trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-06-08:
Eg kan jo fortsetje der førre talar slapp, for det er heller ingen som forsvarar det merkverdige som gjeld mitt heimfylke og regionen på Vestlandet, der ein skal slå saman Flora og Vågsøy med ein svær kommune midt imellom. Det er heilt vanvettig, for å seie det mildt, det ein gjer i Sogn og Fjordane. Eg tenkte eg skulle seie litt meir om regionreforma, fordi det er enkelte i dag som stiller spørsmål om kvifor Senterpartiet ikkje er for denne vestlandsregionen med Sogn og Fjordane og Hordaland, og viser til fylkestinget sine vedtak i dei to fylka og seier at då må me følgje dei. Men det ein då gløymer, er at dei to fylkestinga stiller vilkår for å seie ja – tydelege vilkår – som statsråden så langt ikkje har svara ut, med unntak av at Lars Sponheim og hans nestkommanderande skal få nokre kontordagar på Leikanger. Ingen ting om at leiargruppa skal dit, ingenting om kor mange tilsette det skal verte igjen der, eller kor mange fleire det eventuelt skal verte, ingen ting i verda. Berre luft! Det er det me har fått så langt. Eg las med spenning innstillinga frå fleirtalet, for eg tenkte at her må det liggje noko. Men det finst jo ingenting som svarar på dei krava som fylkestinget i Hordaland og Sogn og Fjordane har stilt. Dei krava er stilte av alle parti, av Framstegspartiet, av Høgre, av Kristeleg Folkeparti og Venstre og resten av fylkestinget. Men høyrer me nokon her i dag frå dei fleirtalspartia som stiller spørsmål om dette? Venstre er ikkje ein gong i salen – ja, no snakkar eg om Venstre frå mitt fylke som skal samanslåast. Eg ser representanten Elvestuen sit der. Men me høyrer ingen som forsvarar det som dei har stelt i stand. No håpar eg at statsråden, som skal etterfølgje meg på talarstolen, kan klargjere om han vil innfri dei krava som er stilte. Kanskje han då kan seie noko om kva det er som vert så mykje betre for Sogn og Fjordane sine innbyggjarar når ein berre får slått dei saman til Nordre Bergenhus amt, som me hadde for 256 år sidan. Det er faktisk å gå baklengs inn i framtida. Regjeringa har hatt fire år til å leggje ut oppgåver. Ho har ikkje gjort noko slag. Kom ikkje og fortel meg om vigselsrett og noko småpjask. Det betyr ingen ting i det heile. Sogn og Fjordane Energi er eit anna vilkår som er sett, verdt 5–6 milliardar. Nord-Trøndelag greidde å få lagt energiverket sitt over til kommunane. Det er ikkje mogleg i Sogn og Fjordane på grunn av BKKs forkjøpsrett. Skal det segle inn i ein ny region? Skal Sogn og Fjordane gi vekk 5–6 milliardar for å få Sponheimen, som skal sitje på Leikanger som fylkesmann? Vel, det er ein svært dårleg deal.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-06-08:
Statsråd Sanner finn det morosamt at Senterpartiet og Arbeidarpartiet krev statlege arbeidsplassar. Men det er tydeleg at statsråden ikkje har fått med seg at det er hans eigne i Høgre, saman med Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti, Venstre og resten av eit samla fylkesting i Hordaland, Sogn og Fjordane og Agder, som har kravd å få nye store oppgåver, som det står i intensjonsplanane. Eg ventar framleis på svar frå statsråden, om han vil innfri deira krav, om han vil gi ein garanti for at det kan verte innfridd, for det er dette som har vore hovudargumentet til partifelagane hans når dei har hatt sin reklame for regionane. Så står dagens regjering fram som garantist for at denne prosessen med kommunesamanslåing skal fortsetje, ein prosess som 76 pst. ifølgje Kommunal Rapport, av lokalpolitikarane er misnøgde med, som er rotete, som er håplaus. Ein slår saman kommunar som ikkje har felles grenser eingong – heilt vanvitig. Det skal altså fortsetje. Vel vel.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Kommune- og fylkesreform handlar om kva slags samfunn vil vi ha. Kommunar og kommunalt sjølvstyre vart kjempa fram av bondeopposisjonen på Stortinget ved innføringa av formannsskapslovene i 1837. Opprettinga av kommunar handla om å overføra makt frå stat og embetsfolk til folkestyre i kommunane. Dei som i dag er sterkast for kommunesentralisering, representerer dei same interessene som var imot maktoverføring til kommunane for snart 200 år sidan. Unntaket er Venstre, som i dag framstår som eit parti som har kutta banda til sine historiske røter. I dag har kommunane tre hovudoppgåver. Dei skal levere gode velferdstenester, skule og helse under ulike forhold i heile landet, dei skal ha ansvar for lokalsamfunnsutviklinga, og dei er sjølve basisen for folkestyret vårt, der innbyggjarane tek ansvar gjennom å delta i folkevalde styre, råd og utval. Verkemiddel som kommunane har til å gjennomføre ansvaret, er pengar, dyktige fagfolk og vedtakskompetanse etter norsk lov. Dette er verkemiddel som i sum utgjer ein stor ressurs og ein maktfaktor som kan brukast for å halda oppe folkestyret og vårt solidariske, deltakande og desentraliserte Noreg. Kommunereforma, der kommunar vert tvinga, eller trua, til å slå seg saman, handlar om det motsette, om sentralisering av makt og dermed sentralisering av Noreg. Regjeringa si frivillige kommunereform har vist seg frivillig helst for dei som gjer som staten vil. Verkemidla har ikkje vore ei statsreform verdig. Kommunepolitikarar har vorte trua av tidsfristar, nye tidsfristar, pågåande fylkesmenn og nytt inntektssystem som har som intensjon å straffa dei kommunestyra som ikkje gjer som staten vil. Innbyggjarundersøkingane er med rette kritiserte for å vera førande, og folkerøystingar skulle helst ikkje