Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-03-19:
Aller først takk til representanten Kjersti Toppe for å reise en viktig debatt om verdighet i livets siste fase. Det er jo den enkelte vi bryr oss om aller mest, og så er det de store rammene for det som vi diskuterer her i Stortinget. Samhandlingsreformen var riktig tenkt, men også jeg vil hevde at det var på feil tidspunkt. Vi hadde – og har – feil kommunestruktur. Kompetansen i kommunene var ikke rustet for den jobben de fikk, og heller ikke kapasiteten. Så tror jeg det er sånn at resultatene vi ser i dag, også var ønsket – særlig fra Arbeiderpartiet, vil jeg hevde – for når vi hører Kjersti Toppes innlegg her i dag, tyder det jo på at de rød-grønne ikke egentlig var helt enige om alle deler av Samhandlingsreformen. Men jeg tror at Arbeiderpartiet ønsket det virkemiddelet for å strukturere kommunene på en annen måte og forhåpentlig også for å strukturere kapasiteten mellom sykehusene og kommunene. Det er jo noe av intensjonen i Samhandlingsreformen, og all ære til Arbeiderpartiet for det. Så handler dette også om politiske prioriteringer i egen kommune. Vi skal først og fremst sette kommunene i stand til å gjøre jobben. Jeg vil igjen trekke fram min egen kommune, Gjøvik, som har et rød-grønt styre, og som i 2012 hadde 560 liggedøgn i sykehus. Det sier noe om at de ikke var rustet for å ta imot de pasientene som var ferdigbehandlet i sykehus. Så kan en se det på den måten at en erkjente at kvaliteten var bedre i sykehus, at en faktisk ville betale for at pasientene skulle ligge der. Den debatten har riktignok ikke vært noen stor politisk debatt i Gjøvik, for det som parallelt skjedde, og i forkant av dette, var jo at de rød-grønne systematisk vedtok å bygge ned antallet sykehjemsplasser og dermed sin egen kapasitet. I dag er gjennomsnittlig liggetid i sykehjem i Gjøvik seks måneder. I praksis er det et sted man dør. Det setter store krav til kompetanse når man har så syke pasienter i sykehjem. Heldigvis har Gjøvik kommune en veldig god hjemmesykepleie og kan drive god pleie og omsorg i hjemmet lenge. Det er jo i den retningen vi ønsker at en skal gå, og som mange pasienter og pårørende også ønsker seg: at en skal kunne bo lengst mulig hjemme. Underveis har Fylkesmannen hatt noen pålegg til Gjøvik kommune om å endre vedtakspraksis, fra å tildele plass når en hadde ledig plass, til å fatte vedtak når det er behov. Det har Gjøvik kommune skjerpet inn og lukket såkalte pålegg, men det er selvfølgelig, med en så knapp kapasitet, en krevende situasjon en står i. Så har det vært snakk om utskrivningspraksis her. Ja, det er selvfølgelig en viktig del av det når det koster 4 000 kr å la pasienter ligge i sykehus. Men jeg vil også rette søkelyset mot innskrivningspraksis, for det sier noe om hvilken kapasitet en kanskje ikke har i sykehjem og i hjemmetjeneste når en lege kanskje ikke er der, eller at sykehjemmet ikke har pleiefaglig kompetanse til å vurdere når en pasient skal innlegges i sykehus, eller ikke har kapasitet og kompetanse til å behandle i sykehjem. Her står det igjen mye jobb for å ruste kommunene. Jeg mener det er helt riktig at kommunene skal rustes for å gjøre den jobben, men det er en vei å gå. Betalingsplikten er selvfølgelig en viktig del av den diskusjonen, men enn så lenge er det et virkemiddel som er med på å reise debatten om dette, for å strukturere annerledes. Til slutt vil jeg også peke på forholdet mellom sykehusforetak og kommuner. Da skal jeg igjen snakke litt til Gjøvik kommunes fordel, for Gjøvik kommune, med 30 000 innbyggere, har bare én kommunejurist. Når et sykehus med en stor administrasjon og mange jurister i ryggen kommer og skal forhandle avtaler, er det også der et stort misforhold i kompetanse mellom sykehus(presidenten klubber) og mellom kommunene. (presidenten klubber)