trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2010-11-30:
Den innstillingen vi har til behandling, hvor alle partier har hatt anledning til å skrive inn sine merknader, omfatter ikke asylpolitikk, heller ikke prostitusjon, heller ikke Schengen-samarbeidet, hvor det er bred enighet i denne sal, heller ikke New Public Management eller hva man ellers måtte ha i tankene i forbindelse med saken. Jeg har lyst til å uttrykke en oppfatning om to saker som er omfattet av innstillingen. Det ene er årsaken til eventuelt manglende samarbeid mellom politidistrikter. Jeg har lyst til å si til statsråden at det kan godt tenkes at antallet politidistrikter etter hvert må justeres. Det vil ikke Høyre stille seg i veien for, men jeg tror ikke det er her hovedproblemet ligger når det eventuelt gjelder manglende samarbeid. For jeg er helt enig med representanten Kolberg i at det er et mentalitetsproblem. Vi har ikke klart å registrere regler som hindrer samarbeid på tvers av politidistrikter. Noen gjør det veldig bra – et økende antall heldigvis – andre gjør det ikke så godt. Så det er mentaliteten og evnen til å utnytte de muligheter som foreligger, som jeg tror er hovedproblemet. Det er bra at det er tilgang på midler som kan bidra til å dekke ekstrakostnader i forbindelse med den type distriktsoverskridende samarbeid, som særlig vil melde seg ved alvorlig organisert kriminalitet, men i seg selv tror jeg ikke at dette utløser samarbeidet. Jeg tror det er viktig at man vet at det er der, og alle som var i høringen, ga uttrykk for det – også politiets organisasjoner. Men det viktige er – igjen tilbake til mitt hovedpoeng – at den mentaliteten som må utbres når det gjelder organisert kriminalitet, er at det ikke er noe til hinder for å forfølge på tvers av distriktene. Så til det poenget som for det meste Fremskrittspartiet var inne på i innstillingen. Jeg tror ikke at et slikt samarbeid skal organiseres og styres som en slags kommando fra sentralt hold. Problemet må løses ut fra den organiserte kriminalitet som oppstår, og den oppstår i politidistriktene. Den oppstår ikke i noen sentrale direktorater. De kan lage retningslinjer og hva det måtte være for etterforskningen, men den oppstår på grasrota. Da må den forfølges derfra, på tvers av grenser. Så jeg ser ikke behov for mer sentrale retningslinjer på dette området. Til slutt følgende: Man behøver ikke reise en diskusjon om EUs datalagringsdirektiv, men det høringen iallfall til fulle dokumenterte, er at politiet trenger tilgang til trafikkdata, og at det ikke må være bestemt ut fra private kommersielle interesser. Men politiets tilgang må også reguleres, ut fra personvernhensyn. Det er et spørsmål vi må kunne ha en oppfatning om, uavhengig av EUs direktiver og evalueringen av disse.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
I Riksrevisjonens rapport på side 13 kan man bl.a. lese følgende: «Riksrevisjonens undersøkelse viser at det hittil ikke har vært vanlig praksis for Utenriksdepartementet eller prosjektlederne å gjennomføre systematiske analyser og utarbeide mottiltak med sikte på å forebygge og avdekke misligheter og korrupsjon på russisk side i forbindelse med atomsikkerhetssamarbeidet.» Har man fra Utenriksdepartementets side endret denne praksis etter at rapporten ble kjent?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
I tillegg til at vi oppfatter Riksrevisjonens rapport som en god gjennomgang av dette samarbeidet kan vi også konkludere med at samarbeidet har høy kvalitet. Vi har altså merket oss akkurat det som representanten Vaksdal her påpeker. Det er noe vi vil ta med oss, og som vi har begynt arbeidet med å forbedre, med det siktemål å kunne leve opp til god kontroll og ettersyn av den måten russerne følger opp sin del av samarbeidet på.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det skal det. Jeg vil ikke forlenge debatten. Jeg vil bare si at representanten Borten Moe peker på mange dilemmaer i dette sakskomplekset. La meg bare ta hovedelementet: Er det rimelig at vi skal betale for andres opprydding? Det har jo ligget der helt siden 1990. Jeg mener det er et viktig spørsmål stadig å minne om og bli minnet på. Det er selvsagt ikke rimelig ut fra normale omstendigheter at et naboland skal inn og avlaste et normalt naboland ved å betale regningen for en opprydding som det landet har ansvaret for. Derfor har min vurdering vært i alle disse årene – også i de årene hvor jeg har hatt politisk ansvar – at dette må vi se på i et litt annet perspektiv, delvis som en investering til egen helse og egen sikkerhet, rett og slett fordi vi ikke kan føle oss trygge på at den type tiltak blir gjennomført uten at vi engasjerer oss. Det samme dilemmaet gjelder opphugging av atomubåter. Er det rimelig at vi bidrar finansielt til det når Russland moderniserer og bygger nye? Jeg forstår det spørsmålet veldig godt og at mange stiller det. Men igjen tror jeg vi må se pragmatisk på det, at innsatsen vår – som ikke bare er vår, men mange andre lands også – har bidratt til at atomubåter som burde hugges opp, har blitt hugget opp på en sikker og forsvarlig måte. Flere land har vært med på det. Informasjonen har kommet ut, og søkelyset er satt på det. La oss heller ikke glemme at det at vi bidrar med store summer – det skal jeg medgi – ikke må skygge over at hovedansvaret ligger på Russland, som bidrar gradvis med mer og mer. Jeg mener derfor det også er riktig at vi over tid kan trappe noe ned beløpet på vårt bidrag, i takt med at vi holder et arbeidsprogram som gjør at Russland betaler for sin side. Men jeg vil bare understreke at dette er en helt spesiell type samarbeid, med en spesiell type land, i en spesiell type region der vi blir veldig påvirket av hva som skjer og ikke skjer på den andre siden av grensen. Derfor må vi se på denne innsatsen som en investering i egen helse, egen sikkerhet og også forhåpentligvis til bedre praksis og prosedyre på russisk side. Det var to og et halvt minutt, president.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