skje, ifølgje regjeringa. I Danmark førte kommunestrukturreforma til ei halvering av folkevalde og nedlegging av 400 skular og 100 bibliotek. Eit stort forskingsprosjekt frå både Danmark, Nederland, Sveits og Noreg viste at lokaldemokratiet minka i takt med at kommunane vart større. Dette stortinget har grunnlovfesta lokaldemokratiet. Mitt spørsmål til Høgre, Framstegspartiet, Kristeleg Folkeparti og Venstre er: Er det grunn til å feira at Stortinget i dag legg ned svært mange kommunestyre i Noreg, etter tvilsame prosessar og tvang? Er det grunn til å feira at tusenvis av folkevalde i Noreg i dag får beskjed om at det ikkje lenger er bruk for dei i vårt demokratiske samfunn? Er det grunn til å feira at Stortinget legg ned kommunar der folk – om ein spør dei – er mest fornøgde med tenestetilbodet? Og er det grunn til å feira at vi skal leggja ned fylkeskommunar utan å vita kvifor? Ingen nye oppgåver av vesentleg karakter er staten villig til å gi frå seg til fylkeskommunane. Ingen oppgåver av vesentleg karakter vert overførte til kommunane. Nei, det er ingen grunn til å feira at Stortinget neglisjerer lokale vedtak etter omfattande prosessar og stor lokal innsats. Det er grunn til å feira dei kommunane som har stått imot.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Som representanten Sverre Myrli spurde om i stad, vil eg òg spørja: Kor er representantane frå regjeringspartia, Kristeleg Folkeparti og Venstre, som verkeleg forsvarar regionreforma, som verkeleg forsvarar ei samanslåing av Hordaland fylke og Sogn og Fjordane fylke? Kva skal vi med eit nytt Vestlands-fylke som ikkje representerer heile Vestlandet? Kva skal vera bra med å leggja ned fylkestinga i Hordaland og Sogn og Fjordane og oppretta eitt felles, når det ikkje har kome nokon nye, vesentlege oppgåver? Kva skal Hordaland vinna på det? Og kva vil verta betre i Sogn og Fjordane av det? Vil det verta betre vidaregåande skule i Sogn og Fjordane? Vil det verta betre og hurtigare bybaneutbygging i Bergen? Vil det verta meir samordna samfunnsutvikling med Møre og Romsdal og Rogaland ståande utanfor? Kor er argumenta når nye oppgåver ikkje er komne? Og kvifor kan ikkje representantane frå Høgre og Framstegspartiet i Hordaland, Kristeleg Folkeparti og Venstre respektera fylkestinget sitt vedtak, der premissen var nye oppgåver? Fylkestinget var klar på at kom det ikkje nye, store oppgåver, skulle fylkestinget halda fram som i dag. Kvifor meiner representantane Njåstad, Hareide, Halleraker og Breivik, som eg litt uærbødig kallar for tvangsgutane, tvangssamanslå Hordaland og Sogn og Fjordane mot fylkestinget si vilje, for frivillig er denne samanslåinga ikkje? Senterpartiet kjem til å røysta imot denne samanslåinga av Hordaland og Sogn og Fjordane, i lag med Arbeidarpartiet og SV. I Hordaland er det ein god del kommunesamanslåingar som er såkalla frivillige. Senterpartiet vil på prinsipielt grunnlag røysta for desse – det er rett – sidan dei vert omtalte som frivillige, men det er òg slik at mange av desse har kome i stand som eit resultat av regjeringas tvilsame prosessar, der ein har brukt trussel om tvang, økonomiske sanksjonar, knappe tidsfristar og alle andre moglege hersketeknikkar for å få kommunepolitikarar og ordførarar til å starta prosessar dei eigentleg ikkje har tid til, eller som dei har meint var unødvendige. Spesielt er Fylkesmannen sin rolle kritisert. Når kommunestyra i Osterøy, Samnanger og Vaksdal etter solid fleirtal imot samanslåing i folkerøystinga ville stå aleine, bad Fylkesmannen dei ta nye rundar. Men her stod ordførarane heldigvis imot. Også Fylkesmannen sin handtering ved prosessen i Hardanger er sterkt kritisert. Der står det ei vond og lang prosess bak vedtaket om samanslåing av Jondal, Odda og Ullensvang. Fylkesmannen tilrådde sterkt eit nytt kommunestyre i Jondal, sidan vikaren, som han kalla den valde vararepresentanten, skulle skiftast ut. Så det har vore ein lang og vond prosess, og vi må følgja nøye med i framtida.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Representanten Njåstad svarte ikkje på mi utfordring, da eg etterlyste argumenta frå han og regjeringspartia for å slå saman Hordaland og Sogn og Fjordane når det ikkje kjem nye, vesentlege oppgåver. Men han har googla seg fram til kva representantar frå andre parti har sagt og meint om saka – og det er lite truverdig. Fylkestinget i Hordaland har – heilt i tråd med det som Senterpartiet står for – i punkt nr. 2 i sitt vedtak sagt at dersom Stortinget ikkje finn grunnlag for å overføra viktige samfunnsoppgåver frå statleg til regionalt nivå, vil fylkestinget at Hordaland held fram og vert vidareutvikla som eige fylke frå 2020. Når det vert gjort eit poeng av at Kristeleg Folkeparti i Hordaland, ved varaordføraren, meiner at regjeringa innfrir dette kravet, er min kommentar at det seier dessverre meir om Kristeleg Folkeparti enn om oss.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Eg har eit spørsmål om helsefagarbeidarar, som ikkje skal verta lovfesta på same måte som andre helseprofesjonar. Ut frå svaret som statsråden gav til førre replikant, skulle ein tru at statsråden meiner at kompetansen til helsefagarbeidarar ikkje er nødvendig å ha, ikkje er ein del av den basiskompetansen som kommunane må ha for å driva kommunale helse- og omsorgstenester. Helsefagarbeidarane var utegløymde i primærhelsemeldinga, og statsråden har vorte tatt på at han i Stortinget har sagt at sjukepleiarane er den største gruppa som jobbar i kommunane. Spørsmålet mitt er: Meiner statsråden at kompetansen til helsefagarbeidarane ikkje er nødvendig for å driva heilt basale helse- og omsorgstenester i kommunane?