Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-02-26:
Det er en samlet utenrikskomite som nå har gitt sin tilslutning til forslaget fra stortingsrepresentant Steinar Bastesen om å intensivere arbeidet overfor Storbritannia for å få stengt Sellafield-anlegget. Bakgrunnen for Dokument nr. 8-forslaget er at kystbefolkningen er svært bekymret over den økende mengden med radioaktiv forurensning langs norskekysten. Den radioaktive forurensningen kommer imidlertid ikke bare fra Sellafield, men også i stor grad fra La Hague i Frankrike. Problemene med å få britene til å gjøre noe med Sellafield illustrerer bare hvor maktesløse vi er i internasjonalt miljøvernarbeid. Prinsippet om at «forurenser skal betale» ble for alvor satt på dagsordenen i Rio-erklæringen i 1992 og har blitt implementert i nasjonale lovverk i store deler av verden. Det er i dag strenge straffebestemmelser knyttet til miljøkriminalitet når det er enkeltpersoner eller selskaper som forurenser ulovlig. Men for stater er det stort sett fritt fram, og forurensning over landegrenser får ingen rettslige eller økonomiske konsekvenser. Det må anses som helt uholdbart at det skal være nærmest lovlig for en stat å forurense en annen stat. Dette er noe av kjernen i problemet, og det er derfor en samlet utenrikskomite som mener Norge må være en pådriver i arbeidet internasjonalt for å gjøre stater rettslig og økonomisk ansvarlig for skader som følge av forurensning over landegrenser, og vurdere om det er formålstjenlig å fremme en bindende konvensjon for miljø generelt. Målet må være at «forurenser skal betale» også når det gjelder en stat som er forurenser. Jeg vil gjerne gi honnør til miljøvernministeren for den aktive rolle han har inntatt i forhold til Storbritannia. Men Norge har i mange år hatt nærmest en husmannsånd i forholdet til Storbritannia. Vi har eksempelvis i flere tiår akseptert at sur nedbør fra britisk industri forurenser og dreper fisk i elver og innsjøer over hele Sør-Norge, bare for å sikre profitten i disse selskapene. I energi- og miljøkomiteen har vi derfor hver eneste høst en drøfting mellom partiene av hvor stor bevilgningen til kalking skal være, og vanligvis har den havnet på omkring 110 mill. kr. Men regningen burde jo vært sendt den britiske regjering, som er ansvarlig for de nasjonale utslippsgrenser som fører til denne forurensningen, og som sikrer profitten for de britiske selskapene. Det må nå være slutt på vår tålmodighet overfor Storbritannia og andre land som forurenser over landegrensene. Vi må ikke lenger akseptere at vi skal betale for andres forurensning. Det er forurenser som skal betale. Det er kjent at det er utslipp fra de to reprosesseringsanleggene Thorp og B205 ved Sellafield som forårsaker de største radioaktive utslippene som forurenser norskekysten. Utslipp fra disse kan spores fra Irskesjøen, nordover langs kysten av Norge til Barentshavet så langt som til Svalbard. Reprosessering er en måte å behandle brukt reaktorbrensel på. Prosessen innebærer at det brukte brenselet løses opp i syre, slik at en kan hente ut uran og plutonium fra avfallet. Dette kan benyttes i nytt brensel. British Nuclear Fuels Ltd. markedsfører reprosessering som en måte å resirkulere uran og plutonium på, ved å bruke det på nytt i såkalt Mixed Oxide Fuel, MOX. Når brenselet løses opp, frigis imidlertid også andre høyaktive radionuklider som har blitt dannet mens brenselet var i bruk i reaktoren. Dette er avfallsprodukter som f.eks. strontium-90, cesium-137 og technetium-99. Dette er stoffer man ikke har bruk for. De store mengdene med radioaktivitet som blir igjen etter reprosesseringen ved Sellafield, renses i all hovedsak ut i et eget renseanlegg på området. Utslipp fra lagerbassengene for brukt reaktorbrensel renses i et annet anlegg. Å rense ut all radioaktiviteten er imidlertid svært vanskelig og dyrt, og ingen av anleggene kan rense ut Tc-99. Disse isotopene slippes derfor urenset ut i Irskesjøen. Det finnes metoder for å ta vare på dette avfallet, men det er for dyrt ifølge britiske myndigheter. Det har vært et massivt press fra Norge for å få stengt Sellafield. Miljøvernministeren og energi- og miljøkomiteen har talt med klar stemme, og de har hatt støtte fra et samlet storting. Hvorfor reagerer vi så sterkt på disse utslippene? Statens strålevern har målt forhøyede verdier av det radioaktive stoffet Tc-99 langs kysten av Norge. Verdiene kan måles i hummer, krabbe og sjøgress og i ømfintlige organismer langs hele norskekysten, og forekomsten av Tc-99 har økt merkbart de siste årene. Forskere har vært uenige om hvor stor trussel utslippene fra Sellafield er for fisk og sjømat langs norskekysten. Kjemiprofessor Per Hoff sier eksempelvis til Aftenposten den 19. desember 2001 at protestene mot Sellafield er «ren populisme», og han sammenlikner utslippene med å lufte bikkja i naboens hage. «Frekt og unødvendig, men ikke farlig», hevder han. Det er sant at verdiene i Norge er foreløpig lave, men