Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Det er, som interpellanten Laila Gustavsen sa, omtrent en milliard mennesker, noe som tilsvarer omtrent 15 pst. av verdens befolkning, som lever med en eller annen form for funksjonsnedsettelse. De er overrepresentert i fattige befolkningsgrupper og i land i konflikt, og de er særlig utsatt for diskriminering og utelatelse. For å nå FNs tusenårsmål – som vi skal diskutere litt mer i debatten etterpå – og for å sikre en bærekraftig utvikling og rettferdig fordeling må personer som har funksjonsnedsettelser, inkluderes. Nettopp derfor fastslår vi i den stortingsmeldingen som jeg la fram tidligere i vår, om demokrati, rettferdig fordeling og vekst i utviklingspolitikken, at Norge skal arbeide for funksjonshemmede gjennom nasjonal og internasjonal dialog. I stortingsmeldingen står det: «Norsk utviklingspolitikk er rettighetsbasert. Det er hvert lands eget ansvar å ivareta sine innbyggeres rettigheter, men norsk utviklingspolitikk skal vektlegge og støtte opp om dette arbeidet i den internasjonale og nasjonale dialogen. Norge støtter rettighetsarbeid for funksjonshemmede direkte, for eksempel gjennom å støtte funksjonshemmedes interesseorganisasjoner. Arbeid for funksjonshemmedes rettigheter vil særlig prioriteres innen relevante områder som utdanningsbistand, humanitær bistand, helse og i kvinnesatsingen.» De internasjonale menneskerettighetene er med andre ord det normative grunnlaget for norsk utviklingspolitikk. Det betyr at vi skal arbeide for ikke-diskriminering og for inkludering av alle mennesker, og jeg kommer tilbake til dette. Jeg vil gjerne få begynne med å være konkret på det vi gjør og ønsker å gjøre av operativt arbeid innenfor utdanning, den humanitære innsatsen og arbeidet vårt med helse og for å styrke kvinners rettigheter. Deretter vil jeg si litt mer om hva det er vi gjør for å få løftet de verdiene vi slåss for, internasjonalt. For det første: Vi har særlig gode erfaringer som vi vil bygge videre på, innenfor utdanningsbistand og humanitær bistand til personer med funksjonsnedsettelser. Innenfor utdanning er vi særlig opptatt av å gi barn tilgang til grunnskole i konflikt- og katastroferammede områder, for her er andelen barn med funksjonsnedsettelser høyere enn andre steder, og barn med funksjonshemninger utgjør en tredjedel av barna som står uten utdanning. I budsjettet vårt for i år har Norge bevilget 75 mill. kr ekstra for å nå barn som er i krise og konflikt, sånn at de også kan få innvilget sin rett til utdanning. I Nepal arbeider vi systematisk med å sette unger med spesielle behov på dagsordenen mellom givere og myndigheter. For å få gjennomslag er vi helt avhengig av pålitelig informasjon, som vi bl.a. får fra Atlas-alliansen her i Norge. En kampanje i regi av Redd Barna rettet mot marginaliserte grupper bidro til at 650 nye barn ble innrullert i skolen, hvorav 59 barn med nedsatt funksjonsevne og 212 med lavkastebakgrunn – folk som er daliter. Det er de samme som Operasjon Dagsverk i fjor hadde et engasjement for å klare å støtte i Nepal. Det er viktig at alle aktører i bistandsarbeidet i sitt arbeid inkluderer problemstillinger knyttet til personer med funksjonsnedsettelse. Det gjelder forvaltningen av støtte til organisasjoner som jobber med utdanning, bl.a. i utlysninger, i søknader og i rapportering. Det andre området jeg mener at det er viktig å trekke fram, er vår humanitære innsats, for her er det viktig å få løftet opp personer med funksjonsnedsettelser. Norge deltar i det internasjonale arbeidet under Minekonvensjonen og Konvensjonen om klaseammunisjon, og vi jobber for at færre mennesker skal rammes av ødeleggende våpen. I år har Norge presidentskapet for Konvensjonen om klaseammunisjon. Denne lederrollen bruker vi til å løfte fram ofrene og framheve at deres situasjon er et menneskerettighetsspørsmål som angår en langt større gruppe mennesker med funksjonsnedsettelser. Det er også viktig at norske humanitære aktører har kompetanse og bevissthet rundt integrering av funksjonshemmede i sitt arbeid. Utenriksdepartementet kommer derfor til å gå i dialog med strategiske partnere innen humanitært arbeid for å få en systematisk tilnærming til problematikken rundt planlegging, dokumentasjon og rapportering av innsatsen for personer med funksjonsnedsettelser i ulike prosjekter. Vi vet at det er det vi spør om, som blir fokusert på, og derfor er det viktig for oss å spørre om hvordan jobben overfor folk med funksjonsnedsettelser blir gjort. Det er ikke nødvendigvis vanskelig å legge til rette for at alle funksjonshemmede skal ha de samme mulighetene som alle andre. Det kan dreie seg om yrkesopplæring, kredittordninger, utdanning og arbeidsutplassering for å styrke sine muligheter til selvforsørging under humanitære kriser. Norge støtter Det internasjonale Røde Kors’ mineappell og spesialfond for funksjonshemmede. De tilbyr fysisk rehabilitering til mineofre, og arbeider for å redusere den fysiske, sosiale og økonomiske belastningen av miner og andre eksplosiver