Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-02:
Representanten Bekkemellem Orheim har etterlyst hvordan Norge overholder sine bistandsforpliktelser til reproduktiv helse og kvinnehelse i forhold til handlingsplanen fra Kairo om befolkning og utvikling fra 1994. Jeg setter pris på denne muligheten til å fortelle hva vi gjør. Før jeg går mer detaljert inn på den norske bistanden, vil jeg si noen ord om den konteksten bistanden er gitt i. Jeg vil også si noe om det politiske arbeidet som har gått parallelt med selve bistanden. Konferansen om befolkning og utvikling i Kairo i 1994 representerte et brudd med tidligere tilnærming til befolkningsspørsmålet. Før Kairo var fokuseringen noe ensidig på reduksjon av fødselstall. Dette førte til at individets behov – kvinnens behov – og rettigheter kom i bakgrunnen. Det er en rekke eksempler på menneskerettighetsbrudd forbundet med dette i form av påtvunget prevensjon, inklusive sterilisering og abort. I andre land var det på den annen side sterk mistillit til befolkningsregulerende tiltak. Konferansen i Kairo la i stedet vekt på menneskerettigheter og den enkeltes behov for helsetjenester knyttet til menneskelig reproduksjon og seksualitet. Dette inkluderer eksempelvis tiltak for å redusere mødredødeligheten, tiltak mot seksuelt overførbare sykdommer, inklusive hiv/aids, tilgang på familieplanlegging, tiltak mot ufruktbarhet og kamp mot omskjæring av kvinner. Utdanning for kvinner ble også sterkt vektlagt. Menn ble trukket mer med i dette arbeidet. Erfaring har vist at en slik bredere tilnærming også er den mest effektive måten å få til en reduksjon i fødselstallene på. Befolkningsspørsmål ble også satt inn i en bredere utviklingssammenheng. Målet er å skape bedre balanse mellom økonomisk utvikling, miljø og befolkningsvekst, men samtidig avvikle systemet med oppfylling av kvoteordninger og konkrete mål for befolkningsvekst som i praksis førte til menneskerettslige overgrep. Hva har vi så gjort? FNs befolkningsfond, UNFPA, er en viktig pådriver for oppfølgingen av konferansens handlingsplan i FN-systemet. Helt fra etableringen i 1969 har Norge vært en betydelig økonomisk støttespiller. Vi kommer svært positivt ut i rapporter om giverlandenes bidrag til oppfølging av Kairo-konferansen. Norge er i dag fjerde største bidragsgiver til UNFPA og økte støtten fra 175 mill. kr i 1994 til 210 mill. kr i 1998. Norge er i rute i forhold til de kvantifiserte målsettingene fra Kairo. Dette reflekterer at Regjeringen har helsemessige tiltak på dette området som et svært viktig satsingsområde. Samtidig har vi nådd målsettingen om at helse skal ha 10 pst. av den bilaterale bistanden. UNFPA bruker omtrent to tredjedeler av sine programressurser til å støtte nasjonale reproduktive helsetjenester. En stor del av dette går fortsatt til familieplanlegging, men organisasjonen har gradvis engasjert seg på bredere basis i andre reproduktive helsespørsmål som hiv/aids og andre seksuelt overførbare sykdommer, egne programmer for ungdom, tiltak mot omskjæring av kvinner, helsekontroll for gravide, fødselshjelp m.v. Dette er også spørsmål som har vært aktivt tatt opp fra norsk side i UNFPAs styre. Organisasjonen har i mange land gitt betydelig støtte til utvikling av ny policy og utviklingsstrategi på dette området og vært en pådriver for endringer som styrker kvinnens stilling. 70 pst. av UNFPAs midler går til de fattigste landene. Den internasjonale føderasjon for familieplanlegging, IPPF, har vært en annen viktig kanal for bistand til dette feltet. I tillegg gis betydelige bidrag til reproduktive helseprogrammer i regi av Verdensbanken og Verdens Helseorganisasjon, WHO. Gjennom WHO har Norge støttet et forskningsprogram om menneskelig reproduksjon, programmet for kvinnehelse og rådgivningsprogrammet om menneskelig reproduksjon. Disse programmene følges nå aktivt opp av WHO. I programmet for kvinnehelse har synliggjøring av vold mot kvinner vært et viktig forskningsområde. Den årlige støtten til disse programmene har økt med over 50 pst. fra 1994 til 1999. I tillegg ble det i 1997 og 1998 gitt egen støtte til WHO for å sikre integrering av kjønnsrolleaspektet i hele organisasjonens arbeid. Det bilaterale utviklingssamarbeidet innen helsesektoren dreier seg i stadig større grad om bredere nasjonale helsesektorprogrammer. En godt fungerende distriktshelsetjeneste er en forutsetning for å nå det store flertallet av kvinner bl.a. for å redusere mødredødelighet eller møte de helsemessige utfordringene i forbindelse med hiv/aids-epidemien. Vi arbeider for at reproduktiv helse skal få en tilstrekkelig andel av ressursene innenfor helsesektoren. I tillegg har NORAD de siste årene støttet UNFPAs landprogram i flere land, for tiden tiltak som omfatter kvinnehelse i Uganda, Etiopia, Zimbabwe, Tanzania, Angola, Mosambik og Nicaragua. Etter Kairo har NORAD også støttet frivillige organisasjoners arbeid, som representanten Bekkemellem Orheim var inne på, bl.a. til tiltak mot omskjæring av jenter. Samtidig vil jeg gjerne understreke at de frivillige organisasjoner aldri kan erstatte det offentlige apparatet på helseområdet, heller ikke når det gjelder kvinners rettigheter. WHO har mottatt støtte fra oss til utvikling av en strategi for reproduktiv helse i Afrika. Omfanget av hiv/aids-epidemien