Inge Lønning (Høyre), 2008-06-05:
En av de hyppigst hørte setninger på norsk i dag er setningen: Norge er verdens rikeste land. Hvis man er litt mer beskjeden, sier man: Norge er ett av verdens rikeste land. Problemet er at Norge blir et tydeligere og tydeligere eksempel på en allmenn lovmessighet, nemlig at jo større velstanden blir i et samfunn, desto større problemer får man med å styre velstanden på en vettug måte. Vi har en ressursbruk i helsevesenet som er på verdenstoppen. Hvis man ser bort fra USA, som har en helt annen organisering og en helt annen måte å finansiere helsetjenestene på, er Norge det landet som suverent bruker mest penger i forhold til befolkningsstørrelsen på formålet helse. Men de resultatene vi får tilbake, står ikke i noe rimelig forhold til pengebruken. Internasjonale sammenlikninger - her viser jeg til to brennferske undersøkelser som vurderer sammenhengen mellom ressursbruk og målbare helseeffekter - viser at Norge havner på henholdsvis 16. og 18. plass, og at vi er på vei nedover på denne type sammenlikninger. Hovedproblemet er ikke at helseforetakene mangler 1 milliard, 2 milliarder eller et eller annet tilfeldig valgt tall, men at de ikke makter å forvalte de 85 milliarder kr de har, på en måte som gir resultater som står i forhold til ressursinnsatsen. Høyre støtter statsrådens strategi når det gjelder å få til en bedre og klarere funksjonsfordeling innenfor spesialisthelsetjenesten når det gjelder å få på plass en bedre samhandling mellom primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, og når det gjelder å utvikle lokalsykehusene på en måte som gjør at de ivaretar de riktige funksjonene med en rimelig ressursbruk. Høyre mener i tillegg at vi må styrke primærhelsetjenesten ganske kraftig. Vi må også organisere pleie- og omsorgsdelen på en bedre måte enn i dag, for å sikre at brukerne får et bedre tilbud på et lavere spesialiseringsnivå enn det som er tilfellet i dag. Det er dobbelt så mange eldre med lungebetennelse som legges inn på sykehus i Oslo, hvis man sammenlikner med Stockholm. Vi har flere sykehussenger i forhold til befolkningsstørrelse i Norge enn gjennomsnittet i Europa. Allikevel har vi i deler av det norske sykehusvesen et permanent korridorpasientproblem. En av de viktigste årsakene til det er at svært mange pasienter sluses fra primærhelsetjenesten inn i spesialisthelsetjenesten, uten at de har noe der å gjøre - eller annerledes uttrykt: uten at spesialisthelsetjenesten har et adekvat tilbud til dem. Dermed får vi også en uforsvarlig ressursbruk når det gjelder transport av pasienter frem og tilbake mellom f.eks. sykehjem og sykehus - ikke til glede for pasientene, og heller ikke til glede for andre. Vi er nødt til å bedre pasientforløpene i våre sykehus. Sykehusene er organisert i vertikale enheter, mens pasientene beveger seg på tvers av disse inndelingene. Undersøkelser indikerer at sykepleiere ved norske sykehus bruker opptil en tredjedel av sin arbeidstid til å lete etter informasjon, lete etter utstyr og lete etter medikamenter. En altfor liten andel av helsepersonellets arbeidstid går til pasientbehandling, en altfor stor andel går med til å ivareta andre funksjoner. Vi trenger å gi private aktører et langt større spillerom når det gjelder å utfordre og supplere den offentlige helsetjenesten. Redusert bruk av private under denne regjering har gitt økte ventetider og økte køer - 20 000 flere pr. år i snitt i helsekø i denne perioden. Vi trenger større åpenhet om kvaliteten i tjenestene. Offentlige rapporter som sammenlikner kvalitet på tvers av sykehus og avdelinger, er vilkåret for at prinsippet om fritt sykehusvalg kan komme fra papiret og ut i virkeligheten. Vi trenger å