trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Stefan Heggelund (Høyre), 2017-06-19:
Sosialt entreprenørskap er viktig. Det er et viktig supplement til den velferdsstaten vi har. Jeg er glad for det som nå blir en rørende enighet om det løse forslaget som er levert inn av Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, men det er ingen vits i å legge skjul på at det i denne tematikken er en ideologisk uenighet. Det er forskjell på dem som mener at alle gode krefter skal brukes i et velferdsarbeid, og på dem som mener at offentlig sektor skal ha hovedansvaret. Vi ser i min hjemkommune, Oslo, hvordan man rekommunaliserer gode private tilbud hvor brukerne er fornøyd. Det gjør man av hensyn til én ting: ideologi. Man har ikke et ønske om å bruke alle gode krefter. Man mener at tilbyder er viktigere enn kvaliteten på tjenesten. I velferdsstatens historie har man alltid sett sosial innovasjon ved siden av velferdsstaten. Det er det som er sosialt entreprenørskap – både ideelle og private har bidratt med dette. Sosial innovasjon utenfor velferdsstaten er viktig fordi ikke alle gode ideer kommer fra offentlig sektor. Offentlig sektor klarer ikke å gjøre alt, løse alle utfordringer, se alle utfordringer, og derfor er de sosiale entreprenørenes innsats så utrolig viktig. Denne regjeringen har sammen med samarbeidspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre, økt og styrket ordningen for sosiale entreprenører. Med dette forslaget viser vi at det er noe vi har tenkt å fortsette med hvis det samme flertallet består etter valget. Det synes jeg er positivt. Det er hyggelig at også Arbeiderpartiet stemmer for dette forslaget, men skal man ha en garanti for satsing på sosiale entreprenører, må man også se på historien. Da ser man f.eks. at denne regjeringen er den første regjeringen som nevner sosialt entreprenørskap i en regjeringsplattform. Det sier litt om hvor viktig vi synes dette feltet er. Jeg tar opp forslaget.
Stefan Heggelund (Høyre), 2017-06-19:
Det som representanten Christoffersen tar opp, er absolutt en viktig del av historien, og det skal vi huske på. Det minner oss for øvrig om at det velferdssamfunnet og den velferdsstaten vi har bygget opp i Norge, er en del av et fellesarbeid. Det tilhører ikke ett parti eller én bevegelse, det er noe som tilhører oss alle. Vi har bygget det skulder ved skulder. Sånn sett er jeg glad for at representanten Lise Christoffersen i sitt innlegg nå tok mer til orde for det som er – skal man si – den borgerlige virkelighetsbeskrivelsen av utviklingen av den norske velferdsstaten og det norske velferdssamfunnet, som sier at alle har en del i det, i motsetning til den «arbeiderpartiske» virkelighetsbeskrivelsen og historiefortellingen, som er at det hele skyldes Arbeiderpartiet. Jeg har et eksempel fra nyere tid når det gjelder sosialt entreprenørskap, om hvordan dette er ideologiske forskjeller. Det er i et av forslagene som mitt parti har i sitt program for neste periode. Det dreier seg om velferdsobligasjoner, at vi ønsker å innføre noe sånt i Norge. Det er et viktig forslag, som sosiale entreprenører er opptatt av. Hva var Arbeiderpartiets reaksjon på Høyres landsmøtevedtak? Jo, da hørte vi det samme som vi alltid hører når det kommer kritikk fra Arbeiderpartiet mot Høyre, at dette var et forslag som bare gagnet rike investorer. Ærlig talt, der ser man de ideologiske forskjellene – istedenfor å lytte til de sosiale entreprenørene og finne ut hva som kan få flere til å investere i sosiale entreprenører, finne ut hvordan vi kan få flere bedrifter som ønsker å være sosiale entreprenører. Når Høyre har et tiltak på bakgrunn av samtaler man har hatt med – jeg holdt på å si – en samlet bevegelse innenfor sosialt entreprenørskap i Norge, blir det altså kritisert for at det er et forslag som bare vil gagne de rikeste. Her ser man skepsisen til alle gode krefter fra Arbeiderpartiet.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-19:
Venstre er for gründerar og for entreprenørskap ikkje berre i det ordinære næringslivet. Vi meiner også at entreprenørar og nytenkjarar har ei viktig rolle å spele i det vi kjenner som velferdssamfunnet vårt. Det gjer dei allereie i dag, og det har dei eigentleg alltid gjort. Ein kan eigentleg seie at opphavet til velferdssamfunnet og velferdsstaten var nettopp sosiale entreprenørar – folk som sette i gang, som regel ut frå ein ideell motivasjon, og ønskte å gje eit tilbod til sine medmenneske innanfor mange av livets område. No er vi, og eg vil seie heldigvis, i ein annan situasjon, for i dag tek det offentlege – staten, kommunar – ein overveldande del av ansvaret for å tilby gode og trygge velferdstenester. Men framleis er det slik at det bør vere rom for entreprenørar, det bør vere rom for dei som klarar å tenkje nytt, har ein ny idé, har lyst til å prøve ut noko for å løyse det som er fellesoppgåver, på ein ny og forhåpentlegvis betre måte. Det er bakgrunnen for at Venstre har levert dette representantforslaget. Eg vil seie at eg synest det har fått ei god mottaking, både gjennom gode og imøtekomande svar frå regjeringa og statsråden og gjennom eit godt samarbeid i komiteen. Som det går fram av innstillinga, har komiteen diverre ikkje klart å samle seg om nokon konkrete forslag, trass i at saksordføraren, Andersen, har gjort ein god jobb. Men i etterkant av at innstillinga vart lagd fram, har vi forsøkt å kome fram til noko det er mogleg å samle seg om, og då har i alle fall samarbeidspartia på Stortinget vorte einige om det som er det lause forslaget, nr. 5, som representanten Heggelund tok opp. Det meiner i alle fall vi frå Venstre er eit godt forslag, og det tek i stor grad vare på det som var intensjonen bak dei tre forslaga vi valde å fremje i innstillinga. Så eg vil med dette varsle om at vi ikkje kjem til å ta opp dei forslaga, og at vi kjem til å støtte det felles forslaget, nr. 5, som vi står bak. Det var opphavleg to forslag til i representantforslaget, men dei synest vi i grunnen at statsråden gav gode svar på, så dei har vi valt ikkje å fremje i debatten i dag. Eg er glad for at vi har fått gjort ein god del i denne stortingsperioden, ikkje minst at vi har auka midlane i tilskotsordninga til sosialt entreprenørskap. Det har vore ei viktig budsjettprioritering, og det håpar eg vil fortsetje. Og eg håpar at det som no blir vedteke, som etter mitt syn er konkret og legg tydelege føringar framover, vil bli følgt godt opp av regjeringa allereie i første budsjett til hausten. Det er viktig for å kunne fortsetje å heie fram dei som gjennom arbeidet sitt og ideane sine er med på å gjere samfunnet vårt endå litt betre.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-06-19:
Sosialt entreprenørskap handler om å utvikle og ta i bruk nyskapende og bærekraftige løsninger på sosiale og samfunnsmessige problemer. Regjeringen vil bedre betingelsene for bruk av sosiale entreprenører og frivillig sektor i velferdssystemet. For å få flere i arbeid og aktivitet ønsker vi et mangfold av leverandører og fagmiljøer. Vi har derfor tatt flere initiativ på området, og vi har satt i gang et arbeid om hvordan innsatsen for sosialt entreprenørskap kan videreutvikles. Det fremmes fem forslag for å fremme sosialt entreprenørskap. Forslagene gjelder flere departementer, og mitt skriftlige svar er utformet i samråd med de berørte departementene. Ett forslag er øremerking av statlige utviklingsmidler til tverrdepartementale prosjekter som involverer næringsliv og sosiale entreprenører. Her finnes det flere statlige utviklingsmidler som kan komme næringsliv og sosiale entreprenører til gode. At ordningene hører inn under ulike departementers ansvarsområder, er i utgangspunktet ikke til hinder for at aktører lokalt kan samarbeide om søknader. Departementene kan i tildelingsbrev pålegge underliggende virksomheter å prioritere sosialt entreprenørskap. I tildelingsbrevet til Arbeids- og velferdsdirektoratet gis det føringer om å legge til rette for samarbeid mellom arbeids- og velferdsforvaltningen og sosiale entreprenører. Som nevnt i representantforslaget lanserte regjeringen i februar et inspirasjonshefte om sosiale entreprenører som samarbeidspartnere i offentlig sektor. Dette skal gi informasjon og kunnskap om bl.a. anskaffelser for både innkjøpere og sosiale entreprenører. Det er likevel viktig å fokusere på hvordan vi ytterligere kan styrke kompetansen om offentlige anskaffelser og sosialt entreprenørskap. Her kan jeg nevne at det er på gang et arbeid med en stortingsmelding om offentlige anskaffelser, som etter planen skal være ferdig i 2018. Når det gjelder utvidelse av målgruppen for tilskuddsordningen som Arbeids- og velferdsdirektoratet forvalter, vil jeg understreke at formålet med ordningen er å stimulere til utvikling av sosialt entreprenørskap rettet mot bekjempelse av fattigdom og sosial eksklusjon. Tilskuddsordningen treffer et bredt spekter av målgrupper, f.eks. barn og unge som står i fare for å falle ut av utdanning og arbeid, og personer med rus- og psykiske problemer. Selv om ordningen har vært styrket flere år på rad i vår regjeringsperiode, vil en utvidelse av formålet føre til at det blir færre midler til nyskapende virksomhet for bekjempelse av fattigdom. Til slutt vil jeg framheve viktigheten av et godt samarbeid på tvers av offentlig, frivillig og privat sektor, slik at vi utnytter de gode ressursene i samfunnet smartere og mer effektivt. Mange av samfunnsutfordringene vi møter i dag, har sammensatte årsaker og krever løsninger på tvers av fag- og politikkområder, og sosiale entreprenører arbeider ofte på tvers av fagområder og sektorer og hjelper det offentlige med å møte behovene på nye og innovative måter. Jeg er opptatt av å bedre det arbeidet ytterligere. Vi har satt i gang et godt arbeid og vil videreføre satsingen framover.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Jeg har først lyst til å takke forslagsstillerne for et viktig dokument. Dessverre er psykisk helse og psykiske helseutfordringer ennå tabu, selv om det er mer åpenhet nå enn før. Det vil i framtiden være flere eldre, fordi vi lever lenger. Denne gruppen har også rett til å få sin psykiske helse ivaretatt. Jo eldre vi blir, jo mer sammensatt blir sykdomsbildet, som også vil få innflytelse på hele vår helse, fysisk og psykisk. Mange opplever å bli isolert på mange måter. En mister ektefelle/partner, venner, en har ikke lenger kontakt med kolleger, og vi blir kanskje også isolert fordi vi mister fysiske forutsetninger. Arbeidet med psykisk helse handler ikke bare om kommunale tjenester, men også om hvordan man satser på helsefremmende og forebyggende arbeid, med tanke på eldre menneskers totale livssituasjon. Eldre har et like stort behov som andre for opplevelser, sosiale møtepunkt hvor man spiser sammen, kultur og ikke minst aktivitet. En vet at dette kan være med og fremme helsetilstanden til eldre, både psykisk og fysisk. Kan ikke alle komme til åpne kulturtilbud, må det legges til rette for at kulturen kommer dit folk er. Som KrF-er er jeg glad for at vi klarte å redde Den kulturelle spaserstokken for eldre, som regjeringen ville legge ned. En har behov for å få være med og oppleve profesjonelle kulturtilbud. Samtidig skal vi ikke underslå at en del eldre også får vanlige psykiske lidelser, ikke bare som et resultat av at de opplever tap. Det er noen som – vi vet ikke hvorfor – i eldre alder får vanlige psykiske diagnoser, og de må ha rett til behandling og til å få den rette diagnosen. Opptrappingsplanen for psykisk helse 1998–2008 var viktig for å gi bedre kompetanse og større økonomisk prioritering hos politikere og byråkrater, og psykisk helse ble ikke fullt så tabu. Det som nå legges fram i et forslag, er å få en mer helhetlig helse rundt eldres psykiske utfordringer. Kristelig Folkeparti mener at det er behov for kompetanse om den psykiske helsen til eldre, som ofte har mye mer sammensatte og flere lidelser enn andre pasientgrupper. Så både som saksordfører og som KrF-er vil jeg nå, på vegne av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, ta opp det forslaget som vi er sammen om.