Else-May Norderhus (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for å ta opp dette temaet. Når man i media hører at friske skolebarn er dopet ned med medisiner for å sitte stille, og at lærere og foreldre i noen tilfeller er lettet over å få diagnostisert ungene, for selv å gå fri fra ansvaret, ja da synes jeg det er viktig at vi reagerer. I skolehverdagen, som gjerne er krevende for lærerne, er det for noen ønskelig at barn med adferdsvansker får en ADHD-diagnose, fordi det da følger med ekstra ressurser også i klasserommet. Det vi nå ser, er at medisinering er utbredt blant norske elever, og FNs barnekomité reagerer på et overforbruk av medisiner i Norge. Vi må spørre oss: Hvem er det som definerer og vurderer barnas avvik og livskvalitet? Det er gjerne et sett av pedagogiske, terapeutiske og sosiale konstruksjoner som definerer at de ulike barna ikke er som A4-eleven, og som er grunnleggende for at elever blir medisinert og ikke lenger gjør så mye ut av seg. Jeg synes det er for snevert å se på diagnose og medisin i denne sammenhengen. Da er årsaken til problemene mye mer interessant for å finne riktig behandling. Det er ikke alle som trenger medisin i tabletts form, men medisin i den forstand at mor og far forstår dem og kan bidra til at de får et tryggere og bedre liv gjennom ulike grep i familiesituasjonen. Barn er sårbare og reagerer på utrygghet og for dårlige stimuli. Så hva kan vi gjøre for at barn skal få det bedre? I dag er det full barnehagedekning, og da er mulighetene for å oppdage atferdsvansker på et tidlig tidspunkt mye større. Man har gode systemer som fanger opp dette, og som fører til handling. Jeg mener at vi må se bort fra medisinering som første tiltak. Vi må ha mer fokus på å finne årsaken, og så se hva som er riktig oppfølging rundt hvert enkelt barn. Jeg mener ikke at bare lærerne skal føle ansvar for å hjelpe elevene, men at foreldrene må bli trukket inn i det opplegget som kjøres for deres barn på barnehager og skoler. Foreldrene må føle ansvar og ikke få muligheten til på noe sett og vis å fraskrive seg ansvar på grunn av en diagnose som ADHD. Det er gledelig å se at foreldreprogram over tid har gitt gode resultat. I Norge har vi i dag et tilbud til alle kommende foreldre om svangerskapskurs. Jeg mener vi må jobbe for å få et bredere tilbud rundt foreldreprogram, i hvert fall til de foreldrene som har barn med atferdsvansker. For oppveksten er grunnlaget for barnets liv og framtid, og oppgaven foreldrene har, kan i så måte være svært krevende. Hjelp til å håndtere hverdagen med sine barn kan være et behov for mange, og bør gjøres tilgjengelig for langt flere enn i dag. Dette bør det offentlige styre med tanke på nødvendig kunnskap, tilbud og innhold. I skolehverdagen kan det ofte være lett å tenke at man ikke skal involvere foreldrene. Det kan oppleves svært krevende også for lærerne. Men den holdningen vil jeg advare sterkt imot. Kontakten med foreldrene vil jeg si heller er avgjørende viktig. Hos noen foreldre sitter det langt inne å akseptere at det er noe krevende med egne barn, men de må få forståelsen av at barnehagepersonell og skolepersonell vil barnas beste, selv om det er krevende når dette blir tatt tak i. Foreldre kan føle at de ikke strekker til, og oppleve det som et nederlag og derfor trekke seg unna. Men opplever de at de kommer på lag med læreren og helsepersonellet som er rundt, og at de sammen skal finne en god løsning for barnet, er det lettere å gå inn i det. Jeg fikk en mail fra en spesialpedagog på en skole som fortalte hvordan hun tok tak i dette problemet. Først måtte hun jobbe for å få tillit hos foreldrene og få dem med på laget. De informerte barnet om at mor og far kom til å komme på skolen og sitte der, fordi det ikke gikk så bra. Foreldrene sa til barnet at dette var noe foreldrene måtte gjøre når barnet ikke greide å oppføre seg på skolen. Som oftest ble det etter kun en dags tilstedeværelse merkbart bedre. Barnet syntes ikke noe spesielt om at foreldrene måtte være der på grunn av deres dårlige oppførsel. Raskt var det nok å ringe etter foreldrene når situasjonen på skolen tilspisset seg. Det kunne skje flere ganger, helt til barnet skjønte at lærer og foreldre snakket samme språk og sto sammen. Ofte er dette barn som har opplevd gjentatte trusler på grunn av sin oppførsel, uten at det ble fulgt opp, og dermed rant det på en måte bare ut i sanden, mens nå ble det motsatt og vanntette skott, for dårlig oppførsel fikk konsekvenser. Jeg tror dette er en kjempeutfordring for oss alle sammen, og at man må se bredt på den utfordringen som ligger her. Man må ikke ha en slags «quick fix» med medisinering der man løser bare én ting – det er mange sammensatte ting man må gjøre.