trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Dette er et dokumentforslag fra tre representanter om å gjøre momskompensasjonsordningen for kommuner og fylkeskommuner generell. Flertallet har valgt å vedlegge dette protokollen og viser også til revidert nasjonalbudsjett – for denne innstillingen er avgitt av finanskomiteen for noen tid tilbake, og som kjent har revidert nasjonalbudsjett blitt lagt frem. Flertallet viser til at merverdiavgiften er en stor inntektspost for staten og en sentral del av finansieringen av den norske velferdsstaten, og at det derfor er viktig at denne avgiften får et bredest mulig grunnlag for å holde de generelle satsene lave og dermed unngå vridninger i økonomien. Videre påpeker flertallet at selv etter utvidelsen av grunnlaget til å gjelde salg av tjenester gjennom merverdiavgiftsreformen, som jo skal virke fra 1. juli, er store deler av norsk økonomi unntatt fra avgiften. I tillegg til det aller meste av offentlig sektor gjelder det bl.a. persontransport, overnatting og finansnæringen. Aktører som ikke beregner merverdiavgift på sitt salg, får heller ikke trekke fra inngående avgift. Dette kan gi incentiv for avgiftsmotivert tilpasning fordi de som er unntatt fra ordningen, vil tjene på å bruke egne ansatte framfor å kjøpe en avgiftsbelagt tjeneste utenfra. Flertallet vil imidlertid understreke at så lenge merverdiavgiftsgrunnlaget ikke gjøres helt generelt og uavhengig av omsetningskriterier, vil avgiftsfordelen ved egenregi bestå for alle som driver virksomhet som er unntatt merverdiavgiftsordningen. Utvidelsen av grunnlaget for merverdiavgiften har bidratt til å gjøre spørsmålet om eventuelt kompensasjon relevant for flere næringer, dog ikke på en måte som er prinsipielt annerledes enn ikke kompensasjonsberettigede næringer i dag. Men denne reformen har også redusert omfanget av problemet ved at flere næringsdrivende nå er blitt avgiftspliktige. Det betyr at etter flertallets oppfatning kan reformen ikke sies å gi grunnlag for en annen vurdering av behovet for å utvide ordningen med kompensasjon for merverdiavgift til fylker og kommuner enn den som er i dag.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Det er nødvendig å korrigere et par ting som representanten Jensen nå sa, for det fins vel neppe en sak som er så grundig behandlet i Stortinget, og også av uavhengige, som denne saken om bankkrisen. La oss tenke tilbake på hva som egentlig skjedde. Det professor Smith også fastslår i sin kommisjonsrapport, var følgende: Disse bankene var insolvente. Poenget var at bankenes ledelser rett og slett hadde spilt bort aksjonærenes penger. Det gjorde at det ikke fantes penger igjen. Staten måtte på dette tidspunktet gå inn for å berge innskyternes penger. Det gjorde man da også, og det tror jeg de fleste er innforstått med var riktig og klokt. Denne saken har vært behandlet i Stortinget en rekke ganger. Og særlig kanskje etter at professor Smiths rapport ble behandlet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, der konklusjonen også var den samme. Det var altså noen banker som spilte bort aksjonærenes penger, andre banker gjorde det ikke. At staten plutselig satt med en betydelig portefølje av bankaksjer, skyldtes ikke statens vilje til å kjøpe disse opp, men det private bankvesenets manglende bankhåndverk og ønsket om at alle banker skulle vokse inn i himmelen, med en helt uakseptabel utlånsvekst som det ikke fantes grunnlag for. Det betyr at denne saken har vært grundigere behandlet både politisk og faglig enn nesten noen annen sak. Fremskrittspartiet holder fremdeles på å snakke om disse 170 000 aksjonærene. Ja, det er klart at det er synd på disse 170 000 aksjonærene, men det er altså ikke Stortingets ansvar. Det er disse bankene de hadde aksjer i, som rett og slett ikke kunne sitt bankhåndverk, og som derfor ble insolvente. Staten måtte faktisk gå inn som en reddende engel. Det er vanskelig for meg å forstå hvorfor Fremskrittspartiet fremdeles driver og maser om dette, for dette er det faktiske årsaksforhold. Det ville være dypt urimelig hvis staten skulle gi kompensasjon for at noen faktisk har tapt sine penger i aksjer. Det ville vært dypt urimelig overfor alle dem som hadde sine aksjer i banker som ikke gikk konkurs. Heldigvis var det slik at det var noen banker også som i denne meget opphetede perioden av norsk bankhistorie faktisk viste litt magemål, og som faktisk ikke ble insolvente. Og derfor har også de private aksjonærene i disse bankene fremdeles sine aksjer i behold, i motsetning til dem i disse store, som gikk konkurs. Jeg håper at denne øvelsen i historieskriving fra Fremskrittspartiet, som i beste fall er meget feilaktig, nå endelig kan være skrinlagt. Jeg syns selvfølgelig det er synd at disse 170 000 aksjonærene har tapt sine penger, men det er altså ikke Stortinget eller myndighetenes ansvar. Det er rett og slett de private bankenes ansvar, og på den måten fikk altså staten disse bankene nærmest servert i hendene etter en storstilt, nødvendig redningsoperasjon.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