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Jeg synes det er flott at en samlet komité nå sier at det er på tide med en ny gjennomgang av autismefeltet. Det er veldig bra. I og med at autisme kan være et bredt spekter av uttrykk, flere ulike diagnoser som er beslektet med hverandre, kreves det kunnskap og kompetanse av de menneskene og de tjenestene som møter og ivaretar den enkelte. En fellesnevner for autister er uansett behovet for en helhetlig og livslang oppfølging, og det er helt nødvendig med god og individuell tilrettelegging og hjelp på mange plan, både fra kommune, Nav og spesialisthelsetjenesten. Alle trenger og skal ha den individuelle oppfølgingen akkurat slik som de trenger den, helt individuelt. Et grunnleggende prinsipp for norsk helsetjeneste er retten til likeverdige tjenester. Det skal ikke ha noe å si hvilken kommune man bor i, eller hvilket sykehus man tilhører, når det gjelder hvilken oppfølging man skal få. Alle skal få samme oppfølging uansett, uavhengig av diagnose, og har rett til likeverdige tjenester. Men i innstillingen peker komiteen på at svært mange familier med barn med autisme opplever at hjelpeapparatet ikke tilbyr den hjelp og oppfølging som er nødvendig for at den enkelte skal kunne leve et verdig liv, og at det ofte handler om manglende prioritering, manglende kompetanse og manglende samhandling – og noen steder også dårlige holdninger. Det mangler ofte individuelle planer og en ansvarlig koordinator, og pårørende kan lete etter hvem det er som egentlig har hovedansvaret. Kristelig Folkeparti håper dagens vedtak er starten på et arbeid som totalt sett gir et bedre tilbud til den enkelte i denne pasientgruppen: riktig og tidlig diagnostisering, økt samarbeid med spesialisthelsetjenesten, kommunen og pårørende, økt kunnskap og økt oppmerksomhet, både i kommune og spesialisthelsetjeneste, i årene som kommer. Kristelig Folkeparti har lyst til å takke forslagsstillerne, som løfter opp en gruppe som ofte er nedprioritert og glemt. Det er et viktig og godt forslag, og Kristelig Folkeparti vil stemme for begge forslagene til vedtak.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Som flere har sagt, antar vi at det er ca. 50 000 personer i Norge som har kroniske sår, og at ca. 15 000 av disse til enhver tid har aktive sår med pågående behandling. Gjennomsnittsalderen er 75 år for dem som har sår, altså godt voksne folk, og det er grunn til å tro at antallet vil øke når folk lever lenger. I tillegg har denne pasientgruppen lav status i helsevesenet, og mange av dem lever med konstante smerter. Mange har redusert livskvalitet, selv om de ville hatt god prognose med rett behandling. Behandling av kroniske sår er kostbart, ofte fordi materialet er dyrt. Det koster den enkelte pasient som har sår, mye, men samfunnsøkonomisk er det åpenbart gunstig å gi sårpasientene et godt tilbud. Som flere har sagt, har Sverige, Danmark og Storbritannia et godt fagmiljø helt opp på universitetsnivå som driver aktiv forskning på sårbehandling. Vi bør ikke være dårligere. Fra den landsdelen jeg kommer fra, har ulike kommuner valgt ulike måter å organisere sårbehandling på. Stavanger kommune har en sykepleierdrevet poliklinikk. I Eigersund har en egen faggruppe i hjemmesykepleien ansvar for sårbehandlingen. De har tett samarbeid med velfungerende sårpoliklinikker og har på den måten redusert behandlingstiden, og andelen som får helet sårene sine, har økt betraktelig. Et annet eksempel er samarbeidet mellom sårpoliklinikken på Flekkefjord sykehus og kommunene rundt. Det har vist at de har klart å lykkes med hele 90 pst. av alle sår, som har blitt helet på grunn av at de får rett behandling. Det er jo kjempebra. Diabetesforbundet viser til at fotsår er blant de mest utbredte komplikasjonene i deres målgruppe. Diabetikere er også en økende pasientgruppe. Mange opplever å gå med uoppdagede sår over lang tid, og resultatet blir da amputasjon. Ofte er disse pasientene også kasteballer i et system: Fastleger, hjemmesykepleie og spesialisthelsetjeneste – omsorgen er utrolig ulik, til tross for at det dreier seg om en stor pasientgruppe. Denne pasientgruppen fortjener en helhetlig tilnærming.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Norge har en relativt god fastlegedekning. Allikevel er det ofte slik at på de stedene som ligger langt fra legevakt og sykehus, sliter en med å rekruttere fastleger. Dette viser at rekrutteringen til denne ordningen er under press. I tillegg har en den siste tiden endret en del i Helse-Norge når det gjelder hvordan en jobber. Før var det ofte slik at pasienten ble ferdigbehandlet i sykehus, og så skrev en ut pasienten. Nå er dette endret. Etter at samhandlingsreformen kom, er det ofte slik at pasienten er utskrivningsklar, men det betyr ikke at han/hun er ferdigbehandlet. Dette igjen betyr at pasientene som er i kommunene, kan være sykere enn før og, ikke minst, mer komplekse. Dette betyr at vi trenger mer og ikke mindre kompetanse i primærhelsetjenesten, og ikke minst den viktige rollen som fastlegene har. Fastlegeordningen og kvaliteten på legevakter henger nøye sammen. Fylkeslegen i Sogn og Fjordane påpekte at da samhandlingsreformen ble innført, ble en forespeilet flere fastlegestillinger fordi det ble lagt flere oppgaver til kommunene. Denne utviklingen er blitt forsterket i form av flere oppgaver – uten så veldig mange flere hjemler. Det er både et statlig og et kommunalt ansvar å legge til rette for god rekruttering til allmennmedisin. Det er også en realitet at 50 pst. av norske studenter utdannes i utlandet, hvor allmennmedisin som fag er nedprioritert. Norge bør selv ta ansvar for å dekke en større del av utdanningen til våre studenter. Når vi vet at noen universiteter i Norge kan gi studenter en mulighet til å ta mastergraden i hjemme i Norge, kan vi selv sikre denne delen av utdanningen. Universitetet i Stavanger er blant dem som har en slik kapasitet, men vi har ikke gjort noe for å få lagt mer utdanning til Norge. I tillegg må det legges til rette for flere utdanningsstillinger i allmennmedisin for å styrke rekrutteringen til disse. En har gode prosjekter i noen kommuner i Hordaland og i Sogn og Fjordane som viser at dette er nødvendig. Medisinstudentforeningen mener også at turnusordningen først og fremst rekrutterer til sykehus. I og med at kompleksiteten i primærhelsetjenesten har blitt større, er det også slik at mange unge leger ønsker å være i et større kompetansemiljø, som sikrer et faglig og kollegialt miljø. Klarer vi å legge til rette for en god videreutdanning lokalt, vil det gjøre at flere kan bli værende lokalt. Det betyr til sjuende og sist at det må være politisk vilje nok til å gjøre noe med utfordringen med fastlegeordningen.