Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2016-05-24:
Også grunnlovsendringer er politiske spørsmål – særlig grunnlovsendringer er politiske spørsmål, tror jeg jeg kan si. Debatten i dag har vist det i mange av de sakene vi har debattert. Norges grunnlov er først og fremst et politisk dokument. Det politiske spørsmålet som dette grunnlovsforslaget hadde sitt utgangspunkt i, dreier seg egentlig ikke om Opplysningsvesenets fond, men det politiske bakteppet for forslaget og debatten dreier seg om tomtefeste. Tidligere i dag, i debatten om odelsretten, ble det vist til avviklingen av husmannsvesenet. Jeg tror nesten jeg vil gå så langt som å si at tomtefeste er siste rest av husmannsvesenet i Norge. At folk ikke skal eie tomta til huset sitt, hører ingensteds hjemme. Ei tomt som en kanskje har stelt, vedlikeholdt, utviklet og brukt penger på i kanskje både 40 og 50 år, skal en altså ikke ha eiendomsretten til. Tomtefesteinstituttet hadde aldri i verden blitt vedtatt i dag. Derfor ønsket forrige regjering, med justisminister Knut Storberget i spissen, å rydde opp i spørsmål som hadde med tomtefeste å gjøre. Og det er her Opplysningsvesenets fond kommer inn i bildet, som en av landets største grunneiere, og som bortfester av en rekke eiendommer. Jeg har ikke tall på alle tomtefestere som fester tomt av Opplysningsvesenets fond som jeg gjennom tidene har fått henvendelser fra. Jeg tror jeg vil si – ikke bare tror, jeg vil ganske sterkt si – at Opplysningsvesenets fond har ingen ærerik historie med tanke på hvordan de har behandlet mange tomtefestere. Ofte har det faktisk ikke vært mulig å kommunisere direkte med Opplysningsvesenets fond for tomtefesterne, for Opplysningsvesenets fond har kun kommunisert gjennom advokat, og det er advokater fra anerkjente advokatfirmaer. Den lille mann har ikke hatt sjanse i møte med Opplysningsvesenets fond, en har følt seg helt maktesløs. Derfor vedtok den forrige regjeringen en instruks gitt ved kongelig resolusjon om innløsing og regulering av festeavgift i festeforhold i statlige og statsstyrte virksomheter, inkludert Opplysningsvesenets fond. En ønsket altså å rydde opp i det gammeldagse tomtefesteinstituttet. Så husker vi alle at da fikk vi debatten: Kunne regjeringen la instruksen også gjelde Opplysningsvesenets fond? Om det strides de lærde. Her sier jeg «lærde» bevisst, for den striden eller iallfall den uenigheten – det foregikk nok i siviliserte former – gikk helt til Høyesterett. Saken var til behandling i plenum i Høyesterett i mai 2010, der Høyesterett delte seg. Flertallet mente at en slik instruks var i strid med daværende § 106 i Grunnloven, nå § 116, men et mindretall på fire mente det ikke var i strid. Men det er ingen tvil om hvem som bestemmer i Høyesterett: Flertallet bestemmer – i alle fall i Høyesterett. Nå ble om mulig Opplysningsvesenets fond enda vanskeligere å forholde seg til for tomtefesterne, for nå kunne fondet påberope seg Høyesteretts dom. Det ble til og med sagt en hadde Høyesteretts beskyttelse – beskyttelse, intet mindre – en hadde Høyesteretts beskyttelse for å ture fram slik som en gjorde. Da gjensto én mulighet, nemlig å endre Grunnloven. Derfor grunnlovsforslaget, og derfor debatten her i dag. Før jeg går videre, tror jeg nesten jeg vil stille spørsmålet: Hva er egentlig Opplysningsvesenets fond? Hva er denne merkelige konstruksjonen, og hva er egentlig «det gods som er benefisert geistligheten», som det heter i nåværende § 116 i Grunnloven? Da må vi gå tilbake til reformasjonen. Eller, skal vi finne opprinnelsen, må vi gå enda lenger enn reformasjonen, men la oss i alle fall starte med reformasjonen her i dag. For da inndro nemlig kongen alle eiendommer tilhørende kirka, men ordningen med innkreving av avgifter og bortforpaktning fortsatte. Eiendommene ble da benefisert geistligheten, som det het, altså skulle prestene ha rettigheter til eiendommene og få leieinntekter fra eiendommene. Inntektene skulle de så bruke til kirkelige formål. Dette ble regulert i lov om Opplysningsvesenets fond i 1821, så formelt eksisterte altså ikke Opplysningsvesenets fond i 1814, loven om fondet kom noen år etter Grunnloven. Men verden har endret seg siden 1814 og 1821, hør bare på navnet: Opplysningsvesenets fond. Ja, for fondet finansierte opprinnelig opplysningsvesenet, altså skolevesenet. Slik er det ikke i dag – heldigvis, tror jeg vi skal si. Før jeg går videre vil jeg også sitere fra annenvoterende i plenumsdommen i Høyesterett i 2010: «Også de vesentlige endringer som har skjedd i fondets oppgaver siden 1814, må etter mitt syn tillegges vekt. Som førstvoterende har pekt på, har fondet i dag svært få av sine opprinnelige oppgaver i behold. Staten og kommunene har overtatt hele det økonomiske ansvaret for skolevesen og universiteter, og dekker også det vesentligste av kirkens utgifter. Selv innenfor de begrensede kirkelige formål det fortsatt er meningen at fondet skal ivareta, strekker ikke fondets midler til, og avkastningen av fondet har etter hvert blitt redusert til en integrert del av Stortingets årlige bevilgninger til kirken over statsbudsjettet.» Og videre: «Sammenfatningsvis må det kunne sies at det i dag er staten og kommunene som i det vesentlige ivaretar de formål Grunnloven § 106 var ment å beskytte, ikke Opplysningsvesenets fond. I en slik situasjon mener jeg at regjeringen – som den øverste forvalter av fondets verdier – må stå friere til å avgjøre hva som er forsvarlig forvaltning, enn situasjonen ville ha vært om fondet fortsatt oppfylte alle de formål grunnlovsbestemmelsen verner.» Nettopp det mindretallet i Høyesterett der uttalte, er poenget med hele debatten og poenget med grunnlovsforslaget. Den situasjonen som grunnlovsbestemmelsen var ment å beskytte, er totalt forandret. Staten må kunne påvirke forvaltningen av fondet, tatt i betraktning den situasjonen som nå er, som er helt annerledes enn i 1814 og i 1821. Det må da kunne tas hensyn til hva som er det beste for samfunnet som helhet, og ikke bare hva som gir mest mulig avkastning for fondet, altså utelukkende profittmaksimerende hensyn. Så til slutt: Grunnlovsforslaget dreier seg altså ikke om å endre på Opplysningsvesenets fond, verken formålet eller oppbyggingen av fondet. Opplysningsvesenets fond skal fortsatt gi tilskudd til kirkelige formål, selv om det også i det alt vesentligste finansieres på andre måter, og Opplysningsvesenets fond skal fortsatt holde boliger for prester i Den norske kirke. Men forslaget dreier seg altså om at det må være mulig også å ta andre samfunnsmessige hensyn når det gjelder hvordan forvaltningen av fondet fungerer. Derfor bør Grunnloven på dette punkt endres, derfor bør det framsatte grunnlovsforslaget vedtas, og derfor tar jeg opp forslaget i innstillingen fra Arbeiderpartiet og SV.