Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-06-15:
Stortinget er godt fornøyd med både de hemmelige tjenestene, og med hvordan kontrollen fungerer. Arbeiderpartiet er særlig godt fornøyd med at et samlet storting er enig om det meste – i fjorårets årsmelding, som tidligere – etter at Stortinget satte punktum for Lund-kommisjonens arbeid. Når så mye av oppmerksomheten både fra politisk hold og fra medias side ble konsentrert om det ene punktet hvor det er uenighet, skyldes det rett og slett at det er et alvorlig forhold som EOS-utvalget og forsvarsminister Løwer har bedt Stortinget om å klargjøre. Dette skal jeg komme tilbake til. Det er noen få saker jeg vil nevne av dem som årsmeldingen ellers tar opp. Det gjelder Lamark-saken og sideregistre i Politiets overvåkingstjeneste. Begge saker er tilfredsstillende håndtert av både tjenesten og utvalget. Vi er enig med utvalget i at overvåkingssjefen bør gi en generell informasjon til utvalget om denne type saker. Vi setter også stor pris på at overvåkingssjefen selv tok affære når det gjaldt flere databaserte personregistre som var opprettet. Det er også viktig at EOS-utvalget følger opp dette. At dette ble oppdaget og rapportert, gir grunn til å tro at vi nå har fått ordnede forhold innenfor tjenesten. Nedgangen i antall klagesaker gir også grunn til optimisme i forhold til at tjenesten nå fungerer mer etter sin hensikt. EOS-utvalgets instruks skal evalueres i løpet av denne stortingsperioden. Det er trolig behov for å gjøre visse endringer, men først må vi få en grundig gjennomgang av hvordan kontrollen fungerer, og mulige svake sider ved regelverket. Så til Etterretningstjenesten og striden mellom utvalget og tre forsvarsministre. Under sakens gang har det kommet tydelig fram at svært mange vet lite om disse tjenestene og blander oppgavene til de ulike tjenestene. Noen har egeninteresse av nettopp dette for å spre mest mulig mistenksomhet og gjennom det svekke tjenestene. Jeg tror ikke det er noen i komiteen som ikke ønsker at de hemmelige tjenestene skal ha en fullgod kontroll. Et solid flertall i komiteen har hele tiden vært enig i den presiseringen som var nødvendig. Men jeg vil legge til at jeg stiller meg noe undrende til at forsvarsminister Løwer, som er forsvarets øverste ansvarlige, valgte å ikke gi Stortinget et forsvarsfaglig råd om hva som var det forsvars- og sikkerhetsmessig riktige å gjøre i denne saken – til tross for at hun har lagt seg på samme linje som Kosmo og Fjærvoll i brevene. Hun har likevel fram til i dag ikke gjort sin mening kjent utover dette. Det som er bakgrunnen for striden, er hvorvidt EOS-utvalget skal ha begrenset eller ubegrenset innsyn for sin kontrollfunksjon – en klassisk kompetansestrid mellom et kontrollerende organ og det organ som skal kontrolleres. Det som er uvanlig, er at EOS-utvalget ikke godtok at forsvarsministeren forbeholdt seg retten til at den type meget sensitiv informasjon i så fall måtte komme til utvalget gjennom statsråden selv, noe jeg mener er en legitim rett for en statsråd som tross alt er den som står konstitusjonelt ansvarlig for Forsvarets handlinger overfor Stortinget. Avgjørelsen kan ha direkte konsekvenser for norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk og norske tjenestemenns liv og sikkerhet. Man burde forvente at EOS-utvalget bøyde av for en slik erkjennelse. Det gjorde de ikke, til tross for at kontrollutvalgets instruks er klinkende klar på at det kan åpnes for unntak fra den generelle innsynsretten, men utelukkende i visse tilfeller. Hvorfor skulle det ellers være en egen paragraf om dette i instruksen? Det har aldri vært noen diskusjon om noen mer generell begrensning. Tvert imot har alle lagt vekt på at unntakene skal være helt minimale. At Stortinget gjennom Presidentskapet underveis i behandlingen av saken fant det nødvendig å avgradere dokumentene, viser hvor vanskelige slike saker kan være. Hadde alle vært med på å ta ansvar fra starten av, kunne avgraderingen vært unngått. Deler av EOS-utvalgets håndtering og brevskriving kunne vært gjort mer profesjonelt og mindre spenningsfylt. Men det viktigste for Stortinget er tross alt nå å skjære igjennom og lage klarest mulig retningslinje for utvalgets innsyn. Jeg håper at man i andre partier ikke likestiller debatten om åpenhet i forvaltningen med åpenhet i de hemmelige tjenestene. Det var riktig å overlate avgjørelsen til Stortinget, fordi det dreier seg om et prinsipp. Problemet har vært at det tok tid før alle skjønte at kompetansestriden også gjaldt utenlandske tjenesters tillit til norsk etterretning. Uten denne tilliten fra samarbeidende tjenester i utlandet kan man sette norske soldaters liv i fare ved at manglende tiltro til norsk E-tjeneste kan stoppe livsviktig informasjon, f.eks. om at norske soldaters liv og kilders sikkerhet er i fare. Man trenger i utgangspunktet bare sunn fornuft for å skjønne