trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Henning Warloe (Høyre), 2011-05-10:
Dette ble jo ingen lang debatt, og det var det kanskje ingen grunn til å vente heller, på en stille dag her på Stortinget, med fint vær og mye annet som skjer. Men jeg vil takke dem som har tatt del i debatten, likevel, for det har vært flere interessante innlegg. Hvis jeg kan kommentere noe av det Aksel Hagen nå sa: Jeg tror det er et interessant tema, som i alle fall vi fra Høyres side ønsker å drøfte videre, gjerne med Aksel Hagen og andre i komiteen, nemlig det med det litt kunstige og merkelige skillet som er mellom forskning og utdanning, altså den holdningen man kanskje har i sektoren til at her er det to helt forskjellige aktiviteter man snakker om. Jeg tror kanskje at det er det en annen kultur for ved en del utenlandske og fremstående universiteter, og den typen problemstillinger kan det være interessant å se på. Vi har jo disse begrepene som jeg vet at studentenes talspersoner og tillitsvalgte holder frem litt ironisk, nemlig at det heter forskningsfri og undervisningsplikt. Med andre ord: Når man forsker, har man den store friheten, og da får man gjøre det man helst vil, mens når man underviser, må man utføre en sur plikt. Det er jo selvfølgelig ikke slik det oppfattes eller er ment, men det sier kanskje noe om en holdning som har vært i norsk universitetssektor tidligere. Så vil jeg si at vi fra Høyres side er helt enige i at det er viktig at institusjonene stiller krav til studentene, og at vi gjør det som samfunn. Utdanning koster, spesielt utdanning av god kvalitet koster. Det koster også for studentene, og det er viktig at studentene lykkes, for samfunnet og for sin egen del. Nå vet jeg at næringsminister Trond Giske, som altså hevder å ha farskapet til Kvalitetsreformen, også sa i et intervju med Bergens Tidende i fjor høst at norske studenter for lengst har innført sekstimersdagen og går for halv maskin, mens han har vært i Kina og sett kinesiske studenter som leser hele natten, og det skal da være forbilledlig. Jeg kunne kanskje tenkt meg å utfordre statsråden på om hun deler den oppfatningen av norske studenter versus kinesiske. Så vil jeg til slutt si: Statsråden sa også at vi trenger mer kunnskap, vi trenger bredere evalueringer. Tallgrunnlaget så langt gir grunnlag for mange spekulasjoner, og det skal vi selvfølgelig helst ikke holde på med her i Stortinget, vi skal forholde oss til fakta. Jeg ville nok ønsket meg en stortingsmelding om statusen for høyere utdanning, kanskje parallelt med forskningsmeldingen, som statsråden sa skal komme i 2013.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-10:
Det var et viktig siktemål da vi utviklet Forskningsbarometeret, at vi skulle bruke eksisterende innsamlet data. Så kan man diskutere hvor godt det materialet er. Jeg har nevnt noen svakheter ved akkurat den undersøkelsen som gjelder dette. Jeg synes det er bra at også rektorene debatterer, for her blir man jo sammenlignet med hverandre. Det er jo det som ikke bare inspirerer til å bli bedre selv, men kanskje også til å snakke med hverandre om hvilke faktorer det er som spiller inn for at det blir gode resultater. I denne kandidatundersøkelsen, som tilbakemelding og veiledning er en del av, kommer det også for en dag at det er de store universitetene, bl.a. NTNU og Universitetet i Oslo, som har færrest svært fornøyde, mens mest fornøyde er studentene ved Universitetet i Agder og ved Universitetet i Ås. Her er det grunnlag for mange spekulasjoner om hva det er som slår ut. Men uansett er tilbakemeldingen i denne undersøkelsen at rundt 60 pst. av alle dem som er spurt, er svært fornøyd med utdanningen. Det legger jeg også en viss vekt på, selv om det selvfølgelig ikke skal ta grunnlaget vekk fra at vi har en utfordring i forbindelse med tilbakemelding og veiledning. Men det er helt riktig det representanten Warloe sier. Det var nokså kaotiske og vanskelige tilstander før Mjøs-utvalget laget sin rapport, som var et utgangspunkt for hele Kvalitetsreformen. Hensikten var nettopp å få en bedre kvalitet og en bedre gjennomtenkt oppfølging av studentene. Den første evalueringen vi hadde etter at reformen hadde virket et par–tre år, viste at det var en god utvikling sammenlignet med slik det var før. Men jeg er den første til å innrømme at vi trenger evalueringer nå, også av et bredere slag enn undersøkelsen fra NIFU STEP. Jeg håper Forskningsbarometeret kan være med på å bringe debatten fram til hvilke spørsmål som skal stilles, og hva vi skal vite mer om. Jeg håper også at vi kanskje får en mulighet om ikke så lenge til å få en enda bredere evaluering av hvordan Kvalitetsreformen virker. Jeg setter min lit til at vi kanskje får med oss noen viktige opplysninger når vi nå også spør dem som faktisk driver veiledning og oppfølging, om hvor mye tid de bruker på dette. Da vil bildet bli enda litt mer fullstendig enn det det er nå.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-10:
Som interpellanten sa i sitt første innlegg, ligger det mange temaer i Forskningsbarometeret for videre oppfølging. Jeg har merket meg interessen for dette, og skal selvfølgelig gjøre mitt til at Stortinget får grunnlag for slike diskusjoner. Det første vi gjør nå, er – etter at Fagerberg-utvalget har levert sin utredning – å få en god samkjøring og godt samspill mellom dette forskningsbarometeret og det forskningsbarometeret som ligger i Fagerberg-utvalgets rapport, for vi trenger gode indikatorer på hvordan det står til både med forskning og undervisning. Jeg må si jeg var litt overrasket over innlegget fra Bente Thorsen, som nærmest kunne tolkes slik at Forskningsbarometeret er fullt av subjektive vurderinger. Jeg vil heller si at det er fullt av fakta, og de få subjektive departementsvurderinger som måtte være, er jo bl.a. utgangspunktet for interpellantens spørsmål i dag. Det står nokså forsiktig i barometeret at det er grunn til å spørre om institusjonene har lyktes med Kvalitetsreformens intensjon om tettere oppfølging av studentene. Vi har