Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2013-05-30:
I dag debatterer vi den aller første stortingsmeldingen om vold i nære relasjoner – en stortingsmelding full av gode tiltak som vil sette oss i stand til å forebygge bedre, hjelpe flere og til å bistå kvinner, menn og barn som er utsatt for vold i en nær relasjon, bistå slik at de kan bli trygge og frie barn og voksne, en stortingsmelding hvor det følger med 75 mill. kr. Jeg mener at vi gjennom meldingen – og innstillingen – har lyktes i å komme med gode tiltak som ivaretar de voldsutsatte, men også voldsutøveren. Og i dag er jeg stolt over å ha fått være med på å få på plass tiltak som vil kunne hjelpe folk å komme ut av terroren og tilbake til samfunnet, og over å ha bidratt til tiltak som bedre enn tidligere vil forebygge vold i nære relasjoner. Før jeg kommer nærmere inn på tiltakene, vil jeg si litt om bakgrunnen for stortingsmeldingen. Vold i nære relasjoner er et betydelig samfunnsproblem, som dessverre over lengre tid har vært ansett som et privat anliggende. Gjennom de siste årene har regjeringen – og politikere i opposisjonen – sammen med ulike frivillige organisasjoner løftet temaet. Derfor er vi der vi er i dag. Vold i nære relasjoner har gjennom de siste åtte årene, med rød-grønn regjering, vært et høyt prioritert politisk område. Vi har jobbet systematisk for å styrke likestillingen og synliggjøre vold, og for å bringe vold i nære relasjoner ut av de private rommene og inn på den offentlige arenaen. Gjennom fire handlingsplaner har dette arbeidet blitt tydeliggjort og synliggjort. Et eksempel på dette er at flere enn noen gang anmelder vold i nære relasjoner. Og i etterkant av dagens behandling går regjeringen i gang med den femte handlingsplanen om vold i nære relasjoner. Det er komiteen glad for. Og komiteen har gjennom sin innstilling gitt regjeringen klare innspill på hva vi mener bør tas med i denne varslede handlingsplanen. Tallene er klare: Voldens omfang koster samfunnet mellom 4,5 og 6 mrd. kr årlig, og mellom 75 000 og 100 000 mennesker utsettes årlig for vold i en nær relasjon. Men disse tallene gir oss ikke et innblikk i den frykten, fortvilelsen og mangelen på frihet som rammer menneskene bak tallene. De viser heller ikke hvordan volden og frykten gjennomsyrer hverdagen til kvinner og barn og gir traumer som følger dem i årevis. Overgrepene er alvorlige, de pågår ofte over tid, de kan omfatte både fysisk og psykisk vold og i verste fall tar de liv. Og ikke minst: Volden utøves der du skal føle deg tryggest, i ditt eget hjem, og av en av dine aller nærmeste. De aller fleste som utsettes for vold i en nær relasjon, er kvinner. Den groveste volden er det menn som påfører kvinner. Men også menn opplever vold i parforhold, enten det er fysisk eller psykisk vold, og stigmaet og mørketallene blant disse er antagelig store. Barn som opplever vold i hjemmet, har stor risiko for å bli utrygge og for å få redusert helse- og livskvalitet, også i voksen alder. Vi vet også at skadevirkningene av å leve i en familie der det forekommer vold mellom voksne, tilsvarer det å bli direkte utsatt for vold. Regjeringen ønsker å se vold og seksuelle overgrep mot barn i et bredere perspektiv og med full oppmerksomhet rettet mot barna. Derfor vil regjeringen legge fram en strategi om vold og seksuelle overgrep mot barn og ungdom, og komiteen kommer i innstillingen med en rekke innspill til den strategien. I forrige uke møtte jeg Marta Santos Pais, som er FNs spesialrapportør for vold mot barn. Hun sa noe viktig: Det som er så bra med arbeidet dere gjør i Norge, er at det er kunnskapsbasert. Det er jeg helt enig i. Vi kan ikke basere oss på synsing, og derfor trenger vi oppdaterte tall. Derfor skal Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress, NKVTS, gjennomføre en landsomfattende omfangsundersøkelse av vold i nære relasjoner og seksuelle overgrep. Vi må øke kunnskapen om vold i nære relasjoner – i politiet, i hjelpeapparatet, i skoler og for ansatte på ulike mottak. Da trenger vi også mer forskning, og det skal opprettes et eget forskningsprogram om vold i nære relasjoner. Et av tiltakene som meldingen skisserer, er at vi må ha fokus på implementering og operasjonalisering av kunnskap. Det nytter jo ikke med kunnskap og omfangsstudier hvis det ikke nås ut til dem som vil ha nytte av det i sitt yrke. Vi må også styrke kompetansen om vold i hjelpeapparatet, spesielt i yrkesgrupper som jobber med mennesker daglig. Gode voldsforebyggende tiltak vil kunne spare samfunnet for store kostnader og spare den voldsutsatte for store lidelser. For å kunne forebygge bedre må vi særlig rette oppmerksomheten mot økt kunnskap i arbeidet med å bekjempe vold i nære relasjoner. Det er viktig at ansatte i skole og barnehage kjenner til hvordan de skal avdekke