«Nøktern, men offensiv», sa representanten. Det tar jeg til meg. Ellers bruker hun gode metaforer fra musikklivet. Det var en film som slo meg, som kan illustrere litt av ambisjonen om å sette i gang store prosjekter og håpe at man kan gjennomføre dem. Det var en film om en mann som gikk opp på et fjell og kom ned fra en kolle. Det viste seg at fjellturen ikke ble så offensiv. Jeg mener at vi har vist tidligere at vi er rede til å gå opp på fjell, bestige høye fjell, i dette arbeidet, men da skal vi være sikre på hvor fjellet ligger, og at vi har en kurs vi kan følge. Jeg kan bekrefte at vi vil være offensive på dette området. Mitt innlegg må på ingen måte tolkes slik at det argumenterer for hvorfor ting ikke er mulig, men argumenterer for det arbeidet som er nødt til å bli gjort, slik at vi kan vise fremskritt. Så er det heller ikke slik at det eneste vi kan gjøre som monner, er å ha en prosess i retning av et forbud. Om det blir en sak i framtiden, vil tiden vise. Men det er mye vi kan gjøre langs de to sporene som representanten selv påpeker, og det er en god oppsummering, etter mitt skjønn: mer forskning, mer åpenhet. Langs de to sporene vil vi avdekke mange av de forholdene som er nødvendige for å vite hvilke flere konkrete handlingsalternativer vi har. Til sist vil jeg si at når det gjelder humanitærretten, som representanten var inne på i sitt utdypende innlegg, er jo det en humanitærrett som ikke står stille. Den blir til, og den har blitt styrket gjennom alle år, som hun også omtalte. Det viktige, slik jeg ser det, er at humanitærretten ikke alltid kommer på etterskudd, dvs. at den kommer inn med lovgivning i etterkant av at et våpen har voldt stor skade. Det er derfor vi bruker begrepet, som kan misforstås, men gir oss grunnlag for å utdype hva vi mener, nemlig «humanitær nedrustning». Det er altså ikke et uttrykk for å ville nedruste humanitært, men det er et uttrykk for at man også ser nedrustning i et perspektiv ut fra hvilke humanitære konsekvenser våpenbruk og krigføring har.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Jeg kan egentlig gjøre interpellantens oppsummering til min. Jeg synes det har vært en god runde med belysning av dette viktige spørsmålet med en enighet om å skaffe mer kunnskap, ha mer åpenhet og forfølge mulighetene som Norge kan ha. Jeg vil bare knytte en kort kommentar til representanten Ellingsen, som var opptatt av at det ikke var universell oppslutning om klasevåpenkonvensjonen, og at de store satt på gjerdet. Da har jeg bare lyst til å si i forbindelse med at det fra tid til annen blir reist den type spørsmål, og det er innvendinger vi skal lytte til, at selvfølgelig hadde denne konvensjonen stått sterkere om alle de store produsentene av klasevåpen var med. Det har vi også hele tiden sagt. Men det interessante er jo at selv en konvensjon uten alle de store med har betydning. Den har normdannende betydning. Det har vi sett med antipersonllminekonvensjonen, som nå over 150 stater har sluttet seg til. Igjen er de store på utsiden eller på gjerdet, men det vi har sett, er at handel med den type våpen så å si har stoppet helt opp – bruken av dem også, antageligvis. Og jeg merker meg det interessante fenomen at 68 senatorer i USA har skrevet til Obama-administrasjonen og ytret ønske om at USA bør slutte seg til. Nå tror jeg ikke det er nært forestående gitt klimaet i den amerikanske kongressen, men det er et interessant signal. Derfor er det slik at vi kan få betydelig fremgang uten at vi får alle med – og alle de store med – i de forpliktende avtalene, men jeg tror det er i den retningen utviklingen går. Det kan også være en inspirasjon til å forfølge saken som representanten Gustavsen har tatt opp i dag.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Jeg synes interpellanten tar opp et veldig viktig tema og en aktuell sak. Selv om den kanskje ikke står øverst på dagsordenen i alle land, er det likevel veldig viktig at vi drøfter dette. Vi må drøfte og se på hvilke konsekvenser våpnene som blir brukt i krigføringen, får, og hvilke uakseptable humanitære konsekvenser og menneskelige lidelser som disse setter i gang. Norge gikk i spissen for både klasevåpensaken i 2008 og konvensjonen om landminer i 2007. Det er gledelig det som utenriksministeren nå refererer til, holdningen som Norge hadde i FN om ytterligere forskning og utvikling, slik at vi får mer innsikt i og åpenhet omkring bruken av utarmet uran i våpnene. Utenriksministeren sa en del om hvordan Norge forholder seg «internt» til disse våpnene. Vi har tatt dem ut av vår produksjon, og vi har utviklet nye ting bl.a. for jagerflyene og hvordan man skal implementere dem, alternative ting. Det gjør man fordi man ikke er sikker på dette materialet. Man er ikke sikker på konsekvensen av det. Det som er aller viktigst for oss, er at vi nå arbeider internasjonalt for et forbud. Men det er klart at et forbud må også ha en begrunnelse for å få til konvensjoner på dette området. Det aller viktigste er å vite mer om dette stoffet, vi må vite mer om skadevirkningene, for å få til det, og da er det forskning og utvikling på dette området som kan dokumentere det. Det hadde vært gledelig om vi kunne ha et føre-var-prinsipp her og si at man skulle gå inn på internasjonale avtaler om et forbud. Men så lenge vi egentlig ikke har det faglige grunnlaget for å si det, er