disse vil øke dersom utslippene får fortsette i årene fremover. Tc-99 har en halveringstid på 213 000 år, noe som innebærer at Tc-99 vil forbli i miljøet i all overskuelig fremtid. I et langsiktig perspektiv er det umulig å forutsi fullt ut hvilke konsekvenser det radioaktive stoffet vil ha i næringskjeden, og her må en legge inn en føre var-protest fra norsk side. Statens strålevern anslår at utslipp fra Sellafield bruker omtrent 2,5 år på å nå kysten av Norge. Det er omtrent samme tid som utslippene bruker fra La Hague til norskekysten. Britene har gitt signaler om at de vil fortsette utslippene som nå fram til 2006. Dersom utslippene fortsetter å vokse, utgjør de en potensiell trussel for fremtiden. Det er nettopp denne fremtidige usikkerheten som ligger bak protestene mot Sellafield. I tillegg til utslippene representerer transport av MOX til og fra Sellafield også en miljø- og sikkerhetsrisiko. Britene ønsker å frakte det radioaktive avfallet i skip som går i rute langs norskekysten og nordover til Murmansk. Det kan også være aktuelt med transport av atomavfall fra andre steder i Europa. Greenpeace har regnet ut at det vil være radioaktive strålingsdoser tilsvarende 30 Tsjernobyl-ulykker om bord på disse skipene. Statistisk sett vil en slik ulykke neppe skje, men risikoen for det er høyst til stede. Sannsynligheten for at noe uforutsett kan skje under atomtransporten, har kommet i nytt lys etter 11. september. Et siste moment er at forurensningsfrykt også kan by på tapte markedsandeler for norsk fiskeeksport. Utslipp skaper uro i markedet for norsk fisk, og vi vet at bl.a. den japanske ambassaden har henvendt seg til norske myndigheter for å få mer informasjon. Hvordan kan man best reagere på utslippene? Norske myndigheter og politikere har vært svært aktive i sine protester, men foreløpig ser man få konkrete resultater. Den irske regjering har trukket Storbritannia inn for den internasjonale havdomstolen i Hamburg, og anklagd dem for å ha brutt internasjonale bestemmelser om utlevering av informasjon som var nødvendig for analyser om nødvendigheten av å åpne fabrikken. Miljøvernminister Brende gav full moralsk og politisk støtte til irenes initiativ. Domstolen avviste irenes krav om umiddelbar stans i planene om en utvidelse av atomgjenvinningsanlegget Sellafield, men domstolen slo fast at britene har plikt til å samarbeide med irene. Det foreligger en internasjonal konvensjon mot slike utslipp, OSPAR-konvensjonen, og denne ligger bak Norges aktive arbeid for å redusere Sellafields utslipp. OSPAR-konvensjonen om rent hav forplikter britene til å bruke den beste teknologien som finnes til å rense utslippene. Den beste måten å stanse Tc-99-utslippene på er å gjøre det flytende Tc-99-avfallet om til fast form og lagre det. Det er ikke umulig å lagre det, bare et spørsmål om økonomiske prioriteringer. Og foreløpig har den britiske regjering ikke ønsket å prioritere dette økonomisk. Det er derimot et problem at en pr. i dag mangler reelle sanksjonsmuligheter overfor stater som forurenser. Det finnes ingen bindende konvensjon for miljø en kan anvende som et rettslig grunnlag i søksmål mot stater som forurenser. Arbeidet med bindende internasjonale konvensjoner for miljø må igangsettes, og Norge bør være en pådriver i dette arbeidet. Slike bindende konvensjoner vil kunne gjøre det vanskeligere for internasjonale domstoler å avvise saker som reises mot stater som hevdes å være ansvarlige for økonomisk eller miljømessig skade som følge av forurensning over landegrenser. Det er selvsagt gledelig at vi siden 1972 har fått flere hundre internasjonale konvensjoner om miljø. Det er imidlertid bare to-tre av disse som er rettslig bindende og knyttet til sanksjoner – Bern-konvensjonen, Konvensjonen om biologisk mangfold og Kyotoprotokollen, som når den trer i kraft, skal være bindende og inneholde sanksjoner. Like etter krigen fikk vi Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, og den ble også knyttet til Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg. Det kan være aktuelt at en også får forsterket muligheten for adgang til internasjonale domstoler, f.eks. Den internasjonale domstol i Haag og miljøavdelingen der, at en der kan reise saker som dreier seg om forurensning over landegrenser. En mulighet kan være å utvide Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen til også å omfatte miljø, slik at en uttrykker at det er en menneskerett å leve i et rent miljø. Dermed vil en også kunne åpne for miljøsaker ved den europeiske domstolen. Det er kanskje enda mer aktuelt å forsterke muligheten ved Den internasjonale domstol i Haag, men da er en avhengig av å få en bindende konvensjon hvor det er knyttet sanksjoner til det å forurense over landegrenser. En samlet utenrikskomite ber nå den norske regjering om å intensivere arbeidet og være en pådriver for å få til en slik bindende konvensjon, i hvert fall vurdere mulighetene for å få til en slik bindende konvensjon for miljø.