Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-11-05:
Sluttbehandlingen av sårbarhetsmeldingen i dag innebærer starten på en omfattende prosess for ytterligere å styrke vårt samfunns evne til å motstå og håndtere ulike typer kriser. Den tradisjonelle sivile beredskap har vært i omstilling siden avslutningen av den kalde krigen. For å få en bred gjennomgang av de sikkerhetsutfordringer vårt samfunn står overfor, nedsatte statsminister Bondeviks første regjering, slik som representanten Enoksen viste til, det såkalte Sårbarhetsutvalget. Utvalget gav en rekke anbefalinger til hvordan samfunnets sikkerhet og beredskap kunne styrkes. Regjeringen Stoltenberg tok deretter initiativet til en bred gjennomgang av landets operative rednings- og beredskapsressurser. Dette utvalget anbefalte ikke noen gjennomgripende omstrukturering av rednings- og beredskapsressursene i Norge, men gav anbefalinger om enkelte justeringer. I tillegg til anbefalingene fra disse to utvalgene gav terrorhendelsene den 11. september 2001 oss en brutal påminnelse om hvilke sikkerhetsutfordringer vi i vår tid står overfor. Rapportene fra de to utvalgene og erfaringene fra den 11. september 2001 har alle gått inn som en sentral del av grunnlaget for den stortingsmeldingen som er til behandling i dag. Den kalde krigens slutt og utviklingen av et teknologibasert samfunn med en rekke sårbare trekk stiller oss overfor endrede beredskapsmessige utfordringer. Måten vi lever på, måten vi organiserer vårt samfunn på, og den verden som omgir oss, er uløselig knyttet til spørsmålet om hva slags beredskap samfunnet må ha. Et trygt samfunn er en del av vår velstand. Norge står ikke overfor noen militær trussel i dag, og terrortrusselen anses som lav. At en trussel er lav, betyr ikke at den kan ignoreres. Det er behov for årvåkenhet i forhold til hva som kan medføre trusler mot vårt land. Samfunnet vil kunne bli stilt overfor nye trusler og store påkjenninger uten forvarsel. Vi må derfor arbeide systematisk for en styrket samfunnssikkerhet også i perioder hvor vi ikke synes å stå overfor noen overhengende fare. I tillegg til de tradisjonelle sikkerhetspolitiske utfordringer må samfunnssikkerhetsarbeidet også møte potensielle trusler fra ikke-statlige aktører og sikre mot avbrudd i kritisk infrastruktur. Et kjennetegn ved denne meldingen er dens bredde. Den tar imidlertid ikke mål av seg til å dekke alle sikkerhetsutfordringer samfunnet står overfor. Sikkerhetsarbeidet i samfunnet preges av kontinuitet, og Stortinget er senere forelagt saker på samfunnssikkerhetsområdet. Jeg viser her til St.meld. nr. 47 for 2000-2001, om telesikkerhet og -beredskap i et telemarked med fri konkurranse, som kun ett eksempel. De ekstraordinære bevilgningene Stortinget har gitt etter terrorhendelsene den 11. september 2001, fremmet av både regjeringen Stoltenberg og regjeringen Bondevik i flere omganger, er andre eksempler, hvor det ble bøtt på mangler i vår beredskap. Det var nødvendig å ta igjen noe som på mange måter hadde fått ligge i ro i lang tid. Det er avgjørende nå at det skapes kontinuitet i samfunnssikkerhetsarbeidet, og at vi utvikler mekanismer som kan sikre at samfunnets beredskap er gjennomgripende. For å ivareta kontinuiteten har jeg merket meg at komiteene i sin innstilling på flere felt legger opp til at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med saker på samfunnssikkerhetsområdet. Regjeringen vil komme tilbake med proposisjoner, hvor bl.a. utgangspunktet er et totalkonsept som omfatter forebygging, beredskap og krisehåndtering. Jeg er enig med komiteene i at IKT-sikkerhet, petroleumssektoren, næringsberedskap og mattrygghet, drikkevannssikkerhet og bruk av masseødeleggelsesvåpen bør ha særlig oppmerksomhet i det videre arbeid. Samfunnssikkerhetsarbeidet beror på prinsippene om ansvar, nærhet og likhet. Vi må utnytte den faglighet som ligger i de miljøene som har et løpende ansvar og sørge for å skape best mulig grunnlag for den innsats og det samvirke vi er så avhengige av når vi står overfor ekstraordinære situasjoner. Det er også behov for en god