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Kultur og kunst har en egen evne til å berøre mennesker i sårbare situasjoner, og musikk spesielt ser ut til å kommunisere på en måte som når inn til den enkelte. Den enkelte har sin musikkform, og musikken gjenskaper følelser, opplevelser og minner. Å sitte sammen med mennesker som har mistet språket på grunn av f.eks. demens, og som plutselig får ord og begynner å synge, er en ufattelig opplevelse. Jeg opplevde det selv med min egen mor, som var dement i flere år. Når musikken var der, kom ordene, og sangene kom trillende som perler på en snor. Jeg fikk mor tilbake i gode øyeblikk. På NKS Olaviken alderspsykiatriske sykehus bruker de musikkterapi for å hente fram ressurser og skape deltakelse, spesielt når kognitive evner og språk er svekket. De bruker altså musikkterapi som et viktig redskap i behandlingen. Vi vet hva musikk betyr for barn i mors mage, at barn gjenkjenner musikken etter at det er født, så musikk er et eget instrument fra vugge til grav. Målet må være flere musikkterapeuter for å fremme opplevelser, få bedre livskvalitet og bedre helse. Musikkterapeutene forsvinner ofte i de store helseprioriteringene, og derfor mener Kristelig Folkeparti at dette feltet bør løftes opp og fram i helsepolitikken. Dette gjelder både i spesialisthelsetjenesten og i kommunehelsetjenesten. Internasjonalt er musikkterapifaget en drivkraft når det gjelder forskning og utvikling av kunnskap på dette feltet. Musikkterapeuter sitter ofte med kompetanse som annet helsepersonell i større grad kan nyttiggjøre seg i sitt arbeid. For flere pasientgrupper ser vi at medikamentbruken kan gå ned når musikkterapien kommer inn som en del av behandlingen. Dette ser vi innen både rus, psykisk helse og behandling av kognitive lidelser. Musikkterapi er dokumentert et effektivt supplement til medisinering og samtaleterapi. Skal vi i framtiden løse dette på en bedre måte enn i dag, tror Kristelig Folkeparti at en av løsningene er flere musikkterapeuter – i tillegg til å bruke oss vanlige til å være med og synge sammen med våre egne, men det er noe annet enn musikkterapi. Derfor har Kristelig Folkeparti satt fram forslagene sammen med andre.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Aller først vil jeg takke forslagsstillerne for forslaget. Kristelig Folkeparti er i stor grad enig med forslagsstillerne, og vi fremmer i innstillingen noen forslag som er i tråd med representantforslaget. Kristelig Folkeparti mener at det må være politisk styring av sykehusene. Det er ikke en for stor oppgave å ha politisk styring av, og vi vil avvikle de regionale helseforetakene. Når Kristelig Folkeparti går inn for en avvikling av de regionale helseforetakene, handler det om at vi vil ha mer politisk styring av sykehusene. Kristelig Folkeparti vil ha en overføring av makt fra byråkrater til de folkevalgte. Kristelig Folkepartis modell innebærer en videreføring av statlig eierskap til sykehusene og at ansvarlig statsråd står for den overordnede styringen av de lokale helseforetakene på bakgrunn av føringer gitt av Stortinget. Stortinget skal stå for en overordnet, langsiktig styring gjennom en rullerende nasjonal helse- og sykehusplan, etter mønster av Nasjonal transportplan, som vi kjenner godt til etter en syv–åtte timers debatt i Stortinget i dag. Vesentlige endringer i sykehusstruktur og sykehusfunksjoner skal avgjøres av Stortinget gjennom denne planen. For Kristelig Folkeparti er det viktig at det er de folkevalgte i Stortinget og styrene i de lokale helseforetakene som skal bestemme. Ved at de folkevalgte i kommunene og regionene sitter i de lokale helseforetaksstyrene, og ved å ha en langsiktig sykehusplan for å gi en helhetlig og forutsigbar styring fra Stortinget vil vi sikre at det er folket – gjennom politikerne de velger på alle tre nivåer – som bestemmer hvordan Sykehus-Norge skal se ut framover. Dette er bakgrunnen for Kristelig Folkepartis votering i dag. Vi stemmer for forslagene vi fremmer i innstillingen, nr. 1–7. Forslagene 8, 9 og 10 er vi mye enig i, men vi ønsker en helhetlig tilnærming til hele finansieringssystemet og voterer derfor ikke for konklusjonene i denne sammenhengen. Men ingen skal være i tvil om at Kristelig Folkeparti er kritisk til den store andelen av ISF-finansiering som foregår i norske sykehus. Dermed tar jeg opp de forslagene Kristelig Folkeparti er en del av.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Sykehusene våre har ansatte som gjør en kjempejobb hver eneste dag. Dette er helsearbeidere som redder liv og forbedrer folks livskvalitet med sitt daglige virke. Det er personer som tar samfunnsansvar, og som strekker seg så langt som mulig for å bidra mest mulig. Det er helsepersonell som arbeider døgnet rundt uker og året igjennom – og ofte på tider da andre har fri – for å ivareta samfunnets behov for helsehjelp. Flere ansatte melder imidlertid om en arbeidshverdag som er presset. Mange opplever en hverdag preget av tidspress, arbeidspress og forventning om effektivisering, og at det ikke er tid til å gjøre en skikkelig jobb. Det er for kort hviletid, og det er arbeidsforhold som oppleves som lite forutsigbare – og med liten grad av medbestemmelse. Mange opplever det utfordrende å kombinere arbeidet med fritid og familieliv. Presset er ofte begrunnet i økonomiske innstramminger. Det snakkes om tillitssvikt og