Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Man skal selvsagt være svært varsom med å bagatellisere de politiske motsetningene og de ulike oppfatningene som fins i Stortinget. Men etter å ha hørt representanter fra alle partier i denne debatten, må det være grunn til å ha en viss forsiktig optimisme når det gjelder muligheten for å kunne danne samarbeidskonstellasjoner som utgjør flertall i denne sal, hva enten det dreier seg om budsjettbehandlingen eller andre viktige saker vi står overfor. Det er ikke en idyll, men det er i hvert fall en saklig politisk tone som stiller i skarp relieff de problemer andre strir med i disse dager. Jugoslavia er forhåpentligvis på vei mot demokrati, ennskjønt jeg er enig med dem som også i denne debatten har sagt at det er mange og viktige steg før dette demokratiet er sikret. Midtøsten har også vært viet en del oppmerksomhet. Og for egen del vil jeg gjerne si følgende: Det er selvsagt riktig at det er de som sitter med de sterkeste maktmidlene, som har det største ansvaret når mennesker og barn blir skutt i gatene, men hvis vi skulle gjøre dette til en slags kappestrid om hvem som skal være mest fordømmende i alle situasjoner, må vi tenke på én ting. Norge har kunnet yte et viktig bidrag i Midtøsten gjennom Oslo-prosessen fordi vi har hatt tillit på begge sider i denne vanskelige konflikten. Det er denne tillit vi må bevare, og det er i forhold til resultatet, å få til en varig fred i Midtøsten, alle våre politiske bestrebelser må søke mot. Det at jeg sier at det er et håp om mulig samarbeid på bakgrunn av den debatten vi hittil har hatt, betyr selvsagt ikke at man undervurderer de vanskelighetene som ligger der. Men det er påfallende at når det gjelder de viktigste oppgavene vi skal løse, de viktigste oppgavene på budsjettets utgiftsside, er det en relativt bred enighet i Stortinget om hva som bør prioriteres. Der har Regjeringen antakelig truffet bra ved sine egne prioriteringer på området. Det er også til dels en oppfølging av hva andre partier har prioritert. Så får vi ta fatt på hvordan dette skal finansieres. Men viktigst av alt er det naturligvis at vi finansierer det på en måte som gjør at vi ikke taper andre viktige ting underveis. Finansministeren har sagt, og i likhet med Sponheim siterer jeg ham gjerne på det, at det viktigste er hva som går i glasset, ikke hva som er igjen på flaska. Det har jeg inntrykk av at de fleste debattanter og aktører i denne salen forstår. Det betyr altså at selv om oljeinntektene øker, selv om dollarkursen går opp, og selv om oljeprisen er på et historisk høyt nivå, så betyr ikke det alene at det går mer i glasset. Det betyr ikke at vi automatisk får flere og bedre lærere. Det betyr ikke automatisk at vi får flere og bedre leger og sykepleiere. Det betyr ikke automatisk at penger kan løse de problemene vi står overfor. Men det betyr at hvis vi overforbruker den oljeøkonomien vi har, så kan vi skape ubotelig skade på renten, som kanskje er det viktigste for vanlige menneskers private økonomi og for en rekke andre områder. Det har i denne debatten vært sagt mye om hvordan Hagen har brukt oljepenger til og fra i sin retorikk i de siste årene. Men det står igjen å få et tilfredsstillende svar på hvordan han ønsker å løse de reelle problemene det norske samfunn står overfor.