Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-12-06:
Jeg kjenner de øvrige partiers representanter i utenrikskomiteen så godt at jeg vet med sikkerhet at det er mye velvilje, innsatsvilje og sterke ønsker om å løse fattigdomsutfordringen blant alle disse partier. Ikke bare snakker alle høyt om det, de viser det ved aktiv handling, og jeg er ikke et øyeblikk i tvil om at mine kolleger har de beste hensikter når det kommer til å fremme utvikling. Problemet for utviklingslandene er altså ikke at ingen bryr seg, eller at ingen forsøker å hjelpe. Tvert imot, mange ganger flommer givergleden over. Problemet dreier seg snarere om resultater og vilje til å føre en effektiv og målrettet politikk som ikke bare skadebegrenser, men som tar tak i de langsiktige, strukturelle problemene. Nå ville man kanskje tro at etter noen år eller tiår med samme resepten og få resultater ville man endre politikk. Men nei, da øker man bare dosen. Jeg blir imponert over denne staheten og viljen til å gi politikken en ny sjanse, år etter år. Nå er det jo ikke velgerne i mottakerlandene som setter sammen Det norske storting, og slik sett er det ikke lett å vite hva den befolkningen som faktisk føler effekten av den politikken som føres, føler. Kanskje ligger noe av utfordringen her: Klarer vi å legge til side gammelt tankegods og inngrodde vaner til fordel for å lytte, lære og videreutvikle oss? Målt opp mot resultatene kunne kanskje noen fristes til å legge skylden for problemene i Afrika på de politikerne som har sittet med makten i bl.a. Norge. Men det ville vært dypt urettferdig, for vi vet at det aldri har vært i noen norsk politikers interesse å forlenge vanskelighetene for Afrika. Dessverre er imidlertid virkeligheten brutal, den er overveldende, og den utfordrer oss. Den utfordrer oss til å gå i oss selv, til å se på hva vi gjør, og selvfølgelig hva vi ikke gjør. Når Fremskrittspartiet i denne debatten i innlegg etter innlegg vil bli møtt med harde angrep, så bruk litt tid til å reflektere over effekt av egen politikk. Når tok man sist imot en idé utenfor det etablerte bistandsmiljøet? Jeg vil gi utviklingsministeren og regjeringspartiene ros for å ta tak i noen av de utfordringene vi har pekt på. FN og Verdensbankens rolle skal ses på. Dette er bra. Man skal begynne å stille krav, og da var det jo med en viss grad av oppgitthet man merket seg at Kristelig Folkeparti var raskt ute med å kritisere utviklingsministeren for nå å stille de nødvendige krav til FN. Man er offensiv i korrupsjonsbekjempelse – veldig bra. Vi opplever under denne regjering faktisk en vilje til å tenke nytt og løfte på noen steiner. Men dessverre, de grunnleggende grep som kunne gitt et nytt løft i utviklingspolitikken, uteblir etter vår mening. Jeg vil kort peke på fire elementer der vi mener det er riktig å satse. Det første er handel. Her er mye ugjort, og hvis Norge ønsker å stå i første rekke blant dem som ivaretar utviklingslandenes interesser, skal man komme med tunge innrømmelser på landbruksområdet i WTO-forhandlingene og oppfordre EU, USA og andre til å følge etter. Etter vårt syn er ikke det å gjemme seg bak. Det går ikke an å gjemme seg bak de tunge aktørene. Vi burde gå foran og vise vei. Det andre er gjeldslette, hvor Regjeringen har gjort en del bra, men hvor det er mulig å satse mer. Her viser vi til gode og offensive komitemerknader. Det tredje er næringsutvikling i utviklingsland, hvor vi tror det er behov for å foreta nye grep. Det fjerde er mikrokreditt, som etter vårt syn er en fantastisk måte for fattige mennesker å bli innlemmet i markedet på og dermed skape utvikling for seg selv, sin familie og dermed også lokal- og storsamfunnet. Vi fremmer derfor et eget forslag hvor vi ber om at mikrokreditt får en større plass i norsk utviklingspolitikk. Vårt alternative budsjett er offensivt og viser utvilsomt en ny kurs. Nå kan man sikkert i et slikt forslag kunne finne enkeltelementer som med bakgrunn i dagens rådende politikk er dramatiske, og for mange kanskje også uforståelige. Vi føler jo at vi gjennom merknader har redegjort grundig for vårt syn. Men kommunikasjon er krevende, og på noen områder kunne vi sikkert ha vært enda tydeligere. Våre kutt