energilekkasje. Det pågår mange konflikter som tar oppmerksomhet vekk fra pasientbehandling og fra kvalitet i utviklingen av helsesektoren. Vi ser at det er fundamentalt forskjellige virkelighetsforståelser av dagens situasjon, og svært ulike synspunkter på hvordan sentrale deler av organiseringen av selve arbeidet i sykehuset skal foregå. Tillit og godt samarbeid er helt avgjørende. Jeg mener det er politikernes ansvar å sikre gode arbeidsforhold – som eiere av norske sykehus. Kristelig Folkeparti vil ha en sterk offentlig helsetjeneste. Vi vil at helsetjenesten skal være for alle, og som i alle andre deler av norsk arbeidsliv skal det være trygge, gode og forutsigbare arbeidsvilkår. Framtidens utfordringer i spesialisthelsetjenesten kan bare løses gjennom samarbeid. Vi må finne fram til hva som skal til for å bygge ny tillit og en felles forståelse av forholdene. Trivsel forutsetter gode arbeidsforhold, samarbeid, tillit, forutsigbarhet og mulighet til å kunne påvirke sin egen arbeidshverdag, ha medbestemmelse. Historier om gravide som ikke får tilrettelagte arbeidsforhold, om vanskelig uttak av foreldrepermisjon, om leger som må gå i årevis for å få fast stilling, om endring av avtaler i avtaleperioden, om utfordringer av avtaleverket – alt dette er beskrivelser av arbeidsforhold som jeg synes det er vanskelig å se at vi kan forsvare. Et annet viktig perspektiv er retten til å kunne kombinere arbeid med fritid og familieliv. Det er avgjørende at vi sikrer en arbeidsgiverpolitikk som ikke skremmer vekk dagens og framtidens ansatte, dersom vi fortsatt skal ha god rekruttering til våre sykehus. Det handler om ressursutnyttelse: Konflikt lager energilekkasje. Kristelig Folkeparti tar på alvor den uroen som formidles av mange om arbeidsvilkår i sykehusene. Jeg tar med dette opp Kristelig Folkepartis forslag.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Det er ulike virkelighetsbeskrivelser av hvordan tilstanden i norske sykehus er. Ansatte melder om at de ikke får faste stillinger, de opplever refs, de opplever at de ikke får mulighet til karriere hvis de sier fra, gravide sier at de ikke får lagt arbeidsforholdene til rette. Vi vet også at åtte av ti som blir leger i dag, er kvinner, og en stor andel av sykepleierne er også kvinner. Spekter har sin beskrivelse av hva som har vært i norske sykehus, og ledelsen på sykehusene har sin beskrivelse. Hvilken historie, virkelighetsbeskrivelse, tenker statsråden er den rette virkelighetsbeskrivelsen? Har ansatte noe rett i det de sier?
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Jeg har først lyst til å takke forslagsstillerne for dette forslaget. Fødselsomsorg vil aldri gå av moten, og vi er nødt til å holde fokus på det hele tiden. Selv om mye er bra i fødselsomsorgen i Norge, vet vi alle godt at det er mye som trenger forbedring, og at utviklingen ikke alltid går i riktig retning. Vi vet at det ikke er alt som i praksis er det samme som det som står på papiret, og vi er nødt til å få til forbedringer. På grunn av dette fremmer Kristelig Folkeparti ett forslag sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet i dag og de andre forslagene sammen med Senterpartiet. Vi vet at det ikke er slik at fødekvinner har en egen jordmor til stede til alle tider når de føder i Norge i dag. Det skjer transportfødsler som følge av avstander, og det skjer også i de store byene, noe som bl.a. forklares med at fødende venter for lenge hjemme når klinikkene er blitt fulle eller andre klinikker er stengt. Vi vet at langt fra alle får den oppfølgingen av jordmor etter fødselen som de egentlig har rett på, noe som også er viktig spesielt for mor og barn når vi vet at utskrivningen skjer raskere og raskere. Vi vet at veldig mange ikke får i gang ammingen før de reiser hjem fra barselavdelingen. Mange er utslitte og sårbare mødre som må tilbake igjen til sykehuset og ta prøver enten av seg selv eller av ungen etterpå, og de klarer det nesten ikke, fordi de er slitne og har blitt utskrevet fort, og hadde gjerne trengt en jordmor å snakke med. Dette skjer fordi utskrivningspraksisen har endret seg så dramatisk. Vi hører også jordmormiljøenes bekymring og de ansatte på føde- og barselavdelingene som forteller om effektiviseringspress, om for få ansatte og liten tid til den enkelte. Vi som har vært gjennom en fødsel, vet hva det betyr. Det ikke å ha jordmor rundt seg hele veien, det ikke å kjenne på tryggheten, det å være usikker førstegangsfødende – det er en periode i livet som jeg tror blir mer dramatisk enn nødvendig, og en kunne gjort det mye bedre hvis en hadde hatt jordmor med seg på det mest dramatiske. Kristelig Folkeparti tror jordmortjenesten vil ha en sentral rolle framover, både i kommunehelsetjenesten og i fødeavdelingene. Jeg tar med dette opp de forslagene Kristelig Folkeparti er sammen med andre om.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-06-19:
Når jeg som helsepolitisk talsperson for Kristelig Folkeparti og nestleder i partiet sammen med partileder Hareide velger å fremme et representantforslag, er det fordi vi vil vise hvor viktig fysisk aktivitet er for folkehelsen. Vi er glade for at et samlet storting i dag ber regjeringen fremme en ny handlingsplan for fysisk aktivitet med konkrete tiltak på flere samfunnsområder og arenaer, og der partene i arbeidslivet, Norges idrettsforbund og friluftslivets organisasjoner trekkes aktivt med i arbeidet. Jeg vil også peke på at en samlet komité spesielt understreker behovet for utvikling av lavterskeltilbud og planen om å inkludere mål om å styrke det samlede friluftsarbeidet og friluftslivets rolle i folkehelsearbeidet. Friluftsliv er en god og gratis kilde til aktivitet i mange av alders- og befolkningsgruppene. Naturen er tilgjengelig for de fleste de fleste steder i Norge hele året. Lavterskelaktivitet i naturen er et unikt virkemiddel for å fremme fysisk aktivitet i befolkningen. For de minst aktive gruppene er god tilrettelegging, trygghet og enkel og nær tilgang til rekreasjonsområder viktig. Planprosessene i kommunene blir