trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Debatten i går og i dag har handlet mye om miljø og klima. Det synes jeg er bra. Det er viktig at vår tids største utfordring preger det politiske ordskiftet i denne salen. I løpet av stortingsperioden må vi ta stilling til hvilke nye tiltak vi trenger for å bidra til en reduksjon av verdens klimagassutslipp. I 2015 skal det vedtas en ny internasjonal avtale som vil utfordre oss. Vi skal forhåpentligvis ta stilling til Kyoto 2. Jeg er spent hva Fremskrittspartiet vil gjøre her. Vi må følge opp og forsterke klimaforliket, og vi må se alle politikkområder opp mot klimaarbeidet. I går fremmet SV et forslag om å få fram en ny klimamelding. De har fått mange ironiske kommentarer fra både Venstre og Høyre for det, også fra statsministeren. Det kan da ikke være negativt eller underlig at mange av partiene på Stortinget er utålmodige når det gjelder klimaarbeidet. Tvert imot er det jo viktig. Det som er underlig er at f.eks. Venstre, som framstiller seg selv som det store miljø- og klimapartiet, som har vært med på å innsette regjeringen, bruker tid i denne debatten på å få avklart hva regjeringen mener. Det er det jeg synes er spesielt. Jeg håper jeg hørte feil da statsministeren i dag sa at hun ikke kunne love en melding i denne perioden. Det må vel ha vært en talefeil. I forrige stortingsperiode var jeg så heldig å få jobbe med utviklingsspørsmål. Klima- og fattigdomsproblemet henger nært sammen. Det er de fattigste landene som rammes hardest av klimaendringene. Jeg må si at jeg synes det er forstemmende at regjeringen går ut bort fra 1 pst.-målet for bistand. Det målet har vært viktig for Norges totale innsats. Miljø handler om mer enn klima. Jeg er opptatt av at Stortinget i denne perioden også løfter andre miljøspørsmål. I regjeringserklæringen står det at det biologiske mangfoldet «best ivaretas gjennom en kombinasjon av bærekraftig bruk og frivillig vern». Hva betyr egentlig dette? Frivillig vern er viktig og er bl.a. blitt brukt mye i forbindelse med skogvern. Men hva betyr det for andre miljøtyper? Jeg mener at vi også trenger å bruke vern gjennom lov og forskrift. Jeg er bekymret for at vi nå kan få et svakere vern. Regjeringen skriver heller ikke i sin erklæring hva de vil naturmangfoldsloven. De skal gå igjennom praksisen. Da lurer jeg selvfølgelig på hva det i praksis betyr å gå igjennom praksisen. Det skal bli interessant å få klarhet i dette framover. Jeg synes at vi har hatt to gode debattdager i Stortinget. Jeg håper at disse kan sette standarden for videre diskusjoner vi skal ha i denne salen. Jeg vil også komme med en oppfordring om at det er lov å ha godt humør.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2013-10-23:
I motsetning til forrige taler synes jeg at debatten har vært ganske forutsigbar, med kjente og kjære hilsener hjem som vanlig som seg hør og bør. Derfor har jeg tenkt å snakke om noe helt annet. Som medlem av justiskomiteen i åtte år og så i fire år i utenriks- og forsvarskomiteen er jeg stolt av å ha det norske demokratiet som verktøy. Den som har imponert meg aller mest så langt i det regjeringsskiftet som har vært, er den avgåtte statsminister Jens Stoltenberg. Jeg synes måten han håndterte valgnederlaget på og overføringen av makt fra ham til nåværende statsminister har vært forbilledlig. Oppførselen og væremåten til vår avgåtte statsminister står i sterk kontrast til enkeltmedlemmer i Arbeiderpartiet, som åpenbart har vært sterkt bekymret for at noen andre i det hele tatt kunne tenke tanken om å styre landet uten å ha partiboka i orden. Det er jo direkte forkastelig, vil enkelte påstå. Når man mener at folk er så dyktige at de bør få fortsette – fordi de er så flinke – kaster man over bord hele den grunnleggende tanken med demokratiet, nemlig folkets vilje. Så kan man like eller ikke like det. Som sagt synes jeg det som har skjedd, er bra, og den avgåtte statsministeren har gjort en formidabel jobb. Det står på mange måter også i sterk kontrast til representanten Lysbakkens innlegg som jeg hørte på i går. Når Lysbakken gang på gang drar gjennom de fantastiske løsningene SV har, har han en utfordring etter mitt skjønn, for oppslutningen til SV den tiden de har sittet i regjering, har gått én vei. Da er det enten noe feil med SVs løsninger, eller så har de feil folk her. Det norske folk har vi ikke tenkt å skifte ut, for de har gjort en fremragende jobb atter en gang under valget, så da er det altså sånn at SV sannsynligvis har et større problem enn som så. Så registrerte jeg dagen etter valget at Senterpartiet er Senterpartiet, og det synes jeg er bra. Det er en kvalitet i seg selv når enkelte i Senterpartiet dagen etter valget sier at vi får ny regjering, vi orienterer oss mot det, og så skal vi være med og finne gode løsninger der det er naturlig. Det er bra, for politikk handler om makt, og makt er innflytelse, og da må du søke de mulighetene som finnes. Jeg har hørt at mye av debatten her har gått på: Hva med Fremskrittspartiet – dere har lovet og lovet og lovet, og så vil dere kanskje ikke greie å levere? Til dem som er bekymret for oss, vil jeg si følgende: Vår bekymring er kanskje ikke størst i denne salen, den gjør seg kanskje aller mest gjeldende overfor velgerne våre, som har store forventninger til at vi skal ta et oppgjør med alt det vi har påpekt i 40 år nå. Og det skal vi gjøre, men vi skal gjøre det gjennom en realitetssjekk, som enkelte var inne på i går: det faktum at Fremskrittspartiet fikk 16,3 pst. oppslutning ved siste valg. Vi hadde ønsket oss femti komma et eller annet, det fikk vi ikke. Vi har ikke tenkt å bytte ut folket av den grunn. Vi har tenkt å forholde oss til det faktum at vi er en del av en mindretallsregjering. Vi skal slåss for våre saker og bidra til beste for folk flest, og vi skal lykkes.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Vi har akkurat startet en ny stortingsperiode. Gjennom små og store saker skal vi bruke de neste fire årene på å gjøre Norge til et bedre land å bo i. Men hva kommer til å bli skrevet i historiebøkene om dette Stortinget? Hva er det historien kommer til å dømme oss på? Jeg tror ikke det blir på hvilke forbud vi fjerner, eller på hva vi gjør med formuesskatten. Jeg tror det blir på hvordan vi løser de store globale utfordringene. 