Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-01-19:
Nominasjoner og utnevnelser av biskoper har vært kilde til gjentatte stridigheter i vårt århundre, fra utnevnelsen av Wexelsen til Nidaros i 1905 til utnevnelsen av Gunnar Stålsett til Oslo i 1998. I en artikkel i Kirke og Kultur skriver Dag Thorkildsen i sin oppsummering at en gjennomgang av bispevalg i vårt århundre fort blir en revy over de mørkeste sider ved norsk kirkeliv. Personhets, vikarierende argumenter, taktisk stemmegivning og intellektuell uredelighet dukker til stadighet opp, og skillelinjene behøver ikke nødvendigvis å gå mellom liberale og konservative kandidater og fløyer. En del av grumset skyldes reglene for nominasjon og reglene for hvem som skal stemme. Det er altså Thorkildsens konklusjon. I 1933 kom lov om bispedømmeråd, hvor en av rådenes viktigste oppgaver ble å være nominasjonsorgan. Bispedømmerådet skulle nominere minst tre og inntil fem personer, og hvert medlem av rådet kunne kreve en person oppført i forslaget. Nominasjonsmøtet skulle holdes for lukkede dører, og rådslagningen var hemmelig. De nominerte kandidater skulle føres opp i alfabetisk rekkefølge uten opplysning om stemmetall. Hensikten var at det utover selve nominasjonen ikke skulle legges føringer på den videre prosessen. Dette var et forsøk på å komme den uverdige personhetsen til livs. Ifølge Thorkildsens artikkel kom det ganske raskt bevisste lekkasjer fra rådene til pressen i den hensikt å påvirke den videre prosessen. Luthersk Kirketidende var i den forbindelse opptatt av at det måtte bli nok tid mellom nominasjon og avstemning til å veilede dem som skulle stemme. I dag er det Vårt Land som har påtatt seg rollen som veileder overfor menighets- og bispedømmerådene. Det at hvert medlem av Bispedømmerådet kunne nominere en kandidat, førte til en viss spredning i spekteret av kandidater. Det var derfor skepsis til denne ordningen fra konservativt hold. Det reduserte muligheten til å påvirke nominasjonsprosessen og kunne føre til overraskelser. Og det gjorde det da Tunsberg bispedømmeråd i 1978 nominerte professor Jacob Jervell. Det førte til sterk agitasjon mot hans kandidatur og mot hans person. Personhetsen kan ha vært årsaken til at Jervell trakk sitt kandidatur i siste øyeblikk da regjeringen ville utnevne ham til Tunsberg. Fra flere hold ble det straks krevd at reglene for Bispedømmerådets nominasjon måtte endres til flertallsnominasjon. Dette kravet ble beklageligvis innfridd ved endringer av loven i 1984. I dag gjelder dette fortsatt, og reglene er for øvrig lite endret i forhold til dem fra 1933. Det er fortsatt lukkede møter og hemmelighold av nominasjoner. Det nye er at Stortinget har overlatt ansvaret for dette området til regjeringen. Bispedømmerådet skal altså sette opp navnet på inntil fem mennesker de anser som skikket, og det er det eneste kravet. En kan spørre seg hva det betyr å være skikket. Noen fastlagte krav til kvalifikasjoner og kriterier finnes ikke, bortsett fra krav om teologisk embetseksamen og presteordinasjon. Når navnene sendes ut til de stemmeberettigede, følger det ikke med noen beskrivelse eller vurdering av de nominerte. De som skal stemme, mangler da et grunnlag for det, bortsett fra at noen kan ha hørt noe av noen. I mange tilfeller kan kandidatene også være lite kjent for nominasjonskomiteen. Av og til får vi høre litt om hva som er lagt til grunn for nominasjonen. Et ferskt eksempel er Agder bispedømmeråd, hvor lederen av rådet uttalte til pressen at de ikke tok sjansen på å nominere en kvinnelig kandidat av frykt for at hun kunne bli utnevnt. Likeledes satte de en aldersgrense på 60 år for å unngå en meget aktuell og populær kandidat, domprosten i Kristiansand. Men de hadde ingen betenkeligheter med å nominere en som var 59 ½ år. Ifølge pressen ønsket de en konservativ biskop. Derfor ble aldersgrensen satt til 60 år. Men dette er det jo de stemmeberettigede som skal ta stilling til . Det er ikke et snevert utvalg på sju medlemmer som skal ta slike avgjørelser på vegne av dem som skal stemme. Fordi det ikke finnes kriterier, er det mange eksempler på at valgkampen blir uverdig – både i media og på andre måter. Dette ble tydeliggjort ved valg av ny biskop i Oslo. Det er mange innenfor Kirkens egne rekker som ser svakhetene ved dagens nominasjonsordning, og den er i høyeste grad moden for revisjon. Jeg er glad for at stasråden også har gitt utrykk for at det trengs endringer. Det første som må gjøres, er å utarbeide kriterier for hvilke kvalifikasjoner stillingen krever. Jeg tror bl.a. en biskop må være en god sjelesørger. Han er primært prestenes sjelesørger og veileder. Dette er et punkt som ser ut til å svikte mange steder i dag. Det ser ut til at Kirken er dårlig i stand til å ordne personalproblemer. «Flere biskoper viser svært liten omsorg for sine prester. De har seg selv å takke for at mange prester er langtidssykmeldte.» Dette uttalte hovedverneombud for samtlige prester og biskoper i Den norske kirke til Aftenposten i forrige uke. Ifølge ham er de overordnedes omsorg og interesse for prestene nærmest fraværende. En bispekandidat må også ha utdanning i administrasjon eller på annen måte ha vist evne til å administrere. En biskop er en administrativ leder for en stor og forgrenet forvaltning. Dette er bare eksempler på noen krav til kvalifikasjoner som bør stilles. For 30 år siden sendte professor Jacob Jervell et forslag til daværende biskop Bondevik om at dagens ordning må avløses med at stillingen som biskop lyses ut, og at det må utarbeides klare kriterier og krav til kvalifikasjoner. Så vidt jeg vet, har han fremdeles ikke fått noe svar på denne henvendelsen. Jeg er enig med professor Jacob Jervell i at dagens ordning må avløses med at stillingen som biskop lyses ut på vanlig måte som man gjør for andre høyere stillinger, og for øvrig stillinger generelt. Jeg tror at vi på den måten kan sikre dyktige biskoper til embetene, og det er ikke tvil om at det vil bli nok søkere. Det er også viktig at det stilles klare krav til hvilke kvalifikasjoner en kandidat til bispeembetet må inneha. Dessuten må det ved hver bispetilsetting oppnevnes en bedømmelseskomite av sakkyndige som skal gå igjennom søknadene og vurdere dem som søker. Når bedømmelseskomiteen har foretatt en vurdering og rangering av søkerne, bør menighetsrådene i bispedømmet stemme over kandidatene. Utnevnelsen skjer i regjeringen, som velger en av de tre øverst rangerte. Utlysningstekst, kriterier og bedømmelseskomite kan departementet stå for, eller Kirkerådet eller Kirken selv. Poenget er at det må skje under ordnede, betryggende forhold. Historien viser at det må være åpenhet omkring prosessen fram mot utnevnelse av biskoper, åpenhet og klare krav til kvalifikasjoner, slik at den framtidige kirkehistorien vår i hvert fall ikke skal skjemmes av nedverdigende stridigheter rundt nominasjon og utnevnelse av biskoper.