trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2005-02-09:
Eg er veldig oppteken av at me skal auka skogvernet vårt og meiner me har funne gode løysingar for å få det til. Det eine er at me har teke initiativ til frivillig vern, som er med på både å sikra vern og at konfliktnivået går ned. Det andre er at staten er med på å ta eit større ansvar gjennom m.a. at òg delar av Statskog sine skogar blir lagde ut for vern – der går det no føre seg ein prosess – og at me gjennom budsjettet vårt nettopp har satsa på vern. Ei av satsingane i Miljøverndepartementets budsjett for 2005 var ein auke i skogvernet. Så er det alltid slik at me gjerne skulle ønskt oss enda meir pengar, men av dei midlane som Miljøverndepartementet hadde til rådvelde, blei m.a. skogvernet prioritert. Det viser at me ser på dette som viktig.
Jørund Leknes (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-09:
Jeg tillater meg å stille et spørsmål til miljøvernministeren: «Daværende miljøvernminister Børge Brende lovet i Aftenposten 2. august 2003 at ingen verneverdig skog vil gå tapt, og at Regjeringen vil gå inn med midlertidig vern hvis slik ødeleggelse skulle finne sted. Verneverdig naturskog i Stordalen i Sogn og Fjordane og på Bevøy i Østfold er nå truet av utbygging av henholdsvis skogsbilvei og kraftgate. Hva vil statsråden foreta seg for å sikre at det ikke gjennomføres inngrep i den verneverdige naturskogen i Stordalen og Bevøy?»
Jørund Leknes (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-09:
Jeg takker for svaret. Jeg vil minne statsråden om at bevaring av biologisk mangfold er en stor og viktig utfordring for Norge. Saker som omhandler biologisk mangfold, har ingen angrefrist. Hvis man utrydder en art, er det ikke mulig å gjenopplive den gjennom f.eks. en budsjettbevilgning. Mange norske arter er avhengig av naturskog for å overleve. Av drøyt 3 000 arter på den norske rødlisten lever over 1 400 i skogen. Norge er folkerettslig forpliktet til å ta vare på sitt biologiske mangfold gjennom Rio-konvensjonen. Vern av ytterligere skog er en forutsetning for å ta vare på det mangfoldet. Vil statsråden sikre at Norge er i stand til å ivareta sine folkerettslige forpliktelser?
Jørund Leknes (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-09:
Da takker jeg for det jeg oppfatter som et positivt svar. Samtidig vil jeg minne om at skogvernet tidvis har vært preget av mye uforutsigbarhet og altfor små bevilgninger, særlig sammenlignet med våre svenske og finske naboer. I Sverige har de som mål å benytte 1 milliard kr årlig til skogvern. Til sammenligning bevilges det i Norge om lag 50 mill. kr på statsbudsjettet for 2005. Sverige har vernet omtrent 5 pst. av sin naturskog, mens vi i Norge ligger på omtrent 1 pst. For å få økt forutsigbarhet i verneprosessen har flere parter foreslått et skogvernfond, slik at vernet ikke er avhengig av bevilgningene fra statsbudsjett til statsbudsjett. Vil statsråden kunne støtte et slikt forslag?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-11-14:
Saken gjelder innlemmelse av en forordning vedrørende prospekter innenfor rammen av EØS-avtalen. Prospektforordningen har til hensikt å utfylle et tidligere direktiv om prospekter som skal offentliggjøres når verdipapirer legges ut til offentlig tegning eller opptas til omsetning, samt endring av ytterligere ett direktiv. Prospektforordningen har bl.a. nærmere regler om minstekrav til opplysninger som skal inngå i prospekt, utforming av prospekt, krav til årlig oppdatering av informasjon og offentliggjøring av prospekt. Innstillingen fra finanskomiteen er enstemmig. Innstillingsutkastet har vært oversendt utenrikskomiteen, som ikke har noen merknader til saken. I saken kommer det eksplisitt frem at ovennevnte forordning vil få økonomiske og administrative konsekvenser. Dette gjelder både for Oslo Børs og for Kredittilsynet. Kredittilsynet har sågar benyttet dagens forordning til å argumentere for økte budsjetter i 2004, i 2005 og i 2006. På denne bakgrunn fremholder Fremskrittspartiets medlemmer i finanskomiteen i merknads form at «utgangspunktet for samarbeidet mellom landene innenfor EØS-området, var å skape enhetlige og sammenlignbare økonomiske styrings- og kontrollmekanismer samt å redusere hvert enkelt lands behov for offentlig administrasjon og byråkrati. Disse medlemmer merker seg at økte bevilgninger til Kredittilsynet gjennom de tre siste årene delvis er begrunnet med at tilsynet får nye oppgaver i forbindelse med prospektkontrollen, og registrerer således at denne EØS-forordningen har den motsatte konsekvens». Altså: Det som var en av intensjonene med at vi inngikk i EØS-samarbeidet, var å redusere offentlig byråkrati og administrasjon. Denne prospektforordningen har den motsatte konsekvens – og det tror jeg ikke er den første. Fremskrittspartiet er overrasket over at de øvrige partiene ikke ønsker å slutte seg til en slik beskjeden påminnelse om deler av grunnlaget for Norges tilslutning til EØS-avtalen. Som frafallen byråkrat og embedsmann har jeg selv erfart hvordan offentlige strukturer har en egen tendens til å vokse og til å rettferdiggjøre seg selv. Fremskrittspartiet ønsker med sin merknad å gi et signal om at også offentlig sektor må prioritere blant sine arbeidsoppgaver. Ansvaret for veksten i administrasjon og byråkrati ligger imidlertid ene og alene i denne sal.
