Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-01-17:
Arktis er raskt blitt en region som har tiltatt seg betydelig politisk og økonomisk oppmerksomhet. Alle arktiske nasjoner utmeisler nå sine nasjonale strategier for området. EU gjør det samme, og flere ikke-arktiske nasjoner følger opp. Bokstavelig talt er Arktis i endring. Polhavet trekker seg tilbake. Både Nordøstpassasjen og Nordvestpassasjen mellom Atlanterhavet og Stillehavet er nå åpne. Den norske regjering har naturlig nok ansvaret for å ivareta norske politiske interesser i den tiltakende oppmerksomhet og konkurranse som nå skjer i arktiske strøk. Norske interesser, rettigheter og suverenitet kan komme til å bli satt under press, særlig med bakgrunn i de naturressurser som nå viser seg tilgjengelig for utvinning og utnytting. Bakgrunnen er naturlig nok den internasjonale, økte etterspørsel etter de rikholdige ressurser som befinner seg i Arktis. En særdeles sårbar region sett i miljøperspektiv vil kreve internasjonale trafikkregler for nærmest enhver aktivitet – et regelverk som må ivaretas og avklares i samarbeid med urbefolkningen. Jeg antar at utenriksministeren vil kommentere Arktisk råds fremtidige rolle som politisk arena for de strategier som også regjeringen har som mål å ønske å få på plass. Nyhetsmagasinet TIME hadde 1. oktober 2007 et oppslag med følgende tittel: «Who Owns the Arctic?» Noen ville kanskje falt for fristelsen til å tro at de her tenker på et fullstendig uregulert område. Vi og andre kan vel bli lettere provosert over en slik tittel og vise til at den internasjonale havrettskonvensjonen fra 1982 fastslår at kyststatene i området har alle rettigheter over og under vann, enten vi snakker om 12 mils territorialfarvann, 24 mils kontinentalsokkel eller 200 mils økonomisk sone. Når vi snakker om Arktis, er det uansett et enormt geografisk område, tynt befolket, hvor det aller meste består av vann. Det er ekstremt ressursrikt, med økt internasjonalt fokus. Eksperter mener at det aller, aller meste av disse områdene og disse ressursene i Arktis befinner seg innenfor avklarte grenser. Etter at delelinjeavtalen mellom Norge og Russland trådte i kraft for ett år siden, har også Danmark-Grønland og Canada etter mange års strid blitt enige om en grenseavtale om rettighetene til en øde øy mellom de to landene. Denne avtalen er nå kommet på plass, og dermed skulle en kanskje tro at utviklingen fremover vil preges av harmoni i området. Det har vi imidlertid ingen garanti for. Derfor er det i Norges interesse at spillereglene for adferd, politikk og ressursutnyttelse i denne sårbare regionen blir så robust forankret som mulig. Vi må ikke ta for gitt at alle land, berørte kyststater som andre, bare har felles interesser i og for Arktis. Verdens befolkningstall øker raskt. Særlig vil behovet for mat, mineraler og energi trigge interessen for de arktiske områdene – ikke nødvendigvis i form av et kappløp, men vi ser i dag klare tegn på posisjonering for iverksetting av kommende aktivitet, de negative konsekvenser av klimaendringene og indirekte paradoksalt nok av økt aktivitet først og fremst i form av endret seilingsmønster. De kontroversielle spørsmål vil naturligvis bli mange både nasjonalt og internasjonalt, særlig i forhold til petroleum, mineralaktivitet i Polhavet og i Barentshavet nord, kanskje i like stor grad med tanke på nye stormaktsinteresser og posisjonering for området. I første rekke er det Kina jeg her tenker på. Få land har slik erfaring og kunnskap om Arktis som Norge. Vi har bl.a. 30 års erfaring i leting og utvinning av olje og gass i arktiske strøk. Det er likevel nå interessen for alvor melder seg. Eksempelvis starter Statoil nå aktivitet lenger nord enn noen gang før, i særdeles barske og klimatisk utfordrende omgivelser. Jeg nevner dette som en illustrasjon på at politikkutforming må holde tritt med næringslivets utviklingsinteresse for området. Stortingets arktiske komité fikk nylig en orientering om de mange utfordringer innenfor skipsfart, navigasjon, kommunikasjon, oljevern, seismikk, manglende sjøkart, behov for å styrke maritim utdanning og ikke minst søk- og redningskapasiteten i Arktis. Dette er