Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-06-12:
Saken om elektrifisering av Utsirahøyden har fått mye oppmerksomhet, fordi mange har vært engasjert i saken, det har vært interessante politiske konstellasjoner, spekulasjoner og diskusjoner om tall og kostnader. Men hva er det denne saken egentlig handler om? Den handler om arbeidsplasser og industri, ja, det gjør den, men den handler også om at vi på Stortinget skal vise handlekraft i klimapolitikken, at vi skal følge opp klimaforlik og de føringene som tidligere er kommet herfra. Klimaproblemet er den største utfordringen som vi må løse i tiden framover. Det er ingen vei utenom. Vi har siden september i fjor fått presentert flere delrapporter fra FNs klimapanels femte hovedrapport om hvordan stoda faktisk er. Den første delrapporten konkluderte med at menneskelig aktivitet bidrar til å endre klimaet på jorda – altså ferdig snakket om den saken. Den andre rapporten, som er ganske alvorlig i sine konklusjoner, slår fast at klimaendringene allerede er i gang: jorda varmes opp, isen smelter og havnivået stiger. Vi må forvente mer nedbør, flere flommer og mer tørke. Rapporten sier at livet i havet er truet, at vi må regne med et stort tap av naturmangfold, at matproduksjon blir krevende – til havs, men også til lands fordi avlinger med ris, hvete og mais vil gå tapt. Mennesker vil bli drevet på flukt. Ikke noe av dette er spesielt oppløftende med tanke på at vi vet at vi blir stadig flere mennesker på jorda. Klimaproblemet er et globalt problem som krever at det internasjonale samfunnet i fellesskap kommer fram til løsninger. Men vi vet at det er all grunn til å være bekymret for innholdet i den internasjonale avtalen som skal på plass i Paris før jul neste år, og for hvor forpliktende den blir. Det er derfor av avgjørende betydning at hvert enkelt land gjennomfører nasjonale tiltak for å redusere klimagassutslippene. Norge, som et olje- og gassproduserende land, har et særlig ansvar for å begrense de nasjonale utslippene. Den tredje delrapporten, som kom til påske, hadde som ett av sine hovedbudskap at det kreves store kutt i klimagassutslippene i alle deler av samfunnet, dersom vi skal klare å begrense den globale oppvarmingen til 2 grader. Der står vi nå. Vi må fatte kloke valg, og å elektrifisere Utsirahøyden er et slikt klokt valg. En journalist ringte meg for en liten stund siden for å få en kommentar på den såkalte konflikten om å kreve elektrifisering kontra risiko for forsinkelser og konsekvenser for leverandørindustrien og arbeidsplasser. Han spurte retorisk: Trumfer arbeidsplasser miljø? Og da var det meningen at jeg skulle svare ja, siden jeg er fra Arbeiderpartiet. Slik blir ofte diskusjoner om alle miljøvalg. Men det er faktisk mulig å stille krav og sette vilkår, med rimelige tidsfrister, som gjør at det er mulig å nå to mål samtidig. Jeg er litt lei av spørsmålet om hvem som trumfer hvem. Vi kan aldri løse klimakrisen hvis vi har den tilnærmingen. Jeg mener at enstemmigheten i komiteen viser at Stortinget er i stand til å strekke seg langt for å få løsninger som er til det beste for framtiden, uavhengig av hvilken tilnærming man har til saken. Vi kan selvfølgelig erte eller anklage hverandre om noen har snudd helt rundt i denne saken, som f.eks. statsråd Lien, og vi kan fort få en runde om fordeling av ære. Men i denne saken mener jeg at det er nok ære til alle: ære for å ha snudd, hvis noen har gjort det, ære for å være konstruktiv, ære for å finne løsninger, ære for å være sta, for så vidt, og ære for å ta krevende beslutninger. De som vil, kan føle seg truffet av de ulike beskrivelsene, men det er faktisk et historisk viktig vedtak vi fatter her i dag. Stortinget har gjennom behandlingen av denne saken vist at det er utålmodighet når det gjelder å få på plass en områdeløsning for Utsira, hvor hele kraftbehovet skal dekkes med kraft fra land. Det er det viktig for alle og enhver å merke seg. De vedtakene vi fatter her i dag, må følges opp av regjeringen. Klimaproblemet er omfattende og krevende å løse, derfor er det nødvendig at vi i denne salen anstrenger oss til det ytterste for å finne løsninger som trekker oss i riktig retning. I dag kan vi glede oss over at vi i denne saken har gjort akkurat det. Jeg håper at den kan bli et eksempel til etterfølgelse.