Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2008-06-06:
De ansvarlige for en terrorhandling er terroristene. Det er de som er de skyldige i drapene på uskyldige mennesker. Det er de som er ansvarlige for den redsel og det kaos som alltid vil følge i kjølvannet av en terroraksjon. Det denne saken handler om, er derfor ikke å finne syndebukker og å dele ut skyld og skyldfølelse til dem som var til stede og selv ble rammet på ulikt vis. De opplevde en kaotisk og skremmende situasjon og visste ikke om de selv ville komme levende fra det. Jeg sier dette innledningsvis for at vi skal ha det med oss som et bakteppe. For meg som saksordfører og for Kristelig Folkeparti har det vært viktig å få hendelsen og håndteringen av det som skjedde i Kabul, best mulig belyst. Hva er lærdommen vi må ta med oss videre i forhold til sikkerheten for politikere, ansatte, journalister og andre som er med i følget på statsråders reiser? Er det noe med håndteringen, ledelsen, kommunikasjonen som kunne vært gjort annerledes? Har vi alle de nødvendige rutiner og planer for krisehåndtering? Spørsmålsrundene komiteen har hatt med de berørte departementer, kontrollhøringene og innspill fra pressefolk har bidradd til å belyse på en god måte både selve hendelsen, forarbeidet og krisehåndteringen. Selv etter å ha arbeidet med saken over tid står jeg fortsatt ved at det var en svakhet at de gjennomgangene som ble foretatt i departementene, kun var interne. Vi mener det ville vært en stor fordel om Utenriksdepartementet i sin gjennomgang hadde trukket inn synspunkter også fra andre som opplevde terrorangrepet. Trolig ville det beste vært om UD selv hadde tatt initiativ til en ekstern gjennomgang. Ved at Utenriksdepartementet hadde utvist noe større åpenhet fra starten, ved at det hadde blitt gitt en redegjørelse i åpent storting med etterfølgende debatt, ville antakelig ikke dette blitt noen sak i kontrollkomiteen, slik det ble. Gjennomgangen av saken viser at til tross for alle de forbedringer som er gjort av planverk og krisehåndteringsarbeid m.m. i Utenriksdepartementet i etterkant av tsunamien i Sør-Asia, er det mangler. Utenriksminister Jonas Gahr Støre har understreket at planverket ikke stod i veien for den måten man håndterte krisen på. Men samtidig har han klart erkjent at det var mangler i planverket, eksempelvis at det ikke var særlig utviklede retningslinjer når kriseledelsen selv er rammet og står midt i krisen. Ut fra erfaringene forstår vi at Utenriksdepartementet nå oppdaterer planverket og setter i gang andre tiltak, som det å være mer restriktiv med informasjon om reiseplaner ved reiser til utsatte områder ansette sikkerhetsrådgiver ved ambassaden i Kabul og en egen sikkerhetskoordinator i UD gjennomgå krise- og beredskapsarbeidet ved ambassaden i Kabul styrke sikkerhetsopplæringen over et bredt felt i Utenriksdepartementet Vi ser det naturligvis både som nødvendig og positivt at departementet nå iverksetter disse tiltakene. Terrorangrepet i Kabul viste også hvor viktig kunnskap om førstehjelp er. Heretter må det derfor være et krav at alle ansatte og politiske medarbeidere som reiser til slike utsatte områder, får slik opplæring. Under behandlingen av denne saken i komiteen kom det fram at det ikke hadde vært krisehåndteringsøvelse ved ambassaden i Kabul siden 2005. Vi kommer ikke utenom at dette er kritikkverdig. Det skal likevel tas med at det var enkelthendelser i 2006 som også gav trening i krisehåndtering, men det er neppe en god nok unnskyldning. Ikke minst i områder som dette kan det være av avgjørende betydning at ansatte har god og relevant trening også gjennom jevnlige og relevante øvelser. Spørsmålet om sivilt eller militært preg på reisen og valget av hotell Serena som bosted var en del fremme i debatten i etterkant av terrorangrepet. Ut fra det som kom fram i høringene, bl.a. PST-sjefens uttalelser om dette, har ikke komiteen funnet noe å sette fingeren på i forbindelse med utenriksministerens valg av reiseopplegg og bosted. Alle som har uttalt seg, har også framhevet at hotell Serena er antatt å være det tryggeste stedet å bo for utlendinger i Kabul, hvis en ser bort fra militære forlegninger. Selv journalistene gav uttrykk for at det var der de også regnet med å bo ved senere besøk. Til tross for dette bør man med tanke på framtidige reiser i alle fall vurdere om ikke andre typer reiseopplegg ville kunne medføre lavere risiko, som f.eks. ved at man avlegger kortere besøk, endagsreiser, mer i tråd med de opplegg som benyttes av land som England og USA. En avgjørende årsak til hendelsen var at sikkerheten rundt hotellet sviktet på et eller flere punkter under terrorangrepet, siden selvmordsbombere klarte å komme seg gjennom sperringene og inn i hotellet. Det er også viktig med tanke på framtidige besøk at man så langt som overhodet mulig søker å få klarlagt hva som skjedde, og hvordan det kunne skje. Norske myndigheter må søke å bidra til dette i samarbeid med afghanske myndigheter. Gjennom