Svein Flåtten (Høyre), 2004-11-25:
Etter den medfarten middelaldrende menn har fått av foregående taler, er jeg kommet litt i tvil om jeg er meningsberettiget, men det får stå til. Budsjettet som vedtas her senere i kveld, illustrerer hvilken bemerkelsesverdig endring som er inntrådt i betingelsene og i situasjonen for norsk verdiskaping og norsk næringsliv de siste tre årene. Budsjettet og forliket gir en retning for den økonomiske utvikling som er en fortsettelse av den kurs Regjeringen har fulgt, og som nå virkelig gir resultater. Et situasjonsbilde fra norsk næringsliv høsten 2001 sammenliknet med dagens situasjon viser at vi har gått fra en altfor høy rente til et internasjonalt konkurransedyktig nivå, fra en altfor sterk krone til en valutakurs bedriftene kan leve med, fra et budsjettår med 12 milliarder kr i skatteøkninger til en situasjon hvor skattelettelsene er på nær 23 milliarder kr. Pendelen har i Norge svinget fra pessimisme og frykt for fremtiden til optimisme og pågangsmot i forhold til de utfordringer som ligger foran oss. Hovedlinjen fra Regjeringens side har vært en klar målsetting om å stimulere til vekst, først ved å bidra til å få Norge mest mulig smertefritt ut av en lavkonjunktur, hvor rente, kronekurs og lønnsnivå var i ferd med å ta kvelertak på den konkurranseutsatte industrien. Dette arbeidet er mer enn godt i gang, og resultatene er synlige for enhver som ønsker å få øye på dem. Renten er på et investeringsvennlig nivå, den norske kronen har svekket seg betydelig, økonomien er i vekst, det er daglig meldinger fra bedriftene om nye kontrakter, økt ordreinngang, etablering av nye bedrifter. Store bedrifter leverer gode resultater, og oljeinvesteringene øker. Arbeidsledigheten synker også, riktignok sakte foreløpig, men det er ikke unaturlig etter en nedgangsperiode, og utviklingen går uomtvistelig i riktig retning. Men det er ikke bare norsk næringsliv og bedriftene som har nytt godt av den økonomiske politikken og skattepolitikken som har vært ført så langt i disse tre årene. Gjennomføringen av skattereformen og årets skattelettelser kommer nå også privatpersoner til gode ved betydelige reduksjoner i toppskatten, ved økninger i bunnfradragene til beste for dem med lavere inntekter og ved reduksjoner i formuesskatten. Ikke å forglemme blir det historisk at boligskatten nå endelig fjernes. Denne urettferdige og vilkårlige skatten på folks egne hjem kan nå endelig legges død, forhåpentligvis uten fare for oppstandelse. Det betyr mye for familieøkonomien, kanskje ekstra mye for de titusener av landets minstepensjonister og andre med lave inntekter som bor i egen bolig. Det er derfor nedslående å lese innstillingens merknader fra Arbeiderpartiet og partiene på venstresiden om boligbeskatningen. Her tilkjennegis klart skuffelse over at våre boliger ikke fortsatt blir et skatteobjekt, og man går langt i å antyde at man ønsker å opprettholde boligbeskatningen og helst utvide den. Ikke bare har skattelettelser gitt personer en forbedret situasjon, også i forhold til familieøkonomien. Den lavere renten bidrar mer enn betydelig til at særlig familier med stor gjeld – og det gjelder jo alle i etableringsfasen – får en betydelig økt disponibel inntekt. Mer disposisjon over egen inntekt er også økt valgfrihet for egen velferd. I venstresidens ideologiske retorikk er denne valgfriheten usosial ved at skattelettelser for store grupper fremstilles som usosial politikk, og ved at man setter skattelettelser opp mot velferdstap for samfunnet. Men det er jo ikke slik! Når det nå brukes nær 23 milliarder kr til skattelettelser, så brukes det dobbelte til økt velferd. For hver krone til skattelettelse går det altså mer enn to kroner til økt velferd. Skattelettelser sørger for økt verdiskaping, som igjen gir vekst, økte skatteinntekter og økt velferd. Jeg vil gjerne minne særlig Arbeiderpartiet på at de lettelsene som vi nå gjennomfører på marginalskatten for et gjennomsnittlig lønnsnivå, gjelder hundretusener i dette landet. Dette stempler Arbeiderpartiet nå daglig som skattelettelser for de rike, men vi reduserer bare marginalskatten til et nivå som Arbeiderpartiet under Gro Harlem Brundtland fant både økonomisk forsvarlig og ideologisk riktig – hvis det siste ble vurdert. Den gang var omkvedet fra Arbeiderpartiet at for høye marginalskatter skader samfunnsøkonomien. Det gjør de fortsatt! Det er også et tankekors at muligheten for omdanning av arbeidsinntekt til kapitalinntekt for en lavere beskatning ble innført av Arbeiderpartiet. Dette forsøker nå en borgerlig regjering å rette opp, men til høye protester fra det samme arbeiderparti, eller i hvert fall nesten det samme, med forbehold om at synet på marginalbeskatningen synes å være betydelig endret. Skattereformen vil være et viktig verktøy for en forenkling av skattesystemet, for en mer rettferdig beskatning, ved at det blir en tilnærming mellom skatt på arbeidsinntekter og skatt på kapitalinntekter. Når reformen etter hvert gjennomføres fullt ut ved at også formuesskatten kraftig reduseres og etter hvert avvikles, vil vi ha fått et skattesystem som vil stimulere privat norsk eierskap, som vil stimulere folk til å arbeide mer og dermed til økt verdiskaping i næringslivet. Bare slik kan vi fortsatt sikre vårt velferdssamfunn.