Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-04-13:
Denne saken, som kontroll- og konstitusjonskomiteen har hatt til behandling, er egentlig en ganske oppsiktsvekkende sak. Den er oppsiktsvekkende fordi det er så pass bred politisk enighet i komiteen når det gjelder den videre bruk av øremerkede midler i kommunesektoren, og fordi Riksrevisjonens kritikk av hvordan øremerking har fungert i forholdet mellom stat og kommune, egentlig er ganske drepende. Det som Riksrevisjonen slår fast, er at samtidig som Stortinget har ment at andelen av øremerkede midler skulle ned – det mente man i 1988 – så har andelen av de pengene kommunene får, som kommer i form av øremerkede midler, i samme periode – fra 1988 til 1998 – økt fra 20 til 40 pst. Det betyr at kommunene i meget stor grad er detaljregulert fra statens side. Nå fins det mange ulike øremerkede tilskudd, og det er slik at de 20 største tilskuddene utgjør 90 pst. av det totale beløp, mens de 50 minste utgjør bare to pst. Så når man snakker om øremerkede midler, snakker man om et bredt spekter av store og små øremerkinger. Vi snakker også om forskjellige måter å øremerke på. Vi snakker f.eks. om prisvridende tilskudd. Det er øremerkinger fra stat og kommune der staten forutsetter at kommunene stiller med en viss egenandel. Det Riksrevisjonen kan dokumentere, er at prisvridende tilskudd i større grad går til kommuner med god økonomi enn til kommuner med dårlig økonomi. Og det er jo ikke så rart når man tenker seg om. For når man krever en viss egenandel, vil det være en del kommuner som ikke har råd til den egenandelen som utløser de statlige midlene. Og dermed har man altså et system hvor ganske store deler av de øremerkede midlene fungerer slik at forskjellene mellom kommunene øker og ikke minskes. Det er stikk i strid med de argumentene som har vært for å ta i bruk øremerkede midler. La meg ta ett eksempel på prisvridende tilskudd og hvordan det fungerer. Innsatsen når det gjelder eldreomsorgen – og det er først og fremst på helse- og sosialområdet vi har et stort omfang av øremerkede midler og av prisvridende øremerkede midler – er egentlig et veldig godt eksempel på hvordan ting fungerer, fordi man der forutsetter en kommunal egenandel. I stor grad har det betydd at kommuner har støvsugd budsjetter på andre områder for å få penger til den egenandelen som kreves. Det betyr at disse pengene i mange kommuner er tatt fra skolesektoren. Det er den andre store utgiftsposten som kommunene har. Og jeg tror ikke det fins en eneste bestemor og bestefar og ikke en eneste oldemor og oldefar i dette land som mente at det var barnebarn eller oldebarn som skulle betale for en verdig eldreomsorg i form av at de skulle få dårligere skoletilbud. Det tror jeg ikke. Så her er et typisk eksempel på hvordan vridningen slår inn. Når det gjelder prisnøytrale tilskudd, er det mest oppsiktsvekkende at Riksrevisjonen dokumenterer hvor lite kunnskap man har om hvordan det faktisk slår ut. Her har man altså benyttet virkemidler i forholdet mellom stat og kommune uten å vite om de fungerer etter hensikten, uten å vite eller ha kunnet dokumentere om det har ført til aktivitetsøkning på det feltet som det er øremerket til, eller hvordan det egentlig har fungert. Det er oppsiktsvekkende. Dette er en riksrevisjonsrapport som er et viktig tankekors for regjering, men også i veldig stor grad for Stortinget. Jeg har selv foreslått øremerkede midler i mange runder i Stortinget og vet at det er grupper rundt omkring i kommunene – som ikke er store grupper – som har trøbbel med å få gjennomslag i forhold til kommunal administrasjon og kommunalpolitisk ledelse, og som ofte trenger drahjelp fra en sentral organisasjon og fra Stortinget for i det hele tatt å bli sett og hørt. Det er selvsagt slik at den enkelte innbyggers