det kanskje vanskelig å få det til akkurat nå. Derfor må vi forfølge det andre sporet her, som da vil være viktig. Det er jo også slik at hvis vi ser tilbake på de to andre gledelige forbudene og konvensjonene vi har fått når det gjelder klasevåpen og landminer, visste man da ganske mye om disse og hvilke humanitære katastrofer det var i de områdene som ble rammet, og man greide å få det til. Her var det veldig konkret. Her så man det. Man kan påpeke at det kanskje er andre materialer som utgjør skader og har ettervirkninger i enkelte krigsområder. Vi er ikke sikre på om det er utarmet uran som er årsaken. Men likevel tror jeg at vi må begynne å bli enige om at det må settes et mye sterkere trykk på forskningen, slik at man får fram konsekvensene for menneskene i etterkant og kan ta forholdsregler. Slik vil jeg oppsummere det korte innlegget jeg har hatt i denne saken: Den må settes øverst på dagsordenen, det må mer forskning til, og vi må holde trykk på saken, slik interpellanten sa i sitt innlegg. Det tror jeg er det aller viktigste.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Jeg vil gjerne takke utenriksministeren for en – jeg vil si – nøktern, men offensiv holdning i denne saken. Da jeg hørte innlegget fra Gahr Støre, slo den kjente sangen fra Mahalia Jackson meg: «Now Lord don’t move my mountain but give me the strength to climb» Jeg tror vi alle forstår hva det betyr. Det er klart at det er ingen tvil om at sånn som situasjonen er i verden i dag, er det for tidlig å tenke et forbud, altså en konvensjon. Det er et syn jeg deler, selvfølgelig – altså det å tenke at man skal få gjennomslag for det – men det gjelder å bidra til at vi får mer kunnskap på bordet. Det finnes mange andre måter det går an å tenke at man gradvis skal fjerne bruken av utarmet uran på i verden. Jeg har tatt opp denne saken fordi jeg er bekymret. Jeg ga også en ganske grundig redegjørelse for hvorfor, basert på konkrete eksempler. Jeg er veldig glad for det arbeidet som har vært gjort, knyttet til vedtaket i FN, som er med på å holde saken varm og bringe saken videre i prosess. Det tror jeg er viktig. Samtidig er dette en type sak der jeg tror at man kanskje aldri vil få et entydig bilde. Man vil kanskje aldri få alle forskere, eller alle som lager rapporter i verden, til å gi et entydig klart bilde. Derfor er dette politikk. Det å bidra til at ny kunnskap kommer på bordet, og også til at saken er i prosess, er viktig politikk. Så jeg har lyst til å takke for en offensiv og grundig gjennomgang fra utenriksministeren. Jeg er fornøyd med at man tenker at denne saken skal være i en prosess. Så tror jeg at vi skal jobbe langsiktig med en slik sak, og at vi på et eller annet tidspunkt vil lykkes i å fjerne bruken av utarmet uran i verden. Jeg har et håp om at vi skal få det til. Jeg ser fram til debatten.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Takk for debatten. Det er bare et par ting jeg har lyst til å kommentere. For det første: Er den eneste muligheten et forbud? Nei, det er klart at det er det ikke. Det er klart at hvis all forsvarsindustri hadde brukt alternativer til utarmet uran i panserbrytende ammunisjon, hadde ikke dette nødvendigvis vært en stor sak eller en sak som det var viktig å sette på dagsordenen. Jeg har lyst til å vise til at jeg også i mitt hovedinnlegg sa noe rundt temaet om at vi i dag er usikre på hvilke land som har utarmet uran i sin ammunisjon. En større åpenhet knyttet til det er vi alle enige om å få på plass. Min hensikt med å reise diskusjonen i dag var for så vidt ikke nødvendigvis å vise at norsk forsvarsindustri bruker andre alternativer, men å reise debatten rundt humanitær nedrustning – og her deler jeg Støres vurdering og begrep – for å prøve å bidra til at denne saken holdes varm i Norge og i en internasjonal sammenheng. Så sa representanten Ellingsen noe om at det var ulike behov, altså at man har den humanitære tilnærmingen – helsemessige tilnærmingen, var vel det begrepet som ble brukt – og man har forsvarets tilnærming. Jeg har lyst til å si at for meg er det ikke noen motsetning mellom disse to – tvert imot. I denne saken, som er knyttet til utarmet uran i panserbrytende ammunisjon, er det to sider av samme sak, for det er påstått at utarmet uran medfører helsefare for soldater. Det er ikke noen motsetning mellom de to perspektivene. Debatten i dag viser at det er enighet blant dem som har hatt ordet, om at kunnskap må til for å få saken videre i prosess. Jeg har fra Arbeiderpartiets side vært opptatt av å gå litt lenger enn som så, ved å si at vi skal legge et føre-var-prinsipp til grunn. Jeg har ikke hørt Høyre eller Fremskrittspartiet si aktivt at de støtter det, så det henger litt i lufta. Men alt i alt – det har jeg lyst til å si – er jeg glad for det arbeidet som Norge har gjort på dette feltet, at vi har holdt saken varm i FN, og at vi jobber videre med faktagrunnlaget knyttet til saken.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-11-30:
Jeg bare gjentar min ros til statsråden for å ha en offensiv tilnærming til disse spørsmålene. Nå ga han uttrykk for – kanskje ikke helt overraskende – at Norge også på dette området er best i verden når det gjelder forvaltning, overvåking og kontroll med bistandsmidler. Det er vel i beste fall en slags hjemmedømming her, som man må ta deretter. Når vi vet at vi går inn med bl.a. nokså tunge milliarder til bevaring av regnskog, og når vi vet at Norge kanaliserer nokså mye penger gjennom IMF og i særlig grad – 8–10 mrd. kr – via FN-systemet innenfor bistandsbegrepet, er mitt spørsmål: Sier statsråden nå rett ut at FNs system som tar hånd om det meste av Norges bistandspenger, ikke er godt nok?
