Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Forbrukermeldingen, som innebærer den første grundige gjennomgang av forbrukerarbeidet siden 1983, ble lagt fram av sentrumsregjeringen og behandlet i komiteen før sommeren. Når det har drøyd så lenge med debatten i Stortinget, har det sammenheng med at komiteen før sommeren valgte å gi meldingen en grundig behandling, som også har medført at vi på mange områder legger mer politikk inn i meldingen enn det som lå der i utgangspunktet. Både meldingen og innstillingen legger til grunn en nyfokusering på forbrukerpolitikken, og med den nyorienteringen som ligger i innstillingen, tror jeg både fokus på og status til forbrukerpolitikk vil øke. Det er et bredt flertall som slår fast at målet for forbrukerpolitikken er å gi folk muligheten til å gjøre valg som sikrer et mer bærekraftig forbruksmønster, også i erkjennelsen av at den tiltakende forbruksveksten er en av de største miljøpolitiske utfordringene folk står overfor. Det har vært en tradisjon at norske myndigheter har tatt et stort ansvar for å sikre forbrukernes rettigheter, og slik skal det fortsatt være. Men globaliseringen stiller oss samtidig overfor nye utfordringer der de nasjonale reguleringene alene ikke bestandig er nok. For meg er det greit for en gangs skyld å vise til det positive som skjer i EU, der forbrukermakt har blitt brukt for å sikre politiske mål for forbrukerne. Det har også blitt stadig mer sentralt å se forbrukerpolitikken i sammenheng med fordelingspolitikken – og da tenker vi både på internasjonal fordeling og generasjonsfordeling. Å ha et forbruk i dag som både reduserer kommende generasjoners mulighet til å tilfredsstille sine behov, og som hindrer utvikling i underutviklede land, blir det fokusert på i meldingen, og det slås fast at dette er uforenelig med de mål vi nå trekker opp for forbrukerpolitikken. Dersom vi ser sørover – og da trenger vi ikke å gå lenger enn til Danmark – har det vært et helt annet trykk i forbrukerpolitikken. Det skjer ting her hjemme også, men det har ikke vært noen tradisjon for å gi forbrukerarbeidet den samme posisjonen her. På det området vil Arbeiderpartiet nå ha endringer. Det betyr også at vi er nødt til å se på de virkemidlene vi har. Der forbud har vært en tradisjonell måte å regulere markedet på, ser vi at det kommer nye og kanskje like effektive alternativer. Der globalisering og krav til samhandling med andre land gjør forbudene forbudt eller uegnet, der kommer det nå nye måter som f.eks. merking. Det har vi hatt forholdsvis liten tradisjon for her hjemme, men det må det fokuseres sterkere på i tiden fremover. La meg ta et eksempel i så måte: Når vi ikke når fram med våre standarder for tilsettingsstoffer i mat, så får vi stille krav om merking som gjør det krystallklart for forbrukerne hvilke konsekvenser det vil ha. Og det vil være minst like effektivt som et forbud. Flertallet i komiteen har også valgt å ta inn over seg det som har blitt bevist gjennom forskning på 1990-tallet. Det er ikke nødvendigvis alltid slik at materiell velstand og livskvalitet henger sammen. Ikke minst har Dag Hareides studie på oppdrag fra Hedmark fylkeskommune synliggjort dette. Det må selvsagt også få følger for forbrukerpolitikken. For de grupper der dette fortsatt har betydning, skal det selvsagt følges opp. Men dagens melding velger også på denne bakgrunn å vri fokuseringen på forbrukerpolitikken og gjøre den mer betydningsfull på flere politiske områder som f.eks. miljø og fordeling. Dermed synliggjøres også de politiske forskjellene mellom sentrum, Arbeiderpartiet og SV på den ene siden og Høyre og Fremskrittspartiet på den andre. Høyrepartiene vil ha en svært passiv forbrukerpolitikk, mens flertallet legger opp til en ny og offensiv politikk. Det vil føre for langt å komme inn på alle de områdene som omtales i innstillingen, men noen skal jeg komme inn på. Det offentlige er en veldig stor forbruker. Dermed er det også viktig å ha en bevisst politikk på innkjøpsområdet. For å stimulere til miljøriktige produkter er det viktig å få opp omsetningen og ned kostnadsdifferansen når det gjelder de tradisjonelle produktene. La meg ta to eksempler på det: Ulike landbruksministre fra ulike partier har hatt problemer med å få melkeprodusenter til å satse skikkelig på økologiske produkter. Dermed blir det for dyrt og lite tilgjengelig for forbrukerne. Årsaken har selvsagt vært at det er lite økonomisk interessant å satse sterkere på dette. Men i Danmark har man klart å få det til. Dersom vi hadde fått det offentlige til bare å etterspørre