Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-04-17:
Interpellanten tar opp et viktig og vanskelig spørsmål. Komiteen besøkte Japan – herunder også Hiroshima – i september 2010 og fikk både se de historiske stedene og snakke med overlevende. Det var sterke møter, som forteller noe om hvilken enorm utfordring og trussel atomvåpen faktisk representerer. I dag opplever hele ikke-spredningsregimet, særlig representert ved NPT, et sterkt press. Enkelte land representerer stadige og gjentatte utfordringer. Det er forskjell på de landene som besitter atomvåpen. Veldig mange av landene har etter hvert blitt ustabile regimer, der atomvåpen er i hendene på stater man ikke kjenner intensjonene til. La meg begynne med Iran. Situasjonen er særdeles alvorlig og også veldig krevende. Iran har utviklet betydelig kapasitet til å anrike uran for våpenformål. Hensikten med atomprogrammet er ukjent, men det er veldig alvorlig med stadige avsløringer av nye, skjulte anlegg og økt kapasitet. IAEA nektes adgang til landets fasiliteter, og Iran har også vilje til salg av teknologi og utstyr til andre land. Vi må også huske at Israel og andre land i regionen opplever en eksistensiell trussel. Jeg tror det av og til er vanskelig for oss å ta inn over oss hva det innebærer for Israel – og også for andre land. Faren for et atomvåpenkappløp i Golfen og Midtøsten er reell. Det er en betydelig frykt blant de arabiske statene, og det er også, etter min oppfatning, en nedadgående spiral. Dette må også ses i kombinasjon med missilteknologi. Iran har ballistiske missiler, med rekkevidde til å nå NATO-land i Sørøst-Europa, i tillegg til et program som kan gi kapasitet til framstilling av interkontinentale ballistiske missiler som kan nå hele Europa. I Nord-Korea opplever vi en ekstremt uforutsigbar situasjon. Det er et helt lukket land, der den formelle innsettelsen av Kim Jong-un for noen dager siden, med tilhørende mislykket oppskyting av raketter, kan føre til at man får et ytterligere kappløp, der behovet for å vise at man kan, blir sterkere – med den risikoen det medfører. Det er gjentatte provokasjoner. Det er ikke noe innsyn eller noen kontroll fra internasjonale aktører, og det er også tilgang til avansert missilteknologi. Pakistan er et land med vedvarende bekymring for hvem som har kommando og kontroll knyttet til kjernevåpen. Det er et land i dyp ustabilitet, med betydelig maktkamp, og militæret har en helt sentral rolle. På vårt eget kontinent er utfordringen særlig kortrekkende og taktiske russiske våpen, som ikke er en del av START II-avtalen. Gamle våpen utgjør etter hvert en betydelig risiko, ikke minst miljømessig – også av den grunn. Norge har vært veldig aktiv overfor Russland gjennom konstruktivt samarbeid i nord om dekommisjonering av og avfall fra fartøyer. Det er viktig å opprettholde denne aktive holdningen. Det er bred enighet om at Norge skal spille en aktiv rolle i arbeidet for å redusere antall kjernevåpen og deres viktighet. Det er også bred enighet om en visjon om en kjernevåpenfri verden, en visjon som flere av verdens kjernevåpenstater, blant dem Norges nærmeste allierte, har sluttet seg til. Samtidig er det behov for realisme når man diskuterer kjernevåpen. Norge og resten av Vesten har siden 1949 levd med og vært en del av en forsvars- og sikkerhetspolitisk avskrekkingsdoktrine som i sin ytterste konsekvens har vært forankret i bruk av kjernevåpen. NATOs strategiske konsept fra 2010 forplikter alliansen til målsettingen om å legge til rette for en verden uten atomvåpen, men samtidig: Alliansen definerer fortsatt en såkalt egnet fordeling av konvensjonelle kapasiteter og kjernevåpenkapasiteter som et kjerneelement i sin avskrekkingsdoktrine. Dette vil, ifølge det nye strategiske konseptet, forbli situasjonen så lenge atomvåpen fortsatt eksisterer. Norge verken kan eller bør søke å definere vekk sin rolle og sitt ansvar i denne sammenheng. Vi er altså fortsatt på innsiden av en sikkerhetsgaranti, som i ekstremtilfeller kan medføre bruk av kjernevåpen. Det må vi være bevisst. Forsøk på å underspille eller dobbeltkommunisere rundt dette er uheldig. Norge har sin innflytelse gjennom multilaterale fora, ikke alenegang. Vi skal være en konstruktiv og realistisk samarbeidspartner og pådriver der det er mulig. Vi skal benytte etablerende og fungerende organer, og NATO er særlig viktig her. Dette er et arbeid som krever et langsiktig perspektiv.