Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Behandlingen av revidert nasjonalbudsjett – det første nasjonalbudsjettet i det nye århundret – kan best oppsummeres med misbruk av muligheter. Regjeringens løfte til det norske folk ved tiltredelsen var å bruke mulighetene. Norge er mulighetenes samfunn, sa statsministeren. Men det finnes dessverre ikke spor av dette i budsjettet, eller for å si som representanten Rune Kristiansen i VG forrige dagen: «Det er vanskelig å finne noen Ap-profil på revidert nasjonalbudsjett og forslaget til kommuneøkonomi.» Og han sa videre at Arbeiderpartiets hovedprofil er «budsjettbalanse» og «inndekning», og fortsatte: «Disse to ordene går som en rød tråd gjennom alt Regjeringen synliggjør ut til folk. Det er umulig å forklare folk at vi bor i et land med så mange penger, og så oppfører vi oss som om vi bestyrer et konkursbo.» Og i så måte var vel det ganske presist og godt sagt. Det viktigste misbruket av muligheten, sett fra SVs ståsted, er dette: Norge har aldri vært rikere enn i år, vi skal sette av minimum 150 milliarder kr på oljefondet, og ingen generasjon før oss har hatt den samme muligheten, den økonomiske handlefriheten, som vår generasjon. Og ikke noe land rundt oss har den samme muligheten til å gå løs på viktige velferdsoppgaver som vår nasjon har. Staten flyter over av melk og honning, mens vi lar kommunene gå på vann og brød. Og det finnes verken økonomiske eller politiske grunner til at det skal være slik. Jeg antar at de fleste av mine medrepresentanter kontinuerlig får spørsmål om hvorfor vi ikke kan bruke mer penger både på sykehus, skoler og andre viktige velferdsoppgaver. Og jeg antar også at de fleste har blitt svar skyldig, slik komiteens leder redegjorde for her tidligere i et innlegg. Nå er det ikke noe mål for SV å bruke mest mulig penger, og det gjør vi da heller ikke. Vi har et meget nøkternt budsjett. Men det er et mål å bruke pengene riktig, og det er et mål at vi skal omfordele. SVs alternative statsbudsjett har vist at det er mulig å omfordele, og vist at det er mulig å bygge ut velferdsstaten videre – ikke bygge den ned, som resultatet av dette budsjettet dessverre vil bli. Vi har vist at det er mulig å satse på barnehager, vi har vist at det er mulig å satse på kultur, vi har vist at det er mulig å satse på videre oppbygging av sykehus og helse, vi har vist at det er mulig å satse på miljøtiltak, og ikke minst har vi vist at det er mulig å satse på barn og unge, satse på skolene, istedenfor å satse på bygging av fregatter, ta penger fra u-hjelp eller for den saks skyld også kontantstøtte. SVs budsjett er primært et budsjett for barn og unge, et budsjett for å bevise at det finnes handlingsrom, selv innenfor stramme økonomiske rammer. Det som er trist, er at det i dag vil bli vedtatt et budsjett som er nesten helt uten politisk vilje og uten politisk prioritering – uten å ønske og ville et eller annet overhodet. Kort sagt: Revidert nasjonalbudsjett er stort sett administrasjon, og slik skal ikke viktige budsjettforhandlinger være. Det landet trenger, er politisk vilje, og det landet trenger, er politisk kurs. Og det som kanskje har blitt det mest parodiske med budsjettet, er at det altoverskyggende har vært budsjettindikatorer og budsjettbalanse. Resultatet av det er at man skyver regningen foran seg og kaller det budsjettbalanse. La meg bare ta et par morsomme eksempler på hvordan finanskomiteen kan opptre i den forbindelse: Statens lånekasse har tapt 176 mill. kr på lån som det ikke er mulig å drive inn. Disse pengene var egentlig tenkt avskrevet i år. Pengene er tapt, men vi velger å avskrive dem til neste år. Dermed inngår de som et pluss i budsjettbalansen. Ingen andre kan budsjettere på en slik måte. Dette er bare liksompenger og tull, men det er angivelig ansvarlig. Vi skal bruke 431 mill. kr ekstra på flyktninger i Norge, istedenfor å bruke pengene på u-hjelp. Det skal vi gjøre for, som det angivelig heter, «å dempe presset» i norsk økonomi. Vi skal altså dempe presset og temperaturen i norsk økonomi ved å ta penger fra u-land og bruke dem i Norge, istedenfor å bruke dem der de åpenbart ikke hadde ført til presstendenser. Og det mest alvorlige eksemplet er selvfølgelig at vi avskriver 6,7 milliarder kr til Gardermobanen med et pennestrøk, fordi de ikke har virkning i årets budsjett. Ingen andre enn Stortinget kan opptre på en slik måte, og resultatet blir jo derfor også relativt komisk. Det betyr altså at budsjettbalanse i denne forstand som økonomisk uttrykk ikke har noen mening. Men noe av det som er mest tragisk med budsjettet, er at man helt på tampen fikk inn et flertallsforslag om å redusere formuesskatten, som jeg har vært inne på i flere tidligere innlegg. Det viser at Stortinget ikke har tatt på alvor den streiken som vi hadde i privat sektor mot grådighetskulturen, eller for den saks skyld det som ble debattert i Stortinget for to dager siden, nemlig utjamningsmeldinga. Det betyr at det er bare munnhell. Når man kommer til de faktiske vedtak, har ikke Stortinget mot til å gå i riktig retning, men gir tvert imot skattelettelse til dem som har rikelig fra før. Jeg vil med dette ta opp SVs forslag som er referert i innstillingen, og tar også opp det forslaget fra Karin Andersen på vegne av SV som ved en forglemmelse ikke ble tatt opp under debatten sist natt.