nettopp gjort et nummer av at det ikke skal være subjektive vurderinger, men fakta som presenteres, så vi må tåle de faktaene, enten de forteller oss sannheten på den ene eller på den andre måten. Og denne kandidatundersøkelsen har da gjort det klart at studentene ikke er spesielt godt fornøyd med sin oppfølging og veiledning. Men det er en rekke andre forhold studentene er fornøyd med, bl.a. er de ganske fornøyd med utdanningen som sådan og med lærestedet som sådant. Der er scoren atskillig høyere. NIFU holder på med disse spørsmålene over lengre tid, og det kan bli veldig interessant å følge dette videre. Jeg tror vi er enige om målet, nemlig at det skal være viktig med oppfølging og veiledning av studentene. Jeg synes også at representanten Aspaker tok opp en del interessante spørsmål når det gjelder frafall også i høyere utdanning. Vi må tørre å diskutere det. Det er viktig å diskutere frafall i videregående skole, men det er også viktig å være klar over frafallet – og motvirke frafallet – i høyere utdanning. Så jeg er helt enig med representanten i at det er et spørsmål som er sentralt, og som også vi har på dagsordenen. Det å finne det rette balansepunktet mellom de ulike utdanningsnivåene er noe vi holder på med, f.eks. i forholdet mellom fagskole, mellom bachelorutdanningen, masterutdanningen og doktorgradsutdanningen på våre høyere læresteder. Det er hele tiden en viktig vurdering som må gjøres, hvor vi setter inn mest oppmerksomhet, og hvordan skal denne balansen være. Aller sist: Det bør være samspill mellom forskning og undervisning, som også Aksel Hagen var inne på. Min visjon om det er at våre læresteder – forhåpentligvis – setter de beste forskerne til å undervise i studentenes første år, slik at studentene virkelig blir motivert av gode professorer og forskere, og at det er en regel snarere enn et unntak.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2011-05-10:
Jeg takker representanten for å ha tatt opp denne saken. Nå er det slik at Fremskrittspartiet ser stor betydning i rapporter som kan si oss noe om hvordan situasjonen og tilstanden er i de ulike sektorer. Dette gjelder ikke minst rapporter der brukerne selv blir hørt. Men på lik linje med spørsmålsstilleren reagerer jeg på at det ser ut til å ha vært liten eller ingen kommunikasjon mellom institusjonene og de som har utført undersøkelsen. Rektoren ved Universitetet i Oslo viser til at Kunnskapsdepartementet den 17. mars inviterte til konferanse om «Kunnskap for framtida», der det under konferansen ble lagt fram et dokument, Forskningsbarometeret 2011. Det kom for de fleste av oss «som selveste julekvelden på kjerringa», sier altså rektoren ved Universitetet i Oslo. Forskningsbarometeret er en 96-siders beskrivelse av tilstanden til norsk forskning og norske universiteter. Barometeret skal oppdateres årlig, og det er altså innført en årlig helsekontroll av norske universiteter og høyere utdanningsinstitusjoner. Nå har de fått sin første helserapport. Denne inneholder ikke bare et knippe av indikatorer, men også subjektive vurderinger av norske universiteters kvalitet som forsknings- og utdanningsinstitusjoner. Og alt dette uten at institusjonene, som i dette tilfellet er pasienten, blir forespurt om sin tilstand. Mange institusjoner gjennomfører selv målinger av studiekvalitet og prosesser for utvikling av studiekvalitet. Disse bør det også legges vekt på. Studiekvalitet er først og fremst et ansvar for institusjonene selv. God studiekvalitet er nødvendig for å få studenter til å søke seg til institusjonene, og de burde dermed ha stor egeninteresse av å jobbe målrettet med studiekvalitet. Handlingsromutvalget viser at universitetenes handlingsrom er svekket under den rød-grønne regjeringen. Dette har stilt institusjonene overfor en situasjon hvor de må nedprioritere enten studiekvalitet eller forskning. Man kan tenke seg at for å unngå å svekke staben har noen prioritert utdanningskvalitet. Men Kvalitetsreformen har ført til økt gjennomstrømning. Det at studenter faktisk fullfører én grad så raskt som mulig, mener Fremskrittspartiet også er av veldig stor betydning. En kan heller ikke se vekk fra at det kan tenkes at dagens studenter stiller større krav og er mer politisk kompetente enn tidligere, og at de derfor vurderer sin utdanning strengere enn tidligere. Dette må vi også ta med i vurderingen i forhold til svaret fra studentene. Men det er viktig å ha i mente at det alltid finnes et forbedringspotensial, og at det derfor er viktig å ta med seg de signalene som kommer fra studentene.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-03-14:
Jeg vil på vegne av Anders B. Werp, Kjell Ingolf Ropstad, Trine Skei Grande og meg selv fremme et representantforslag om endring av norske myndigheters håndtering av saker om barnebortføring.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Jeg vil takke utenriksministeren for et fyllestgjørende og offensivt svar – på de aller fleste punkter, i hvert fall. Jeg er glad for at Norge styrker sin innsats når det gjelder samarbeid med det som er av sivilt samfunn i Hviterussland. Jeg er glad for og stolt av den rollen Norge påtar seg i forhold til universitetet i eksil. At utenriksministeren personlig har fulgt opp det på den måten han har gjort, og at vi kan stille opp for studenter som urettmessig mister sine rettigheter eller trakasseres, i form av dette krisefondet, synes jeg er veldig, veldig bra. Jeg tror at flere norske aktører kan bidra. Den norske Helsingforskomité, som har et meget bredt og godt arbeid rettet inn også mot dette området, vil jeg særlig framheve. Nord-Trøndelag fylkeskommune har et program som de følger opp. Det er også flere andre organisasjoner som arbeider bilateralt. Det er med andre ord ikke snakk om å isolere regimet, men det er snakk om hvordan man kan arbeide for å fremme en demokratisk utvikling. Jeg tror at de restriksjoner og reaksjoner som er kommet overfor regimets ledere, bør skjerpes. Jeg tror det er et språk som man over tid vil forstå. Men jeg er vel noe overrasket over