Ivar Kristiansen (Høyre), 2009-03-24:
Når vi titter litt rundt oss, ser vi at den energipolitiske, klimapolitiske og miljøpolitiske debatten preger dagsordenen overalt. Det er verdens største utfordring hvordan vi skal klare å dekke den økte etterspørselen etter energi, og kombinere det med overgangen fra det fossile til det fornybare samfunn – klare å håndtere økt etterspørsel etter energi samtidig som en håndterer klimautfordringen. Dette preger dagsordenen overalt rundt oss, men ikke på hjemmebane, for på hjemmebane er det ikke opportunt å diskutere dette. Jeg tror at representantene fra regjeringspartiene bør bestemme seg for hva de egentlig vil når det gjelder disse spørsmålene. Vi har altså lagt bak oss tre år hvor de tidligere statsrådene på dette ansvarsområdet i enhver politisk debatt, i den grad det har vært energidebatt i Stortinget – det har ikke vært mange av dem, det har nesten ikke vært noen – har henvist til den kommende energimeldingen. Der skal man ta opp de store og langsiktige politiske spørsmålene. Men i dag er budskapet altså at nei, dette har vi egentlig ikke behov for, for vi har på en måte ikke disse store problemene, vi har overskudd på kraft i Norge, og situasjonen er egentlig den at vi kan senke skuldrene. Dette står i grell kontrast til det man har lovt, og det man har anvist. Man har tidligere fortalt hele bransjen og det norske folk hva man skulle presentere på dette området. Man har ikke gitt et eneste politisk signal med hensyn til alle de mål Stortinget har vedtatt om hvor vi skal være innen få år når det gjelder satsing innenfor fornybarområdet. Har man anvist en eneste vei, en eneste løsning, som skal bringe nasjonen ut av startblokken når det gjelder målsettingen om å nå 30 TWh ny fornybar energi innen 2016? Svaret vet vi alle sammen, og det er selvfølgelig nei. Når man i dag velger bare å postulere at opposisjonen, i kjent stil, fremmer disse forslagene, og at det er billig politisk retorikk, synes jeg man bør stille seg selv spørsmålet om dette er billig politisk retorikk. Burde ikke representantene fra posisjonspartiene selv ha kledd på de ambisjonene som man har vært med på å vedta i Stortinget tidligere, og som gjelder hvor hen vi skal på dette området? Når vi ser rundt oss, enten det er i våre naboland, i EU-systemet, i USA, med Obama og Kongressens diskusjoner om hvordan dette skal bli et hovedsatsingsområde, synes jeg det nesten må være pinlig å se at dagens regjering har valgt å fase disse spørsmålene ut av Stortinget. Det er ganske tydelig at det – selvfølgelig – er makta som rår, også i disse spørsmålene. Men fra dette og til å fase disse spørsmålene ut av Stortinget og behandling der, synes jeg er et grovt stykke politisk arbeid – men det er faktisk der vi er. At Stortinget er koblet av og koblet ut som arena for å diskutere energinasjonen Norges ambisjoner på dette området fremover, er ganske merkelig – at Stortinget ikke skal være arena for å drøfte de politiske spørsmål og de politiske ambisjonene fremover på det området der vi er best, der vi er fremst, der vi har våre rikeste ressurser og vårt største økonomiske potensial, og der vi virkelig kan yte en større innsats for det internasjonale samfunnet. Hvis det er slik at dette blir oppfattet som billig politisk retorikk, får vi rikelig anledning til å komme tilbake til disse spørsmålene utenfor stortingssalen i de månedene som står foran oss. Og vi vil, i hvert fall i den grad det er mulig å få avklart hva de enkelte partier innad i Regjeringen står for i disse spørsmålene, også få rikelig anledning til å komme tilbake til det. Men det er en bedrøvelig behandlingsmåte man har valgt å lansere overfor Stortinget når det gjelder spørsmålene. Det å peke tilbake på hva man skrev i 2005, når vi nå går mot 2010, er langt fra et tilfredsstillende svar på de spørsmålene som hele denne utfordringen innebærer.