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Innlegget mitt skal ikkje vera så langt. Eg sluttar meg til kvart ord av føregåande talar. Senterpartiet sluttar opp om denne proposisjonen og dei forskjellige endringane som vert føreslåtte. Eg har berre nokre kommentarar til det som er spesielt diskutert, dette med å innføra ein snever tilgang i pasient- og brukarrettslova til ikkje å informera foreldra eller andre som har foreldreansvaret, når pasienten eller brukaren er under tolv år, og dei innspela vi har fått frå ein del høyringsinstansar om at ein ikkje går langt nok, og at avgrensinga er for snever. Det er spesielt den formuleringa om at det skal vera «tungtveiende hensyn», som vert diskutert, for dette kan jo diskuterast. Kva er «tungtveiende hensyn» i denne lovas forstand? Nokon meiner at det at eit barn seier at dei ikkje vil at informasjonen skal gå til foreldra, er «tungtveiende hensyn» i seg sjølv. Så vi er opptekne av at ein må sjå på korleis denne lova vert praktisert, og at det fører til at barn vert trygge i møte med helsevesenet. Derfor stemmer vi òg for forslaget om ein løpande evaluering som har vorte tatt opp av Kristeleg Folkeparti.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-08:
Senterpartiet kjem til å stemma imot denne proposisjonen. Sjølv om han er vorten behandla raskt i komiteen, er det etter lang tids motstand Noreg no gir etter og er med på å overføra bøteleggingsmyndigheit og -kompetanse frå Statens legemiddelverk til eit organ i Brussel ved brot på pediatriforordninga. Å la organ utanfor Noreg ha direkte bøteleggingskompetanse overfor norske verksemder, vert rekna for å vera ei betydeleg avståing av suverenitet, og den raud-grøne regjeringa stod fast på at ein slik bøteleggingskompetanse opp mot legemiddelregelverket som vi implementerer, må vi ha nasjonalt ansvar for. Dette er éi av mange forordningar som på grunn av EØS-avtalen vert innlemma i Noreg, og grunnen til at Senterpartiet stemmer imot, er ikkje resultatet av arbeidet. Det handlar om avgiving av suverenitet, og det er grunnen til at Senterpartiet vil stemme imot proposisjonen.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-08:
Mye av diskusjonen her i dag har egentlig gått om en sak som kommer senere i dag, som er om tannhelse. Stortinget vedtar ikke i dag å legge ned fylkestannlegen. Stortinget vedtar i dag å videreføre tannhelse på et regionalt nivå. 15 kommuner kan – frivillig – søke om å være med på en prøveordning, en prøveordning som ikke bare gjelder store kommuner, men også små, og det skal evalueres. Og det er ingen automatikk i at det skal legges ned noe i 2023. Da skal den regjeringen som er i 2023, komme tilbake med ny sak til Stortinget. Saken skal opp på nytt. Tannpleier i kommunen raserer ikke at det skal være tannpleier på et regionalt nivå. Det er mange yrkesgrupper som finnes på to nivåer. Det finnes sykepleiere og leger i sykehus, og det kan finnes det samme på tannhelse. Det er ingen rasering, det er å få en yrkesgruppe som skal passe på at vi faktisk får den tannhelsetjenesten vi trenger til de eldre i sykehjem eller andre i institusjon. Så er det en sak når det gjelder kommunestruktur, som jeg som Rogalands-representant reagerer ganske mye på. Forsand og Sandnes kommuner sa i utgangspunktet begge to ja til sammenslåing. Så kommer det opp noen forutsetninger, nemlig at de ikke er sikre på om ferja som skal binde disse to kommunene sammen, faktisk skal gå. Det er 45 minutter med ferja fra Forsand til Sandnes. Det er en kommune som ligger på siden, der det er 15 minutter til sentrum av den kommunen hvis en velger en annen kommunesammenslåing. Et flertall i Forsand kommunestyre ba før forrige helg om å få lov til å ta denne saken opp igjen i sitt kommunestyre. Det ble et samlet kommunestyre, et eget møte, men hvor en faktisk ble blokkert fra å få lov til å gjøre om et vedtak, når forutsetningene faktisk var endret. Det synes Kristelig Folkeparti er utrolig, og både demotiverende og feil. Et kommunestyrevedtak varer til det blir et nytt vedtak, et kommunestyre ønsker å gjøre et nytt vedtak og får ikke lov. Derfor vil Kristelig Folkeparti støtte Senterpartiets forslag om faktisk å utsette Forsand–Sandnes-sammenslåingen, nettopp fordi det nå ligger andre forutsetninger til grunn enn da de sa ja i begge kommunestyrene.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-08:
Mange kommuner sliter med å få tak i fastleger, og hvis en overfører tannhelsetjenesten til dem, kan utfordringen også være der på tannlegesiden. Innen tannhelsen har jo en av sikkerhetene for kommunene vært at hvis en tannlege blir syk, har fylkeskommunen passet på at det har kommet inn en vikar til enhver tid, som sikrer en kontinuitet, spesielt for barn og unge, i kommunene. Det er jo også fylkeskommunene som har avtaler med spesialisthelsetjenesten om f.eks. narkose, og det er de som sikrer en utdanning for alle tannleger på det å se vold og overgrep, og sikrer kunnskap om nye ting. Så mitt spørsmål under høringen har vært tydelig: Hva er det som likevel gjør at statsråden er så sikker på at tannhelsetjenesten på sikt skal over til fylkeskommunene, når alle høringsinstanser er så entydige?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-08:
Lovendringene som vi vedtar i dag, er viktige fordi de styrker og tydeliggjør barn og unges rettsstilling. Jeg mener det er viktige grep vi tar for å styrke barneperspektivet. Det er ingenting som er viktigere enn å se og ta vare på hvert enkelt barn, og barn som er utsatt for vold og overgrep, må ses og tas ordentlig imot og bli tatt vare på også i helsetjenesten, i tillegg til hos barnevernet og hos politi og på barnehusene. Jeg vil bare si litt om det jeg tror er den viktigste lovendringen vi vedtar i dag. Det er endringen i pasient- og brukerrettighetsloven knyttet til videreformidling av informasjon om et barn til foreldre eller andre som har foreldreansvaret. Det vi ønsker med lovendringen, er å bidra til å trygge barn, øke deres tillit til helsetjenesten og sikre at de blir ivaretatt på en god måte. En samlet komité understreker at det må gis gode føringer for hvordan unntakene fra hovedregelen skal praktiseres, slik at et komplisert regelverk ikke forhindrer god oppfølging av barn og god rettledning for de instanser som skal følge opp regelverket. Komiteen mener at god forvaltning av denne endringen i regelverket vil bidra til å styrke barns rolle og medbestemmelse overfor helsetjenesten. Komiteens flertall understreker, slik også regjeringen gjør i proposisjonen, at det er vurderingen av hva som vil være det beste for barnet, som skal være avgjørende når helsepersonell skal vurdere hvorvidt informasjon skal gis til foreldrene eller ikke, eller til andre som har foreldreansvaret. Viktige hensyn vil kunne trekke i hver sin retning, og personell må gjøre en avveining for å fastslå hvilke hensyn som skal gis avgjørende vekt for å sikre barnets behov på en best mulig måte. Det er flere som mener at lovendringene ikke går langt nok. Vi tror som sagt at denne lovendringen skal styrke barns perspektiv samtidig som vi ivaretar hensynet til foreldrenes rolle. Men vi vet ikke dette. Derfor fremmer vi, sammen med Venstre og Senterpartiet, et forslag om at dette må følges nøye opp framover, slik at vi blir sikre på at vår intensjon faktisk oppfylles. Vi må vite at barn får god nok beskyttelse. Loven må praktiseres slik at barn og unge er trygge i møte med helsetjenesten, og at de blir hørt. Sentrumspartiene fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen løpende evaluere endringene i pasient- og brukerrettighetsloven om plikten til å informere foreldre, for å sikre at innføringen av unntaket fra plikten til å informere foreldrene sikrer barns beste. Stortinget orienteres på egnet måte og senest innen tre år.» Sammen med Senterpartiet og Arbeiderpartiet viser Kristelig Folkeparti i innstillingen til høringsutspillet fra Voksne for Barn, som foreslår en samlet lovregulering for barn som pårørende som sikrer selvstendige rettigheter og gode helhetlige tjenester. Vi støtter intensjonen bak en slik lovregulering, og at den tar opp i seg å styrke barn som pårørende. Kristelig Folkeparti stemmer for alle forslagene til lovendringer og det vi står sammen med andre om.
Henrik Asheim (Høyre), 2017-06-08:
I dag debatterer vi en ekstremt viktig reform: hvordan vi skal organisere både velferdstilbudet og lokaldemokratiet, og hvordan regionene våre skal styres fremover. Det er et parti som det har vært mildt sagt vanskelig å forstå hva har ment i saken fra 2013 og frem til i dag, og som også glimrer med sitt fravær på talerlisten i denne debatten. Det er et parti som historisk sett har stått i tøffe reformer, som ikke har vært redd for å ta noen tøffe grep for å organisere Norge på en god måte. Partiet jeg snakker om, er Arbeiderpartiet. Før valget i 2013 vedtok Arbeiderpartiet at de skulle si at Stortinget kunne ta disse grepene. Enkelte representanter foreslo å ha minst 20 000 innbyggere i hver kommune. Nå er det mildt sagt vanskelig å forstå hva Arbeiderpartiet mener. Representanten Helga Pedersen sa i sitt hovedinnlegg at man skal lytte til dem ute i landet, våre lokalpolitikere. Vel, la oss lytte til noen av Arbeiderpartiets ordførere, f.eks. Anne Sofie Sand Mathisen, ordfører i Dønna, som har uttalt: «Jeg reagerer på at partiet har snudd midt i reformen. Ledelsen burde stå for det partiet har ment hele tiden, at det er behov for ny kommunestruktur i Norge.» Eller hva med Arnt Abrahamsen, ordfører i Farsund kommune: «Ledelsen har vært utydelig og fraværende. Det er synd.» Eller hva med Helge Sandåker fra Marnardal, som sier: «At mitt arbeiderparti nå vil reversere en reform Ap har vedtatt på Stortinget er merkelige greier. Dette går på seriøsiteten løs for partiet.» Og til slutt: Ordfører Eva Vinje Aurdal i Ålesund har sagt: «For meg handler dette om å bygge landet, noe Arbeiderpartiet alltid har vært opptatt av. Utspillet om reversering av tvangsvedtak vitner ikke om at Ap står på denne stolte tradisjonen.» Det er vanskelig å være uenig med disse Arbeiderparti-ordførerne. Jeg føler nesten at vi står overfor et nytt Arbeiderparti, et nytt sosialdemokrati, som ikke lenger klarer og tør å stå i nødvendige reformer for landet for å ta de grepene som er nødvendig. Dersom Arbeiderpartiet er uenig med meg i dette, kan de begynne å tegne seg til debatten og si hva de mener om dette, si om dette de i dag kommer til å stemme mot i Stortinget, står i deres tradisjon som det som en gang var et statsbærende parti. Jeg tør gå så langt som å si at dette ikke ville hendt under tidligere ledelser av Arbeiderpartiet. Det ville ikke hendt at man bare meldte seg av, koblet seg av en av de viktigste store velferdsreformene Norge står foran, og som skal prege landet vårt 20–30 år frem i tid. Men det er altså slik det er. Vi har bare ett statsbærende parti igjen i Norge, og det er Høyre.