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2010-11-30:
Frihandelsavtalen omfatter handel med varer og tjenester, konkurransespørsmål og offentlige anskaffelser. Det er også inngått egne avtaler mellom hver av EFTA-statene og GCC om handel med landbruksprodukter som inngår som del av frihandelsavtalen. En samlet komité stiller seg positiv til at avtalen gir Norge forbedret markedsadgang for industrivarer, landbruksvarer og fisk, og at avtalen innebærer at Norge får frihandel for praktisk talt alle varer som Norge eksporterer til GCC fra første dag etter at frihandelsavtalen trer i kraft. Det er også verdt å merke seg at avtalen gir bedre betingelser for norsk tjenesteeksport enn det WTO-avtalen om handel med tjenester, GATS, gir, eksempelvis innen skipsfart og sjøforsikring. Det er også viktig å påpeke at i frihandelsavtalens fortalebestemmelser bekrefter partene bl.a. sitt engasjement og respekt for miljøhensyn, grunnleggende menneskerettigheter og arbeidstakerrettigheter. Under forhandlingene har EFTA-statene opptrådt som en samlet gruppe på basis av felles forhandlingsposisjoner, som det er blitt enighet om etter forutgående interne EFTA-møter. I og med at frihandelsavtalen og den bilaterale landbruksavtalen anses som en sak av særlig viktighet, er Stortingets samtykke til ratifikasjon nødvendig i medhold av Grunnloven § 26 annet ledd. Forslag til vedtak ble sendt utenriks- og forsvarskomiteen, som uttalte følgende: «Utenriks- og forsvarskomiteen viser til næringskomiteens utkast til innstilling datert 18. november 2010, vedrørende Prop. 132 S(2009–2010)(2009–2010) (2009–2010) (2009–2010) Med tilslutning fra utenriks- og forsvarskomiteen foreslår en samlet næringskomité følgende: «Stortinget samtykker i ratifikasjon av en frihandelsavtale mellom EFTA-statene og Samarbeidsrådet for de arabiske statene i Gulfen(GCC) og en avtale om handel med landbruksvarer mellom Kongeriket Norge og Samarbeidsrådet for de arabiske statene i Gulfen(GCC) (GCC) (GCC)
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2010-11-30:
Fra å være et av Europas fattigste land har Norge blitt et av de rikeste. Oljen har bidratt til at utviklingen i våre kystsamfunn raskt har gått fra fiskerbondesamfunn til en solid verfts- og petroleumsindustri sammen med en høymoderne møbelindustri. Norske arbeidstakere og bedriftseiere har tatt mulighetene og bidratt sterkt til det velferdssamfunnet som vi har i dag. Internasjonal utvikling vil fortsette i et rivende tempo, og det norske velferdssamfunnet utfordres nå i møtet med den såkalte eldrebølgen, i sterk konkurranse med de nye økonomiene i Øst-Europa og i Asia og med andre nasjoners målrettede fokus på innovasjon. Norges fremtid som en verdiskapende nasjon vil være avhengig av en sterk satsing på utdanning, forskning, innovasjon og entreprenørskap. Det synes som om dagens regjering glemmer at de verdiene som skapes i norsk næringsliv, er med på å bestemme nivået på landets velferd. Norge må frigjøres fra regjeringens hvileskjær innenfor forskning, innovasjon og utvikling. Høyre vil nok en gang benytte anledningen til å minne regjeringen Stoltenberg om at det er avgjørende viktig at både gründere og eksisterende bedrifter gis anledning til å drive innovasjon og skape trygge arbeidsplasser og verdier for fremtiden når oljen en gang tar slutt. Dette forutsetter gode generelle rammevilkår, med målrettet satsing på samferdsel, forskning og utvikling og ikke minst vekstfremmende skattelettelser. Det var en fryd å kunne delta under arrangementet Skaperkraft og oppleve et prisdryss til kreative bedrifter fra hele landet. Spesielt hyggelig var det å oppleve at bedriftene i Møre og Romsdal tok hjem to priser. Det er derfor mindre hyggelig å oppleve at regjeringen svikter norske møbelbedrifter og designere som tidligere har vunnet flere designpriser. Møbelbransjen, Norges største designindustri, sliter fortsatt med den internasjonale finanskrisen. De er skuffet over at regjeringen løper fra sine løfter om å følge opp programmet Innovasjon Møbel, som har vært en nasjonal pilot i Innovasjon Norges arbeid med nasjonale innovasjonssystemer og klynger. Med dette lar regjeringen næringen seile sin egen sjø, ved å gi på båten et program som har ført til innovasjon og internasjonalisering av norsk møbelindustri og bidratt til at mange små og mellomstore bedrifter har fått viktig drahjelp for å kunne konkurrere i et tøft internasjonalt marked på design og innovasjon. Denne saken illustrerer igjen det som er regjeringens største problem i næringspolitikken. Det blir store ord, men få konkrete tiltak. Med denne saken fikk regjeringen en rekke håndfaste forslag på bordet, men har avvist samtlige.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-30:
Jeg tar utgangspunkt i det statsråden brukte mesteparten av innlegget sitt på å snakke om, nemlig denne nye kartleggingen av ressursbruken. Nå har man funnet at man skal sette seg en ny type forenklingsmål som er meningsfylt forenkling, og at den ressursbruken som vi har operert med over lang tid, altså disse 54 mrd. kronene, ikke er sammenfallende med potensialet for forenkling – og det tror jeg sikkert kan være riktig. Men det jeg også tror, er at næringslivet blir ganske overrasket over at disse tankene ikke er tenkt tidligere, at man nå plutselig kommer og legger opp nye premisser. Hvordan tror egentlig næringsministeren at dette vil bli mottatt i næringslivet? Hva har han tenkt å gjøre for å – jeg holdt på å si – implementere dette mye bedre i tenkningen i norske bedrifter?
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-30:
Jeg konstaterer at man i merknader og nå også slik statsråden gir uttrykk for, er enige om at målet må fastsettes så fort som mulig. Jeg synes det er synd at man nå går denne omveien om en ny utredning av det såkalte meningsfylte målet. Det jeg også tror er viktig, er at det er den regjeringen som nå sitter, og nå har ansvaret, som må gjøre dette. De har faktisk sittet lenge. Nå synes jeg statsråden var relativt mild i sitt innlegg med hensyn til å skylde på den foregående regjeringen. Det synes jeg ikke representanten Heggø var. Hun har i sitt manuskript det som har vært vanlig i disse dager – i hvert fall siden finansdebatten – at ethvert konstruktivt forslag fra opposisjonen er svartmaling. Men det er det jo slett ikke – det er helt nødvendig arbeid for at noe i det hele tatt skal skje. Man kan ikke møte ethvert forslag fra opposisjonen med at Norge er verdens beste land å bo i, Norge er på toppen av den og den statistikken fra Verdensbanken om hvor bra det er å drive næringsliv. Ja, det er bra å drive næringsliv i Norge, men det skal det da også være i dette landet. Men hvis man blar tre-fire sider lenger ut i den samme rapporten fra Verdensbanken, vil man se en statistikk over utviklingen over hvor lett det er å drive, og hva som har skjedd i de siste fem årene. Der er Norge på den statistikken som viser at det går den gale veien. Vi er fortsatt foran Zimbabwe, men det er også det eneste positive en kan si i den sammenhengen. Så jeg tror at det hjelper næringslivet svært lite, og næringslivet er veldig lite interessert i å høre enten hvor mye galt regjeringen gjorde fra 2001 til 2005, eller hvor lite de gjorde fra 2001 til 2005. Det de er interessert i å høre, er hva som kommer til å skje nå, og det er det den sittende regjeringen som har ansvaret for. Venstres forslag i dag – og andre forslag som snart vil dukke opp – er ikke noe svartmaling, det er ikke noe forsøk på å sette et negativt fokus på regjeringen; det er kort og godt et bidrag til å øke interessen for dette. Og jeg oppfatter også på statsråden, og på uttalelser som både komiteens leder og statsråden gir til media, at det faktisk hjelper.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-30:
Det siste er jeg enig med statsråden i, og det går også frem av våre merknader og vårt forslag. Derfor er det ikke slik, som representanten Aasland sier, at alle forslagene som ligger i saken, er å stikke fingeren ut i lufta hvis man stemmer for dem. Vårt forslag er i hvert fall ikke å ha fingeren i lufta lenger enn til revidert budsjett, og det burde være rimelig tid til å komme opp med et mål. Så er jeg veldig glad for at komiteens leder sier at han ønsker en sterkere debatt, at han ønsker å forenkle, og at han virkelig vil fjerne flest mulig unødvendige kostnader for næringslivet. Det er bra å høre det fra Stortingets talerstol fremfor å bare måtte lese det i avisene, så det er jeg svært glad for å høre. Når han sier at vi har kritisert den nye strategien, som man på sett og vis har, for å finne grunnlaget for innsparingspotensialet, kan jeg ikke si at jeg har hørt noen har gjort det i dag. Jeg har hatt en replikk, hvor jeg har spurt statsråden om hvordan han trodde næringslivet reagerte på disse endrede premissene. Så det har vi ikke kritisert. Vi har kritisert at dette har tatt lang tid, og blitt møtt med at det har tatt lang tid også for andre. Og så står vi der. Dette er ikke noen svart-hvitt-fremstilling – det er, som jeg har sagt tidligere, et forsøk på å skyve sterkere på. Det er ingen tvil om at dette er nødvendig. Jeg synes at i denne typen debatter er det egentlig unødvendig hele tiden å minne om at Norge er verdens beste land til både det ene og det andre, og at man rent implisitt, uten å si det, tar æren for at det har man i hvert fall bidratt til. Sånn er det jo faktisk ikke. Og så disse reglene om at vi har den laveste ledigheten i Europa, vi har det sånn og slik, og vi har skapt så og så mange arbeidsplasser – ja, det har vi gjort, men vi har hatt veldig gode forutsetninger. Dette forslaget og lignende forslag som kommer senere – det er ett til i kjømda – er jo nettopp fremmet for å ta vare på dette og for å prøve å komme videre. Det er det som er grunnlaget for forslagene.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-30:
Det var bare to ting. Det ene er den misforståelsen som komiteens leder ville oppklare. Jeg misforsto egentlig ikke. Det jeg oppfattet at komiteens leder ikke kunne finne, var et forslag han kunne stemme for. Det var det jeg prøvde å påvise at fantes, slik at det ikke var nødvendig, egentlig, å stikke den berømmelige fingeren i lufta. Punkt to som jeg gjerne vil ta opp, er dette om hvor mange jobber som har blitt skapt og hvor stor – eller hvor liten – arbeidsledigheten er. Jeg bestrider ikke fakta, ikke i det hele tatt, jeg bestrider bare at det har noe med denne saken å gjøre.
Svein Flåtten (Høyre), 2010-11-30:
Jeg er helt enig med statsråden når han skriver til komiteen at han mener at formuesskatten påvirker incentivene til å investere. Han har jo også sagt offentlig flere ganger at han mener det og gjerne vil ha gode innspill til å gjøre noe med det. Han sier også i dag at han lytter til gode råd. Representanten Holmelid sier i et tidligere innlegg at innovasjon stort sett skapes i bedrifter med 50–60 ansatte. Det betyr at de endringene som er gjort i formuesskatten av den rød-grønne regjeringen, ikke har særlig betydning for disse bedriftene. Jeg skal heller ikke ta opp noen diskusjon om formuesskatten, men som næringsminister kunne statsråden tenke seg, som en vurdering fra departementet, å se på det som står i representantforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, hvilken uheldig, negativ virkning den har på innovasjon?
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det er, som saksordføraren sa, ein samla komité som meiner at vi skal fastsetja eit kvantifiserbart mål for forenklingsarbeidet, og at eit slikt mål må skapa ei merkbar og målbar endring til det betre for bedriftene og deira kvardag. Det er vanskeleg å tolke Venstre når dei viser til 54 mrd. som potensial for forenkling, for også Venstre meiner vel at det må skiljast mellom aktivitetar som bidreg til verdiskaping i bedriftene og samfunnet elles, og aktivitetar som kan vurderast fjerna, eventuelt gjerast på ein annan måte. Kva er så det riktige talet å gå ut frå? Regjeringspartia ønskjer å bruka meir tid på å finna riktig utgangspunkt og å sjekka det ut mot nabolanda våre. I mellomtida held forenklingsarbeidet fram, steg for steg. Dette har næringsministeren høgt oppe på dagsordenen – ingen tvil om det. Det viktigaste er å enda opp med reelle forenklingar for bedriftene, ikkje berre eit mål som kanskje i etterkant viser seg var dårlig fundert. Også merknadene til høgresida ber preg av at det er viktigare at det vert fastsett eit mål enn at dette faktisk fører til ei reell forenkling. Regjeringspartia ser motsett på det: Det viktigaste er faktisk reell forenkling for bedriftene våre. Og arbeidet er som sagt påbegynt. Det er trist at korkje Venstre eller høgrepartia har fått med seg at Altinn I er på plass, og at vi er i full sving med Altinn II, noko som medfører forenkling for bedriftene våre. Regjeringspartia har heller ikkje kutta i overføringane eller gebyrinntektene til