helt sentrale og avgjørende spørsmål som ganske enkelt forteller hvilke oppgaver Norge må sette øverst på agendaen i vår arktiske politikk og i Arktisk Råd. Det er nødvendig at Norge tenker strategisk. Norge må tydelig definere sin egen strategiske interesse og ambisjon og sin politikk fordi sannsynligheten er stor for at vi i disse spørsmålene som nasjon vil ha betydelig egeninteresse av å kunne være i en føre var-posisjon, også en føre var-posisjon når det gjelder å ivareta urfolks interesser, og fordi vi i vår arktiske politikk faktisk kan spille en rolle og utgjøre en forskjell. Det er derfor i Norges interesse å bidra til at den internasjonale interessen for Arktis øker så langt som mulig, og da i retning av at Norge er premissleverandør for utviklingen. Har vi bare venner i forbindelse med vår arktiske tilnærming? Og er alle grenser og rettigheter i ferd med å bli avklart? Hva gjør andre land? Det vi vet er at flere betydelige nasjoner har store arktiske ambisjoner. Noen har også betydelige militære ambisjoner i tillegg til omfattende olje- og gassinteresser nær norskegrensen. Arktisk Råd har allerede vedtatt et viktig dokument i forbindelse med søk og redning. Vår interesse er bl.a. å styrke samarbeidet med Russland og andre, slik at områder som søk og redning får en kjapp og solid oppfølging som gjør at kapasiteten er på plass når utviklingen for alvor er i gang. Kina utgjør i dag vel en femtedel av verdens befolkning. Kanskje passerer Kina i år USA som verdens største økonomiske makt. Kanskje vil Kina også komme til å bli en arktisk makt. Interessen fra den kinesiske siden er enorm. Kina bygger nå opp en gigantambassade i Reykjavik for å ha et strategisk hovedkvarter i nord. Sist sommer besøkte president Hu Jintao Danmark, som tidenes første kinesiske statsleder. Der møtte han bl.a. Grønlands øverste politiske leder. Kina vil investere tungt på øya, bl.a. i ny jernmalmgruve, aluminiumsfabrikk og flere kraftverk. Kina er på plass på Svalbard og har eierskap i Fastlands-Norge. Det kinesiske økonomiske lokomotivet ruller raskt nordover. Kina har med sine interesser satt en standard for hva vi kan forvente av utvikling. Og selv om ikke Kinas statsleder besøkte Norge, var kanskje Sør-Koreas president på norgesbesøk i et noe lignende ærend. Aktiviteten i Arktis er økende, og det er et voksende behov for bl.a. bredbåndsdekning. Store deler av nordområdene er i dag ikke dekt av satellitter som kan tilfredsstille det kommende behovet for datakommunikasjon. Vi trenger å ruste opp vårt eget engasjement, vår involvering og kunnskap om Arktis, herunder parlamentarisk involvering, som vi har snakket om tidligere i dag. Vi har også sett at noen ser på Sør-Varanger som et naturlig sted for bl.a. Kina å investere penger i i de kommende årene. Norge som nasjon kan ikke uten videre overlate til østasiatiske investorer å gå foran i å videreutvikle Barentsregionen. I disse dager er det 20 år siden Kirkenes-erklæringen ble underskrevet. Det ble starten på et mellomstatlig og regionalt barentssamarbeid. Etableringen av dette samarbeidet var viktig for gradvis å kunne normalisere og avmystifisere forholdet mellom den nyetablerte staten Russland og naboland, regioner og lokalsamfunn i nord. Dette samarbeidet må utvikles, noe som også er et norsk ansvar, uten at det kinesiske økonomiske vogntoget skal komme hele barentssamarbeidet og utviklingen innenfor det arktiske samarbeidet i forkjøpet. Spørsmålet til utenriksministeren blir om han er villig til å gi Arktisk råd og den norske arktiske politikk høy utenrikspolitisk prioritet, slik at Arktis får en prioritet og plattform som kan gjøre politikken kjent, og som faktisk avspeiler regionens betydning? Om det ikke akkurat i dag er et kappløp mot Arktis fra nasjoner, tror jeg vi vil komme til å se dette fra internasjonale selskap. Det er mektige interesser som nå går inn i Arktis i full bredde. Olje og gass, nye seilingsruter, fisk, mineraler og konsekvensene av klimaendringene som beskrives, med varmere ishav og smeltende polis, er slike eksempler. Tidligere redaktør i Nordlys har kalt dette for det nye vågestykket. Vi må sørge for at dette ikke blir tidenes vågestykke.