1 milliard mennesker lever i sult. Vi kan ikke si at det ikke angår oss. Den rød-grønne regjeringen klarte å nå målet om 1 pst. i bistand, og det er trist at den blå-blå regjeringen har valgt å gå bort fra den ambisjonen. Det er klart at det ikke er prosenten i seg selv som er målet, men prosenten har gjort at vi hvert eneste år har kunnet øke våre bidrag til verdens fattigste. Vi trenger mer, ikke mindre, bistand. Følger Høyre og Fremskrittspartiet opp det de har sagt i Stortinget, betyr det kutt i milliardklassen. Kutt i milliarder til verdens fattigste, for å bruke det på skattekutt til Norges rikeste – det blir ikke mer urettferdig enn det. Vi klarer ikke å bekjempe fattigdom uten at vi samtidig løser klimakrisen, for disse krisene henger sammen, og sammen utgjør de vår tids aller største utfordring. Vi i Arbeiderpartiet er stolte av hva vi har fått til i klimasaken, bl.a. gjennom to klimaforlik i Stortinget. Men ingen regjering kan si at man har gjort nok for klima, for utfordringen er så stor. Derfor vil vi i Arbeiderpartiet forbedre og forsterke det vi har gjort i regjering – nå fra opposisjon – både det vi skal gjøre ute i verden og det vi skal gjøre her hjemme. I trontalen slo den rød-grønne regjeringen fast helt i begynnelsen at dette er vår viktigste utfordring – i stor kontrast til den blå-blå regjeringserklæringen, for i regjeringens åtte utfordringer til seg selv var ikke klima utfordring nummer 1, det var ikke blant utfordringene i det hele tatt. Dette, kombinert med at vi har fått ministre som tidligere har sagt at klimakrisen nærmest er et sosialistisk påfunn for å ha en grunn til å innføre skatter og avgifter i Norge, gjør oss bekymret for regjeringens samlede innsats for klima og miljø. Men det er når politikken legges fram at regjeringen må vise at den allikevel leverer. Fra Arbeiderpartiets side lover vi å være en konstruktiv opposisjon i klima- og miljøspørsmål, for å være med på å forbedre klimaforliket. Men vi lover også å være en utålmodig opposisjon, for vi har ikke tid til å vente – og viktigere enn det: Klodens klima har ikke tid til at vi venter.
Sveinung Stensland (Høyre), 2013-10-23:
Hovedoppgavene i spesialisthelsetjenesten skal løses ved de offentlige sykehusene. Det er de som har ansvar for akuttbehandlingen, og det er de som har hovedansvaret for forskning og utdanning. Størstedelen av den elektive behandlingen skal også i framtiden foregå ved de offentlige sykehusene. Etter hvert som folketallet øker eller befolkningen blir eldre, øker også behovet for helsetjenester. Da må vi legge til rette for økt kapasitet i alle deler av helsevesenet, herunder de mange private og ideelle aktørene vi har rundt om i landet. De rød-grønne påsto stadig at kjøp av helsetjenester fra private aktører økte, men det er en kjensgjerning at det innen denne delen av helsevesenet finnes et uforløst potensial. I enkelte deler av landet, eksempelvis i Stavanger-regionen, er befolkningsveksten så stor at behovet for flere og/eller større sykehusbygg er høyt. Det er derfor gledelig at de rød-grønne lyttet til vårt forslag om å øke den statlige andelen av lån til sykehusbygg. Det gjør det mer realistisk å gjennomføre et større utbyggingsprosjekt. Vi vil i tillegg ha en nasjonal sykehusplan og skille de offentlige sykehusbyggene ut i et eget selskap. Sykehusdebatten er ofte mer preget av lokaliseringen av tjenestetilbud enn av kvaliteten på tjenestene. Høyre vil legge større vekt på kvaliteten og sørge for større åpenhet om denne, samtidig vil vi styrke kvalitetsarbeidet i alle deler av helsesektoren. Så er det sånn at helsepersonell og pasienter ikke bare er avhengig av gode bygg og godt utstyr. Man trenger også god tilgang på legemidler av høy kvalitet. Kostnadssiden ved de nye behandlingsregimene får ofte stor oppmerksomhet, men man må også se på besparelsen i form av bedre livskvalitet og kortere behandlingstid. I løpet av perioden vil vi få en legemiddelmelding til Stortinget. Det er mitt håp at vi sikrer pasientene raskere tilgang på nye og effektive legemidler, og at vi sørger for god og effektiv distribusjon av legemidler og ikke minst god informasjon om riktig legemiddelbruk. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen har mål om en sterkere utvikling i norsk legemiddelindustri og -forskning. For tjue år siden var et norskutviklet legemiddel blant verdens toppselgere, faktisk var det topp sju – et røntgenkontrastmiddel utviklet her i landet. Skal vi komme dit igjen, kreves en offensiv forskningspolitikk. Vi må i større grad evne å se helse-, forsknings- og næringspolitikken i sammenheng.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Aldri har vel noka regjering teke over eit land der det går betre enn det gjer i Noreg i dag. Åtte år med raud-grønt styre har gjort Noreg til eit endå betre land å bu i for dei aller fleste. Trygg økonomisk styring, ein aktiv næringspolitikk og ein god arbeidsmarknadspolitikk har gjort at pilene peikar oppover trass i nedgangskonjunktur og finanskrise i heile Europa. For Arbeidarpartiet er det viktigaste å halde arbeidsløysa låg og sysselsettinga høg, for all arbeidsløyse er eit vonde, og arbeidsløyse blant ungdom er særleg alvorleg. Eg håpar den nye regjeringa vil føre vidare arbeidet vårt for å sikre at færre unge fell utanfor arbeidslivet. Bondevik II-regjeringa fjerna ungdomsgarantien. Vi førte han inn igjen og forsterka han. Eg håpar ikkje Høgre også denne gongen vil kutte ungdomsgarantien og redusere innsatsen for å hjelpe ungdom tilbake til arbeid eller utdanning. Når vi no overlèt regjeringsmakta til andre, er det godt å sjå at det i erklæringa frå den nye regjeringa står mykje som vi alle kan vere einige om, og eg er glad for at regjeringa fører vidare fleire av satsingane som vi har initiert. Men det står også mykje i erklæringa som eg er sterkt ueinig i, m.a. blir det varsla ei rekke tiltak som vil flytte makt frå arbeidstakar til arbeidsgivar. Arbeidarpartiet er kritisk til dette, fordi styrkeforholdet allereie er skeivt. Arbeidsgivar sit med dei sterkaste korta. Berre gjennom sterke lover og god fagorganisering kan dette utjamnast. Svekker vi arbeidsmiljølova, gir vi arbeidsgivar endå større styringsrett over arbeidskvardagen vår. Viss unntak frå lova skal avgjerast på den enkelte arbeidsplass, er det vanskelegare å seie nei for den enkelte arbeidstakar. Forskjellen på oss og dei blå-blå er at vi ikkje ønsker å svekke makta til vanlege arbeidsfolk og til fagforeiningane. Vi vil ikkje at arbeidstakarar mot sin vilje skal kunne bli pålagde arbeid på kveldstid og i helga, og få mindre overtidsbetaling. Vi vil ikkje at fleire skal bli låste inn i den usikkerheita mellombelse tilsetjingar inneber. Meir kvelds- og helgejobbing, lengre dagar og fleire mellombelse stillingar – det er ikkje oppmjukingar, det er innstrammingar for arbeidstakarane. Eit trygt og anstendig arbeidsliv er ein viktig del av den norske samfunnsmodellen, som gjer at vi er i toppsjiktet internasjonalt når det gjeld å kombinere jamn inntektsfordeling, god velferd, konkurranseevne og nyskaping. Dette set den blå-blå regjeringa i spel når dei no påstår at dei skal modernisere arbeidslivet og mjuke opp arbeidsmiljølova. Endringane dei foreslår, vil tvert om føre til eit hardare arbeidsliv, og deira historiske feilslutning er at ein får eit meir moderne arbeidsliv av å skru klokka tilbake.