samordning. I Sem-erklæringen slås det fast at totalansvaret for samfunnets sivile sikkerhet forankres i Justisdepartementet. Justisdepartementet skal sikre god samordning av den nasjonale beredskapen og sikre at sikkerhets- og beredskapsarbeidet i samfunnet er gjennomgripende. Justisdepartementets ansvar for sivil sikkerhet og Forsvarsdepartementets ansvar for vår militære sikkerhet gir et godt grunnlag for utvikling av et totalkonsept for forebygging, beredskap og krisehåndtering. En god helhet skapes også gjennom det nære samarbeidet mellom sivile og militære myndigheter, ikke minst gjennom en rekke samarbeidsfora og felles møteplasser, som f.eks. det foreslåtte NSM da vil bety som det er framlagt av komiteens flertall. Jeg vil fortsette gjennomgangen av forholdet mellom Forsvaret og det sivile beredskap. Jeg synes det er svært viktig. Blant annet vil aktuelle terrorscenarioer, der det kan bli aktuelt å tildele Forsvaret politimyndighet, bli gjennomgått og avklart. Jeg minner om at vi hadde et slikt scenario i fjor høst, der regjeringen Stoltenberg fant det nødvendig å iverksette en jagerflyberedskap, med helt klare prosedyrer rundt dette og med helt klare oppgaver. Dette er bare en påminnelse for oss alle om hvordan vi må tenkte oss også andre scenarioer. I dette scenarioarbeidet vil jeg også sørge for at vi har kontakt med den scenariotenkning som Forsvaret har i sitt arbeid når de arbeider med den nye langtidsplanen. Komiteens flertall støtter meldingens forslag om opprettelse av et fast sekretariat for etterretnings-, overvåkings- og sikkerhetsressursene. Jeg er enig i at et slikt sekretariat må ha bred analysekompetanse i sitt arbeid, og jeg vil på generelt grunnlag slå fast at en slik samordning av våre etterretnings- og overvåkingsressurser er livsviktig for å kunne oppdage ting i tide. Det er nok å vise til de brutale erfaringene amerikanerne gjorde om manglende koordinering og samordning av sitt meget omfattende etterretnings- og sikkerhetsapparat, som har kommet fram etter den 11. september. Det har de iverksatt en rekke tiltak for å gjøre noe med. Dette faste sekretariatet er et viktig bidrag i vårt land. Jeg har merket meg komiteenes forutsetning om at det nye direktoratet for beredskap og samfunnssikkerhet må etableres så raskt som mulig. Jeg vil sørge for dette og legge til grunn at dette reelt sett må være et nytt direktorat. Jeg har merket meg at komiteene har bedt om at det samlede ansvaret for brann og for storulykker blir tillagt det nye direktoratet. Dette vil bli fulgt opp. Spørsmålet om lokalisering vil bli tatt opp i den stortingsmeldingen om tilsyn som ventes framlagt ved juletider, sammen med drøfting av eventuelle andre oppgaver som skal tilføres direktoratet. Jeg vil også bestrebe meg på å få en effektiv gjennomføring av endringene i Sivilforsvaret. Jeg vil så snart som mulig ta initiativ til en vurdering av den totale skolesituasjonen for sivilt beredskap. Jeg vil se denne vurderingen i sammenheng med komiteens ønske om en styrking av utdanningen av personellet i brannvesenet, da særlig deltidsmannskapene. Vi er helt avhengige av at de mannskaper som har ansvaret for å håndtere ulykker i det daglige, også er godt rustet til å håndtere store og sammensatte situasjoner. En styrket utdanning av personell i brannvesenet kan gi en betydelig beredskapsmessig verdi, og Sivilforsvarets skoler kan supplere brannskolen på Tjeldsund i så måte. Jeg vil komme tilbake til Stortinget med et overslag over kostnader i forbindelse med en styrket utdanning på dette feltet i samme vurdering som gjennomgangen av skolesituasjonen for sivilt beredskap. Jeg vil i samarbeid med forsvarsministeren utrede nærmere hvordan man skal følge opp Stortingets vedtak når det gjelder opprettelse av en krisestyringskommando for nordområdene ved Landsdelskommando Nord-Norge på Reitan, slik som komiteen har understreket. De utfordringer som masseødeleggelsesvåpnene stiller oss overfor, har krevd stadig mer oppmerksomhet de senere år, både nasjonalt og gjennom vårt internasjonale engasjement. For at masseødeleggelsesmidler skal