Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-06-10:
Vi har fortsatt uoppgjorte saker etter krigsskader under annen verdenskrig. Mer enn 60 år etter krigens slutt er det fortsatt mennesker som føler at de ikke har fått en oppreisning i form av krigspensjon som de mener seg berettiget til. Barna som ble utsatt for bombingen av Holen skole, og huleboerbarna på Sørøya i Finnmark, er blant disse. Jeg er svært glad for det omfattende arbeidet som er gjort etter anmodning fra Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Jeg vil legge til: Noen sier at statsråden her ikke fortjener noen oppmerksomhet, men statsråden har faktisk grepet direkte inn og sørget for at vi har fått det grunnlaget som vi i dag har, for å få dette på plass. Det er jeg veldig glad for. Jeg er glad for det arbeidet som er gjort for å klargjøre om vi tidligere har hatt god nok kunnskap om barns reaksjon på krigsopplevelser, og de senskader slike opplevelser kan gi. Det er det vi har fått utredet, og som tidligere ikke har blitt lagt til grunn. Gjennom dette arbeidet får vi nå en ny praksis som for mange nok kommer sent - for sent, kan vi gjerne si - men som samtidig representerer en erkjennelse av at problemer mange har slitt med gjennom et langt liv, kan føres tilbake til de store påkjenningene de ble utsatt for under krigen. Når det gjelder huleboerbarna på Sørøya, ble jeg først gjort kjent med deres situasjon av tidligere ordfører i Hasvik kommune. Senere har jeg fått anledning til å orientere meg nærmere om huleboerbarna og barna fra Holen skole gjennom kontakt med Rolf Andersen, som mange har nevnt, og Minneforeningen av 4. oktober 1944, som også mange har nevnt og gitt honnør til her tidligere. Uten den innsatsen som disse har gjort for å dokumentere barnas sak, ville vi antakelig ikke hatt mulighet til å yte flere rettferdighet gjennom at sakene nå blir gjenopptatt. Da ville ikke statsråden hatt mulighet til å gå inn i denne saken og be om de vurderinger som vi nå har fått på bordet. For huleboerbarna har situasjonen vært ekstra vanskelig. Det vil jeg gjerne understreke. De kom fra det samme området, men de ble spredd under evakueringen av Finnmark og ikke minst etter hjemkomsten til Norge etter krigen. Huleboerbarna har i liten grad kunnet samordne sine erfaringer og sine interesser. Derfor har nok Rolf Andersens arbeid betydd spesielt mye for dem. Uten hans innsats ville veldig mange i deres situasjon ikke hatt mulighet til å nå fram til en vurdering for krigspensjon. Statsråden viser i sitt brev til at Arbeids- og velferdsdirektoratet på grunnlag av de ekspertvurderinger som er framlagt, på nytt vil gå gjennom alle avslagssaker som gjelder krigspensjon for barna fra Holen skolen og huleboersakene, og at denne gjennomgangen skal gjøres i løpet av 2008. Dette er det viktige og positive utfallet av denne saken, som mange av oss på Stortinget har arbeidet med i lengre tid. Vi må være tilfreds med at dette kommer på plass nå. Så har komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet valgt å fremme forslag i en sak som ikke er en del av representantforslaget, og som nylig har vært til behandling i Stortinget. Norske sjøfolk som ble holdt i fangenskap i Afrika i de første krigsårene, gjennomlevde opplevelser som fortjener oppmerksomhet, og har krav på medfølelse. Det forstår jeg at et samlet storting mener. Det er også slik at denne del av krigshistorien antakelig ikke har fått den oppmerksomhet den burde ha hatt. Så er spørsmålet om dette på beste og riktigste måte rettes opp gjennom å følge opp Fremskrittspartiets forslag om en egen erstatningsordning etter at Stortinget tidligere har uttalt at dette ikke er en naturlig måte å følge opp saken på, og etter de vurderinger Stortinget gjorde i 2006, som igjen bygde på en stortingsmelding som ble lagt fram av den forrige regjeringen. Det er altså gjort et tidligere arbeid her, og jeg spør meg om det tjener saken å ta den opp på den måten det nå gjøres, i en annen komite og et annet departement enn billighetserstatninger vanligvis ligger under. Det var jo justiskomiteen og Justisdepartementet som hadde sakene sist. Det betyr ikke at ikke også denne delen av vår krigshistorie fortjener oppmerksomhet, og at den innsats som disse personene har ytt, fortjener oppmerksomhet og fortjener erkjennelse.