Erna Solberg (Høyre), 2006-11-14:
Jeg synes det er interessant at kritikken mot NOx-avgiften har virket. Jeg synes det er interessant at Regjeringen nå i realiteten lider et nederlag på sine egne forslag i Stortinget, gjennom sine egne i regjeringspartiene. Jeg er ikke sikker på om det er nok. Men jeg tror at det viser at denne regjeringen ikke har sett konsekvensene, og at fiskeriministeren ikke har gjort jobben sin i Regjeringen med å forklare sine kolleger hvilke konsekvenser dette ville hatt for fiskerinæringen. Så får vi se om de omleggingene som gjøres når det gjelder NOx-avgiften, vil gi som resultat at man ikke får de negative konsekvensene vi har sagt det vil få. Jeg tror fortsatt at det kommer til å bidra til mindre lønnsomhet, jeg tror fortsatt det kommer til å bidra til svekket levering, og jeg tror at særlig de marginale delene av fiskeriene, som i dag har store problemer med kostnadssiden sin, kommer til å oppleve dette som negative og vanskelige tiltak å tilpasse seg. La meg så si noe om historiefortellingen til fiskeriministeren. Hun er jo mer opptatt av å fortelle historien om andre enn å fortelle om konsekvensene av sin egen politikk. Ja, det går bra i fiskerinæringen nå, fordi Regjeringen ennå ikke har gjennomført noen av de tiltakene de har på trappene, fordi man fortsatt styrer etter den fiskeripolitikken som den forrige regjeringen la opp til. Men gjennomfører man de tiltakene som det nå er lagt opp til, vil man altså gjøre noe, få en annen type politikk. Og det er jo ikke historie at det var den forrige regjeringen som skiftet gir eller endret fiskeripolitikken. Jeg synes det er interessant når man ser hva tidligere fiskeriministere, de som har forvaltet fiskeripolitikken tidligere, sier om det som skjer. Blant annet sier Peter Angelsen, som var fiskeriminister i Norge før den forrige regjeringen tiltrådte, at den regjeringen videreførte hovedlinjene i fiskeripolitikken som også han stod for, og som de tidligere arbeiderpartifiskeriministrene stod for. Det som skjedde i forrige periode, var at Arbeiderpartiet skiftet standpunkt. Man kan ikke laste andre for hva man la mest vekt på, og man la altså mindre vekt på at det skulle være en lønnsom fiskerinæring. Så må jeg si at ja, vi skal ha to tanker i hodet samtidig. I denne sammenhengen bør man ha tanker om hvordan alle de ulike tiltakene slår ut. Jeg skulle gjerne hatt tid til å gå igjennom et godt eksempel fra Andøya, som viser både hvilke kostnader de forslagene man har, vil gi Andøya kommune, som er medeier i et fiskemottak og i båter, og også hvilke konsekvenser det over tid vil få for innkjøpene i kommunen. Det å gjøre fiskebåtene mindre lønnsomme kommer til å bidra til at man får færre som rekrutteres til fiskerinæringen, det kommer til å bidra til at mindre landes i Norge, og det kommer til å bidra til at det blir færre arbeidsplasser langs kysten. Og det er jo ikke slik at det blir færre arbeidsplasser langs Finnmarkskysten på grunn av den forrige regjeringens politikk. Det ble flere arbeidsplasser langs Finnmarkskysten på grunn av den forrige regjeringens politikk.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-14:
Siden statsbudsjettet ble lagt fram har fiskeriministeren sagt at hun ønsker en dialog med fiskerinæringen om utformingen av NOx-avgiften. Det har hun fulgt opp, og jeg synes det er underlig at representanten Solberg kritiserer Regjeringen for å ha lyttet til næringen. Måten NOx-avgiften utformes på, vil både ivareta hensynet til lønnsomhet i flåten og sikre et godt havmiljø, som hele næringen og kystbefolkningen skal nyte godt av på sikt. Deltakerloven slår fast at fiskeflåten skal være eid av aktive fiskere. Så er det slik at ulike industriforetak gjennom tidene har fått dispensasjon fra deltakerloven slik at de kan eie fartøy. Til gjengjeld er de – logisk nok – pålagt en leveringsplikt til definerte områder eller bedrifter. Ordningen med leveringsplikt er med andre ord innrettet for å sikre råstoff til fiskeindustrien i visse områder, for derigjennom å ivareta hensynet til sysselsetting og bosetting. I 2005 ble det iverksatt en bred evaluering av denne ordningen. Det var det den forrige fiskeriministeren som satte i gang, så det kan jo tenkes at han også hadde noen betenkeligheter rundt hvorvidt leveringsforskriften fungerte etter hensikten. På bakgrunn av den evalueringen og de erfaringene man for øvrig har gjort med praktisering av ordningen, har Fiskeri- og kystdepartementet hatt på høring et forslag til innskjerping i leveringsvilkårene. Forslaget skal sikre at mer av råstoffet som er omfattet av leveringsplikt, faktisk går til bearbeiding i de begunstigede bedriftene eller områdene, og sånn sett sikre både bedriftsøkonomisk lønnsomhet og en samfunnsmessig gevinst. Høringsuttalelsene er nå til vurdering i departementet, og vi vil i løpet av kort tid fastsette det endelige regelverket. Interpellanten påpeker også at nettolønnsordningen truer rekrutteringen til flåten. Da må jeg minne om at nettolønnsordningen ble innført som en midlertidig ordning i 1993, og den har blitt evaluert og endret flere ganger siden den gangen. Det har vært bred enighet i Stortinget om at denne ordningen er viktig for å sikre sysselsetting av norske sjøfolk og opprettholde en sterk norsk maritim næring. Regjeringen Bondevik II behandlet refusjons- og nettolønnsordningene i skipsfartsmeldingen i 2004. Det ble varslet en omlegging av refusjonsordningen for sjøfolk innenfor eksisterende rammer, og ingen reduksjon eller avvikling ble antydet. I skipsfartsmeldingen ble også fiskeflåten spesielt omtalt. Det ble der slått fast at det er sentrale forskjeller mellom fiskeflåten og handelsflåten hva angår konkurransesituasjon og støtteregelverk, og det ble ikke foreslått at fiskeflåten skulle omfattes av refusjons- og nettolønnsordningene. Bondevik II-regjeringen hadde med andre ord samme holdning til spørsmålet om nettolønn for fiskeflåten som det dagens regjering har gitt uttrykk for.
Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2006-11-14:
Regjeringens fiskeripolitikk skal sikre aktivitet langs hele kysten, og vi skal sikre aktivitet i de mest fiskeriavhengige samfunnene. Det skal vi gjøre gjennom leveringsplikt, gjennom distriktskvoter, gjennom det marine verdiskapingsprogrammet, gjennom et aktivt arbeid for å sikre produktene våre markedsadgang, gjennom ferskfisksatsing og gjennom forskning, for å nevne noe. Det skulle vært veldig interessant å se hvordan kysten hadde sett ut dersom det var Fremskrittspartiets politikk som skulle gjennomføres. Jeg tror ikke man trenger å være spåkone for å slå fast at mange av stedene langs kysten da ville blitt slettet fra kartet – noe også representanten Korsberg gikk langt i å si i sitt innlegg. Er det én ting fiskerinæringen som eksportnæring er avhengig av, er det en forsvarlig økonomisk politikk. Jeg ser fram til at Fremskrittspartiet skal legge fram sitt alternative budsjett. Det er klart at mer penger til Kystvakten isolert sett høres forlokkende ut, men det hjelper lite hvis man samtidig pøser milliarder inn i økonomien, og dermed ødelegger næringens konkurransekraft. Representanten Korsberg tok også opp overfiskeproblematikken. Det er en problemstilling som Regjeringen møter på flere områder, og der vi er veldig aktiv. Blant annet har Regjeringen foreslått endringer i norsk lovverk for å sikre oss hjemler til å nekte tjuvfiskefartøyer adgang til norske havner for å kjøpe tjenester. Det skal bli spennende å se hvordan lov og orden-partiet Fremskrittspartiet stiller seg til dette forslaget når det skal opp i Stortinget i desember. Jeg tror det er i overensstemmelse med de flestes rettsfølelse at heleren er like ille som tyven. Men i Stortingets spørretime den 10. mai i år slo Øyvind Korsberg fast at man ikke må ta helerileddet. Med en sånn holdning vil man neppe komme langt i kampen mot verken hytteinnbrudd eller tjuvfiske. Når man innfører endringer i fiskeripolitikken, må man forvente debatt. Det er ikke noe nytt. Når den forrige fiskeriministeren reiste rundt langs kysten – med eller uten støvler – var det ikke akkurat jubel han hørte når han lyttet til kystbefolkningen. Det var ikke akkurat optimisme som preget kysten under den forrige regjeringen. Så når representanten Solberg påstår at det ble skapt mange nye arbeidsplasser, spør jeg: Hvor ble de arbeidsplassene av? Bare i mitt fylke forsvant det 1 000 industriarbeidsplasser i løpet av svært kort tid. Høyre hadde ikke noe svar på hvordan dette skulle møtes. Det ble også behørig debattert internt i Høyre. Jeg vil bare minne om at tidligere Tromsø-ordfører, Erlend Rian, forlot partiet i den fasen. Valgresultatet i 2005 var kanskje den endelige bekreftelsen på hva kystbefolkningen faktisk mente om fiskeripolitikken som ble ført. Kystbefolkningen gav uttrykk for at den ønsket seg en ny retning i fiskeripolitikken, og det ønsket er Regjeringen nå i ferd med å innfri.
Aud Herbjørg Kvalvik (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-14:
Interpellanten Erna Solberg er ikke fornøyd med Regjeringens strukturfrys. Strukturfrysen vil jeg kalle for en tenkepause i denne sammenhengen. Norsk fiskeripolitikk fortjente en tenkepause, særlig etter at den forrige regjeringen innførte omsettelige evigvarige kvoter. Vi trengte en tenkepause, og den har den nye rød-grønne regjeringen benyttet bl.a. til å frambringe en NOU som gir et godt kunnskapsgrunnlag for å bringe fiskeripolitikken inn på et nytt og bedre spor. SV er veldig godt fornøyd med den nye fiskeriministeren, som understreker det sterke samfunnsperspektivet vi må ha på fiskeripolitikken. SV er meget godt fornøyd med at Regjeringen, i motsetning til Bondevik II-regjeringen, tar våre internasjonale forpliktelser på alvor. Innføring av NOx-avgift er viktig og riktig for miljøet og for vårt kollektive ansvar i henhold til Gøteborgprotokollen. SV er også opptatt av leveringsplikten, fordi den vil sikre sysselsetting og aktivitet i mange store og små kystsamfunn. Den må vi ta vare på. SV er rett og slett godt fornøyd med den fiskeripolitikken ministeren målbærer her i dag. Vi ønsker at den nye fiskeripolitikken kan stimulere til sysselsetting og bosetting gjennom å kombinere det beste fra vår fiskeritradisjon med moderne nyskaping og innovasjon, ved hjelp av ny teknologi og markedskunnskap. Vi ønsker en lokal verdiskaping som kan sikre arbeidsplasser både på båtene og på land, der en mindre andel av ressursene blir sendt jorden rundt for å bearbeides og komme tilbake til frysediskene i Norge. Oppsummert: Regjeringen har med struktursfrys innført en nødvendig tenkepause, en pause som blir brukt til å stake ut en ny rød-grønn kurs i fiskeripolitikken.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2006-11-14:
Norsk fiskerinæring er ei av våre aller viktigaste næringar. Ho sikrar busetnad og aktivitet langs kysten, ho skaffar både råstoff og eksportinntekter, og i tillegg er synergieffekten i form av norske leveransar av varer og tenester av veldig stor betydning. Fiskerinæringa i Noreg har tusenårige tradisjonar og har opp gjennom historia vist både evne og vilje til å tilpassa seg forhold som har skifta – ganske store endringar til tider. I vår moderne tid går desse endringane med mykje større fart enn dei gjorde tidlegare. Næringa har likevel framleis vist både evne og vilje til å tilpassa seg og til å driva utan å vera avhengig av tilskot frå staten. Fiskarane er ikkje kjende for å klaga, men dei har eit utvitydig, klårt og tydeleg språk. Og no er norsk fiskerinæring frustrert – «no doubt about that». Det starta eigentleg med den raud-grøne regjeringa sin bråstopp i strukturkvoteordningane. Fiskarane miste ikkje motet, men utolmodet auka. Me krev å få klår melding om kva me skal halda oss til, var bodskapen. Så viser det seg i tillegg at nettolønsordninga, som i seg sjølv er ei god ordning, har ført til ei betydeleg konkurransevriding i kampen om arbeidskraft, og taparen er norsk fiskerinæring. Legg merke til at fiskerinæringa ikkje ber om nettolønsordning, men ho ber om like konkurransevilkår. Så kom forslaget om NOx-avgift, som kan verta ein katastrofe for norsk fiskerinæring. Opptil 5–6 millionar kr i auka utgifter på eitt fiskefartøy, og i tillegg betydeleg reduksjon i råstofftilgangen til norsk fiskeforedlingsverksemd. Igjen eit tydeleg språk frå fiskerinæringa. Me skal bidra til betydeleg NOx-reduksjon, men då må Regjeringa lytta til oss, og til eit samla norsk næringsliv, er bodskapen. Og bodskapen er veldig klår: Utset innføring av NOx-avgifta eit halvt år, og lat oss få ei fondsløysing, så skal me greia å redusera NOx-utsleppa betydeleg. Denne viktige og til no sterke næringa treng stabile og føreseielege rammevilkår. Dei må rett og slett kunna veta kva dei kan rekna med framover, bl.a. når dei planlegg store investeringar. Så langt har den raud-grøne fleirtalsregjeringa på ingen måte vist evne eller vilje til å oppfylla dette ønsket, snarare tvert imot. No er det på høg tid at fiskeriministeren tek snøret i ei anna hand og viser at Regjeringa tek norsk fiskerinæring på alvor.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2006-11-21:
På vegne av stortingsrepresentanten Jan Sahl og meg selv vil jeg sette fram et representantforslag om å styrke innsatsen for å utvikle og ta i bruk biodrivstoff i Norge.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-21:
Jeg vil takke justisministeren for svaret. Jeg syns justisministeren viser et stort og flott engasjement i disse sakene, og det er forferdelig viktig. Jeg håper og tror at både justisministeren og barneministeren vil sørge for at alle departementene går gjennom sine lovverk og sine systemer for å se om det er godt nok til å ivareta barneperspektivet, noe vi også er forpliktet til etter FNs barnekonvensjon. Barnekonvensjonen hadde jo bursdag i går, og det kan vi jo også minne oss sjøl om. Jeg er helt enig med justisministeren i at noe av årsaken til både unnfallenhet og usikkerhet knyttet til dette er at volden foregår innenfor hjemmets fire vegger. Sånn sett handler det om den private sfære som mange er engstelige for å gå inn i, og det er også noe av årsaken til at kvinnebevegelsen i sin tid lagde slagordet «Det private er politisk». Det var et veldig viktig slagord. Så er spørsmålet hva barnevernet kan gjøre hvis de oppdager vold og overgrep under samvær. Da er det et spørsmål om virkemidler, og jeg oppfatter det sånn at Regjeringa ønsker å se på de virkemidlene som barnevernet har. Det syns jeg er veldig positive signaler. For én ting er jo at når man oppdager at et barn er utsatt for vold og overgrep direkte, så er det veldig klart hva man skal gjøre, men hvis barnet lider fordi mor utsettes for trusler og mishandling fra far, blir det desto vanskeligere. Så mener jeg det er fryktelig viktig å få til god kompetanseheving. Jeg vet også, som Storberget refererte til, at det er igangsatt et arbeid på dette feltet. Det står også i Soria Moria-erklæringa at vi skal gå gjennom relevante utdanninger for å se om man har god nok kunnskap når det gjelder volds- og overgrepsproblematikk. Jeg vil også vise til det viktige arbeidet som bl.a. er gjort i Vestfold av familievoldsteamet der, hvor man jevnlig inviterer alle relevante yrkesgrupper til å komme sammen og diskutere hva man kan gjøre for å hjelpe barn som er utsatt for vold. Et av temaene der var: Fortell om en gang som du utgjorde en forskjell for et barn. – Det setter i gang noen viktige prosesser som kanskje mange av oss kunne gått gjennom. Så mener jeg at vi må gå inn og se på om vi har gode nok hjemler for å stille krav til lokalt samarbeid. Det skjer veldig mye bra rundt omkring, og jeg vil igjen framheve Sagene bydel, hvor man faktisk møtes jevnlig i et ungdomsteam og et barneteam. Disse kalles for innsatsteam. Der har man da alt fra politi, helsestasjon, kulturetat, helsesøster og barne- og ungdomspsykiatrien, som ofte er fraværende i slike sammenhenger. Det gjelder også flere andre. Dette samarbeidet er forferdelig viktig for at man skal kunne sette sammen brokker av en virkelighet til en helhet. Dette med rutiner for å melde fra til barnevernet må vi også få sikret. Så takk foreløpig for svaret.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2006-11-21:
Jeg må bare bruke anledninga til å si at jeg er virkelig skuffet over hvordan Fremskrittspartiet har opptrådt her i salen. Med sin holdning ellers, ikke minst når det gjelder innvandrerbefolkninga, hvor man ikke ønsker å nyansere i det hele tatt, har man inntatt en motsatt rolle i dette spørsmålet. Her gjelder det virkelig å være forsiktig, så man ikke tråkker i salaten. For eksempel i forhold til representanten Karin S. Woldseth, som jeg kanskje er mest skuffet over, siden jeg ikke forventer stort mer av representanten Ulf Erik Knudsen, mener jeg at hun på mange måter henger bjella på katten. Jeg tror at årsaken til at så mange barn må lide under fortsatt unnfallenhet og motvilje mot å se, har å gjøre med de holdningene som representanten Woldseth viste i salen. Å kalle kunnskap vi faktisk har om skadene disse barna svært ofte får av å leve under de forholdene som mange kaller for patriarkalsk terrorisme – som er en enorm belastning, som er dokumentert forskningsmessig, og som man kan få vite om bare ved å oppsøke disse barna sjøl eller voksne som har levd under disse forholdene – og hvordan de oppleves, for stigmatiserende er helt utrolig. Jeg mener at det fører til at man lar være å gripe inn. Men det føyer seg inn i rekka av hvordan Fremskrittspartiet ellers forholder seg til forskning og kunnskap, også f.eks. når det gjelder alkohol. Man tar på seg skylappene, nekter å se realitetene i øynene og turer fram som før. Det er altså heller ikke til disse barnas beste. Det kan jeg i hvert fall slå fast. Så kaller man det også stigmatiserende å slå fast at mange i hjelpeapparatet og rettsapparatet faktisk ikke har den nødvendige kunnskapen om hva det vil si for barn å vokse opp med vold i familien. Ja, men det er jo bare å spørre folk som jobber i hjelpe- og rettsapparatet sjøl. De skriker jo etter kunnskap. De ber jo oss om å sørge for at de kan få mer kunnskap, slik at de kan gripe inn før. Så jeg skjønner virkelig ikke dette behovet for å lene seg tilbake og be om mer nyanser hele veien. Selvfølgelig er det slik at også kvinner bruker vold. Selvfølgelig er det slik at også kvinner begår overgrep mot sine barn. Men 90 pst. av dem som gjør det, er altså menn. Det kan hende at det er vanskelig å se realiteten i øynene, men slik er det faktisk. Heldigvis er det mange her i salen som ikke har den samme tålmodigheten som det Fremskrittspartiet, og også faktisk Høyre, har vist. Det er jeg veldig glad for. Her er det mange som har skjønt hvor viktig det er å ta tak i dette, ikke minst vår egen justisminister. Jeg mener at vi nå må handle i langt større grad enn hva vi har gjort til nå. Vi må ta disse barnas situasjon på et langt større alvor enn det Fremskrittspartiet er villig til.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-21:
