Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2007-10-18:
Bestemmelser for å beskytte varslere og varsling er et meget viktig samfunnsanliggende. Det kommer til å styre om vi – for å si det slik – får sannheten fram, om kriminalitet skal bekjempes, om kunder og brukere i virksomheter, både offentlige og private, skal kunne få en riktig oppfatning av hva som er rett, og hva som er galt. Det betyr svært mye, og jeg tror også at det betyr svært mye for den enkelte, at det faktisk er mulig å si sannheten, og at det blir satt pris på. Jeg er i dag litt forundret over noen av innleggene fra opposisjonen til en interpellasjon som jeg opplever er veldig viktig. Tydeligvis har ingen i opposisjonen fått med seg at representanter fra både Regjeringen og regjeringspartiene, da vi diskuterte loven sist, konkluderte med at de lovbestemmelsene vi vedtok, faktisk ivaretok varslerne bedre enn det opposisjonens forslag gjorde, men vi var også klare på at dersom praksis utviklet seg slik at varslerne ikke fikk tilstrekkelig vern, var vi opptatt av å se på loven. Det ble sagt den gangen, og vi gjentar det nå. Jeg tror at det har blitt lagt litt for lite vekt på en viktig bestemmelse som ble innført, nemlig at det skal etableres rutiner for varsling, at forholdene skal legges til rette for varsling av kritikkverdige forhold. Jeg tror at det er noe av det som kan endre en praksis som gjør at en varsler i ettertid kommer i en uholdbar mellommenneskelig og sosial situasjon. Å etablere rutiner for varsling er et ledelsesansvar. Derfor må ledelsen i en bedrift eller i et foretak, enten det er i privat eller i offentlig virksomhet, ha dette temaet høyt på dagsordenen. Det dreier seg om å etablere etiske retningslinjer i bedriften som sier at ærlighet er en viktig etisk standard. Et kjernepunkt da vi diskuterte loven sist, var begrepet «forsvarlighet» opp mot f.eks. begrepet «forretningsmessige hemmeligheter». Her er vi inne i vanskelige fortolkningsspørsmål. Flertallet oppfattet da at forsvarlighetsbegrepet var viktigere. I tillegg ser vi at media spiller en veldig viktig rolle i disse sakene. Det tror jeg ikke vi skal undervurdere. Den kraften som saker som kommer ut i media, får, er stor. Det problematiske er kanskje at løsningen på den enkelte arbeidsplass kan bli enda tøffere, men det gjør jo også at risikoen ved ikke å etablere gode rutiner for varsling og sørge for at varslingen faktisk fungerer i praktisk hverdag på arbeidsplassen, blir mye større. Når man henvender seg til en myndighet for å få rådgivning om hvordan man skal forholde seg i en situasjon der man føler behov for å varsle og der man ser et problem, er det utrolig viktig at veiledningen som varslerne får fra Arbeidstilsynet, helsemyndigheter, Kredittilsynet – eller hvem det måtte være – er god. Statsråden la veldig vekt på omvendt bevisbyrde og redegjorde for hvordan den skal forstås. Jeg trenger ikke si så mye om det. Men jeg har lyst til å si litt om et tema som flere varslere har tatt opp med meg, og det er at det i mange av disse sakene har blitt inngått forlik. I ettertid har varsleren angret på det – ikke fordi varsleren ikke fikk sagt fra eller kom seg ut av en vanskelig situasjon der og da, men fordi forliket ikke medførte at arbeidsplassen, ledelsen, organisasjonen, måtte forandre kultur eller væremåte. Et tema som jeg tror vi må se på framover, er hvordan forliksinstituttet virker i forhold til å kunne få til nødvendig praksisendring på arbeidsplasser der dette er et problem. Jeg håper at bestemmelsene om at man nå skal ha rutiner for varsling på arbeidsplassen, kan bidra til det. Men det er ikke sikkert at det er tilstrekkelig. Derfor er det grunn til å se på hvordan det går med praksis på arbeidsplasser der man har inngått forlik, om praksis rundt varsling faktisk endres.