Mette Tønder (Høyre), 2017-06-08:
Dette er en historisk dag, og vi skal gjøre historiske, gode vedtak – endelig skal vi faktisk vedta en kommunereform som vil gi enda bedre tjenester i fremtiden. Som gammel ordfører må jeg få lov til å si at jeg er stolt over den jobben som er gjort over hele landet av lokalpolitikere fra alle partier. Den jobben viser at lokaldemokratiet vårt virker, og at det er verdt å kjempe for. Vi har alle våre historiske dager. For noen av oss var det en historisk dag i går, da vi vedtok barnevernsreformen. Den vedtok vi fordi barn og familier som trenger hjelp, fortjener det beste og mest kompetente vi kan tilby – og den hjelpen må gis nær barna i kommunen. Barnevernsreformen gir mer makt til kommunen. Barn og familier bor alle i en kommune, og kommunens ansatte ser barna fra de er spedbarn, de ser dem fra før de er født – på helsestasjonen, i barnehagen, i skolen og i SFO, for å nevne noen kontaktpunkter. Vi vet at det gjøres mye godt barnevern i kommunene våre, men vi vet også at fagmiljøene noen steder er veldig, veldig små: 90 kommuner har to eller færre stillinger med fagutdanning i barnevernet, 395 kommuner har to eller færre jordmødre til forebygging, helsestasjon og skolehelsetjeneste. Derfor er kommunereformen viktig, noe de fleste kommunepolitikere er enig i selv om deres meningsfeller i denne salen sier nei. Derfor satser vi også på å øke kompetansen i barnevernet. Det skal legges frem en egen kompetanseplan som skal gjelde fra 2018 til 2024. I tillegg er det viktig at kommunepolitikerne følger opp eget barnevern, og for å kunne gjøre det må de ha kunnskap. Det skal derfor gjennomføres årlige rapporteringer om barnevernet til kommunestyrene, og det skal etableres kommunale læringsnettverk og kompetansemiljøer for å kunne gi bedre faglig støtte. Men akkurat som i saken vi diskuterer her, sier Arbeiderpartiet og Senterpartiet nei til denne reformen. For de av oss som er kommunenerder, er det nesten utrolig – endelig flytter vi makt og myndighet til kommunene og begynner å jobbe med å se barnevernet ikke stykkevis og delt, men som en helhet. Disse representantene vil altså ikke gi mer makt til kommunen. De sier de vil vente med barnevernsreformen, de sier tja og nei til en kommunereform. Hva de vil vente på, og hva alternativene deres er, er noe uklart – men vente og si tja, det vil de. Dette er i og for seg ikke nye toner fra disse partiene i denne perioden, men det er overraskende at de nå vil stoppe endringer som så klart er i barn og unges interesse. Høyre er utålmodig på vegne av barna og ønsker kommunereform og barnevernsreform velkommen.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
I debatten i dag har det blitt pratet mye om hvem som har ment hva, og når man har ment det. Det mener jeg er mindre viktig. Det som bør være viktig, er hva de det gjelder, mener – om vi som er her i dag, skal ta det på alvor eller ikke. For det vi diskuterer, er spørsmål om makt og spørsmål om demokrati. Faktum er at et flertall i Finnmark sier nei til å slås sammen med Troms. Faktum er at et flertall – et overveldende flertall – i fylkestinget i Finnmark har sagt nei til å slå seg sammen med Troms. Da er det voldsomt arrogant å heve seg over folkeviljen og folkevalgte organ og si at man selv vet bedre hvordan kartet skal se ut, enn dem som faktisk kjenner terrenget. Vi vet at den våte drømmen opprinnelig var å slå sammen Nordland, Troms og Finnmark. Jeg vil minne om – for det er ikke sikkert alle har forstått det – at Finnmark alene er større enn Danmark. Så hører vi at denne tvangssammenslåingen er nødvendig av hensyn til innbyggerne. Høyre og Fremskrittspartiet vet altså bedre, og de sier rett ut at de vet bedre enn folk som tydeligvis ikke vet sitt eget beste. Sånn er det når skrivebordsbevisstheten fra regjeringen får styre, langt fra livet til dem det gjelder. Hvorfor reagerer vi så sterkt i denne saken? Jo, fordi vi opplever at vi ikke blir hørt, fordi vi opplever og vet at det er et dagsverk å kjøre fra den ene enden til den andre i fylket vårt sånn som det ser ut i dag, og fordi vi ønsker nærhet til beslutningene også der avstandene er store. Her frykter jeg at avstanden vil føre til avmakt, at de som skal sitte og ta avgjørelser om skole, om fylkesveier og om ferjer, ikke kjenner terrenget de skal manøvrere i. Jeg frykter at uthulingen av oppgaver – for det er det som skjer – vil undergrave hele det folkevalgte regionale organet og dermed undergrave demokratiet. Vi bygger ikke landet med tvang, vi bygger det med tillit.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
Det var representanten Laila Davidsens innlegg som fikk meg til å ta ordet, fordi hun sa at det er fylkesadministrasjonene i Troms og Finnmark som skal slås sammen, mens fylkene skal bestå. Ja vel. Det er i beste fall en kreativ lek med ord, mens det i verste fall er et bevisst forsøk på å føre folk bak lyset. Er det ikke en sammenslåing som skal skje når fylkestinget i Finnmark og fylkestinget i Troms skal slås sammen? Det regionale folkevalgte organet skal bli ett, og oppgavene, vel å merke de som er igjen, skal bli sett på og behandlet under ett, enten det handler om kultur, skolestruktur, båtruter eller fylkesveier. Da handler det om noe mer enn en administrativ sammenslåing. Jeg minner om at det er ikke navnet Finnmark jeg frykter skal forsvinne – det er viktige funksjoner som i dag ligger i fylket, og under fylkets folkevalgte kontroll. Det er også grunn til å spørre hvordan det skal bli med finnmarksloven framover, ikke bare loven, men hvordan sammensetningen av FeFo skal være i framtiden. Det hadde vært interessant å høre noen betraktninger fra statsråden om nettopp det, i tillegg til hvordan man skal tolke representanten Davidsens forståelse av sammenslåingen mellom Troms og Finnmark. Jeg reagerer på holdninger som ligger i utsagn om at nå er det opp til fagmiljøet i Finnmark å vise hva man er god for, så får man være med på konkurransen videre – og på den måten gi startskudd for lokaliseringsstrid, samtidig som man trekker vekk hendene. Det er en klassisk Høyre-holdning som ligger bak noe sånt. For mens SV mener at funksjoner skal være nær folk, fordi de er til for folk, mener Høyre at store enheter skal konkurrere med hverandre om hvem som skal overleve til slutt. Det er som kjent sånn i Høyre-verdenen at størst er best, enten det er snakk om Nav-kontor, kommuner, politidistrikt eller fylker. SV mener ikke at verdien av velferd og demokrati kan måles i kvadratmeter, sånn som Høyre later til å tro.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