Solveig Sundbø Abrahamsen (Høyre), 2013-10-23:
Det er med stor glede, forventing og audmjukskap eg har teke sete i nasjonalforsamlinga etter 14 år som lokalpolitikar i Seljord kommune i Telemark – dei siste seks åra som ordførar. I dei siste åra som lokalpolitikar opplevde eg at det lokale handlingsrommet blei mindre og mindre. Dette er ei oppleving og ei erfaring eg veit eg deler med mange andre lokalt folkevalde. Statleg overstyring og statlege føringar har gjort det mindre attraktivt med lokalpolitikk. Andre har allereie teke valet for oss. Det er derfor gledeleg at det i regjeringsplattforma og samarbeidsavtala står fast at kommunane er grunnmuren i det norske demokratiet. Regjeringa vil styrkje demokratiet ved å flytte makt og ansvar til kommunane. Det vil bety at folk flest får økt innverknad over sin eigen kvardag og sitt eige lokalmiljø. Det er i kommunane folk bur, det er i kommunane velferdstenestene og velferdstilboda blir gjevne til innbyggjarane. Då må lokale løysingar og prioriteringar få råde. Plan- og arealarbeid er ei veldig viktig oppgåve i kommunane. Mange kommunar opplever liten grad av sjølvråderett på dette området, men stor grad av statlege motsegner i areal- og planarbeidet. Det er gledeleg at regjeringsplattforma slår fast at det er lokalt ein kjenner eigne utfordringar best. Regjeringa vil derfor leggje til rette for meir lokal tilpassing av arealpolitikken. Fylkesmannens tilgjenge til å overprøve folkevaldes skjønn blir redusert ved at moglegheita til å overprøve kommunanes avgjerder blir avgrensa til legalitetskontroll og klagebehandling. Dette er ei veldig viktig og god melding til Kommune-Noreg. Regjeringa vil gjennomføre ei kommunereform der kommunane vil få fleire og store oppgåver, noko som vil krevje meir robuste kommunar, med sterke fag- og kompetansemiljø. Ein del folkevalde er bekymra for at det blir tvangssamanslåingar, og fryktar liten grad av lokal medverknad. Eg føler meg derimot trygg på at denne regjeringa, slik det går fram av den politiske plattforma og samarbeidsavtala, vil leggje vekt på gode, demokratiske prosessar, der kommunane er aktive i reformarbeidet. Målet er sterke og levande kommunar, der lokaldemokratiet har gode vilkår, og der det er spennande å vere folkevald.
Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Den 10. juni i år behandlet Stortinget sjømatmeldingen. Et enstemmig storting sluttet seg til den rød-grønne ambisjonen om Norge som verdens fremste sjømatnasjon. Et av de områdene der vi allerede er fremst i verden, er ressursforvaltning. Norge har faktisk ved flere anledninger blitt kåret til verdens beste forvalter av marine ressurser. Mange spør hvordan Norge har lyktes så godt med dette – konkurransen er dessverre større i den andre enden av denne resultatlisten. Det er flere grunner til dette, men kunnskap om ressursene skjønner alle er viktig. Det betyr prioritering av marin forskning. Fram til i dag har fiskeriministeren hatt ansvar for både marin forskning og marin ressursforvaltning. Det har selvsagt vært både logisk og nyttig, og det har vært særdeles viktig. Det er selvsagt mye lettere å vite hva man skal prioritere innenfor ressursforskningen, når man samtidig sitter med ansvaret for ressursforvaltningen. La meg ta ett eksempel. Når man sitter med ansvaret for makrellforhandlingene, er man altså den i verden som ønsker mest mulig kunnskap om utbredelsen av makrell. Derfor er jeg mer enn overrasket når jeg nå ser at i Solberg-regjeringen er marin forskning og marin ressursforvaltning delt mellom to statsråder, på et område der Norge til de grader har lyktes, på et område der vi høster stor internasjonal anerkjennelse – og ikke bare anerkjennelse: Flere land står i kø for å få hjelp til å utvikle sin marine ressursforvaltning etter mal av den norske. Er det dette grepet som skal bidra til bærekraftig utnyttelse av ressursene i nord, som representanten Bakke-Jensen var så opptatt av i tidligere innlegg i dag? Han var også opptatt av helhetlige forvaltningsplaner i nord. I regjeringen Solberg er det nå samferdselsministeren som skal ivareta sjømatnæringens interesser i dette arbeidet, siden Kyst- og miljøavdelingen er flyttet fra Fiskeri- og kystdepartementet til Samferdselsdepartementet. Ikke noe galt sagt om samferdselsministeren, men dette er et fagfelt som kanskje ligger litt utenfor. I valgkampen var det mange langs kysten som var bekymret for at Fiskeri- og kystdepartementet ville bli nedlagt ved et eventuelt regjeringsskifte. Nei, vi skulle bare ta det helt med ro, forsikret Høyre. Vi ser nå resultatet. Nå splittes det opp, og jeg utfordrer statsminister Solberg til å fortelle oss hvilke nye ideer og bedre løsninger som skal komme ut av dette. Jeg er dessverre redd for at dette grepet bidrar til svekket gjennomføringskraft innen en svært viktig sektor for sjømatnasjonen Norge.
