Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-06-14:
Navnet på stortingsmeldingen vi har til behandling i dag, er treffende. Norsk skole er «på rett vei». Sju år etter iverksettelsen av reformen Kunnskapsløftet peker pilene for norsk skole oppover. Elevene gjør det bedre i de internasjonale testene fra TIMSS og PIRLS sammenlignet med jevnaldrende i andre land. Norske grunnskoleelever er blitt bedre i lesing, matematikk og naturfag både på barne- og ungdomstrinnet. Vi er sju år inne i reformen. De første elevene som har fått opplæring etter Kunnskapsløftet, går ikke ut av 10. klasse før i 2016. Sjøl om vi nå har forskningsbasert evaluering av reformen, får vi altså ikke målt effekten av alle tiltakene som er iverksatt før etter 2016. I tillegg er det gjort tiltak på ungdomstrinnet denne perioden som vi ikke får målt effekten av før i 2019. Vi vet at det er for mange som ikke gjennomfører videregående opplæring med bestått eksamen eller fagbrev. Dette er unge voksne som er født tidlig på 1990-tallet, og som begynte i skolen rundt innføring av 6-årsreformen. Det var da vi trodde det meste var på stell i norsk skole. Det var det ikke. Pilene gikk nedover utover på 2000-tallet. Nå er det motsatt. Pilene peker oppover i de internasjonale testene for dagens 4.-klassinger, og jeg tror det vil ha stor betydning for gjennomføringsevnen i årene framover. Forsterking av leseopplæring og matematikkundervisning og innføring av en mer fleksibel ungdomsskole med valgfag og arbeidslivsfag tror jeg også vil ha betydning. Jeg ble litt forundret i går da jeg leste pressemeldingen fra opposisjonskvartetten. Der var representantene svært fornøyd med at de var enige om at læreren var viktig. Representanten Aspaker uttrykte: «Alt i skolen starter med læreren». Og ikke bare det, representanten Skei Grande, som har ambisjoner om å bli Norges neste kunnskapsminister, sa: «Det er ikke så veldig attraktivt å være lærer i norsk skole i dag». Jeg vet ikke hvor den undersøkelsen kommer fra, men i en tid der vi ønsker flere lærere, ikke færre, syns jeg det er veldig uklokt sagt. Jeg synes også det er et nedverdigende utsagn for de tusenvis av lærere som jobber i skolen i dag, og som synes det er den mest attraktive, beste og mest meningsfulle jobben man kan ha. Senterpartiet er helt enig i at læreren er viktig, men for oss er det ikke læreren som er det viktigste i skolen. For oss er det elevene som er viktigst. For å vri representanten Aspaker sine ord til «senterpartisk»: Alt i skolen starter med elevene. Elevene er vårt fokus når vi skal utforme skolepolitikk for framtiden. Hvordan kan vi få alle elever til å lære å mestre og gjennomgå grunnskole og videregående opplæring og komme ut etter 13–14 år med bevis på oppnådd kompetanse? Her spiller åpenbart læreren en viktig rolle, men kun i samspill med andre viktige rammefaktorer kan læreren gjøre en god jobb. Alle er enig i at læreren er viktig. Alle ønsker å gi dem mulighet til å utvikle seg og bli dyktigere gjennom mulighet for etter- og videreutdanning. Men det vi ikke har vært flinke nok til, er å legge systemet og rammebetingelsene til rette, slik at de får gjort en god jobb. Det handler ikke bare om lærerens faglighet, men det handler om skoleledelse, hjem–skole-samarbeid, andre yrkesgrupper inn i skolen, fysiske arbeidsforhold, utstyr osv. Og det handler om å ha tid til undervisning. Da blir sjølsagt krav til dokumentasjon gjennom vurdering, kartleggingsprøver og nasjonale prøver – sågar noen lokale prøver og internasjonale tester – viktig for jobben de skal gjøre. Etter Senterpartiets mening er det mer enn nok testing nå. Nå må det fokuseres på å nyttiggjøre seg den informasjonen som testregimet gir, og heller dempe kontrolliveren. Vi mener at systemet ikke i stor nok grad har satt eleven i fokus. Dette gjelder f.eks. organisering, struktur og innretting av fag- og timefordeling. Systemet har vært opptatt av effektiv gjennomføring, at alle skal lære det samme – til samme tid og