Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-14:
Regjeringen har barns levekår på dagsordenen. Barn i familier med rusmiddelproblemer representerer en særskilt utfordring. Som overordnet myndighet har vi et særskilt ansvar for å sikre at beslutninger som har konsekvenser for barn, først og fremst har som siktemål å ivareta barnets interesser. Vi vet mye om hvilke alvorlige virkninger det kan ha for barn og unge å vokse opp i familier med rusmiddelproblemer. Det betyr økt risiko for atferdsvansker, sosial tilbaketrekking, mobbing, lærevansker og/eller andre psykososiale problemer. Vi vet at over halvparten av dem som selv er rusmiddelmisbrukere, kommer fra hjem der foreldrene har et misbrukproblem. Noen foreldres situasjon er så alvorlig at de må inn i en døgnbehandlingsinstitusjon for å komme seg ut av rusmisbruket. I de tilfellene der barnevernstjenesten konkluderer med at det er til barnets beste at barn og foreldre skal være sammen i en institusjon, må vi ha et system som gjør at vi bruker felles ressurser til å ivareta disse barna på tvers av etatsgrensene. Lovverket åpner for at barnevernstjenesten kan formidle plass f.eks. i mødrehjem når foreldrene samtykker til det. På samme måte kan barnevernstjenesten formidle plassering av foreldre og barn i institusjon for rusmiddelmisbrukere. Dersom fylkeskommunen skal bli refusjonsansvarlig for frivillig plassering etter barnevernsloven, må det være inngått en avtale mellom kommune og fylkeskommune på forhånd. Hvis kommunen finner at det er til barnets beste at det blir med foreldrene til en behandlingsinstitusjon, og fylkeskommunen mangler et slikt tilbud på sin rusplan, kan kommunen selv inngå en plasseringsavtale med en egnet institusjon. Når det gjelder institusjonsplassering, både av voksne og barn, er det etter sosialtjenesteloven fylkeskommunen som har hovedansvaret for finansiering av oppholdet. Kommunene må bidra med et statlig fastsatt beløp. Barnevernsloven har de samme plankrav til fylkeskommunen når det gjelder ansvar for omsorgstilbud til barn utenfor hjemmet, som sosialtjenesteloven har for institusjoner for rusmiddelmisbrukere. Intensjonen med bestemmelsene er å legge til rette for å kunne samordne tjenester som retter seg mot felles brukere. I Sosialdepartementets retningslinjer i tilknytning til iverksettelsen av sosialtjenesteloven i 1993 ble fylkeskommunene oppfordret til å utarbeide en felles plan der det beskrives hvordan de skal løse sitt ansvar etter sosial- og barnevernsloven, og der viktige samordnings- og samarbeidsspørsmål drøftes. Det ble understreket at fylkeskommunale tiltak skal supplere og forsterke kommunale tiltak. Planen skal avspeile hvordan de skal dekke behov for tiltak for misbrukere med familie. Det er viktig at vår fremtidige rusmiddelmisbrukeromsorg legger til rette for smidig samordning. Det skal jeg komme tilbake til. I dag finnes det flere institusjoner som har tilbud til foreldre med barn. I tillegg til Statens klinikk for narkomane på Hov i Land, som interpellanten refererte til, er det ca. ti institusjoner som har plasser for familier, spesielt med barn under skolealder. Flere av dem tar imot familier fra andre fylker. Det finnes ett eller flere tilbud innenfor alle helseregioner, i tillegg kan kommuner og fylkeskommuner fritt benytte institusjoner de synes er egnet. Dessuten har flere institusjoner og behandlingstiltak et familieperspektiv i sin virksomhet. I tillegg til å behandle misbrukerens problemer, fokuseres det også på de pårørendes situasjon og de konsekvenser misbrukerens problemer får for familien. En del institusjoner har også et poliklinisk tilbud til pårørende. To regionale kompetansesentre for rusmiddelspørsmål har opparbeidet særskilt