Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2012-05-15:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse om viktige EØS- og EU-saker. I en tid med finansiell uro og ustabilitet i flere EU-land kan man fort bli forledet til å tro at disse landene vil være uviktige framover, og at EU er irrelevant for Norge. En slik forestilling bidrar ikke til å sikre norske interesser. EU med sine medlemsland vil fortsatt være vår viktigste partner på de aller fleste sentrale områder. Stortinget skal snart ha en inngående drøfting av EØS-avtalen og dens utfordringer, og alternativer vil sikkert bli foreslått. Dette blir en viktig debatt, men den endrer ikke på noen av våre geopolitiske utfordringer. De forblir de samme, uansett hvordan vi organiserer samarbeidet med EU. Derfor er det viktig å ha et konstant og sterkt fokus på et tett samarbeid om en del strategiske, viktige spørsmål samt å bidra på de områdene Norge er gode på. At det er en vanskelig tid i Europa, er ikke noe å diskutere – det er et faktum. Fremdeles er situasjonen uavklart i en del land, selv etter valgene, dessverre, slik vi ser nå i Hellas. Finanskrisen fra 2008 er fremdeles ikke over i land i Sør- og Øst-Europa, og nye utfordringer venter for eurosamarbeidet, er jeg redd. På nyhetene sist søndag fikk vi se et Spania hvor offentlig ansatte ikke hadde fått lønn på seks måneder, og hvor folk i arbeid må ha hjelp fra familie og venner. Rekken av økonomisk vanskeligstilte land blir lengre og lengre, og enda flere vil komme. Den største faren med den økonomiske krisen i Europa er, som jeg har påpekt både her og i Strasbourg tidligere, ungdomsledigheten. I flere land er nå ungdomsledigheten på over 40 pst., og det er mye – svært mye. Ikke bare utdanner man ungdom til ledighet, men man tar fra dem håpet om en framtid. Mange ungdommer er blitt spurt, i både Hellas, Spania og land som Serbia og Bosnia, om sitt syn på framtiden. Det som er illevarslende, er at de ikke har noe. Heller ikke har de tro på at politikerne kan ordne opp og få disse landene opp av den økonomiske bølgedalen. De har ikke bare mistet troen på framtiden, de har også mistet troen på demokratiet, og med håpløsheten kommer fort ønske om forandring. Det er det vi ser i flere land, at ekstreme partier på både høyre- og venstresiden får fotfeste og vokser seg store nok til å være representert i parlamentene. Med holdninger som disse ekstreme partiene har, kan det fort utløses i vold. Frykten er all volds mor, og frykten for ikke å ha en framtid kan utløse voldelige reaksjoner fra en håpløs ungdom. Utenriksministeren sier i sin redegjørelse at vi ikke har råd til å få en hel generasjon med unge uten jobb og uten framtid. Jeg er så inderlig enig med ham, også i det han sier om at det må skapes økonomisk vekst. Men for å få vekst må det være stabilitet, noe som akkurat nå mangler i flere land i Europa, land som kanskje hadde trengt den økonomiske veksten aller mest. Vi hadde fire og ikke tre valg i Europa 6. mai, hvis man teller med Armenia. Armenia er vel det landet der valget ikke holdt de demokratiske standardene vi er vant til. Dessverre har landet et stykke å gå for å leve opp til de demokratiske prinsipper. Når det gjelder Serbia, som også utenriksministeren var inne på, er det duket for en spennende andre runde av presidentvalget. To kandidater ser ut til å kjempe om presidentstolen, de samme to som sloss om den i 2004 og 2008, og som Tadic vant hver gang, med svært liten margin. Det som forundrer meg noe, er at vår statsminister uttrykker bekymring for at Tadic skal tape dette valget om en uke. Så mye bekymret det ham at han lørdag valgte å ta med seg representanter for Telenor og dra til Serbia for å kaste glans, for å bedre sjansene for Tadic til å vinne. Jeg håper ikke dette betyr at statsministeren ikke har tenkt å ha det samme gode samarbeidet med en eventuell ny president i Serbia. Det er mange som bekymrer seg for utviklingen i Ungarn, som utenriksministeren helt riktig påpeker. Europarådet er i den grad bekymret at de har valgt å åpne egen sak mot Ungarn. Denne blir etter all sannsynlighet debattert under sesjonen i juni. Det skal sies at Ungarn har vært i kontakt med Venezia-kommisjonen, og man skal se på endringene som er gjort, komme med uttalelse om hvilke konsekvenser disse får, og hvilke vedtatte endringer man bør omgjøre. Men her ser man med all tydelighet hvilken fare ekstreme partier kan