kjempeviktige. Komiteen mener at en handlingsplan for fysisk aktivitet må inneholde konkrete tiltak for å styrke det samlede friluftsarbeidet og friluftslivets rolle i folkehelsearbeidet. Dette er føringer og signaler som vi i Kristelig Folkeparti kommer til å følge opp, og vi ser fram til det videre arbeidet med akkurat dette. Vi er alle enige om at folkehelse og fysisk aktivitet er viktig. Vi er enige om at det forebyggende perspektivet er viktig, og vi er enige om mye mer. Men så er spørsmålet: Hvordan skal vi nå de målsettingene vi setter oss? Hvordan bruker vi vår politiske myndighet og makt som folkevalgte til beste for folkehelsen? Hvilke konkrete tiltak bruker vi? Kristelig Folkeparti er utålmodige, og vi mener at det er på tide å sette i gang konkrete tiltak. Vi fremmer derfor forslag sammen med Senterpartiet og Arbeiderpartiet der vi ber regjeringen fremme sak for Stortinget om hvordan skoledagen kan organiseres for å oppnå minst én times fysisk aktivitet for alle elever hver dag gjennom en gradvis innføring finansiert som et folkehelsetiltak. Dette er en konkret bestilling som vi skulle ønske kunne ha blitt gjennomført nå.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
I dette representantforslaget fra Arbeiderpartiet ber vi regjeringa, som et ledd i den bebudede strategien for kommunalt psykisk helsearbeid, implementere en kommunal tiltaksplan for å styrke eldres psykiske helse, der man ser i sammenheng det helsefremmende og forebyggende arbeidet, bedre diagnostisering av psykisk sykdom hos eldre mennesker samt god behandling av eldre med psykiske lidelser. God forebygging og godt folkehelsearbeid skal bidra til at eldre mennesker kan bevare den fysiske og psykiske helsa og leve gode, sjølstendige liv. Det er grunn til å merke seg det skriftlige innspillet til komiteen fra Norsk psykologforening, datert 8. mai. Psykologforeningen mener det må gjøres langt mer for å styrke eldres psykiske helse, fordi eldre mennesker med psykiske lidelser i dag er underprioritert i psykisk helsevern. Hvis Psykologforeningen har rett – og det tror jeg de har – trengs det en ekstra innsats for å gi de eldre god psykisk helsehjelp, bedre enn det de får i dag. Derfor er det synd at regjeringspartiene og Venstre ikke støtter vårt forslag om at en tiltaksplan for eldres psykiske helse blir en del av den strategien for kommunalt psykisk helsearbeid som regjeringen har meldt skal komme. God psykisk helse dreier seg ikke bare om de kommunale helsetjenestene, men også om hvordan man satser på helsefremmende tiltak for å løfte eldre menneskers totale livssituasjon. Eldre har i like stor grad som yngre behov for opplevelser, kultur og aktivitet. Derfor ble det også massive protester fra eldre over hele landet da regjeringen i sitt aller første budsjettforslag foreslo å fjerne Den kulturelle spaserstokken, som har gitt så mange gode kulturopplevelser til eldre. Etter mye press ble ordningen delvis tatt inn igjen, men uten øremerking og uten krav til rapportering for bruk av midlene. Derfor kan ingen redegjøre for hvor mange som får et tilbud i dag. Dette bør endres, slik at man igjen kan få oversikt over hvordan midlene brukes. Det er, synes jeg, trist at regjeringa lar et så flott tiltak mer eller mindre seile sin egen sjø. Dagaktivitetsplasser for hjemmeboende eldre med demenssykdom skal være en lovfestet rett innen 2020. Da er det synd at regjeringa demper ambisjonene ved å kutte i tilskuddet til dagaktivitetstilbudet i budsjettet for 2017. Ved en inkurie er det kommet inn et feil beløp for dette kuttet. Det står i innstillinga at det kuttes 45 mill. kr, mens det korrekte tallet er i underkant av 19 mill. kr, så da er det rettet opp. Like fullt innebærer det at man demper ambisjonene for dagaktivitetsplasser, mens vi vet at behovet er stort, og at vi i realiteten trenger å forsere det viktige arbeidet med slike plasser.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Vi hører ganske ofte at når Arbeiderpartiet er i opposisjon og kommer med gode forslag, blir de avvist med den begrunnelsen at vi slår inn åpne dører. Gid det var så vel at vi gjorde det! Da hadde vi ikke trengt å drive med eldrepolitikk her i Stortinget, enten det gjelder kostholdsplaner, større satsing på aktivitet eller dette – satsing på eldres psykiske helse. Det er ingen tvil om at Psykologforeningen har rett i at de tiltakene vi har, ikke treffer eldre. Heller ikke lovfesting av psykologkompetanse vil garantert treffe eldre – vi vet ikke engang hvor store disse stillingene blir. Så mitt spørsmål er: Ettersom helseministeren skal komme med en kommunal plan eller en helseplan for psykisk helse – jeg husker ikke hva han kalte det – i august, kan han si litt om hva det er der som vil rette seg spesifikt inn mot eldres psykiske helse? Og er det vesensforskjellig fra det vi nå legger fram som et forslag?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Min henvisning til Psykologforeningen var ikke et spørsmål om lovfesting av profesjoner eller ikke – det er et faktum at loven ikke sier noe om størrelsen på psykologstillingene i kommunene. Det er et faktum at man i dag ikke ser at eldre kan ha dårlig psykisk helse. Så jeg har lyst til å bore litt mer i det og høre om statsråden har noen tanker om det vi har lagt fram i dette forslaget – om det kan matche noe av det han tenker han skal legge fram i august, og om han kan gi noen eksempler på hva han tenker skal rette seg spesifikt inn mot eldre og eldres psykiske helse.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det er interessant at statsråden sier at mye av det som er satset på i dette forslaget, kan bli en del av det han har tenkt. Men da er mitt spørsmål hvorfor regjeringspartiene og statsråden ikke kan åpne dørene og si at dette var en god idé, dette tar vi inn i strategien – for det er det vårt forslag går ut på, at en plan med tiltak for eldres psykiske helse skal inn i den bebudede strategien. Er det ikke litt fristende å si at det kan man være med på?