Torill Eidsheim (Høyre), 2013-10-23:
Infrastruktur er selve bærebjelken i et moderne samfunn. Det er flott å se at regjeringen har satt seg det mål at Norge skal på topp. Vi skal ha et moderne samferdselsnett, på nivå med sammenlignbare land. Dessverre har vi hittil sett prosjekter rundt i hele landet der historiene har vært de samme: Det er blitt bygd for lite, for dyrt og for tregt. Resultatet er kø, dårlige veier, høye ulykkestall, veistenginger og dyre fraktkostnader for næringslivet. Utfordringene er mange, og behovet er stort. «Vedlikeholdsetterslep» er dessverre blitt et altfor kjent ord. Det er et ord innbyggerne kjenner og daglig ser konsekvensene av. I de fleste fylker er det et enormt antall kilometer med gammel og utslitt fylkesvei, med behov for både vedlikehold og nyinvestering. Når noe er forsømt, kreves det alltid ekstra innsats for å hente seg inn igjen. Sånn vil det være her også. Norsk infrastruktur trenger et kjempeløft – gjennomføring, ikke kun løfter. Planleggingstiden må ned. Det er i dag altfor stor uforutsigbarhet når det gjelder norske veier. Dette gjør samfunnet sårbart og svekker konkurransekraft og verdiskaping. Det svekker også vår felles framtid. I tillegg trenger vi god kartlegging for å få riktig prioritering av tiltak. Vi trenger nasjonale transportkorridorer som fungerer optimalt. Vi må tenke mer helhetlig, og ikke minst må vi våge å prioritere. Alle-skal-ha-litt-tankegangen vil gjøre utfordringene helt uløselige. Noen av prosjektene vil kreve omfattende utbygging og fornying, og dette vil ta tid. Regjeringen har satt som mål at folk som ferdes på veien, skal føle seg trygge. Sånn er det dessverre ikke i dag. La meg få vise til Hordaland, som jeg så langt kjenner aller best. Der har vi flere ulykkesveier som kjemper en lei kamp om å ligge på landstoppen. Det handler om møteulykker og om ras. Vi har E39 og E16 – som også blir kalt dødsveien – og i dag var det et nytt ras der som stenger en viktig transportkorridor mellom øst og vest. Når det gjelder sikkerhet, må det tenkes kortsiktig og langsiktig. Midtrekkverk må prioriteres. I tillegg må det gis rom for å ta i bruk teknologiske muligheter som strakstiltak. Bruken av teknologi, ITS, må styrkes, og overvåking, som f.eks. georadar og ulike varslingssystem, er ett eksempel på tiltak som lett kan iverksettes og fjerne opplevelsen av å spille hasard.
Regina Alexandrova (Høyre), 2013-10-23:
Militært forsvar er en av statens kjerneoppgaver, og Norges sikkerhet ivaretas gjennom et forpliktende internasjonalt samarbeid. Norge har bidratt med operative og troverdige militære kapasiteter i internasjonale operasjoner og har over flere år bygd opp en solid kompetanse og erfaring fra krigsområder. Norge har høstet internasjonal anerkjennelse for vår deltakelse, operative evne og måten vi løser våre oppdrag på. Dette skyldes god utdanning og trening, vårt moderne krigsutstyr, vår kultur, med den gode og solide måten vi løser oppdrag på, men viktigst; våre menneskelige ressurser. Personellet er Forsvarets aller viktigste ressurs. Derfor er jeg veldig glad for at regjeringen har satt fokus på menneskene i den militære organisasjonen. I dag bruker vi millioner på å utdanne profesjonelle soldater og avdelingsbefal, men vi gir begrenset mulighet for et livslangt karriereløp i Forsvaret for disse. Regjeringen vil modernisere befalsordningen og innføre en spesialistbefalsordning etter NATOs standard. Dette betyr at Forsvaret vil kunne tilby flere av våre dyktige et livslangt karriereløp. På denne måten både ivaretar vi menneskene i organisasjonen og vi beholder kompetansen Forsvaret har behov for. Dette vil bidra til bedre ressursutnyttelse, bedre kompetansebygging og bedre ivaretakelse av menneskene i organisasjonen. I tillegg er jeg veldig glad for at regjeringen tar et ansvar gjennom å forbedre oppfølgingen av Forsvarets veteraner med vekt på helsemessig og sosial oppfølging, økonomisk sikkerhet og støtte til pårørende. Dette viser at vi tar ansvaret for våre krigsmenn og -kvinner fullt ut. Vi utdanner og trener dem, vi sender dem ut i internasjonale operasjoner, og vi ivaretar dem når de kommer hjem, spesielt de med fysiske eller psykiske skader eller krigsskader. Dette er å ta ansvaret for hele det menneskelige perspektivet hos våre krigsmenn og -kvinner. Det er viktig, og jeg ser fram til gode løsninger.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Er det ein ny idé å privatisere grunnleggjande velferdstenester, ta i bruk OPS, innføre kontantstøtte for toåringar igjen eller leggje til rette for eit KRLE-fag? Eg må innrømme at eg synest Høgre sitt slagord i valkampen var ganske fiffig – nye idear og betre løysingar – men etter å ha lese regjeringserklæringa må eg vel seie at eg sit att med eit inntrykk av at dette var mykje eit slagord. Regjeringserklæringa inneheld mange saker som me er einige om alle saman, men den inneheld òg nokre punkt som gjer meg enormt skuffa, spesielt den saka som fleire har teke opp her, både i går og i dag, saka om reservasjonsrett. Dette er ei grunnleggjande viktig sak og debatt om kvinner sin fridom, men òg om rett til like tenester i heile landet. I Telemark var denne saka høgaktuell for