Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-11-08:
La meg først få takke utenriksministeren for hans redegjørelse. Senterpartiet har tenkt oppfølgingen av europameldingen som en blanding av en orientering om hvor prosessene i EU, som er av viktighet for Norge, og som vi allerede er engasjert i, står, nye initiativ som er på gang, og bekymringsmelding på områder hvor det er helt avgjørende at Norge engasjerer seg. For Senterpartiet var Stortingets samstemmige innstilling til europameldingen også et varsel om at ikke bare Regjeringen skal føre en aktiv europapolitikk, Stortinget og Stortingets fagkomiteer skal også gjøre det. Derfor vil også mine partikollegaer i andre komiteer være aktive i deler av debatten som foregår på områder som angår deres fagfelt – som utenriksministeren har lagt vel til rette for. Jeg skal konsentrere meg om hvordan Senterpartiet håper Stortinget skal kunne ta mer ansvar i europasaker i framtiden, med bakgrunn i redegjørelsen. Stortinget skal inn i europapolitikkutviklingen tidligere. Vi skal bidra til å fastsette hva som er viktige prioriteringer for Norge. Vi skal ta ansvar. Vi skal ikke drive passiv EU-tilpasning. Da Stortinget behandlet europameldingen, var innstillingen enstemmig. Jeg skal gjerne innrømme at for Senterpartiet var beskrivelsen av EU i overkant positiv, slik jeg finner at utenriksministerens redegjørelse også er. Men dette aksepterer vi for å få til en enighet om mer åpenhet og tidligere involvering i behandlingen av europasaker, og at flere EØS- og europasaker skal kunne gå gjennom fagkomiteene. Viktigst av alt var imidlertid at fagkomiteene skulle få initiativrett i europasaker, slik at Regjeringen tidlig kunne få signal om Stortingets holdninger, og at komiteene tidlig kunne invitere til høringer og ha dialog med de respektive fagstatsrådene om saker som er viktige for landet. Vår lesning av Stortingets vedtak til europameldingen var at tidlig orientering om initiativ i kommisjonen ville gjøre det mulig for Stortinget å bidra til større åpenhet og debatt. Da kan vi også tidlig involvere samfunnsaktørene og bidra til å sikre Norges interesser mot negative effekter av EUs oftest ensidige markedstenkning. Utenrikskomiteen valgte å være forholdsvis åpen i sin henvendelse til Presidentskapet om å komme tilbake til Stortinget med nye forslag til forretningsorden. Innstillingen sier at «de faste komiteene også skal kunne ta initiativ til å følge spesielle EU/EØS-relaterte saker. På denne bakgrunn anbefaler komiteen at Presidentskapet utreder et tillegg i Stortingets forretningsorden som gir de faste komiteene en slik initiativrett». Senterpartiet venter med spenning på Presidentskapets forslag til endring i forretningsordenen. Vi er utålmodige etter å starte en reell debatt, og at Norges øverste politiske organ skal være aktivt med på politikkutformingen i saker som krever stadig nye suverenitetsavgivelser. Komiteen merket seg også at Norges EØS-medlemskap i økende grad gjør utenrikspolitikk til innenrikspolitikk. EU prøver, og lykkes langt på vei, å legge markedsrettede føringer for vår miljøpolitikk, vår energipolitikk, vår eierskapspolitikk og vår arbeidslivspolitikk. Jeg synes utenriksministerens redegjørelse med all tydelighet synliggjorde det. Han orienterte om klimapolitikk, kjemikaliepolitikk, matpolitikk og asylpolitikk – for å nevne noe. Dette er politikkområder for våre fagstatsråder. Grunnlaget for komiteens initiativ ville være bedre med kommenterte lister over EØS-saker, den halvårlige uformelle skriftlige informasjon som kommer fra Utenriksdepartementet om antatt relevante rettsakter, de vedtatte halvårlige redegjørelser fra departementet over saker som er i gang i kommisjonen, hyppigere bruk av kortfattede stortingsmeldinger og Stortingets egen utvidede utredningskompetanse på EU/EØS-saker. Det meste av dette har vi fått, bortsett fra initiativretten for fagkomiteene til å arrangere høringer i europasaker, til å føre dialog med fagstatsrådene og til å få kortfattede stortingsmeldinger som kunne bidra til tidlig involvering av Stortingets fagkomiteer. For eksempel kunne initiativrett til å få korte stortingsmeldinger tas inn i komiteene i forbindelse med de halvårlige redegjørelsene. I utenriksministerens redegjørelse merket jeg meg flere saker som kunne være gode kandidater til slike stortingsmeldinger som vi bad om. Nå hører Senterpartiet til dem som støtter folk i EU i deres krav om at reformtraktatutkastet prøves med folkeavstemning, som meningsmålinger i mange EU-land viser at folk vil ha. Uavhengig av dette er uttalelser fra vår utenriksminister såpass viktige at jeg synes Stortinget burde få en stortingsmelding der Regjeringen forklarer hva som endres, hvilke konsekvenser det får for vår samarbeidsmåte overfor EU, hvordan vi skal håndtere det, og om det har konsekvenser for det avtalemessige innholdet i EØS-avtalen og Schengen-avtalen. For det andre nevnte utenriksministeren kommisjonens blåbok om en integrert havpolitikk og en mer helhetlig maritim politikk. Dette er områder der Norge har vitale og store interesser. Ifølge utenriksministerens redegjørelse vil blåboka inneholde flere elementer som Norge har generasjoners erfaringer med. Dette er et eksempel på det Senterpartiet forstår som et tema der Stortinget bør kunne få en kort stortingsmelding som grunnlag for tidlig engasjement i prioriteringene overfor EU. Det tredje området som kan egne seg for grundigere gjennomgang, er spørsmålet om EUs innvandrings-, asyl- og grensepolitikk. Koplingen som utenriksministeren nå gjorde til utviklingspolitikk i nabolandene og nabokontinentet i sør for å redusere flyktningstrømmen, er sentralt. Det varsles om behov for tidlig involvering i denne prosessen fra Norges side. Det er også en sak det vil være naturlig å legge fram på en grundigere måte for Stortinget, hvor en kan gis mulighet til å drøfte hvilken rolle Norge skal spille i denne prosessen, og hva det kan komme til å bety for Norges Schengen- og Frontex-engasjement. Disse tre sakene er eksempler på saker som jeg mener Stortinget bør involveres tettere i enn bare gjennom en redegjørelse. De illustrerer også at de halvårlige redegjørelsene kan legges fram av en fagstatsråd. Videre burde EØS-utvalget kunne velge å sende saker til fagkomiteer for behandling – saker som bør få en grundigere politisk vurdering. Avslutningsvis vil jeg si at jeg har tatt meg friheten til å reflektere over hvordan vi kan involvere Stortinget mer aktivt i europapolitikken, bl.a. basert på de halvårlige redegjørelser. Jeg håper at det kan inspirere oss til å løfte blikket, som vi gjorde da vi behandlet europameldingen i vår, uansett holdning til medlemskap i EØS og EU.