Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2001-06-14:
Dokument nr. 8:100-forslaget om undersøkelser av konkurranseforhold i dagligvaremarkedet gir en fyldig beskrivelse av en utvikling vi som forbrukere av dagligvarer gradvis har tilpasset oss gjennom mange år: Fremveksten av noen få, nærmere bestemt fire, dagligvarekjeder som har delt landet mellom seg og forandret det norske butikklandskapet til det nær sagt ugjenkjennelige. Den rike mosaikken av små og større serviceinnstilte enkeltkjøpmenn, enten de var plassert i landsens grender eller på byens gatehjørner, er for lengst en saga blott. De er erstattet av kjedebutikker som fremstår som effektive selvbetjeningsmaskiner, hvor alt er uniformert, A4-preget og kjedelig, som kjeder lett blir. Og når lederne for disse kjedene står fram på skjermen og uttaler seg, er det én ting det dreier seg om: Det er lavere priser, lavere priser og atter lavere priser. Vel og bra, det, men har dette ingen grenser? Lavere priser betyr vel ikke alt, særlig hvis «prisen» for hele samfunnet totalt sett blir svært høy? Jeg har sterkt inntrykk av at det er Arbeiderpartiet vanligvis svært opptatt av, men det virker ikke som om de samfunnsmessige kostnadene i denne sammenhengen betyr så mye. Det er selvsagt både lettvint, noen vil kanskje si «billig» også, å fremkalle erindringer av gammel idyll i en slik sammenheng. Utviklingen lar seg naturligvis ikke snu. Men det må gå an å stoppe utvekster som vi ikke ønsker skal utvikle seg. Den makt dagligvarekjedene representerer, har vært debattert før i denne sal, f.eks. i forbindelse med en interpellasjon representanten Morten Lund reiste i 1998. Også den gang ble det vist til en rekke eksempler på uheldig bruk av markedsmakt, særlig i forhold til mindre næringsmiddelprodusenter som vitterlig hadde vist at det de produserte, hadde høy kvalitet og normalt burde vært konkurransedyktig, men som ble hindret både i å komme inn på og senere kunne vokse i markedet. Listen over eksempler på dette er nok blitt atskillig forlenget siden den gang. Resultatet er at ingen nye våger å ta risikoen med å satse. Den reelle konkurransemuligheten for mange er for liten. De fire store, som til sammen representer 98–99 pst. av dagligvareutsalgene, har også en tendens til å tenke i de samme baner og opptre likt. Her konsentreres en enorm markedsmakt på få hender. Enkelte store produsenter blir gjennom monopoliserte innkjøpsavtaler foretrukket på bekostning av f.eks. dyktige lokale produsenter som vil inn på markedet. Derved reduseres mangfoldet i vareutvalget for forbrukerne. Disse forholdene er tilstrekkelig beskrevet i forslaget fra de aktuelle representantene, og jeg skal ikke trekke ut tiden med å utbrodere dette videre. Så kan man innvende: Hvorfor ikke ta den tid det tar å la det nedsatte konkurranseutvalget vurdere dette før vi går til det skritt å endre regelverket? Normalt kunne det være en riktig vurdering. I dette tilfellet mener Kristelig Folkeparti at det er for lenge å vente. Det vil ta flere år. Og «mens gresset gror», vil mange kuer dø, for å omskrive litt på ordtaket. Dette er en situasjon som har vært kjent lenge, og det bør ikke være noe i veien for å ta noen grep, raskt. Arbeidet med ny konkurranselov er selvsagt mye mer omfattende og må fortsette, men her handler det om enkeltgrep som å innføre forbud mot misbruk av markedsmakt, som er innført både i Storbritannia og i våre naboland, som kjent. Det er litt underlig å lytte til Konkurransetilsynets argumentasjon mot en slik reform. Tilsynet viser riktignok til at de allerede kan gripe inn dersom de har klare beviser for at noen misbruker sin stilling. De sier da at det skjer ut fra hensynet til samfunnsøkonomien. «Det er ikke straffbart i Norge i dag å misbruke sin dominerende stilling», heter det i en uttalelse fra førstekonsulent Fredrik Ottesen i Konkurransetilsynet. I denne sammenheng vil jeg vise til hva Adresseavisen i dag skriver på lederplass: «Argumentasjonen tyder på at Konkurransetilsynet ikke har fanget poenget. Denne gang dreier det seg ikke om «samfunnsøkonomisk effektivitet». Det er snakk om hvilke rettigheter som det er rimelig at forbrukerne og småprodusenter skal ha. Også disse bør beskyttes mot eventuell misbruk av makt». Dette er helt i tråd med Kristelig Folkepartis syn. Jeg beklager at Sosialistisk Venstreparti har hoppet av og ikke lenger vil være med på forslaget de tidligere stod bak. Jeg går ut fra at de selv vil redegjøre for dette forholdet. Jeg er likevel glad for at det er et flertall i komiteen som fortsatt står sammen om denne innstillingen.