trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingjerd Schou (Høyre), 2002-05-14:
Jeg vil nøye følge utviklingen, men det er pr. nå ikke grunnlag for å si at vi kommer til å redusere antall vinmonopolutsalg. Dette er også en sak som jeg vet Vinmonopolet, både styret og direksjonen, følger nøye, også det som går på lønnsomhet i forhold til selvbetjente pol kontra pol som ikke er selvbetjente. Men det ligger ingen signaler fra meg pr. nå verken i forhold til åpningstider, reduksjon eller endringer utover det som er gjort. Men det som er viktig å understreke for meg, er at jeg merker at det er en god oppslutning i forhold til at vi skal ha et offentlig vinmonopol. Det er samtidig viktig at vi også har alkoholpolitisk oppmerksomhet i forhold til det som går på forebygging og behandling. Sånn sett er dette to sider hvor det på en måte er motstridende interesser, som det også er viktig å følge med. Jeg tror sånn sett spørsmålet er besvart med det jeg viste til innledningsvis.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Tallet på ungdom under 18 år som søker psykiatrisk behandling, er økende, og det er det all grunn til å være urolig for. Unge med psykiske problemer, ofte i kombinasjon med rusproblemer, vil som foregående representant også var inne på, være en av de store utfordringene Helse-Norge vil stå overfor. Arbeiderpartiet er helt enig i beskrivelsen av den krevende situasjonen. Arbeiderpartiet er også enig i at det haster med å få gjort noe med behandlingssituasjonen innenfor rus og psykiatri for våre ungdommer, og at ventetidene er uakseptable. Vi er også åpne for å se på diagnoserelaterte behandlingsgarantier, men vi vil avvente Regjeringens varslede melding om rusvern. Vi tror ikke det er riktig gjennom et Dokument nr. 8-forslag å gripe inn i den vedtatte psykiatriplanen nå. Da statsbudsjettet for 2002 ble behandlet, klarte ikke Arbeiderpartiet å øke tempoet i planen, og vi finner det noe betenkelig å komme med kraftige endringer allerede nå i mai. Dette er et område hvor vi trenger høy troverdighet fordi det er en brukergruppe som fortjener det. Når vi ikke finner grunn til å gripe inn drastisk i psykiatriplanen nå, er det også fordi vi forutsetter at Regjeringen følger situasjonen nøye, og at dette arbeidet prioriteres slik Regjeringen har gitt signaler om. Vi har derfor store forventninger til Regjeringens varslede melding om rusvern. Det er grunn til å minne om at på det tidspunktet vi behandlet denne innstillingen, var nok forutsetningen at Regjeringen skulle legge fram forslag om at helsetjenester for denne gruppen skulle overføres til staten. Når Regjeringen i revidert utsetter dette, skaper det usikkerhet både om tid og sted for denne behandlingen. Det kan også skape problemer for den gruppe mennesker dette dokumentet berører. Når det gjelder Arbeiderpartiets holdning til denne utsettelsen, vil vi komme tilbake til det i revidert nasjonalbudsjett.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg har først et par kommentarer. Hadde flertallet i Stortinget for kort tid siden gått inn for Fremskrittspartiets forslag om å endre pasientrettighetsloven, ville det forslaget som foreligger fra mindretallet i dag, vært overflødig. Så sier helseministeren at det er urettferdig å gå inn og bestemme tidsfrister for enkelte grupper pasienter, for da kan man lett overse de alvorlige tilfellene. Min påstand er: Et barn som har psykiske lidelser, er i en alvorlig livssituasjon. Det må stå fast. Spørsmålet jeg hadde til helseministeren, var om helsestasjon- og helsesøstertjenesten. Har helseministeren oversikt over hvilke kommuner som har lagt ned denne tjenesten, eller hvor denne tjenesten ikke fungerer? Og i tilfelle, hva vil helseministeren gjøre for å få denne tjenesten på plass igjen i kommunene så raskt som overhodet mulig? For helsestasjonen er, som flere har sagt her, en veldig god observasjonspost for å følge med i utviklingen når det gjelder psykiske lidelser og ikke minst når det gjelder bruken av rusmidler blant barn og unge.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Vi behandler i dag en revisjonsmelding i forhold til sykehusdrift og innsatsbasert finansiering av sykehusdriften. Meldingen fra Riksrevisjonen er som vanlig grundig og gjennomgående analytisk, og peker både på negative og positive sider ved sykehusdriften for det tidsrom vi nå snakker om. Alle som har lest denne meldingen, burde etter mitt skjønn innrømme for seg selv og andre at det var på høy tid at vi fikk et statlig eierskap for driften av de offentlige sykehusene. Det som gjennomgående går igjen i denne meldingen, er at sykehusene i svært mange tilfeller og over lang tid har drevet uten ledelse og styring. Den styringen som direktørene har ment at de hadde, har de ikke hatt. De har vært administratorer for fylkeskommunal detaljstyring av sykehusene. Da måtte resultatet bli som det har blitt, at man ikke har hatt oversikt over driften eller har hatt mulighet for økonomisk styring – man har faktisk ikke hatt oversikt over den økonomiske styringen – slik at man har fått for mye penger, og man har fått for lite penger i forhold til ISF-systemet. Det sier noe om kvaliteten på den administrative og organisatoriske delen av vår sykehusdrift frem til januar i år. Og det er klart at vi som har sverget til et statlig eierskap og foretaksmodellen, har forventninger om at vi nå skal få en ledelse og en organisering i sykehusene der man først og fremst er opptatt av pasienten, og også av økonomistyring og organisering på en god måte, for å få mest mulig ut av helsekronene. Hovedgrunnen til at jeg tok ordet, er at denne revisjonsrapporten uttrykkelig slår fast en