Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-02-21:
Saksordføreren, som er representant for Høyre, sa innledningsvis at pasientrettighetsloven skal føre til at begrepet «pasienten i sentrum» skal få et reelt innhold. Det kan jeg delvis være enig i, men det er toner vi har hørt fra Høyre i lang tid. Jeg må si meg enig med representanten Alvheim i én ting, nemlig at denne saken er litt merkverdig, fordi regjeringspartiene bruker ganske mye tid og energi i denne saken på å argumentere praktisk sett imot sin egen regjeringserklæring – altså den såkalte Sem-erklæringen. Det virker nesten som om Sem-erklæringen er en form for markedsføringsdokument, som gjør at når man kommer til realitetene, blir det mange uklarheter og betenkeligheter. Men la nå det være! Det er kanskje politikkens form og spill. Jeg beklager det litt, for det har vært høy sigarføring når det gjelder dette med pasientrettighetslovgivning før. Det viser bare at når en kommer til makten, så er kanskje både kart og landskap litt annerledes. Det som er viktig for Senterpartiet og meg, er at en utvidet pasientrettighetslovgivning med klare føringer på hva pasientene har krav på, også betyr et mye større behov for ressurser hvis begrepet «pasienten i sentrum» skal få et reelt innhold. Det sies ganske enkelt og litt forførende fra regjeringspartiene, og også fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, at ved kjøp av behandlingskapasitet fra private operatører eller i utlandet skal man ordne med kapasitetsproblematikken. Men det vil jo kreve penger! Når vi i dag har fremmet et forslag, der vi «ber Regjeringen utrede ressursbehovet for det offentlige helsevesen slik at lovfestet rett til behandling innen individuelle frister fastsatt på medisinsk grunnlag skal bli reell for alle», er det synd å registrere at bare SV og Senterpartiet går inn for dette. Kjøp av behandlingskapasitet fra private aktører og også fra utlandet vil koste. Skal ventetiden senkes og pasientkøene bort, krever dette flere ressurser. Kapasitetsutvidelse må koste mer, for økning kvantitativt skal vel ikke føre til en reduksjon kvalitativt? Det er mitt spørsmål hvis man ikke svarer på spørsmålet om økt ressurstilgang. I likhet med regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV mener vi at en pasientrettighetslovgivning i tråd med det forslagsstillerne her ønsker, må gjennomarbeides og klarlegges bedre, slik at bl.a. endringene i pasientrettighetsloven fra første stund kan fungere etter hensikten. Det er viktig at disse endringene er klare og presise, slik at verken pasientene eller helsepersonellet er usikre på hva loven skal brukes til, og at det ikke blir tolkninger i den sammenhengen. Dette med ressurser har jeg lyst til å komme litt mer tilbake til. Hvis vi skal ha en reell mulighet til å behandle alle, om det så er kjøp av behandling utenlands – noe som i parentes bemerket vil markspise det offentlige tilbudet – vil det, hvis vi skal kjøpe altfor mye nå fra private aktører og fra utlandet, gå på bekostning av å holde nivået oppe på norsk offentlig helsevesen. Det er min klare spådom, og jeg tror ikke den er så vanskelig å følge rent logisk. Men hvis vi skal ha et bedre pasienttilbud med klare rettigheter, må vi også få en sterkere ressurstilgang, først og fremst når det gjelder økonomi, men også når det gjelder personell. Skal dette være reellt, må både primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten styrkes innenfor det offentlige helsevesen, slik at alle kan møtes med et likeverdig tilbud når det gjelder undersøkelse, utredning og behandling. Og alle, uansett økonomi, bosted og sosial status, skal ha de samme rettigheter. Det betyr at det offentlige helsevesen må holdes i hevd. Vi kan ikke prøve å skyve dette problemet unna oss og drive propaganda for at det skal være like rettigheter gjennom kjøp fra private aktører og utlandet.