Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-03-05:
Begrepet globalisering betyr svært ulike ting for ulike mennesker, alt etter hvilket ståsted man har. For de fleste av oss oppleves verden som stadig mindre og med stadig flere muligheter, men for altfor mange har globaliseringen medført ytterligere marginalisering, arbeidsløshet, fattigdom og miljøforringelse. Den økonomiske globaliseringen har jo skutt fart de siste par tiåra. Liberaliseringsideologien har hatt vind i seilene, og motforestillingene er blitt skjøvet i bakgrunnen. Regjeringas globaliseringsmelding bærer preg av den samme svakheten. Den voksende bevegelsen som kritiserer konsekvensene av denne liberaliseringen blir ikke vist oppmerksomhet i meldingen. Det er oppsiktsvekkende at meldingen kan hoppe bukk over bidraget fra den globaliseringskritiske bevegelsen, for det er faktisk denne som representerer den nye politiske debatten. Vi ser nye konfliktlinjer og nye verdensomspennende allianser som setter dagsordenen. Innvendingene fra den globaliseringskritiske bevegelsen er viktige og legitime, og burde sjølsagt ikke ha vært oversett. Når det er sagt, mener jeg også at landets største opposisjonsparti, med saksordfører for denne meldingen, opptrer med mange festtaler og lite politisk vilje til handling i globaliseringssammenheng. Det er tydeligvis ingen politiske flertall her i landet som er villige til å ta tak i globaliseringens negative konsekvenser. Jeg opplever at de andre partiene anser globaliseringen som en naturlov. Globaliseringen er blitt en blankofullmakt for å toe sine hender, en unnskyldning for ikke å styre. Man klager over at nasjonalstatens demokratiske styring svekkes, samtidig som man frivillig og med åpne øyne avhender makt til udemokratiske internasjonale organisasjoner og styrerom med null demokratisk legitimitet. Det folkelige opprøret mot denne ansvarsfraskrivelsen var nødt til å komme, og det vokser seg sterkere. Idéen om globalisering som uunngåelig, som en naturlov, som flertallet i denne salen kommuniserer, skaper folkelig frustrasjon og politikerforakt. Det er vår tids store utfordring å gjenerobre politisk styring. Nasjonalstaten er demokratiets ankerfeste. Uten nasjonalstaten som ramme, finnes det ikke institusjonelle løsninger som ivaretar demokratisk legitimitet på en tilfredsstillende måte. I tillegg trenger verden globale institusjoner som er representative, åpne og effektive. Globaliseringen har gjort behovet for en global arena for konflikt- og problemløsning større. Etter Senterpartiets oppfatning er det kun FN som kan ivareta disse hensynene. Kun FN innehar den nødvendige legitimitet, siden FNs beslutningsmekanismer er demokratisk forsvarlige ut ifra nasjonalstatens synspunkt. Sjølsagt må FN reformeres og effektiviseres for å kunne opptre med den nødvendige effektivitet og tyngde. I merknadene våre redegjør vi for noen av de reformene som vi mener er nødvendige, deriblant innskrenking av vetoretten og etablering av et økonomisk og sosialt sikkerhetsråd. I tillegg mener vi at Verdens handelsorganisasjon må underordnes FN. Jeg registrerer at særlig Arbeiderpartiets saksordfører for meldingen ivrer for å klargjøre FNs rolle i forhold til regionaliseringen som vi opplever i verdenssamfunnet. I denne debatten opplever jeg en betydelig grad av schizofreni. Man ønsker FN som det sterke internasjonale ankeret, samtidig som man uttaler at regional integrasjon er en styrking av den globale styringen. Dette er etter min mening en misforståelse. EU og andre regionale institusjoner er ikke maktnøytrale byggeklosser i en global struktur. De er handelsblokker som i gitte sammenhenger utgjør en trussel snarere enn et instrument for global styring. Fokus på regionale blokkdannelser tar dessuten fokus og ressurser bort fra global kapasitetsbygging. I onsdagens Aftenposten uttalte saksordfører Jagland at «EU er egentlig et politisk svar på globaliseringen». Det er for så vidt riktig at EU som handelsblokk står bedre rustet i den globale turbokapitalismen, men samtidig undergraver jo EU muligheten for globalt samarbeid mellom likeverdige demokratiske nasjonalstater. Jeg bruker litt tid i innlegget mitt på Arbeiderpartiets medieutspill om globalisering denne uka, fordi de fyndordene som presenteres, ikke står i stil med virkeligheten. Jagland uttaler i Dagbladet den 2. mars at «opprøret mot den nyliberalisme som har ridd verden som en mare de to siste tiårene kommer nå nedenfra og utenfra». Ja, dette er jeg helt enig i. Men hvorfor har man da denne ignoransen overfor disse kreftene i forbindelse med arbeidet med meldingen? Og, ikke minst: Hvorfor ignoreres eller latterliggjøres de globaliseringskritiske og marginaliserte røstene i verdenssamfunnet når denne sal utformer praktisk politikk, som kunne bøtt på de verste skadevirkningene? I det norske storting råder et tilnærmet hegemoni som anser globalisering som en naturlov, og internasjonal liberalisering som et naturlig gode. Det åpenbare eksemplet på dette