kompetanse når det gjelder problematikk omkring barn og rusmiddelmisbrukende foreldre. Borgestadklinikken har som spesialområde gravide og misbrukere med barn opp til skolealder, og Rogaland A-senter har særskilt kompetanse på misbrukere med barn i skolealder. Jeg er glad for at vi allerede har fått mye dokumentasjon av erfaringer fra kompetansesentrene, som gir oss et bedre grunnlag for å velge de rette virkemidlene. Det er bekymringsfullt at flere fylkeskommuner har rapportert at det er mangel på egnede behandlingstiltak for foreldre og barn. Sosial- og helsedepartementet nedsatte i desember 1998 en arbeidsgruppe som i løpet av første halvår 1999 gjorde en gjennomgang av behandlingstilbudet til rusmiddelmisbrukere, herunder behovet for tilbud til foreldre og barn. På bakgrunn av barnevernstjenestens viktige rolle i slik saker uttrykte arbeidsgruppen en usikkerhet om ansvaret for slike behandlingstilbud. De burde muligens heller forankres i barnevernstjenesteloven enn i sosialtjenesteloven. Det kan være en tilfeldighet hvilken tjeneste rusmiddelmisbrukende foreldre først kommer i kontakt med. Samarbeid mellom de mest sentrale instanser er derfor særdeles viktig. Et hovedmål for arbeid med familier til rusmiddelmisbrukere må fortsatt være at familien får et tilbud på hjemstedet. Det er et klart behov for å gå gjennom hele behandlingsfeltet som retter seg mot rusmiddelmisbrukere. Nesvåg-gruppens arbeid er et godt grunnlag. De to store reformene som nå skjer i helsevesenet, gir nye muligheter. Jeg ser det som svært viktig at behandling av rusmiddelmisbrukere ikke skal være en særomsorg, men knyttes opp mot et helhetlig helse- og sosialvesen. Fastlegereformen betyr at alle mennesker i Norge skal ha sin faste lege, også rusmiddelmisbrukere. Når staten overtar sykehusene, ser jeg ingen god grunn til at den spesialiserte rusomsorgen skal forbli i fylkeskommunen. Denne bør også være et statlig ansvar. Sykehus er imidlertid langt mer definerte enheter enn det rusmiddelmisbrukeromsorgen er. Statlig overtakelse av denne omsorgen trenger derfor noe lengre forberedelse. Regjeringens arbeid med fornyelse av offentlig sektor tilsier også langt tydeligere ansvarsfordeling. Ingen er tjent med et lovverk som legger til rette for avansert svarteperspill, aller minst de som trenger omsorgen. Vi trenger mer kunnskap på dette feltet. Vi har økt innsatsen på forskning og kompetanseutvikling – og det skal vi fortsette med. Det er viktig å videreføre det arbeidet som allerede er i gang. Vi må skaffe oss bedre kunnskap om hvilke tiltak som nytter. Den hjelpen vi gir til mennesker som sterkt trenger hjelp, må være god. Behandlingsapparatet må ikke være med på å gi dem flere nederlag. Det er for mange avbrutte behandlingsopphold, og tilbakefallsproblematikken er bekymringsfull. Mye av dette arbeidet vil Sosial- og helsedepartementet gjøre i samarbeid med andre departementer og institusjoner. Innsatsen mot rusmiddelmisbruk og hjelpetiltakene for rusmiddelmisbrukere må skje på tvers av etatsgrenser og forvaltningsnivåer. Og fremfor alt vil det være nødvendig med et bredt samarbeid mellom barnevern, sosialtjeneste og helsetjeneste i kommunene og på spesialistnivå. Representantens spørsmål peker på at det fortsatt må fokuseres på barnets situasjon ved behandling av rusmiddelmisbrukere. Jeg kan forsikre om at vi tar dette perspektivet med i arbeidet for å skape bedre behandlingsresultater for rusmiddelmisbrukeren og hans eller hennes familie. En av våre største utfordringer vil være at barn av rusmiddelmisbrukere ikke blir neste generasjons misbrukere. Vi må gjøre hva vi kan for å unngå at disse barna kommer til oss som voksne og spør: Hvorfor så dere meg ikke? Hvorfor grep dere ikke inn tidsnok?