Michael Tetzschner (Høyre), 2010-10-04:
Etter snart 200 år med Grunnloven, og som selvstendig nasjon de siste 105 år, har Norge ifølge statsministeren utviklet en i verden enestående modell – nemlig den norske. Norge, som tidligere ble omtalt som et land, er altså etter regjeringens oppfatning utformet til en helt perfekt samfunnsmodell – et samfunn som, etter hva vi forstår, befinner seg på et høyere sivilisasjonstrinn takket være fremsynte sosialdemokrater. Denne perfekte modellen skal heretter kun forsvares og i hvert fall bare forbedres i den utstrekning Arbeiderpartiet finner det nødvendig. Arbeiderpartiets parlamentariske leder har i et tidligere innlegg i dag utdypet det siste avgjørende skrittet fra det man tidligere omtalte som den nordiske modellen, til dagens idealtilstand av å være rent norsk. Ifølge representanten Pedersen er det tre kriterier. Det er: – høyt skattenivå – stor offentlig sektor – samarbeid mellom arbeidslivets parter og myndigheter Hvis man la avgjørende vekt på bare disse tre, kan man si at Italia hadde et slikt system på plass allerede rundt 1930, så det må jo være et par ting i tillegg som gjør at vi har et godt samfunn. Behovet er kanskje til stede i Arbeiderpartiets retorikk for nå å distansere seg fra begrepet «den nordiske modellen», for noen kunne jo finne på å stille spørsmål om hvordan andre land i vår umiddelbare nærhet er ganske velfungerende velferdssamfunn, selv når de styres av borgerlige regjeringer. Ved nærmere ettersyn ser man at de fleste europeiske land har velferdsstater som gir befolkningen grunnleggende trygghet. På de områder hvor Norge skiller seg ut, er det stort sett som en følge av at en liten befolkning har fått store uventede oljeinntekter. Vi behøver ikke å bruke lang tid på å slå fast at det er mye bra i det norske samfunn. Men politikere har en tendens til å overvurdere sitt eget bidrag. Det som skaper velferd, er det arbeid som hver dag utføres av vanlige mennesker som går på jobb og yter en innsats for andre, og som hver dag også produserer varer det er etterspørsel etter. Arbeiderpartiets parlamentariske leder blir rimelig endimensjonal når man ikke med ett ord i sitt innlegg anerkjenner at det viktigste som finner sted i samfunnet, faktisk finner sted utenfor og bortenfor staten. Man anerkjenner i svært liten grad at denne verdiskapingen skjer ved at mennesker deltar i næringslivet, og at ressursene brukes med minst mulig sløsing i et markedsbasert økonomisk system. Hvis man lytter til gjennomgangstonen her i dag, går de rød-grønnes innlegg stort sett ut på at alt godt i samfunnet kommer fra politikk og politiske vedtak. Man skal selvfølgelig ha en viss forståelse for at regjeringen vil understreke områder som på grunn av mange andres innsats fungerer godt, og skryte av det. Men debatten her i dag har vært en sosialdemokratisk tilbakeskuende selvgodhet som er i ferd med å ta slike proporsjoner at jeg tror det går ut over evnen til å se fremover og på de oppgavene som ligger fremfor oss. På et tidspunkt da andre land, også i vår nærhet, begynner å vise sterkere evne til vekst, opplever vi en regjering som er mer opptatt av å beskrive gårsdagens samfunn og drive med fordreid historieskrivning også av andre partiers politikk. Det som burde være en politisk hovedoppgave, er å legge til rette for det næringslivet vi skal leve av etter oljealderen. De fleste av de arbeidsplasser som skal skape skattegrunnlag for velferdstjenester i fremtiden, er ikke skapt ennå. Derfor må vi satse på en bruk av fellesskapets midler som stimulerer verdiskaping. Vi må også sørge for at folk ikke blir holdt fast i passive klientroller, men får en ny sjanse til å komme tilbake til arbeidslivet, slik at de kan klare seg av egen kraft og i sin tur bidra til samfunnet. Når Høyre ønsker at vi skal investere mer i kunnskap og forskning, legger man med det grunnlag for det man skal leve av i fremtiden. På tross av den økonomiske handlefriheten regjeringen har hatt, viser man nå på felt etter felt svakere resultater enn andre land. Vi ligger under snittet i OECD når det gjelder kunnskap i sentrale skolefag. Når regjeringen roser seg av sysselsettingstallene, ser man ikke at tallene dekker over en massiv overgang fra konkurranseutsatt næringsliv til offentlig sektor. Sentralt i regjeringens selvros er å vise til at man bruker mange penger, men det har bare ført Norge til toppen i pengebruk, uten at vi har spesielt gode resultater på mange områder. Jeg synes derfor at vi sammen skulle arbeide mer for å legge grunnlaget for det samfunnet skal leve av fremover, fremfor å karakterisere fortiden etter partipolitiske skillelinjer.