Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-04-28:
Det er om ikke lenge ti år siden Norge først sendte soldater til Afghanistan. Siden den gangen har ti norske soldater blitt drept i landet og et betydelig, men foreløpig ukjent antall soldater har også blitt skadd. Siden 2001 har mye skjedd. Utenriksministeren pekte i sin redegjørelse på flere positive utviklingstrekk siden ISAF først ble opprettet i desember 2001. Økonomisk vekst, flere skoler, folkevalgte ledere og utbedret infrastruktur er noen av eksemplene. Dette er betydelige fremskritt som betyr noe i det afghanske folks hverdag. Det er likevel farlig bare å se på den typen statistikk. De fleste husker sikkert at den forrige amerikanske administrasjonen ofte ble latterliggjort i pressen når de pekte på antall kilometer vei lagt og antall skoler bygget, samtidig som Irak sank dypere ned i kaos og borgerkrig mellom 2003 og 2006. Utenriksministerens redegjørelse bar ikke preg av den type ønsketenkning. Tvert imot bar den preg av nøkternhet og realisme. Det er ikke rart, for det er ikke til å underslå at man særlig de siste par årene har sett en svært bekymringsfull utvikling i Afghanistan. Det gjelder kanskje særlig den provinsen Norge er tyngst representert i, Faryab. Norske styrker har det siste halvannet året vært i kamp nesten daglig, og vi har siden starten av 2010 mistet seks av våre egne. Tapstallene i de internasjonale styrkene i Afghanistan økte med nesten 40 pst. mellom 2009 og 2010, til 711. De sivile tapene steg også betydelig. Langt de fleste – nærmere 80 pst. – ble offer for Taliban og opprørere. Det er alltid som mørkest før det begynner å lysne, og det er tegn som tyder på at Taliban kan være i ferd med å svekkes på grunn av det presset de internasjonale styrkene legger på dem. I tillegg blir den afghanske hæren og det afghanske politiet forbedret, og de handler i større grad enn før på egen hånd. Det gjenstår likevel store utfordringer, kanskje særlig i politiet. Politiet er foreløpig dårlig utstyrt, det er en stor og florerende korrupsjon, og de er – som ellers i det politiske samfunnet i Afghanistan – dårlig etnisk representert, dvs. at pashtunerne altså er underrepresentert også der. De neste månedene vil vise om den positive utviklingen vi har sett i de afghanske sikkerhetsstyrkene, har fått et sterkt nok momentum til at det kan opprettholdes også i årene framover. Høyre er forsiktige optimister med tanke på at vi kan overlate ansvaret for sikkerheten til Afghanerne sjøl innen 2014, og vi støtter regjeringas overordnede linje i dette spørsmålet. Vi er glade for at utenriksministeren så tydelig understreker at en norsk tilbaketrekking kommer til å foregå i samråd med våre allierte som ledd i en langsiktig og overordnet plan. Vi må se helheten, ikke bare se isolert på situasjonen i hver enkelt provins når vi overfører ansvaret. Vi er også glade for at utenriksministeren så tydelig sier at målet med vår tilstedeværelse er å hindre at Afghanistan igjen skal være arnested for terrorisme. Bygging av sivilsamfunn, skoler, helsetilbud og veier er forutsetninger for at vi skal kunne overføre ansvaret, det er ikke et mål for tilstedeværelsen i seg sjøl. For våre allierte i NATO, for våre allierte i Afghanistan og for vår egen sikkerhet er det viktig at vi ikke gir oss på oppløpssiden i konflikten i Afghanistan. Jeg er glad for at regjeringa er innstilt på å stå løpet ut. Det jeg likevel savnet i utenriksministerens redegjørelse, er en analyse av situasjonen framover og hvordan Norge vil håndtere et skiftende sikkerhetspolitisk bilde. Som Gahr Støre var inne på, virker det klart at amerikanerne gradvis vil bygge ned sitt nærvær i Afghanistan fra sommeren av. De har gjort det klart at den gradvise tilbaketrekkingen vil være avhengig av situasjonen på bakken i Afghanistan, men likevel tyder alle politiske signaler på at antallet amerikanske tropper vil nå en topp i 2011, for så å reduseres. Også en del andre land, deriblant Canada med en av de største og mest aktive kontingentene, har annonsert at de vil trekke ut sine soldater i løpet av nærmeste framtid. Likevel nevnte ikke utenriksministeren noe om hva regjeringa vil foreta seg dersom en slik tilbaketrekking, særlig av amerikanske styrker, får konsekvenser for det norske bidraget. For eksempel er det per i dag et betydelig antall amerikanske soldater i Faryab-provinsen. Hva vil det innebære for det norske bidraget dersom nettopp disse trekkes ut? Vil vi ha kapasitet til midlertidig å øke vår innsats dersom det skulle være nødvendig for å fylle et midlertidig sikkerhetsvakuum? Er det noe regjeringa er villig til å se nærmere på og eventuelt ha beredskap for? Regjeringa har varslet en omlegging av det norske bidraget, og vi vil fra og med 2012 være mer i leir og rundt leir og mindre ute i kampoppdrag. Det