Inge Lønning (Høyre), 2008-01-10:
Takk, president, det skal jeg nok klare å holde. Jeg er også takknemlig for at presidenten i sted introduserte meg på en måte som gav meg fullmakt til å tale på vegne av alle som heter «Inge» i salen. Det er en mulighet jeg griper med begeistring! Året 2008 heter Mangfoldsåret, og man må vel kunne konstatere på tampen av denne debatt at Stortinget i hvert fall har ytet sitt bidrag når det gjelder å skape mangfold i en debatt, og når det gjelder å diskutere spørsmål som overhodet ikke står på dagsordenen i vedkommende sak. For meg koker egentlig hele dette spørsmålet ned til en meget enkel konstitusjonell problemstilling: Det er klarlagt gjennom denne debatt at da Stortinget i 1962 vedtok § 93, var temaet folkeavstemning verken eksplisitt eller implisitt til stede. Det temaet er brakt inn gjennom senere sedvanerett. Det forklarer også hvorfor § 93 aldri har falt til ro i betydningen at alle har vært klar over at vi har skrevet inn i Grunnloven en helt iøynefallende inkonsekvens når det gjelder forholdet mellom Grunnlovens egne prinsipper for forandring av Grunnloven selv på den ene siden, og Grunnlovens krav til ekstraordinært kvalifisert flertall for behandling av en bestemt type saker. Jeg minner om at disse endringsforslag i årenes løp har kommet både fra det man kaller ja-siden og nei-siden, slik som også tilfellet er i dag, hvor Senterpartiet har lagt inn sitt bud på en endring av § 93. Begge parter i EU-striden har altså sett at dagens grunnlov er inkonsistent. Spørsmålet er: Akter vi å leve videre med det, eller akter vi å gjøre et forsøk på å skape større konsistens i Grunnloven? En enstemmig komite konstaterer at problemstillingen som § 93 handler om, kommer til å bli oftere og oftere å se på Stortingets dagsorden i årene som kommer, simpelthen fordi verden ser ut som den gjør, og fordi begrepene om nasjonal suverenitet i dagens verden må forandre seg. Det ville jo vært en kapitulasjon for demokratiet dersom man ikke var i stand til å ta konsekvensen av internasjonaliseringen og behovet for forpliktende internasjonale avtaler som med nødvendighet begrenser den tradisjonelle forståelsen av nasjonal suverenitet. Man må jo være nesten blind for ikke å se dette. Det er ingen i komiteen som har vært blind, for dette har man skrevet inn i innstillingen. Allikevel er det noen som insisterer på å føre en debatt som om dette er en EU-paragraf, og som om den ikke handler om noe annet enn spørsmålet om et eventuelt norsk medlemskap i EU. Det er også iøynefallende inkonsistent. Grunnloven gir ikke regler for enkelttilfeller, Grunnloven er generelt formulert og må være generelt formulert, og § 93 er også generelt formulert, selvsagt. Når en internasjonal traktat som innebærer avståelse av større eller mindre deler av suverenitet skal behandles, står Stortinget til enhver tid fritt til å vurdere hvorvidt den skal legges ut til rådgivende folkeavstemning eller ikke. Spørsmålet i fremtiden er jo da ganske enkelt: Gitt at Stortinget i noen få tilfeller velger å legge spørsmålet ut til rådgivende folkeavstemning og folket blir forelagt et helt presist spørsmål som det bare går an å svare enten ja eller nei på - altså et langt mer presist spørsmål enn ved et generelt stortingsvalg - og skal det da være uten konsekvenser for definisjonen av kravet til kvalifisert flertall? Jeg kan forsikre Stortinget om at hvis forslaget ikke oppnår grunnlovsmessig flertall ved avstemningen i dag, kommer ikke toget til å være gått. Neste storting skal få tilbudet en gang til, og jeg har så stor tillit til Stortingets åndsevner at jeg tror at på et gitt tidspunkt kommer man til å skjønne at dette er nødvendig for å skape orden i den norske grunnlov.