Brønnøysundregistrene, slik Venstre har gjort i sitt budsjettforslag. Venstre kuttar 25 pst. av gebyra i Brønnøysundregistrene. Desse reduserte inntektene vil mest sannsynleg få som konsekvens at det vert færre tenester og mindre investeringar i tiltak som nettopp skal bidra til å forenkla kvardagen for bedriftene. Når Venstre framstiller dette som forenklingstiltak, er det skivebom. Venstre står også aleine saman med Framstegspartiet om å meine at 25 pst. innan 2012 er realistisk. Både Høgre og Kristeleg Folkeparti er usamde i denne tidsfastsetjinga. Avslutningsvis vil eg seia når opposisjonen svartmålar og framstiller det som at det er umogleg å drive næringsverksemd i Noreg i dag, at Verdsbanken altså har kåra Noreg til det åttande beste landet å driva og eiga bedrifter i. Sverige ligg til opplysning bak oss, og dette sjølv om det er innført regelråd. Regjeringspartia er samde om at vi skal få på plass fleire forenklingar, og dette kjem på fleire felt utover. Vi har under arbeid gjennomgang av både aksjelova og rekneskapslova, for å nemna nokre tiltak. Avslutningsvis vil eg poengtera at det verkar som om kreativiteten verkeleg blomstrar når ein ikkje lenger har makt og mynde til faktisk å gjennomføra tiltak. Kvifor vart ikkje nokon av desse føreslåtte forenklingstiltaka gjennomførte i den perioden ein sat i regjering? Var det sånn at alle parti vart nedstemde?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Jeg vil takke statsråden for hans gjennomgang. Jeg har to konkrete spørsmål til statsråden. Nå har denne regjeringen sittet i overkant av fem år. Det første spørsmålet til statsråden er da følgende: I hans periode som næringsminister – som ikke har vært like lang, bare rundt et års tid – hvor mange skjema er tatt bort? Har forenklinger på skjemasiden funnet sted under statsrådens virketid som næringsminister? Det andre spørsmålet er: I en kommentar til VG 27. oktober 2010 tallfester statsråden en reduksjon i administrative kostnader på ca. 7 mrd. kr. Står statsråden inne for at det er det som er summen, og, eventuelt, når skal dette finne sted?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Dette forslaget er ikke et utgangspunkt for å lage problemer for regjeringen. Forslaget som er til behandling her i dag, er jo nettopp et forslag for å prøve å få på plass et konkret mål for en reduksjon knyttet til skjemavelde og bedriftenes kostnader knyttet til disse problemene. Statsråden viste selv i sitt innlegg til at heller ikke foregående næringsministre har klart å få til disse reduksjonene ut fra ønskemål. Ja, men alle disse års næringsministre har hatt én ting felles når det gjelder den politikken: Man har ikke satt disse konkrete målene om hva man faktisk skal strekke seg etter og hvor vi faktisk ender, og det er kanskje nettopp den måten å jobbe på som er et av de største problemene i denne saken. Denne regjeringen har nå sittet i fem år. Jeg gjentar: faktisk mer enn fem år. Da må det snart være på tide at man slutter å skylde på foregående regjeringer og hva de gjorde. Nå er det på tide å begynne å vise til egne resultater og argumentere ut fra det. Jeg utfordrer statsråden nok en gang, for statsråden ville ikke svare på mitt spørsmål i replikkordvekslingen. Jeg stilte statsråden følgende spørsmål: I forbindelse med en artikkel i VG 27. oktober i år tallfester man reduksjon i de mange administrative kostnadene selv på 7 mrd. kr, noe som ville utgjøre ca. 12 pst., regnet ut fra den totale kartlagte ressursbruk. Jeg stiller spørsmålet til statsråden igjen, slik at han kan få konkretisert det fra denne talerstol: Står statsråden inne for det tallet, er det der det vil ligge, og når vil det så komme på plass? For jeg regner jo med at statsråden, når statsråden gjennom VG kan informere om tallet, også kan gjøre det via Stortingets talerstol. Når det gjelder rammevilkår for små og mellomstore bedrifter, er det faktisk disse bedriftene som er selve hovednerven i det norske næringslivet. Av totalt antall foretak i dette landet har 98,4 pst. under 50 ansatte. Det er disse selskapene som ikke har den store kapitalbasen og det store antallet ansatte som nettopp kan holde på med dette på en skikkelig måte. Det er disse bedriftene som må ta folk ut av produksjonen for å gjøre denne jobben, men som helst vil gjøre andre ting, som å skape verdier. Derfor er det viktig å få dette på plass. Apropos det å lage vanskeligheter for regjeringen: Fremskrittspartiet har fremmet forslag om å fjerne revisjonsplikten for selskaper med omsetning under 5 mill. kr. Det er jo ikke for å være ekkel mot regjeringen, det er for å komme med et innspill i debatten om hva som plager næringslivet der ute. Hva kan vi bidra med for å komme et steg videre? Det er nettopp revisjonsplikten. Heldigvis sier statsråden at det vil komme en avklaring av det ganske raskt. Jeg håper i så fall det blir en positiv avklaring.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Jeg vil bare presisere på følgende måte: Det er jo litt underlig at når komiteens leder snakker om at opposisjonen setter et mål, er det som å stikke fingeren i lufta og bare tenke på et tall. Når statsråden 27. oktober i VG fastsetter et mål, ja tallfester til og med et kronebeløp, da er det altså ikke det. Men jeg har jo merket meg at statsråden i dag ikke vil bekrefte dette beløpet fra Stortingets talerstol, ei heller vil han bekrefte når dette målet eventuelt skulle være på plass. Men man har faktisk en mulighet til å realisere det målet som Fremskrittspartiet og Venstre ønsker å sette. Vi har allerede på plass et Altinn-system som kan brukes og videreutvikles. Det er jo et annet utgangspunkt enn det de andre konkurrentene våre har. Vi har en rekke forslag. Fremskrittspartiet alene har bare den siste tiden fremmet 24 forslag nettopp knyttet til forenkling. Man har fremmet et forslag om å fjerne revisjonsplikten for mindre selskap som man kan vedta. Ja, mulighetene ligger der, men viljen må være der til å ta dem i bruk.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2010-11-30:
Fremskrittspartiet har inntatt i innstillingen at vi, dersom vårt forslag faller, vil stemme subsidiært for Høyre og Kristelig Folkepartis forslag. Ergo må forslag nr. 1 tas opp til votering først.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2010-11-30:
Sentrumspartiet Kristelig Folkeparti mener at verdiskaping er grunnlaget for velferden. Vi trenger bedrifter som skaper verdier, og vi trenger innovative bedrifter. Derfor er jeg skuffet over at ikke regjeringen støtter de konstruktive forslagene vi behandler i dag. Kristelig Folkeparti mener at næringslivet må bygges nedenfra, og at politikernes viktigste rolle er å legge til rette for gode og forutsigbare rammevilkår for verdiskaping. På denne måten kan næringslivet gi trygge arbeidsplasser og overskudd til fordeling til viktige fellesskapsgoder. Kristelig Folkeparti mener at økt satsing på forskning, innovasjon og god offentlig infrastruktur er sentrale suksesskriterier for et verdiskapende næringsliv som skal bære kostnadene for kommende generasjoner. Kristelig Folkeparti ønsker derfor et skattesystem som ikke ødelegger for entreprenørskap, innovasjon og vekst i næringslivet. Kristelig Folkepartis mål er at Norge skal være et av verdens mest nyskapende land. Innovasjon og omstilling gir økonomisk utvikling og frigjør ressurser som kan brukes til andre samfunnstjenlige formål. Nye og etablerte småbedrifter er helt sentrale – uten dem stanser Norge. Kristelig Folkeparti vil stimulere til et tettere samarbeid mellom skole, forskning og næringsliv med tanke på entreprenørskap. I vårt alternative statsbudsjett prioriterte Kristelig Folkeparti mer midler til innovasjon. Vi økte støtten til innovasjonstiltak gjennom BIA, Innovasjon Møbel, såkornfond for nyinvesteringer, innovasjon og næringsutvikling gjennom SIVA, forsknings- og teknologiutvikling i havbruksnæringen og verdiskapingstiltak i landbruket. Verden står overfor store miljøutfordringer, særlig når det gjelder klima. Klimautfordringene er på mange måter tidenes største innovasjonsprosjekt. De landene som kommer opp med den nye teknologien, vil få et økonomisk lederskap globalt. En av de store globale vekstnæringene fremover vil være fornybar energiteknologi. Kristelig Folkeparti mener at gode incentiver og rammevilkår for klimatilpasning som virker med næringslivet og ikke mot det, vil gi næringslivet et konkurransefortrinn. Med en større satsing på forskning og utvikling av fornybar energi, innføring av en grønn sertifikatordning for fornybar energiproduksjon og en vriding av skatte- og avgiftssystemet i grønn retning vil vi legge til rette for fremtidens næringsliv. En slik offensiv vil være bra for klimaet, bra for bedriftene, skape mange nye og stabile arbeidsplasser, gi skatteinntekter til lokalsamfunn og skatteinntekter til staten. Det trygger velferden. Med andre ord: Innovasjon er bra for alle. Derfor må vi politikere gjøre vårt beste for å tilrettelegge. Så vet jeg at bedriftene vil gjøre sin del av jobben. Kristelig Folkeparti støtter forslagene nr. 2–10 og 12, slik det fremgår av innstillingen.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Den detaljerte gjenomgangen av skjema tror jeg vi får ta i en annen sammenheng, for det har jeg ikke med meg her på talerstolen nå. Men det som er et faktum, og som jeg tror vi skal se i øynene, er at ulike næringsministre under ulike regjeringer har satt som mål å forenkle, men resultatene har vært sparsomme. Vi har hatt seks næringsministre på syv år, så her får vi dele på ansvaret. Det viktigste nå er å se framover, få til en konkret målsetting og ha konkrete ambisjoner. Det jeg har sagt om Danmark, er at vi bør ha like høye ambisjoner som danskene, men heller ikke i Danmark var det noen som var såpass urealistiske at man satte et mål om å redusere med 25 pst. i løpet av et par år, slik det opprinnelige forslaget fra Venstre var. Vi må ha et forslag som kan gjennomføres, og som er realistisk og konkret. Da tilfredsstiller vi også næringslivets behov på en best mulig måte.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Mitt inntrykk er at det er veldig positivt mottatt i næringslivet at man har ambisjon om å sette et konkret mål. Man er kanskje litt mer overrasket over at en borgelig regjering satt i fire år uten å sette et slikt konkret mål, og derfor tror jeg det er mange som sier at nå kan det kanskje endelig skje noe. Det er ikke tvil om at resultatene har vært skrinne, som jeg sa, under mange statsråder i mange regjeringer, og jeg har nok som ambisjon å få til mer forenklingsarbeid i min periode som næringsminister enn kanskje de fem foregående fikk til til sammen. Så jeg tror at representanten Flåtten og jeg – hvis vi får fortsette i våre posisjoner i næringskomité og næringsdepartement i denne stortingsperioden – kan få mange anledninger til fra denne talerstol å feire at vi kommer lenger i forenklingsarbeidet enn noen gang før.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Mitt poeng er at det hjelper lite å sette seg et mål hvis man ikke har konkrete planer om å nå det målet. For næringslivets administrative byrde blir ikke redusert ett gram av at politikerne i Stortinget eller i regjeringen eller i departementet setter seg et mål som ikke følges opp. I Sverige har man satt seg et ambisiøst mål, men man har kommet atskillig mye kortere enn det ambisiøse målet skulle tilsi. Men selv i Sverige – hvor man da har satt seg et ambisiøst mål som man foreløpig ikke har klart å nå – har man ikke funnet på å lage et 25 pst. forenklingsmål i løpet av – hva blir det – halvannet til to år. Det har ingen av de landene vi har vært i kontakt med, gjort, verken Nederland eller Danmark eller Sverige eller Storbritannia. Vi vil lage et mål som er mulig å følge opp. Vi vil lage en strategi for å nå det, slik at vi ikke kaster blår i øynene på næringslivet, men faktisk bedrer bedriftenes og bedriftsledernes og de ansattes hverdag.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Først en oppklaring hvis det er en misforståelse, for det hørtes ut på representanten Flåtten som om regjeringen nå hadde en ambisjon om en helt ny, bred utredning. Det har vi ikke. Vi har en enkeltmannsutredning på ett enkelt saksspørsmål. Vi skal ikke ha en ny utredning på de 52 milliardene eller detaljene i det, men vi må ha en målsetting som på en realistisk måte tar for seg hva som er det reelle innsparingspotensialet innenfor de 52 milliardene. Det inngår i departementets normale arbeid. Det er ikke så konstruktivt å snakke om fortiden, kanskje, men det er en realitet at mange statsråder under mange regjeringer har hatt store ambisjoner, men fått få resultater. Det tror jeg ikke skyldes vond vilje. Det skyldes at det er krevende. Alle regler har en eller annen slags funksjon. Denne sal har ikke minst bidratt til at mange av disse reglene og kravene og rapporteringene har kommet på plass, fordi man har gode hensikter i mange ulike sammenhenger. De siste 13 årene har det vel vært ganske nøyaktig seks og et halvt år med borgerlig flertall og seks og et halvt år med rød-grønt flertall, slik at det er ikke så veldig vanskelig å fordele den skylden ganske jevnt. Det viktigste er at vi nå jobber framover for å få resultater. Så er det også sånn at det tallet som Skei Grande refererer til, er feil. 11 pst.