Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
La meg først få gi uttrykk for en viss forbauselse over den bastante uttalelsen til forrige representant om utvidelsen av EU. Hvis jeg har fulgt med på en skikkelig måte – og jeg tror jeg gjør det rimelig nok i slike spørsmål – går utvidelsesprosessen betydelig raskere enn det vi hadde forutsatt selv to år tilbake. Men jeg skal la den saken ligge. Jeg skal også stort sett la bistandsspørsmål, ligge, med den begrunnelse som tidligere er blitt reist her fra de fleste talerne, og konsentrere meg om særskilt ett område i budsjettet som ingen andre har snakket om. Det gjelder det økende behovet vi som politikere har, i en verden i omstilling, for gode utenrikspolitiske forskningsmiljøer, miljøer som har den tilstrekkelige kapasitet og kompetanse til å skaffe det norske samfunnet kunnskap som vi trenger for å delta i det internasjonale samkvemmet, enten det er som politikere, enkeltpersoner, bedrifter eller offentlige institusjoner. En slik forskning skal også være med på å skaffe fram et kunnskapsgrunnlag for vår forståelse av verden rundt oss, inkludert et grunnlag for de vedtak som skal fattes av regjering og storting. Og med de endringsprosesser som skjer, både globalt og i våre nærområder, blir forskningsmiljøer som kan gripe fatt i internasjonale spørsmål, enda viktigere. Eksemplene er naturligvis mange. Integrasjonsprosessen i Europa utvikler seg raskere enn vi hadde forestilt oss, og i hvert fall mye raskere enn det som forrige representant gav uttrykk for. Vi har sett hvordan Schengen-samarbeidet har utviklet seg, vi ser dynamikken i EØS-avtalen, vi ser Europol, vi ser utvidelsesprosessen, vi ser den nye forsvars- og sikkerhetspolitikken osv. Og denne listen kunne gjøres mye, mye lenger. Vi er med denne takten i alle fall avhengig av å føre en aktiv europapolitikk for å sikre våre interesser. Ingen grense i verden markerer en større forskjell i levestandard enn grensen mellom Norge og Russland. Uansett hva vi mener om Russland – og det er det også delte oppfatninger om i denne debatten, jf. representanten Gundersens innlegg tidligere – vil både EU og Russland i vår nærområdepolitikk være de fremste aktører og premissleverandører i overskuelig framtid. Globalisering, utvidet verdenshandel, fattigdomsproblemer og spredning av atomvåpen og kjernefysisk materiale forsterker behovet for solide forskningsmiljøer på det internasjonale området. Jeg tror også at vi trenger forskningsmiljøer med ulik profil og ulike innfallsvinkler. Det er f.eks. en stor forskjell på Norsk Utenrikspolitisk Institutt, Fredsforskingsinstituttet og på Europa-programmet. Vi trenger dem alle. Det kan være greit å ha institutter som driver tradisjonell og langsiktig forskning, men vi vil også i perioder ha behov for utrednings- og informasjonskilder. Jeg vil derfor be Regjeringen gå gjennom denne problemstillingen, inkludert ansvarsforholdet for de enkelte instituttene. Her vet jeg at det er flere departementer involvert, så derfor understreker jeg at det er Regjeringen som må gå gjennom denne problematikken. La meg legge til at jeg synes det er viktig med forutsigbarhet og stabile rammevilkår for å sikre den nødvendige kvalitet. Når det gjelder Europa-programmet spesielt, er det nødvendig at vi raskt får en avklaring og en evaluering. Den mener jeg vi også har etterspurt tidligere. Jeg er kjent med at Europa-programmet selv har tatt initiativet til en evaluering, men jeg tror det er viktig at vi nå får en avklaring på hvordan dette programmet skal finansieres og hvilken plass det har i det totale bildet. Jeg vil for øvrig understreke at de enkelte forskningsmiljøene naturligvis har et eget ansvar også for egne rammebetingelser. Jeg tror ikke vi skal underslå det. Jeg tror at også de enkelte forskningsmiljøene selv kan være tjent med at de aktivt skaffer seg midler selv til sin egen forskning, men at vi samtidig også erkjenner det behovet vi har for denne typen miljøer i en verden med så raske forandringer som det vi nå er vitne til.