Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-11-28:
Representanten Dåvøy reiser her en interpellasjon om omstillingen av sykehusene i hovedstaden. Interpellanten viser til at Helse Sør-Øst ble opprettet i 2007. Denne omstillingen hadde bred politisk støtte i Stortinget. Det nye regionforetaket analyserte utfordringsbildet med oppdelte og dels dubliserte aktiviteter innen både pasientbehandling og forskning og kom til at det ville være riktig å koordinere ressursene innen ett sykehus – Oslo universitetssykehus. Innen dette helseforetaket ville Rikshospitalet-delen få hovedansvaret for region- og landsfunksjoner, og Ullevål sykehus-delen ville få ansvaret for lokalsykehusfunksjoner. Representanten Dåvøy reiser avslutningsvis i interpellasjonsteksten spørsmål om det er grunn til å være fornøyd med resultatene av sammenslåingen av Oslo universitetssykehus og Helse Sør-Øst. Siden dannelsen av Helse Sør-Øst fikk bred og uttalt politisk støtte og det ikke er tematisert å reversere dette isolert, forholder jeg meg her til Oslo universitetssykehus. Målene med Oslo universitetssykehus er svar på internasjonale trender i medisinsk kunnskap. Stor internasjonal forskningsaktivitet med landevinninger innen diagnostikk og behandling medfører økt spesialisering i sykehusene i alle vestlige land. Jeg har fulgt norske sykehus som behandler og forsker i 30 år. Dagens muligheter var helt utenkelige i mine første år, og – dette er et avgjørende poeng – utviklingen har ikke stoppet opp, tvert imot, den går videre i et raskere tempo enn før. Gitt dette, hvor rammevilkårene for fremskrittene kommer til oss fra andre land, fra forskingsstormaktene, er det ikke optimal organisering å ha tre universitetssykehus innenfor bygrensen i en relativt liten by som Oslo. Målene er altså gode. Så må vi ha evner og en verdibase for å få dette til i Norge. Sentralt i verdigrunnlaget ligger at målet er bedre pasientbehandling, både nå og i årene som kommer. Lederskapets oppgave er å gjennomføre dette så faktabasert som mulig, med tung medvirkning fra ansatte, slik vi gjør det ellers i Norge og vet at dette bidrar til økt verdiskaping. Slik skal det også være når vi fornyer offentlig sektor. Endring møter vanligvis motstand. En del av jobben er å finne ut når motstanden er berettiget. Deretter er det en verdi i seg selv å stå i arbeidet når man møter vanskelige tider. Representanten Dåvøy spør om vi skal være fornøyd. Jeg mener svaret er ja når det gjelder mål og retning for å sikre tilbud og forskning av internasjonal kvalitet i en nær og langsiktig fremtid. Svaret er nei når det gjelder status i dag, særlig i forhold til alle ansatte som har ubesvarte spørsmål og opplever usikkerhet, samtidig som de strekker seg ekstra for å sikre sine pasienter. Men svaret på denne utfordringen kan ikke være å flykte. En politikk som tar til orde for å stoppe prosessen, er etter min vurdering ikke ansvarlig nok. En god skipsfører vil ikke forlate båten midt mellom England og Amerika, selv om det blåser opp til uvær. Det er uansvarlig. Løsningen er godt sjømannskap. Derfor: For Oslo universitetssykehus er det nå avgjørende og nødvendig med godt – og enda bedre – sjømannskap. Riktig kurs videre må legges og tilpasses båtens konstruksjon og styrke. Riktig maskinfart må velges, og hele mannskapet må mobiliseres. Ledelsen har et særlig ansvar for å få til et samarbeid med tillitsvalgte, vernetjeneste og brukerorganisasjoner, og denne deltakelsen og denne medvirkningen må være helt reell. For videre å holde oss til det faktabaserte: Mye er vanskelig, og mye oppleves som vanskelig, men samtidig er det i denne situasjonen fremgang for Oslo universitetssykehus på mange kvalitetsparametre, og mange deler av organisasjonen leverer bedre enn noen gang. For eksempel har transplantasjonsaktiviteten i denne perioden vært høyere enn noen gang tidligere.