Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-17:
La meg starte med å takke Dagfinn Høybråten for å ha tatt opp et svært sentralt tema for verdens utvikling, og også for å ha gjort det på den mest mulig konstruktive måte, ved selv å fremme forslag til hva som kan gjøres. Problemet ble for meg oppsummert i hva Mary Robinson, den tidligere irske presidenten, en gang sa da jeg var på et møte med henne. På et toalett i Dublin hadde hun møtt en kvinnelig lege fra Nigeria som fant mer mening i livet – og mer penger – ved å vaske toalettene i Dublin enn ved å pleie pasienter i Nigeria. Mer meningsløs kan verden ikke bli, og større sløsing med ressursene enn i denne ene kvinnens livshistorie kan man vanskelig tenke seg. Men vi løser ikke problemet ved moralske pekefingre, bare med konkrete tiltak. Afrika har 10 pst. av verdens befolkning. Afrika har kanskje 25 pst. av sykdomsbyrden i verden, litt avhengig av hvordan man regner. Afrika har 1,3 pst. av helsepersonellet i verden. Verdens Helseorganisasjon regner med at man mangler 2,4 millioner leger i verden for å nå verdens tusenårsmål, som vi alle er enige om. Dagfinn Høybråten gav en rekke andre tall og indikatorer for å beskrive problemet. La meg ikke dvele videre ved det. Jeg tror vi er enige om situasjonsbeskrivelsen. Det som er viktig for meg, er at vi løser ikke dette ved å erklære at det er et moralsk problem av aller første orden. Problemet vil ikke la seg løse ved moralske pekefingre, bare med konkrete tiltak. Det er to trekk som driver denne utviklingen. Det ene, som Dagfinn Høybråten veldig klart var inne på, er at det stadig økende behovet på grunn av eldrebølge ikke bare i vestlige land, men i rike land, pluss at det for en rekke sykdommer som tidligere ikke kunne helbredes, nå kan settes inn medisinske tiltak, har en enorm drafaktor til vår del av verden. Det tilbys høye lønninger. Man er sterkt etterspurt. De som kommer, blir vel mottatt. Det andre er at for det enkelte individ i mange afrikanske land og i fattige land er det selvsagt meget sterke tilskyndelser til selv å ønske å dra. Det kan være fortvilelse over det enorme gapet i helsevesenet i sitt hjemland – som Dagfinn Høybråten skildret så godt fra Malawi – det kan være ønsket om utdanning og framtid for sine egne barn, og det kan være ønsket om høyere lønn, et mer spennende faglig miljø, bedre utstyr i helsevesenet eller et enklere og lettere liv. Det er ti tusen gode grunner for at det for det enkelte individ som har fått seg en sykepleier- eller doktorutdannelse, kan være ønskelig å reise. Noen er også politisk forfulgt i sine hjemland. Kombinasjonen av dette sterke suget hos oss og de individuelle grunnene til å reise er det som arter seg i den helsepersonellkrisen vi nå skisserer. Jeg vil advare mot forenklede løsninger på dette. Med forenklede løsninger mener jeg det å tro at dette kan man løse ved pekefingre mot enkeltindivider. Det vil neppe hjelpe. Og med forenklede løsninger mener jeg også det å tro at det finnes en særnorsk løsning på dette, som er at vi alene setter opp regler, og at de så vil ha stor internasjonal betydning. Det er jo ikke til Norge det store grosset av helsearbeidere kommer. Og de som eventuelt blir nektet adgang til Norge, vil meget lett reise til London eller New York eller Canada. Bare sammen med andre land kan vi finne løsningene på dette. Vi kan heller ikke bli mer indiske enn India eller mer zambiske enn Zambia. Vi må akseptere at for tredjeverdensland er det både fordeler og ulemper ved migrasjon. Den store internasjonale migrasjonskonferansen som FN arrangerte i New York i fjor høst, viste at det var bred enighet i de fattige landene om at migrasjon på de fleste områder var til deres fordel, og ikke til deres ulempe. Men selvsagt er det særproblemer der hvor den aller mest etterspurte arbeidskraften drar og kanskje aldri vender tilbake, hvor man får et svært gap, og det er ikke mulig å gjennomføre sine egne nasjonale mål. Vi er nødt til å sette dette inn i en internasjonal ramme. Så spør Dagfinn Høybråten om hva Regjeringen gjør. Jeg liker ikke at vi skal slå oss på brystet hele tiden, men det er jo veldig få områder hvor vi gjør så mye som på dette. Denne regjeringen har drastisk økt pengebruken på helsevesenet siden tiden under den forrige regjeringen, som også gjorde masse gagns arbeid på dette området. Bevilgningene til GAVI og til de globale fondene mot aids har gått kraftig i været. Vi har sammen med franskmennene åpnet en helt ny UNITAID, en helt ny helseorganisasjon. Vi har støttet det italienske initiativet til såkalt Advanced Market Commitments, altså at man utvikler medisiner nå, for så at vi i vestlige land skaper garantier for at det er et marked for disse medisinene en gang i framtiden. Så det er få områder hvor vi har gjort mer enn når det gjelder helse, totalt sett. Hvis vi nærmer oss det enkelte området som vi her snakker om, er vi sterkt engasjert i ILO for å se på internasjonale