Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2010-05-28:
Representanten Høybråten tar opp viktige spørsmål i sin interpellasjon. Religion og livssyn har alltid vært en viktig del av menneskers liv. Vårt forhold til religion og livssyn er med på å definere oss både som enkeltmennesker og som samfunn. Mange har sin tro og sitt livssyn med seg i dagliglivets små og store hendelser. For enkelte dominerer troen alt de gjør, som hva de spiser, og hvordan de kler seg. Mennesker finner støtte og styrke i tanken på at det er noe som er større enn dem selv; det vi ikke fullt ut kan forstå. For mange er troen viktig ved store overganger i livet: når mennesker fødes og dør, ved inngåelse av ekteskap, når store begivenheter skal markeres. Andre tror ikke på en guddom, men finner tilhørighet og veiledning i et tydelig livssyn. Samtidig har religion vært formende for de samfunnene vi kjenner i dag. Religion har vært med på å legge grunnlag for samfunnssett og styreformer og preget oppbyggingen av institusjoner, verdier og normer. På denne måten har religion og livssyn stor og formende betydning både for enkeltmenneskers liv og for samfunnet, både i vår samtid og historisk. Samtidig vet vi at mange begår urett i religionens navn. Religion har vært brukt og brukes til å undertrykke ved at grupper og enkeltmennesker nektes å leve ut sin egen religion, eller må leve etter andre regler enn de som gjelder for majoritetsbefolkningen. I religionens navn eller under dekke av religion begås det bl.a. overgrep mot barn. Og religion brukes til å begrunne diskriminering av kvinner, av mennesker med ulik seksuell legning og av etniske grupper. Dette skjer dessverre også i vår egen tid og i vårt eget samfunn, både innenfor kristne, muslimske og andre religiøse miljøer. La meg derfor være helt klar: Religion kan aldri brukes som unnskyldning for å bryte med grunnleggende menneskerettigheter, for å undergrave demokratiet eller forsvare overgrep. Samtidig skal religionsfriheten stå sterkt i samfunnet vårt. Det er dette krevende skjæringspunktet som er fundamentet for vår tros- og livssynspolitikk. En demokratisk stat er per definisjon en stat hvor ulike meninger, ulike verdisyn og ulikt livssyn skal brynes. Den speiler et mangfoldig samfunn. Et velfungerende samfunn og en velfungerende stat forutsetter imidlertid at alle kan slutte opp om visse grunnleggende prinsipper og regler. Demokrati, rettsstat og menneskerettigheter er slike sentrale prinsipper. Dette er prinsipper og verdier som kan hente sin begrunnelse både fra religiøs tro og fra sekulære livssyn. Det er verdier som kan deles på tvers av ulik livssynsmessig forankring. Som representanten Høybråten er inne på, har det norske samfunnet gjennomgått store endringer i løpet av de seneste tiårene. Selv om flertallet av befolkningen tilhører Den norske kirke, opplever vi et økende etnisk, kulturelt og tros- og livssynsmessig mangfold. Og selv om vi har en statskirkeordning i Norge, er ikke staten religiøst fundert. Staten og den offentlige sfæren skal være styrt av en lovgivning som skal være samlende – på tvers av ulik tro eller ulikt livssyn. Det økende tros- og livssynsmessige mangfoldet beriker samfunnet, men skaper også utfordringer. Derfor har forholdet mellom stat, samfunn, individ, religion og livssyn i sterkere grad kommet på den politiske dagsordenen i Norge og i mange andre land. Den personlige tro er en privatsak, men organisering av tro og livssyn, offentlige tilskudd til disse trossamfunnene, og hvilken rolle de skal ha på den offentlige arena og i offentlige institusjoner, er et spørsmål vi som stat og samfunn må drøfte og ta stilling til. Hvordan formålsparagrafene for skole og barnehage skal utformes, er eksempler på slike spørsmål. De nye formålsparagrafene understreker at barnehagen og skolen skal formidle verdier, men ikke påvirke elevene til å følge en bestemt religion. Selv om mangfold er positivt, kan det også oppstå motsetninger mellom religiøse normer på den ene siden og sentrale prinsipper som det norske samfunnet står for på den andre siden. Tros- og livssynsfriheten må derfor i noen sammenhenger veies opp mot andre grunnleggende rettigheter og prinsipper som samfunnet skal bygge på. Blasfemibestemmelsen ble ikke videreført i den nye straffeloven. Ytringsfrihet står, og skal stå, sterkt i Norge. Lover handler om samfunnet og forholdet mellom mennesker, ikke om forholdet til en guddom. Et annet eksempel er ansettelsesforhold og andre indre forhold i trossamfunn. Her må hensynet til religionsfrihet og trossamfunns rett til selvstyre avveies mot hensynet til likestilling og likeverd. Regjeringen vil følge opp stat–kirke-forliket. Sluttevalueringen av demokratireformen i Den norske kirke skal foreligge ved utgangen av 2011. Denne vil ligge til grunn for regjeringens evaluering av reformen, som vil bli lagt fram for Stortinget våren 2012. Representanten Høybråten uttrykker håp om at dagens debatt kan bidra til utviklingen av en helhetlig tros- og livssynspolitikk. Det håpet deler jeg med representanten Høybråten. Vi har begge pekt på sentrale prinsipper og hensyn i utformingen av tros- og livssynspolitikken. Utformingen av politikken på dette området betyr mye for mange og er avgjørende for hvordan vi som samfunn håndterer og lever med økende religiøst og livssynsmessig mangfold. Samtidig illustrerer stat–kirke-forliket at et bredt flertall i Stortinget er opptatt av å finne samlende og tidsriktige svar på de sentrale utfordringene innen tros- og livssynspolitikken. Vi vil involvere mange, og vi kan ikke ha dårlig tid. Regjeringen vil derfor sette ned et bredt sammensatt offentlig utvalg som skal gå gjennom tros- og livssynspolitikken. Utvalget skal fremme forslag til endringer som kan bidra til å skape en mer helhetlig politikk på dette området. Utvalget skal levere sin innstilling innen utgangen av 2012. Arbeidet i utvalget og dialogen som utvalget skal ha med tros- og livssynssamfunn og andre aktuelle aktører i samfunnet, vil være en god ramme for det videre arbeidet med å videreutvikle en felles tros- og livssynspolitikk i landet vårt.