Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Terrorangrepet den 22. juli var et politisk attentat mot Arbeiderpartiet, dets ungdom og landets demokratiske institusjoner. Som det alt er sagt av veldig mange: For å nå sitt mål gjennomførte gjerningsmannen et bombeattentat mot regjeringskvartalet. Der drepte han åtte uskyldige ansatte og forbipasserende før han kaldt og kynisk satte kursen mot AUFs sommerleir på Utøya. Der skjøt han 69 unge mennesker, ansikt til ansikt, og vi vet nå at mange av dem ba for sine liv. Dette har faktisk hendt, kjære kolleger. Vi erkjenner jo det, men det er og blir helt ufattelig. Mange ble alvorlig skadd, både i regjeringskvartalet og på Utøya. Deres liv vil heller aldri bli det samme. Norge vil aldri bli det samme. Jeg slutter meg til det som saksordføreren sa: En fullt tilregnelig norsk ung mann tok livet av 77 mennesker, skadet flere hundre, skapte store lidelser for etterlatte og pårørende, for å hindre at framtiden i Norge skulle ligne på nåtiden. Slik står det også i innstillingen. Dagen i dag handler om Stortingets behandling av hendelsen, men jeg vil også si, her ved innledningen av mitt innlegg, at den også handler om å takke. På vegne av Arbeiderpartiet vil jeg takke et samlet norsk folk, som slo ring om våre felles verdier, og som på den måten viste fram vår nasjons styrke. Jeg vil på vegne av Arbeiderpartiet her i stortingssalen også takke de andre partiene fordi de i denne krevende og vanskelige situasjonen for Norge sto solidarisk opp for de verdiene som gjerningsmannen ville knuse: demokratiet, det multikulturelle fellesskapet og vårt likestilte samfunn. Jeg vil også takke de frivillige. Som vår gode saksordfører sa, skal vi ha tung bevissthet på at de frivilliges innsats reddet mange liv i regjeringskvartalet, og kanskje i særlig grad på Utøya. De gjorde en heltemodig innsats. Flere handlet direkte i strid – har vi fått opplyst – med politiets beskjeder og anvisninger. Campingfolket og hyttebeboerne så med egne øyne behovet for hjelp og nølte ikke med å hjelpe, selv om de selv ble skyteskiver. Stortinget uttrykker en tydelig takk til disse menneskene. Jeg framhever AUFs innsats. Den var også heltemodig. Mange gjorde en innsats for å redde seg selv, men også – i denne helt ekstreme situasjonen – for å hjelpe hverandre. De viste en helt utrolig evne, disse unge menneskene på Utøya, til empati og solidaritet. Mange klarte også å gi livsnødvendig hjelp til de skadde. Ja, en erfaren politimann sa til meg på befaringen på Utøya: Det er helt utrolig, Kolberg, hva disse unge menneskene klarte i en så ekstrem situasjon, og hvor flinke de var til å hjelpe hverandre. Hadde de ikke gjort det, hadde dette gått mye, mye verre, sa denne erfarne politimannen. Mer klokskap og evne til å handle rasjonelt kan ikke forventes av unge mennesker. Slik som komiteen har satt seg inn i denne saken, og slik som vi har sett det i all offentlig samtale, kan vi i dag si fra Stortingets talerstol at AUFs ledelse opptrådte klokt og riktig i en ekstremt krevende og uoversiktlig situasjon. AUF har som organisasjon opptrådt med verdighet. De har støttet rettsprosessen fullt ut og vist seg fram som sterke støttespillere for demokrati, rettsstat og humanisme. Det er med glede jeg sier at det har også representanter for de andre politiske ungdomsorganisasjonene gjort. De har støttet AUF. Dette gir oss all grunn til stolthet over vår ungdom. Det gir oss all grunn til trygghet for vårt demokratis framtid. Hele komiteen vier med rette et eget kapittel i innstillingen til ofrene, etterlatte og pårørende. Høringen bekrefter at helse- og redningsarbeidet ivaretok de skadde og pårørende på en god måte i akuttfasen. Men i kommunenes oppfølging av skadde og pårørende er variasjonene store – for store. Dessuten er det kommet klart fram at ansvarlige