Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-06:
På en sånn dag, med konfrontasjon mellom posisjon og opposisjon, må det være lov å være raus og gratulere finansministeren med dagen. Uansett er det slutten på sikkert mange uker og måneder med kanskje den mest krevende jobben en kan ha i Norge. Jeg må få lov til å gjøre det før jeg gjør jobben min, hadde jeg nær sagt. La meg også få starte med å gi uttrykk for at aldri har noen regjering i Norge hatt så mye penger å dele ut til gode formål. Det er også slik at de aller fleste av disse formål er det tverrpolitisk enighet om. Det er bra vi har stelt oss slik i dette landet – med skiftende regjeringer – at vi er i stand til å gjøre landet litt bedre for hvert statsbudsjett som legges fram. Den gleden har også denne regjering og denne finansminister. Men det er også slik at oppå alt dette, som det er bred enighet om, ligger politikken – retningsvalget og profilforskjeller. Jeg må innrømme – og jeg tror mange utover dagen kommer til å gi lignende kommentarer – at vi nok har slitt litt med å finne den enhetlige profilen i dette budsjettet. Jeg synes det bærer preg av – og det er ikke så overraskende – at det har vært harde tautrekkinger mellom ulike statsråder og ulike partier i regjering for å markere sin profil. Det er litt klatting og litt reising her og der rundt omkring i budsjettet som det, jeg hadde nær sagt, alltid er, men kanskje i enda større grad denne gangen. Når man viser fram medaljens forside i det omfang som denne regjering nå har gjort, sitter alle og spør seg om hvor medaljens bakside er. Det er ikke slik at det går an å betale dette ved å ta noen få rikinger i dette landet, som en ofte sier retorisk. Det er nok folk flest som også må betale medaljens bakside, slik er det heldigvis i et land som har så god fordeling som dette landet. Det er ikke noen veldig harde slag mot en vanlig inntekt, men det er noen små ting, noen små justeringer. Det skal vi være ærlige nok til å si. Det er vanlige folk som også er med på å betale mye av medaljens forside. For eksempel er ikke innslagspunktet for toppskatten regulert, det er underregulert. Der tas det inn flere som skal betale toppskatt, og da snakker vi ikke om rikinger, vi snakker om lærere med ti års ansiennitet, vanlige statsansatte og andre. En del av fradragene – lønnsfradrag og foreldrefradrag – er heller ikke prisjustert. Det er å gå rett løs på vanlige mennesker. Vi skal også alle sammen ta de vanlige 10 pst. på hjemmene våre, det er en del av medaljens bakside som vanlige mennesker skal betale. Jeg skal ikke spesielt nevne den økte matmomsen; at det skjedde, har jeg liksom ledd fra meg. Jeg tror det tross alt er fornuftig i en tid hvor en skal hente inn penger. Senterpartiet får ha meg unnskyldt hvis jeg er i dårlig humør en gang og trøster meg med den koplingen for å komme i godt humør igjen. Og så er det den individuelle pensjonssparingen som Regjeringen i realiteten salderer ut, som jeg må si jeg er veldig skeptisk til, og som også vanskeliggjør mulighetene for et budsjettforlik. Det som er enda verre ved dette budsjettet, og hvor jeg har det største ankepunktet, er at Regjeringen ikke har brukt alle de gode mulighetene de har hatt til å lage et framtidsrettet budsjett. Da tenker jeg spesielt på det vi skal leve av i framtiden, som også andre talere har vært innom. Det står direkte – og det er nesten så jeg måtte lese det mange ganger – at det er en realnedgang i budsjettet til høyskoler og universiteter. Det er dramatisk for framtiden. Det er etter mitt skjønn et dårlig forskningsbudsjett, en sliter med å holde øyekontakten med OECD-målet. Det er en liten ting som sender et farlig signal, nemlig en svekkelse av skatteFUNN-ordningen, som har vært en så god ordning for norsk næringsliv og bidratt til økte andeler til forskning. Selv om Regjeringen har skatteskjerpelser som hovedprofil, har de altså funnet plass til noen små skattelettelser også. Det er deres alliansepartnere i LO og Bondelaget som har fått sin tilbakebetaling i form av skattelettelser. Jeg skal være stor nok til å rose, og si at jeg er imponert over at Regjeringen har fått til dette bistandsløftet. Helt til i dag tidlig var jeg helt sikker på at det klarte de ikke. Det imponerer meg at Regjeringen har klart det med så store penger det krever, med de oljeinntektene vi har. Jeg synes også det er veldig mye bra som gjøres på miljø- og bilavgifter. Så til budsjettbehandlingen som begynner nå: Det vil si – det er jo et ferdigprutet budsjett. Jeg tror ikke en skal forsøke å skape inntrykk av noe annet. De av oss som så kroppsspråket til Schjøtt-Pedersen på talerstolen for en stund siden, er i hvert fall sikre på at det er et ferdigprutet budsjett fra Regjeringen. Men den store spenningen er nå budsjettbehandlingen, som ikke skal foregå i finanskomiteen, men i det partssammensatte utvalget. Det er der det egentlig skjer. Politikken er fullstendig ute av Stortinget når det gjelder dette budsjettet. Det er partene i arbeidslivet som nå skal ha den spennende budsjettbehandlingen. Spørsmålet mitt til finansministeren, som skal på talerstolen nå, er: Vi håper man lykkes, men hvis ikke, kan finansministeren garantere – jeg håper hun ikke gjør det – at de kommer til å stå fast på dette sykelønnsforslaget, eller vil det da være aktuelt å komme opp med andre forslag i den saken som skal fremmes for Stortinget noen knappe intensive dager i november?