har, særlig i mange fattige afrikanske land, fått så store dimensjoner at konsekvensene er følbare i alle sektorer i samfunnet. Kvinner, og særlig unge jenter, er spesielt utsatt. Derfor er dette ikke bare et spørsmål om reproduktiv og såkalt seksuell helse. All bistand til disse landene må ses i lys av epidemien. Norge har de siste to årene satset enda mer på dette feltet. Bistanden til FNs fellesprogram mot hiv/aids har også fått betydelig økt støtte. Mer kommer; jeg har i fellesbrev fra helseministeren og meg til generaldirektør Harlem Brundtland bedt om at WHO satser spesielt innenfor hiv/aids-problematikken. Når det så gjelder spesialsesjonen i FNs generalforsamling i juni/juli i år, ble det dokumentert betydelige framskritt på mange av de områdene handlingsplanen fra Kairo dekker. Det har skjedd betydelige endringer på policy-nivå og i lovverket i en rekke land. Blant annet har flere land forbudt omskjæring av jenter eller satt i verk tiltak for å fjerne denne praksisen. Det er positivt. De finansielle ressursene som er stilt til rådighet fra industriland for gjennomføringen av handlingsplanen, er imidlertid langt mindre enn forventet i Kairo. Det er fortsatt mye ugjort i mange land. Utviklingslandene under ett kommer bedre ut, men i de fattigste landene i Afrika har investeringene vært helt marginale. Det er også i disse landene at behovene, herunder behovene blant kvinner, er størst. Mødredødeligheten er svært høy, og fødselstallene forblir høye. Hiv/aids har rammet spesielt hardt. Det er vanskelig å spore framgang med hensyn til å redusere mødredødeligheten. Norge delfinansierte derfor i november 1997 et ekspertmøte i Colombo der dette problemfeltet ble gjennomgått. Regjeringen la stor vekt på å få til et godt sluttresultat for kvinners reproduktive helse ved spesialsesjonen i New York. Den norske delegasjonen fikk gjennomslag for flere konkrete forslag, kanskje viktigst blant disse: tilgangen på kyndig fødselshjelp for å redusere mødredødeligheten. Ungdommens behov var et sentralt, men samtidig mer kontroversielt tema under spesialsesjonen. Dette var et område der vi fra Norge var særlig aktive pådrivere under forhandlingene. Spørsmålet om rett til konfidensielle helsetjenester, tiltak mot hiv/aids og seksualundervisning i skolen stod sentralt. Her kom ofte ungdoms behov og rettigheter i konflikt med flere lands oppfatning av foreldres rettigheter. Det lyktes likevel å styrke dette området i betydelig grad. Skolens ansvar for informasjonsformidling på alle trinn i grunnskolen ble understreket. Viktigheten av å involvere ungdom i utviklingen av tiltak rettet mot dem ble også vektlagt i flere sammenhenger. Ungdomsgruppen vil også bli særlig fokusert i det videre arbeidet rettet mot hiv/aids-epidemien. Det norske utgangspunktet for forhandlingene i spesialsesjonen var å unngå en gjenåpning av handlingsprogrammets innhold i tråd med den instruksen som ble gitt fra generalforsamlingen i FN. Bakgrunnen for dette var bl.a. å unngå tilbakeslag fra Kairo-konferansen på viktige områder innenfor reproduktiv helse og kvinners rettigheter. De mest kontroversielle spørsmålene under forhandlingene ved siden av tilbud til ungdom var oppfølging av utrygge aborter og angrepillen. Under kapitlet om familieplanlegging var særlig et forslag om angrepillen kontroversielt. Konflikten stod mellom land som oppfattet angrepillen som et prevensjonsmiddel, og de land som anså dette som et abortmiddel, og derfor som en gjenåpning av abortdebatten fra Kairo. På grunn av den sterke motstanden fra flere land foreslo den norske delegasjonen et kompromissforslag der referansen til angrepillen kunne bli stående, men der det ble tatt inn en referanse til nasjonal lovgivning. I sluttdokumentet ble likevel den spesifikke referansen til angrepillen tatt ut. I stedet ble det referert mer generelt til viktigheten av å ta i bruk teknologiske nyvinninger og økt bruk av kurante, men for lite brukte metoder. Dette illustrerer at de taktiske vurderingene har betydning for sluttresultatet. Jeg har som statsråd fra norsk side mottatt svært positive tilbakemeldinger fra UNFPAs leder Nafis Sadik, som berømmet den meglerrollen Norge spilte under forhandlingene. Hun mente den hadde vært viktig for det positive utfallet av spesialsesjonen. UNFPA har et klart mandat som stemmer godt overens med norske bistandsmålsettinger på den sosiale sektor. Fra norsk side er det viktig å sikre UNFPA arbeidsvilkår til å fylle sin pådriverrolle i oppfølgingen av Kairo-konferansen. Organisasjonen vil derfor fortsatt få sterk støtte til sitt arbeid fra norsk side, og fra Regjeringens side. I oktober i år er vi blitt seks milliarder mennesker. Ifølge prognosene ved Kairo-konferansen skulle vi ha nådd denne milepælen ett år tidligere. Det viser at vi er på rett vei. Fortsatt opplever mange land at befolkningsveksten er en stor utfordring. Befolkningsveksten må komme mer i takt med den økonomiske utviklingen og landenes kapasitet til å tilby utdanning, helse og andre sosiale tilbud. Veien å gå for å nå dette målet ble staket ut i Kairo, og den veien er bygd på menneskerettigheter og utvikling av sosiale tjenester. Her vil kvinnerettigheter stå i fokus. Det legger Regjeringen svært stor vekt på. Dette er en strategi Regjeringen har tro på og fortsatt vil støtte aktivt opp om.