meget viktig ting, som jeg synes at motstanderne av innsatsbasert finansiering skal legge seg på minne. Ifølge de skrekkscenarioene vi hørte om når det gjaldt innsatsbasert finansiering, var det bare de inntektsgivende pasientene som fikk behandling, kronikerne og de alvorlig syke ble satt på venting. Og det som for meg er viktigst i denne rapporten fra Riksrevisjonen, er at den dokumenterer det stikk motsatte. Det har ikke skjedd noen utglidning i sykehusene hvor man har tenkt økonomi og lettvint tjente penger på pasienter med god inntekt. Snarere tvert imot: Det vises og dokumenteres i denne meldingen at dette har sykehusene ikke gjort, de har fulgt god medisinsk og moralsk etikk ved at man først og fremst tar vare på de dårligste pasientene. Så la ikke meg eller andre i fremtiden høre antydninger fra enkelte politiske partier her i huset som frem til dags dato har påstått at sykehusene har profittert på de «lette» pasientene som gir de beste inntektene, og at man har satt de dårligste pasientene på venting.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
La meg si meg helt enig med representanten Alvheim i at barn som lider av psykiske sykdommer, har en alvorlig helsesituasjon og vil være prioritert innenfor de prioriteringskriterier som gjelder etter pasientrettighetsloven med forskrifter. Poenget er at det er alvorlighet som må være det styrende prinsippet, og ikke hvilken aldersgruppe man er i, eller hvilken diagnose man har. Jeg tror at helheten i helsetjenesten faktisk er tjent med det, men fremfor alt tror jeg at pasientene og de som lider, er tjent med det. Når det gjelder helsestasjoner, er det en lovbestemt oppgave innenfor kommunehelsetjenesten. Det skal være en slik helsetjeneste i alle kommuner etter lovens bestemmelser. Jeg har i den senere tid registrert at noen kommuner, bl.a. en kommune som har vært nevnt tidligere i debatten her, har gått til det skrittet å legge ned skolehelsetjenesten, som er en del av den samme lovbestemte virksomhet. Det vil jeg advare meget sterkt mot, og jeg forutsetter at fylkeslegene som tilsynsmyndighet faktisk følger opp dette, som jeg vil si er en klart regelstridig utvikling. Vi har i opptrappingsplanen øremerkede midler til kommunenes arbeid med å forebygge psykiske helseproblemer, og helsestasjonene er en del av det. Og vi har til hensikt å følge opp at kommunene faktisk styrker helsestasjonsvirksomheten og ikke svekker den. Det vil vi følge opp i forbindelse med rapporteringen når det gjelder opptrappingsplanen, og jeg tror faktisk at det er meget klokt å investere i denne nultelinjen som helsestasjoner på mange måter er.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Hvis det var slik som representanten Hansen nå sa, at det ikke finnes tilbud, ville det jo ikke hjulpet å vedta en garanti. Det illustrerer nettopp mitt hovedpoeng, nemlig at man må bygge ut tilbudet og sørge for at det som vedtas i denne sal, faktisk blir gjennomført. Det er Regjeringens hovedstrategi. Nå er det ikke slik at det ikke finnes tilbud. Tilbudet øker i omfang, og vi har sett allerede i de første årene av opptrappingsplanen at det er en økning på antall behandlede barn og unge på 28 pst. Det som er alvorlig, er at tilbudet øker, men at behovene øker enda mer. Derfor har jeg varslet en skjerpet prioritering av barn og unge innenfor opptrappingsplanens midler, både i forhold til kommunesektorens del av ansvaret og i forhold til helseforetakene. Det er nettopp fordi det ikke skal være avhengig av kommuneøkonomi alene at Stortinget har vedtatt øremerkede midler til kommunesektoren på dette området. Når det gjelder de statlige foretakene som har ansvaret for spesialisthelsetjenesten, er også midlene inn i foretakene øremerket dette formålet og vil bli fulgt meget nøye, krone for krone, i forhold til det. Barn som har psykiske lidelser, har rett til behandling, men der intet er, har selv keiseren tapt sin rett. Derfor er det nødvendig å bygge ut kapasiteten i større grad enn det vi har maktet til nå.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Jeg er, i likhet med Senterpartiets representant, sterkt opptatt av en helhetlig satsing i forhold til disse gruppene. Jeg mener at opptrappingsplanen for psykisk helse faktisk er en av de mest helhetlige helseplaner som noen gang er laget. Den dreier seg om alt fra bolig, arbeid og kulturtilbud til forebygging, behandling og rehabilitering. Regjeringen er også opptatt av å følge opp de nye bestemmelsene om individuelle planer, som nettopp tar utgangspunkt i samhandling mellom de ulike offentlige etatene som har ansvar for å yte noe i forhold til mennesker med sammensatte behov og behov over et lengre tidsrom. Det er etter mitt syn det viktigste verktøyet for å skape en slik samhandling som representanten Gløtvold etterlyser. Så til økonomien. Regjeringen har lagt fram en proposisjon om en styrking av foretakenes økonomi. Vi har lagt hovedvekten på å styrke basisbevilgningene til foretakene, nettopp fordi vi ser at det er nødvendig for å sikre de delene av foretakenes virksomhet som ikke er stykkprisfinansiert gjennom ISF-ordningen. Psykiatrien er en viktig del av det. Behandlingstilbudet for rusmiddelmisbrukere innenfor spesialisthelsetjenesten er en annen del av det. Når det gjelder utbygging av DPS, er det ut fra det jeg har fått opplyst, realisert 29 nye slike distriktspsykiatriske sentre – ytterligere 32 er i funksjon, men skal bygges ut mer. Så gjenstår det å bygge ut 17 distriktspsykiatriske sentre i forhold til disse planene. Vi har gitt helseforetakene klar beskjed om at de skal holde tempoet og utbyggingstakten slik at opptrappingsplanens mål kan bli nådd.