instanser i kommunene ikke er aktive nok overfor dem som trenger hjelp. Derfor vil jeg si: Gjennom disse merknadene sender Stortinget et tydelig signal til alle kommuner om å følge opp de skadde, de etterlatte og de pårørende. Stortinget legger til grunn at helseministeren og kommunalministeren på sin side gjør det som er nødvendig for at dette skal skje på en betryggende måte. Allerede få dager etter terrorhandlingen ble det klart at det var begått feil, at det hadde sviktet på flere områder. Men som også 22. juli-kommisjonen sier det: «Kriser kjennetegnes av uforutsigbarhet.(…) feilvurderinger og handlinger som viser seg å være uheldige, er uunngåelig.» (…) Likevel: Alle ønsket et sant svar på hva som faktisk hadde skjedd denne svarte fredagen i norsk historie. I samråd med partiene på Stortinget satte derfor regjeringen raskt ned en granskingskommisjon med Alexandra Bech Gjørv som leder, svært kvalifiserte medlemmer og et meget kompetent sekretariat. Kommisjonens rapport ble lagt fram 13. august 2012 og viser med all mulig tydelighet kommisjonens kvaliteter. Rapporten er inntil det grusomme usminket og ærlig. Den peker på alvorlige feil og mangler ved vår beredskap. Statsministeren henvendte seg derfor umiddelbart til Stortingets president og ba om å få redegjøre om rapporten og arbeidet for en bedret beredskap. Det er statsministerens og justisministerens redegjørelse vi formelt behandler her i dag, som også saksordføreren sa. Så vil jeg si: Statsministerens anerkjennelse av 22. juli-kommisjonens rapport som en felles fortelling er lagt til grunn av en samlet kontroll- og konstitusjonskomité. Det er jeg glad for. Dette viser fram en felles forståelse mellom storting og regjering. Med et felles utgangspunkt er det mulig for komiteen å trekke konklusjoner om hva som skjedde, både det som gikk galt, og det som gikk bra. En felles fortelling gir Stortinget i neste omgang mulighet til å fatte kloke beslutninger om hva som skal gjøres. Justis- og beredskapsministerens redegjørelse pekte på noen retninger for det arbeidet som hun om kort tid vil legge fram i en egen stortingsmelding. Statsråden har vist en sterk vilje til å akseptere kommisjonens konklusjoner. De konklusjoner som Stortinget vedtar her i dag, vil også være retningsgivende for hennes arbeid med meldingen. Det aller viktigste i statsministerens redegjørelse var hans beklagelse – for at Grubbegata ikke var stengt, at gjerningsmannen ikke ble stanset tidligere, og at flere sikrings- og beredskapstiltak ikke var iverksatt. Jeg kan i likhet med statsministeren i hans redegjørelse slå fast at vi dessverre ikke kan rette opp feil fra fortiden. Men det vi kan gjøre, er å erkjenne våre feil. Det la statsministeren vekt på. Det legger Arbeiderpartiet vekt på. Sammen med våre regjeringspartnere, SV og Senterpartiet, viser vi det ved å fremme forslag som inneholder kritikk. Vi erkjenner de feil som 22. juli-kommisjonen har avdekket, vi påpeker at statsministerens beklagelse er riktig og historisk nødvendig, og vi anerkjenner regjeringens arbeid med å gjøre Norge tryggere, basert på den dyrekjøpte lærdommen fra 22. juli. Selv om det er klare uenigheter innad i komiteen, er jeg glad for at det også er stor enighet om mange spørsmål. Jeg vil takke saksordføreren, Bekkevold, for hans innsats for å skape en felles plattform og i størst mulig grad søke enighet. Han har behandlet saken med det alvor den fortjener. Komiteens arbeid har, som Bekkevold sa, vært meget grundig, og det har etter vårt syn bekreftet 22. juli-kommisjonens hovedkonklusjoner på godt og vondt. Vi har sett og hørt historiene om den heltemodige innsatsen fra en rekke enkeltpersoner og fra politi, redningstjeneste og helsesektor. Men vi har også sett det kommisjonen peker på som det vanskeligste å gjøre noe med: kulturen og holdningene. En