vold og overgrep, og vet hvordan de skal ta sin mistanke videre, og det er viktig at leger har kunnskap nok til å kunne avdekke om en skade kommer fra lek eller fra slag. For å tørre å bryte ut er det svært viktig for mange at de vet at de vil få god oppfølging hos politiet. Etablering av familievoldskoordinatorer i alle politidistrikter og familievoldsteam i de store byene har vært en viktig del i arbeidet med å styrke innsatsen fra politiets side. Politiet har, som mange andre, forbedringspotensial, og framover er det derfor behov for å styrke kunnskapen, kompetansen, samarbeidet og innsatsen mot vold i nære relasjoner. Selv om antall anmeldelser går opp, henlegges for mange saker om vold i nære relasjoner, og saksbehandlingstiden er for lang. Dette blir en tilleggsbelastning for den som er utsatt. Det kan i ytterste konsekvens bidra til at færre oppsøker politiet for å få nødvendig hjelp til å komme bort fra et voldelig forhold. Det er også viktig at politiet i sin statistikk innfører flere kategorier, sånn at man får et best mulig bilde av de ulike formene for vold og hvordan de finner sted i en nær relasjon, og vold mot barn skal registreres i en egen kategori i politiets eksisterende statistikk. I meldingen foreslås det å prøve ut samarbeidsprosjekter tilsvarende prosjektet Karin i Malmö, ved Stovner. Her skal politi og tjenesteapparat gi bistand til voldsutsatte i samme lokalitet. Tirsdag denne uken besøkte jeg Projekt Karin i Malmö. De startet med å tilby hjelp til utsatte kvinner og menn, og har med tiden utvidet prosjektet til et konsept der også barnehuset er lokalisert under samme tak. I tillegg til dette gir de også behandling til voldsutøvere. Krisesentrene har gjennom de siste 35 årene vært grunnvollen i hjelpetilbudet til voldsutsatte kvinner og deres barn. Krisesentertilbudet har vært gjennom en rekke endringer de siste årene, med lovfesting av tilbudet som det aller viktigste. Komiteen mener at tiden er kommet for å presisere loven, og ber derfor i sin innstilling om at det utarbeides en veileder til krisesenterloven. Flertallet går inn for det, mindretallet ønsker å gå lenger. Vi må styrke og forankre tilbudet til ofrene i kommunene. Kommunene skal legge til rette for at livskvaliteten blir best mulig for innbyggere, og er leverandør av de fleste tjenestene ofre for vold i nære relasjoner har behov for. Det er viktig at kommunene øker kunnskapen i sine tjenester, sånn at de er i stand til å forebygge og følge opp innbyggerne som utsettes, eller har vært utsatt, for vold. Skolehelsetjenesten spiller en viktig rolle i kommunenes arbeid, og må også drive virksomhet i skolene opp mot de ulike elevgruppene. Det er derfor svært gledelig at helseministeren i forbindelse med framleggelsen av folkehelsemeldingen kom med lovnader om 300 nye helsesøstre. Barnehusene handler om å skape trygge mennesker – trygge små mennesker. I løpet av året vil det være ti barnehus på plass rundt omkring i landet. Barnehusene skal tilby medisinske undersøkelser og dommeravhør av barn utsatt for vold, overgrep eller andre kriminelle handlinger. I løpet av september skal barnehusene i Bodø og Sandefjord være på plass. Det vil føre til at flere barn får hjelp, og forhåpentligvis at ventetiden for dommeravhør av barn går ned. Før jeg avslutter, vil jeg kort nevne overgrepsmottakene, hvor vi i dag overfører ansvaret fra kommunene til spesialisthelsetjenesten. Her er det uenighet mellom posisjon og opposisjon. Vi vil at alle som er utsatt for vold, skal få god hjelp. Bakgrunnen for flertallets standpunkt er at vi ønsker å skape trygge rammer for overgrepsmottakene, sånn at vi kan gi gode tilbud for dem som utsettes for overgrep – voksne og barn. Som i helsetjenesten for øvrig bør det som krever spesiell kompetanse, ivaretas i spesialisthelsetjenesten, mens det som er hyppig eller krever mindre spesialisert kompetanse, ivaretas i den kommunale helse- og omsorgstjenesten. Dette innebærer at alle tjenester til barn utsatt for vold og overgrep bør ivaretas av spesialisthelsetjenesten. Når det gjelder voksne, bør tjenesten til kvinner og menn utsatt for seksuell vold ivaretas av mottak i spesialisthelsetjenesten, mens relasjonsvold, når den er av den typen som faglig sett kan håndteres i kommunene, bør håndteres der. I større kommuner bør man se denne problemstillingen i sammenheng. Dette er et tiltak som støttes av UNICEF og barneombudet. Barneombudet er for øvrig på galleriet her i dag og følger debatten. Mange tror nok at dette ikke angår dem, men tallenes tale er klar. På grunn av menns vold er 1 000 kvinner i Norge på flukt. De bor på strengt fortrolig adresse, og mellom 1 200 og 1 800 kvinner går til enhver tid med voldsalarm i Norge. Helt til slutt vil jeg be opposisjonen vurdere å gjøre forslag nr. 3 om til et oversendelsesforslag.