Michael Tetzschner (Høyre), 2011-01-13:
Statens innkjøps- og anbudspraksis innen helsefeltet er ustø. Det er bakgrunnen for denne interpellasjonen. Så har jeg lyst til å si, litt i motstrid til statsråden, at det er jo ikke anbudsprinsippene det er noe feil med, men det er adskillig å kritisere ved regjeringens håndtering av anbudsprinsippet i hverdagen. Jeg tror grunnen til at man har denne ustøheten, er at man egentlig ikke er særlig engasjert i hvordan man skal bruke konkurransemomentet mellom forskjellige aktører – det vi ellers oppnår i samfunnet når veldig mange prøver å angripe samme problem fra forskjellige utgangspunkter og vinkler, er at det er noen som er bedre enn andre, og så får de etter hvert en belønning for dette ved tilstrømning av kunder. Dette feltet har jo en tradisjon for statsdrift nesten etter sentralistiske styringsprinsipper. Jeg mener også at interpellasjonen tar for seg den siden ved dette som en uheldig tildelingspraksis er. Men for meg er dette et eksempel på at staten gjennom sine regionale helseforetak ikke har maktet å etablere en betryggende innkjøpspraksis. Noe skyldes nok ubehjelpelighet og mangel på kontraktsrettslig kompetanse, det kan også de private ideelle organisasjonene si en del om, men noe skyldes nok også uviljen i systemet mot å gjøre tingene litt annerledes. Man er imot å etablere en reell situasjon der de som leverer best kvalitet og lavest pris, får oppdrag, fordi man heller ikke er villig til å se på de ineffektive plassene og de dyre plassene som det offentlige selv insisterer på å drive. Jeg vil begrunne dette med følgende tre punkter: For det første, staten lar sine egne foretak stå utenfor prissammenligning, og jeg tror i og for seg også at kvalitetsarbeidet blir skadelidende ved det. For det andre, staten skiller ikke sterkt nok mellom sin rolle som eier av konkurrerende virksomhet, altså de som kan bli utsatt for ubehagelig konkurranse, og de private som gjerne vil ha kontrakter. Og for det tredje, og det er kanskje det alvorligste i denne fasen, innkjøp brukes ikke for å få frem alternativ tenkning, innovasjon eller effektivisering, men i denne runden, som vi har sett i høst, har det vært brukt som regulator av en samlet kapasitet, som departementet – og dermed vil vi formode også statsråden – ønsker å få ned. Det betyr at departementet mener at det produseres for mange tilbud, og det ytes for mye helsetjenester rundt omkring, og da bruker de anbudsprosessen hvor avtalene med de private er oppe til fornyelse, til ikke å inngå avtale. Man sier så at avtalen ikke ble inngått på grunn av høy pris, manglende kvalitet – men det er retorikk. Det som egentlig skjer, er at man bruker anbuds- og konkurranseretorikken mens man i realiteten nekter videre forretningskontakt med tilbyderne. Og det vi snakker om, er nedleggelse av plasser. Oslo Hospital var fremme i forskjellige innlegg her. Statsråden mente også at det problemet var løst, men det dekker jo over den realiteten at når man er igjennom anbudsprosessen i Oslo, har man halvert antallet psykiatriske sengeplasser i Lovisenberg-sektoren. Jeg vil bare spørre om statsråden er klar over dette. Er hun klar over hvilket system hun administrerer? Så er det det andre spørsmålet: Hvis hun ikke er kjent med det, vil hun gjøre noe med det ut fra en politisk synsvinkel? For det er det vi snakker om. Det er ikke anbud, men det er altså bruken av anbud som påskudd til å avbryte forretningsforholdet til private, som har satset personale, innsats, kapital og hva de måtte ha for å være med og bygge velferdsstaten sammen med staten, men som i realiteten i hverdagen brukes som regulator, og så hiver staten ut de private når den finner det for godt og skal spare penger. Det har vært situasjonen opp til årsskiftet. For slik Arbeiderpartiet og den rød-grønne regjeringen administrerer Helse-Norge, er det egentlig de økonomiske rammene som til slutt avgjør i hvilken grad man i det hele tatt er interessert i å bringe inn private.