Anders Tyvand (Kristelig Folkeparti), 2014-05-23:
Det er mye som er bra i den norske skolen. Tusenvis av lærere gjør en kjempejobb hver eneste dag, og det er mange piler som peker i riktig retning. Men selv om mye er bra, er det alltid ting som kan bli bedre, og vi må ta de utfordringene vi ser, på alvor. Da vil jeg spesielt peke på tre store utfordringer. For det første er frafallet i videregående opplæring for stort, og vi vet at elever med svak sosioøkonomisk bakgrunn, elever som har hatt dårlige resultater på lavere klassetrinn, gutter og elever med utenlandsk opprinnelse er overrepresentert i frafallsstatistikken. Den andre store utfordringen er et økende behov for spesialundervisning. Det har i flere år vært et utdanningspolitisk mål at flest mulig elever skal få opplæring innenfor rammen av den ordinære undervisningen i et klassefellesskap. Men i dag er det om lag 51 000 elever i grunnskolen som har enkeltvedtak om spesialundervisning, og andelen har økt fra 6 pst. av elevene i skoleåret 2005–2006 til 8,3 pst. i dag. Det er økning på 38 pst. på 8 år. Disse tallene viser at det er for mange som i dag ikke har godt nok utbytte av den ordinære undervisningen. KS har gjennom et forskningsprosjekt forsøkt å finne årsakene til denne økningen. En av årsakene de peker på, er at mange skoler har kommet inn i en ond sirkel, der det er for lite ressurser til differensiering av den ordinære undervisningen, og at det fører til et økt behov for spesialundervisning, noe som igjen gir mindre ressurser til den ordinære undervisningen, som igjen gir større behov for spesialundervisning. Den tredje store utfordringen er at altfor mange går ut av grunnskolen som funksjonelle analfabeter. For disse elevene har skolen sviktet. Lese- og skriveferdigheter er helt avgjørende for å kunne tilegne seg kunnskap og ferdigheter også i andre fag. For hver uke som går, vil den som er funksjonell analfabet, havne stadig lenger bak i løypa. Dette er tre store utfordringer. Men hva er løsningen? Jeg tror ikke at det er bare ett enkelt svar på det spørsmålet. Men jeg tror at et av de viktigste svarene er tidlig innsats. Det er viktig å få elevene med fra starten av. Det er i de første årene at grunnlaget for videre læring og utvikling legges. Men tidlig innsats – hva er det? Det er viktig at dette begrepet fylles med konkret innhold. Det ble pekt på noen tiltak i stortingsmeldingen Tidlig innsats for livslang læring, som ble behandlet i 2007. Noen av tiltakene var språkstimulering i barnehagen, frukt og grønt i skolen, flere kartleggingsprøver og flere skoletimer for de yngste elevene. Intensjonene var gode, men resultatene har dessverre uteblitt. Nå mener jeg at vi må se oss om etter nye tiltak som kan ha større effekt. Jeg mener at ett slikt tiltak kan være å øke lærertettheten på de laveste klassetrinnene. Dette kan en enten gjøre ved å sette et tak på gruppestørrelse, slik at det blir færre elever inne i klasserommet samtidig, eller ved å innføre et tolærersystem, der lærerne jobber sammen to og to. Hvis hver lærer har ansvar for færre elever, blir det lettere å gi den enkelte elev tilpasset opplæring. Det ville være positivt både for de sterkeste elevene og for de som har ulike læringsutfordringer, det ville bety enormt mye for den enkelte, og det ville være positivt for hele skolen. Hvis flere får læringsutbytte av den ordinære undervisningen, blir behovet for spesialundervisning mindre. Da frigjøres det ressurser som kan brukes i ordinær undervisning. På den måten kan den negative spiralen, som mange skoler i dag har kommet inn i, og som KS også viser til, endelig bli brutt. Hvis vi ser på utviklingen av gruppestørrelser i den norske skolen de siste årene, ser vi tydelige resultater av den onde spiralen. Gruppestørrelsene vokser, og spesialundervisningen spiser en stadig større del av kaken. Mens det i skoleåret 2001/2002 bare var 14 pst. av elevene som gikk på en skole med en gjennomsnittlig gruppestørrelse på over 20 elever, var det tilsvarende tallet 25 pst. i skoleåret 2012/2013. Det finnes eksempler på kommuner som allerede har klart å snu den onde spiralen. Satsingen i Dovre kommune har blitt nevnt i denne salen flere ganger allerede. Der har man utviklet en egen modell for tidlig innsats. Fram til 2009 hadde Dovre kommune en høyere andel elever med spesialundervisning enn landsgjennomsnittet. I toppårene 2007/2008 var tallet rundt 10 pst. Det er høyt, og det var flere som mottok spesialundervisning på ungdomstrinnet enn på barnetrinnet. Høsten 2011 innførte skolene i Dovre en ny modell med følgende hovedtrekk: to lærere i alle fag på 1. og 2. trinn der det var mer enn 13 elever i klassen, og i basisfagene norsk, matte og engelsk på alle trinn. I tillegg satset man på kompetanseheving blant lærerne og flere forskningsbaserte undervisningsopplegg. Andelen elever med behov for spesialundervisning ble halvert på bare ett år, og har siden ligget under 5 pst. Årsaken var at flere av elevene som hadde hatt behov for spesialundervisning, nå kunne få utbytte av den ordinære undervisningen. Kostnadene til spesialundervisning ble redusert fra 4 mill. kr til litt over 1 mill. kr i året. Dermed ble det 3 mill. kr ekstra tilgjengelig til den ordinære undervisningen. Vi ser at svenskene nå tar et lignende grep for å løse sine utfordringer, og det kan være vel verdt å se hva Høyres søsterparti i Sverige foretar seg. Tidligere i år lanserte den svenske regjeringen et såkalt «lågstadielyft», en satsing på å styrke de laveste trinnene i skolen. Innsatsen rettes mot utdanning av flere grunnskolelærere og mot å heve kvaliteten i undervisningen gjennom mindre klasser. Regjeringen legger 2 mrd. kr på bordet til en permanent satsing fra og med 2015, som gjelder for 1. til 3. årstrinn. I tillegg tar svenskene et annet spennende grep. De setter seg et hårete mål om at alle elever skal klare å lese og forstå enkle tekster innen utgangen av 1. klasse. Nå begynner man ett år senere på skolen i Sverige enn i Norge, så hvis vi legger alderen til grunn, kunne vi i Norge kanskje sagt at alle elever skal klare å lese og forstå enkle tekster innen utgangen av andre skoleår. Jeg tror at et slikt mål ville gitt gode resultater. Det ville økt bevisstheten rundt at elevene må lære å lese i løpet av de første to årene, og det ville gjort det vanskeligere for skolene å skyve utfordringene foran seg og la være å ta tak i barnas læringsutfordringer med en gang. Jeg tror tidlig innsats er det rette svaret på mange av de store utfordringene vi har i skolen i dag, og jeg mener at tidlig innsats handler om å bruke mer av de gode ressursene, lærerressursene, på de yngste elevene. Derfor ønsker jeg å stille følgende spørsmål: Vil statsråden være med på en målrettet satsing på tidlig innsats, med økt lærertetthet, kompetanseheving og klarere kunnskapsmål på de laveste klassetrinnene?