kontakt med myndighetene i Afghanistan vil en også om mulig kunne bidra til at sikkerhetsoppleggene blir enda bedre. Jeg regner med at sikkerheten rundt inngangspartiet til oppholdssteder for norske myndighetspersoner i framtiden vil bli tillagt ekstra oppmerksomhet også fra PSTs side. På bakgrunn av hendelsen i Kabul er det også grunn til å stanse ved sikkerhetsforholdene rundt medfølgende ansatte og andre i en statsråds følge. I ettertid ser vi at de ikke var tilstrekkelige. Det er positivt at det nå gjøres noe med dette. Vi er glad for at det raskt ble nedsatt en arbeidsgruppe som ser nærmere på sikkerhetstiltakene for bl.a. medfølgende presse. Det er med rette stilt spørsmål om hvorfor journalistene som deltok på denne reisen, ikke kunne få del i den samme informasjonen vedrørende terrortrusselen som kom kvelden i forveien, som den øvrige delegasjonen fikk. Vi har imidlertid tillit til at man gjennom det arbeidet som er i gang, vil finne måter å løse dette på som bidrar til å bedre sikkerheten, og uten at det rokker ved pressens frie og uavhengige stilling. Terrorangrepet fikk tragisk utfall ved at flere ble drept, blant dem en norsk journalist. Dessuten ble en ansatt i Utenriksdepartementet hardt skadet. Det er grunn til å framheve den viktige innsatsen som ble gjort av de pressefolkene som bistod, men også av ansatte og andre, ved å gi akutt nødhjelp og menneskelig støtte til de to som ble direkte rammet. Til tross for denne innsatsen stod ikke livet til å redde for Carsten Thomassen. Det gjentatte spørsmålet, om hendelsen kunne fått et mindre tragisk utfall dersom noe hadde vært håndtert annerledes, tror vi heller ikke det er mulig for noen å gi svar på. En viktig påminnelse til oss alle bør derfor være å vise ydmykhet og avstå fra å felle noen dom. De som imidlertid har krav på vår særlige omtanke, er de som sitter med tapet, de pårørende. Dette er en påminnelse om ikke å glemme. I etterpåklokskapens lys er det alltid lettere å se hva som burde vært gjort annerledes. Også i redegjørelsene fra de tre departementene, komiteens høringer og departementenes svar på spørsmål fra komiteen kan vi se at det gis litt ulike framstillinger av hendelser og oppfatninger. Det er kanskje uunngåelig. Samtidig er det stilt enkelte spørsmål og reist en del problemstillinger som det ikke er gitt uttømmende svar på. Eksempelvis er det fortsatt ikke gitt godt nok svar på hvorfor det ikke ble opprettet direkte kontakt mellom personellet på SISU-en og journalistene som var sammen med Carsten Thomassen. På samme måte er det også vanskelig å forstå hvorfor det ikke ble gitt informasjon til personellet i SISU-en om at det var mer enn én skadet nordmann. Det er også noe forunderlig at ikke alle nordmennene som befant seg rundt utenriksministeren i kjelleren, visste at det var to skadde norske. I dette ligger en konstatering av at koordineringen av kommunikasjonen ikke fungerte godt nok. Noen av svarene på disse problemstillingene ligger selvsagt i det kaos som hersket. Noe kan også tilskrives de begrensede muligheter kontrollkomiteen tross alt har når det gjelder å komme helt til bunns i vanskelige spørsmål. Komiteen framskaffer i hovedsak sine opplysninger gjennom brev, spørsmål og høringer. En uavhengig gransking ville kanskje brakt oss noe nærmere. Gevinsten ved en eventuell gransking måtte uansett veies opp mot omkostningene. Når det gjelder disse spørsmålene, som har vært stilt en rekke ganger, synes det for oss derfor ikke mulig å trenge lenger bak disse. Vi merket oss at utenriksministeren selv under høringen gikk langt både når det gjaldt å prøve å forklare hvordan ting foregikk, og hvorfor de ble håndert som de ble. Samtidig lå det under en tydelig erkjennelse av at sett i ettertid ser man at enkelte ting kunne vært gjort annerledes, f.eks. var det telefoner som ikke ble tatt som kanskje kunne vært tatt. Vi har ikke problemer med å forstå at forløpet under de rådende forhold ikke i ett og alt ble etter læreboka. En samlet komite er med på å trekke fram enkelte punkter som bør være med i arbeidet med krisehåndtering framover. Det gjelder så vel viktigheten av god krisehåndtering, operative kriseplaner som tar høyde for at enhver krise er annerledes enn den forrige, og jevnlige og relevante øvelser. Betydningen av gode førstehjelpskunnskaper, samarbeidet med PST om planlegging og sikkerhetsopplegg og kommunikasjonsrutiner ved kriser blir også trukket fram. Sikkerhetsopplegg rundt politikere, embetsverk, presse og andre som reiser i en VIP-persons følge, må også ha oppmerksomhet. Komiteen står stort sett sammen i de fleste merknadene i denne saken. På noen punkter skiller vi likevel lag. Det sies noe fra opposisjonens side som må tolkes som en viss kritikk av Utenriksdepartementet og håndteringen av saken. Kristelig Folkeparti er glad for at vi gjennom behandlingen av saken i kontroll- og konstitusjonskomiteen har fått belyst saken bedre, og at Stortinget nå får mulighet til å si sitt gjennom en debatt i denne sal.