Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-02-16:
I løpet av de tre siste tiårene har flere titalls korrupte og autoritære stater blitt begynnende demokratier. Militærjuntaer og ettpartistater har falt, og det er nå for første gang i historien et flertall av land som er representative og styrt med bakgrunn i en demokratisk grunnlov. Demokratiene er på fremmarsj, men det er altfor mange autoritære regimer igjen. 40 pst. av verdens innbyggere bor fortsatt i land med et autoritært regime, og bare 13 pst. av verdens innbyggere bor i land med et såkalt fullstendig og stabilt demokrati. Menneskerettigheter er ifølge definisjonen grunnleggende rettigheter som tilkommer ethvert menneske, uansett rase, kjønn, religion eller annen status, og regulerer først og fremst forholdet mellom staten og individet. Norge har hatt en menneskerettighetsdialog med Kina siden 1993. I 1997 ble dialogen formalisert med årlige rundebordskonferanser på politisk nivå med ekspertdeltakelse. For norske myndigheters del ble Kina-dialogen bare begynnelsen på et engasjement for menneskerettigheter og dialog. På slutten av 1990-tallet var både Tyrkia og Cuba innlemmet i listen over dialogland. Men begge landene brøt den offisielle dialogen med Norge – Cuba i protest mot at Norge stemte for en resolusjon i FN om brudd på menneskerettighetene i Castros regime, og Tyrkia fordi de ikke ønsket å omtale menneskerettighetssamarbeidet som en menneskerettighetsdialog. I stedet har Norge inngått menneskerettighetsdialoger med Indonesia fra april 2002 og med Vietnam på embetsmannsnivå fra 2003. I forholdet til Kina var Norge blant de land som var først ute med en menneskerettighetsdialog. I dag er Kina omkranset av menneskerettighetsdialoger. Storbritannia, Japan, Australia, Sveits, Tyskland, Canada, Ungarn, Brasil og EU – alle ønsker å snakke med en av verdens raskest voksende økonomier og det mest folkerike land om menneskerettigheter. Men langt fra alle verdens land er kritiske til Kinas forvaltning av menneskerettighetene. Da landet skulle evalueres av FN i Genève, sto vennene i kø for å rose Beijing. Det var land som Sudan, Egypt, Burma, Cuba, Iran og Zimbabwe – land som ikke jeg forbinder med en utbredt respekt for menneskerettighetene. Men disse landene, som ikke setter demokrati, frihet eller rettigheter høyt, var blant dem som hadde mest godt å si om Kina. Egypt hyllet Kina for å fremme tiltak for menneskerettighetene og oppfordret Kina til å holde fast på sin bruk av dødsstraff – en bruk som ifølge ledende menneskerettighetsaktivister koster opptil 8 000 mennesker livet hvert år. Iran oppfordret Kina til å stramme inn på internett-sensuren. Cuba omtalte Kina som et eksemplarisk land og rådet den gamle kommuniststaten til å forhindre at folk, forkledd som menneskerettighetsaktivister, får forsøke å ødelegge staten. Foreløpig er det ingen av de tre menneskerettighetsdialogene som har blitt grundig og nøytralt evaluert. Det nærmeste vi kommer, er en gjennomgang av Njål Høstmælingen, foretatt for UD. Han konkluderer med at norsk næringsliv har vært fornøyd med dialogen som døråpner. «Næringslivet har for eksempel formulert det slik at menneskerettighetsdialog var en effektiv måte å komme i kontakt med og beholde kontakten med kinesisk næringsliv i perioden etter overgrepene på Den himmelske freds plass.» Et notat fra Den norske ambassaden i Beijing til UD i desember 2000 bygger opp under synergieffektene av dialogarbeidet. Her heter det: «Norge har fått en viktigere posisjon overfor Kina enn vår størrelse tilsier» på grunn av menneskerettighetsdialogen. Det samsvarer dårlig med målene for menneskerettighetsdialogene. Ifølge UD er det overordnede målet for MR-dialogene gjennom dialog med enkelte land å styrke dialoglandets gjennomføring av det internasjonale MR-rammeverket. Politiske kontakter er et sentralt element i dialogene, sammen med nettverksbygging mellom embetsverk, rettsvesen, akademikere og frivillige