samstemt komité peker nettopp på hvor viktig det er at det nå utvises reell vilje til å lære av de feilene som er begått. Komiteen går her langt i å gi et signal om hva som er viktig for framtiden, selv om det strengt tatt ligger til behandlingen av den kommende meldingen. Vi gjør det fordi kommisjonen så klart framhever hvor viktig dette er for etatenes prestasjoner. Det handler i all hovedsak ikke om mangelfull lovgivning, det handler ikke i første rekke om mangel på ressurser, organisering eller store verdivalg, som kommisjonen formulerer det, men det handler om holdninger, om kultur, om samhandling og om ledelse. Da ærede president og kjære storting, kommer vi til det avgjørende spørsmål: Hvordan kunne det utvikle seg en kultur i deler av statsforvaltningen og i politiet som åpenbart har mangler? Hvordan kunne det skje? Svaret på det spørsmålet er selvsagt ikke enkelt. Derfor er det avgjørende at kommisjonens viktigste anbefalinger nå følges opp. Det handler om at ledere på alle nivåer i forvaltningen systematisk arbeider med å styrke sine egne og organisasjonens holdninger og kultur knyttet til risikoerkjennelse, gjennomføringsevne, samhandling, IKT-utnyttelse og resultatorientert lederskap. En samlet komité mener at dette er et arbeid som vil ta tid, og kreve vilje til endring på alle nivåer. Det vil måtte stilles krav til bedre samhandling, et mer effektivt byråkrati og ikke minst et lederskap som er villig til å lytte og lære av dem som står i førstelinjen, og som vet hvor svakheter og styrker befinner seg. Det er samstemmighet om at et slikt lederskap har manglet på både politisk og administrativt nivå på flere områder. Det politiske nivå, men også alle de deler av forvaltningen som har et slikt ansvar, er med bakgrunn i den innstillingen som Stortinget nå behandler, forpliktet til å følge opp de konklusjoner som er trukket om lederskap, kultur og utøvelse. Det er, som alle vet, særlig to hendelser 22. juli som har vært gjenstand for grundig vurdering av komiteen. Det er stengningen av Grubbegata og politiets håndtering av hendelsene spesielt på Utøya. 22. juli-kommisjonen konkluderer med at Grubbegata burde vært stengt. Statsministeren beklaget i sin redegjørelse at det var den ikke. Komiteen har konkludert med det samme: Grubbegata burde vært stengt. Komiteen slår fast at mangelfull kommunikasjon internt i regjeringsapparatet bidro til uklarhet om ansvaret for framdrift i prosessen med å stenge Grubbegata, og at det påligger den politiske ledelsen i FAD et konstitusjonelt ansvar for at prosessen tok så mange år at stengning ikke var gjennomført 22. juli 2011. I komiteens kontrollhøring bekreftet statsråd Rigmor Aasrud at stengning av Grubbegata var en sak som ligger under «FADs og gjennom det – etter oktober 2009 – mitt ansvar. Men når det gjelder prosessen, så var det en prosess som ikke bare var under min kontroll.» Komiteen slår fast at det er sammensatte årsaker til at det tok lang tid å få vedtatt reguleringsplan og startet det fysiske arbeidet med stengningen av gata. Opposisjonen hevder at regjeringsfraksjonen forsøker å gi Oslo kommune ansvaret. Det er ikke riktig. Vi slår, sammen med resten av komiteen, fast at ansvaret er FADs. Det konstitusjonelle ansvaret er statsrådens. Men Oslo kommune har også et ansvar. Det faktum at kompetente organer ikke forandret sin motstand mot reguleringsplanen selv etter at politidirektøren hadde informert om terrorfaren, er et tydelig eksempel på dette. Den til enhver tid sittende statsråd har selvsagt det konstitusjonelle ansvaret. Etter Arbeiderpartiets mening kunne imidlertid ikke statsråd Aasrud handlet annerledes enn hva hun gjorde da hun overtok i FAD. På dette tidspunkt ville formodentlig statlig reguleringsplan ha forsinket prosessen i stedet for å framskynde den. Statlig reguleringsplan