at utenriksministeren så raskt avfeier tanken om at den nyvunne statusen dette landet har fått i enkelte internasjonale samarbeidsfora, skal ses på. Mitt forslag er at man stiller det i bero, ikke at man foretar en form for isolasjon. Jeg tror at vi fort hadde kommet i en meget delikat situasjon under vårt nordlige dimensjons parlamentarikermøte i Tromsø hvor en hviterussisk delegasjon var invitert, hvis det ikke hadde vært slik at de inviterte tilfeldigvis sto på reiseforbudslisten som EU og Norge har for hviterussiske myndigheter, og at vi dermed unngikk at de kom. Hadde de kommet, tror jeg det hadde blitt en politisk situasjon. Jeg vil forvente at det kan oppstå i andre, kommende fora i regi av Østersjøsamarbeidet eller EUs nordlige dimensjon, og at man bør ta inn over seg denne situasjonen og drøfte, selvfølgelig med bredden av partnere, om det er tjenlig å la «business as usual» gå i disse fora i lys av utviklingen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
La meg først få takke medrepresentanter som har deltatt i denne debatten med gode og innsiktsfulle innlegg, som veldig klart støtter opp om hovedbudskapet når det gjelder reaksjoner. Norske myndigheter må legge ytterligere press på Hviterussland slik at alle politiske fanger løslates, at alle fengslede får tilgang på juridisk og medisinsk hjelp, at rettssikkerheten ivaretas for dem som stilles for retten, at angrepene og forfølgelsen av menneskerettsforkjempere, advokater, journalister, forfattere, studenter og opposisjonspolitikere opphører, at tortur og mishandling i fengslene opphører umiddelbart, og at de ansvarlige blir stilt til ansvar. Det er menneskerettsbevegelsens hovedkrav, og det bør være Norges hovedkrav. Så er jeg glad for utenriksministerens tilnærming til spørsmålet om deltakelse i Østersjøsamarbeidet. Jeg tror at en intelligent tilnærming vil være at Norge står i fremste rekke når det gjelder å få med seg andre land på reaksjoner, og det kan man gjøre uten at man tar til orde for isolasjon. Det er fullt mulig å fryse en status i en periode, som en reaksjon på det som nå har skjedd, og fortsatt pågår. Jeg vil ønske å se Norge i en slik pådriverrolle og ikke i en rolle hvor vi kommer etter de andre når de først har vedtatt sine reaksjoner. Det er også viktig, som utenriksministeren understreket, at det som skjer på handelssiden, ikke kan og skal kunne brukes som et påskudd for å si at Norge har en annen og mildere holdning til dette regimet enn våre europeiske kolleger. Det er ikke tilfellet. Det å følge denne utviklingen de siste månedene har vært smertefullt. Mange av de menneskene som er arrestert, som nå allerede er blitt dømt, eller risikerer enda lengre fengselsstraffer enn de som har blitt dømt, er mine venner. Det er relasjoner bygd over tid, både til den samlede opposisjon og enkelte opposisjonsledere, og ganske spesielt til lederne i det kristendemokratiske partiet, som er under sterk forfølgelse. Det gjør at jeg har følt det som et spesielt ansvar å reise denne saken. Jeg er veldig glad for å ha utenriksministeren og regjeringen og et så bredt knippe av stortingsrepresentanter bak det som har vært mitt hovedanliggende og hovedbudskap i salen i dag, og det vil jeg takke samtlige for.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Jeg tror vi egentlig kan redusere også ulike syn på dette området vesentlig, for det vil jo ikke være snakk om «business as usual». Jeg ser den problemstillingen som representanten reiste rundt parlamentarikernes mulige deltakelse i Tromsø. Man kan på den annen side si at hadde de kommet til Tromsø, hadde de fått en full lekse om hvordan det parlamentariske miljøet for øvrig ser på situasjonen i Hviterussland. Men i lys av forslaget fra representanten Høybråten tror jeg vi på norsk side med fordel kan ta en sonderingsrunde i østersjørådsammenheng for å sondere holdningene til dette. Vi skal forberede et ministermøte her i Oslo i juni – Norge har formannskapet. Det var slik i forkant av møtet i Den nordlige dimensjon som også var i Oslo, 2. november, at det var ulike syn blant medlemslandene på observatørstatusen til Hviterussland. Blant annet var det fra Polen slik at de satt på sitt grønne lys for en slik deltakelse helt inntil møtet i Oslo faktisk var over. Det var først i etterkant av møtet at det ble åpnet for den typen observatørskap. Som sagt blir dette en avveining også i forhold til noen av de pragmatiske forholdene hvor nabolandene til Hviterussland særlig har en direkte interesse av deres deltakelse, som på miljø og som på gjennomføring av slike prosjekter. Men jeg synes det er et interessant spørsmål å ta opp, for å sørge for at i hvert fall Østersjørådet har hatt den diskusjonen i lys av den utviklingen som nå er. Ellers er mitt inntrykk når det gjelder Hviterussland, at man ønsker et ganske nyansert sett av virkemidler – kontakt, men målrettede tiltak. Man ser jo nå i en del internasjonale sammenhenger at det er den modellen som brukes i reaksjoner på regimer som avviker fra det som er akseptert standard i det internasjonale samfunn. Total isolasjon er det veldig få som går inn for, fordi det på mange måter også kan styrke autoritære regimer. Det gjorde inntrykk på meg å møte studentene på universitetet i forrige uke – ved dette europeiske humanistuniversitetet i Vilnius. Mange av dem reiser fram og tilbake mellom Minsk og Vilnius – og får lov til det – og reiser tilbake igjen til arbeid og virke i Hviterussland etter studiene. De som derimot markerer seg for menneskerettigheter og frihet og demokrati under studiene, får problemer med å komme tilbake. Den meget interessante, jeg vil nesten si betagende lederen av dette universitetet er persona non grata i Hviterussland og identifisert på en verstingsliste av president Lukasjenko. Han kommer på besøk til Universitetet i Oslos 200-års jubileum i juni og har all grunn til å bli mottatt som en mann som vi ønsker å snakke med og ha kontakt med. Heller ikke han ønsker full isolasjon, men han ønsker at Europas stemme er klar, og det mener jeg at den er, og at det skal Norge også bidra til.