I denne saken er det lagt opp til store hogg i velferden fra regjeringens side. Så er skuldrene litt høye i debatten, og det skyldes at det er bare to endringer som det blir flertall for i dag. Det ene er å fjerne botidskrav for hjelpemidler, det andre er skjerpede botidskrav for kontantstøtte. Det første støttes av SV, så jeg trenger ikke å bruke mer tid på det. I likhet med representantene fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti kan jeg være tydelig på at også fra SVs side er det kun det vi stemmer for av det som behandles i dag. Men når det gjelder det andre, om botidskrav knyttet til kontantstøtte, vil jeg gi noen kommentarer. Dette er et eksempel på en blind forståelse av arbeidslinjen, der man argumenterer med at målet om arbeid gjør at man må fjerne ordninger for folk, noe som i realiteten fører til at inntekt går tapt uten at jobb er i sikte. Her snakker vi faktisk om å frata dem som står lengst unna arbeidslivet, muligheten til å motta kontantstøtte, men uten at det står noen jobb klar som de kan gå til. Tro meg, SV har på ingen måte snudd og endret syn når det gjelder kontantstøtte og den ordningen. Vi vil fremdeles erstatte kontantstøtten med en ventestønad for dem som venter på barnehage. Men jeg vil framholde verdien av faktisk å ha noen felles standarder i et land. Jeg vil framholde verdien av å ha universelle ordninger, verdien av at fellesskapet stiller opp for å sikre grunnleggende verdighet og at alle har noe å leve for. Alternativet er behovsprøvde ordninger, det er mer byråkrati, det er fattigdomsfeller, og det er at vi skal reduseres til å være vår egen lykkes smed. Det er en politikk for økte forskjeller, og det er det regjeringen har sørget for så lenge de har sittet med makten: at forskjellene i landet har økt betraktelig. Heldigvis blir det ikke flertall for de velferdskuttene som er ønsket, i dag. Heldigvis vil ikke forskjellene styrkes av de forslagene som i dag er fremmet, men som det ikke blir flertall for. Det er også interessant å høre representanten Wiborg fremme udokumenterte påstander om at flyktninger kommer til Norge på grunn av norske velferdsordninger, og ikke på grunn av krig og uro og konflikt i hjemlandet sitt. At Fremskrittspartiet har en splittende retorikk, er ikke noe nytt. Tvert imot er det et sikkert tegn på at det snart nærmer seg valg.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
At folk fratas velferdsordninger, har ingen ting med søken etter likhet å gjøre. Det å behandle absolutt alle mennesker likt, er en sikker oppskrift på å forsterke forskjeller som eksisterer. Representanten Wiborg argumenterer litt med at det er urettferdig at bare barn får barnetrygd, fordi man ikke tar inn over seg at det er forskjellige livssituasjoner, forskjellige mennesker og forskjellige skjebner, som også bør komme inn under forskjellige ordninger. Dette er en kjent argumentasjon fra høyresiden. Man snakker som om det at folk blir fattigere, skal gjøre det lettere å få jobb. Det at folk blir fattigere, skal gjøre at man blir flinkere i språk og lærer seg norsk fortere. Det at man blir fattigere, skal gjøre deg friskere. Fremskrittspartiet fører en splittende poltikk for økte forskjeller. Det er gift for et samfunn.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
Her snakker vi om mennesker som ikke har hatt mulighet til å opptjene seg rettigheter. Det å sammenligne folk som har bodd i utlandet noen år, med flyktninger, er ganske spesielt og ganske feilaktig. Jeg synes det er bemerkelsesverdig at Fremskrittspartiets raseri, aggresjon og sinne går ut over at noen mennesker får et grunnlag til livsopphold, til en verdig alderdom og til å klare seg som oppreiste folk i det norske samfunn. SV har derimot valgt å legge kreftene i dem som ikke har, og legge den politiske tyngden og energien i kampen for at alle skal ha en grunnleggende verdighet – ikke frata noen muligheten til å betale for bolig, bukse og brød.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
På Fremskrittspartiets egen nettside og i flere intervjuer er representanten Wiborg sitert på følgende: «Jeg og FrP mener det blir helt feil at innvandrere uten videre skal få bedre rettigheter enn nordmenn.» Da lurer jeg på om statsråden mener dette er en riktig beskrivelse både av ordningene som vi i dag diskuterer, og av bruken av begrepet «innvandrer». Jeg lurer også på om statsråden synes debatten føres i en klok tone fra Fremskrittspartiets side.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-08:
Det er et tydelig skille i velferdspolitikken mellom høyresiden og venstresiden. Men vi samles likevel om en del felles visjoner for Nav, og vi har samlet oss om at det skal være én dør til velferd. Det er bra. Men det er problematisk at vi har en regjering som stadig vekk prøver å gjøre døra smalere eller smelle den igjen. For det er det som skjer når Nav-kontor sentraliseres og flyttes bort fra folk og fra lokalsamfunn. Det er det som skjer når inngangskrav til ytelser snevres inn på en måte som gjør at folk kan bli stående med dårlig helse i en vanskelig livssituasjon uten stønad. Det frykter vi kan skje i behandlingen av denne saken, for selv om vi alle er enige om at arbeidsavklaringspenger i seg selv ikke er bra for ungdom, så må det bedre systemer på plass før ordningen eventuelt snevres inn. Jeg har snakket med unge mennesker som har vært på arbeidsavklaringspenger like lenge som denne regjeringen har sittet, uten å få oppfølging i det hele tatt. Derfor foreslår vi en aktivitetsreform for å sikre ungdom på arbeidsavklaringspenger som har restarbeidsevne, tilbud om arbeid, aktivitet, utdanning. Det er i tråd med hvordan vi tenker. SV har ved flere anledninger fremmet en ungdomsgaranti som skal gi alle mennesker under 26 år rett til arbeid, aktivitet, kompetanseheving. Det handler om at unge mennesker må få muligheter, og at tett og individuell oppfølging er noe som virker. Regjeringen vil kutte i antall år med ytelser, men uten å sikre oppfølging av dem det gjelder, for da hadde man gjort det, og da hadde man gjort det med tydelige og sterke grep som holdt. Det virker som om flertallet har en forståelse av at ordningen er sånn at man må gå til maksgrensen for en ytelse, og sånn er det jo ikke. Om hjelp og oppfølging kom tidlig, kan det jo hende at flere fikk nødvendig avklaring tidligere, og at man dermed ikke trengte lange passive stønadsløp, men faktisk ble avklart for arbeid eller eventuelt uføretrygd mye før. Jeg frykter at mange vil rammes av kutt i arbeidsavklaringspenger. Jeg frykter at alle de som har sammensatte komplekse lidelser, der det tar tid å utrede situasjonen, der det tar tid å avklare, i dag ikke får hjelp i tide, fordi det ikke foreligger sterke nok grep for å sikre den oppfølgingen som må til for et tidligere avklaringsløp. SV er ikke uenig i alt som behandles i dag, og som sagt er det en del ting vi samles om. Vi vil likevel stemme imot alle endringene som er lagt fram, fordi det er mer vi er uenig i enn enig i, og det har liten hensikt å flikke på paragrafer når forutsetningen for forandringen er feil. Det gjelder også kravet i forhold til utenlandsopphold, og det er fordi vi frykter at det vil bli et veldig rigid regime der kun godkjente helsereiser vil bli akseptert som utenlandsreiser utover de ukene man har. Og det mener jeg vil bli for firkantet og for snevert. Grunnen til at jeg mistenker at det er sånn det vil bli håndhevet, er at det i en travel hverdag der man har flere folk å følge opp enn man har tid til, vil være lite rom for skjønnsmessige vurderinger. Derfor stemmer vi imot også det punktet.
