Michael Tetzschner (Høyre), 2016-01-21:
Statsråden hadde i sitt innlegg en henvisning til Innsynsutvalget, som jeg mener gjorde et viktig arbeid i kjølvannet av Lund-kommisjonens arbeid, som klart avdekket at norske borgere var blitt utsatt for instruksstridig overvåkning, ofte på sviktende grunnlag. Jeg kan godt si at jeg deltok i det arbeidet. Jeg var varamann, men møtte fast i en lengre periode over flere år i Per Maurseths langvarige sykefravær. Da fikk man også sett at disse spørsmålene ikke alltid er så enkle som det kan se ut til, for det ble jo i offentligheten i kjølvannet av Lund-kommisjonen en allmenn oppfatning at det nærmest var slik at POTs – det daværende PST – aktiviteter nærmest var preget og dominert av instruksstridig overvåkning. Men det var ikke tilfellet, for Innsynsutvalgets medlemmer fikk også stor kunnskap om at det ville være situasjoner hvor det ville være en forsømmelse ikke å gå noen nærmere etter i sømmene for å se hva som skjer. Det spørsmålet som interpellanten tar opp i dag, er uhyre viktig, fordi det betyr at vi nå kan sette sammen bitene i det puslespillet som historieforskning jo er, og se det også fra den andre siden og se hvilke motiver og drivkrefter som lå bak at noen av våre borgere stilte seg til tjeneste for fiender av Norge, og som øyensynlig hadde en sterkere identifikasjon med fiender utenfor landet enn med landets egne, lovlig valgte myndigheter, og et system hvor man kan gjøre sitt syn gjeldende gjennom demokratiske prosesser. Det er et allment og tidløst spørsmål, og derfor har den historiske interessen ikke bare en faginteresse for fagfolk som driver med historie, men dette har også et læringsaspekt som vi kan bringe med oss videre. Selvfølgelig har den teknologiske utviklingen gått videre. Den har økt muligheten for både spionasje og kontraspionasje. Men vi kommer aldri forbi at det å stille seg til tjeneste mot landet og ta parti for noen som motarbeider Norges interesser, beror på et personlig valg. Derfor må vi se hvilke drivkrefter, hvilke parallellsamfunn – av politisk eller annen art – som kan øke faren for at man får nettopp slik virksomhet. Når det gjelder disse initiativene og den forskningen som skjer med utgangspunkt i arkivene som ble tilgjengelige – noen er i Tyskland, og noen er i USA – kommer det stadig nye resultater av den enkle og prosaiske grunnen at arkivene ble forsøkt destruert da det forrige regimets, Øst-Tysklands, sammenbrudd nærmet seg. Så veldig mye av forskning er rett og slett arkeologi, i den forstand at man prøver å reetablere dokumenter som rent fysisk har blitt forsøkt ødelagt. Jeg var, sammen med interpellanten og en rekke andre kolleger i vår gruppe, i det gamle Stasi-hovedkvarteret, og vi sto inne på den gamle Stasi-sjefens kontor og så fra vinduet hvilke omgivelser han hadde arbeidet i. Og det som slår en, er at alt kommer for en dag – alt kommer for en dag. Derfor er det historiske arbeidet så viktig nettopp fordi det også kan gjøre oss bedre egnet til å treffe tiltak i fremtiden som gjør at vi står bedre rustet, for dette er problemstillinger som kommer tilbake – de kommer bare tilbake i andre former. Jeg vil avslutte med å si at dette er en viktig interpellasjon. Jeg synes også – som andre har vært inne på – at interpellanten har vist et vedvarende engasjement. For øvrig slutter jeg meg til de synspunkter som interpellanten har fremmet i debatten.