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Jeg tror ikke at representanten Ballo ville ha tatt munnen for full om han hadde sagt at barne- og ungdomspsykiatrien er et forsømt område. Det mener jeg. Og det er grunnen til at jeg har tatt flere initiativ for at barn og ungdom skal prioriteres høyere innenfor den opptrappingen av psykisk helse-tilbudet som Stortinget har vedtatt. For det første har kommunene fått beskjed om at minst 20 pst. av de øremerkede midlene de får, skal gå til barn og unge. Så langt er prosenten bare 13. For det andre har foretakene fått beskjed om at de skal prioritere barn og unge innenfor opptrappingsplanen, og at opptrappingsplanens midler skal brukes til psykisk helse, ikke til noe annet. De har også fått beskjed om at utbyggingen av behandlingstilbudet skal holdes oppe, i takt med planens forutsetninger. Og sist – men ikke minst – har vi når det gjelder dette, i stortingsproposisjonen om økonomien i helseforetakene lagt inn klare føringer som vil bli fulgt opp overfor foretakene, og styrket basisfinansieringen i foretakene, som er hovedgrunnlaget for å finansiere spesialiserte helsetjenester til mennesker med psykiske lidelser. Representanten Ballo må få kalle det hva han vil, men for meg er det faktisk et dyptfølt, personlig engasjement.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2002-05-14:
Begge Dokument nr. 8-forslagene er opptatt av å forebygge og forbedre situasjonen for barn og unge slik at de får hjelp på et tidlig tidspunkt. Det pekes på alvorlige konsekvenser, som overdosedødsfall og selvmord, om ikke barn og unge får nødvendig hjelp og tilbud om behandling i en tidlig fase. Kristelig Folkeparti deler denne bekymringen og er glad for den store enighet det er på Stortinget om å øke satsingen på nettopp psykiatri og rusomsorg for barn og unge under 18 år. En interpellasjonsdebatt for kort tid siden bekreftet dette, og det er igjen understreket i debatten i dag. Kristelig Folkeparti er ikke enig med forslagsstillerne i at det er mangler ved lovverket som er årsaken til at barn og unge som har rusmiddelproblemer eller psykiske problemer, ikke får den hjelp de trenger av helsetjenesten. Vi mener det er et kapasitetsproblem, og at det er viktig at en fortsatt har en forpliktende satsing på dette feltet. For å kunne oppfylle intensjonen i Opptrappingsplan for psykisk helse er det et viktig signal Regjeringen gir i revidert nasjonalbudsjett når en øker sykehusenes basisbevilgning, slik at psykiatrien kan styrkes. I tråd med Sem-erklæringen vil Regjeringen lovfeste pasienters rett til behandling innen individuelle frister fastsatt på medisinsk grunnlag. Vilkårene for en slik rettighet er knyttet til alvorlighet, behandlingens nytte og kostnadseffektivitet. Vilkårene er altså ikke ment å dekke en bestemt aldersgruppe eller bestemte diagnoser. Det skal tas individuelle hensyn. Kristelig Folkeparti mener det blir feil å gripe inn i prioriteringssystemet som pasientrettighetsloven bygger på, og vi vil derfor ikke støtte forslagene. Vi vil fortsatt kjempe for å øke kapasiteten i behandlingskjeden og ser behov for å satse ekstra på helsestasjoner slik at problemer kan fanges opp på et tidlig tidspunkt. Det er viktig å forebygge, slik at ingen barn eller unge kommer i en slik livskrise som Dokument nr. 8-forslagene beskriver.
André Oktay Dahl (Høyre), 2002-05-14:
I denne sal er det flere utgaver av en viss person som leser – og hører – en viss bok på opptil flere måter. Det er en litt prinsipiell ulik måte å tenke på. Jeg har et spørsmål til SV, hvis det er noen representanter derfra igjen i salen her. Synes SV at det er positivt eller negativt at ISF har bidratt til å øke behandlingskapasiteten ved norske sykehus isolert sett og totalt sett, som denne rapporten avdekker? Jeg tror ikke det nødvendigvis har noe med BI-tankegang å gjøre. Det rapporten viser, er at det kanskje kan være behov for å sjekke ut nærmere om den helsefaglige kompetansen er god nok, når man kan feildiagnostisere og plassere i feil DRG gjentatte ganger. Jeg kunne godt tenke meg at SV, som hyller rammefinansieringens fortreffelighet, her kunne forklare hvorfor rammefinansiering ville ført til et bedre resultat for norske sykehus enn det denne rapporten viser har skjedd.
André Oktay Dahl (Høyre), 2002-05-14:
Nå er det klart at det blir kveldsmøte uansett, så da kan jeg like godt ta ordet. Jeg vil egentlig bare understreke det statsråden sa, at ISF som system forutsetter i det vesentlige informasjon, god medisinsk registrering, kontroll, ledelse og rapporteringssystemer. Jeg vil også kommentere det SV sa. Man kan godt tenke seg litt ISF, bare den ikke er så høy som 55 pst. I mitt hjemfylke, Akershus, har man benyttet anledningen til å ha en høyere ISF-andel internt i fylket, og selv om det fylket ikke akkurat har utmerket seg ved veldig god økonomistyring, er det i hvert fall blitt behandlet relativt mange pasienter i løpet av denne perioden. Det viser med all ønskelig tydelighet at ISF som system forutsetter at man har en høy ISF-prosent. Men jeg er fullt innforstått med at en del kategorier og sykdomstilfeller ikke passer inn i et slikt system. Det sier seg selv. Når det gjelder kronikerne, som alle er veldig opptatt av, er det viktig å merke seg at de ikke utgjør en egen del i Riksrevisjonens undersøkelse. Statsråden har påpekt forutsetningene for å lykkes, og jeg er – på vegne av flertallet i komiteen – veldig fornøyd med at statsråden og departementet skal se nøyere på dette og ta tilbørlig hensyn til det som er avdekket i rapporten. Da kan vi være sikre på at vi får et utkast til forslag for å forbedre ISF som finansieringssystem innen nyttårsaften i år.