standarder for «decent work» og for sammenhengen mellom arbeidsbetingelser i det enkelte land og arbeidsmigrasjon. Helseministeren er sterkt engasjert, som tidligere helseministere, i arbeidet i Verdens Helseorganisasjon. Utenriksministeren har tatt et initiativ som i internasjonal sammenheng er ganske unikt, nemlig et initiativ sammen med utenriksministere i en rekke andre land til å se på sammenhengen mellom helsepolitikk og utenrikspolitikk og mellom helsepolitikk og sikkerhetspolitikk. Konklusjonen der er nettopp at bl.a. personellmangel i helsevesenet kan utgjøre en sikkerhetstrussel mot oss alle, for hvis f.eks. pandemier ikke blir kvelt i starten på grunn av mangel på helsepersonell og fungerende stab der hvor en epidemi starter, sprer den seg til oss alle. Dermed er det en helse- og sikkerhetstrussel mot oss alle. Jeg har selv sagt ja til å sitte i et internasjonalt panel som er felles nedsatt av Verdens Helseorganisasjon og Den globale helsearbeideralliansen, for nettopp å se på den problemstillingen som her er reist, nemlig hvilke tiltak vestlige rike land, sammen med utviklingsland, kan utvikle for å motvirke helsearbeiderkrisen. Der vil, så vidt jeg vet, Ghanas helseminister sitte, der vil Nigerias helseminister sitte, og der vil Filippinenes arbeidsminister sitte. Bare sammen kan vi finne løsninger på disse problemene, ikke gjennom helt særnorske tiltak. Hva er det så tenkelig at vi sammen kan utvikle av tiltak? Der kom Dagfinn Høybråten med flere interessante forslag. Slik jeg ser det, er det suverent viktigste å finne mekanismer for å utdanne langt mer helsepersonell, for den sugmekanismen fra Vesten og det individuelle ønsket om å dra er ikke noe vi bare kan vedta oss bort fra. Det vil eksistere, uansett hvilke regler vi får internasjonalt. Men en drastisk økning i antallet leger, sykepleiere og annet helsepersonell som utdannes, vil ha en svært avdempende effekt på dette problemet. Vi kan se på muligheter for avtaler med enkeltland som har et særlig stort problem med at deres helsepersonell forsvinner, og hvordan det kan kompenseres gjennom særlige utdanningsprogrammer for de landene. Jeg er også vidåpen for ideer som pliktarbeid o.l., som man kan koble til utdanningsprogrammer på forskjellige måter. Jeg vil ikke gå inn i det arbeidet med en fastlåst holdning til at akkurat slik skal det gjøres, men sammen med Ghana, Nigeria og andre land må vi kunne utvikle systemer og mekanismer for en drastisk økning i antallet mennesker som utdannes på dette området internasjonalt, og da særlig antallet som utdannes i de aller fattigste landene. I tilknytning til dette er jeg helt enig med Dagfinn Høybråten i at det er viktig å utvikle globale etiske standarder på dette området. Jeg blir gjerne med på å se på det arbeidet som tidligere er gjort i WHO i forbindelse med tobakkskonvensjonen, for å se på mulighetene for å få en rammekonvensjon, et etisk regelverk gjennom FN, eller om man velger andre måter å gjøre det på. Men igjen: Her er man helt avhengig av hva andre land ønsker å være med på. Jeg tror det er viktig å starte det arbeidet med å tenke litt vidt, diskutere med andre land hva som er den rette måte å gå fram på. Men ja, la oss sammen utarbeide et internasjonalt etisk regelverk for å ta fatt i problemet, i form av en konvensjon eller på annen måte. Norge vil selvsagt avstå fra egen aggressiv rekruttering av helsearbeidere til Norge. Det sa den forrige regjeringen, det sier denne regjeringen, det var en del av omsorgsmeldingen som ble behandlet for et par–tre uker siden – det er en selvfølge. Det at Norge alene avstår fra det, vil ikke løse problemet, med mindre vi klarer å finne sammen til et bredere internasjonalt regelverk og sammen får utdannet flere helsearbeidere. Vi bør også kunne se på internasjonale fondsordninger på dette området. Dagfinn Høybråten er selv aktivt engasjert i GAVI. Det er et godt eksempel på et internasjonalt fondssystem for vaksiner. Vi har det globale fondet mot tuberkulose, malaria og aids. Det er en fondsordning for å løse de problemene. Kanskje trenger vi også internasjonale fondsordninger for å se på helsearbeiderutdanningen. Alle disse tingene er så tett sammenvevd at det nesten ikke er mulig å skille dem fra hverandre. Det å ha tilstrekkelig helsepersonell er like viktig for å bekjempe aids som det å ha billige medisiner, gode kondomer eller god rådgivning. Så alle tingene henger sammen. La meg oppsummere: Summen av utdanning av mange flere helsearbeidere, eventuelt støttet av globale fond, og et internasjonalt etisk regelverk er det jeg ser på som veien å gå. Men alle disse tingene kan vi bare gjøre hvis vi får andre land med oss, og i dialog med andre land. Det finnes ikke noen særnorsk løsning. Jeg vil avslutte med et slagord som Fremskrittspartiet en gang fant på, men som faktisk er ganske godt. Det er: Framtiden vedtas ikke, den skapes. Det er gjennom å gjøre disse tingene sammen at vi vil klare å forme framtiden.