På mange måter er denne debatten en utfordring i forhold til å vurdere hva som er best for barnet, fordi vi har to spor og to systemer. Det ene er det sporet som i fylkesnemndene går på spørsmålet om barnevernets tvangstiltak, og det andre er det mer sivilrettslige mellom partene, hvor man skal avgjøre både hvor barnet skal bo fast, og også spørsmålet om samvær. La det ikke herske noen tvil om at det å være utsatt for vold som barn, eller det å være vitne til vold, f.eks. at en omsorgsperson utsettes for vold, er relevante vurderingstemaer i begge de aksene. I den grad det hersker tvil om at mor utsettes for vold i et parforhold, og det ikke skulle ha noen betydning for å vurdere barnets situasjon i hjemmet, er jeg ganske sikker på at det er viktige elementer som allerede fylkesnemndene og også barnevernstjenestene lokalt legger avgjørende vekt på når de skal vurdere spørsmålet om hva som er barnets beste. Nettopp denne debatten og fokuseringen på at barn er vitne til at omsorgspersoner utsettes for vold, er åpenbart av betydning i forhold til spørsmålet om hvordan barnet har det hjemme, og hva som er barnets beste. Vi har bred dokumentasjon i forhold til spørsmålet om hva det betyr for barnet å se at en omsorgsperson utsettes for vold, og det har betydning for å vurdere hva som er barnets beste. Det har også betydning for den rettslige vurderingen fra domstolenes side av om samvær skal innrømmes, og har man mistanke om eller dekning for at barnet utsettes for vold, så er det avgjort et viktig moment. Den problemstillingen som interpellanten reiser, går på spørsmålet om barnevernets mulighet for å kunne agere på en samværsavtale. Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, er det også noe som Regjeringa vil vurdere ut fra den saken som er reist – i hvert fall se på i hvilken grad vi kan gjøre systemene i seg sjøl smidigere. Det er, som interpellanten også har vært inne på, ikke helt enkelt for en mor eller en far bestandig å måtte gå til sak for å få omgjort slike spørsmål. Det bør være enklere, nettopp fordi spørsmålet om hvorvidt barnet utsettes for vold, er av avgjørende betydning. Så vil jeg bare kort peke på at vi i løpet av neste år, både fra Justisdepartementets side og også med god hjelp fra de andre departementene, vil sette i verk en god del tiltak for å få økt fokus på denne situasjonen. Jeg peker bl.a. på den satsingen vi gjør i politiet ved å etablere team som skal gå inn i denne typen saker, økt bruk av bistandsadvokat, spørsmålet om voldsalarm, Barnas hus-satsingen, utvidelse av hjelpeapparatet i forhold til overgriperne og spørsmålet om lettere varslingsmuligheter for barn, bl.a. en sentraltelefon. Dette er temaer vi vil komme tilbake til, og dette er en grei oppstart.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2006-11-21:
Oppfordringa er tatt og forstått. Dette er et tema som Regjeringa jobber med, men som vi ønsker å legge ytterligere trykk på. Jeg har ved avslutningen av debatten lyst til å si at jeg tror at de fleste av oss vil innrømme at vi vil stå overfor noen kanskje ubehagelige valg når vi skal løfte fram dette feltet, fordi det rokker ved en del av våre egne holdninger. Noen har kalt det forutinntatte holdninger. Jeg mener at den største forutinntatte holdninga til dette spørsmålet er at man undervurderer omfanget av det. Det er også en forutinntatt holdning, etter min mening, at ikke menn i mye større grad har plassert seg sjøl inn i dette og tatt det ansvaret som menn åpenbart må ta. Det er helt åpenbart at både kvinner og menn utsetter barn for vold. Men de tallene vi har, viser at dominansen av menn som slår, er så enorm at enhver problematisering av kjønnsperspektivet i dette ikke må lede hen til å forkludre tiltak som helt klart er adressert til oss menn. Jeg mener faktisk også at det kanskje er på tide at nettopp menn i mye større grad også politisk går inn i disse spørsmålene. Så til spørsmålet fra representanten Andersen om det tosporede systemet som jeg prøvde å beskrive i mitt hovedsvar. Det er åpenbart at vi er nødt til å ha flere spor i forhold til hvordan vi håndterer saker om barn. Det skal jo ikke være sånn at barnevernet skal håndtere konflikter mellom foreldre der man f.eks. er uenige om hvor barnet skal bo fast, om hva slags omfang samværet skal ha, eller om hva slags innhold det skal være i samværet. Vi vil måtte ha to systemer som for så vidt kan håndtere mye av de samme standardene i forhold til bl.a. barnets beste. Spørsmålet her er jo i hvilken grad man skal ha kryssende punkter, hvor barnevernet eventuelt skal gå inn i det som egentlig er spørsmål som tilligger det mer ordinære rettslige systemet og ikke fylkesnemndene. Der har vi sagt at dette byr på utfordringer. Dette er problematisk. Det er ikke enkelt å gi umiddelbare svar på dette, men vi skal, som jeg sa i hovedsvaret mitt, vurdere tiltak også når det gjelder den problemstillinga. Selv om man har to systemer, betyr ikke det at man ikke fra barnevernets side kan vise god støtte, gi «support» og for så vidt være en medhjelper for f.eks. mor, i disse sakene. De kan hjelpe til med å få avklaring i samværssaker der man ser at det går galt. Det er der jeg mener at de kanskje har et potensial til å gjøre noe mer. Så vil jeg til slutt si at det kanskje mest ubehagelige vi vil bli konfrontert med i diskusjonen om vold mot barn og vold mot kvinner, er det forebyggende perspektivet. Det gjelder særlig spørsmålet om å få dette i fokus, om å få et hjelpeapparat for dem som slår, og ikke minst det representanten Molvær Grimstad og flere har vært inne på, spørsmålet om ruspolitikk. Det er helt åpenbart at med enkelte partiers ruspolitikk her i salen i forhold til f.eks. alkoholspørsmål, ville bl.a. volden mot barn vokse svært hvis man begav seg inn på deres linje. Der ligger det en stor utfordring for oss alle, særlig når vi nærmer oss julehøytiden.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2006-11-21:
Jeg vil først takke interpellanten for å ha satt dette viktige temaet på dagsordenen. Ingen vet i dag hvor mange barn som hvert år blir utsatt for vold i hjemmet – ofte det at far skader mor. Disse barna er vitne til en av de verste voldshandlingene innenfor det som skal være deres trygge holdepunkt i oppveksten: hjemmet og en mor og en far som er glad i hverandre og familien sin. Selv om barna ikke opplever vold på kroppen, så er de vitne til et lovbrudd, et lovbrudd og en handling som ofte gjentar seg. Alltid å være utrygg og usikker i ditt eget hjem og i ditt forhold til din familie kan ofte skape usikkerhet og psykiske traumer som du skal leve med resten av livet. På TV 2-nyhetene søndag 12. november kunne vi høre et fiktivt innslag fra en nødtelefon for barn i Canada. Barneombudet uttalte i forrige uke at det er et paradoks at det finnes et nummer for å bestille pizza, mens vi mangler et felles nummer for å ringe barnevernet. Jeg tror at en samordning mellom alle institusjoner og alt hjelpeapparat som trer i kraft når skolen ser at et barn lider, vil føre til en bedre og mer koordinert oppfølging av barnet. I dag møter et barn med problemer f.eks. PP-tjenesten, sosialpedagogisk lærer, rådgivere og barne- og ungdomspsykiatrien. Ikke alle skoler har en sosialpedagogisk lærer. Da er det lærerkontakten som har et betydelig ansvar for å gripe inn og kontakte barnevernet. Selv om ingen lover eller regler sier at dette ansvaret ligger på kontaktlæreren, tror jeg det er mange i samfunnet som ser og observerer og forventer at rette vedkommende griper inn. Ikke alle lærere takler å gripe inn. I småsamfunn kjenner kanskje læreren foreldrene. Det er viktig å bevisstgjøre læreren. Læreren har et ansvar som kanskje den eneste trygge voksne i et barns liv. I tillegg til at barnet har kontakt og samtaler med sin lærer, har det kanskje også vært i kontakt med politiet, med helsetjenesten og barnevernet. Skolens og lærerens kunnskap og vilje til å ville gripe inn i uante og vanskelige situasjoner er ikke alltid til stede. Mellom disse institusjonene ligger det også en begrensning angående til hvem taushetsbelagte opplysninger kan gis uten samtykke fra barnets foreldre. Når det gjelder skolen, kan dette være et stort problem. Jeg har tillit til at barnevernet sørger for at informasjonen flyter godt mellom instansene, spesielt mellom politi, skole og helsesøster på helsestasjonen og PPT. Barnevernet og skolene bør ha som mål å legge forholdene best mulig til rette for det barnet det gjelder. Barns faglige prestasjoner på skolen henger ofte sammen med hvordan familien fungerer. I Finland, som vi ofte ser til på skoleområdet, har de innført tiltak for å hjelpe barn faglig på et mye tidligere stadium enn det vi gjør i Norge, f.eks. ved spesialundervisning. Vi ønsker en skole for alle, også for barn med litt ekstra tung ryggsekk. Alle skal få en sjanse. Da er det viktig at alle instanser som er til for å hjelpe, innehar forpliktende samarbeidsstrukturer. NAV-reformen er innført. Voksne har nå én luke å henvende seg til istedenfor tre. Dette bør i aller høyeste grad skje også for barn.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2006-11-21:
Barnevern er ikkje noko berre barnevernet arbeider med. Det er derfor viktig at det blir sett fokus på korleis dei ulike instansane som har ansvar for barn, kan samarbeide best mogleg. Nokre stader fungerer tverrfagleg samarbeid godt, medan det kan vere mangelfullt samarbeid andre stader. Ein tverrfagleg kultur for eit reelt og resultatorientert samarbeid oppstår ikkje nødvendigvis ved lovpålegg, men derimot ved at aktørane innser at gode samarbeidsstrukturar bidreg til at familiar og barn får både meir og betre hjelp. Utfordringa ligg i at det er både kommunale, fylkeskommunale og statlege aktørar som må arbeide saman, men det er ei utfordring som det er fullt mogleg å løyse. Derfor er det viktig å vise fram dei gode eksempla på korleis det kan fungere, og spreie erfaringar frå dei kommunane som lykkast, til dei som slit med å få det til å fungere med det målretta samarbeidet. I dei kommunane som er på rett veg i forhold til det temaet som representanten Thorkildsen tek opp, ser ein at ein er gjensidig avhengig av kvarandre for å lykkast, og dei har tiltak innanfor eit breitt spekter ut frå kunnskapen om at alt heng saman. Eg har nokre døme: Når politiet har ein eigen familievaldskoordinator med eit særleg ansvar for å følgje opp familievald, vil kontakten mellom politiet og barnevernet igjen bli hyppigare og betre. Kommunale førebyggingsrådgivarar kan spele rolla som gode samordnarar. Og når barnevernet har jamn kontakt med barnehagar og skular, er det lettare for dei som arbeider der, å kome med bekymringsmeldingar. Det viser all erfaring. I det mangfaldet som vi har i Kommune-Noreg, vil det ikkje nødvendigvis vere slik at det som fungerer ein stad, vil fungere ein annan stad. Det handlar om geografi, det handlar om storleiken på tenestetilbodet, og det handlar om kva slags type instansar som er der. Men å dele dei gode eksempla er likevel gull verdt. Vi må alle bli flinkare til å lyfte fram kor viktig det er at vi tek best mogleg vare på dei barna og familiane som blir herja av vald og truslar, og legg til rette for at hjelpeapparatet skal bli betre. I den samanhengen er det viktig å skape debatt og lage arenaer for kompetanseheving og erfaringutveksling på tvers av forvaltningsnivå og ansvarsområde. Derfor vil Senterpartiet rose det initiativet som representanten Thorkildsen tek, og håpar på ein konstruktiv samfunnsdebatt framover om korleis vi skal lykkast betre i å gi flest moglege barn trygge oppvekstvilkår.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2006-11-21:
Jeg vil også gi ros til interpellanten for å ha tatt opp dette viktige temaet her i dag. Jeg tror vi alle her i salen skal være helt enige om at vold er totalt uakseptabelt, uansett. Ingen type vold skal finne sted. I Aftenposten sist uke kunne vi lese om at det var 100 000 barn som lever med vold hver dag. Dessuten er det 2 000 barn og 1 000 kvinner som oppsøker hjelpeapparatet etter å ha blitt utsatt for vold eller å ha vært vitne til vold hver uke. Disse tallene er nok sikkert mye høyere, men det kommer ikke fram. Det er derfor viktig at vi har denne debatten her i dag. Jeg må si at jeg er glad for at det er justisministeren som er til stede ved behandlingen av denne saken, for dette går like mye på justissektoren som på familie- og likestillingsministerens sektor. Derfor er det viktig at vi kan ha denne debatten på tvers av fraksjonene. Vold mot barn er noe av det mest brutale og den mest nedverdigende volden som finnes. Vi vet at barn som blir utsatt for vold, som har sett vold, har lettere for å utøve vold senere, i ungdommen og når de blir voksne. Da vet vi hvor de havner i statistikkene. Alle partier er opptatt av dette. Interpellanten har et litt ensformig fokus på barnevernet og på at det er far som slår. Veldig mange statistikker viser at også mor slår. Vi har alle et ansvar, ikke minst helsestasjonene, barnehager og skoler, og det er et tverrfaglig etatssamarbeid i kommunene. Veldig mange ganger ser vi at det er taushetsplikten og profesjoner som hindrer at en del får hjelp. Det er veldig mange tiltak det går an å gripe inn med. Det er hjelp i hjemmet. Det er terapi som en kan gå til. Det er også Alternativ til vold, som hjelper menn til å slutte å slå. Det er også prosjekter i fengsel. I Stavanger er det et VINN-prosjekt som også hjelper kvinner som har vært utsatt for vold, og som har utøvd vold. I et oppslag i VG i dag skriver interpellanten om strengere straffer, og det er bra. Stortinget sa ved behandlingen av straffeloven § 72 at det skulle være strengere straffer der barn var involvert. Men jeg må jo si at i forbindelse med straffeloven § 72 er SV de som snakker høyest om utvidet bruk av samfunnsstraff, at den ordningen skal gjelde også ved grov vold og sedelighetsforbrytelser. Derfor er det positivt at det står i Soria Moria-erklæringen, og at også justisministeren har sagt det, at man ved ny behandling av straffeloven skal komme tilbake med forslag til strengere straffer. Vi er også positive til det som justisministeren sa i Aftenposten sist uke om den nye nødtelefonen til barn og opprettelse av et familievoldsteam i politiet. Da får dette arbeidet økt status i politiet. Hvis alle partiene vil gå inn for at dette er noe vi skal få kontroll på og få bukt med, må vi jobbe sammen. Vi må jobbe sammen for å få redusert – og helst få vekk – all vold som barn blir utsatt for.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2006-11-21:
Det var det siste innlegget fra representanten Karin Andersen som fikk meg til å ta ordet i denne debatten. Er vold et privat fenomen? Nei, men det som skjer bak husets fire vegger, er delvis av privat karakter, og det skal vi også tenke på når vi går inn i dette. Men selvfølgelig: Vold mot barn og mot partner er alvorlig, og det skal tas alvorlig av samfunnet. Det Karin Andersen ikke fokuserte noe særlig på, var utfordringen som kom fra representanten Solveig Horne, nemlig det faktum at vold og voldtekter fra SVs side blir ansett for å være noe som kan straffes med samfunnsstraff, en klapp på skulderen. Det sier noe om hvordan det problemet vurderes med hensyn til alvorlighetsgrad, og det er noe som man absolutt bør legge seg på minne når man går inn i en slik debatt. Vi har fra Fremskrittspartiets side aldri sagt at vi ikke ønsker å rette fokus mot vold mot kvinner, men vi har sagt – og også Karin S. Woldseth understreket dette – at vi må være klar over at det også er noen kvinner som står for voldsbruk. Det som er spesielt i den sammenheng, er at samfunnet fortsatt er slik at det er svært vanskelig for menn å stå frem med det problemet – menn som har blitt utsatt for grov vold av sin kone – og også der hvor kona utøver vold overfor barna. Det er selvfølgelig flest kvinner som blir utsatt for vold, men det er også menn. Og det må vi legge oss på minne. For øvrig hadde representanten Woldseth noen bemerkninger om at vi ikke må stigmatisere dem som har blitt utsatt for vold i hjemmet. Det gjelder både barn, kvinner og menn. Sett fra vår side er det en fare med enhver debatt av denne typen. Derfor må vi være spesielt varsomme når vi omtaler disse, og vi må også være veldig forsiktige når det gjelder hvilken ordbruk vi har fra denne talerstol.
Børge Brende (Høyre), 2006-03-16:
På vegne av representantene Ivar Kristiansen, Petter Løvik og meg selv vil jeg fremsette et forslag om en handlingsplan for å hindre en forsyningskrise i kraftforsyningen til Trøndelag og Møre og Romsdal.
Petter Løvik (Høyre), 2006-03-16:
På vegner av representanten Øyvind Halleraker og meg sjølv vil eg setje fram eit forslag om å vurdere organisering og utbygging og drift av E136 Ålesund–Oppland grense som OPS-prosjekt utan bompengar.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2006-03-16:
På vegne av representanten Lars Sponheim og meg selv framsetter jeg forslag om oppnevning av en kommisjon for personvern.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
På vegne av representantene Arne Sortevik, Robert Eriksson, Harald T. Nesvik, Åge Starheim og meg selv fremmer jeg forslag om å be Regjeringen komme tilbake til muligheten for å finansiere tilbygg ved Hopen vidaregåande skole i revidert nasjonalbudsjett.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
På vegner av representantane Ulf Leirstein, Kåre Fostervold, Ketil Solvik-Olsen, Tord Lien og meg sjølv har eg gleda av å fremme forslag om at særavgifta på sjokolade- og sukkervarer blir fjerna.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
På vegne av representantene Ketil Solvik-Olsen, Torbjørn Andersen, Bård Hoksrud, Anders Anundsen, Jan Arild Ellingsen, Per Roar Bredvold, Jan-Henrik Fredriksen, Ulf Erik Knudsen og meg selv vil jeg fremme forslag om utvidet deltakelse i forsøket med ny forvaltningsordning for motorferdsel i utmark.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
På vegne av representantene Ketil Solvik-Olsen, Per-Willy Amundsen, Torbjørn Andersen, Tord Lien og meg selv vil jeg fremme forslag om lokal forvaltning av arealer i strandsonen og andre områder.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Jeg har gleden av å fremme forslag på vegne av Torbjørn Andersen, Tord Lien og meg selv om en energipolitisk handlingsplan.
