Jorid Juliussen Nordmelan (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Kultur er helt nødvendig for et samfunn som vektlegger demokrati, fellesskap, ytringsfrihet og utvikling. Vi trenger kultur som utfordrer oss, forener oss og får oss til å strekke oss, både som individer og i fellesskap. Samtidig er kulturens egenverdi udiskutabel. Derfor er det viktig med mer kultur, både bred og smal, utfordrende og underholdende, produsert både av amatører og av aktører i verdensklasse. Det er også viktig at kulturen er over hele landet, og at den er for alle. Men det er ikke sånn i dag at alle typer kultur er like mye brukt av alle typer mennesker. For å skape økt mangfold, ikke bare i kulturuttrykkene, men også blant dem som deltar i kulturen, trengs overordnete politiske føringer som oppfordrer til likestilling og mangfold i institusjonene. Sånne overordnete føringer er ikke føringer på den kulturelle friheten. Institusjonene står fortsatt fritt til å definere sitt eget oppdrag og formål. Men det er viktig at kulturen når ut bredere, sånn at vi skaper økt mangfold, og det er ikke så unaturlig å forvente av en institusjon som mottar mye penger fra folket, at den skal jobbe aktivt for at en større andel av folket får glede av at den eksisterer. Statsråden er, som Arbeiderpartiet, opptatt av at politikken ikke skal legge seg opp i hvordan kunstnere utøver sin kunst, men likevel har hun og hennes politiske ledelse ved flere anledninger bidratt til å skape usikkerhet rundt dette ved å handle mot egne ord. Mener f.eks. ikke statsråden at statssekretær Åmås la politiske føringer da han foreslo at noe av regjeringens kutt til litteraturen kunne hentes inn ved å fjerne krimlitteratur fra innkjøpsordningen til landets biblioteker? Mener hun det er å holde kulturen på en armlengdes avstand å detaljstyre pengebevilgninger ved å støtte to spesifikke kor, sånn som det ble gjort i statsbudsjettet for 2014? Hvordan er det ikke overstyring av kulturens frihet at statsråden ringer til et museum for å sette spørsmålstegn ved deres utstilling? For Arbeiderpartiet er det, og har det alltid vært, viktig å gi kulturen frihet. Det er en vesentlig forskjell mellom at næringslivet setter agendaen for hva slags arbeid kunstneren skal få utføre, og at det er kunsten deres som skaffer oppdrag og arbeid. Private sponsorer er, og har alltid vært, en stor del av kunstnernes mulighet til inntekt, men for Arbeiderpartiet er det et viktig poeng at det skal komme i tillegg til, og ikke istedenfor, offentlige midler. Private kan sette klausuler ved sine bevilgninger. Dersom kunstnere blir avhengig av slik støtte for å kunne produsere, kan det bidra til at det blir mindre og ikke mer frihet i kulturlivet. Et bedre samarbeid mellom de to er derimot riktig vei å gå. I 2014 ville vi med de rød-grønne nådd målet om at 1 pst. av statsbudsjettet skulle gå til kultur. Det ville gitt i overkant av 11 mrd. kr til bl.a. norsk film, satsing på norsk musikk i alle sjangre, løft for dansekunsten, økt satsing på det frivillige arbeidet, utvidet kulturell skolesekk, kulturkort for ungdom, satsing på norsk litteratur, Kulturskoleløftet, et godt teater- og operatilbud i hele landet, kultur hele livet gjennom Den kulturelle spaserstokken og økt likestilling og mangfold. Det hadde gitt økt frihet i kulturlivet.