Henrik Rød (Fremskrittspartiet), 2002-05-14:
Jeg vil få takke statsråden for hans innlegg. I hvert fall undertegnede er beroliget i forhold til dette med kontraktsinngåelse. Det jeg imidlertid kunne tenke meg å få høre litt mer om, er organisasjonskulturen i Statsbygg. Jeg synes de påstandene som fremkom i høringen, var så vidt oppsiktsvekkende at jeg har lyst til å dvele litt mer ved det. Vi snakker altså om to tidligere direktører for dette selskapet som sier akkurat det samme. I vår åpne høring sa de begge at det var informanter – man kalte det «usynlige personer» – i organisasjonen som direkte motarbeidet ledelsen og den strategien som ledelsen hadde. Det må jo være noe i dette når to tidligere administrerende direktører i selskapet sier det. Så det tror jeg på. Jeg synes det er viktig at statsråden også merker seg dette, Særlig alvorlig synes jeg det er når de samme to direktørene påpeker at departementets oppfølging har vært for dårlig. Det har også blitt sagt at man har forsøkt å få kontakt med tidligere statsråder som har hatt ansvar for disse tingene, men at man ikke engang har oppnådd kontakt for å ta opp slike forhold som har med organisasjonskulturen å gjøre. Jeg kunne godt tenke meg å utfordre statsråden på å si litt om hva man har tenkt å gjøre for å se på organisasjonskulturen i Statsbygg.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2002-05-14:
Som saksordføreren sa, er bakgrunnen for denne saken at komiteen ønsket å bringe klarhet i en del av de påstandene som hersket i media om uklarheter rundt rutiner i Statsbygg når det gjaldt deres inngåelse av kontrakter. Det er alvorlig når det kommer påstander om at det forekommer at man i det offentlige ikke forholder seg til de ulike regelverkene. Riksrevisjonen har i sine antegnelser pekt på flere til dels betydelige avvik fra disse bestemmelsene når det gjelder Statsbyggs innkjøp av konsulenttjenester. Det er engasjert konsulentbistand uten forutgående anbudsrunde. Når oppdraget var i gang, har det gått lange perioder uten inngåelse av kontrakter. Og endelig er regninger honorert uten at disse er forankret i en kontrakt eller i en avtale. Så peker saksordføreren på det forhold at det også synes å ha utviklet seg en kultur eller et handlingsmønster som ikke helt ut er i tråd med de retningslinjer og de bestemmelser som ligger til grunn for virksomheten. Om slike situasjoner oppstår, er det et ledelsesansvar å rydde opp. Man kan ikke bruke dette verken som unnskyldning eller som forklaring på de feil og mangler som måtte forekomme i en hvilken som helst virksomhet, slik også for Statsbygg. Det er også fremkommet at direktøren i Statsbygg mente at hans kontakt med den politiske ledelse i departementet var svakere enn man kunne ønske seg, og at hans kontakt i det alt vesentlige måtte skje via embetsverket. Derfor, antok direktøren, ville det ha vært hensiktsmessig med et eget styre for virksomheten. Slik strukturen nå er, vil under alle omstendigheter det overordnede ansvaret ligge på statsråden, ikke som generalforsamling, men i forhold til den daglige drift. Dermed ville vi fått et styre som hadde en svært begrenset rolle, og slike styrer er meget sjelden en suksess. Jeg skal ikke utdype dette særlig mye mer, men det er i særlig grad én ting som jeg gjerne vil presisere lite grann. I en merknad fra Høyre og Kristelig Folkeparti sies det at det ble innlevert en politianmeldelse fordi direktøren hadde tildelt oppdrag til konsulentselskapet KRC på grunnlag av direktørens tilknytning til innehaveren av selskapet. Saksordføreren var også innom at det hadde versert noe om personlige relasjoner mellom direktøren og lederen for dette konsulentselskapet. Det har aldri vært noen sentral del av saken, og det var ikke grunnlaget for anmeldelse. Dette er nok en mer pittoresk sak som pressen har vært opptatt av. Formelt har ikke noe av dette ligget i kortene, og det var altså ikke en del av anmeldelsen. Det er viktig at regelverk følges, og det påligger myndighetene et betydelig ansvar for å se til at dette skjer. I forhold til etater og forvaltningen er det naturligvis statsråden som i særlig grad har et slikt ansvar, og derfor er det viktig og nødvendig at Stortinget for sin del er klar over det ansvaret statsråden har, og har en helhetlig tilnærming til denne type saker.
Victor Norman (Høyre), 2002-05-14:
Jeg har ikke noe grunnlag for å vurdere om organisasjonskulturen i Statsbygg før min tid som statsråd var ryddig eller uryddig, og vil ikke uttale meg om det spørsmålet i det hele tatt. Men jeg har lyst til å presisere at spørsmålet om organisasjonskultur langt på vei er et spørsmål om organisasjon. I utgangspunktet er jeg helt enig i det synspunktet som har vært fremført av representanter tidligere i denne debatten, at det til syvende og sist er ledelsens ansvar å sørge for at man har en god organisasjonskultur. Men jeg har lyst til å føye til at i forlengelsen av det ligger også at ledelsen må gis rammer som gjør at organisasjonen kan utvikles i den retning som er nødvendig. Da er det viktig med et ryddig forhold mellom eier og ledelse, i dette tilfellet departementet og Statsbygg. Jeg tror noe av det sentrale ved de endringene vi tenker oss når det gjelder Statsbyggs organisering, er at Statsbygg får en klarere og friere stilling på de områdene hvor det er naturlig med en fri stilling. Da vil det også være mye lettere for ledelsen i Statsbygg å utvikle organisasjonen og organisasjonskulturen på en måte som er ryddig. Så uten å ta stilling til hva som har skjedd historisk, er jeg helt sikker på at den modellen vi tenker oss for Statsbygg fremover, vil bidra til at man kan få utviklet organisasjonskulturen i en gunstig retning.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
