Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-06-03:
Det er ikke tvil om at det er en ganske spesiell sak Stortinget behandler i dag, noe vi ytterst sjelden har fått til behandling i den forstand vi gjør det i dag. Som Svein Roald Hansen sa, var siste gang Stortinget bad Høyesterett om uttalelse og fikk flertall i denne sal for det, i 1945. Men også den gangen, i en helt ekstraordinær situasjon, var forslaget omstridt. Hambro ble akkurat sitert av Svein Roald Hansen, så det trenger ikke jeg gjenta. Siste gang dette ble benyttet i en ordinær saksbehandling, var tilbake i 1933 - den gangen knyttet til en sak som dreide seg om særskilt takst og pantegjeld som ikke ble dekket av odelstaksten, og forbud om å gi tilbakevirkende kraft. Da svarte Høyesterett nei. Før den tid har denne paragrafen ytterst sjelden vært i bruk, og bakgrunnen for det er ganske åpenbar, nemlig at det å be om om Høyesteretts uttalelse i denne typen spørsmål vil kunne binde Høyesterett når saken kommer til ordinær rettsbehandling. Det betyr at man skal være veldig nøye med å skille mellom statsmaktene. § 83 er en nødløsning, og den har vært brukt som en nødløsning ytterst få ganger, men bør ikke benyttes i en sak av denne karakter. Det har også vært Høyres og de borgerlige partienes innstilling fram til denne dag. Derfor er det ganske overraskende at man velger å bruke § 83 i en sak som saksbehandles i kirkekomiteen, men som etter all sannsynlighet vil havne i rettsapparatet. Det er bare å følge den offentlige debatt, så vil man se at dette framstår som ganske åpenbart. Det at Høyesterett skulle ha gitt en uttalelse før en sak eventuelt kommer til rettsapparatet, vil jo stille Høyesterett overfor en ganske krevende situasjon. Jeg er ikke i tvil om at Høyesterett som sådan ville være i stand til å håndtere en slik situasjon, men det å stille Høyesterett i den situasjonen er aldeles unødvendig. Det er det standpunktet som er lagt til grunn i nesten samtlige tidligere behandlinger. Ikke minst har Høyre vært den fremste talsmann for hvorfor dette ikke er riktig. Stortinget selv setter rammer for det arbeidet man gjør. Hvis det viser seg at det Stortinget gjør, ikke er i henhold til Grunnloven, må det være domstolen som avgjør dette. Det har vært et bærende prinsipp når vi har behandlet denne type saker før. Man kan være fristet til å tro at Høyre har fremmet dette forslaget i trygg forvissning om at det ikke får flertall, og at Høyre gjør det av den grunn, nesten som et markeringsspørsmål, fordi man mener at det Regjeringen gjør, er uriktig. La meg igjen si: Behandlingen av selve saken foretas ikke i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Jeg aksepterer fullt ut at det går an å stille de spørsmålene man stiller, nemlig om dette er i tråd med Grunnloven. Ja, jeg aksepterer fullt ut at det er et relevant spørsmål, all den tid Regjeringen uttaler seg som den gjør, og regjeringserklæringen er formulert som den er. Men vi legger til grunn et ja, og så får det være opp til de dømmende å finne ut om dette i så fall ikke er det. Jeg antar - la meg også si det, og det ser man av det juridiske grunnlaget Regjeringen har - at Regjeringen er på trygg grunn, men aksepterer at spørsmålet kan bli stilt. Dette betyr at flertallet i dag vil avvise dette forslaget, og at forslaget som sådant ikke vil få flertall. Det betyr at saksbehandlingen videre vil følge ordinær stortingsprosedyre, og det er saken tjent med. Saken som sådan vil heller ikke være tjent med - det er helt uavhengig av mitt politiske standpunkt til selve sakens innhold - at man blander Høyesterett inn på nåværende tidspunkt. Det prinsipielle utgangspunktet bør man faktisk være veldig nøye med å trå over, og man har vært nøye med å trå over det. Derfor er det veldig overraskende at Høyre og Kristelig Folkeparti velger å trekke inn § 83. Min gode kollega Svein Roald Hansen kalte dette for Høyres populisme, og jeg tror nesten det er riktig å si det. Dette er et slags populistisk utslag, knyttet til et politisk spørsmål. Man er uenig med Regjeringen, og det er helt legitimt å være uenig med den. Men man skal være varsom med å trekke inn § 83, noe som Høyre historisk sett har vært meget varsom med å gjøre. Derfor er det ikke uten grunn at man, når man går i Stortingets annaler, finner de beste sitater for å vise varsomhet ved å bruke § 83, fra Høyres representanter, ikke fra andre partiers representanter.