Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2011-04-28:
Som vi kjenner til, er jo våre operasjoner i Afghanistan basert på et eksplisitt vedtak i FNs sikkerhetsråd. Et enstemmig sikkerhetsråd gjorde vedtak allerede i 2001 og har deretter gjentatte ganger fastslått at situasjonen i Afghanistan utgjør en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet. Dette er hovedbegrunnelsen. Sikkerhetsrådets siste vedtak – som også er meget viktig – understreker prinsippene om afghansk eierskap og gradvis overføring av ansvar til afghanske myndigheter. For å oppnå et stabilt Afghanistan er det avgjørende at man har en helhetlig strategi både når det gjelder politiske, militære, humanitære og utviklingsmessige virkemidler. Det er heldigvis stor prinsipiell enighet om en slik strategi internasjonalt. Dessverre synes det som man ikke har lyktes helt med slik innsats på tvers av sektorene i Afghanistan. Vårt og Norges nærvær skal bidra til sosial og økonomisk utvikling i landet og stabilitet i regionen. Men det finnes ingen militær løsning på konflikten i Afghanistan. Det må finnes en politisk løsning før vi kan sette en sluttstrek, og den må være afghansk forankret. På denne veien mot en politisk løsning vil et militært nærvær være helt påkrevet, dette for å skape et sikkerhetsrom der politikk og økonomisk utvikling er mulig. Afghanerne må være de ledende aktører for en politisk løsning som må favne alle de grupper som utgjør det for oss komplekse afghanske samfunn, også naboene i regionen. Vi skal være bidragsytere, bistå afghanerne, i mindre grad gjøre det for dem. Men vi skal være oppmerksom på at afghanerne også i framtiden vil kunne ta valg og vektlegge verdier som er fremmede for oss, og som vi kan være sterkt uenig i. Vår tilstedeværelse i Afghanistan har et langsiktig perspektiv. Vårt militære nærvær skal ikke vare lenger enn strengt tatt helt nødvendig. Det skal gradvis trappes ned i takt med at afghanske styrker selv kan overta ansvaret for landets sikkerhet. Men vi må være oppmerksom på at befolkningen i Afghanistan har opplevd 30 år med krig, og ønsker synlige resultater nå av dagens omfattende internasjonale engasjement. Det går sakte, men det går framover. Afghanerne har også hatt valg, og de har en folkevalgt leder. Det var ikke et perfekt valg, men det er likevel viktig at det er gjennomført et valg, og at det har vært valg for både kvinner og menn. Men det er fortsatt et enormt behov i dette verdens femte fattigste land. Det er manglende kapasitet hos afghanske myndigheter og strukturer. Det er omfattende korrupsjon som også må bekjempes. Det er egeninteresser og manglende koordinering. Men vi, altså de 48 medlemslandene som er med i ISAF, må ta afghansk kultur og tradisjoner på alvor. Vestlig standard er ikke en målestokk her. Skal vi lykkes, må vi lytte til afghanernes egne ønsker og behov. Selvfølgelig aksepterer vi ikke korrupsjon i den forbindelse. De to viktigste spørsmålene nå er: Når reiser vi hjem? Og hvordan skaper vi framgang i dette landet? Tre ting er viktig å få på plass: afghansk eierskap til det vi gjør, at det internasjonale samfunn må trekke i samme retning for å få det til, og at sikkerhet og utvikling må være godt koordinert. Vi må forhindre at Afghanistan igjen utvikler seg til en base for internasjonal terror, med andre ord blir et fristed til å planlegge og gjennomføre omfattende terroraksjoner. Vi må bidra til stabilitet i regionen og til sosial og økonomisk utvikling. Jeg vil takke utenriksministeren for hans gode redegjørelse basert på realisme og den kompleksiteten som vi har i dette området. Det er viktig at vi har en åpen debatt i det norske samfunn om det store internasjonale engasjementet vi har der og det det har medført for oss.