På vegne av Jens Stoltenberg, Signe Øye og meg selv fremsettes forslag om boligtiltak for ungdom og økonomisk vanskeligstilte.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Til kommunalministeren: Arbeiderpartiet mener at vi må gjøre det lettere for ungdom å få et sted å bo. Da må vi bygge flere boliger, og vi må redusere veksten i boligprisene. Nå ser vi at boligbyggingen faller. Det betyr at prisene vil stige ytterligere. Ungdom rammes hardest av det. Det sterkeste virkemidlet for å få opp boligbyggingen er tilgang på rimelige lån i Husbanken. Men Husbanken varsler nå at den går tom i august. Bondevik og Solberg sitter med hendene i fanget og lar det skje. Hvordan kan Regjeringen med åpne øyne passivt se på at Husbanken går tom?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Det viktigste virkemidlet for å få ned renten på boliglån, er jo at flere kan få tilgang til billige lån i Husbanken. Det koster ikke staten én krone på budsjettet, men for en som låner 800 000 kr og har en nedbetaling på 25 år, betyr det en lånefordel på 100 000 kr. Det gjør igjen at det vil bli bygd flere boliger enn det elles ville ha blitt, og det betyr at presset på boligmarkedet blir mindre. Det var også slik at statsråd Solberg ved budsjettbehandlingen i høst sa at Regjeringen ville «komme tilbake med en vurdering om lånerammen i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for å se om den er stor nok». Vi vet jo at den ikke er stor nok! Likevel unnlater Regjeringen å øke rammene. Og som sagt, det koster ikke staten én krone på budsjettet å la folk få nyte godt av at staten, fordi den er en sikker låntaker, kan låne penger billig og låne dem videre ut til folk, slik at de får lavere rente, og slik at vi får opp boligbyggingen, som er det aller, aller viktigste for å løse boligproblemene for ungdom.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
President! Kan jeg få rette en åpenbar og vesentlig misforståelse?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Det var noe som var feil.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det er riktig at boligbyggingstakten falt med 12 pst. første kvartal. Alle signaler tyder på at den kommer til å gå opp i andre kvartal. Det de fleste analytikere sier er grunnen til at boligbyggingen har falt, er faktisk den usikkerheten som ble skapt etter 11. september – en usikkerhet som altså først og fremst slår inn i det mest følsomme markedet vi har i Norge, nemlig boligbyggings- og boligkjøpsmarkedet. Det er sånn at alle renteendringer, all ustabilitet i forhold til den økonomiske fremtiden har den største virkningen for hvor mange boliger som blir bygd. Ingen finansieringsinstitusjon kan motvirke den typen signaler som gis når folk blir redde for fremtiden, for boliginvestering er den viktigste investering folk gjør. Derfor er faktisk det desidert viktigste virkemidlet for å få høynet boligbyggingen i dette landet å sørge for stabil vekst, sørge for at vi har rammebetingelser rundt folks boliginvesteringer som gjør at de kan ha tillit til at renten holder seg lav. Det gjelder dem som skal finansiere byggingen, ulike entreprenører og andre, men det gjelder også de personene som skal kjøpe bolig. Derfor har Regjeringen valgt å sørge for å legge opp til et revidert nasjonalbudsjett som ikke øker aktiviteten ekstra, og som dermed presser renten, utover det handlingsregelen sier. Jeg har lyst til å si at en eventuell økning i finansieringsrammen i Husbanken ville medført at vi også økte presset i aktiviteten i Norge, fordi man da ville økt tilgangen på lånekapital i det norske markedet. Så jeg synes at det er viktig at vi har det som er det viktigste virkemidlet, føler jeg, nemlig stabilitet. Tiltro til den investeringen man foretar i bolig, er avgjørende også for om boligbyggingen kommer til å fortsette å vokse i årene fremover.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
En renteøkning ved at vi øker aktiviteten, kommer til å koste alle dem som skal kjøpe en bolig, og alle entreprenørene som skal bygge, dyrt. Det kommer neste år til å gjøre at husbankrenten også går opp, fordi vi har en formel for hvordan vi fastsetter husbankrenten. Den baserer seg på det rentenivået vi har. Det betyr at bruker vi for mye penger nå, er det boligeierne, boligkjøperne, boligbyggerne og boligbyggingstakten som kommer til å få svi først. Derfor har vi lagt opp til et ansvarlig opplegg også i forhold til å prioritere virkemidler. Det er slik at 80 pst. av finansieringen av boligkjøp i dette landet foregår i det private markedet. 40 pst. av nybyggingen finansieres av Husbanken. Men det er bare 70 pst. av de lånene som finansieres bare av Husbanken; toppfinansieringen foregår allerede i dag i form av at man må låne i det private markedet. Vi kommer til å vekte noe mer den ordinære boligbyggingen. Det som ikke er til de målrettede gruppene, må inn på det vanlige lånemarkedet, og så kommer vi til å si at de prioriterte gruppene fortsatt skal ha prioritet i Husbanken, og vi har lånerammer til å gi lån til bl.a. alle ungdomsprosjektene.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg tror man skal ha fokusering på renten som vesentlig i alt Regjeringen gjør. Det finnes mennesker som har lån nesten opp til pipen – heldigvis ikke så mye som på midten av 1980-tallet. Det finnes svært mange unge mennesker som i dag er svært opptatt av hva det vil gjøre i forhold til deres privatøkonomi hvis vi bidrar til en økonomi som øker renten, fordi de sitter med store boliglån. Ja, det er riktig at Høyre ønsker å gjøre Husbanken om til en førstehjemsbank. Det er faktisk riktig at også Regjeringen i Sem-erklæringen sier at det viktigste Husbanken skal drive med, er førstehjemsbankoppgavene sine. Det er å støtte bygging av prosjekter knyttet til ungdom og bolig, det er å gi tilskudd til utleieboliger, til de sosiale formålene og sørge for at boligpolitikken også har en sosial side. Det er det offentliges rolle i boligpolitikken fremover. Husbanken kommer aldri til å kunne løse alt. Vi har ikke sagt at ikke folk ellers skal få lån, men de er altså de lavest prioriterte innenfor den rammen vi har, og rammen er satt for å sørge for at renten ikke går opp i dette landet.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg har ikke tenkt å pålegge noen kommuner en plikt til å regulere nye områder til boligbygging. Jeg mener at det i og for seg fremgår av det planverket vi har i dag, at det er et av de viktige formålene vi skal ha når vi har arealregulering. Jeg tror faktisk at det i de aller fleste deler av dette landet er ansvarlige kommunepolitikere som er i stand til å se at det å tilrettelegge også for boligbygging – og variert boligbygging – er en viktig del av en kommunes oppgaver. Det jeg syns er viktig, er å sørge for at vi får planprosessene mer på skinner, slik at det går raskere. Vi kan sørge for at private utbyggere som har et ønske om å lage en egen, privat reguleringsplan, ikke opplever at det treneres i det offentlige byråkratiet, og at byggesaksbehandlingen blir raskere. Det kommer både miljøvernministeren og jeg tilbake til Stortinget med forslag til. De kan behandles i løpet av høstsemesteret. Det er et viktig bidrag. Det er viktig at vi på en rekke områder sørger for mindre byråkrati i byggeprosessen, for det betyr også mindre kostnader.