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-03-16:
For dei fleste av oss er språk ein viktig del av identiteten. Retten vi har til å nytte vår eiga målform i skulen så vel som i dagleglivet og i kontakt med forvaltningsstyresmaktene, har stor verdi. Det å kunne bruke ei målform som liknar på daglegspråket, er òg med og styrkjer dialektbruken og dermed det språklege mangfaldet. Språket som blir nytta i media, i skuleverket og i det offentlege rom, påverkar på sikt både skriftspråk og dialekt. Meldinga vi handsamar i dag, er ei oppfølging av lovføresegna om at det kvart fjerde år skal leggjast fram ei stortingsmelding om målbruk i offentleg teneste. Mållova regulerer bruken av bokmål og nynorsk i staten, og er ein viktig reiskap for å sikre språkleg jamstilling. Regjeringa slår fast at nynorsken reelt sett har vanskelegare vilkår enn bokmålet sjølv om dei er likestilte målformer, og at lova difor òg fungerer som ei sikring for utvikling av nynorsk skriftkultur og denne målforma sin posisjon i det norske språksamfunnet. For at nynorsken skal vere godt synleg i det offentlege rommet, er kvantitative kvotekrav i mållova sentrale. Regelen om at inga målform skal ha mindre enn 25 pst., er på langt nær etterfølgd av alle statsorgan. Snarare har utviklinga gått i motsett lei dei siste åra. Ein ligg framleis om lag 8 pst. bak minstemålet. Dette gjer det naudsynt å hente fram att tiltak for å møte denne utviklinga offensivt. Etableringa av ei språkkonsulentteneste som ein del av sekretariatet til Språkrådet er eit viktig tiltak i så måte. Og det er gledeleg at Regjeringa understrekar kor viktig sidemålsundervisninga i skulen er. At utdanninga gjev kompetanse i bruk av begge målformer, er ein viktig del av ein langsiktig strategi for å nå målet om betre språkleg jamstilling i staten. Vidare signaliserer Regjeringa at nettstadene til staten skal vere eit av dei områda der ein vil starte arbeidet med å sikre at mållova blir følgd. Departementet varslar at dei vil kome attende til spørsmålet om bruk av mållova i statstilknytte verksemder som ikkje er ein organisatorisk del av forvaltninga. Det er òg bra at Regjeringa seier tydeleg frå at måla skal vere nådde i løpet av eit par år. Dersom ein ikkje når måla, skal det takast i bruk sterkare verkemiddel. Komiteen vil følgje denne utviklinga nøye. Det framgår av saka at Framstegspartiet har eigne merknader og eigne forslag, som dei nok vil gjere greie for sjølve. Senterpartiet er særs nøgd med at denne regjeringa har ambisjonar for språkpolitikken, og at ein viser eit sterkare engasjement for å sikre språkleg jamstilling i det offentlege enn det den førre regjeringa la til grunn i sitt arbeid. Dette er eit turvande engasjement.
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-03-16:
Representanten Knudsen seier at Framstegspartiet ikkje vil tvinge ei målform på tilsette i det offentlege. Då finn eg grunn til å spørje Framstegspartiet: Kven er det offentlege til for? Kven skal det offentlege tene? Er det ikkje innbyggjarane? Er det andre område der Framstegspartiet vil gå inn og endre stillingsinstruksane fordi dei tilsette ikkje trivst med dei oppgåvene dei har? Eg har respekt for Høgres prinsipielle standpunkt om revidering av mållova. Forslag nr. 2, som er sett fram av Framstegspartiet, er ikkje eit forslag om å endre mållova. Det er eit forslag om ikkje å følgje opp lova, og det må seiast å vere oppsiktsvekkjande at Framstegspartiet konkret foreslår at lova ikkje skal følgjast. Er det slik Framstegspartiets justispolitikk er, at ein skal følgje lova, men berre så lenge ein sjølv er samd i ho? Så til sidemålsundervisninga. 20 pst. av dei norske elevane slit, seier representanten Knudsen. Ja, det er riktig at mange elevar slit, men det finst ingen påvist samanheng mellom sidemålsundervisninga og det at elevar slit med norskundervisninga. Snarare er det antyda det motsette, nemleg at dei to målformene gjev eit betre grunnlag for språkopplæring. Representanten Olemic Thommesen tek opp utfordringa som er knytt til innvandrarar og sidemålsundervisninga. Det er bra at representanten gjer det, for det er faktisk slik at sjølv i dei områda i landet der nynorsk er hovudmål, lærer innvandrarane i stor grad bokmål når dei får norskopplæring. Eg håpar at vi, både Høgre og regjeringspartia, framover kan stå i lag når vi skal sjå på den problemstillinga og på korleis vi kan sikre fleire av innvandrarane ei god norskopplæring som òg er tilpassa det området dei bur i, same kvar dei bur i landet. Så har det vore snakka om ambisjonar. For alle som har lese innstillinga, må det vere tydeleg at Høgre ikkje har dei same ambisjonane som Regjeringa når det gjeld mållova. Snarare har partiet merknader og forslag som tyder på at ein ikkje har dei same ambisjonane når det gjeld bruk av båe målformene i offentleg sektor.
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-03-16:
I innstillinga står det i forslaget frå Framstegspartiet: «Stortinget ber Regjeringen stille i bero de foreslåtte innskjerpinger som har til hensikt å ytterligere styre valg av målform i statlige organ.» Vi veit i dag at dette med 25 pst. nynorsk ikkje blir følgt opp i statlege organ. Eg kan vanskeleg sjå at dette kan tolkast på nokon annan måte enn at Framstegspartiet oppmodar Regjeringa om å ikkje følgje lova på dette området. Så til representanten Lønning: Ein har jo ei ganske anna oppfatning av kva dette handlar om når ein snakkar om ein hovudidentitet og ein sideidentitet når det gjeld målbruk i offentleg sektor. Det er vitterleg slik at når ein sakshandsamar i offentleg sektor presenterer ei heimeside på nynorsk, eller svarar meg på eit brev på nynorsk, så er det ikkje for å vedlikehalde ein sideidentitet. Det er jo fordi at språket er ein del av min identitet, og at eg som brukar og innbyggjar i Noreg derfor skal kunne få eit svar på mi eiga målform.