skille bestillerrollen og utførerrollene i dagens regionale helseforetak. Ett av de største problemene er at vi aldri har klart å skille mellom disse to rollene. Vi bør vurdere å nedlegge de regionale helseforetakene i sin nåværende form, for det er mer og mer som tyder på at de er uhensiktsmessige og ute av stand til å løse de oppgavene de er pålagt. Vi bør gjennomgå og endre ISF-finansieringen for å sikre langt bedre pasientforløp enn det vi har i dag, sikre en riktigere prioritering enn vi har i dag, og gjøre det på en slik måte at det realiserer det såkalte LEON-prinsippet, dvs. at alle skal få behandling på det lavest effektive behandlingsnivået, i stedet for å bli sparket oppover i spesialiseringssystemet uten at det er nødvendig. Så har jeg noen utfordringer av aktuell art til statsråden. Samarbeidsregjeringen startet på bakgrunn av NOU 2003: 1, Behovsbasert finansiering av spesialisthelsetjenesten, arbeidet med å rette opp skjevfordelingen av bevilgninger til de regionale helseforetakene. En ny gjennomgang, av Magnussen-utvalget, viser at Helse Vest, Helse Nord og Helse Midt-Norge fortsatt får en for lav andel av de totale bevilgningene til spesialisthelsetjenesten. I gårsdagens aviser kan man lese at Senterpartiets talsmann, Rune J. Skjælaaen, nærmest stiller kabinettsspørsmål til sin egen regjering og vil at den skal strupe bevilgningene til Helse Sør-Øst. Senterpartiets tilnærming er altså ikke å sikre at de øvrige helseforetakene får det de trenger, men å sørge for at Helse Sør-Øst får mindre enn det de har. Det er en pussig tilnærming, og det er litt viktig å få avklart hva som er Regjeringens politikk. Er det dette som er Regjeringens politikk, så må vi få beskjed om det. Høyre foreslår helt konkret i revidert nasjonalbudsjett å dekke inn de 781 mill. kr som Magnussen-utvalget sier mangler for at det skal være en rettferdig tildeling til de tre andre regionale helseforetakene. Jeg registrerer at mange rød-grønne politikere i dag har meget høy sigarføring, men uten å trekke noen konsekvenser i form av å handle. Hvis man vedtar Høyres forslag, vil det viktigste være rettet opp i inneværende års budsjett - i 2008. Mitt spørsmål er: Mener statsråden at dette vil være et godt bidrag i retning av å løse skjevdelingsproblematikken, og i så tilfelle, bør ikke Regjeringen si fra om det? Eller mener hun at det viktigste er å vente til neste år og sørge for at Helse Sør-Øst får minst mulig? Den andre utfordringen gjelder de økte køene og den økte ventetiden. Innenfor rusbehandling har ventetiden økt med 20 dager det siste halvannet året. Helse Sør-Øst kutter ut 69 behandlingsplasser i private rusinstitusjoner. Hva er årsaken, etter statsrådens vurdering, til at køene og ventetiden øker, i en tid da statsråden skryter av at bevilgningene er historisk høye? Og så til sist til den samme episoden som representanten Nesvik var inne på, ved fødeavdelingen ved St. Olavs hospital. Det fremgår av Adresseavisen den 2. juni at en kvinne opplevde å føde sitt premature barn under transport internt i hospitalet til en fødestue. Kvinnen hadde vært i aktiv fødsel i en periode på flere timer uten at hun kunne tilbys en ledig fødestue. Dårlig bemanning førte til mangelfull oppfølging av pasienten. Ifølge klinikksjefen ved fødeavdelingen skyldes hendelsen nedbemanning og stenging av en fødeavdeling ved sykehuset. Etter at endringen ble gjennomført, er det registrert 107 avviksmeldinger om uheldige hendelser bare ved dette ene sykehuset. Mener statsråden at en slik form for innsparingspolitikk er forsvarlig? Kan man drive innsparingspolitikk på en måte som rett og slett medfører risiko for liv og helse til fødende kvinner og de barna de skal sette til verden?