berre to år sidan. Då var det unge jenter som gjekk ut i media mot fastlegen sin fordi han nekta å skrive ut resept på p-piller til dei. Den gongen gjekk Anne-Grete Strøm-Erichsen, som då var helseminister, ut og påpeika at det ikkje var i tråd med regelverket. Eg var så stolt over at me hadde ein helseminister som var så tydeleg i denne saka, og eg var òg veldig glad på ungdommane sine vegner, som syntest det var ganske tøft å stå fram mot fastlegen sin i eit lite lokalsamfunn. Den gongen var Høgre einig med oss i denne saka – dei var faktisk einige med oss i valkampen òg. Det er dei ikkje no lenger. Eg blei derfor veldig overraska då eg høyrde Høgre sin parlamentariske leiar, Trond Helleland, i går seie at viss ein kom til ein doktor som hadde reservert seg, så kunne ein berre gå til ein annan. Men det Trond Helleland og eg har til felles, er at me kjem frå distrikta, og der er det ikkje bestandig slik at ein berre kan velje ein annan, det kan faktisk vere ganske mange mil til neste fastlege. Dei jentene her vil då ikkje ha den same valfridomen som jenter i byen. Det vil kunne føre til større forskjellar mellom folk, og det bryt med eit grunnleggjande prinsipp om like helsetenester i heile landet. Så høyrde eg frå representanten Linda Hofstad Helleland i dag at Høgre ikkje ønskte at dette skulle gjelde for legar i små kommunar. For meg vitnar det no om at anten så skjer det ein bevegelse i Høgre, eller så er det full forvirring mellom Høgre sine eigne representantar. Eg kunne tenkje meg ei avklaring på dette, for viss det er slik at ein ikkje skal kunne reservere seg viss ein arbeider i ein liten kommune, så betyr vel det i praksis at ein ikkje innfører reservasjonsrett likevel, eller at det blir ein mini-reservasjonsrett. Kven skal det gjelde for og korleis skal det gjelde i praksis? Helseminister Bent Høie sa i sitt innlegg i dag at den nye regjeringa skulle ha pasienten i sentrum, meir makt til pasienten i systemet og meir hjelp til dei pasientane som ikkje får den hjelpa dei treng. Då håpar eg at dei orda òg gjeld for dei jentene som har behov for resept på p-piller, tilvising til abort eller assistert befruktning. Desse jentene treng å bli møtt med hjelp, forståing og rettleiing av fastlegen sin, og ikkje bli møtt med nekt og ein vegg innanfor det offentlege helsevesenet.
Tina Bru (Høyre), 2013-10-23:
Jeg har ventet i åtte år på å få en regjering med ambisjoner på vegne av Norge. Jeg har ventet på en regjering som vil tenke nytt, som vil legge generasjonsperspektivet til grunn i politikken den fører og som har visjoner for landets fremtid. I åtte år har vi hatt en regjering som har målt suksess i antall kroner den har brukt. Nå har vi fått en regjering som vil måle suksess i oppnådde resultater. I åtte år har Norge blitt administrert av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Nå skal Norge styres av et historisk borgerlig flertall i Stortinget med Erna Solberg i spissen. Arbeiderpartiets slagord i valgkampen var: Vi tar Norge videre. Den borgerlige regjeringen vil også ta Norge videre, men forskjellen på oss og Arbeiderpartiet er at mens de vil ta Norge videre i akkurat samme spor, et spor perspektivmeldingen slår fast ikke er bærekraftig, vil vi ta Norge videre til et Norge på sitt beste. Petroleumsnæringen har vært, og er, en lykke for landet vårt. Målt i verdiskaping, statlige inntekter og eksportverdi er dette vår største næring. Den bærer i stor grad vår mulighet til å videreutvikle velferdssamfunnet på sine skuldre. Derfor vil det være viktig også i fremtiden å satse innenfor denne næringen og øke utvinningen på norsk sokkel. Vi skal være stolte av vår historie som oljenasjon. Ikke bare har funnet av olje i Norge gjort at vi har kunnet bygge den norske velferdsstaten slik vi kjenner den i dag, det har også bidratt til å gjøre det mulig å satse på forskning og utvikling av miljøvennlig teknologi. Skal vi løse fremtidens klimautfordringer, er det avgjørende at denne innsatsen opprettholdes. Arven etter de rød-grønne er større oljeavhengighet. Og selv om jeg er stolt av oljenæringen vår, er det noe som gir grunn til bekymring. Hvis todelingen av norsk økonomi fortsetter som i dag, vil vi få store utfordringer den dagen oljen ikke lenger er en fast inntektspost på statsbudsjettene. For å forhindre dette må vi bruke inntektene våre fra petroleumsvirksomheten til å investere i infrastruktur, kunnskap og forskning, miljøteknologi og styrket konkurransekraft på arbeidsplassene i fastlandsnæringene. Kun da kan vi bygge et Norge på sitt beste for fremtiden. Det er vårt ansvar som politikere å tenke lenger enn fire år om gangen. Derfor må vi bruke de utrolige mulighetene landet vårt har på grunn av oljen, bedre enn i dag. Oljeinntektene må brukes til å skape varige verdier. De generasjonene som kommer etter oss, skal få arve et bærekraftig samfunn i bedre stand enn det vi lever i i dag. Den politikken vi vedtar i dag, vil få betydning for hva slags samfunn vi lever i om 30–40 år. Derfor må generasjonsperspektivet ligge til grunn når vi utformer ny politikk. Og som representant for mange unge innbyggere i landet vårt er særlig dette et ansvar jeg er glad for å kunne være med på å ta.