er det nå latvierne som overtar. Mentorering og partnering er bra, og det er helt nødvendige forutsetninger for at vi skal kunne overlate sikkerhetsansvaret til afghanerne. Men samtidig må vi ha en fleksibilitet i bidraget vårt til å kunne håndtere en endret situasjon på bakken. Hva om den afghanske hæren ikke greier å opprettholde samme kvalitetsnivå uten norske mentorer? Hva om Talibans styrker skulle vokse i våre områder? Hva om det skulle vise seg nødvendig med internasjonale kampstyrker i landet også etter 2014? Spørsmålene er mange, og jeg vil gjerne at utenriksministeren besvarer noen av dem når han holder sitt innlegg. Utenriksministeren nevnte mot slutten av sin redegjørelse at vi skal videreføre et klart skille mellom humanitær – eller sivil – og militær bistand, og at tanken om å vinne såkalte hjerter og sinn er korttenkt. Først må jeg si at dersom utenriksministeren tror at koordinering først og fremst handler om å vinne hjerter og sinn, så har han misforstått. Meg bekjent er det ingen i den norske politiske debatten som bruker begrepet «å vinne hjerter og sinn». Koordinering av innsats handler om å skape et rom for utvikling, om å beskytte sivile fra opprørere tilstrekkelig til å kunne skape en mulighet for økonomisk framgang også på mikronivå. Det handler ikke om å slå opprørerne, eller få folk til å like deg. Det handler om å skape et momentum i utviklingen som gjør opprørerne i størst mulig grad irrelevante. Det handler om å levere hjelp til de mest utsatte afghanerne på en best mulig måte, ofte på steder der sivile hjelpeorganisasjoner ikke kan drive utviklingsarbeid på grunn av sikkerhetssituasjonen. Vi ser det i Faryab. De landsbyene som kanskje har hatt minst glede av utviklingshjelpen, er de landsbyene med en pashtunsk befolkning. Det er fordi det er blant pashtunerne Taliban står sterkest, og der sikkerhetssituasjonen er verst. Men det er samtidig også her Taliban rekrutterer fra, og behovet for å få til en utvikling er derfor stort. Koordinering handler ikke om samrøre. Det handler om effektivt å kunne levere sivile ressurser til afghanerne. I en rapport fra Forsvarets forskningsinstitutt, som kom ut i desember 2010, har man beskrevet erfaringene med sivil-militær koordinering i FN-operasjonen i Kongo. Det er mye man kan si om dette, men nøkkelordet er interaksjon. Nøkkelordet er at man må få til en god sivil-militær koordinering for å kunne levere gode resultater. Det er i områder hvor det kanskje er umulig for sivile å komme inn på grunn av sikkerhetssituasjonen, men hjelpen likevel trengs, at man er nødt til å se på muligheter for å koordinere. Jeg etterlyser også en koordineringsenhet à la den britiske Stabilisation Unit. Denne enheten har som oppgave å samkjøre den militære, politiske og humanitære innsatsen og bemannes av ansatte fra det britiske utenriksdepartementet, forsvarsdepartementet og utviklingsdepartementet. Stabilitet krever en samlet sivil og militær støtte, enten for å hindre eller redusere vold, for å beskytte mennesker og viktige institusjoner og fremme politiske prosesser og legge grunnlaget for langsiktig utvikling. Uavhengig av forholdet mellom det militære og det sivile er det tydelig at også den norske innsatsen på sivil side trenger å koordineres. Vi bruker nesten 750 mill. kr årlig. Det har vi gjort i en periode, og det skal vi gjøre et par år til. Spørsmålet er hvordan pengene brukes, og om vi får resultater. Bruker vi dem på riktige ting og riktige prosjekter? Særlig har kanskje innsatsen for kvinner i Afghanistan vært noe som har kommet under kritikk. Dersom innsatsen er fragmentert, hjelper det ikke at den er stor. Vi ønsker en pragmatisk og ikke-ideologisk innfallsvinkel til disse spørsmålene, og ønsker også at Norge skal ta en lederrolle i den sammenhengen. Norske styrker i Afghanistan utfører hver dag en svært krevende og risikabel jobb. Hver gang jeg møter norske soldater, enten det har vært i Afghanistan eller her hjemme før eller etter oppdrag, blir jeg slått av den profesjonaliteten, dyktigheten og modenheten de viser. De risikerer livet for et oppdrag vi som politikere har bedt dem om å utføre. Det fortjener vår dypeste respekt og vår takknemlighet. For det fortjener de også at vi slutter opp om dem når det blåser rundt dem. Det samme gjelder norske hjelpearbeidere, som ofte med betydelig personlig risiko yter sitt ytterste for at hjelp skal nå fram til et hardt prøvet afghansk folk. Men uansett hvor dyktige våre menn og kvinner med og uten uniform er i Afghanistan, uavhengig av hvor mye penger vi bruker på sivilt og militært bidrag, vil vi nok aldri kunne snakke om en slags seier i Afghanistan. Ingen tror at det er en militær løsning i Afghanistan. Det vi må gjøre, er å forsøke å etterlate oss en håndterbar situasjon som gjør at sikkerheten er god nok i Afghanistan.