burde i tilfellet vært tatt i bruk mye tidligere. Så til svikten i justis- og politisektoren. Det er den andre saken, som også kom tydelig fram i saksordførerens framlegg, som vi har gått mest inn i. Tidligere justisminister Knut Storberget pekte på særlig fem viktige og riktige faktorer som årsaker til at det sviktet 22. juli, da han svarte i komiteens kontrollhøring: for liten evne til risikoerkjennelse, for svak gjennomføringsevne, mangelfull evne til å koordinere og samhandle, manglende utnyttelse av IKT og utilstrekkelig ledelse. Han uttalte videre: «Som daværende justisminister beklager jeg dette på det aller sterkeste. Jeg tar ansvaret for politiets håndtering av terrorangrepene i regjeringskvartalet og på Utøya, og for at det sviktet på vesentlige punkter.» Vi er glad for at daværende justisminister Storberget offentlig har erkjent det ansvar han som ansvarlig fagstatsråd hadde for beredskapen på justisområdet, og at han på det aller sterkeste har beklaget sviktende håndtering i etaten under hans konstitusjonelle ansvar. Det er på denne bakgrunn Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har valgt å stå sammen med resten av komiteen om å fremme sterk kritikk og mener at Knut Storbergets beklagelse både er nødvendig og riktig. Statsministeren har beklaget at beredskapen var for dårlig, og at politiet ikke fikk stanset gjerningsmannen tidligere. Daværende justisminister har, som jeg nettopp har sagt, på det aller sterkeste beklaget sviktende håndtering i politietaten under hans konstitusjonelle ansvar. Da gjenstår politietaten selv. Tar etaten det ansvaret som påhviler den – spørsmålstegn. Hvorfor stiller jeg det spørsmålet? Jeg gjør det fordi det under høringen var påfallende – jeg gjentar uttrykket påfallende – at det ble svart unnvikende fra flere representanter for politiet på dette punkt. Det ble også ganske konsekvent sett oppover og gitt ansvar til Justisdepartementet og til justisministeren personlig for å ha gitt uklare signaler, for for mye detaljstyring, for for lite fokus på beredskap. Da sier jeg med adresse til alle som har ansvar i norsk politi i dag: Komiteen slår enstemmig fast at det ikke kan være tvil om at politiet har ansvar for beredskap, slik Stortinget utvetydig har bestemt – jeg hadde nesten sagt punktum. Komiteen er også bekymret for hvorvidt politietaten er en lærende organisasjon. Vi peker særlig på politiets egen evaluering, det såkalte Sønderland-utvalget, hvor det knapt kunne spores kritikk av egen innsats, og hvordan noen representanter – noen representanter – for politiet også under høringen framsto med liten villighet til å erkjenne det ansvaret som påhviler dem. Jeg vil derfor i dag uttrykke glede over at den nye politidirektøren, som jeg ser også er til stede her i dag, erkjenner ansvar og tydelig viser vilje til nødvendig forandring. Jeg vil slå det fast klart og tydelig, og jeg tror jeg gjør det på vegne av hele Stortinget, at det vil ikke være noen som helst aksept for at politiet ikke lærer av hendelsene 22. juli, den største terrorhandlingen og kriminelle handling i Norges moderne historie. Uenigheten i innstillingen handler i hovedsak om ansvar. Det sentrale i statsministerens og justisministerens redegjørelser er at de så klart tok ansvar – og beklaget. Vi mener at det er sentralt både i redegjørelsene og i problemstillingene som ble lagt til grunn for kontrollhøringene, hvor ansvaret for det som gikk galt 22. juli, skal plasseres. Det er derfor betimelig å gjenta hva statsministeren sa i sin redegjørelse: «At statsministeren har det øverste ansvaret, fritar ikke andre for deres ansvar. Etter vår statsskikk har den enkelte statsråd det konstitusjonelle ansvar på sitt område, innenfor de lover og bevilgninger Stortinget har gitt. De ulike etater og virksomheter har ansvar. Flere etater i både