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Også jeg får til daglig dokumentert situasjonen i kommunene, og jeg er enig i at det er mange kommuner som sliter og har en vanskelig situasjon. Jeg tror kommunalkomiteens leder, som altså representerer Senterpartiet, skulle tenke gjennom at den situasjonen som er i Kommune-Norge i dag, ikke er et resultat av siste års budsjett. Den er et resultat av en situasjon som har bygd seg opp over flere år. Det har bygd seg opp et underskudd i mange kommuner, og man har hatt store omstillinger. Jeg vil minne om at i to av de årene da Senterpartiet satt med kommunalministeren, endte frie inntekter på henholdsvis minus 0,4 pst. og minus 0,5 pst. Jeg synes Senterpartiet bør ta med seg en viss grad av ydmykhet inn i debatten, knyttet til hva de faktisk har bidratt med når de har sittet i posisjon til å gjøre noe i forhold til Kommune-Norge. Så er det altså slik at vi for 2003 er i en situasjon der vi har et stramt budsjett, fordi regjeringspartiene og opposisjonen har vært med på mange vedtak som først skal finansieres i 2003. Jeg tror vi skal ta lærdom av at vi bør la være å vedta for mye som har virkningsdag fra 1. november eller 1. oktober, for da har vi ikke helhetsprioriteringene for det enkelte års budsjett foran oss, og da kan vi komme i en situasjon der vi har prioritert andre ting, kanskje i forhold til oppgaver vi allerede måtte ha. Men jeg har lyst til å si at der deles ansvaret mellom regjering og storting. Noen av de vedtakene som først og fremst skal finansieres i 2003, er faktisk vedtatt mot regjeringspartienes stemmer her i Stortinget. Det er altså ikke slik at det nødvendigvis oppstår en konflikt ved å gi skattelettelser til de rike. Begrunnelsen for å få ned skattetrykket i Norge er faktisk at man skal ha langsiktig mulighet til å kunne ha arbeidsplasser i Norge. Og like bekymret som jeg er for Kommune-Norges økonomi, er jeg bekymret for at flere og flere bedrifter flytter ut aktiviteten sin eller legger ned. Langs hele kysten er det nå problemer i fiskeindustrien. Det burde bekymre oss like mye som hvilket kostnadsnivå vi legger oss på.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det er slik at jeg oppfatter at jobben som kommunalminister ikke bare er å snakke om kommunesektorens inntektsside. Jeg må være like opptatt av hvordan jeg skal få ned utgiftene som sørger for å drive hele dette landet ut i en vanskelig konkurransemessig situasjon, og som undergraver vekstkraften i norsk økonomi. Det å få avgifter og skatter ned er en viktig del av det. Det er også viktig å sørge for en ansvarlig økonomisk politikk som gjør at renten ikke går opp. For hvis renten går opp, vet vi at en renteøkning på 1 prosentpoeng betyr 800 mill. kr mer i utgifter for kommunesektoren. For å si det slik: Den regjeringen som Senterpartiet satt i og hadde kommunalministeren i, opplevde i 1998 at renten gikk opp. Kommunesektoren gikk med et kjempedigert underskudd det året fordi man ikke klarte å holde orden på økonomien, og fordi det skjedde uforutsette ting. Men det er slike ting som skjer, og som gjør at vi må ha ansvarlighet knyttet til det vi gjør. Når det gjelder pensjonsutgiftene, har jeg lyst til å gjøre oppmerksom på én ting: Det er ikke ett pensjonsselskap som i 2002 har sendt ut regningen ennå. Alle de tall vi diskuterer, er foreløpig teoretiske.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det er slik at vi foreslår en vekst i kommunesektorens inntekter neste år. Veksten er størst i de øremerkede ordningene. Det synes egentlig jeg er leit, for jeg mener at det som er viktig, er at vi får sterkest vekst i frie inntekter. Men grunnen til veksten i de øremerkede ordningene er at vi er i sluttfasen når det gjelder gjennomføring av eldreomsorgsplanen, vi bygger ut støtten til barnehager, og vi jobber med å gjennomføre psykiatriplanen – som altså også betyr en uttelling i kommunesektoren. Jeg mener at det da er viktig at vi fokuserer på hvordan vi kan bruke pengene bedre. Det er et potensial for omstilling og effektivisering i Kommune-Norge. Det er fullt mulig for mange kommuner å gå mer aktivt inn for et interkommunalt samarbeid om mange av de administrative oppgavene for å finne frem til måter å få ned utgiftene på, f.eks. til administrasjon. Det er også slik at de konsultasjonene vi har hatt med KS, og det datagrunnlaget som foreligger, viser en negativ produktivitetsutvikling på alle områder unntatt barnehager i kommunesektoren. Vi kan ikke fortsette med å ha det slik. Vi er nødt til å finne frem til bedre måter å drive på.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg mener at det er grunnleggende for et land å sørge for å ha et forsvar der det er sammenheng mellom investeringer og drift, slik at vi kan ta på oss den forpliktelsen det er å ha godt nok kvalifiserte folk med godt nok utstyr hvis vi skal delta i internasjonale operasjoner, som vi gjør i dag. Jeg synes faktisk det er mitt ansvar som politiker å sørge for at Forsvaret vårt stemmer overens med de oppgavene vi mener vi skal delta i. Derfor er det viktig at vi sørger for finansieringen. Å sende folk med for dårlig trening og for dårlig utstyr ut i den type situasjon ville være å risikere norske menneskeliv. Vi er faktisk i den type situasjon for øyeblikket. Derfor ville jeg trodd at det var riktig at vi også sier at det gir oss som politikere et ansvar når vi deltar i internasjonale operasjoner. Når det gjelder å satse på skolen, er det faktisk sånn at denne regjeringen gjør det. Vi gjør det gjennom å utrede flere større systemreformer for å bedre kvaliteten, vi gjør det gjennom forsøk som måtte bedre lærerutdanningen, vi gjør det gjennom en rekke kvalitetsforbedrende tiltak. Jeg er enig i at det er leit at vi neste år kommer til å ha en kommuneøkonomi som presser også skolen. Derfor må vi sørge for å få rom fremover til(presidenten klubber og annonserer neste taler) (presidenten klubber og annonserer neste taler)
