Anne Enger (Senterpartiet), 2001-05-29:
La meg først vise til saksordførers innlegg, som jeg synes var et godt innlegg. Og så vil jeg kommentere litt av det Hornslien har sagt her i dag. Hornslien slår fast at dette er en barnesak og ikke en homosak. Det er jeg enig i. Men så spør Hornslien: Hvorfor er det vanskelig? Og det vil jeg svare litt på, for jeg synes dette er en vanskelig sak selv om jeg altså er kommet til at jeg vil støtte SVs forslag. Det spørsmålet vi drøfter i dag, er jo krevende fordi det rører ved dype følelser i oss, det angår verdier og holdninger og endringer av slike holdninger gjennom de siste ti år. Det er krevende fordi det utfordrer vår respekt for andres integritet og anerkjennelse av alle menneskers mulighet til å være seg selv. Og sist, men ikke minst er det krevende fordi det dreier seg om barn – små, sårbare og omsorgstrengende barn som vi vil gjøre det beste for. Vi kan ikke gjøre noen urett i disse sakene; det er for store og for viktige saker til det. La meg slå fast, som de andre her, at det er barnets beste og barnets behov som er utgangspunktet, og som er avgjørende i disse sakene. Derfor er det ingen som har rett til å adoptere, men vi drøfter altså hvem som skal ha mulighet for å bli vurdert som adopsjonsforeldre. Alle adopsjoner må være individuelle. Fordi barnets beste er utgangspunktet, kunne man kanskje tenke seg at det beste er at det er to juridiske foreldre, en mor og en far. Da ville jo alle være glade og fornøyde. Hvis livet var så enkelt! Men livet er ikke så enkelt. Mange barn lever i dag med en forelder. Mange barn opplever at man lever med flere familier og i ulike forhold. Og så har vi altså barn som lever sammen med en mor eller en far som er homofil, og så kommer situasjonen opp som vi drøfter i dag. Så er det slik med holdninger til homofili at det har endret seg mye gjennom tidene – de siste tidene, veldig kort tid har dette endret seg på. Og det er veldig bra. Så kan man kanskje si som Arbeiderpartiet: La oss stoppe med stebarnsadopsjon. Det er rimelig akseptert blant folk. Problemene er nemlig ikke, tror jeg, den lille familien med to foreldre av samme kjønn og et barn, for de vil kunne ha det utmerket i et stabilt, omsorgsfullt og kjærlighetsfullt forhold. Problemet er alle oss andre rundt. Og det kan vi ikke overse. Derfor så tror jeg at det ikke blir så veldig mange tilfeller av stebarnsadopsjon og heller ikke adopsjon for homofile, som etter mitt syn bør vurderes som adopsjonsforeldre på linje med heterofile, for jeg tror ikke at omsorgsevnen er avhengig av seksuell legning. Man kunne kanskje si som Arbeiderpartiet: La oss ta oss mer tid, få mer kunnskap om stebarnsadopsjon før vi eventuelt går videre. Det er mye forstand i det å bruke mer tid. Samtidig tror jeg at man av og til faktisk må sette ned foten og si: Jeg mener det blir urett mot enkeltmennesker, mot enkelte barn, mot enkelte fosterforeldre til og med, som kanskje har påtatt seg ansvaret for et sårbart barn som trenger spesielle tiltak, som har sosiale problemer. Det står ikke fosterforeldre eller adopsjonsforeldre i kø for å ta seg av barn med spesielle behov. Kanskje er det en tante, en som lever i et partnerskap, som tar seg av gutten, stiller opp hele tiden, år etter år, og så sier samfunnet: Dere skal få bli fosterforeldre for vi trenger innsatsen deres, men dere kan aldri bli adopsjonsforeldre. Jeg synes det er galt. Jeg synes det er riktig av oss å si: Barnets beste er det som avgjør, og så får vi innrette lovverket sånn at i de tilfellene hvor det er det beste for barnet at disse to kan få adoptere, så sier vi ja til det. Vi åpner for det. Ikke fordi det blir mange tilfeller, for det tror jeg ikke, men fordi det faktisk er rett.