At det skrives bøker om en sak, betyr ikke nødvendigvis at bokens forfatter har rett. Det er få saker som er så grundig behandlet som denne saken. Og hvis det virkelig var sånn at denne særloven som Stortinget vedtok, var i strid med gjeldende regelverk og lovverk, ville den granskningskommisjonen som Stortinget satte ned, under ledelse av professor Eivind Smith, ha konkludert annerledes enn den faktisk gjorde. Dette var en uavhengig granskningskommisjon som Stortinget helt unntaksvis satte ned. Det skjer en gang i blant, men ytterst sjelden. Hvis representanten Jensens historiebeskrivelse her virkelig var riktig, ville det selvfølgelig ha fremkommet i den rapporten. Det gjorde det overhodet ikke. Jeg spør meg: Hva ville vært alternativet til at Stortinget vedtok en særlov for å sørge for at disse tre bankene ikke gikk konkurs? Jo, følgene ville vært betydelige ringvirkninger til det norske samfunnsliv for øvrig? Det var derfor Stortinget i en hastig operasjon var nødt til å berge det som var igjen av et bankvesen som hadde spilt seg selv fallit. Dette er et merkelig forslag fra et parti som i sin alminnelighet hyller markedets frie krefter og markedets fortreffelighet. Her har markedet faktisk fungert helt fortreffelig etter Fremskrittspartiets oppskrift, men bankledelsene gjorde altså ikke jobben sin, man kunne ikke bankhåndverket. Så gikk de konkurs, som dessverre skjer dann og vann på grunn av at det fins ledelser som ikke er dyktige nok, som ikke er flinke nok. Det er faktisk situasjonen sånn som den var. Stortingets redningsoperasjon har i etterkant som sagt blitt gransket nøye, og man har konkludert med at det storting og regjering gjorde, var riktig og ikke i strid med noe som helst, verken med forskrift eller lovverk på det gjeldende tidspunkt. Dette tror jeg de fleste i etterkant vil se var riktig. Alternativet hadde altså vært langt verre for det norske samfunn. Vi får håpe det er siste gang Fremskrittspartiet foretar denne øvelsen, for dette kapitlet er definitivt skrevet; denne boka er egentlig definitivt lukket for lenge siden. Og jeg må si at hr. Foss" siste kommentar, om at det er misbruk av Dokument nr. 8-instituttet å legge fram denne typen forslag, er et synspunkt som jeg helt og fullt slutter meg til.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
Denne saka rettar fokus mot noko som Kristeleg Folkeparti er svært oppteke av, nemleg internasjonal solidaritet og ein global kamp mot fattigdom. Samtidig er det viktig at dei verkemidla me tek i bruk for å nå desse måla, må vera både nyanserte og heilskaplege, og at dei må ha internasjonal støtte, samtidig som dei må vera moglege å gjennomføra i praksis. Valutaspekulasjonar fører til ein enorm straum av pengar dagleg over kontinenta. Av og til kan dette karakteriserast som egoisme sett i system. Globalisering og marknadsliberalisme kombinert med rask teknologiutvikling gjer forskjellane mellom fattig og rik tydelege. Utfordringane er klare, men løysingane kan nettopp derfor verta ganske mangfaldige. Det er derfor behov for å gå djupare inn i nyansar og problematisera litt rundt konsekvensane som både globalisering, marknadsliberalisme og ein open økonomi fører med seg. Når det så gjeld Tobin-avgifta, vil ei eventuell innføring av ei slik avgift sannsynlegvis verka stabiliserande og avgrensa omfanget av kortsiktige kapitalflyttingar og plasseringar. Men dersom ei slik avgift skal ha nokon verknad, må den innførast på global basis. Samtidig vert det reist ganske mange praktiske utfordringar, som korleis ein skal kanalisera denne avgifta vidare til dei som treng det, osv. Frå Kristeleg Folkeparti si side har me derfor gått inn for å leggja dette dokumentet ved protokollen. Til grunn for det ligg at me har merka oss at Regjeringa tek sikte på å drøfta nettopp moglegheitene for ei betre styring av dei internasjonale marknadskreftene i ei eiga stortingsmelding. Her legg me til grunn at Regjeringa i den varsla meldinga til Stortinget òg vil gjera greie for det internasjonale arbeidet som er på gang og vil verta utvikla vidare for å avgrensa valutaspekulasjonane. I dette tek me det som sjølvsagt at drøftinga av spørsmålet om ei internasjonal valutaavgift vert teken med. Når det så gjeld ein årleg rapport om verksemda til IMF mv., vil eg her berre visa til saksordføraren sitt innlegg og hans grunngjeving.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
Føremålet med Dokument nr. 8:68 er å skapa like konkurransevilkår for privat og offentleg sektor i samband med oppdrag til det offentlege. I ein fleirtalsmerknad der Kristeleg Folkeparti er med, viser me til at momsreforma kan vera eigna til å forsterka dei konkurransevridingar som finst mellom offentleg og privat sektor. Me er i ferd med – og det skulle ikkje vera noko hemmeleg ved det – å gjennomføra ei stor momsreform der det enno står igjen ein god del med omsyn til avgrensings- og fritaksføresegner. Blant anna ser me at friviljuge lag og organisasjonar kjem svært dårleg ut førebels. Dette vil neppe finna si løysing i den saka som me no har til behandling, og dette vil me møta i andre saker som òg dette forumet har ansvar for. Frå Kristeleg Folkeparti si side vil me arbeida hardt for å finna ei god løysing med omsyn til bl.a. dei utfordringane som friviljuge lag og organisasjonar får i høve til den momsreforma som me har til behandling. For oss er det naturleg å få ei betre oversikt over konsekvensane av momsreforma før me går vidare i dei problemstillingane som er reiste her. Det er difor ein litt pussig definisjon på ein «dramatisk snuoperasjon», som Kristeleg Folkeparti her vert skulda for, når me ikkje går inn på dei forslaga som ligg føre i denne saka. Men me seier derimot at dette treng me litt tid på, og ikkje minst må me rydda i andre samanhengar. Difor har me òg funne det naturleg at denne saka vert lagd ved protokollen.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
