskostnadene skal øke mindre i Norge enn hos våre handelspartnere. Det er i utgangspunktet helt feil å sammenligne timelønnskostnader over landegrenser. Hvis produktiviteten øker, vil lønningene kunne øke uten at kostnadene pr. produsert enhet i bedriften øker. For Fremskrittspartiet er det derfor et mål å øke lønningene på samme måten som det er et mål å øke den økonomiske veksten og produktiviteten, noe vi spesielt har sett i USA de siste tjue årene, hvor økt produktivitet har frigjort arbeidskraft til andre oppgaver. Dette har også i stor utstrekning skjedd i Norge, men her stort sett innenfor privat næringsliv. Statsråden berørte i sitt innlegg at det var bevilget mye mer penger til kommunene, og at dette ville gi flere arbeidsplasser. Nå begynner vi å få inn en del resultater av budsjettbehandlinger i de forskjellige kommunestyrene som viser at pengene i stor utstrekning ikke brukes til ansettelse av flere omsorgsarbeidere og lærere, slik som det ble lovt, og slik man får når man øker de frie midlene. Det er et betydelig effektiviseringspotensial i offentlig sektor. Det ble påvist av det utvalget som ble ledet av Victor Norman tidlig på 1990-tallet. Utvalget anslo det samlede effektiviseringspotensialet på ca. 130 mill. kr årlig i datidens kroneverdi. Og det er særlig grunn til å sette søkelyset på effektivitet i offentlig sektor. Denne sektoren har over tid hatt en sterk ekspansjon i Norge og legger beslag på stadig større deler av Norges BNP. Det har ført til et uakseptabelt skatte- og avgiftstrykk, samtidig som det i mange tilfeller ikke er en god nok kvalitet på de tjenestene offentlig sektor produserer. Hittil har løsningen vært å putte mer penger i sektoren framfor å se på selve organiseringen og effektiviteten. Dette har opprettholdt ineffektive strukturer og gitt samfunnsøkonomiske suboptimale løsninger. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at myndighetene har et stort ansvar når det gjelder å forvalte folks skattepenger på en forsvarlig måte. Det betyr at ressursene først og fremst må settes inn i tjenesteytende virksomhet framfor administrasjon og byråkrati. Dessverre synes utviklingen å gå i motsatt retning, og det har forsterket seg etter regjeringsskiftet. Effektivitet er først og fremst et spørsmål om å oppnå resultater, fortrinnsvis med mindre ressursinnsats. Fremskrittspartiet erkjenner at offentlig sektor er noe annet enn en bedrift i vanlig forstand, da den har ansvaret for en rekke fellesgoder og inntektsvurderinger ofte opptrer som et korrektiv til privat sektor. Likevel er det minst tre ulike effektiviseringsmuligheter i offentlig sektor. Kostnadseffektivisering frambringer offentlige tjenester billigere enn i dag, resultateffektivisering oppnår overordnede politiske mål billigere ved å fordele innsatsen på ulike områder på annen måte enn i dag, og kost-nytteforbedringer omprioriterer fra områder hvor den siste kroneinnsatsen kaster lite av seg, til områder hvor ekstra innsats kaster mye av seg. Dersom private bedrifter og offentlige etater skal konkurrere om oppdrag, forutsetter dette at man konkurrerer på like vilkår, noe som ikke er tilfellet i dag. Det er enkelte forhold som gjør at offentlig sektor er skjermet fra reell konkurranse. Det offentlige må få en reell prising av tjenesteproduksjon – i dag er det slik at det ofte ikke skjer. Med en slik politikk vil en frigjøre ressurser som kan settes inn på andre områder.