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det har i en årrekke vært en ordning med støtte til å skrive ut folk fra sykehjem. Vi kan se at den ordningen rett og slett ikke har fungert, fordi det fortsatt er omtrent det samme antallet unge personer som bor på sykehjem. Vi har ment at istedenfor å ha en rekke øremerkede ordninger generelt sett er det viktig å ha et generelt rammefinansieringssystem i forhold til hvordan kommunene får inntekter, slik at vi slipper en del av det byråkratiet og de rapporteringsrutinene som er knyttet til det å ha øremerkede ordninger. I arbeidet med modernisering og forenkling av et finansieringssystem betyr det altså at vi fjerner en del direkte øremerkede ordninger som i dag bidrar til å generere byråkrati og andre ting. Vi har gjort den vurderingen at dette neppe har gitt det momentum som det skulle gjøre da man innførte det. Men det fjerner jo ikke kommunenes ansvar for å sørge for et godt botilbud til trafikkskadde utenom sykehjem, som er spesialtilpasset og beregnet for eldre mennesker. Ansvaret kommunene har for å gjøre dette er der fortsatt, og det skal kommunene oppfylle. Vi mener altså at dette er et tilskudd som ikke har gitt den virkningen man trodde det skulle ha da det kom. Det har sikkert vært kjærkomment for dem som har brukt det, men det er også et tilskudd som krever et byråkrati og rapporteringsrutiner. Alt dette er ting vi ønsker å redusere, og den viktigste måten å redusere dette på, er å gi kommunene totalansvar for ting uten å gi enkelte øremerkede ordninger i fremtiden.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Svaret har iallfall ikke nødvendigvis vært denne tilskuddsformen. I det moderniseringsarbeidet – grunnlaget for det har Regjeringen har lagt fram for Stortinget – som går på å delegere og desentralisere myndighet, sørge for mindre kontrollrutiner og mindre byråkrati og flytte ressurser fra administrasjon til tjenesteyting, må man ta vekk de elementene i systemene som skaper mer byråkrati. Øremerkede ordninger av denne typen skaper mer byråkrati. Det opplevde jeg faktisk at også partilederen i SV hadde erkjent i valgkampen, og derfor mente at det var viktig at vi skulle gå over til rammefinansiering og fjerne de øremerkede ordningene. Det vi gjør nå, er å fjerne en rekke øremerkede ordninger –dette er en av dem – og innlemme dem, og noen, fordi de er små og ikke naturlig å legge inn på fordeling til alle, har vi altså valgt å avvikle. Jeg tror vi undervurderer hvor mye mer byråkrati vi skaper gjennom bl.a. å ha denne typen rapporteringsrutiner. Den statsråden som har ansvar for en slik øremerket ordning, altså sosialministeren i denne sammenhengen, står ansvarlig for bruk av disse pengene i Stortinget. Det krever også oppfølging.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Grunnen til at kommunene opplever mer byråkrati, mer øremerking og større problemer med selv å kunne velge oppgaver, er at vi tar hver sektor for seg, og så skal vi finne én løsning, ett stimuleringstiltak, én måte å gjøre ting på i denne sal eller i den politiske debatten generelt i valgkampene. Summen av det blir at det blir mindre handlingsrom og handlefrihet for kommunene til å finne løsninger. Når man moderniserer og desentraliserer, gir man ansvar. Det betyr at kommunene skal utføre oppgavene, men vi tar vekk noen av de øremerkede virkemidlene fordi det er byråkratiskapende. Det argumentet som brukes i denne saken, kan brukes på alle andre øremerkede ordninger. Hvis vi skal ha en politikk som går ut på å ta hver bit for seg, ender vi opp med fortsatt å overstyre kommunene. Det er stikk i strid med det som er denne regjeringens målsetting, som er mindre detaljstyring, færre øremerkede ordninger og større selvstyre. Da får man handlingsrom til reelle prioriteringer lokalt.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Utgangspunktet mitt er at vi må få færre øremerkede ordninger. Vi må få mer delegering av ansvar til kommunene, og vi må sørge for at de får mulighet til å velge hvilke løsninger de vil. Vi må bruke mindre penger på byråkrati og mer penger på tjenester. Alle disse enkeltsakene – hvis vi bare ser på dem – kan ha en god begrunnelse, selv om jeg på dette området mener at erfaringer nå viser at det tiltaket Stortinget fant på, som vi alle trodde skulle være et bra tiltak, ikke har gitt den ønskede virkningen. Vi må begynne å skrelle vekk disse ordningene hvis vi faktisk skal få desentralisert myndighet og få større handlingsrom til å finne løsninger lokalt. Nå er det sånn at Fremskrittspartiet har en annen politikk på dette området – det anerkjenner jeg. Fremskrittspartiet ønsker i større grad å ha øremerkede ordninger og stykkprisfinansieringsmodeller på nasjonalt plan. Der er det uenighet mellom Regjeringen og Fremskrittspartiet. Vi mener at denne typen modeller må være innenfor det lokale selvstyret.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
I kommuneøkonomiproposisjonen for 2001 presenterte daværende kommunalminister Sylvia Brustad en liste over tilskuddsordninger som skulle innlemmes i løpet av perioden 2001-2007. På den listen stod det at dette tilskuddet for kommuneøkonomien for 2003 skulle innlemmes eller avvikles, og gå inn i kommuneøkonomiopplegget. Det betyr at vi følger opp det som Arbeiderpartiet la opp som linje for behandling av innlemming og avvikling, som et viktig tiltak. Det syns jeg også en tidligere statsråd bør ha med seg i dette. Jeg mener at når tiltak ikke lenger viser seg å virke, er alle penger kjærkomne. Men det har også en sidekostnad som vi ikke skal undervurdere, hvis vi mener vi skal gjøre dette samfunnet mindre byråkratisk. Så er det sånn at kommunene har og skal i større grad få lov å ta ansvar for ting. Jeg er enig i at vi trenger bedre kommuneøkonomi i årene fremover. Det har også Regjeringen sagt i Sem-erklæringen. Jeg har tidligere i dag svart på hvorfor den er anstrengt i 2003. Men hvis det skulle bety at vi stoppet enhver innlemming av øremerkede tilskudd eller andre ting, ville også hele moderniseringsprosessen, hele muligheten til å frigjøre ressurser fra byråkrati, forsvinne.