Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-17:
Jeg synes Ropstad hadde en veldig god inngang til debatten da han sa at det er en debatt som fordrer en ydmykhet. Den ydmykheten har det stort sett vært i debatten, fordi nesten alle talere har klart å få fram dilemmaene i Etiopia. Dette er altså ikke et land, som Ine M. Eriksen Søreide nå sa, hvor ingenting har skjedd på de siste 20 årene. Tvert imot, det har skjedd fantastisk mye positivt de siste 20 årene. Det er derfor man er i ferd med å skaffe alle barn utdanning, det er derfor man klarer å fylle magene til de fleste etiopiere, og det er derfor man kommer ut av ekstrem fattigdom, som jeg antar vi alle synes er formidable, flotte resultater. Så det er altså en økonomisk suksess. Så er det heller ingen uenighet om at det er et autoritært land, med mange og betydelige demokratiske svakheter. Dem tar vi opp i kontinuerlig dialog med myndighetene – jeg skal fortsette å ta det opp, men det er flott om opposisjonen følger med på at vi gjør det. Vi tar det også opp sammen med andre land med større innflytelse enn oss i den giverlandsdialogen vi har, og i alle former for politisk dialog med Etiopia. Så er altså Etiopia, som flere har vært inne på, også en viktig alliert i globale prosesser, det er en viktig alliert for Norge og Vesten i kampen mot internasjonal terrorisme, det er en viktig alliert for å skape fred i Sudan, hvor de gjør gode ting, og det er en viktig alliert i den internasjonale klimakampen, hvor Etiopia har vært blant de mest konstruktive afrikanske regimene for nettopp å få til den dialogen mellom nord og sør som vi trenger. Alt dette er Etiopia. I siste nummer av The Economist er det en rangering av forskjellige lands økonomiske vekst, og også en antydning om hvordan det vil gå i perioden 2011–2015. Selvfølgelig er det ikke alltid det går slik ekspertene tror, men The Economist tror altså at i perioden 2011–2015 kommer Etiopia til å ha den tredje høyeste økonomiske vekst i verden. Bare Kina og India vil ha høyere. Så er det riktig at fordelingspolitikken i Etiopia ikke er perfekt, men det er ingen grunn til å tro at den er verre i Etiopia enn den er i Kina eller India eller noen av de andre landene. Og med all respekt – jeg hater å måtte belære borgerlige om dette: Man må altså ha vekst for å ha noe å fordele. Etiopia er ikke et land som er så rikt at man klarer å fordele noe som helst uten en grundig vekst. Man må ha 5–10 pst. økonomisk vekst i mange år framover for å ha tilstrekkelig å fordele i et så fattig land. Men, og det er det mest interessante: Hvis man ser på denne rangeringen av de ti landene i verden med høyest økonomisk vekst, er det dessverre bare to som vi kan regne med har vekslende regimer i denne perioden, gitt dagens situasjon: Det er India, og det er Ghana. Alle de andre er ulike varianter av ettpartistater. Jeg tror det er på tide med litt mer refleksjon rundt demokratiets vilkår i verden, og særlig rundt spørsmålet om hvordan demokrati kan innpasses i Afrika, hvor det nesten alltid viser seg at etnisitet blir den grunnleggende form for demokratiets vilkår, jf. det som nå nettopp har skjedd i Elfenbenskysten, hvor man altså hadde et rent etnisk valg, og hvor den presidenten som tapte valget, nekter å gå av, men dessverre har meget gode utsikter til å bli sittende lenge på basis av stor støtte i store folkegrupper i Elfenbenskysten.