være, bare de blir store nok. Det er dessverre slik at i altfor mange av de nye demokratiene bryter de med universelle menneskerettigheter: Aserbajdsjan, Ukraina, Romania, Ungarn og Bosnia, for å nevne noen. Rettigheter som brytes, er utallige: brudd på ytringsfriheten, brudd på forsamlingsretten, brudd på rettigheter på grunn av religion, rase og seksuell legning, og mange flere. I Aserbajdsjan fengsles opposisjonelle og journalister for å være kritiske til det bestående. I Ukraina har vi Julia Timosjenko, som inntil nylig ikke hadde fått nødvendig legebehandling, og man kan nok spørre seg om hun har fått en rettferdig rettssak også, når man kjenner rettssystemet i Ukraina. I Romania – og for så vidt flere andre steder – blir romfolket fratatt sine rettigheter, forfulgt og trakassert i eget land, og i Bosnia får ikke etniske minoriteter stille til valg. I Europa er det altså fremdeles en lang vei å gå. Det blir derfor viktig at Norge i alle de internasjonale og bilaterale fora viser en klar holdning til brudd på de universelle menneskerettighetene. Utenriksministeren sa at verden trenger en sterk europeisk stemme. Like viktig er det at Europa trenger en sterk og tydelig norsk stemme, som kan stille krav; at menneskerettigheter ikke bare er noe vi snakker om, men at vi forventer at alle land etterlever den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, som alle 47 medlemsland i Europarådet har signert og ratifisert, dvs. hele Europa og litt til. Da har jeg fått sagt det som ligger mitt hjerte aller nærmest, så nå går jeg over til et par andre ting som Fremskrittspartiet også er opptatt av. Først om reservasjonsretten som er nedfelt i EØS-avtalen artikkel 102. Mange av oss husker debatten om datalagringsdirektivet og de høye bølgene det skapte hos posisjonen da man foreslo å bruke reservasjonsretten den gangen. Det var ikke særlig populært – det kunne komme mottiltak, må vite. Datalagringsdirektivet er fremdeles ikke innlemmet i EØS-avtalen, og jeg er her litt uenig med utenriksministeren om årsaken. Han sier at Island fremdeles har saken til vurdering, men det siste jeg hørte, var at Island har bestemt seg for å utsette saken inntil evalueringen er på plass, noe som betyr at det kan gå år før de bestemmer seg. Ting har en tendens til å ta tid i EU. Postdirektivet henger også litt i løse luften. Her har Norge brukt sin reservasjonsrett. Her var det ingen advarsler mot å bruke den. Vi har ikke sett noen mottiltak ennå heller, men jeg forstår det sånn at den norske avgjørelsen om EUs tredje postdirektiv nå er til vurdering i EU. Når vil vi få vite noe om utfallet av dette, og hva skjer hvis de ikke godtar vår reservasjon? Det kunne jeg tenke meg å spørre utenriksministeren om. Direktivet som setter rammene for fjernsynsvirksomhet, var også et av utenriksminsterens temaer i redegjørelsen. Jeg kan ikke fri meg for at jeg reagerte litt da han sa: «Ved innlemmelse av direktivet i EØS-avtalen legger vi til grunn at også forbudet mot alkoholreklame i rettede sendinger fra utlandet kan bestå.» Det kunne være fristende å spørre utenriksministeren hva han baserer seg på når han legger til grunn at forbudet vil bestå. Er det ønsketenkning, eller er det fundert i signaler utenriksministeren har fått om at det er akseptert fra EU? Avslutningsvis vil jeg innom EU-programmene, og med dem også så vidt innom nordområdene. Det er ikke levnet noen tvil om viktigheten av nordområdene og at de blir stadig viktigere både for Norge og EU – enten det gjelder fiskeri eller olje og gass. At det er her noen av de viktigste avtalene vil komme når det gjelder samarbeid med EU og Norge, er hevet over enhver tvil. Derfor er det viktig at Norge også deltar i de ulike programmene når det gjelder forskning og ikke minst transport. EU-programmer som INTERREG, Trans European Networks o. a. samt initiativ i den nordlige dimensjon, kan brukes til å utvikle et strategisk engasjement mellom Norge og EU, ikke bare sørge for at tilgjenglige programmer brukes, men at de også blir videreutviklet i løpet av de neste programfasene på en måte som gjør dem mer anvendelige for nordområdene og det potensialet som ligger der. Vi er gode på skippertak i Norge når det handler om å fremme interesser på avgrensede områder. Men hvor gode er vi egentlig til å sikre at det er vedvarende kunnskap og oppmerksomhet om våre grunnleggende interesser i Brussel og de andre viktige hovedstedene?