rettigheter må styrkes på en del områder innenfor kommunesektoren og innenfor tjenester som kommunesektoren har ansvar for å utføre. Men det kan gjøres på flere måter. Antakelig er øremerking av midler med på å øke forskjellen mellom kommunene, men vi vet ikke helt hvordan det fungerer, fordi man har for dårlige systemer for tilbakemelding. Man har ofte heller ikke systemer for når det skal avsluttes, og det er for byråkratisk i forhold til hva som er effektiv bruk av midler. Man kan heller tenke seg et system med mer gjennomarbeidede minstestandarder for tjenester på en del områder, f.eks. slik stortingsflertallet har vedtatt når det gjelder skolesektoren. Man kan tenke seg lignende minstestandarder på en del andre områder, men den innstillingen som ligger til grunn her i dag, og som det er bredt flertall for på Stortinget, tror jeg gjør at man må gå i en retning av at Stortinget konsentrerer seg om å lage mer generelle retningslinjer for hva som er rimelig standard, og så la være å blande seg borti hvordan kommunene og innbyggerne i de enkelte lokalsamfunn og kommuner faktisk ønsker å utføre dette. Den balansegangen er krevende, men det er i den retningen vi må gå. Det er mer effektiv bruk av pengene. Vi må likevel ikke lure oss selv til å tro at det da ikke kan by på konflikter. For det vil også bety at man i større grad må godta ulikt lokalt mangfold i hvordan tjenestene utformes – ikke i standard, men i hvordan tjenestene utformes. Det må bety at man ut fra en standard godtar ulike måter å legge opp undervisningen på i ulike kommuner, så det ikke blir full gambling mellom kommunene. Etter SVs oppfatning er det også viktig at man tenker desentralisering av makt og myndighet ut fra den erkjennelse at vettet er omtrent likt fordelt her i landet – tro det eller ei! Det betyr at man kan ta kloke beslutninger mange andre steder enn i Stortinget, og at folk som har innsikt i egen arbeidssituasjon, egen brukergruppe, ofte er nærmere til å finne løsninger som er bedre for dem det gjelder, og at innbyggere har både vett og forstand til å si noe om hva slags tjenester de ønsker. Etter SVs oppfatning er dette derfor mer et første skritt mot en desentralisering av makt, myndighet og penger, men noe som ikke trenger å stoppe på kommunenivå. Det kan også bety at man i større grad gir frihet for – la oss si – den enkelte skole eller den enkelte eldreinstitusjon til å utforme tjenestene med betydelig mulighet for påvirkning for de ansatte, med betydelig mulighet for påvirkning for brukerne og med betydelig mulighet til påvirkning for pårørende, for eldre eller hvem det måtte være rundt om. Én viktig oppgave for kommunesektoren framover kommer til å være å få folk til å ønske å jobbe innenfor kommunesektoren. En viktig motforestilling mot å jobbe der dreier seg selvsagt om lønn – det skal jeg la ligge i denne omgangen – og arbeidsmiljø – det skal vi også la ligge – men det dreier seg om et byråkratisk system, at de føler at de jobber i et for byråkratisk system, et for topptungt system, at det tar for lang tid å nå fram, at man har for liten påvirkning på egen arbeidssituasjon. Og det tror jeg må være neste skritt i forhold til den retningen som dette gir. Det som kontroll- og konstitusjonskomiteen gjør, er å gå gjennom den rapporten som Stortinget har fått fra Riksrevisjonen, men det er Stortinget, og egentlig andre komiteer her i huset, som framover må ta utformingen av hvordan dette skal gjøres, og som må huske den kritikken som kommer fra Riksrevisjonen og ha den i bakhodet, ikke bare første året, men neste året også, fordi det er så skrikende manglende sammenheng mellom hva Stortinget har laget seg av retningslinjer i generelle termer, og hva man faktisk har vedtatt. Det har Riksrevisjonen dokumentert. Nå er det opp til oss å gjøre jobben.