kunne brukes, må man passere en teknologisk, en ressursmessig og en ideologisk terskel. Den teknologiske terskelen blir overkommelig for stadig flere, i tråd med utviklingen av et kunnskapsbasert samfunn. Det får vi daglig påminnelser om. Den senere tid har vist oss at terrorister kan besitte store ressurser. Den ideologiske terskelen – viljen til å gjøre seg bruk av slike midler – er allerede passert. Eksemplene med ulike selvmordsaksjoner, sågar i Norden, som det vi har sett i Finland, er en meget kontant og direkte påminnelse om dette. Dermed må vi regne med at det så vel i dag som i fremtiden vil være personer, grupperinger og stater som vil være villige til å gjøre seg bruk av slike midler. Vår innsats må dermed rettes inn mot å forhindre at anslag finner sted, og å sikre at vi har vel tilpassede ressurser å sette inn i tilfelle et anslag likevel skulle skje. Et viktig middel for å hindre at radioaktive midler passerer grensen er å utplassere deteksjonsutstyr ved våre grenseoverganger. Stortinget bevilget midler til slikt utstyr, og for øvrig til andre viktige formål, i sommer i forbindelse med Innst. S. nr. 252 for 2001-2002, jf. St.prp. nr. 54 for 2001-2002. Som følge av denne bevilgningen vil grensekontrollen ved Storskog bli styrket. Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte når det gjelder spørsmålet om ytterligere skjerpelse av grensekontrollen. Jeg kommenterer dette bl.a. i forbindelse med radiologiske stridsmidler. Meldingen legger opp til et bredt anlagt arbeid innen så vel forebygging som håndtering, noe som blir ytterligere forsterket gjennom komiteens merknader. Jeg har tatt initiativ overfor flere etater for å kartlegge hvordan ulike etaters innsats kan styrkes for å hindre spredning av kjernevåpen og andre masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil herunder drøfte med mine kolleger hvordan Norges pådriverrolle internasjonalt på dette felt ytterligere kan styrkes. Jeg vil i denne sammenheng si at jeg har i et slikt perspektiv tatt nær kontakt både med EUs ulike organer på dette området og med NATO. Det har blitt meg fortalt at jeg visstnok skal ha vært den første justisminister som besøkte NATO for å se på sivilt beredskap. Hvis det er riktig, er det bare en markering av innsatsviljen til å la dette feltet gå inn i den prosessen som bl.a. saksordføreren og andre talere har gitt uttrykk for her i dag. Gjennom et langsiktig og målrettet arbeid har man bygd opp et omfattende system av forpliktende internasjonale ordninger. Mye er oppnådd. Konvensjonene om kjemiske og biologiske våpen har gitt oss et totalforbud mot slike våpen. Regjeringen er opptatt av at det må legges til rette for videre kjernefysisk nedrustning. Gjennom sin tilslutning til vedtakene fra tilsynskonferansen om Ikke-spredningsavtalen i 2000 har kjernevåpenmaktene påtatt seg en utvetydig forpliktelse til fullstendig eliminering av sine kjernevåpenarsenaler. Styrking av det multilaterale avtaleverket og ulike andre samarbeidsordninger for ikke-spredning, rustningskontroll og nedrustning er en hjørnesten i kampen mot internasjonal terrorisme. Det er en bred internasjonal erkjennelse av at det er nødvendig å styrke både politiske og økonomiske sider ved dette arbeidet. Vi arbeider fra norsk side aktivt, bilateralt og multilateralt, i en rekke fora for universell tilslutning til de ulike nedrustnings- og ikke-spredningsregimene. Vi tar likeledes aktivt del i arbeidet med å styrke kontrollen med etterlevelsen av eksisterende avtaler og utvikle nye ordninger og avtaler der dagens ordninger ikke er gode nok eller mangler. Vi er også opptatt av gjennom ulike støttetiltak å bidra til å sette andre land bedre i stand til å gjennomføre sine avtaleforpliktelser. I dette arbeidet har vi hittil valgt særlig å konsentrere oss om Russland, de baltiske stater og de tidligere sovjetrepublikkene i Sentral-Asia. Jeg vil også holde et våkent øye med tilstanden i vår nasjonale beredskap på dette felt, bl.a. ved å sikre at det er en god koordinering mellom de ulike fagmiljøer når det gjelder alle typer tiltak mot masseødeleggelsesvåpen. Jeg