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det er en samlet komité som slår fast at musikkterapi er en viktig behandlingsform for mange pasientgrupper, og at vi i større grad må ta i bruk et breiere spekter av metoder og verktøy i behandling av og terapeutisk arbeid overfor ulike pasient- og brukergrupper. Kunst og kultur har en helt egen evne til å berøre mennesker – ikke minst i sårbare situasjoner. Det er musikkens kvaliteter og iboende egenskaper som tas i bruk av musikkterapeuter, når målet er å skape bedre helse og livskvalitet. Musikk har alltid hatt stor betydning i menneskers liv. Opp gjennom tidene har man også forstått at musikken har helsefremmende virkning. Musikk og legekunst har lange forbindelseslinjer i historien. Barn, unge, voksne og eldre med psykiske problemer og lærevansker, mennesker med hukommelsestap og demens og personer med rusproblemer eller andre fysiske og mentale problemer kan alle ha nytte av musikkterapi. I dag er musikkterapeuter i arbeid innen ulike fagområder og i forskjellig sammenhenger, som f.eks. i Kulturskolen, psykisk helsevern, sykehus, barnehager og på eldresentre og hospicer. Helse- og omsorgsministeren sier i sitt svarbrev av 8. mai til komiteen at musikkterapi bare er én av mange anbefalinger i retningslinjene for behandling, og statsråden – støttet av regjeringspartiene – sier videre at kommunene alt har incentiver til å vurdere å benytte musikkterapi integrert i tjenestene, og viser til at det er bevilget 5 mill. kr til opplæringsprogram, miljøbehandling og integrert bruk av musikk og sang i helse- og omsorgstjenestene. Det har fått instituttleder Frode Thorsen og professor Brynjulf Stige ved Griegakademiet til å sende komiteen et brev der de påpeker at den aktuelle støtten på 5 mill. kr per år går til musikkbasert miljøbehandling, ikke til musikkterapi. Argumentet som flertallet – altså komiteens flertall – framfører, kan således sidestilles med at en ser støtte til fysisk aktivitet innen miljøbehandling som respons på et forslag om utvikling av fysioterapitjenester. Dette må vel kunne karakteriseres som en skikkelig refs fra et kompetent akademisk miljø og er en viktig påminning om at musikkterapi er en behandlingsform som er akademisk basert, og som man i dag kan studere ved Universitetet i Bergen og ved Norges musikkhøgskole – henholdsvis en femårig integrert master og et årsstudium og en toårig master bygd på relevant grunnutdanning. Det gis også tilbud om en femårig profesjonsutdanning med master både i Oslo og Bergen. Det er viktig med musikkbasert miljøbehandling. Det er det ingen som er uenige i, heller ikke Griegakademiet, men det er noe annet enn musikkterapi. Så da tar jeg opp de forslagene som vi fremmer sammen med Senterpartiet og Kristelig Folkeparti om en breiere satsing på utdanning og behandling innen musikkterapi.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Som musiker har jeg vært mye rundt på institusjoner, sunget og spilt, og har hatt mange fabelaktige opplevelser. Jeg tror at det av og til har vært viktig, i alle fall har det vært opplevd sånn. Men jeg er ikke musikkterapeut. Det vil jeg aldri kalle meg, for det er en akademisk profesjon. Da er mitt spørsmål til helseministeren om han kan forstå det innlegget som var i Aftenposten, og brevet som har kommet fra Griegakademiet hvor det minnes om den forskjellen det er på musikkbasert miljøbehandling – som er veldig viktig i seg sjøl – og den musikkterapeutprofesjonen som de utdanner folk til.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Mitt oppfølgingsspørsmål er da: Kan helseministeren se at det ville være viktig å få implementert noen av de forslagene som vi har lagt inn sammen med Senterpartiet og Kristelig Folkeparti i denne saka? For eksempel er det slik at i min landsdel utdannes det ikke musikkterapeuter. Sjøl om det ikke er helsestatsrådens departement, ber jeg ham likevel svare på om han kan se at det er helt nødvendig at vi får utdannet flere musikkterapeuter, og at den utdannelsen også kan etableres andre steder enn i dag, f.eks. i den landsdelen jeg kommer fra.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-06-19:
Det er sent på kvelden, men når jeg tar ordet nå, er det fordi dette er min siste sak i Stortinget etter tolv år. Fabelaktig nok havnet jeg på musikk: back to basic. Det har vært tolv fantastiske år, en reise i lag med gode kollegaer både innenfor og utenfor mitt eget parti, og ikke minst har det vært en stor ære å kunne være ombud og tillitskvinne for folk som har stemt på meg og mitt parti i valg. Men litt malurt i begeret må jeg komme med, for jeg syns at det i løpet av disse fire årene har utviklet seg en slags tradisjon for at enkelte statsråder har gjort spørreinstituttet til en slags verbal brytering. I den siste ordinære spørretimen ble det en fotballkamp, hvor statsråden fant fram en imaginær dommerfløyte, blåste for filming og delte ut gule kort mens han kritiserte Arbeiderpartiets program. Jeg tar dette opp fordi jeg tenker at det kan være morsomt en og annen gang, men det er med på å undergrave det som skal være viktig med spørreinstituttet, i alle fall én av de tingene som er viktige: at opposisjonen skal kunne stille tøffe og utfordrende spørsmål, og så skal statsrådene svare utfyllende og informerende overfor Stortinget. Jeg håper at den tradisjonen kanskje kan endre seg litt til høsten. Men de store, opprivende, flotte, heidundrende debattene, der vi har vært veldig uenige, har vært deilige! Noe av det fineste med demokratiet er jo at vi kan ha denne uenigheten, og så kan vi neste dag, som representanten Wilhelmsen Trøen sa, stå sammen, skulder ved skulder, slik vi gjorde med autismeforslaget i dag, og være enige og løfte viktige saker. Jeg vil bare si takk til alle sammen, til Stortinget, og til mine flotte folk i Troms, som har vist meg tillit tre ganger i valg – og siden det handler om musikk og helse, en liten tekst med melodi til, som går sånn: «Mjuk vind, mjuk vind, åpner du døra di, åpner du døra di, ber du han inn, mjuk hand, mjuk hand, lar du ho stryke deg, lar du ho stryke deg no mens ho kan.» Takk, president!