Ove Trellevik (Høyre), 2017-06-08:
Dette er ein stor dag, det er ein historisk dag. Sjølv om Kjersti Toppe ikkje meiner det er nokon god grunn til å feira, meiner i alle fall eg det. Eg var tidlegare ordførar i Sund kommune i Hordaland. Eg var med og tok initiativ til å starta ein prosess for kommunesamanslåing for sju–åtte år sidan. Difor er det ein stor dag for meg i dag, og det er gledeleg å få lov til å vera med på å vedta denne saka her i dag. Det er ei sak me har arbeidd lenge for i min region. Bakgrunnen for engasjementet vårt var at me såg at både regionen og innbyggjarane kunne tena mykje på å slå saman kommunane våre. Me såg at det var brei politisk einigheit blant dei største partia på Stortinget – fleire år før sjølve reforma formelt vart starta opp. Lokalt var me samde – både Arbeidarparti-ordførarar og Høgre-ordførarar – om at tida var overmoden for å tenkja nytt. Difor vert eg noko forundra over alle dei ulike signala frå Arbeidarpartiet – det dei har signalisert i prosessen. Dei har heilt openbert skifta meining etter korleis vinden har blåse, og skapt stor frustrasjon blant lokalt folkevalde i Arbeidarpartiet. Fleire har for så vidt signalisert manglande leiarskap i Arbeidarpartiet i denne prosessen, og media kan også vitna om det. I 2010 meinte Helga Pedersen at tvang var nødvendig, så tok ho til orde for at kommunereforma var for puslete – og så tok Helga Pedersen igjen ordet og sa at ho oppfatta reforma som for offensiv. No ønskjer dei altså si eiga reform. Eg undrar meg på om eg i dag kan få svar på korleis Arbeidarpartiet eigentleg ser for seg at kommunereforma deira skal sjå ut i eit samarbeid med Senterpartiet – bortsett frå at dei då skal diskutera å forbetra og forsterka andre verkemiddel, at dei skal ha ei heilt anna haldning og tilnærming til dette, og at dei skal ha eit heilt anna samspel med kommunar og regionar, slik representanten Gahr Støre hittil har uttrykt seg. Eg undrar meg på kva leiarskap dette eigentleg er. I min region var motstanden ganske stor då me starta prosessen for sju–åtte år sidan. Men når både kunnskap og fakta vart lagde fram og drøfta sakleg, har forståinga og viljen til kommunesamanslåing også endra seg betydeleg. No ser innbyggjarane framover, dei ser fram til betre tenester, dei ser fram til større valfridom i eldreomsorga, til betre demensomsorg og til at ungdomsskulelevar som ikkje finn seg til rette, i betydeleg større grad skal kunna velja å gå på ein annan skule. Dette er nokre eksempel på korleis me ser for oss at me skal utnytta og laga eit betre samfunn for innbyggjarane våre. Dette er ei reform som har skapt stor entusiasme i regionen vår. Det handlar om å utnytta moglegheitene som ligg i reforma, framfor å motarbeida ho. Eg vert litt forundra og nesten litt arg når eg høyrer at Arbeidarpartiet og Senterpartiet vil gjera om delar av denne reforma dersom dei – mot det ein skulle venta seg – skulle få makta ein gong seinare.
Ove Trellevik (Høyre), 2017-06-08:
Det er ingen mistillit til næringa, slik Ingrid Heggø prøver å framstilla det som – at dei vil prøva å lura seg unna. Det er ikkje poenget, poenget er nettopp det statsråden framheva, at det finst ulike selskap. Nokre driv med produksjon og nokre med eksport. Avgifta her er meint å liggja på eksportleddet, på ubearbeidd fisk på eksport, medan ein eigentleg ønskjer å ramma oppdrettarane som driv eit anna selskap, som driv med produksjon i ein kommune, i havet. Det er uforståeleg at representanten Heggø klarer å blanda korta på denne måten. Ho klarer også å blanda korta svært godt når det gjeld desse avgiftene som me betaler – 0,85 pst. som var redusert til 0,3 pst. Denne avgifta har med norsk eksport og med Eksportrådet for fisk å gjera og er ei heilt anna avgift, som skal gå til havbruksfondet og til kommunane. Sjølv om ein skal belasta fisken som blir eksportert på same måten, har det ingenting å gjera med organisasjonen i Tromsø som driv med marknadsføring av fisk. Dette er ei samanblanding som eigentleg er heilt uverdig for saka. Eg er veldig forundra over at Arbeidarpartiet er med på eit forslag som dei eigentleg ikkje ser rekkjevidda av, når eg høyrer debatten her i dag. Viss me følgjer med i debatten, er me ikkje imot å tilgodesjå kommunane. Det er ikkje regjeringspartia heller, difor var me med på å innføra havbruksfondet, som tilgodeser kommunane på ein svært god måte. Det har vorte gjort greie for tidlegare her i dag at det er betydelege summar som kjem inn i dette fondet til hausten, når me får trafikklyssystemet i gang. Me burde ta oss tid til å venta og sjå at dette fekk sjanse til å verka før me innførte nye skatter på denne næringa. Det me eigentleg føreslår, er ein heilskapleg gjennomgang av det totale skatte- og avgiftssystemet til næringa, inkludert eksportavgifta til Tromsø for å marknadsføra fisk, men òg konsesjonsavgifta. Det går an å innretta detta på ein meir formålstenleg måte, som er med på å skapa meir berekraftige næringar og meir vekst. Ja, så kanskje når me ei fem–seks-dobling, som SINTEF i Trondheim har peika på, dersom me i framtida klarer å koma krava til meir miljøvenleg produksjon i møte.
