Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-10-11:
Til siste replikkveksling vil jeg si at det er interessant å få vite at etter det jeg forstår, har LO en slags vetorett på de formuleringene som gjelder arbeidslivet i Kristelig Folkepartis program. Det er jo et interessant lite forbehold som velgerne ville hatt interesse av den gang. Hvis vi skal se litt tilbake på trontaledebattens første dag og vel så det, er det én påfallende ting, og det er at de bevegelsene som foregår blant velgerne, av og til oppfanget i meningsmålinger, opinionsmålinger, i liten grad synes å ha preget gårsdagens og dagens debatt. Det kan være et sunnhetstegn på den måten at man selvfølgelig ikke skal svinge med svingende velgerstrømninger, men kanskje også et lite tankekors i retning av at etterkrigstidens kanskje sterkeste velgersvingninger, som vi har opplevd i løpet av kort tid, ikke influerer på Stortingets debatt. Det er velgere denne forsamling lever av, og velgersvingninger kan raskt forandre denne sals sammensetning – på godt og på ondt. Jeg tror velgersvingningene kaller på en del analyser. Jeg tror kanskje at noe av det som er årsaken til frustrasjon, avstand mellom velgere og folkevalgte, er at politikere har en tendens til å leve for lenge på myter og påstander som ikke velgerne kjenner seg igjen i. Vi hevder f.eks. at vi er Europas rikeste land. Det er jo en sannhet med sterke modifikasjoner. Vi er kanskje Europas rikeste stat. Men som økonomi er vi slett ikke blant de beste. Jeg kommer tilbake til det. En annen myte som regjeringspartiet er spesialist i: Hver gang man legger fram et budsjett eller et forslag til budsjett – et utkast får en nesten kalle det – hevder man at man tar fra de rikeste og gir til de fattigste. Men de fattigste merker det aldri, snarere tvert imot. De som kan lese en tabell, vil jo se at de blir ikke rikere av det. De mister en hundrelapp om de tjener aldri så dårlig, iallfall hvis de har barn og betaler skatt, og det gjør de fleste. Så hører man regjeringspartier gjentatte ganger forsikre om at man har vært og er forutsigbare og stabile i sin politikk, enten det gjelder regjeringen Jagland, Bondevik eller Stoltenberg. Men så opplever velgerne at de samme partier i grunnen bytter standpunkter. Den avgiften man var imot i opposisjon, er man for i posisjon osv. Velgerne hører politikere forsikre om en skattereform som skal vare i lang tid, den skal være stabil og forutsigbar, et bredt flertall stod bak den. Men ikke er det gått mer enn to – tre år før de første forandringer gjøres, og nå kastes den sågar helt om på. De advarsler som finansministeren fra sentrumspartiene gav mot å endre skattereformen, følger verken sentrumspartiene eller det nåværende regjeringspartiet. Det er ikke rart at velgere i denne sammenheng kan bli litt forvirret, for å si det forsiktig, og kanskje gjør sine egne bevegelser. Tilbake til påstanden om Norge som Europas rikeste land: I forhold til statsøkonomi er jo det riktig. Men da må det tas et par forbehold. Det vi gjør, er at vi flytter en pensjonsformue som vi ellers hadde hatt liggende i Nordsjøen, til et fond som vi nå kaller Petroleumsfondet. Det har jo lite med petroleum å gjøre, men det har mye med pensjoner å gjøre. Vi blir i og for seg ikke noe rikere av det. Vi kan si det er merverdi, det skaper arbeidsplasser, og alt det skal vi være glad for. Men som fond for å betale fremtidige pensjoner bare flytter vi jo på det. For hver krone vi utbetaler til stadig økende antall offentlige ansatte – for den saks skyld også ansatte i privat sektor – vokser jo statens gjeld til oss alle. Og det er gjelda som skal betales. Gjelda skal betales med noen av fondene, så rikdommen er et relativt begrep i så sammenheng. Skal man gi et mer nyansert bilde, er det verdt å minne om at vår rikdom stadig må vurderes i forhold til andres rikdom og vellykkethet. Da hører følgende faktorer også med i bildet: Mens andre land, våre naboland i særdeleshet, stadig moderniserer sin industri, bl.a. med et stadig økende teknologiinnhold i sin industri og i sin eksport, går vi motsatt vei. Vi sakker bakut, mens andre går fremover i teknologiinnhold. Andre øker sin industriproduksjon. Vi har relativt sett redusert den. Forskningsandelen er i Europa økende. Vi har ikke klart å henge med i den utviklingen. Offentlig sektor har i Norge hatt en eksepsjonelt sterk vekst – helt ute av takt med resten av Europa. På tross av denne voldsomme vekst i offentlig sektor er misnøyen med offentlig sektor i Norge veldig sterk. Den er faktisk sterkest der veksten har vært størst. Når det gjelder helsesektoren, er