har merket meg at komiteene mener at fritaksordningen for viktige beredskapsgrupper bør gjennomgås på nytt med sikte på at inntil 250 polititjenestemenn kan rulleføres i Forsvaret. Jeg er enig i at det er behov for en gjennomgang av fritaksordningen, noe som også blir signalisert i meldingen. De frivilliges bidrag i samfunnssikkerhetsarbeidet er svært viktig, som også blir understreket i meldingen og i komiteens merknader. En avklaring av hvilke rednings- og beredskapsoppgaver de frivillige skal delta i, og hvilke funksjoner disse kan inneha, har vært et tema noen tid, og jeg vil som oppfølging av innstillingen sette ytterligere kraft bak dette arbeidet. Justisdepartementet har allerede sendt et brev til hovedredningssentralene og presisert at de frivillige organisasjonene skal være de primære ressursene i redningstjenesten. Jeg vil også arbeide for å videreutvikle et nasjonalt ressursregister over rednings- og beredskapsressursene, slik at vi får en bedre oversikt over hvilke rednings- og beredskapsressurser som er tilgjengelige på ulike steder i landet. Økt transport av olje langs norskekysten stiller økte krav bl.a. til overvåkingen av den norsk kystlinjen. Regjeringen har merket seg komiteens forslag om å utrede opprettelsen av en miljøovervåkingsenhet som skal ha til formål å styrke overvåkingen av sjøtrafikken i nordområdene, og vil følge opp forslaget. Regjeringen har merket seg at komiteen er opptatt av hvordan samfunnet skal forholde seg til effektene av menneskeskapte klimaendringer. Regjeringen har tatt fatt i dette, i første omgang gjennom iverksettelsen av omfattende forskningsprogrammer. Parallelt med forskningen vil jeg se til at det blir utarbeidet strategier for hvordan samfunnet skal planlegge og gjennomføre tiltak for å forebygge ulike effekter. Jeg vil si det slik at meldingen gir et utmerket utgangspunkt for det arbeidet vi står overfor framover. Men jeg vil nok – i den gode tone som er skapt av mange – si at vi har en betydelig mental utfordring. Mange har hørt meg bruke det berømte knekkebrødeksemplet, og jeg tar det på nytt. Da jeg i fjor etter 11. september i en beskjeden tilslutning til Kåre Willoch sa at det var lurt å ha knekkebrød i huset tilsvarende behovet for en weekend, ble jeg i en avis hvis navn ikke skal nevnes, utsatt for påstanden om at jeg skapte krigsfrykt. Jeg burde som justisminister, sa en kjent samfunnstopp i samme avis i et intervju – og det var ikke avisens skyld, det var samfunnstoppens syn – heller be alle om å anmelde alt mistenkelig til politiet. Jeg skal prøve å oppsummere dette. Vi har en betydelig utfordring i det jeg vil kalle 7-Eleven-mentaliteten, og det helt uavhengig av alder. Vi er blitt så vant til at vi når som helst kan gå ut og kjøpe alt som finnes, og det er på lager. Ja, vi har en utfordring i en tid hvor f.eks. medisinproduksjonen sentraliseres på en slik måte at vi må tenke over hvordan vi skal sikre at vi har nødvendige beredskapslagre i vårt eget land. Denne 7-Eleven-mentaliteten, som ikke er aldersbestemt – den er ikke aldersbestemt, jeg tror den er sosialt styrt – retter en utfordring til oss alle, og den kan formuleres slik: Vi skal leve et normalt liv, men hvordan kan vi sikre oss at vi av og til – noen minutter – stopper opp på en slik måte at vi tenker på det uvanlige? Vi har i hvert fall en plikt til å sørge for at nødetatene våre, Sivilforsvaret, Forsvaret og alle andre, blir satt i stand til å tenke på den måten. Og det er nettopp det som er det gode i Norge, at vi har en grunnleggende sunnhet i våre nødetater, i våre frivillige organisasjoner, i Sivilforsvaret, Heimevernet og Forsvaret, for å tenke på den måten. Det er denne energien vi skal utnytte, det er denne energien som også ligger i meldingen. Og hvis det er noen som er i tvil om at jeg kommer til å følge opp dette, er det bare å følge med. Det var ingen tilfeldighet at jeg i sin tid, da jeg gav Kåre Willoch oppdraget med Sårbarhetsutvalget, sa til ham: Lag en utredning og skap kreativ uro i befolkningen! Og jeg håper at debatten i dag vil videreføre en slik kreativ uro.