dette. Men det var altså ingen selvfølge for alle her i huset i denne prosessen. SVs standpunkt er ikke overraskende, men er et galt standpunkt sammenliknet med det som etter hvert ble alle de andres syn. Bredden i enigheten var først og fremst viktig i forhold til Kristelig Folkeparti. For egen del synes jeg at SVs standpunkt i denne saken står i sterk kontrast til deres støtte til f.eks. luftkrigen i Kosovo. Ja, man gav til og med støtte til ulike internasjonale aksjoner hvor Norge deltar med styrker. Jeg mener derfor at SVs syn her viser en manglende forståelse for at nordmenn i uniform i utlandet trenger beskyttelse. Det dreier seg om tillit til norsk forsvarsetterretning. En slik tillit kan vi ikke vedta at samarbeidende tjenester skal ha til oss. Derimot må vi ha en praksis som gir totalt kildevern, og det skjer kun ved at noen ytterst få i E-tjenesten kjenner identiteten. Fra Stortingets side er det viktig å ha et bredt sammensatt utvalg som – underlagt en best mulig kontrollinstruks – fungerer etter hensikten. Diskusjonen som har pågått rundt utvalgsmedlem Ørnhøis videre deltakelse i utvalget eller ikke, har i denne sammenhengen vært et fullstendig blindspor og har ikke hatt noe med komiteens behandling av saken å gjøre. Her får vi avvente Presidentskapets innstilling. I denne saken skal de parlamentariske lederne i de partiene som utgjør flertallet, gis honnør for sine bestrebelser for å finne fram til en felles forståelse. Fra Arbeiderpartiets side har det viktigste vært å få en bredest mulig konsensus i merknadene for å opprettholde tilliten til vår militære etterretningstjeneste. Det er et faktum at utenlandske tjenester øker eller minsker sin tillit på bakgrunn av den norske regjeringens politikk og troverdighet i slike saker, og ikke på bakgrunn av skiftende flertallsmerknader i en årsmelding. Dette er sakens kjerne i denne striden. Det er derfor viktig at vi viderefører det som har vært et viktig element i etterkrigstiden, nemlig at norsk forsvarsetterretning er til å stole på. Det har videre hele tiden vært åpenbart for flertallet at forsvarsministeren står ansvarlig overfor Stortinget. Det gjelder naturligvis også for innholdet i de brevene som ulike forsvarsministre fra ulike partier og regjeringer har skrevet. Det eksisterer ikke noen mystiske ledd mellom Regjeringens medlemmer og Stortinget. Like klinkende klart har det vært at Stortingets eget EOS-utvalg kan bringe saker, inkludert uenigheter, inn for Stortinget gjennom årsmeldingen eller særskilt melding. Det er jo denne saken et bevis på. Hovedpoenget med EOS-utvalgets årsmelding er ikke bare at Stortinget skal bli kjent med antall møter, inspeksjoner og studiereiser, antall klagesaker og hvor mange saker som ikke er avsluttet. Utvalget kan når som helst ta opp hva som helst de måtte ønske. Det som bør være avgjørende, er at man velger en framgangsmåte som ivaretar den nødvendige integritet og troverdighet for alle impliserte parter. Så vil jeg si noen ord om denne brevskrivingen som er bakgrunn for diskusjonen om begrensninger i innsynet. Først ute var tidligere statsråd Kosmo, deretter kom statsråd Fjærvoll, som fulgte opp Kosmo og var enig i hans framgangsmåte, og til slutt kom statsråd Løwer. I sitt brev går hun etter min mening lenger i både ordbruken og i å begrense innsynet, riktignok knyttet til en annen sak, men prinsippet er det samme: Kontrollutvalget har begrenset innsyn på svært avgrensede områder av hensyn til Rikets sikkerhet. Kontrollkomiteens konklusjon er tindrende klar: Vi er enig med alle de tre forsvarsministrene, og vi har i tillegg lagt inn en sikkerhetsventil i forhold til Stortinget hvis man ikke blir enige. Men jeg vil understreke viktigheten av at utvalget og tjenesten bør ha et godt samarbeid og anstrenge seg for å bli enige. Når det gjelder forslaget fra Fremskrittspartiet, vil ikke vi fra Arbeiderpartiet stemme for dette, fordi vi mener at dets hensikt allerede er ivaretatt. Hadde Fremskrittspartiet vært med på fellesmerknadene, ville de stått enda sterkere. Men det er bare å registrere at det nest største partiet vil provosere fram et nederlag på dette forslaget til tross for at vi er enig i sak. Arbeiderpartiet mener det er uklokt og unødvendig. Hagens dilemma er at de ikke selv tar det konstitusjonelle ansvaret for at vi har en forsvarsminister og en regjering Fremskrittspartiet ikke stoler på i denne saken. Det er Fremskrittspartiets problem. Statsråden har bekreftet under komitehøring at hun vil følge opp merknadene som stortingsflertallet har, og disse er etter min mening så klare at det fra Arbeiderpartiets side ikke er noe behov for å vedta dem i vedtaks form. Skulle det i framtiden komme en ny forsvarsminister som måtte være uenig med sine forgjengere, vil jeg anbefale vedkommende å ta saken opp på nytt i Stortinget. Til slutt vil jeg kommentere representanten Kosmos habilitet i denne saken.