Eg må innrømma at eg er litt skuffa over at fleirtalet ser ut til å gjera dette til ein prinsipiell debatt om eit offentleg eller privat helsevesen. Eg hadde i det lengste håpa at debatten skulle dreia seg om det som dette eigentleg gjeld, nemleg ein praksis som er urimeleg, og som for dei som kjem bort i dette, er heilt uforståeleg. Me diskuterer nemleg ikkje i dag om det skal vera tillate eller ikkje at ein arbeidsgivar av og til betaler operasjonar for sine tilsette. Det skjer, det har skjedd, og det vil koma til å skje. Dei samfunnsøkonomiske vurderingane burde åleine vera nok til å gje tilslutning til det forslaget som ligg føre. Men innlegga frå dei som er mot forslaget, synest eg er prega av lita tru på at arbeidsgivarane har særleg vurderingsevne, eller av at dei kanskje har litt dårleg moralsk og etisk ryggrad. Det er ikkje mi erfaring at det er slik. Mi erfaring er faktisk gjennomgåande motsett. Men det som eg synest er mest urovekkjande og vondast i denne saka, og som vert konsekvensen dersom fleirtalet i komiteen òg vert fleirtalet i salen, er at me vil få ei diskriminering som ikkje er god, nemleg at dei arbeidstakarane som ikkje er i stand til å betala skattekravet, må takka nei til eit slikt tilbod frå arbeidsgivaren, medan dei som har ei noko sterkare økonomisk ryggrad, kan takka ja.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
Nokre av dei ulempene som vart lista opp ved kommunal selskapsskatt i samband med overføringa, var at skatteforma gav uheldige fordelingsverknader, spesielt når det galdt forholdet kontorkommune – produksjonskommune. Dette kravde eit ganske stort fordelingsarbeid, noko som kravde byråkratisk innsats i ikkje så liten grad. Det vart understreka at det var monalege variasjonar i inntektene frå år til år. Så vart det åtvara imot at kommunane no ville få manglande incentiv for kommunalt tiltaksarbeid, og det vart òg sagt at ein del kommunar ville missa vesentlege inntekter som ikkje ville verta kompenserte, sjølv om det hadde vore løfte om det. Så langt viser vel oversikta at det er veldig store variasjonar frå kommune til kommune når det gjeld konsekvensane av dette. Dei fleste har kome veldig godt gjennom dette, men for nokre er utslaga ganske store. Det er rimeleg få kommunar dette dreier seg om, men utslaga for dei det gjeld, er store. Nettopp derfor meiner me i Kristeleg Folkeparti at det ikkje nødvendigvis er ei tilbakeføring av selskapsskatten som er det beste, for den har framleis sine ulemper, men at det som trengst, er grep som kan stimulera både til næringslivsutvikling og næringslivsvedlikehald. Derfor går eg ut frå at finansministeren òg har merka seg den fleirtalsmerknaden som går ut på at Regjeringa vert beden om å koma med ei vurdering av kva konsekvensar bortfallet av selskapsskatt har medført for kommunane, med sikte på å finna fram til ordningar som kan skapa skattemessige fordelar for næringsetablering i kommunane. Heile føremålet her er å ta vare på dei gode incentiv som låg i selskapsskatten, men å få det til på ein betre måte. På denne bakgrunnen har me gått inn for å leggja dette Dokument nr. 8-forslaget ved protokollen.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Dette er et forslag som Fremskrittspartiet har ivret for i svært mange år uten at det har fått nevneverdig tilslutning i Stortinget. Det er derfor gledelig at stadig flere partier ser verdien av å fjerne beskatningen av utgifter til behandling av sykdom, selv om det er beklagelig at det heller ikke denne gang ser ut til å kunne bli skapt et flertall. Det er altfor mange mennesker i dag som venter på nødvendig behandling fra det offentlige helsevesen. Mange blir ventende lenger enn det som er medisinsk forsvarlig. Videre er det et paradoks at mennesker ender opp med å være lenge borte fra arbeidet i påvente av helt enkle inngrep som hadde gjort det mulig å vende tilbake til jobb. For arbeidsgiver medfører lange sykmeldingsperioder økte kostnader, noe som særlig rammer småbedriftene. Når så arbeidsgiver faktisk er villig til å bekoste behandlingen selv, enten ved private institusjoner eller kanskje i utlandet, burde det være et åpenbart behov for endring av den skattemessige behandlingen av slik privat finansiering. For alle parter ville dette være økonomisk fornuftig, og det ville også kunne føre til betydelige besparelser i trygdeutbetalinger. Det er derfor skuffende at stortingsflertallet også i denne omgang velger å forkaste et meget klokt forslag. Det kan også være grunn til å minne om at en kø faktisk blir kortere når noen forsvinner fra køen, og det er også til fordel for dem som står lenger bak. Det er også grunn til å minne om at det at vi i det hele tatt har denne diskusjonen, bunner rett og slett i at vi har et helsevesen som ikke – av forskjellige grunner sannsynligvis – er i stand til å utføre de oppgaver de egentlig skal gjøre.