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Høsten 2002 kan hele Stortinget være med på behandlingen av budsjettet for 2003 og kan da finne rom til de voldsomme forbedringer som alle har råd til i debatten omkring dette. Det ønsker jeg alle lykke til med. Jeg har lyst til å si at vi har prioritert kommuneopplegget innenfor de rammene vi så langt mener vi har disponible for 2003. Det er et stramt opplegg. De utgiftene som først og fremst påløper i 2003 som vi ikke har finansiert, har Arbeiderpartiet stemt for, med unntak av relativt små beløp. Det er begrensede rammer Arbeiderpartiet kommer til å ha hvis de bare skal fjerne den såkalte skattelettelsen for rike, som er på 1,5 milliarder kr, og bruke den til å gjennomføre alle løftene. Jeg leste i avisen i dag at ca. 3,6 milliarder kr mer skulle brukes, bl.a. på boligtiltak. Jeg tror vi alle skal ta innover oss at dette kommuneopplegget er et stramt opplegg – ja. Det har vi fra Regjeringens side vært helt ærlige på å si. Det betyr at noen kommuner kommer til å ha problemer med å opprettholde aktivitetsnivået slik som det er. Samtidig er det altså slik at vi til neste år har prioritert kommuneopplegget, og vi har prioritert å gi bedre vekst, men det er en voldsomt stor utgiftsøkning på mange områder, som vi må finne inndekning for. Det som er en utfordring nå, er også bl.a. at kommuneøkonomien rammes enda sterkere enn det vi så da vi la frem kommuneopplegget, av et lønnsoppgjør som ligger høyere enn det som lå inne f.eks. i revidert nasjonalbudsjett. Et lønnsoppgjør med en ramme på 6,02 for 2002 er høyere enn det som var forventet, og betraktelig høyere enn resultatet av forhandlingene både i frontfagene og i statlig sektor. Jeg ser at vi kommer til å ha problemer i kommuneøkonomien neste år. Jeg håper vi skal klare ikke å gjøre flere vedtak av den typen vi har gjort, med et sent iverksettelsestidspunkt, slik at vi i 2004-2005 kommer til å ha en bedre økonomi, og jeg ønsker Arbeiderpartiet lykke til i å bidra til det.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det gjør inntrykk på meg at barn ikke får et godt tilbud, enten årsaken er økonomi, mangel på evne til å gi et godt tilbud fordi man har organisert seg feil, eller hva nå årsaken måtte være. Det er ikke riktig at kommunene får mindre penger å rutte med neste år – de får mellom 2 og 2,5 milliarder kr mer å rutte med i det opplegget som er lagt frem. Det som er riktig, er at utgiftene deres nå stiger mer enn det veksten klarer å dekke. Utgiftene stiger først og fremst på grunn av pensjonskostnader, som man foreløpig ikke har sett regningen på, men vi har et anslag fra Regjeringens side på et varig høyere pensjonsnivå på mellom 1,5 og 2 milliarder kr. I tillegg til det har altså lønnsoppgjøret utløst høyere pensjonskostnader, kostnader på over 1 milliard kr, som må betales innenfor 2002, men som sannsynligvis også vil få innslag i forhold til 2003. Og så er det spørsmål om i hvor stor grad KLPs bufferfond er nødt til å bygges opp over kort tid. Loven tilsier at det kan fordeles over tre år for pensjonsselskaper.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg har det naive håpet at demokratiet vårt er sterkere grunnfestet enn at det bare skal fungere i de gode dagene og når det er mer penger å dele ut. Jeg mener at demokrati er en så viktig verdi at hvis vi ikke har klart å bygge det inn i ryggmargsrefleksen hos folk slik at demokratiet består også når vi må fordele penger, eller ikke kan fordele mer penger, men faktisk må ta tøffe tak, har vi et relativt stort forfall i forhold til den solidariske tankegangen om at vi står sammen i dette samfunnet. Det burde bekymre oss langt mer enn akkurat virkningene av neste års kommuneøkonomi, hvis det er realiteten. Det er altså slik at den såkalte minimale veksten er på 1 ¼ pst. Det tilsvarer det som ble foreslått for inntektsopplegget i 1999 og 2000. Det er en halv prosent vekst i de frie inntektene, og det er høyere enn det som ble foreslått i 1999 og 2000. Så jeg tror at når man ser dette i perspektiv, er ikke dette en rekordlav løsning. Dette er faktisk det som er normen. Det som er det viktige nye, er at utgiftene stiger eksplosivt i kommunesektoren.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg har lyst til å svare på det spørsmålet, knyttet til hva Høyre lovde. Høyre lovde en bedre kvalitet i skolen. Vi arbeider hver dag med å få en bedre kvalitet i skolen. Det er kommet en rekke forslag til Stortinget, og det er en rekke forslag på høring og til utredning knyttet til det å få det til. Lærerutdanningen blir bedre. Vi jobber med hele kvalitetsreformen, som vil bli presentert neste år. Vi jobber med å gi større muligheter for foreldre til å velge et alternativ i forhold til ny friskolelov. Alle disse tingene kommer til å gjøre skolevesenet bedre. Det vi vet, er at når vi med denne regjeringen kommer til enden av 2005, kommer skolen i Norge til å være bedre. I 2003 er det et stramt opplegg, ja. Og det er ingen som sier at vi ikke tror på at det er vanskelig i kommunesektoren. Det gjør vi. Vi vet at det er vanskelig i kommunesektoren. Men det er også slik at det er en del utgifter som også er påført av kommunene selv gjennom bl.a. forhandlinger. Det er et valg kommunepolitikerne har gjort, å si at dette året som er stramt, også er det året man skal gi de høyeste lønnsøkningene.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg har lyst til å si at jeg tror mange unge før dereguleringen i Willoch-tiden hadde vanskeligere med å få seg bolig enn det de har i dag. Selv om prisene offisielt var lave, var det mye penger under bordet, og de kunne man ikke låne noe sted. Man måtte ha en større egenkapitalandel for å klare å komme seg inn på boligmarkedet i de største pressområdene. Jeg tror at drømmen om at mye var så mye bedre før, gjelder ikke, også når det gjelder ungdoms adgang både til å få lån og til å få seg bolig. Det er helt klart at det er viktig å fokusere på at det skal være en billigere inngangsbillett for ungdom enn det det er i dag. Det viktigste man må fokusere på i forhold til boligbyggingen, er å få kostnadene på selve byggingen ned, for i de fleste markeder i Norge er det nybyggingskostnadene som presser markedsprisen. Et viktig eksempel på det er f.eks. mangelen på fagarbeidere i byggebransjen. Det er det største området hvor vi mangler arbeidsfolk i dag, noe som også medfører at kostnadene blir høyere. Det andre som er viktig, er å sørge for at de instrumenter vi har, målrettes nettopp mot de gruppene som har behov. Derfor jobber vi med å få til en bedre låneordning innenfor etableringslåneordningen for unge som skal kjøpe sin første bolig, å gjøre om Husbanken mer i retning av en førstehjemsbank på lånefinansieringssiden, i tillegg til en forbedret og forenklet låneordning for dem som er vanskeligstilte, og som har varige boligproblemer, som både får lån og får tilskudd. Regjeringen jobber med å øke de forskjellige tilskuddsområdene. Jeg viser bl.a. til at det allerede er bevilget mer til boligtilskuddsordningen enn inneværende år, og vi har i tillegg økt med 75 mill. kr knyttet til den spesielle situasjonen vi har når det gjelder å bosette flyktninger.