Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-06-12:
Miljøpartiet De Grønne slutter seg selvfølgelig til jubelkoret over at vi har fått en enighet i hele Stortinget om elektrifisering av Utsira, og vi er imponert og takknemlig over det gode arbeidet som ligger bak dette vedtaket. Vi er glad for at vi med dette har sikret at energibehovet for hele Utsirahøyden skal dekkes med kraft senest i 2022 og snarest mulig, som flere representanter har påpekt. Vi er selvfølgelig ikke minst glad for at Stortinget med dette har tatt tilbake styringen – i hvert fall en del av styringen – over norsk klimapolitikk. Vi i Miljøpartiet De Grønne ser dette som et lovende oppgjør, eller i hvert fall et tegn til vilje til oppgjør, med den temmelig servile holdningen som både den rød-grønne regjeringen, deres forgjengere og et stortingsflertall som har støttet dem, har ført overfor petroleumsindustrien i svært lang tid. Vi har en annen innfallsvinkel til saken om Utsira og elektrifisering enn det andre partier har. Vi er motstandere av å sette Johan Sverdrup og Utsirahøyden i drift i det hele tatt, og vi sliter for så vidt som miljøparti med å glede oss over et funn som vil føre til enorme nye klimagassutslipp fra norsk sokkel, eller forårsaket av norsk sokkel, gjennom svært lang tid. Elektrifisering av Utsirahøyden er bare den nest beste løsningen for Norges forvaltning av disse oljefeltene. Det Norge må gjøre, er å ta aktive grep for å redusere aktiviteten på norsk sokkel – ikke overlate det til et verdensmarked og faktorer som vi ikke har styring på, og hvor vi ikke vet resultatet av den langsiktige utviklingen. Å la ressursene på Utsirahøyden ligge vil bety å la være å tilføre atmosfæren klimagassutslipp tilsvarende kanskje 50 ganger mer enn utslippsreduksjonen som oppnås ved å elektrifisere området. Så påpeker den ene representanten etter den andre at «if I don't do it, somebody else will». Men det er, som alle vet, feil. For det første er den fysiske oljemengden og den fysiske karbonmengden som finnes i Utsirahøyden, en mengde som kommer i tillegg til annet utslipp i atmosfæren fra andre kilder. For det andre er det, som alle vet, ikke slik at andre land ikke ser hva Norge gjør. Så lenge Norge har som politikk å slippe ut alt vi kan av våre ressurser, kan vi rimeligvis ikke vente annet enn at andre land gjør det samme. Vi kan ikke argumentere med at det kommer en internasjonal klimaavtale som vil løse problemet. Vi kan ikke argumentere med at det kommer en internasjonal CO2-pris som vil løse problemet, og vi kan ikke argumentere med at kvotemarkedet i EU vil løse problemet – fordi all mulig kynisk og teknisk sannsynlighetstenking tilsier at det ikke vil skje. Vi må på et eller annet tidspunkt ta et ansvar selv. Ett av de ansvarene er å begynne å ta stilling til hvor mye av våre egne ressurser vi skal produsere. I debatten om elektrifisering har selvfølgelig Miljøpartiet De Grønne primært ønsket elektrifisering fra dag én. Det har vi ønsket av to årsaker, delvis fordi en elektrifisering som i verste fall utsettes til 2022, vil gjøre Norges mulighet til å levere på våre klimaløfter i forhold til utslippskutt i 2020 enda vanskeligere enn de allerede er. Det andre er selvfølgelig erfaringene fra Mongstad. Det er nødvendig at Stortinget tar styringen og ikke overlater til aktørene å krype ut av de smutthullene som vil komme. Derfor er det beste ved dette vedtaket, i tillegg til at vi unngår en del utslipp, at Stortinget nå har tatt styring. Jeg håper ikke at understrekingen av at dette er et unntakstilfelle, handler om at det skal være et unntakstilfelle når det gjelder styringen av klimapolitikken knyttet til oljevirksomheten, men at det er et unntakstilfelle med hensyn til at Stortinget aldri mer skal somle så lenge med å gripe inn i planleggingen av oljefelt.