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Begrunnelsen for dette spesielle Dokument nr. 8-forslaget som går på å oppheve en forskrift, er mistanken om at departementet i en slags dobbelkommunikasjon skulle forsøke å innføre en reparasjonsavgift på kollisjonsskadde biler og motorsykler under dekknavnet «oppbyggingsavgift». Slik er det naturligvis ikke. Men jeg skal innrømme at det første høringsutkastet, som forelå i fjor høst, kunne tolkes slik, dersom man var skeptisk. Det var preget av svært mange detaljer, og mange som er glad i å holde på med biler og motorsykler, følte at nå var sola i ferd med å gå ned. Innsigelsene den gang var mange og førte til, etter en oppfordring også fra finanskomiteen i budsjettinnstillingen, nok et høringsutkast, som resulterte i forskriften av 1. april 2001. Oppryddingen i den opprinnelig gjeldende forskrift har vært nødvendig. Eksempler viser at den har slått begge veier. Oppbygging av biler og motorsykler har på den ene side skjedd uten grunnlag for innkreving av engangsavgift. På den annen side kjenner vi til eksempler med motorsykler med rammeskader der det er blitt pålagt engangsavgift også når teknisk besiktigelse av den skadde rammen har krevd total utskifting. Disse forholdene er i de nye forskriftene av 1. april ivaretatt og etter min oppfatning rettet opp. I tilknytning til ny § 6-1 – her må jeg være litt detaljert – er det spesielt understreket at tolldistriktssjefen har fullmakt til å tillate at mer enn halvparten av det selvbærende karosseri eller karosseri og/eller ramme skiftes ut, uten at dette anses som oppbygging, dersom dette er nødvendig for å gjennomføre en teknisk forsvarlig reparasjon. Når det gjelder motorsykkel, betyr det at hele rammen etter besiktigelse kan byttes dersom det er nødvendig for å sette en skadet motorsykkel i stand, uten at dette defineres som oppbygging, og uten at dette utløser ny avgift. Jeg har forstått det slik at dette er intensjonen hos alle de politiske partiene – også hos Fremskrittspartiet, tror jeg. Men usikkerhet knyttet til motiv og praktisering fra myndighetenes side fører nå til en avvisning av en etter min vurdering hensiktsmessig forskrift. Det betyr at finansministeren og Finansdepartementet står overfor en litt spesiell oppgave. Man er enig om hva man ønsker å oppnå med forskriftene på dette området, men man er altså uenig om hvordan dette skal formuleres i praksis. Jeg har tro på at finansministeren vil løse også dette, at det enten med ny eller med gjeldende forskrift blir en realitet at dersom man reparerer skader på kjøretøyer – det være seg gamle veterankjøretøyer eller vanlige biler i trafikk – skal det naturlig ikke utløse ny engangsavgift, fordi det ikke kan oppfattes som oppbygging. Men dersom man ønsker å tjene store penger på å bygge opp en bil, skal ikke det skje at man kan lure seg unna. Med dette tar jeg opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Jeg viste i mitt innlegg til at da det første utkastet til forskrifter kom før jul, altså på høsten i fjor, gikk sola ned for en del mennesker. Representanten Svendsens innlegg nå gav nesten et inntrykk av at sola ikke har vært oppe siden, slik at en ikke har hatt mulighet til å lese de nye forskriftene, slik som de foreligger, og den intensjonen som er i disse, på en, etter min vurdering, klar måte. Jeg vet at representanten Svendsen er klar over at grunnen til at man her har gjort en innstramming er nettopp at man har hatt avgiftsomgåelser. Det er altså ikke reparasjoner som skal rammes, men en urettmessig oppbygging av biler, slik han selv refererte til, for man har tatt en gammel bil – det gjelder noen få merker riktignok – skrudd den ned på ramma og fått inn et annet brukt karosseri, gjort en del «triksi» greier og tjent store penger. Bilen framstår som en ny bil, uten at en i henhold til de nåværende forskrifter har mulighet til å kreve inn engangsavgift. Jeg vil til syvende og sist konkludere med det jeg konkluderte med i mitt første innlegg, at vi har en felles intensjon når det gjelder hva vi ønsker å oppnå. Men representanten Svendsens innlegg her synes jeg mer er med på å forvanske jobben til finansministeren enn å være god rettleiing. Det gode ligger i at han subsidiært vil stemme for forslaget som Kjellaug Nakkim er med på, og som er komiteens forslag til vedtak. Intensjonen i det er grei, synes jeg, selv om det er unødvendig. De nåværende forskriftene dekker nemlig disse forholdene.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Selv med en vellykket omlegging av engangsavgifter på personbiler i 1996 ble det fortsatt foretatt stor ombyggingsaktivitet på standard personbiler for å gjøre disse til noe annet, da med lavere engangsavgift. Når det nå gjøres en innstramming i dette, skal det ikke være til hinder for at næringslivet fortsatt skal kunne kjøpe varebiler med dertil fortsatt lav avgift. Innstrammingen skal føre til at de mest ekstreme tilpasninger fjernes. Det vi nå har i forskriftene, vedtatt tidligere i Stortinget og presentert av Finansdepartementet 1. april i forskrifter i år, er krav til et spesifisert volum i lasterommet. Dette volum, den såkalte kassa, inkluderer nå så å si alle standard varebiler. Ved at Finansdepartementet har fjernet kravet til i hvilken grad en slik kasse skal lastes inn, har en i tillegg gitt rom for en fortsatt ombygging av noen varebillike personbiler. Dette bør vi kunne leve med fram til den ønskede omlegging av personbilavgiftene i 2003. Da bør grunnlaget for alle avgiftstilpassede ombygginger naturlig nok fjernes. Jeg er sikkert godt begrunnet uenig med Kenneth Svendsen i det innlegget han senere vil holde. Derfor sier jeg det nå, så sparer vi litt tid(munterhet i salen) (munterhet i salen)
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Det er naturligvis de næringsdrivende selv som skal definere hva slags kjøretøy de trenger i virksomheten sin. Men hvis de velger å kjøpe en personbil, som har vesentlig høyere avgifter enn en varebil, så er poenget rett og slett det enkle at da skal de betale avgifter for det. Så enkelt er det.