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
I morgen er det FN-dagen – en dag som er viet til å gjøre menneskene i verden oppmerksom på FNs mål og prestasjoner og sikre oppslutning om FNs arbeid. Jeg har sammen med flere kolleger fått muligheten til å besøke New York for å bli bedre kjent med det viktige arbeidet FN gjør på mange områder. Og er det noe jeg ønsker å formidle etter besøket, er det at FN-systemet i et tett og godt samarbeid med frivillige organisasjoner hver eneste dag bidrar med hjelp på mange ulike områder og med en klar og tydelig målsetting om å bidra til at milliarder av mennesker verden over kan møte en morgendag med et bedre utgangspunkt enn det de våknet til i dag. Det er ikke mangel på kriser og utfordringer i verden. Det var også på den storpolitiske dagsordenen den første uken vi var der. Spennende og interessant var det å være midt oppe i dette, men samtidig frustrerende å se hvor vanskelig det er å finne omforente løsninger som alle kan godta. Krisen i Syria er et slikt eksempel, og i mellomtiden er millioner av mennesker på flukt. Vi opplever en humanitær krise som verden knapt har sett før. Det er også et bilde av FN vi må ha med oss. Representanten Hareide sa i sitt innlegg i går at det er viktig at Norge ikke bare er seg selv nok – et synspunkt som jeg og mine kolleger i Arbeiderpartiet deler med han. Det er ingen tvil om at Norge har goodwill i FN-systemet for våre økonomiske bidrag for å fremme rettferdig fordeling og fattigdomsreduksjon i utviklingsland. Og sett i dette perspektivet er det skuffende at Kristelig Folkeparti velger å være en garantist for en blå-blå regjering, som ikke vil videreføre 1 pst.-målet i vårt bistandsarbeid. I regjeringserklæringen sier den nye regjeringen at den vil «arbeide for et modernisert, sterkt og effektivt FN». Det er vi alle enige om. Jeg vet også at FN som organisasjon er veldig opptatt av det. Men når regjeringen i neste setning skriver at de ønsker å vri norsk innsats og økonomisk engasjement «i retning av de delene av organisasjonen som effektivt leverer gode resultater og arbeider i tråd med norske prioriteringer», gjør det meg usikker. Da vil det være naturlig å stille spørsmål om hva regjeringen legger i et slikt utsagn. Hvordan skal effektive, gode resultater kunne måles i f.eks. arbeidet med barnesoldater, omskjæring av jenter, fattigdomsproblematikk, kvinners rettigheter og likestilling og i forhold til seksuell og reproduktiv helse? Arbeidet på alle disse områdene gir ikke resultater i dag, heller ikke i morgen, men over år. Derfor frykter jeg at de signalene den blå-blå regjeringen her gir, vil skape usikkerhet om norske framtidige prioriteringer i mange av FNs viktige programområder der resultatene kommer over tid. Helt til slutt: Jeg vil fra denne talerstolen benytte anledningen til å sende en hilsen til alle nordmenn som i dag er ute i fredsbevarende oppdrag, og ikke minst rette en stor takk til alle våre veteraner som har bidratt i de viktige fredsbevarende oppdrag som er selve fundamentet i FN.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2013-10-23:
I debatten har opposisjonen fortsatt sin skremselspropaganda som pågikk under valgkampen om at det offentlige helsevesen vil svekkes når Høyre og Fremskrittspartiet overtar styringen av landet. Det snakkes om et velferdseksperiment, og det snakkes om at det blir økte forskjeller blant folk. Foranledningen til dette er at regjeringen ønsker å bruke private aktører for å redusere helsekøer. Dette blir framstilt som en svekkelse av det offentlige tilbudet. Da er det interessant at tidligere helse- og omsorgsminister i august i år på et besøk på et privat røntgeninstitutt i Drammen annonserte at helseregionen skulle få mer midler for å kjøpe private tjenester, slik at køene til røntgenundersøkelse kortes ned. Det er jo gledelig at Arbeiderpartiet også ser at man må ta i bruk ressurser i det private helsevesenet hvis man skal redusere helsekøene. Siden de rød-grønne kom til makten, har køene faktisk økt, og per dags dato står 260 000 i kø. Det er bare synd at slike utspill kommer når det er valgkamp. Regjeringen Stoltenberg gikk i 2006 inn for å begrense kjøp av tjenester fra private aktører, noe som er en medvirkende årsak til økt ventetid på utredninger og undersøkelser som kunne vært raskt unnagjort. La meg understreke at bærebjelken i helsevesenet skal være det offentlige tilbudet. Målet for Høyres og Fremskrittspartiets helsepolitikk er å sikre et godt tilbud når pasienten trenger det. I dag har det begynt å bli slik at de som har midler, kan benytte det private helsevesen. Den rød-grønne regjeringen har begynt å skape store forskjeller i Norge. Siden 2005 har antall nordmenn med privat helseforsikring skutt i været. Nå har over 300 000 nordmenn privat helseforsikring – mange gjennom jobben. Det kan skape et klassedelt helsevesen. Dette burde bekymre opposisjonen. Regjeringen vil at alle skal få hjelp når de har krav på det, ikke bare de som har best råd skal ha mulighet til å kjøpe seg ut av en kø. Det skal ikke være nødvendig å gjøre som Øystein Lorentzen fra Bodø, som betalte av egen lomme for å bli hjerteoperert i Tyskland. Det kostet ham 85 000 kr. Alternativet var å bli ufør. Det er gledelig at regjeringen også vil innføre et kompetansekrav i loven om kommunale helse- og omsorgstjenester. Det holder ikke med flere hoder, det må også være kompetente hoder og hender. Kvaliteten i helsetilbudet må bygge mer på kunnskap, forskning og innovasjon og på hva som fremmer livskvalitet. Til slutt: Alle gode krefter må tas i bruk, skal vi få et modernisert og effektivt helsevesen. Også de private aktørene må ønskes velkommen.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Det er lenge siden Johan Sverdrup har blitt sitert så ofte som i denne trontaledebatten. Parlamentarismen har blitt viet mer oppmerksomhet enn vanlig er. Det er ofte blitt vist til de svært berømte ordene «all makt i denne sal», og flere kunne sågar konstatere – særlig i går – at nå er det blitt slik igjen. Da er det på sin plass å påpeke at parlamentarismen har fungert i Stortinget helt siden 1884. All makt har vært i denne sal også de siste åtte årene. Det gjelder i alle fall den folkevalgte makten på nasjonalt nivå, for å være presis. Og dette har vært demokratisk. I likhet med svært mange regjeringer før den hadde den rød-grønne regjeringen flertallet av representantene bak seg, dvs. 86 stortingsrepresentanter. Og i alle de åtte årene måtte regjeringen ha de tre stortingsgruppene bak seg i hver eneste sak. Det betyr, i motsetning til det en kan få inntrykk av, at det ble utformet politikk i samarbeid mellom regjering og de tre stortingsgruppene hele tiden. Dette foregikk ikke i noe vakuum. Høringer og alle de tusenvis av møter der disse representantene møtte ulike interesser, påvirket politikken, om enn på en annen måte enn tidligere. Gruppemøter og storfraksjonsmøter var viktige arenaer. Parlamentarisme kan fungere med flertalls- og mindretallsregjeringer. Det kan fungere med ettpartiregjeringer og med flerpartiregjeringer. Det avgjørende er at regjeringen, innen voteringen tar til i stortingssalen, må ha et flertall i salen bak seg. At det i noen tilfeller vil medføre kompromisser på egne standpunkt, er en gjenkjennbar situasjon som vi vil se flere eksempler på i årene som kommer. Så er det åpenbart at hva som vil bli det endelige stortingsvedtaket, nå vil bli langt mer uforutsigbart enn under den forrige regjeringen. Nå får vi tilbake en lignende situasjon som vi kjenner godt fra Bondevik-regjeringene, Stoltenberg I-regjeringen og Brundtland-regjeringen, nemlig at det finnes en løsning gjennom skiftende flertall med partier som er utenfor regjeringen. Det gir rom for forhandlinger med flere partier i flere saker og åpner for mer politisk hestehandel. Men det vil også gi mer uklare ansvarsforhold i den forstand at det er mulig for en regjering å hevde at det politiske vedtaket ikke er primærstandpunktet, men at det er flertallet i Stortinget som insisterte på en slik løsning. Hvordan den parlamentariske situasjonen vil arte seg med avtalen fra Nydalen gjenstår å se. En slik «kontraktparlamentarisme» er noe nytt, men det vi kan slå fast, er at den er like parlamentarisk som alle andre politiske sammensetninger, inklusiv alle flertallsregjeringer vi har sett siden de berømte ord ble sagt i 1884.
