Inge Lønning (Høyre), 2003-06-13:
Først to korte merknader til debattens forløp: Det er grunn til å minne om når man presenterer problemstillingen som om Norge står overfor et alternativ, enten å delta i FN-ledede operasjoner eller å delta i f.eks. operasjoner under NATO-lederskap, at det i noen sammenhenger simpelthen er en feilaktig problemstilling. Man risikerer da å uteglemme hele det betydelige engasjement som finner sted og har funnet sted i atskillig tid på Balkan, som er under NATOs lederskap, men på uttrykkelig autorisasjon og anmodning fra FN, bl.a. ut fra den historiske bakgrunn at det viste seg at FN var helt ute av stand til, i en gitt krisesituasjon, å løse de problemene som måtte løses på Balkan. Bildet er altså ikke fullt så enkelt som man tegner det. Så en liten kommentar til det kritiske synspunkt som er fremført i innstillingen fra Senterpartiets side, og som også ble fremført av Marit Arnstad i debatten, om forløpet i Sikkerhetsrådet forut for Irak-krigen. Der heter det at «Norge var for passiv for lenge og at man dermed fraskrev seg muligheten til å påvirke prosessen i Sikkerhetsrådet». Jeg tror dette er det motsatte av etterpåklokskap, dette er fravær av etterpåklokskap! For hvis det er noen slutning man kan trekke av det forløpet, er det at de landene som på et meget tidlig tidspunkt holdt en meget høy profil og erklærte for all verden hva de under ingen omstendighet ville være med på, verken i FN-regi eller i noen annens regi, var de som mest effektivt bidrog til å blokkere muligheten for at Sikkerhetsrådet kunne nå frem til en løsning. Man kan ved å være meget tidlig ute og hevde meget kategoriske standpunkter helt opplagt oppnå å påvirke en prosess, men man oppnådde denne gang – nå tenker jeg særlig på Tyskland, og i noen grad på Frankrike – å påvirke den i nøyaktig motsatt retning av det som var meningen! Så til de kjempestore utfordringer som FN i dag står overfor. Vi brukte formelen «FN-sporet» i norsk debatt over lang tid. Og det er med det uttrykket som med alle andre klisjéuttrykk, at det kan gi mange slags assosiasjoner. Problemet med FN som konstruksjon er jo at det på den ene siden er en drøm, en visjon som det er umulig for noen å være uenig i, om en fredelig verden med et internasjonalt rettssystem og evnen til å opprettholde en slik rettsorden og finne frem til kompromissløsninger. På den annen side viser virkeligheten gang etter gang i kritiske situasjoner at avstanden mellom denne drøm og FN som organisasjon og FNs evne til å leve opp til visjonene, er dramatisk stor. Og vi er nødt til å forholde oss til begge deler, at vi bekjenner oss til ideene og visjonene bak FN, og at vi samtidig tar til etterretning at det er svært, svært langt igjen før FN som organisasjon er i stand til å leve opp til sitt formål. FN-sporet viste seg jo denne gang å være et blindspor, i den betydning at det i likhet med i tidligere internasjonale krisesituasjoner viste seg at det på et gitt tidspunkt stoppet opp fordi Sikkerhetsrådet ble lammet og ikke var i stand til å utføre den oppgave som Sikkerhetsrådet er tiltenkt i FN-pakten. Det har skjedd før. Det kommer sikkert til å skje senere. Men på det nåværende tidspunkt burde vi i hvert fall være interessert i å medvirke til at FN går en ny runde med seg selv når det gjelder evnen til å reformere sine egne organisasjonsstrukturer. En av grunnene til at Sikkerhetsrådet denne gang mislyktes, er at Sikkerhetsrådet avspeiler en verden som ikke lenger eksisterer, nemlig verden slik den så ut umiddelbart etter den annen verdenskrig. Det er meget langt unna realitetene i dagens verdensbilde. Hvis FN i årene fremover ikke er i stand til på en måte å oppdatere Sikkerhetsrådet, slik at det begynner å avspeile noenlunde de reelle maktforhold i dagens verden, kommer risikoen for at FN-sporet stadig på ny viser seg å være et blindspor, til å øke dramatisk.