Bent Høie (Høyre), 2017-06-19:
La det være helt klart: Eldre har på lik linje med andre krav på diagnostisering av både somatiske og psykiske helseplager, samt god og riktig tilpasset behandling. Vi har satt i gang en rekke tiltak på de områdene som forslagsstillerne i forslaget er opptatt av. Vi har lagt fram en strategi for et aldersvennlig samfunn: Flere år – flere muligheter. Strategien viser at alle sektorer kan bidra til at eldre mennesker kan leve aktive og selvstendige liv og delta mer i samfunnet. Helsedirektoratet skal lage en veileder om helse- og omsorgstjenestens arbeid med en helsefremmende og sunn aldring. I 2017 skal Helsedirektoratet også utgi nasjonale faglige råd om innhold og organisering av tilbud til eldre med psykiske lidelser, både i primær- og spesialisthelsetjenesten. Sammen med samarbeidspartiene har vi økt tilskuddene til aktiviteter i regi av frivillige organisasjoner og seniorsentre som jobber for å motvirke ensomhet og passivitet og stimulere til sosiale og fysiske aktiviteter som en konkret oppfølging av folkehelsemeldingen. I august legger vi fram en strategi for psykisk helse som skal omfatte alle aldersgrupper, også eldre. Vi har satset målrettet på økt kapasitet, kompetanse og kvalitet i omsorgstjenesten. Et viktig tiltak er å forsterke satsingen på kompetanseutvikling. Vi har styrket investeringstilskuddet til heldøgns omsorgsplasser og laget en egen demensplan i tett samarbeid med mennesker som har demens, og deres nærmeste. Vi har innført rett til sykehjemsplass eller tilsvarende bolig. Det har vært helt nødvendig å få på plass disse endringene før vi nå går i gang med en kvalitetsreform i tjenesten til eldre, Leve hele livet. Målet med reformen er bl.a. at eldre skal få hjelp til å mestre hele livet, både med fysiske og psykiske utfordringer. Reformen vil bli til i samarbeid med dem som trenger tjenestene, dem som yter tjenestene, og dem som er ansvarlige for tjenestene. Vi skal ut i landet og lytte til dem som har behov for det – de som har skoene på. Vi skal skape pasientens og pårørendes helse- og omsorgstjeneste, som vi skaper en kvalitetsreform for eldre. Jeg ser fram til å legge fram resultatene av dette arbeidet i en egen melding til Stortinget. Vi har styrket det psykiske helsearbeidet i kommunene, økt antall årsverk i pleie- og omsorgstjenestene, ikke minst fått til en kraftig vekst i antall psykologer i kommunene, og innført og nylig fått vedtatt et lovfestet krav om at kommunene skal ha psykologkompetanse. Det vil gi et godt grunnlag for å gi et innhold også i tilbudet til psykisk helse for eldre mennesker.
Bent Høie (Høyre), 2017-06-19:
Jeg tror nok at Psykologforeningen kanskje har en annen vurdering enn representanten når det gjelder lovvedtaket om å kreve psykologkompetanse i kommunene. Psykologforeningen la ut på sine nettsider at det var en historisk dag for psykisk helse. Jeg var da nødt til å minne Psykologforeningen om at ja, det er jeg helt enig i, men Arbeiderpartiet stemte imot. Det å ha psykologkompetanse i kommunene – ikke minst strategisk – er nettopp en viktig forutsetning for at kommunene skal kunne ha både et godt forebyggende tilbud og et godt helsetilbud innen psykisk helse, helt uavhengig av aldersgruppe. Det er en samlet strategi for psykisk helse som legges fram i august, som omfatter alle aldersgrupper, og ikke bare de kommunale tjenestene, men også spesialisthelsetjenesten. Det er en strategi som Norge ikke har hatt til nå, og som vi i utgangspunktet – etter vår oppfatning – også er forpliktet til å ha etter de beslutninger som er tatt i Verdens helseorganisasjon.
Bent Høie (Høyre), 2017-06-19:
Først: Jeg er helt enig i den beskrivelsen at eldre menneskers psykiske helse ikke får stor nok oppmerksomhet i dag. Det er en av grunnene til at regjeringen og samarbeidspartiene har vært så tydelige på å satse på psykisk helse i full bredde, selv om vi i fellesskap har sagt at det vi vil prioritere en opptrappingsplan for – som en oppfølging av den strategien som legges fram til høsten – er barn og unges psykiske helse. Den strategien som legges fram til høsten, vil også matche godt det som er intensjonen i dette forslaget, nemlig å styrke tilbudet innen psykisk helse til eldre, for dette er en strategi som omfatter hele tjenesten, fra forebygging til behandling, og alle aldersgrupper.
Bent Høie (Høyre), 2017-06-19:
Dette er egentlig en replikk som er en gjenganger hos Arbeiderpartiet, for – som representanten selv var inne på – veldig ofte fremmer representanter fra Arbeiderpartiet representantforslag som inngår i arbeid som er igangsatt av regjeringen og samarbeidspartiene, for å prøve å få markeringer av dem. Men vi har denne tradisjonen – og det samme hadde Arbeiderpartiet da de satt i regjering: En stemmer ikke for forslag knyttet til arbeid som allerede er i gang, og som en opplever egentlig er markeringsforslag for å prøve å markere at en er opptatt av det samme som regjeringen og samarbeidspartiene jobber med. Slike forslag blir ofte stemt ned i Stortinget – det ble de også da Arbeiderpartiet satt i regjering.