er WTO-debatten. Forhandlingene i Cancún brøt sammen fordi de vestlige land nektet å parkere de såkalte Singapore-temaene, som innebar liberalisering på ytterligere nye områder. Utviklingslandene var klare motstandere av dette. Etter Cancún har en rekke politikere trykket utviklingslandenes opprør til sitt bryst. Men flertallet i denne salen er musestille om det faktum at Norge slett ikke motsatte seg å inkludere Singapore-temaene i forhandlingene, ei heller at Norge har presset på for å åpne for liberalisering av bl.a. utdanningstjenester i en rekke fattige land, til tross for kraftig motstand fra landene sjøl. I merknadene til meldingen står faktisk Senterpartiet alene sammen med SV om å kreve at norske myndigheter skal gå imot at Singapore-temaene skal stå sentralt i WTO-forhandlingene. Til tross for at saksordfører Jagland lovpriser president Lulas motstand mot Singapore-temaene i en kronikk i Dagbladet tirsdag, er det ikke vilje i Arbeiderpartiet til å innta et prinsipielt norsk standpunkt mot å innlemme dem i forhandlingene. Flertallet hevder feilaktig at markedsadgang var det viktigste kravet for utviklingslandene i WTO. Det viktigste kravet fra disse landene var en mer rettferdig handel, og MUL-landene krevde å beholde sin preferansielle status. Stortingets flertall, med regjeringspartiene og Arbeiderpartiet i spissen, ignorerer dette. Hensynet til utviklingslandene har blitt et mantra for å forsvare sin liberaliseringsiver, men man har ikke lyttet til hva utviklingslandene faktisk sier. Den generelle nedbyggingen av handelshindre som det ivres for, vil i realiteten være en svøpe for de aller fattigste landene. De vil miste fordelen de i dag har f.eks. av nulltoll til Norge. Det er den 10 pst. av verdens landbruksproduksjon som krysser landegrensene, som burde vært regulert gjennom internasjonale handelsavtaler. WTO griper imidlertid også inn i reguleringen av forhold som kun angår produksjon av landbruksvarer for nasjonalt forbruk. De langt fleste utviklingsland, som i-land, deriblant Norge, har lav sjølforsyningsgrad på landbruksprodukter, og vi kjemper en felles kamp for å opprettholde en nasjonal og lokal produksjon. Det viktigste tiltaket for dette er å få slutt på eksportsubsidieringen av landbruksprodukter fra Vesten. Da EU og USA gikk sammen om et felles forslag før Cancún, ble dette provoserende for mange utviklingsland, da forslaget ikke gikk langt nok i kutt i eksportstøtte. Dessuten ble det foreslått kutt i tollvernet i utviklingsland, noe som ville svekke deres egen matproduksjon for eget forbruk. For utviklingslandene vil det være viktig å få en allianse med industrialiserte land for å muliggjøre en ny avtale basert på andre prinsipper enn det de store eksportørene legger til grunn. Dette må vi bidra til. Rike land, som Norge, må i tillegg øke importen av matvarer fra utviklingsland, der de har overskudd, i stedet for å importere fra rike land. Norge har i dag nulltoll på varer fra de minst utviklede landene, men høye eksportsubsidier på produkter fra EU og USA gjør at uviklingslandene likevel ikke blir konkurransedyktige på det norske markedet. Faktisk har importen gått ned. Det finnes muligheter for å begrense skadevirkningene av den økonomiske globaliseringen. Skadevirkningene av valutaspekulasjonen stiftet vi bekjentskap med høsten 1997, da nasjonale økonomier raste over ende med katastrofale konsekvenser, særlig for de millioner av sørøstasiatiske og søramerikanske arbeidere som ble rammet. Forslaget om en skatt på valutatransaksjoner, populært kalt Tobin-skatt, er blitt et folkelig krav siden den gangen. Vi vet at flere land har tatt grep for å redusere sin sårbarhet på dette området, deriblant Venezuela, Chile og Malaysia. Heller ikke Senterpartiet mener at det ideelle er å innføre slike tiltak ensidig for enkeltland, men det understreker at tiltak er gjennomførbare hvis viljen finnes. Jeg konstaterer at ingen andre partier støtter Senterpartiet, og beklager at Regjeringa har avvist forslaget til slike omsetningsavgifter. Også på dette området er globaliseringsdebatten full av festtaler, mens det skorter på reell politisk vilje. En lang rekke FN-rapporter, senest fra ILO, har konkludert med at globaliseringen bidrar til de økende forskjellene i verden. Dette gjelder både innad i land og mellom land. Vår aller største globale utfordring er utjamning mellom nord og sør. Denne utfordringen evner vi altså ikke å løse uten vilje til å styre dagens globalisering. Flertallet sier at målet for det globale handelssamarbeidet er «en mer fri» verdenshandel. Tydeligere kan det neppe sies. Hvis fri handel er et mål i seg sjøl, er det ikke rart at debatten blir både sjablongpreget og overflatisk. Senterpartiet mener målet må være en mer rettferdig handel, som evner å inkludere alle de millioner mennesker som er marginalisert i verdensøkonomien. For å lykkes i dette kreves en større grad av styring og vilje til å se tingene pragmatisk og ikke bare ideologisk. Dette skorter det på i dag.