Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-05-24:
Meningsmålingene viser et klart nei-flertall i velgerflokken. Også blant Høyres velgere er det flere EU-motstandere enn tilhengere. Jeg tror det er en reaksjon på utviklingen i Europa i etterdønningene av finanskrisen, med økende arbeidsledighet og sosial uro. Norge blir på sett og vis motstykket til dette, her vi sitter på en grønn gren lengst nord i Europa med en arbeidsledighet på under 3 pst. og fortsatt vekst i økonomi og sysselsetting. Slik ble vi selv et alternativ til EU i folks øyne enda vi som EØS-medlem faktisk er like integrert i EU-samarbeidet som enkelte medlemsland. Flere EU-land opplever nå en gjeldskrise så dyp og av slike dimensjoner at det er vanskelig å se noen vei ut – med de strenge kravene som EU og Det internasjonale pengefondet stiller til gjeldstyngede nasjoner. Verken EU, IMF eller pressede nasjonale regjeringer i de aktuelle landene synes i stand til å anvise langsiktige løsninger. Jeg tror dessuten den medisinen som foreskrives, er feil. Konservative regjeringer med støtte av et konservativt flertall i EU-parlamentet kjenner dessverre bare én resept, nemlig hardhendte budsjettkutt som rammer folk flest, og som snarere forverrer enn bidrar til å bedre situasjonen i de mest utsatte landene. For to uker siden møttes ledere fra sentrum-/venstrepartier i hele Europa i Oslo for å drøfte venstresidens veikart ut av krisen. Én ting står klart etter konferansen: Uten at det skapes grunnlag for ny vekst, sysselsetting og verdiskaping, og uten at den sosiale stabiliteten gjenopprettes, vil land som Hellas, Portugal, Irland og Spania bare synke dypere ned i krisen. Vel må vi kunne kreve at de skikker sine bo og sørger for balanse i budsjettene som motytelse for lån og kreditter, men vi må ikke frarøve dem håpet om en bedre framtid. Ikke av veldedighet, men av egeninteresse bør Norge, med sin enestående økonomiske posisjon, gjøre felles sak med de krefter i EU som går inn for å skattlegge finanstransaksjoner og opprette en europeisk obligasjonsordning, såkalte Eurobonds, til hjelp for utsatte EU-land som mer enn noen gang trenger nye investeringer og nye arbeidsplasser. Dette er nødvendig marshallhjelp til vårt eget kontinent. Klarer vi ikke denne oppgaven, kan det gå ganske ille – og når jeg sier «vi», er det fordi krisen fort kan bli vår egen dersom kjøpekraften i våre viktigste eksportmarkeder svekkes ytterligere, og etterspørselen etter norske eksportvarer synker. Etter den europeiske samorganisasjonens kongress i Athen siste uke konstaterer LOs mann i Brussel, Knut Arne Sanden, at det nå er økende faglig skepsis til EU, fordi europeisk fagbevegelse erfarer at det gradvis er blitt vanskeligere å ivareta arbeidstakernes rettigheter. EU-domstolens tolkning av utstasjoneringsdirektivet og kommisjonens og EU-parlamentets manglende evne og interesse for å endre praksis på dette området er et direkte angrep på europeisk fagbevegelse. EU-domstolen åpner i realiteten for sosial dumping, hvilket naturligvis har særlig betydning for land med et høyt kostnadsnivå. I Norge har vi så langt vært i stand til å tilpasse oss og korrigere EUs direktiver gjennom nasjonal lovgivning. Allmenngjøringsloven og det som gjelder solidaransvar, er eksempler på dette. Derfor er det ganske trist å registrere at NHO nå utfordrer allmenngjøringsloven i ly av EU-retten. Vikarbyrådirektivet gir regler om inn- og utleie av arbeidskraft og arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår under slike oppdrag. Hovedprinsippet er at ansatte i vikarbyråer skal ha samme lønns- og arbeidsvilkår som i den bedriften som leier inn arbeidskraft. Det betyr at en rumensk arbeidstaker ved et norsk skipsverft skal ha samme lønns- og arbeidsvilkår som sine norske kolleger – og det er bra. Men spørsmålet er om direktivet samtidig utfordrer norske arbeidsmiljøbestemmelser og tariffavtaler, i den forstand at vi i større grad må akseptere inn- og utleie av arbeidskraft. Jeg har tillit til at den norske regjering sørger for at norske arbeidsmiljølovbestemmelser ikke utfordres på dette området.