kommune og stat har ansvar for ulike deler av beredskapen. Politidirektoratet har ansvar for hvordan politiet fungerer. Helseforetakene har ansvar for den medisinske beredskapen. Dette må ligge fast. Ellers risikerer vi ansvarsforvitring, ansvarspulverisering og uklarhet.» Regjeringspartiene er enig med statsministeren i forståelsen av ansvar, og at denne fordelingen nettopp er avgjørende for å unngå ansvarsforvitring og uklarhet. I vårt samfunn er makten fordelt og dermed også ansvaret. Et system som ikke fordeler ansvar, fordeler heller ikke makt. Vi mener det er allmenn oppslutning om et system hvor makt og ansvar er fordelt. Og vi mener det er et sunt og viktig prinsipp som bygger på det beste i vår kultur og vår tradisjon, at flere tar ansvar. Vi mener også at 22. juli-kommisjonens rapport må legges til grunn når det gjelder ansvar. Kommisjonens leder, Alexandra Bech Gjørv, viste i sin innledning under kontrollhøringen til kommisjonens rapport hvor det redegjøres for organisering og regelverk for samfunnssikkerhet. Hun pekte også på den prinsipielle ansvarsfordelingen knyttet til denne myndighetsinnsatsen. Under høringen fikk naturlig nok Bech Gjørv en rekke spørsmål knyttet til hvor ansvar for det som gikk galt 22. juli, skulle plasseres. Hun var langt mer nyansert i dette spørsmålet enn opposisjonen er i sine merknader. På spørsmålet om ansvarsfordelingen mellom Justisdepartementet og Politidirektoratet svarte Bech Gjørv: «Det er jo ledet fra Justisdepartementet, og sånn sett er det en svikt i den politiske styringen. Samtidig er vi opptatt av at også Politidirektoratet, og også det enkelte politidistrikt, har et ansvar for å lede opp mot sitt oppdrag innenfor sitt ansvarsområde, så man kan ikke bare se oppover.» Som det framgår av innstillingen, og som det er gitt uttrykk for i offentligheten, fremmes det ikke forslag om mistillit mot regjeringen. Opposisjonen sier i sine merknader at begrunnelsen for dette er statsministerens beklagelse. Man viser til konstitusjonell sedvane. I offentligheten vises det også til at et stortingsvalg er nært forestående. Denne saken kan ikke sammenliknes med noen annen sak. Det er den verste kriminelle handlingen siden den andre verdenskrig. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet fremmer forslag som inneholder kritikk mot sin egen regjering, men vi mener at det ikke er grunnlag for mistillit til regjeringen. Det er klokt og riktig at opposisjonen har kommet til samme konklusjon. Jeg vil selvsagt på det sterkeste understreke at de med politisk myndighet og makt har – og skal ta – sitt politiske ansvar. Dessuten vil jeg presisere at Stortinget utelukkende kjenner regjeringen og den enkelte statsråds embetsførsel når det gjelder ansvar. Men vi mener at regjeringen har tatt ansvar. Statsministeren har både i sin redegjørelse og under kontrollhøringen slått fast at det øverste ansvaret er hans, og han har presisert det konstitusjonelle ansvaret hver enkelt statsråd har i henhold til vår grunnlov. Statsrådene som hadde ansvaret da terroren inntraff 22. juli 2011, har fått kritikk. Som jeg har sagt: Arbeiderpartiet har, sammen med SV og Senterpartiet, fremmet kritikkvedtak mot sin regjering. Arbeiderpartiet forplikter seg nå til å gjøre det som er nødvendig for at feilene som ble begått 22. juli, ikke skal skje igjen. Vi vet ikke om, hvor eller når terroren vil treffe – eller hvem som vil stå bak den. Derfor vil jeg avslutte med å si at det viktigste nå er å få gjennomført tiltak som vil gjøre både samfunnet og den enkelte bedre i stand til å møte de framtidige utfordringene. Med den debatten vi har i dag, vil kontroll- og konstitusjonskomiteens arbeid med denne saken være sluttført. På vegne av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet tar jeg opp forslaget som er referert i innstillingen.