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Jeg vil slutte meg til representanten Høybråtens siste kommentar. Det er bred støtte til den linjen vi fører, og den skal være kraftfull og komme til uttrykk på de nivåene hvor vi er til stede, enten som parlamentarikere eller som regjering eller i annen forstand. Et par kommentarer til innleggene: Jeg tror det er et viktig poeng, som representanten Gustavsen var inne på på slutten, at her som i andre land er det hviterusserne selv som må bringe forandringene gjennom. At de med det risikerer både liv og lemmer og frihet, gjør det helt påtvunget for land rundt å reagere og være til stede og være kontinuerlig lydhøre for behovene og veldig klare i talen i forhold til regimet som er der. Jeg tror – det er noe av det samme som i mange andre, tilsvarende land med autoritære styresett – at omverdenen kan bidra og hjelpe til et godt stykke på vei, men endringskraften må komme innenfra. Det er klart at utfordringen for Hviterussland er jo også mangel på sivilsamfunn og strukturer fra manglende demokrati gjennom så mange år. Det må vi ta med oss. Når det gjelder handel, er det en litt paradoksal situasjon, fordi vi, som sagt, har begynt forhandlinger med Russland. Det er vårt mål å få gjennomført, det er nødvendig og viktig for Norge, og vi gjør det sammen med våre EFTA-partnere. Så har Russland inngått denne tollunionen, og den snakker de litt ut av begge munnviker om når de forholder seg til russerne. De er liksom inne i den tollunionen, og så opererer de litt på utsiden av den. Og ingenting i forbindelse med de avtalene som den tollunionen vil inngå, vil tre i kraft før de tre landene er medlemmer av WTO. Etter hva vi leser og forstår, kan det skje fra Russlands side allerede i inneværende år, eller kanskje neste år, men for Hviterussland og Kasakhstan er det grunn til å tro at det er langt lenger til, særlig for Hviterussland – Kasakhstan er kanskje i en slags mellomkategori. Vi har ikke til hensikt å forhandle aktivt med Hviterussland – vi har ikke behov for det, og vi ønsker ikke å sende de signalene. Hva gjelder å møte representanter for Hviterussland, så kan jeg si til representanten Skei Grande at jeg legger vel til grunn at det er de samme personene på reiseforbudslisten vi har vedtatt, som det EU har vedtatt – her har vi en samforent europeisk linje. Vi tar med oss de innspillene som er kommet i denne debatten. Blant annet vil vi gå inn i en aktiv sondering i synet blant østersjøstatene når det gjelder møtene i Østersjørådet-sammenheng, men også tilsvarende i den nordlige dimensjon.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-03-14:
Det er en viktig sak representanten Høybråten har tatt opp i dag. Det dreier seg om et land som faktisk ligger ganske nærme Norge. Det er et land med et areal som er litt over halvparten av Norges størrelse og med en befolkning på nesten 10 millioner mennesker. Vi registrerer stor enighet mellom de politiske partiene i Norge når det gjelder synet på Hviterussland, synet på situasjonen for demokrati og menneskerettigheter i Hviterussland, selv om det nok er noen nyanser som jeg skal komme tilbake til senere. Så må vi også merke oss at Hviterussland aldri har vært noe demokrati. Det finnes ingen demokratiske tradisjoner å vise til i Hviterussland. Fra å være en del av det polsk-litauiske riket via å være en del av Tsar-Russland ble Hviterussland i 1919 en sovjetrepublikk og opplevde deretter 70 år med kommunistisk diktatur. Jeg var på biltur i Hviterussland sommeren 2007 og besøkte både byer og landsbygd, småbyer, og det som slår en, er jo de vakre og ferdig oppussede fasadene i Minsk langs ulyza Lenin og mange av de andre hovedgatene i den hviterussiske hovedstaden. Men derfra er det et hav av forskjell til den ufattelige fattigdommen som vi finner i byene, men ikke minst på landsbygda i Hviterussland. Og dette er jo diktaturets harde virkelighet. Det å holde befolkningen nede i fattigdom, det å holde befolkningen nede i uvitenhet, det er et klassisk virkemiddel for diktatorer verden over for å tviholde på makten. Når nå dette er et land som ligger så nært Norge og, som også representanten Høybråten var inne på, så tett opp til Sentral-Europa og faktisk er en del av Sentral-Europa, er det grunn til stor bekymring. Dette er et land som burde spille på lag med mange av de andre – jeg holdt på å si – store landene i Europa for å fremme europeisk samarbeid, demokratiutvikling og menneskerettigheter, i stedet for å spille den stikk motsatte rollen, slik de gjør i dag. Jeg registrerer at det norske synet er at regimet ikke har tillit, regimet har ikke respekt. Sånn er det. Det er standpunkt som gjelder både for regjeringen og for opposisjonspartiene. Jeg tror nok likevel at utenriksministeren og regjeringen kunne øke stemmevolumet noe når det gjelder kritikken av det hviterussiske regimet. Det er det mange årsaker til. Jeg må bare nevne noen: Diktaturlignende tilstander i landet er den ene, og fattigdommen og elendigheten som vi opplever for alminnelige mennesker i Hviterussland, som ikke har tilgang verken til TV, radio eller Internett, og som vet svært lite om hva som foregår utenfor deres egen landsby, og ikke minst det at Hviterussland ligger i den europeiske kulturkretsen så nær Norge. Vi er i hovedsak enige i vårt syn på Hviterussland. Mitt ønske er at regjeringen kunne holde en noe skarpere tone og øke stemmebruken litt i sin kritikk av det hviterussiske regimet.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2011-03-14:
I innlegget mitt hadde jeg et eksempel med en mor som hadde én erklæring fra primærhelsetjenesten og én fra spesialisthelsetjenesten, som begge konkluderer med at skade og sykdom ikke er varig, hvorpå Nav påpeker at det er de uenig i. De mener dette er varig. Da er spørsmålet til statsråden: Hva er hensikten med å innhente erklæring fra dem som faktisk kjenner barnet, hvis Nav kan gjøre sine egne vurderinger selv når de som står bak begrunnelsen, ikke har medisinskfaglig bakgrunn?