på individer og samfunn. Norge støtter rehabiliteringen av mineofre i mange land og arbeider også internasjonalt for ofrene for væpnet vold. Likestilling står helt sentralt i vår regjerings utviklingsarbeid. Her er også personer med funksjonsnedsettelser viktige. Kvinner med funksjonsnedsettelser opplever ofte en dobbel diskriminering. Dessverre opplever de – akkurat som Laila Gustavsen var inne på – også ofte overgrep. FNs generalsekretærs globale strategi for kvinner og barn vil være førende for de norske prioriteringene framover. Strategien skal styrke både kvinner og helsetilbud rettet mot kvinner i de 49 fattigste landene. Under årets møte i FNs kvinnekommisjon, som hadde vold mot kvinner som hovedtema, arbeidet Norge for at jenter og kvinner med nedsatt funksjonsevne ble nevnt som særlig sårbare individer. Vi lyktes med å sikre at Kvinnekommisjonens slutterklæring understreket behovet for å arbeide, fremme og beskytte rettighetene til jenter og kvinner med nedsatt funksjonsevne. Over til en del av det andre arbeidet som vi utfører: La meg først få understreke hvor viktig samarbeidet med det sivile samfunn er når vi forsøker å løfte opp denne saken internasjonalt. Atlas-alliansen, Norges paraplyorganisasjon for arbeidet med funksjonshemmede, er en viktig partner i arbeidet for funksjonshemmede, og får i år bevilget 81 mill. kr til sitt arbeid. Det er viktig at andre sivilsamfunnsaktører også er klar over behovet for å inkludere denne gruppen, og at de kjenner til hvordan det kan gjøres på en best mulig måte. I det normative arbeidet vårt vil jeg trekke fram tre forskjellige spor. Det ene er de styrende organene til de viktigste internasjonale organisasjonene, som tross alt forvalter store pengesummer og gjør et viktig arbeid. Det er folkeretten og menneskerettighetene, samt behovet for å skape mer detaljert fakta. I FNs styrerom er vi aktive der vi deltar. Vi har bl.a. tatt opp funksjonshemmedes rettigheter i UNICEFs styre. UNICEF er en av disse to FN-organisasjonene som mottar mest penger fra Norge. Det gjør vi for å sikre en helhetlig tilnærming til tematikken og for å forankre inkludering av personer med funksjonsnedsettelser i institusjoner som har internasjonal anerkjennelse. Hvis UNICEF går foran på dette området, vil mange andre følge etter. Også i møtene til UNESCO, UN Women og Verdens helseorganisasjon øker Norge vektleggingen av behovet, og vi vil fortsette å gjøre det for å inkludere personer med funksjonsnedsettelser og for å sørge for at organisasjonene er klar over hva slags forventninger vi har til deres innsats. WHO – Verdens helseorganisasjon – er viktig. Den er viktig og gjorde seg selv viktig med resolusjonen «Disability», som ble vedtatt på styremøtet i januar, og som blir endelig behandlet på helseforsamlingen som nå er rett rundt hjørnet, i mai. Resolusjonen som Norge støtter, inneholder konkrete anbefalinger til medlemsstatene om å iverksette konvensjonen om rettighetene til personer med nedsatt funksjonsevne, vedta handlingsplaner, samle inn statistikk, styrke rehabilitering, men også å tilby medlemslandene støtte til dette arbeidet. Det er på den måten vi kan bidra til å sørge for å snakke om den rosa elefanten i rommet, som Laila Gustavsen nevnte. For å bidra til en samlet innsats i FN har Norge besluttet å støtte de fondene, et multidonorfond, til FNs partnerskap for å fremme rettighetene til personer med funksjonsnedsettelser, med 3 mill. kr i 2013. Det andre punktet som jeg vil trekke fram, er funksjonshemmedes rettigheter. Dessverre ser vi fortsatt tilløp til at denne tematikken blir forstått ut fra et medisinsk eller velferdsrettet ståsted, og ikke ut fra et rettighetsståsted. Dette mener vi er utdatert og bidrar til å undergrave viktige prinsipper om verdighet, likhet og ikke-diskriminering. For det er i dag 130 land som har ratifisert konvensjonen for personer med funksjonsnedsettelser, og jeg er glad for at Stortinget nå har vedtatt at Norge vil ratifisere konvensjonen til sommeren. Konvensjonen er viktig for å inkludere personer med funksjonsnedsettelse i Norge, men den vil også veilede oss og forplikte oss til å inkludere personer med funksjonsnedsettelse i utviklingslandene, både normativt og i det arbeidet vi gjør ute i felt. En viktig mekanisme for å holde myndighetene ansvarlig er FNs menneskerettighetsråds landhøringer, også kjent som UPR, eller Universal Periodic Review. Vi benytter oss flittig av retten til å stille spørsmål, og vi ser at forholdene for personer med funksjonsnedsettelser er et aspekt som vi bør inkludere i større grad i de landhøringene. Vi har også en jobb å gjøre fra norsk side. Vi arbeider i disse dager med en gjennomgang av utviklingssamarbeidet for å vurdere mer presist hvordan vi kan inkludere personer med funksjonsnedsettelser i utviklingsarbeidet på en enda bedre måte. Vi henter inn informasjon fra sivilsamfunnsorganisasjonene, og vi utarbeider en veileder for rettighetsbasering av utviklingssamarbeidet, der funksjonshemmede og arbeidet med dem får en rolle.