på samme måte. Det er økonomisk det mest effektive. Men unger er like ulike som oss voksne. Fordi elever er ulike, mener vi det opplagt er riktig at elevene går i fellesklasser – sammen i en inkluderende fellesskole. Vi mener elevene lærer mer, altså får bedre utdanning, og at de lærer bredere, altså får bedre danning, i et fellesskap som består av ulike mennesker. Denne tilnærmingen understøttes av all forskning. Elever lærer ikke mer i homogene grupper, og derfor mener vi at permanent nivådifferensiering er en dårlig idé. Jeg ser i gårsdagens pressemelding fra opposisjonen at «kvartetten» ler hjertelig av kunnskapsministerens omtale av endringer som meldingen initierer for videregående skole, som de mest omfattende på 20 år. Jeg vet ikke hva de syntes var så morsomt, men jeg kan ikke se at det er gjort nevneverdige endringer – til fordel for elever – i strukturen på yrkesfag siden Reform 94 ble innført for nesten 20 år siden. Og da spør jeg hvorfor det ikke er blitt gjort noe før. Og hvorfor ble det ikke gjort da Kunnskapsløftet ble utformet? Det er mange nå som prater om at yrkesfagenes status må gjenreises. Det er rart det ikke ble gjort tidligere. Jeg er glad for at komiteen samler seg om de fleste av tiltakene regjeringa foreslår for å endre yrkesfagene. Det er en styrke for videre arbeid med gjennomføringen. Gjennom evalueringen har vi fått en klar tilbakemelding om at de endringene som ble gjort i tilbudsstrukturen, verken ga økt gjennomføring eller bedre rekruttering. Bredere innganger og færre programområder som kom med Kunnskapsløftet, har ikke hatt noen innvirkning på elevenes valg av utdannelse, grad av gjennomstrømning eller kompetanseoppnåelse på normert tid. Etter Kunnskapsløftet har vi derimot sett en utvikling der flere og flere av elevene søker seg over i Vg3 påbygging. Som vi vet, har dette ført til at enda flere ikke klarer å fullføre med fagbrev eller studiekompetanse. Halvparten av elevene stryker. Denne «tredje veien» kommer i hovedsak ikke fordi elevene ikke får læreplass, men fordi de ønsker å få med seg studiespesialisering, fordi de tror de må ha det for å kunne gå videre i utdanningssystemet senere. Sånn er det jo ikke. Et av de viktigste tiltakene vi nå gjør, er å sørge for at alle som har fagbrev, får rett til påbygging. Det betyr at vi utvider retten til videregående opplæring, og at de som vil, nå kan få med seg studieforberedende etter fagprøven. I tillegg er vi svært glade for at det blir mulighet for flere vekslingsmodeller. Disse gir rom for tidligere spesialisering, og de gir mulighet for å kombinere skole og bedrift i sterkere grad enn program til fordypning gjør, allerede fra Vg1. De som vet at de vil bli rørlegger, kan nå altså starte i en bedrift allerede fra Vg1. Samtidig kan de som blir tidlig lærling, få oppleve å være i et klassemiljø noe lenger. Det kan også være en motiverende gevinst i ungdomstida. En bedre veksling mellom bedrift og skole vil altså kunne øke både motivasjonen og læringsutbyttet for elevene. Det viktigste for Senterpartiet i arbeidet med denne meldinga har vært – som i ungdomsskolemeldinga – å få et mer fleksibelt system. Vi har hatt fokus på at elevene er forskjellige, lærer forskjellig og har ulike forutsetninger. Vi kan ikke alle bli dansere i verdenstoppen. Og vi kan heller ikke regne med at alle kan beherske mange språk eller bli gode i avansert matematikk. Men vi skal gi alle elever et godt grunnlag, og vi skylder elevene å legge til rette, slik at vi kan dyrke fram det de er gode til. Jeg er glad for å ha fått anledning til å sitte i utdanningskomiteen disse fire årene, og jeg er glad for å ha vært i et samarbeid som har endret norsk skole. Ikke minst har vi sørget for endringer, sånn at flere elever kan oppleve mestring og glede i skolehverdagen. Å se effekten av de grepene som er gjort, vil ta tid. Men det er godt å avslutte fireårsperioden og vite at vi har satt elevene i sentrum. Jeg tror flere nå vil ha mulighet til å lykkes med sine mål.