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Bare en liten tur tilbake til virkeligheten. Det er jo slik at disse varebilene som representantene fra Fremskrittspartiet litt blomstrende omtaler, er praktiske, kjøregode biler med god komfort, som i tillegg er praktisk innredet for å ta med seg det gods som en næringsdrivende måtte ha behov for å frakte. Men det er klart at man i dette landet bestandig har stått overfor den virkeligheten at hvis man skal ha kjørekomfort som i en personbil, er det en personbil man må kjøpe. Så er det naturligvis en egen diskusjon: Hvilken avgift skal det være på en personbil? Der har altså stortingsflertallet ikke hatt så kjempestor avstand til Fremskrittspartiet – det kunne kanskje vært litt underholdende å gå tilbake til de konkrete forslag Fremskrittspartiet har hatt i de forskjellige års budsjettbehandlinger – så det er ikke et svart/hvitt-bilde her, men man har bestemt seg for at i Norge skal man hente et visst antall kroner fra personbiler. Og da er det så enkelt at de som skal kjøpe personbiler, som velger å ha det, må betale den avgiften som stortingsflertallet har bestemt. Men jeg vil reservere meg mot den beskrivelsen av en moderne varebil som fremskrittspartirepresentanten her tegner. Det er ikke sånn.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2001-05-28:
Det er prisverdig at Finansdepartementet har et ønske om å rydde opp i uklare regelverk for å gjøre dem klarere og mer oversiktlige. Men slik er det ikke blitt i denne saken, som angår regelverket vedrørende engangsavgifter på motorkjøretøy. Riktignok sier finansministeren i sitt brev til komiteen 18. april i år: «Oppryddingen er en videreføring av det regelverk som har eksistert siden 1990.» Hadde dette vært riktig, ville vi ha sluppet alle protestene vedrørende det nye regelverket. De endrede forskriftene har vært ute på høring i to runder. Protestene har «haglet» inn, med påpeking om at de nye forskriftene er vesensforskjellige fra de gamle, men nesten identiske med Toll- og avgiftsdirektoratets rundskriv nr. 02/ 2000 Mo. Det betyr at man gjennom rundskrivet forsøkte å innføre mange av de bestemmelsene som ble sendt på høring i februar i år. Det får man si er å foregripe begivenhetenes gang. Noen av protestene er blitt tatt til følge, men fortsatt er det så stor usikkerhet rundt hvordan punktene 6.1 og 6.2 vil bli praktisert, at man har funnet det mest fornuftig ikke å iverksette disse nå. Høyre er sterkt imot at reparasjon av kollisjonsskadet kjøretøy skal utløse engangsavgift, enten det gjelder bil eller motorsykkel. Det må være et overordnet prinsipp at så ikke skal skje. Høyre viser til at kjøretøyforskriftene gir klare nok definisjoner av forskjellen mellom oppbygging og reparasjon, og de bør derfor kunne implementeres i det nye regelverket. Vi er enig i at regelverket bør forhindre avgiftsfri oppbygging av kjøretøyer i Norge. Det skal ikke lønne seg å omgå loven, men man må ikke slå barnet ut med badevannet. Høyre er i utgangspunktet meget forsiktig når det gjelder å overstyre i forbindelse med forskrifter, men i denne saken, som har versert så lenge, med så mange protester, finner vi grunn til å be om at alle berørte parter må kunne komme fram til felles virkelighetsoppfatning og ha et felles mål. Derfor går vi inn for at punktene 6.1 og 6.2 utsettes iverksatt.
Kjellaug Nakkim (Høyre), 2001-05-28:
Vanligvis tar ikke Høyre omkamper på tapte saker i forhold til budsjettene. Men denne gangen synes jeg egentlig det er veldig god grunn til å ta en omkamp, fordi man nå går bort og forandrer regler like før man har tenkt å ha en hel gjennomgang av systemet. Jeg kan sitere hva finansministeren skrev til oss i finanskomiteen på bakgrunn av dette forslaget som ble fremmet: «Bakgrunnen for forslaget til endringen i definisjonen av varebiler var at de lave avgiftene bidro til avgiftsmotiverte kjøp av varebiler som primært ble benyttet til personbefordring.» Tenk det, Hedda, tenk at noen som kjører dag ut og dag inn, foretrekker å kjøre en forholdsvis komfortabel bil i næringsøyemed, en bil som også medfører lavere engangsavgifter. Dette er særnorske regler, slår finansministeren fast. Slik kan vi ikke ha det, og så strammer han inn i forskriftene. I budsjettinnstillingen i fjor høst bad komiteen om at man får en gjennomgang av hele avgiftssystemet, nettopp for å kunne få et bedre og mer fleksibelt avgiftssystem innen 2003. Men inntil da vil vi beholde de eksisterende regler. Og bakgrunnen for det er at man ønsker å gi stabile rammevilkår for bedrifter, selgere og importører, og spesielt ombygningsfirmaene. De har fått nye regler nesten hvert eneste år når det gjelder disse varebilene, så ofte har disse reglene blitt forandret. Men dette spiller tydeligvis ingen rolle bare det kan komme noen flere kroner inn i statskassen – i denne så magre statskassen, som den tydeligvis er, siden man må tette alle avgiftshull så langt det er mulig.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Bare et kort innspill: Jeg tror det er slik at sola fremdeles er nede for de fleste utenfor dette rommet, med unntak av Arbeiderpartiet. Reparasjoner skal ikke rammes, sier Dalheim, det tar den nye forskriften hensyn til. Men jeg tror faktisk det er slik at de fleste utenfor dette rommet, de som driver med dette, ser og vet at det er akkurat det som skjer. Og det skjer faktisk uansett om Arbeiderpartiet forstår det eller ikke. Så er representanten Dalheim bekymret for at jeg skal gjøre situasjonen vanskelig for Finansdepartementet og finansministeren. Jeg kan trøste representanten Dalheim med at jeg skal gjøre alt jeg kan for å gjøre situasjonen så vanskelig som overhodet mulig både for finansministeren og Finansdepartementet, som påfører den norske befolkning stadig mer skatter og avgifter på alt mellom himmel og jord.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Så er vi tilbake i fantasiens verden igjen, siden Dalheim var i virkelighetens verden. Det er for så vidt riktig at vi er tilbake i fantasiens verden. Det er på grunn av at Fremskrittspartiet dessverre ikke har flertall i denne salen. Den dagen Fremskrittspartiet får flertall i denne salen, er vi i virkelighetens verden når vi vil redusere avgiften kraftig. Det som fikk meg til å ta ordet, var Dalheims påpeking av at Fremskrittspartiet ikke gikk inn for å senke avgiften på personbiler noe særlig i budsjettene. Det er faktisk slik at vi nesten halverer avgiftene på biler. For å ta et eksempel: Jeg kan fortelle representanten Dalheim at i budsjettene våre for de siste tre år har vi foreslått å redusere avgiften på familiebilen Chrysler Voyager med 174 000 kr i forhold til Arbeiderpartiets forslag. Og det er faktisk sånn at for en familie på fire, som betaler huslån, boligrente, energiavgift til staten, som Arbeiderpartiet krever inn, og alle de andre avgiftene, utgjør 174 000 kr veldig mye. Det er beklagelig at Arbeiderpartiet ikke ser det.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2001-05-28:
Jeg har lyst til å knytte noen få bemerkninger til saken, også utover det som nå ble sagt fra representanten Ingebrigt Sørfonn. Det er ingen tvil om at den gamle modellen vi hadde for kommunal selskapsskatt, gav svært store inntektsvariasjoner for enkelte kommuner fra år til år. I tillegg til de store variasjonene så vi også at hovedkontorskommunene fikk en urimelig høg andel av skatteinntektene. Den statlige selskapsskatten har derfor fungert slik intensjonen var i forhold til disse to forhold. Den virket utjevnende i forhold til de årlige variasjonene som man tidligere så, og den har også virket utjevnende mellom hovedkontorskommuner og andre kommuner, noe som gjør at man har fått en mer jevn beskatning. Det er selvsagt et problem, som også Høyre har påpekt over lang tid, at det med en statlig selskapsskatt lett blir mer fokus på bosetting enn på næringsutvikling, og at man over tid kan utvikle et nærings- og bosettingsmønster som stimulerer til pendling i større grad enn det som er heldig. Det gjelder særlig i kommuner som ligger i et geografisk tett bebygd område hvor man har et felles arbeidsmarked, og hvor ingen av kommunene har de nødvendige incitament for å tilrettelegge for næringsetablering. Det er ikke en helt enkel sak vi behandler her i dag, fordi det er både fordeler og ulemper med statlig selskapsskatt, og det er fordeler og ulemper også med en kommunal selskapsskatt. Fra Senterpartiets side har vi veid både fordelene og ulempene opp imot hverandre, og er med på en merknad der vi ønsker en tilrettelegging for, som Ingebrigt Sørfonn påpekte, at man skal finne ordninger som gir skattemessige fordeler for næringsetablering i kommunene, samtidig som vi over tid ønsker at selskapsskatten gjøres kommunal igjen under en klar forutsetning av at selskapsskatten i større grad blir knyttet til produksjonsstedet enn den var i den gamle ordningen. Det er riktig som det blir påpekt fra Høyres side, at det kan medføre problemer å få til en sånn avgrensning som det vi her snakker om. Skal selskapsskatten oppleves som rettferdig som framtidig kommunal skatteinntekt, tror jeg det er helt nødvendig at man legger arbeid i å utvikle den type mekanismer hvor ikke hovedkontorskommunen stikker av med mesteparten av inntektene, mens produksjonsstedet ofte blir avspist med smuler. Derfor har også Senterpartiet lagt inn den merknaden som vi står alene om, hvor vi ønsker å få gjeninnført selskapsskatten under en sånn klar forutsetning.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Det er ganske fornøyelig å være vitne til alle de krumspring som Arbeiderpartiet gjør når det gjelder bil og bilbruk, men denne debatten og det siste innlegget minner meg mye om en sketsj som Wesenlund hadde tidligere en gang, kalt «supperådet». Maken til supperåd som det som er her, skal man lete lenge etter. Jeg stusser veldig over hvorfor Arbeiderpartiet skal være så ivrige etter å forklare meg hva slags behov jeg har for bil. Det etterlyser jeg fra representanten fra Arbeiderpartiet. Er det ikke jeg selv som selvstendig næringsdrivende som skal definere hva slags behov jeg har? Man trenger ikke å lage en hel stortingsproposisjon om størrelsen på en kasse som skal inn i bilen. Det er jeg som skal avgjøre hvordan «kassa» skal være, og ikke representanten fra Arbeiderpartiet. Kan man få en forklaring på disse merkverdighetene?
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Jeg må ta ordet én gang til i denne saken. Det var ikke jeg som brukte ordet «supperåd», jeg henviste til en sketsj som var populær på TV, som Wesenlund hadde, og den sketsjen ble kaldt «supperådet». Tidligere var begrunnelsen, som altså byråkratene med god støtte av Arbeiderpartiet har funnet på, slik det står her: «Et krav om at kassen fysisk skal kunne lastes inn i godsrommet vil kunne føre til vanskelige grensetilfeller der døråpningen har avrundede hjørner, hengsler og andre detaljer som fører til at en rettvinklet kasse ikke kan lastes inn.» Og dette driver voksne folk med! Det er og blir en gåte for meg, selv om det kanskje ikke er en gåte for representantene i Arbeiderpartiet. De har lettet lite grann på disse reglene. De har funnet ut at man skal ha krav til at det skal være en kasse med lengde 140 cm, bredde 90 cm og høyde 105 cm. Og så sier også representanten Dalheim at hvis jeg ikke er fornøyd med å kjøpe en sånn bil som dette passer inn i, får jeg kjøpe en personbil og betale avgiftene. Det er da jeg blir helt sjokkert. Det må være helt fjernt for Arbeiderpartiet at som selvstendig næringsdrivende har jeg en dag behov for å kjøre varer, og da skal jeg altså drive og måle denne kassen og dele opp de pakkene jeg skal ha med. Neste dag skal jeg kanskje kjøre ansatte. Jeg skal altså ha to biler. Jeg ser representanten Dalheim rister på hodet, men jeg har vært selvstendig næringsdrivende i hele mitt liv, aldri vært byråkrat, aldri vært i Arbeiderpartiet, og dit kommer jeg heller ikke. Er det virkelig gått så langt at det er Arbeiderpartiet og byråkratene som skal avgjøre hva jeg trenger i mitt virke? Jeg trodde ærlig talt at man kunne gjøre noe annet i dette landet. Det er ikke rart at vi har verdensrekord i byråkrati her i landet.
Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Dette Dokument nr. 8-forslaget frå Framstegspartiet verkar som, og er kanskje òg meint som, eit ritual. Både i 1995 og 1997 kom forslaget om at bankaksjonærar som fekk aksjane sine vurderte til null, skulle få ein rimeleg kompensasjon for tapa sine. Finanskomiteen tilrådde då at det skulle nedsettast eit granskingsutval under leiing av professor Eivind Smith til å gjennomgå årsaksforholda knytte til bankkrisa. Forholda som førte til bankkrisa, og som gav eit finansielt tap for banken sine aksjonærar, har vorte nøye gjennomgått. Kontroll- og konstitusjonskomiteen seier i si innstilling Innst. S. nr. 141 for 1998-99 at ekstraordinære tiltak frå samfunnet si side for å møte kriser i viktige delar av bankvesenet, ikkje skuldast omsynet til bankane og deira eigarar eller tilsette, men dei store skadeverknadene for heile samfunnet om ein ikkje skulle klare å få løyst omfattande bankkriser på ein tilfredsstillande måte. Å spekulere i aksjar er ikkje risikofritt. Og det bør vere slik at alle eigarar av aksjar er kjende med at det er ei moglegheit for tap som følgje av dette eigarskapet. Fleirtalet i komiteen har kome fram til at denne saka er debattert, granska og tatt avgjerd i i fleire omgangar, og at det ikkje er kome fram nye opplysningar som kan gje eit anna resultat enn tidlegare. Fleirtalet i komiteen foreslår difor at Dokument nr. 8:91 for 2000-2001 vert å avvise.
Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2001-05-28:
Dokument nr. 8-forslaget frå Lars Sponheim og Terje Johansen om utvikling av norsk finansnæring reiser relativt sett viktige spørsmål. Komiteen er oppteken av at ei sterk norsk finansnæring skal ha internasjonal konkurransekraft, og at norsk næringsliv skal ha tilgang på risikovillig kapital. Det er viktig at den norske finansnæringa har konkurransedyktige rammevilkår samanlikna med andre land. Eg meiner at det er grunn til å understreke at det frå Regjeringa si side har vore foreslått fleire saker som har tilknyting til utviklinga i det norske finansmiljøet. Eg kan nemne private kollektive pensjonar i arbeidsforhold, noko som vil føre til utvida kapitaloppsamling, som kan kome den norske finansnæringa til gode. Stortinget behandla i 2000 ny børslov, og samtidig med at vi behandlar denne saka her i dag, skal Odelstinget behandle ei sak om derivathandel. Dette er store og vesentlege saker, som får innverknad på det finansielle miljøet i Noreg. Medlemene frå sentrumspartia ønskjer ei samla drøfting av rammevilkåra for utvikling av norsk finansnæring, mens fleirtalet i komiteen – Arbeidarpartiet, Høgre og Framstegspartiet – meiner at ei stortingsmelding om tiltak for utvikling av norsk finansnæring vil vere lite formålstenleg og faktisk forseinke ein del av dei prosessane som no skjer ganske raskt framover frå Regjeringa si side. Fleirtalet i komiteen foreslår derfor at dokumentet vert avvist.
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-28:
Jeg registrerer med glede at det virker som om det er et flertall for at vi skal få brakt til ende diskusjonene om finansnæringens rammebetingelser i så nær fremtid som mulig. Når sentrumspartiene likevel velger å opprettholde forslaget om en egen melding, har det ikke med det å gjøre at vi ønsker å forhale dette. Tvert imot ønsker vi å se en helhet i dette som vi ikke tror fremkommer gjennom de enkeltvedtak som vi blir stilt i utsikt i fremtiden. Det som jo skjer i Norge, er at vi nå omdanner oljeformuen til finansformue. Norge er i ferd med å bli en finansiell stormakt. Vi klarte i sin tid å skape en næring ut av oljen, og Venstre ønsker også å se på mulighetene for å skape en næring ut av finansformuen. Når flertallet avslår å drøfte dette, får vi bare ta det til etterretning. Jeg er for så vidt enig med representanten Foss i at vi ikke har bruk for å diskutere strukturen i finansnæringen nå. Der vil politikerne og Stortinget alltid være på etterskudd, hvilket jeg i og for seg ikke synes er det verste som skjer. Dessuten er det nå kommet så langt at det ser ut som at markedet har arrondert dette terrenget, slik at politikerne ikke trenger å bekymre seg for strukturen i fremtiden, med noen få unntak som jeg ikke skal komme inn på nå. Jeg registrerer da at flertallet er imot å få en helhetlig behandling av dette, men jeg vil på mindretallets vegne legge fram mindretallets forslag.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-06-11:
Jeg vil foreslå Asmund Kristoffersen, Oddbjørg Ausdal Starrfelt og Kjell Engebretsen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
På vegne av representantene Harald T. Nesvik, Per Sandberg og meg selv har jeg den glede å legge fram forslag om tiltak for å bekjempe seksuelle misbruk av barn.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Når det gjelder de ufattelige rikdommer som den norske stat mottar, henviser statsminister Jens Stoltenberg ofte til at det mest fornuftige er å spare dem for å dekke fremtidige pensjoner – altså dekke pensjonene til dem som kanskje blir pensjonister om 10, 15 eller 20 år. Hvorfor i all verden skal ikke de enorme inntekter som landet nå mottar, og som Norge har fått en fordel av – i revidert nasjonalbudsjett fremgår det at vi bare i år 2001 vil få et overskudd i statsbudsjettet på 200 milliarder kr – tilgodese dem som allerede er pensjonister? Det er et hovedspørsmål fra Fremskrittspartiets side. Hvorfor er det bare de som er på min alder og på Jens Stoltenbergs alder, som skal nyte godt av det? Hvorfor skal ikke de som i dag er 70, 80 og 90 år, kunne få nyte godt av å få en noe høyere pensjon? Derfor er det Fremskrittspartiet avviser å slutte seg slavisk til dette såkalte trygdeoppgjøret, hvor den ene part, nemlig pensjonistene, ikke har noen virkemidler å sette imot – i tillegg til at den største av organisasjonene stort sett er styrt av LO og Arbeiderpartiet, på samme måte som LO er det. Da er det ikke et reelt trygdeoppgjør. Derfor fremmer vi forslag om å gjenskape verdien av