Terje Breivik (Venstre), 2017-06-08:
Åtte år med raud-grønt fleirtal fram til hausten 2013 resulterte i rekord på rekord i sentralisering av folk og makt til det sentrale Austlandet og Oslo-regionen. Sentralisering er ikkje nødvendigvis forårsaka av politikken, men kanskje meir av mangelen på gode mottrekk frå dei raud-grøne. Så er det liten tvil om at dei tunge samfunnstrekka bak sentraliseringa ikkje nødvendigvis er enkle å finna gode botemiddel for. Venstre gjekk i 2013 til val på ei kommunereform som hadde to hovudmål: å styrkja kommunane på kostnad av staten – nettopp for å demma opp for dei tyngste sentraliseringsstraumane – og å styrkja lokaldemokratiet, flytta makt nærmare den enkelte borgaren. Kva verktøy har Stortinget til rådvelde som er meir verknadsfullt enn ei kommune- og regionreform som flyttar oppgåver, ressursar og juridisk makt frå staten til kommunane og regionnivået? I den samanhengen er det nesten umogleg å ta kritikken frå Senterpartiet på alvor – at reformer verkar sentraliserande fordi dei, underforstått, ikkje medfører flytting av nok makt og ressursar ut i kommunane – når me samstundes veit at Senterpartiet knapt har brukt ein kalori på å bidra til at Stortinget har tilført kommunane fleire oppgåver og makt enn det som ligg i reforma til no. Senterpartiet gjorde eit godt lokalval i 2015, m.a. med ein medveten strategi om å kritisera mangelen på innhald og ressursoverflytting i kommunereforma – «fair enough». Heller ikkje eg og Venstre er fornøgde med summen av innhaldet i reforma og skulle meir enn gjerne ha tilført fleire oppgåver og ressursar. Hausten 2015 tok eg difor kontakt med Senterpartiet – kall det gjerne i naiv vankunne om kor kalkulerande politikk kan vera. Eg sa som sant var, at dersom Senterpartiet meinte det dei sa i lokalvalkampen, var Venstre meir enn budde til å bidra til fleirtal på Stortinget og gjera ein aktiv jobb for å få det til. Eg fekk klart svar på tiltale: Senterpartiet hadde svært lita interesse av å gjera reforma betre. Å halda saka varm og vinna valet i 2017 på å kritisera reforma var viktigare. Eg var ein illusjon fattigare, og dei av oss som er grunnleggjande opptekne av folkestyret, av distrikta og av å spreia makt og ressursar, mista ei unik moglegheit til verkeleg å få ei kommunereform med ei reell styrking av kommunane på kostnad av staten – frå starten av og med langt tyngre incitament til frivillige samanslåingar. Von om eit slikt utfall rauk på grunn av kortsiktige utsikter til valgevinst for partiet som no gjev inntrykk av at dette er den viktigaste saka for dei i heile perioden – utan at dei har hatt vilje til eller eit reelt ynske om å bidra til å betra innhaldet i reforma. Det er dessverre vanskeleg å finna ein annan karakteristikk av dette enn «spel for galleriet».
Laila Davidsen (Fremskrittspartiet), 2017-06-08:
Dette er en gledens dag for den vakreste landsdelen vår – den landsdelen som har de beste mulighetene for framtidig utvikling, og den landsdelen som har de fleste naturressursene. Jeg snakker naturligvis om Finnmark. Finnmarks befolkning og politikerne i Finnmark har lenge ønsket seg mer selvstyre, mer makt til selv å fatte de beslutningene som de mener gagner deres område. Det betyr at både beslutningsmyndighet og oppgaver må flyttes fra sentralmakten og ut i det ganske land – ut til kommunene og ut til regionene. Jeg er valgt av innbyggerne i Finnmark for på best mulig måte å ivareta deres interesser. Så er det ulike veier til Rom, og jeg mener at det vedtaket vi skal gjøre i dag, er et viktig steg på veien. Det som i realiteten skjer, er at det fylkeskommunale nivået i Finnmark slås sammen med det fylkeskommunale nivået i Troms. Fylkesgrensene skal bestå. Vi skal fortsatt være finnmarkinger – det kommer ingen politisk organisering til å rokke ved. Det som har skjedd, er at fram til denne regionreformdebatten ante ikke store deler av Finnmarks befolkning hva fylkespolitikerne gjorde. De ante ikke hvilke saker de behandlet, eller i det hele tatt hvem de var, og de ytret jevnlig ønske om å fjerne det regionale nivået. I mange saker har vi hatt fylkespolitikere som har opptrådt i strid med befolkningens ønske, men i de debattene har vi aldri hørt Arbeiderpartiets politikere hevde at fylkespolitikerne gjør vedtak som «tvinger» innbyggerne til noe, i strid med innbyggernes egne ønsker. Men det gjøres hele tiden – på alle politiske nivåer. Ungdommen i Alta tvinges til å flytte ut av kommunen fordi fylkespolitikerne ikke vil utvide den videregående skolen. Innbyggerne i Alta tvinges til å dra til sykehuset i nabokommunen fordi fylkespolitikerne ikke vil utrede sykehusstrukturen. Fiskeindustrien i Hasvik står i fare for å måtte legge ned fordi fylkespolitikerne ikke gir øya et godt nok ferjetilbud. Dette er noen eksempler på den såkalte tvangsbruken som Arbeiderpartiet bruker som retorikk. Akkurat i denne saken, om regionreformen, fikk Nord-Norge muligheten til å sette seg i førersetet, men fylkespolitikerne i Finnmark valgte å sette seg i baksetet: De ba Stortinget om å ta beslutningen for dem. Det gjør vi i dag, og mitt håp er at det videre arbeidet med regionreformen blir fulgt opp i nord, for å sikre at de gode fagmiljøene som er bygd opp i Finnmark, blir både videreført og forsterket, og at Finnmark er på offensiven når det kommer til å måtte huse alle de nye avdelingene i den nye regionen. Vi kan skape attraktive arbeidsplasser med sterke fagmiljøer – og politisk tyngde som sikrer at vår stemme blir hørt. Ja, vi kan til og med risikere at det blir attraktivt å drive med regionpolitikk.