det ingen tvil om at misnøyen med offentlig tilbud er stor. Det er faktisk på det området hvor vi på 1990-tallet, særlig siste halvdelen av 1990-tallet, har økt innsatsen ressursmessig mest. Det er med andre ord slik at der vi bruker mest penger, skaper vi også paradoksalt nok størst misnøye. Det burde være et tankekors. Det burde iallfall til fulle understreke at det er organiseringen det er noe galt med først og fremst. Vi får ikke nok helse ut av hver krone, for å si det i en tabloid form som kanskje når frem. Samtidig hører det også med til bildet av norsk økonomi – litt mer kortsiktig, men dog ganske viktig – at mens andre land klarer å holde styr på lønnsutvikling, forbedrer sin produktivitet og har kontroll over prisveksten, har Norge ikke noen av delene. Prisveksten de siste par månedene er ute av kontroll i forhold til Regjeringens prognoser. Vi har en produktivitetsvekst som for femte år på rad er dårligere enn hos alle våre konkurrenter. Vi har en lønnsutvikling som vel på femte året på rad er sterkere enn hos våre konkurrenter. Mange gleder seg over det, men hvis vi ikke klarer å oppfylle produktiviteten, blir vi hengende etter igjen. Så Norge som et land å produsere i og eksportere fra blir stadig dårligere. Det er et skrikende behov for strukturreformer i økonomien. Det høres så flott ut, men det går jo egentlig bare ut på å gjøre det samme som man er nødt til å gjøre i bedriftene, stadig omstille seg, stadig fornye seg, det er stadig et press på å øke produktiviteten, gjøre ting på smartere, klokere måter. Det viktigste området er å øke tilgangen på arbeidskraft og bremse avgangen av arbeidskraft. Andre talere fra Høyre har talt mye om behovet for bl.a. å øke tilgangen på arbeidskraft, ikke minst å erkjenne at vi er en del av en global økonomi og må være et land som også kjemper om den internasjonalt attraktive arbeidskraften, enten det er unge u-landsstudenter som er utdannet i den vestlige verden med glimrende resultater, og gjerne vil ta jobb der de har lyst til å ta jobb – da skal også Norge melde seg på i den konkurransen – eller det er ufaglært arbeidskraft som allikevel kan tjene godt i Norge, og som vi har behov for. Vårt samfunn bør være inkluderende nok, romslig nok og moderne nok til å ta imot disse tilbudene, for det er vår velferd som trenger dem først og fremst. Dernest gjelder det å bremse avgangen på arbeidskraft. For det er jo et paradoks at vi trenger stadig flere i jobb, og samtidig sender vi stadig flere ut av arbeidslivet. Budsjettdokumentene som Regjeringen har levert, gir en veldig god beskrivelse av dette. Men det er en enorm avstand mellom beskrivelsen fra et kompetent og dyktig embetsverk og de politiske tiltak som fullstendig mangler. Ja, mangel på sammenheng er skrikende, som når Regjeringen for eksempel beskriver følgende: Sykefraværet øker årlig med 10 000–15 000 årsverk. Hvert år blir ca. 30 000 nye personer uføretrygdet, og økningen i tidligpensjonering er kommet helt ut av kontroll. På disse områdene forutsetter Regjeringen at utviklingen stanser opp. Man forutsetter i budsjettdokumentene at det ikke blir økning i sykefraværet neste år, at det ikke blir en vekst i uføretrygden og tidligpensjonene som er utover det som aldersfordelingen av befolkningen skulle tilsi, for å sitere korrekt. Dette er jo omtrent som å be om god jul og godt nyttår. Det ønsker vi hverandre i Norge årlig, og det er en god tradisjon, men jeg tror ikke det er veldig handlekraftig som del av en politikk. For det er ingenting verken i Regjeringens planer, i trontalen eller i innleggene fra Regjeringens representanter her som skulle tilsi at dette er man i stand til å oppfylle. Budsjettet her kommer til å sprekke, og det sprekker kraftig hvis man ikke gjør noe. Og regjeringspartiet har ikke foreslått å gjøre noe som helst på disse områdene. Det får derfor være unnskyldt at noen av oss kommer til å forsøke oss senere i høst med forslag – ikke bare for å se på dem, vurdere dem og utrede dem, men faktisk for å få dem gjennomført. Det er faktisk for velferden vi gjør det, for makter man ikke å gjøre noe med disse utviklingstrekkene, altså tar folk ut av jobb, har man ikke nok folk til å gjøre jobben for velferden. Det var i gårsdagens debatt også reist som en innvending fra representanter for Fremskrittspartiet at det å importere arbeidskraft til Norge skulle tilsi at man skulle importere dem for lav lønn, under tarifflønn o.l. Jeg vil bare sterkt tilbakevise det og si at disse selvfølgelig skal inn i tariffsystemer og forhandlingssystemer og beskyttes av det lovverk vi har for andre norske arbeidstakere.