grunnbeløpet til det det var i 1990. Det er et meget moderat forslag. Samtidig må vi være klar over at vi har for dårlige ordninger innen helse- og eldreomsorgstjenester og når det gjelder medisiner. Vi synes det er ufattelig, når vi har råd, veldig god råd, at flertallet ikke vil være med på å gi våre pensjonister bedre pensjoner, og i hvert fall innføre det prinsipp at det som lå i folketrygdens system da den ble vedtatt, og som ble gjort gjeldende fra 1970, skal være til å stole på. Tidligere år har man kunnet vise til at landet, av og til, har vært i en vanskelig situasjon. Det kan man ikke vise til nå. Derfor synes jeg det er flaut at særlig kanskje Arbeiderpartiet og Jens Stoltenberg ikke slutter seg til vårt forslag om å følge opp kravene fra organisasjonene om en opptrappingsplan, slik at grunnbeløpet igjen får sin opprinnelige verdi om sju år, i 2007. Jeg synes faktisk det er skammelig at man bare tenker på egen generasjon og ikke på den generasjonen som var før oss. Derfor hadde jeg håpet at vi denne gangen, når vi får en så god økonomi, kunne løfte alle pensjonistenes inntekter til et mer forsvarlig nivå enn det det er i dag.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Jeg må si at noe av det statsråden sa i sted, forbauset meg. Selvsagt er det riktig at dette også dreier seg om forhold mellom arbeidsgivere og arbeidstakere, og at det kanskje er vanskelig for ham å gå inn i det når det gjelder de tidligere tider. Men det gjelder jo også statens part som lovgivningsmakt og Regjeringen, som håndhever lovene. Så vidt jeg forstår, gjelder det bl.a. arbeidsmiljøloven, som man i tidligere tider var unntatt fra frem til 1995. Det gjelder en del regler for dykking, som var snillere overfor operatørselskapene i Norge enn i bl.a. USA. Det er altså først og fremst myndighetsutøvelsen som må undersøkes. Og der burde det på et tidligere tidspunkt vært et langt sterkere driv både fra denne og tidligere regjeringer når det gjelder å ta det som har skjedd med mange av pionerdykkerne, langt mer alvorlig enn det som er gjort. Jeg synes også at nordsjødykkerne, i tillegg til at de vil ha og fortjener anerkjennelse fra staten og det norske folk, i hvert fall fortjener at vi sørger for at de som virkelig er blitt skadet og har fått senvirkninger, slipper de økonomiske bekymringer som mange av dem har og har hatt. Vi er en styrtrik nasjon, og så må de – og deres familier – som har en god del av æren for at vi i år har et overskudd på 200 milliarder kr, et oljefond på over 400 milliarder kr og en glimrende økonomi, ha dårlig økonomi. Det er ingen grunn til at vi ikke for lengst skulle ha fått skikkelige erstatningsordninger, kompensasjonsordninger – man kan kalle det hva man vil. Vi burde i hvert fall ha sørget for at de som gjorde en kjempeinnsats i sine yngre dager og nå lider, og deres familier, ble tatt vare på på en skikkelig måte. Det er et politisk ansvar for hele Stortinget og diverse regjeringer, men nå kan vi i hvert fall gjøre noe med det, når vi har en god økonomi. Da synes jeg det er leit at statsråden er litt tilbakeholden og forsiktig og alltid skal vurdere konsekvenser og undersøke og undersøke. Man kunne raskt ha gjort noe med dette, både denne og tidligere regjeringer, og derfor er det trist at dagens statsråd er litt tilbakeholden. Selvsagt kunne andre regjeringer ha gjort noe på et tidligere tidspunkt, men vi kan vel ikke fortsette bare å undersøke. Det går an for statsråder å ta selvstendige initiativ til i hvert fall å komme med noen økonomiske ordninger som gjør livet lettere for dem som fremdeles lever, deres familier og familiene til dem som har falt bort, istedenfor den passive holdningen som jeg føler at statsråden på dette området utviser.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2001-06-11:
Som fleire før meg har vore inne på i debatten, er det ei viktig sak som er oppe i Stortinget i dag. Det er verdifullt at det blir størst mogleg openskap i arbeidet både i komiteane og på Stortinget generelt. Som det gjekk fram av innlegget til stortingspresidenten i starten av debatten, er det ein del mindretal i innstillinga frå Presidentskapet. Eit fleirtal i utvalet, som vart leidd av Ranveig Frøiland, meinte at høyringar skulle haldast, og at ein skulle be om å få folk til høyring, dersom det vart sett fram krav om det av minst ein tredjedel av medlemene i komiteen. I Presidentskapet er det eit fleirtal som meiner at det må vere halvparten av medlemene i komiteen for at ein må kunne krevje at høyringar skal haldast. Representantane Hans J. Røsjorde, Odd Holten og eg sjølv har i Presidentskapet slutta oss til det som er forslaget frå fleirtalet i utvalet, at ein tredjedel av komiteen sine medlemer skal vere nok til å krevje opne høyringar. Vidare har dei same medlemene i Presidentskapet også meint at ein ikkje skal vere så absolutt når det gjeld om opne høyringar skal kunne haldast samtidig med at det er møte i Stortinget eller i avdelingane. Fleirtalet i det utvalet som eg har referert til, meinte at det burde vere nok å seie at dersom det er mogleg, bør ein unngå at komitehøyringar vert haldne samtidig med møter i Stortinget eller i avdelingane. Bakgrunnen for at eit mindretal i Presidentskapet slutta seg til det som fleirtalet i utvalet meinte, er nettopp det som også representanten Carl I. Hagen var inne på, at det kan føre til at det kan bli komitemøte ganske seint på kvelden. Det kan òg føre til at komiteane kanskje vel å halde færre høyringar, nettopp for å unngå dei seine kvelds- og nattemøta. Eg skal få ta opp det som er forslaga frå mindretalet i Presidentskapet, forslaga nr. 1, 2 og 3, frå Hans J. Røsjorde, Odd Holten, og Jorunn Ringstad.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-06-11:
Jeg tar bare ordet for å uttrykke glede over at komiteen er enstemmig og har kunnet samle seg om en konstruktiv løsning. Det er ikke alltid det er mulig når stresset er stort og stortingsperioden nærmer seg slutten – desto hyggeligere at det har skjedd.