-innsparingen i Sverige er et bruttotall, og det må jo være nettotallet som er poenget. Det står i Dokument 8-forslaget også at nettotallet er mye lavere. Det hjelper lite for næringslivet at vi klarer å få til innsparinger på ett område hvis vi legger nye regler til på et annet. Det må være den totale besparelsen som teller. Det er riktig at flere land har 25 pst., men over mange år. Brussel vedtok det fra 2007 til 2012, altså i løpet av fem år. Danmark hadde en enda lengre horisont på dette. Jeg sa feil i mitt innlegg i stad. Jeg trodde det var i løpet av 2012 at forslagsstillerne mente at vi skulle ha dette på plass, men nå ser jeg at det står innen 2012. Hvis det er noen som kan fortelle meg om noe land som i løpet av så kort tid har gjennomført 25 pst. reduksjon «knyttet til regler og skjemavelde innen 2012», som det står i det opprinnelige forslaget fra Venstre, skal jeg bli imponert. Men det finnes rett og slett ikke.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det er helt greit at vi har ulike synspunkter på skatte- og avgiftsnivået og også de ulike skatte- og avgiftsreglene, men at arveavgiften f.eks. skal ha en vesentlig begrensende effekt på innovasjons- og produktivitetsutviklingen i Norge, har jeg litt vanskelig for å se. Nå har Stortinget bare for fem dager siden hatt hele finansdebatten oppe. Det var en glimrende anledning til å diskutere skatte- og avgiftsspørsmål, den norske modellen, som har et høyt skattenivå, men som også viser seg å klare å kombinere økonomisk vekst, bedriftsetablering, næringsutvikling, velferd og en inkluderende politikk for hele befolkningen på en bedre måte enn noe annet samfunnssystem. Hvis det er en skatte- og avgiftsdebatt man må ha, tror jeg både ministeren man har adressert, og debattanledningen er feil. Men at skatteordninger som f.eks. SkatteFUNN kan bidra til innovasjon, er også helt uomtvistelig.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det at vi har hatt et enestående økonomisk grunnlag – eller la meg si det litt annerledes – oppnådd enestående økonomiske resultater, kan vi være enige om, men jeg er uenig i at disse midlene ikke har vært brukt på vekstfremmende områder. Ta f.eks. det enorme samferdselsløftet som har vært gjennomført – 10 mrd. kr mer enn det Warloes egen regjering foreslo for perioden 2005–2009, og nå 100 mrd. kr mer i løpet av en tiårsperiode til samferdsel er noe som bedrer hele konkurranseevnen til næringslivet, og dermed styrker også produktivitetsutviklingen i næringslivet. Forskningen er økt med om lag 50 pst., tror jeg, hvis jeg ikke nå slår av for mye. Warloe kjenner, fra sin bakgrunn i Bergen, Kulturløftet, og forskningsbudsjettene har faktisk økt mer enn kulturbudsjettene i løpet av den perioden vi har sittet. Så vi har gjort ting og har brukt disse pengene på gode innovasjonstiltak.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Nå viser jo forslagsstillerne selv til positive tilbakemeldinger fra finansministeren om kontinuerlig å se på innretninger også av formuesbeskatningen. Jeg har sagt at vi har ikke noe religiøst eller dogmatisk forhold til det, men at vi må sikre oss et skattesystem som ikke bare gir inntekter nok til velferdsgodene, men som sikrer en legitimitet og en rettferdighet i skattesystemet. Hvis vi f.eks. opplever at mange med de største formuene blir nullskatteytere eller ikke betaler personlig skatt lenger, tror jeg det vil undergrave vanlige folks og vanlige arbeidstakeres oppslutning om skattesystemet. Kunne man finne endringer som vred beskatningen slik at man fikk minst mulig negative effekter, men samtidig et mest mulig rettferdig og godt system, er ikke det meg imot. Og jeg lytter, som sagt av representanten, til gode råd.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-11-30:
Representanten Tenden fortalte at vi i Venstre har hatt besøksrunde til snart 1 000 bedrifter i høst. Det har vært en veldig lærerik runde på mange felt. Sjøl om den saken vi behandler her i dag, er den største enkeltsaken som så å si alle nevner når det er snakk om hva som er problemet i deres hverdag, er det som ligger under her, en ganske viktig ideologisk sak. For det handler om hvordan man skal møte det å skape arbeidsplasser, det å skape næringsliv. Det som alle bedriftseierne sier til oss, er at mye av det skjemaveldet man møtes med, utstråler en grunnleggende mistillit til jobben de gjør. Grønnsakhandleren min på hjørnet regner ut at han betaler dobbelt så mye i moms, skatter og avgifter til staten som det han tar ut som egen lønn. Han syns det er greit, men han syns ikke det er greit at alle systemene er laget ut fra at han er en forbryter og kriminell, og til enhver tid må motbevise at han er det. Det er det grunnleggende systemet som er basert på kontroll og ikke på tillit, som det er viktig å nedkjempe. Det er en grunnleggende holdning i et samfunn at det å skape arbeidsplasser faktisk er noe positivt som samfunnet verdsetter. Det er beskrivende at det er to partier som ikke engang deltar i debatten, for man anser ikke dette som en viktig del. Vi hører også at statsråden sier at Maud Olofsson har satt seg så djerve mål at hun ikke engang klarer å nå dem. Jo, hun har klart å få det ned med 11 pst. på ganske kort tid – 11 pst. er ikke noen tullejobb politisk, det er faktisk en ganske stor innsats. Hun har satt seg et klart mål, det samme målet som vi foreslår at regjeringa bør sette seg – et mål som statsråden ikke engang vil sette. Her kritiserer man en statsråd som har nådd 11 pst., når man ikke sjøl vil sette en prosentsats om et mål. For det å sette seg noen djerve mål for noen viktige saker er faktisk ganske viktig. Så må jeg bare kommentere Heggøs litt absurde påstand om at det å kutte i gebyrene kommer til å føre til mer skjemavelde. Ja, da bør vi kjempe for flere høye gebyrer, hvis det er logikken. Jeg tror nok det gjenstår for Heggø å argumentere for at høyere gebyr fører til mindre skjema, og lavere gebyr fører til mer skjema. Det tror jeg nok er en logikk som ikke holder seg når man skal prøve det i virkeligheten.