organisasjoner. Det er lett å påpeke at forholdene i Kina ikke har blitt bedre siden massakren på Den himmelske freds plass. Snarere er det mange, og flere menneskerettighetsorganisasjoner blant dem, som påpeker at etter terrorangrepene mot USA i 2001 har kampen mot terror medvirket til økt undertrykking også i Kina. Jeg frykter at menneskerettighetsdialogen har blitt en sovepute. Kritikken mot Kina i internasjonale fora har forstummet. Det virker derfor som om dialogen er en erstatning for den åpne kritikken, mener Egenæs i Amnesty. Engesland i Helsingforskomiteen mener derimot at norske myndigheter har vært forsiktige i sin kritikk av Kina selv uten en dialog med landet. Men dialogen gjør det lettere å håndtere kritikken om passivitet i forhold til Kina, mener han. Jeg mener en politisk dialog har og kan ha en positiv effekt. Det er derfor synd at Kina for 2009 besluttet å sende kun embetsmenn til dialogmøtene. Det viser også en manglende prioritering fra kinesisk side. Den vietnamesiske dialogen ble etablert i 2003 som en embetsmannsdialog. Det er åpenbart at denne mangelen på politisk kontakt i dialogene vanskeliggjør de norske målsettingene, og jeg vil be utenriksministeren kommentere det manglende politiske fremmøtet, sett i lys av våre egne målsettinger om politisk kontakt. Men dialogene mangler også definerte og konkrete menneskerettighetsmål som vi kan og bør oppnå. Selv om det stort sett rapporteres som en positiv og hyggelig tone i møtene og en mulighet for delvis å ta opp problematiske temaer som tortur eller mangel på adgang til advokat eller familie, er resultatene vanskelige å vise til. La meg gi to eksempler som Amnesty trekker frem. Det er jo særlig når fanger sitter i varetekt at de utsettes for tortur for å presses til å komme med tilståelser og informasjon. Dette medgir kineserne selv. Da rapporten fra en arbeidsgruppes diskusjoner skulle skrives, godtok ikke de kinesiske representantene at noe av det som ble sagt, og som kunne tolkes som innrømmelser av menneskerettighetsbrudd i Kina, ble tatt med i det felles referatet. Dette har skjedd gang etter gang. Amnesty trekker også frem et annet eksempel: «De norske byråkratene som er med i dialogen er heldigvis ganske åpne når det gjelder ting som er kritikkverdige her hjemme. Det gir også gode impulser til de kinesiske deltakerne, og gjør det lettere for dem å være litt mer åpen om problemene de selv møter. Høydepunktet i møtet denne gangen var en diskusjon med en gjest fra Oslo fengsel der han for tiden soner en lengre dom. Han hadde ikke bare mye klokt å si om hva som var bra eller ikke bra i norske fengsler, men har også tidligere deltatt i debatt på fjernsyn. Det gjorde tydelig inntrykk på de kinesiske deltakerne at en innsatt kunne delta i diskusjoner i offentligheten på den måten – ikke minst fordi han gjorde det klart at ytringsfrihet var en selvfølge for ham, fengselsinnsatt eller ei. I denne sesjonen tenkte jeg: Dette er menneskerettighetsdialog på sitt beste!» Da kan det stilles et klart spørsmål om gjensidighet. Det er bra og helt nødvendig at Norge tar selvkritikk, men vi må forvente det samme av dialoglandet. Hovedgrunnen til at jeg tar opp denne interpellasjonen, er at det nå er på høy tid å få en grundig og uavhengig evaluering av våre menneskerettighetsdialoger, slik vi bl.a. har sett at EU og Canada har gjort. Rapportene derfra er kritiske og viser til at det nesten er umulig å vise til resultater. Vi må bruke våre begrensede menneskelige ressurser på best mulig måte, og vårt fokus på MR og demokratisk utvikling må bli bedre. Jeg er bekymret for utviklingen i en rekke stater, også i Kina og India, når det gjelder MR og demokrati. Begge land fengsler samvittighetsfanger, har kriminalisert ytringsfrihet, bryter FNs menneskerettighetserklæring, og domstolene er ikke selvstendige organ. Derfor er det viktig at vi har en åpenhet rundt dialogen, og dialogen må aldri bli eneste reaksjon på alvorlige menneskerettighetsbrudd.