på kap. 164 bekymret utenriksministeren, og det er alvorlig. Vi avfeier ikke slik kritikk. Tvert imot tar vi den med oss for fremtidig arbeid. Men at det norske utenriksdepartement skal gjøre fredsarbeid nærmest til en overordnet målsetting og – som jeg sier – en egen norsk sportsgren med høy prioritet, har ikke vi nødvendigvis sans for. Vi mener Norge skal ta på seg oppgaver der vi har naturlige forutsetninger for å bidra. Men vi kan ikke komme dit at vi kontinuerlig leter etter konflikter å engasjere oss i. Nå er det jo heller ikke nødvendigvis slik at jo mer penger vi bruker, jo mer fred oppnår vi. Mitt inntrykk er at det svært mange steder ikke er penger det står på. Når vi foretar en skarp prioritering, må vi også be om respekt for det, uten å få den karakteristikken at vi skulle være fredsfiendtlige. Vi er heller ikke av den generelle oppfatning at det blir mer fred bare enda flere norske politikere og diplomater tar på seg meklingshatten og forsøker å snakke ulike grupper til rette. Men dette er et alvorlig tema, og det er ikke noe svart-hvitt-svar. Som sagt legger vi oss konstruktive råd på minne og vil søke å finne frem til løsninger som både ivaretar grunnleggende norske interesser, og som fremmer fred og stabilitet. Samtidig kan vi ikke unnlate å registrere at det også i akademiske kretser stilles spørsmål ved den rolle Norge spiller på den internasjonale arena, om hvorvidt den er naturlig, hvorvidt den er konstruktiv, og hvorvidt den gir de resultater som vi ønsker den skal gi. Nordområdesatsingen til denne regjeringen, som er en fortsettelse av arbeidet til den forrige regjering, er bra og viktig, og vi håper ord blir til handling. Russland og vårt forhold til dette land er noe av det viktigste i et slikt arbeid. Vi tror det er viktig å forankre vårt forhold til Russland ut fra kompetanse om geografi og historie. Det er mye kompetanse i UD, og den må tas vare på og gjerne forsterkes. Det må ikke skapes et inntrykk av – om det er rett eller galt, kan andre bedømme – at nordområdepolitikken nå er i ferd med å «outsources» til akademiske institusjoner eller andre. Den må tungt forankres i embetsverket og først og fremst i Utenriksdepartementet. Fremskrittspartiet er ikke motstander av den satsing som foregår. Vi ber om mer. Det er ett område der vi avsetter mer penger. Vi prioriterer bl.a. mer til helsearbeid i Russland, ikke minst det som gjelder dem som er rammet av multiresistent tuberkulose. Nordområdepolitikken må bli mer enn en barentsregionpolitikk. Norge må være synlig og tydelig. Dette krever bred aktivitet innen diplomati, innen næring og innen forskning og andre relevante aktiviteter. Vi må jobbe aktivt i forhold til forholdet til USA, Canada og Russland, som er særdeles viktig i så måte. Det krever en nasjonal satsing og etter vår mening en fokusering på utenrikspolitikken. Det er jo ikke slik at det mangler oppgaver å engasjere seg i internasjonalt. Mye er viktig, og mye er spennende, men kanskje skal vi tørre å ta en tøffere prioriteringsdebatt. Det vil aldri være slik at det kun er riktig utelukkende å konsentrere seg om eget nærområde og egen bakgård og glemme resten av verden. Men det kan heller ikke være galt å se på egne nærområder først og deretter ta tak i utfordringer i andre deler av verden. Nå hevdes det at norsk engasjement på ulike internasjonale arenaer gir oss tilgang til f.eks. Washington, en tilgang som teoretisk skal kunne brukes til å fremme norske synspunkter, f.eks. i nord. Dette argumentet kan brukes til å stoppe enhver debatt, og det er etter vår mening ikke slik at dette nødvendigvis er riktig. I hvert fall blir det galt å hevde at jo mer vi er engasjert i f.eks. Latin-Amerika, jo sterkere står de norske posisjoner rundt Svalbard. Vi tror på en strengere prioritering og en sterkere fokusering på kjerneoppgaver, og vi imøteser den type debatt framover. Jeg vil avslutningsvis få lov å utfordre utenriksministeren til å kommentere det som kom frem i dag knyttet til en ny NATO-forespørsel om troppebidrag til Sør-Afghanistan, hvorvidt det er riktig at det er kommet en slik forespørsel, og hvorvidt det er riktig at Regjeringen nok en gang har valgt å si nei til en slik henvendelse.