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
En samlet komité mener det er nødvendig å få en avklaring og presisering av lovverket rundt ordningen med pleiepenger. Vi som utgjør flertallet, mener at det best skjer i forbindelse med og gjennom oppfølging av utredningen fra det offentlige utvalget som er nedsatt for å gjennomgå offentlige ytelser til pårørende som yter omsorg. Utredningen er så vidt nær forestående at vi mener dette er mest riktig, også for å få en mest mulig helhetlig vurdering av forholdene som ligger til grunn for det representantforslaget vi nå har til behandling. For som komiteen enstemmig understreker: «Det er(…) svært viktig at samfunnet(…) støtter opp om dem som trenger ekstra hjelp, støtte, bistand og tjenester og at dette gis på rettferdige vilkår og etter et regelverk som virker forståelig og rimelig.» (…) (…) Håndhevelsen av reglene må også være mest mulig lik over hele landet. Spørsmålet om tilstanden er varig eller ikke, står helt sentralt i saken som nå behandles. Det oppstår etter min oppfatning en åpenbart uheldig situasjon når helsepersonell og Nav har forskjellig oppfatning av om tilstanden er varig eller ikke. Som komiteens øvrige medlemmer har jeg vanskelig for å forstå at det ikke er den helsemessige vurderingen som her skal veie tyngst. Bakgrunnen for fokuseringen på hvorvidt skaden eller tilstanden er varig eller ikke, er jo at varige tilstander tilsier at tjenestebehovet da skal ivaretas gjennom tilpassede kommunale tjenester – sjølsagt i godt samarbeid med foreldrene, men slik at foreldrene primært skal kunne delta i arbeidslivet. Hjelpestønad fra folketrygden og omsorgslønn er også en del av dette bildet. Jeg ser fram til utredningen fra det offentlige utvalget. Jeg føler meg sikker på at regjeringa vil sørge for god oppfølging av det som legges fram, og at Stortinget da vil kunne få en helhetlig og god behandling av disse viktige ordningene, til beste for barn og foreldre og andre pårørende som stiller opp for sine nærmeste. Også jeg vil understreke viktigheten av at det legges godt til rette for gjennomføring av intensiv behandling og rehabilitering i de tilfeller det fremmer bedre helsetilstand og livskvalitet. Vi må ha et best mulig samspill mellom offentlig og privat omsorg for å kunne mestre de store omsorgsbehovene vi står overfor, og ivareta hverandre på en god måte. Dersom dagens regelverk ikke legger tilstrekkelig til rette for det, føler jeg meg sikker på at regjeringa vil gjøre noe med det. Men først vil vi se utredningen fra utvalget som nettopp er nedsatt, for så å kunne gå grundig inn i det. Hensikten med dette arbeidet og det utvalget som er nedsatt, er jo å legge bedre til rette for at folk skal kunne stille opp for sine nærmeste.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
I innstillingen – i hvert fall innledningsvis – står komiteen samlet om flere merknader. I mitt innlegg understreket jeg viktigheten av at det legges godt til rette for gjennomføring av intensiv behandling og rehabilitering. Jeg sa også noe om dette med mest mulig samspill mellom offentlig og privat omsorg. Ettersom vi har et utvalg som nå jobber og skal se på dette i en helhetlig sammenheng, tror jeg det mest formålstjenlige ville være om opposisjonen her blir med på at forslaget blir oversendt uten realitetsbehandling. Dersom opposisjonen ikke ønsker en slik løsning her i dag, så ønsker jeg på vegne av oss rød-grønne at man endrer innstillingen til at forslaget til vedtak vedlegges protokollen. Særlig fordi vi har et utvalg som jobber og skal se på helheten, synes jeg det er litt uheldig at vi foretar en votering og forslaget her blir nedstemt på grunn av den situasjonen vi er i, at vi nettopp har et utvalg som jobber med dette. Da synes jeg det er bedre at utvalget på fritt grunnlag får jobbe og lagt fram et godt grunnlag for en god behandling her i Stortinget senere, om ikke så altfor lang tid.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Det er riktig.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-03-14:
Regjeringspartiene avviser forslaget fra opposisjonen på bakgrunn av et brev fra statsråden. Derfor har jeg lyst til å spørre statsråden om hvorfor hun ikke kan vente med endringer og la etablert politikk og praksis fortsette, i alle fall til etter at utvalget har sagt sitt. Og kan statsråden garantere at ingen av dem som kommer innunder ordningen i dag, faller utenfor en ny ordning?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-03-14:
Jeg viser til saksordførerens gjennomgang av saken, så jeg skal ikke gå detaljert inn på det. Høyre mener at bestemmelsene som begrenser legers rett til yrkesutøvelse etter 75 år, er prinsipielt betenkelig, og det medfører også en del praktiske utfordringer og byråkratiske komplikasjoner. Vi mener at endringer som ble gjort bl.a. ved gjennomgang av forskriften i 2004, til en viss grad begrenser problemene knyttet til de aktuelle legers rettigheter ved å gjøre det lettere å få autorisasjon og lisens. Jeg vil også understreke behovet for å sikre best mulig utnyttelse av medisinsk kompetanse, legers yrkeserfaring og arbeidsevne i helsesektoren. Ikke minst støtter vi forslagsstillernes intensjon om å få bedre tilgang til legers medisinske kompetanse, både på sykehjem og i omsorgstjenestene. Reglene i helsetjenesten bør som i andre deler av yrkeslivet og i offentlig sektor bedre kunne stimulere til å utnytte den kompetansen og den arbeidsevnen som eldre har, og bedre legge til rette for en lengre yrkeskarriere for dem som har mulighet til det, og som ønsker det. Levealderen har jo også økt, og helsen til de eldre er blitt betraktelig bedre siden grensen på 75 år ble satt. Vi synes det er unaturlig at det skal være et automatisk bortfall av autorisasjon, og at aldersgrensen ikke er økt. Selv om intensjonen med aldersgrensen skulle ønskes ivaretatt, mener vi at grensen for automatisk lisens og autorisasjonsbortfall bør økes til 80 år, slik som Legeforeningen tok til orde for i komiteens høring den 13. januar 2011. Vi mener faktisk at det ikke finnes noe faglig forskningsbasert belegg for å kunne hevde at aldersgrensen skal opprettholdes på 75 år. Vi mener at regjeringen bør utrede nærmere grunnlaget for å opprettholde en særaldersgrense for legeyrket. Vi er jo da litt kritisk til departementets motvilje mot å foreta en grundigere evaluering av effekten av forskriften, slik som forutsatt ved innføringen av bestemmelsen gjennom legeloven allerede i 1980. Da tar jeg helt til slutt opp forslaget fra Høyre og Kristelig Folkeparti, forslag nr. 2.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-14:
Jeg viser til det som ligger i saken, og det innlegget som saksordføreren hadde, og videre til de begrunnelsene som komiteens flertall har gitt for ikke å vedta forslaget sånn som det ligger på bordet i dag. Når jeg likevel tar ordet, er det for å understreke det en samlet komité sier i sin innstilling, nemlig at det er viktig at «familier med funksjonshemmede barn opplever et helhetlig hjelpetilbud, hvor det offentlig samarbeider med tanke på å finne den beste løsningen, ikke bare for barnet, men også for familien i sin helhet». Videre sier komiteen at det er «vanskelig å forstå at det kan gjøres praksisendringer internt i Nav som har alvorlige konsekvenser for brukernes rettigheter og livssituasjon, uten at det politisk ligger vedtak til grunn som viser at praksisendring har vært ønsket». Jeg tror jeg kan si med stor sikkerhet at når flertallet mener at forslaget som ligger på bordet, ikke bør vedtas nå, men avventer den utredningen som kommer om ytelser til pårørende som yter omsorg som erstatter kommunale tjenester, så ligger det ikke i det at det er aksept for noen strengere fortolkning av loven enn det som har vært praktisert de siste ti årene. Jeg oppfatter at noen som i dag mottar pleiepenger, er bekymret nettopp for det. Jeg har bl.a. lest innspillene fra foreningen Hjernebarna Norge. Men de behøver ikke å frykte for dette, for fram til Stortinget har fått en ny sak om dette, må den praksisen som har vært fulgt, videreføres. I mange tilfeller må det utøves skjønn i enkeltsaker. Da er det grunn til å minne om at dette er barn og familier som trenger samfunnets støtte og hjelp. Da skal det i tvilstilfeller utøves en romslig praksis, og i tvilstilfeller bør det komme de hjelpetrengende til gode. For det er svært viktig at det ikke utvikler seg en praksis her i landet der det bare er de ressurssterke familiene som har god økonomi, som har mulighet til å hjelpe egne alvorlig funksjonshemmede barn til et verdig liv. Dette må gjelde alle, og nettopp denne politiske dimensjonen må legges til grunn når politikken på dette området skal praktiseres.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-14:
Stortinget skal nå behandle forslag fra representantene Jon Jæger Gåsvatn, Morten Stordalen og Kari Kjønaas Kjos om å fjerne aldersbegrensningen for lisens til leger. I dag er det slik at det må søkes om fornyet lisens etter fylte 75 år. Jeg forutsetter at forslagsstillerne vil redegjøre nærmere for forslaget. Det er bred enighet i komiteen om at det er behov for flere leger, og at eldre som ønsker å arbeide utover 75 år, representerer en verdifull ressurs for vårt helsevesen. Men komiteens flertall har konkludert med at det ikke vil være riktig å endre aldersbegrensingen, slik som det framgår av helsepersonelloven. Stortinget har behandlet liknende forslag tidligere og avvist dem. I 2004 ble det foretatt en delendring i bestemmelsen om lisens til leger over 75 år. Endringene har bidratt til at forskriften har blitt tydeligere og forenklet utformet for å ivareta søkernes mulighet til å få lisens etter fylte 75 år, samtidig som forskriften er med på å ivareta pasientsikkerheten ved at det ikke gis lisens med forskrivningsrett annet enn i de tilfeller dette anses forsvarlig ut fra virksomhetens omfang. Så dette med pasientsikkerheten er en viktig side ved denne saken, og en viktig begrunnelse for ikke å ville gå inn for forslaget slik det er fremmet. Det blir også i forslaget vist til at Norge er det eneste landet som har en slik aldersgrense. Det er ikke riktig. Jeg viser til vedlagte brev fra statsråden, der det framgår at både Danmark, USA og Storbritannia har ulike former for resertifisering ved oppnådd høy alder. I Danmark er også aldersgrensen 75 år. I komiteens innstilling vises det også til at etter at det har blitt gjort endringer i 2004, er det behandlet svært få klager fra leger som har fått fornyet lisens. I 2010 ble det kun behandlet seks klager om begrensninger i forskrivningsretten. Når det gjelder lisens uten forskrivningsrett, er det kun ett til to avslag per år. Avslutningsvis vil jeg understreke det jeg innledet med å si, og det som komiteen sier i sin merknad: Det er veldig positivt at det er leger som etter 75 år ønsker å arbeide videre. Det er lagt opp til, gjennom denne loven, at de kan få forlenget lisens. Det viser også at samfunnet setter pris på denne innsatsen. Komiteens flertall viser også til at den yrkesaktive alderen er økende, og på den bakgrunn mener komiteen at det er grunn til å vurdere om aldersgrensen kan heves. Det forutsettes også at departementet gjør det fortløpende.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-03-14:
Jeg tar bare ordet helt til slutt for å kommentere representanten Gåsvatns innlegg, som jeg oppfatter var i overkant negativt i forhold til det komiteen har innstilt på, og den praksisen vi har her i Norge. Beskrivelsen og bruken av ordet «diskriminering» – jeg vet ikke om ordet «fiendtlig» overfor eldre leger ble brukt – er egentlig å snu saken helt på hodet, for vi har en ordning i dette landet som åpner for resertifisering. At man kan fornye lisensen ved fylte 75 år, er egentlig uttrykk for en holdning fra storsamfunnet om at man er ønsket som arbeidstaker også etter fylte 75 år dersom man ønsker å stå videre i arbeidslivet. Så det er i utgangspunktet en positiv holdning. Men så er det altså en dimensjon i dette som handler om pasientsikkerhet, og det burde alle være interessert i, både yrkesaktive leger i høy alder og pasientene ikke minst. Denne pasientsikkerhetsdimensjonen er jo helt fraværende i representanten Gåsvatns innlegg. Så har det fra samtlige som har hatt ordet i dag, vært understreket at eldre leger er ønsket på arbeidsmarkedet, at de representerer en viktig ressurs i vårt helsevesen, og at det er av stor betydning at man ønsker å fortsette i yrkeslivet. Den endringen som ble gjort i 2004, var jo nettopp for å gjøre dette enklere og tydeligere. Praksisen og erfaringen i ettertid har også vist at det er svært, svært få som klager på avslag, på behandlingen de har fått i forbindelse med fornyelsen av lisensen. Det dokumenterer jo at vi har en ordning som fungerer godt. Så har komiteen til slutt understreket overfor statsråden at man ber om å se på om det kan være grunnlag for å heve aldersgrensen, nettopp fordi den yrkesaktive alderen øker. Det er å snu saken fullstendig på hodet å argumentere som om denne ordningen er diskriminerende og fiendtlig overfor leger som ønsker å fortsette i yrkeslivet etter fylte 75 år.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Dette er ganske uforståelig, i alle fall for meg. Det er tidligere slått fast i en klagesak ved Folketrygdkontoret i Aust-Agder at pleiepengeretten etter folketrygdloven § 9-10 kan gis i forbindelse med intensiv behandling og rehabilitering. Dette var i 2003. Så hører jeg hva statsråden sier. Hvis det nå skulle være slik at Nav har gjort en feil, var det i hvert fall ikke feil at regjeringen Bondevik og stortingsflertallet i 2003 ønsket at pleiepenger skulle gis. Det har aldri vært feil. Da er mitt spørsmål til statsråden: Hvis Nav har gjort en feil, hvorfor i all verden skal det gå ut over de familiene som har fått pleiepenger? Hvorfor skal ikke de få beholde dem inntil man er ferdig med dette arbeidet som regjeringen nå gjør?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Jeg vil vise til det enkle faktum at foreldre ønsker selv å ta seg av sine barn – selvfølgelig. Da må vi legge til rette for at de skal kunne klare det. Det er i stor grad foreldrene som nå reagerer på det som har skjedd, og statsråden svarer med juridiske fortolkninger. Det er en realitet at disse foreldrene ønsker å ha denne ordningen. I likhet med representanten Bent Høie er selvfølgelig også vi i Kristelig Folkeparti mer enn villig til å gå med på en oversendelse av dette forslaget til regjeringen, dersom statsråden i dag kan forsikre oss om at ordningen videreføres inntil utvalget kommer med sin innstilling og inntil man har tatt en ny politisk beslutning i denne saken.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Eldre mennesker er en ressurs. Forslaget vi behandler, er et uttrykk for at vi ønsker å utnytte det i større grad enn vi gjør i dag. Utviklingen i levealder understøtter dette. Vi kan se frem til å leve lenger. Vi har hatt en fantastisk utvikling i levealder de siste årene. På slutten av 1800-tallet var forventet levealder i Norge snaut 50 år, i 1950 var den 70 år og i 2000 ca. 81 år. I 2009 ble det ifølge Folkehelseinstituttet registrert de høyeste tallene for forventet levealder noensinne, med 83,1 år for kvinner og 78,6 år for menn. Kristelig Folkeparti foreslår, sammen med Høyre, å heve aldergrensen for legelisens fra 75 til 80 år. Dette er i tråd med høringsuttalelsen fra Legeforeningen i saken. Vi ber også regjeringen utrede grunnlaget for å opprettholde en særaldersgrense for legeyrket basert på faglige og forskningsbaserte kriterier. Vi hørte hva representanten fra Senterpartiet sa, og derfor ønsker vel også vi at man heller gjennomgår dette enn at man tar en beslutning om det nå. Aldersgrensen for leger har en uheldig signaleffekt fordi den er i strid med et tverrpolitisk ønske om at arbeidstakere skal stå lengst mulig i arbeid. Aktive eldre er til beste for alle generasjoner. Det vil i praksis innebære at flere eldre vil få et aktivt liv, fysisk og mentalt, noe som også vil fremme eldres helse. Eldre med engasjement gir meningsfylte eldre år. Samspillet mellom generasjonene blir styrket ved at seniorgenerasjonen og mellom- og yngregenerasjonen arbeider sammen og har felles arena i arbeidslivet. Vi bør også vurdere om tiden snart er moden for å oppheve faste aldersgrenser i arbeidslivet knyttet til antall levde år. I første omgang har mitt parti, Kristelig Folkeparti, ønsket en heving av aldersgrensen fra 70 til 72 år. I dag sier ikke alder nødvendigvis noe om helsen og formen til den enkelte. Eldre mennesker er en ressurs, også eldre helsepersonell. Det er vi selvfølgelig alle helt enige om. En høyere aldersgrense for bortfall av autorisasjon vil stimulere til at leger og annet helsepersonell arbeider lenger enn de gjør i dag. Så til sist: I Legeforeningens høringssvar vises det til at eldre leger utgjør en betydelig ressurs, med omfattende og solid kompetanse. Vi viser også til at med en stadig voksende eldre populasjon, er det naturlig å innrette regelverket slik at det åpner for en bedre og mer hensiktsmessig ressursutnyttelse. Ikke minst kan eldre leger være en særskilt ressurs i oppfølgingen av eldre pasienter, som det vil bli stadig flere av, og som vil øke kraftig de neste 40 årene. Ved å heve aldersgrensen til 80 år, som Kristelig Folkeparti her er i ferd med å foreslå, vil dette øke sjansen for at flere eldre leger vil fortsette som leger til denne alderen nås.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2011-03-14:
Behandling og rehabilitering etter skade og sykdom er viktig for alle. Å vente på operasjon eller annen behandling virker meningsløst. Mange går med smerter og må begrense aktiviteten etter helse og form. Når vedkommende samtidig ville vært på jobb og ikke mottatt sykepenger dersom behandlingen hadde kommet i gang tidligere, blir det meningsløse særlig tydelig. Ordningen Raskere tilbake har hatt som mål å unngå at mennesker går lenge sykmeldt fordi de venter på operasjon eller rehabilitering, altså en slags øremerking i helsetjenesten for å få denne gruppen pasienter raskere tilbake i arbeid. Det er et sentralt mål i ordningen å redusere ventetid til behandling, men også å redusere sykefraværet. Det er også bra at private aktører bidrar som en viktig aktør innen helsetjenesten på dette området. Kristelig Folkeparti har likevel valgt å vente på evalueringen av ordningen fra Arbeidsdepartementet, slik ordningen er organisert i dag. Evalueringen skal være ferdig 1. august 2012. Dagens organisering, med oppgaver til både Arbeids- og velferdsetaten og regionale helseforetak, ble etablert som et resultat av drøftinger mellom partene i arbeidslivet og myndighetene. Helsedirektoratet har i sin statusrapport anbefalt at tiltak i Raskere tilbake videreføres i IA-avtalens periode 2010–2013. Dette er vi enig i, og Kristelig Folkeparti støtter derfor forslaget om at representantforslaget vedlegges protokollen. I tiden fremover vil det i forbindelse med Samhandlingsreformen sannsynligvis skje endringer på rehabiliteringsfeltet. Det er helt nødvendig å styrke feltet i kommunal regi. Mange får ikke den opptreningen lokalt som de trenger. Men det er viktig å understreke at dette ikke må skje på bekostning av den spesialiserte rehabiliteringen. Spesialisthelsetjenesten tar for seg svært kompliserte og alvorlige tilfeller som krever høy kompetanse, enten fordi tilstanden er sjelden, eller fordi problemstillingene er veldig sammensatte. Rehabilitering i spesialisthelsetjenesten sikrer opplæring overfor kommunene i tillegg til undervisning, forskning, kompetanseoppbygging, utviklingsarbeid og ikke minst opplæring av pasienter og pårørende. Også lærings- og mestringssentrene bør fortsette å ha den rollen de har i spesialisthelsetjenesten, fordi de spiller en viktig rolle når pasienter skal etablere en ny hverdag etter et sykehus- eller et rehabiliteringsopphold. På rehabiliteringsfeltet har vi hatt en lang og god tradisjon for at private og ideelle aktører leverer tjenester. Disse utgjør en viktig del av helsetjenesten. Det er avgjørende at disse har forutsigbare og langsiktige avtaler. Med opprettelsen av ordningen Raskere tilbake har aktørene på rehabiliteringsfeltet fått en rekke anbudsprosesser å forholde seg til. Det tar mye tid og administrative ressurser. Helt til slutt: Kristelig Folkeparti har i lang tid etterspurt endringer i anbudsreglementet for å bedre forholdene for ideelle aktører. Vi etterlyser regjeringens arbeid på dette feltet, og vi imøteser arbeidet med å gjøre Raskere tilbake til en treffsikker ordning, slik at arbeidstakere kommer raskere tilbake på jobb etter sykdom og skade.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Det følger av systemet at det er Nav som må ta den endelige avgjørelsen i saken. Det er Nav som sitter og har ansvaret for de vedtakene som treffes. Nav vil selvfølgelig legge stor vekt på det som kommer fra sakkyndige som er hentet inn av foreldrene, men Nav må gjøre sin selvstendige vurdering. Er det overveiende sannsynlig at denne typen diagnose er varig, vil Nav legge dette til grunn. De vil selvfølgelig se på det som kommer fra de sakkyndige, men Nav gjør sine egne vurderinger, og de gjør også sine egne medisinske vurderinger der det er nødvendig.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Jeg understreker at denne saken dreier som om en forståelse av folketrygdloven § 9-11 og kravene til «varig sykdom». Her har man tidligere hatt en praksis i Nav som har vist seg å være feilaktig og i strid med lovens krav. Da man la denne ordningen over på Nav Forvaltning, som representanten sikkert kjenner til, rettet man opp den feilen. Man etablerte overgangsordninger for de familiene det dreide seg om, og man har så langt som mulig, også gjennom kontakt med kommunene, prøvd å legge til rette for at dette skal fungere bra for familiene videre. Men praksisen er altså lagt om i tråd med det som gikk fram av Ot.prp. nr. 24 for 1997–1998, og som senere ble stadfestet i Ot.prp. nr. 21 for 2005–2006 og senest i Prop. 64 L for 2009–2010. Så dette er nå en forståelse i tråd med gjeldende rett. Praksisen er lagt om, og jeg kan ikke nå garantere at alle som har fått pleiepenger tidligere, vil fortsette å få det med den nye ordningen.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Det er slik at man har regler for hvordan en lovparagraf er å forstå. Og så er dette en vond sak. Det er alltid en vond sak når systemet ikke er lagt opp slik at reglene gir deg rett til en spesiell ytelse. Reglene praktiseres nå i tråd med bestemmelsene i § 9-11 – § 9-10 diskuterer vi ikke, for der er det fortsatt slik at man får ytelse når man er på institusjon – og hvis ikke sykdommen er varig, har man ikke rett til denne ytelsen. Det må ikke fremstilles som om man da ikke har rett til noen ting. Man har rett til veldig mange andre typer ytelser fra det offentlige, og det er i prinsippet det offentlige som har det totale ansvaret for at disse barna har det bra. Ved utløpet av den perioden hvor disse foreldrene hadde fått tilstått pleiepenger, har man lagt til rette for overgangsordninger for at det skulle gå så godt som mulig for dem. Men det er ikke slik at disse barna står på bar bakke, og det er ikke slik at et utvalg har besluttet at alle nå skal få pleiepenger. Nå skal de se dette sammen med omsorgslønnen for å lage en best mulig ordning.