Helge Orten (Høyre), 2013-10-23:
I tiltredelseserklæringen til statsminister Erna Solberg ble det understreket at generasjonsperspektivet skal ligge til grunn for utformingen og gjennomføringen av politikken. Det er enormt viktig. Vi skal bygge landet og gjøre det ut fra et langsiktig perspektiv, og vår generasjon skal levere fra seg landet i bedre stand enn det var da vi selv tok over. Dette perspektivet er avgjørende for at vi velger de rette løsningene i dag og for framtiden. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringa vil investere mer av de store verdiene som er tilkommet samfunnet vårt, til å bygge Norge for framtiden. Vi må bli flinkere til å bruke denne unike muligheten til å skape varige verdier for kommende generasjoner gjennom å investere i kunnskap, infrastruktur, miljøteknologi og styrket konkurransekraft for arbeidsplassene i fastlandsnæringene. Når jeg møter folk og bedrifter rundt omkring i landet, får jeg entydig tilbakemelding fra alle jeg møter: Nå må dere få orden på infrastrukturen i dette landet! Nå er ikke jeg den som mener at alt som er gjort, er helt håpløst. Det blir gjort veldig mye bra, men det går altfor sent. Derfor er det nødvendig både å satse mer og å tenke nytt. Vi må etablere nye måter å organisere bygging av infrastruktur på. Det kan være egne prosjektselskap, OPS eller et eget veiselskap, slik vi har foreslått i Sundvolden-plattformen. Målet må være å planlegge og bygge vei og bane raskere enn vi gjør i dag. Et annet viktig tiltak er å starte arbeidet med å innhente vedlikeholdsetterslepet. Vi kan ikke fortsette med en strategi der vedlikeholdsetterslepet på vei og bane blir større for hvert år som går. Den rød-grønne regjeringa har ikke evnet å stoppe økningen i vedlikeholdsetterslepet. Selv om vi gjennomfører Nasjonal transportplan fullt ut, vil det framdeles gå flere år før forfallet stopper opp og flater ut. Slik kan vi ikke ha det. Å ta generasjonsperspektivet på alvor tilsier at vi må ta et krafttak for vedlikehold av vei og bane. Gode kollektivløsninger og intercityforbindelsen er avgjørende for å møte trafikkutfordringene i byene. I andre deler av landet er det viktig å bygge sterkere bo- og arbeidsmarkedsregioner gjennom å korte ned reisetiden og bygge ferjefri E39. Alle prosjektene er viktige og helt avgjørende for framtidig konkurransekraft. Derfor må vi også organisere oss slik at vi ikke setter slike viktige prosjekter opp mot hverandre, men evner å gjennomføre alle de viktigste prosjektene. Vi har ikke råd til å la samferdselssektoren bli en arena for en kamp mellom by og land eller mellom vei og bane. Valgresultatet ga de borgerlige partiene en historisk mulighet til å ta Norge videre. Samarbeidsavtalen og Sundvolden-plattformen har gitt oss et godt fundament for å gjennomføre en felles, borgerlig politikk for et bedre Norge. Jeg gleder meg til fire år med en regjering med gjennomføringskraft og et storting med rom for en aktiv politisk debatt.
Lasse Nordmelan Juliussen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Gjennom trontalen viste den forrige regjeringen sin tydelige ambisjon om økt matproduksjon, om en forbedret inntektssituasjon i landbruket og om utvikling, fornyelse og forbedret konkurransekraft i skogsektoren. Jord- og skogbruket med de tilknyttede næringer er av helt avgjørende betydning for innlandet. I Hedmark, f.eks., gir disse næringene grunnlag for 14 000 arbeidsplasser. I dette ligger både innlandets utfordringer og muligheter – utfordringer fordi vi vet at disse arbeidsplassene er utsatte, muligheter fordi vi vet at vi fortsatt vil trenge mat og energi i framtiden. Jorden og skogen har løsningene. Sett sammen med den satsingen som har vært de siste årene på reiseliv og opplevelsesnæringer, kulturnæringer og infrastrukturutbygging, for å nevne noe, har satsingen på jord og skog – eksempelvis gjennom jordbruksoppgjøret for 2013 og tiltakspakken for skognæringen – gitt grunnlag for ny optimisme og framtidstro i innlandet. Og jeg håper at en satsing på innlandet vil fortsette med ny regjering. Det er grunn til å uttrykke en viss bekymring for akkurat dette når vi ser hvilken representasjon innlandsfylkene har – eller kanskje rettere sagt ikke har – i den nye regjeringen. Men jeg er glad for at samarbeidsavtalen mellom de fire borgerlige partiene lover å videreføre avtaleinstituttet i jordbruket. Det er bra, og det er viktig, men avtaler må fylles med innhold, og det er en forventning fra innlandet at jordbruksoppgjøret for 2014 følger opp det gode oppgjøret for 2013. Tidligere i høst lanserte den forrige regjeringen et nytt innlandsutvalg. Det er et utvalg som skal beskrive og vurdere næringsrelevante forhold for næringslivet i innlandet, kartlegge behov og rammebetingelser og foreslå tiltak som kan styrke næringsutviklingen, lønnsomme arbeidsplasser og verdiskapingen i regionen. Jeg håper på det sterkeste at den nye regjeringen vil følge opp dette arbeidet, at den vil la utvalget fullføre sitt arbeid, og at den vil ta forslagene fra dette bredt sammensatte utvalget på alvor. Innlandsfylkene er blant de fylkene som sterkest kjenner utfordringen knyttet til en todeling i norsk økonomi, og å motvirke denne trenden er avgjørende viktig for denne delen av landet. Sett fra innlandsfylkene er det en stor forventning om at regjeringen følger opp det arbeidet som er igangsatt, og dette er etter min mening et forhold som regjeringen må avklare.
