Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-04-24:
Jeg vil også takke interpellanten for en viktig interpellasjon. Psykiske lidelser kan ramme oss alle, og det kan ramme alle unger. Helt ned i barnehagen kan det faktisk ramme. Samtidig er det noen grupper som er mer utsatte enn andre. Forskning viser at barn med spesielle utfordringer, funksjonshemninger og kroniske sykdommer har en økt risiko for å få depresjon og psykiske utfordringer. Flere av disse er ensomme og har lavere psykisk livskvalitet enn andre unger fordi de kanskje ikke har de samme møteplassene i f.eks. idrettslaget eller speideren som alle andre unger har. Det er dokumentert at sjansen for å kunne behandles og bli frisk igjen er langt større jo tidligere man oppdager psykiske problemer eller depresjoner og kommer inn til behandling. Et tilpasset og positivt møte med helsevesenet er spesielt viktig for barn og unge og kanskje aller mest for dem som har andre utfordringer i tillegg, som funksjonshemninger, f.eks. Barn og ungdom møter i dag et helsevesen som skal ha ansvar for psykisk helse, som ikke er tilpasset dem – og igjen – spesielt dem med spesielle utfordringer. Noe som ble slått fast i en rapport som var bestilt av Helsedirektoratet i 2012, var at skolehelsetjenesten og andre lavterskeltilbud i lokalmiljøene ofte er lite utbygd, og at noen steder finnes de faktisk ikke i det hele tatt. Samtidig er det en utfordring – og jeg ønsker å utfordre ministeren på det – at i kommunehelsetjenesten er spørsmålet: Hvem har til sjuende og sist ansvar for barn og unges psykiske helse? Når en liten unge i første klasse har vært innlagt på barnepsykiatrisk og kommer tilbake igjen til kommunen, hvem har da det totale ansvaret? I spesialisthelsetjenesten har de en spesialist, i kommunen er det gjerne fastlegen, som ikke er spesialist i psykisk helse. Så får de oppfølging av skolehelsetjenesten, av PPT, kanskje, og av helsestasjonen. Men hvem har det totale ansvaret, det enhetlige ansvaret? Det savnes, og det savnes også i den forskriften vi har. Tysvær kommune i Rogaland har gjort noe bra. De har ansatt en psykolog, en helsesøster med spesialutdanning i psykiatri, PPT-tjeneste, en lærer med spesialutdanning og en sykepleier med spesialutdanning, som er et team som møter mor, far og barn med deres utfordringer og sykdom. Det er nesten på lik linje med det som ble fortalt tidligere her fra Ski kommune. Samhandling blir altså viktig for oss, og jeg ber ministeren om å se på forskriften og se på hvem det er som skal få det totale ansvaret i kommunen. Jeg tror det er viktig å ha et totalansvar for å klare å få en helhetlig tjeneste til barn og unge med psykiske utfordringer. Vi vet at det er noen kommuner som ønsker å prøve ut dette, som ønsker å prøve ut og se om de kan ha helsestasjon for ungdom, psykisk helse-tilbud, lavterskeltilbud og psykologtjeneste i ett og samme hus, der ungdommen kan møte, der en får samlet fagkreftene på én plass, og der en slipper å få en sektorisering av tjenesten. Det tror jeg er en god tilnærming når det gjelder å få god effekt av bruken av disse tjenestene. Jeg ber ministeren om å se på den muligheten å organisere på, spesielt i kommuner med stor befolkning og mye ung befolkning.