økologiske melkeprodukter, er jeg sikker på at Tine omsider hadde fått ut fingeren. Der har vi en mulighet til å bruke vår makt som forbruker til å endre markedsfokuseringen, til og med på en måte som jeg regner med at høyrepartiene er glad for: uten en eneste lovregulering. Et annet eksempel er forslaget som ligger fra sentrum og SV, om økologisk mat og rettferdig kaffe i staten. Det vil ha mye av den samme effekten, og den groveste utbyttingen som skjer av den tredje verden, nettopp kaffeproduksjonen, kunne vært redusert. Det er midt i løypa for den forbrukerpolitikken som nå legges opp. Når Arbeiderpartiet velger å ikke støtte dette forslaget i dag, har ikke det noe med motstand mot forslaget å gjøre. Men dette er ikke noe man knipser i fingrene for å klare. Her må man først samordne politikken for innkjøp i hele det offentlige for å få et skikkelig trykk bak arbeidet og følge det opp overfor de øvrige forbrukerne også. Og det må forankres over alt. Men det er en vei som vi må begynne å gå. Mat har internasjonalt blitt et viktig forbrukerspørsmål. I frimarkedene har man hatt sterke forbrukerorganisasjoner som gjør det umulig å mikse og trikse med maten vår uten at det får konsekvenser, spesielt når det ikke kan garanteres helsemessig. Med globaliseringen må også vi her hjemme utvikle en forbrukeropinion som kan reagere på samme måten. Genmat er et av de spørsmålene som det er mye interesse rundt og mye usikkerhet knyttet til. Det er både et forbrukerspørsmål og et næringspolitisk spørsmål. Vi må ikke sette oss i en situasjon som gjør at vi «kødder» med maten vår, eller at vi utsetter våre forbrukere for helserisiko. Derfor er ren mat viktig for oss av hensyn til forbrukerne. Men på enkelte områder går den teknologiske utviklingen så raskt at vi ikke har den nødvendige sikkerheten for dette. Derfor har også flertallet nå bedt om å få vurdert et midlertidig forbud – eller moratorium, som det heter – mot slike produkter for å sikre både miljøet og forbrukerne. Det vil vi komme tilbake til i senere innlegg også. En av de merknadene som har vakt mye oppmerksomhet, er flertallets påpeking av det misforholdet som er mellom de ressurser som brukes på reklame og forbrukerinformasjon. Når det brukes over hundre ganger mer på reklame enn på forbrukerinformasjon, sier det seg selv at det ikke er så lett å nå fram med den nøytrale informasjonen. For å sikre forbrukerne – og vi registrerer at Høyre og Fremskrittspartiet er imot – har vi bedt om at det ses på muligheten for å utligne dette misforholdet gjennom f.eks. en avgift. En avgift på all reklame på 1 pst. vil altså doble ressursene vi har til forbrukerinformasjon. Derfor har vi bedt om å få en vurdering av dette fra Regjeringen. Det kan selvsagt anføres mange argumenter mot dette, og det blir det også gjort fra dem som risikerer å bli pålagt dette, men det skremmer ikke oss fra å be om en slik vurdering. Så får vi se på om det er mulig å få til en slik ordning på en fornuftig måte. Det leder meg over til organiseringen av forbrukerapparatet. Det er åpenbart at det er modent for omorganiseringer. Sterkere skiller mellom myndighetsutøvelse og forbrukerrepresentasjon er nødvendig, og det er viktig å få en mer effektiv organisering for å unngå dobbeltarbeid og unødvendig dobbeltkompetanse, og å få mer penger ut der forbrukerarbeidet skjer. Derimot har vi sagt klart fra at vi ikke ønsker å få et nytt direktorat. Fylkeskontorene og deres underkontorer er viktige når det gjelder å sikre tilgjengeligheten for den enkelte forbruker. Derfor er jeg også glad for at Arbeiderpartiet har fått støtte for å opprettholde disse. Vi har også registrert at spesielt de fire nordligste fylkene har veldig gode erfaringer med å ha en politisk forankring i fylket. Dette ble omgjort til en frivillig ordning for noen år siden fordi det var svært forskjellige erfaringer med det. Nettopp derfor vil vi heller ikke gjennomføre et lovpålegg om det. Det må være opp til de lokale myndighetene selv å ta stilling til dette, for ingen er tjent med fylkesråd om ikke tas alvorlig. Men dermed opprettholdes også muligheten for de fylkene som ønsker å fortsette med denne ordningen, og erfaringene er at dette er en styrke for forbrukerarbeidet når det tas på alvor. Vi har også bedt om at det ses nærmere på forholdet mellom forbrukerkontorene og konkurransemyndighetene slik at forbrukerarbeidet kan samles i forbrukerapparatet. Men her regner vi med at departementet vil komme tilbake med organiseringen når arbeidet er ferdigstilt og man er klar for å ta nye standpunkt i den saken.