Elin Rodum Agdestein (Høyre), 2013-10-23:
Fra flere talere har det i denne debatten vært sagt at politikken de siste åtte årene har skapt vekst i hele landet. Det er en sannhet med modifikasjoner. I mitt hjemfylke, Nord-Trøndelag, er det med to unntak stagnasjon eller nedgang i folketallet i samtlige kommuner, med de utfordringene det skaper for kommuneøkonomi og tjenesteproduksjon. Lokalsamfunn og enkeltpersoner opplever også at nasjonale ambisjoner, statlige føringer, vern og båndlegging i økende grad har lagt begrensninger på næringsutøvelse, livsutfoldelse og skapertrang, og at både eiendomsrett, lokal råderett og folkestyre har blitt redusert under de rød-grønne – som f.eks. når det gjelder rovviltforliket. Der har stortingsvedtaket heller ikke blitt etterlevd. Der man i Stortinget vedtok at det skulle være mer lokal forvaltning og redusert konfliktnivå, maktet ikke regjeringen å gjennomføre det. Det enkeltpersoner, bedrifter, gründere og lokalpolitikere vil ha, er større handlingsrom til å skape vekst og utvikling basert på lokale forutsetninger, kunnskap og kompetanse – kort sagt: å kunne ta mulighetene i bruk. Det får vi med den nye regjeringens politikk – en bedre skole der flere elever lykkes, et samferdselsløft for raskere å knytte landsdelene sammen, en enklere hverdag med mindre skjemavelde for næringslivet, færre særnorske forbud og påbud, valgfrihet og samspill mellom offentlige, private og ideelle aktører. Og framfor alt: Regjeringen vil redusere statens adgang til å overprøve lokale beslutninger, for det er ikke slik at staten alltid vet best. Vår nye regjering vil vise enkeltmennesker og lokalsamfunn tillit, gå fra formynderstat til tillitssamfunn. Den nye oppgave- og ansvarsfordelingen i departementene er etter min mening et sjakktrekk – å samle de områdene som er viktige for å sikre regjeringen gjennomføringskraft for å lykkes med et av sine kanskje viktigste prosjekt, nemlig en reform av oppgavefordelingen mellom stat og kommune, maktspredning og økt lokalt selvstyre. Er det noe som imøteses med glede, er det nettopp en politikk som åpner for å flytte mer makt og ansvar og myndighet til å treffe beslutninger, nærmere dem beslutningene berører. Allerede er det klart at myndigheten til å håndheve regler om motorferdsel i utmark legges til kommunestyrene, at måleinstrumentet INON oppheves. Slike beslutninger er et symbol på ny tid, et regimeskifte som gir grunnlag for fornyet optimisme rundt om i hele Norge.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-10-23:
Statsminister Erna Solberg og arbeidsminister Robert Eriksson har sagt at de vil ha et seriøst og godt arbeidsliv for alle. Det tillater jeg meg å tvile på, når det første punktet under kapitlet om arbeidsliv handler om det motsatte – å angripe opparbeidede rettigheter. Erna Solberg følger sitt svenske forbilde, Fredrik Reinfeldt, som fra dag én har jobbet for å svekke fagbevegelsen og angripe arbeidstakernes rettigheter. Som Reinfeldt er Høyre og Fremskrittspartiet bevisste når det gjelder ordbruk. Å myke opp arbeidsmiljøloven betyr i realiteten mer bruk av ubekvem arbeidstid, lengre arbeidsdager med mindre overtidsbetalt, og dårligere stillingsvern med økt bruk av midlertidige ansettelser. Midlertidig ansettelse er ikke noe nytt. 197 000 arbeidstakere har en midlertidig jobb. Vi trenger ikke flere, helst færre. Som midlertidig ansatt får du ikke lån til bolig. Du lever i en usikker situasjon og er mer utsatt for å bli utnyttet. Undersøkelser viser at det er flere ulykker på arbeidsplasser med utstrakt bruk av midlertidige ansettelser. Det sier seg egentlig selv, det handler om kompetanse eller mangel på det. Når Solberg og Eriksson påstår at midlertidige ansettelser gir jobb til flere, stemmer ikke det. I land der dette har vært gjeldende politikk lenge, som f.eks. Tyskland, Spania, Italia, er ledigheten høy og sysselsettingen lav. I Norge har vi under rød-grønt styre skapt 370 000 nye arbeidsplasser, der to tredjedeler har kommet i privat sektor. Ledigheten er lav, og sysselsettingen er høy, og det har vi gjort uten å bruke midlertidige ansettelser i større grad. Solberg og Eriksson sier de vil videreføre den rød-grønne regjeringas arbeid mot sosial dumping og styrking av Arbeidstilsynet. Det kan se ut som en positiv overraskelse, siden både Høyre og Fremskrittspartiet har stemt mot viktige tiltak i Stoltenberg-regjeringas handlingsplaner mot sosial dumping. Ser vi bak de fine ordene, er virkeligheten en annen. To sentrale elementer i våre handlingsplaner var innsynsrett for lokale tillitsvalgte og kollektiv anmeldelse av lovbrudd, som de blå-blå gikk imot. Enkeltarbeidstakere er for svake når de står alene mot en useriøs arbeidsgiver. Arbeidstilsynet kan aldri få kapasitet nok til å utøve den tette kontrollen på hver enkelt arbeidsplass som skolerte, lokale tillitsvalgte kan utøve. Mange arbeidstakerrettigheter kan risikere å gå tapt før 2017. Vi i Arbeiderpartiet lover at vi skal gjøre det vi kan for å stå imot en mørkeblå arbeidslivspolitikk, men vi klarer det ikke alene, dessverre. Men vi kan alltids appellere til den sosial samvittigheten i Kristelig Folkeparti og Venstre, selv om de så langt dessverre har vært med på denne galeien.