Lars Sponheim (Venstre), 2008-12-18:
Det er på mange måter en veldig paradoksal situasjon Stortinget er i i dag, når vi behandler nysalderingen. På den ene siden har vi et slags stortingsmesterskap i hvem som forstod omfanget av krisen tidligst og kom med gode forslag. På den annen side behandler vi en nysaldering som forteller om et så fantastisk år for Norge at det aldri har vært mulig å se maken. I forhold til det budsjettet vi vedtok for inneværende år, bruker vi omtrent ikke oljepenger i statsbudsjettet, fordi Fastlands-Norge går så fantastisk. Den myten vi lever med, at vi lever av olje og gass i dette landet, er på en måte slått temmelig i stykker av denne nysalderingen, som forteller om en fastlandsøkonomi som klarer å opprettholde hele vårt enorme velferdsnivå så å si alene. Så det er en gladhistorie, det er et eventyr om en fantastisk økonomi i 2008, samtidig som vi sitter her og diskuterer en krise som vi ser komme inn over oss, og som det blir en litt rar debatt om hvem som egentlig forstod størrelsen på først. Jeg tror kanskje at vi nå er mer tjent med en litt annen tilnærming til dette, i retning av at det er en omfattende krise. Det er ingen av oss som har forstått dette omfanget så veldig raskt – nær sagt heldigvis – en kunne jo blitt svært depressiv hvis en ikke skulle få litt tid til å forstå omfanget av denne krisen. Landet opplever nå at det trengs en dugnad, og politikere som samarbeider, heller enn å ha en sånn type debatt, tror jeg. Jeg vil gjerne prøve å bidra til det. Jeg vil ikke påberope meg at jeg har vært noen verdensmester i å spå omfanget av dette, men jeg har likevel lyst til å minne om at da jeg stod på denne talerstolen den dagen finansministeren la fram statsbudsjettet, startet jeg med å si at så stor som usikkerheten er i norsk økonomi nå, tror jeg ingen av oss bør være for skråsikre på hva det er rett å gjøre, men være søkende til å finne gode løsninger, for her skjer det mye vi ikke helt klarer å fatte omfanget av. Jeg tror tiden etterpå har vist at det var et rimelig godt grunnlag for å si at usikkerheten var stor, og at ingen burde være veldig skråsikre på hva det var rett å gjøre. Jeg tror ingen har vært skråsikre hele tiden, heller. Ikke minst må jeg si at jeg tror Regjeringen selvsagt har vært usikker på omfanget av dette og blitt revet med av krisemeldinger og økt tempoet i håndteringen. Det er i og for seg forståelig. På samme måte har opposisjonen på mange måter gjort akkurat det samme. En får nye nyheter og endrer posisjoner, fordi dette har et omfang og går i en fart som nesten var umulig helt å forstå. Jeg vil kort gi uttrykk for det som gjennom denne høsten har vært mitt og Venstres syn. Utgangspunktet var, og det sa jeg allerede den dagen statsbudsjettet ble lagt fram, at vi er enig i stramheten i budsjettet. I hvert fall hadde vi ikke under så usikre omstendigheter noe grunnlag for å si at noe annet var rett. Jeg har hele tiden vært enig i at jobb nr. 1 – jeg tror jeg har sagt jobbene nr. 1, 2 og 3 her fra talerstolen noen ganger – er å ha så mye is i magen at vi er sikre på at renten går langt nok ned før en begynner å gjøre andre ting. Det har også Regjeringen gjort, og jeg har gitt støtte til Regjeringen på det hele veien. Jeg har ikke på noe tidspunkt gitt uttrykk for at det er behov for å begynne å øse utgifter inn på statsbudsjettets utgiftsside før vi er sikre på at vi har funnet et rentenivå som stimulerer etterspørselen i økonomien på en god måte. Jeg har vært kritisk til Regjeringen gjennom hele høsten på ett punkt. Jeg mener at etter hvert som man begynte å få oversikt over omfanget av denne krisen, hadde det vært rett å ha løpende meldinger til Stortinget om nye prognoser og tall for arbeidsledighet og økonomisk vekst osv. Jeg forstår veldig godt at usikkerheten var stor, og at en åpenbart ville komme med feil tall, tall som ikke ville være riktige da heller, men jeg synes tross alt at en hadde kommet nærmere sannheten ved f.eks. å øke prognosene for arbeidsledighet og redusere prognosene for vekst, i den retning alle så at det var i ferd med å gå. Det hadde kanskje også gitt en noe mer realistisk ramme rundt selve budsjettbehandlingen. Siden Stortinget har invitert oss til å bruke veldig god tid i dag, har jeg lyst til å bruke anledningen til å komme med noen refleksjoner jeg har gjort meg når jeg har fulgt med i debatten om alt rundt krisehåndtering og økonomisk politikk. Det som har slått meg – jeg vil ikke bli misforstått når jeg reflekterer rundt dette – er at det nesten uavhengig av politisk plassering er en veldig styringsoptimisme og tro på den økonomiske politikkens evne til så å si å løse alle problemer. Det er nå engang slik, jeg tror de fleste av oss har den erfaringen, at gode tider blir etterfulgt av dårlige tider, og så, heldigvis, gode tider igjen. Det er noe med at etter dag kommer natt, og, heldigvis, etter natt kommer dag igjen. Men det er mange som i dette løpet har vært opptatt av at bare vi gjør de rette tingene i den økonomiske politikken, kan vi utligne slike ting som det. Det er litt skremmende, for jeg tror det kan skape en slags forventninger om hva en kan utrette gjennom den økonomiske politikken, som jeg tror kan være farlig. Og da gir jeg ikke uttrykk for at en ikke skal gjøre mye, og hva en kan, for mye kan en gjøre, men en kan ikke gjøre alt. Det kommer til å bli betydelig økende arbeidsledighet i Norge, og det finnes ikke virkemidler til å gjøre noe med det. Det ligger utenfor politikkens rekkevidde, og det må vi erkjenne og snakke sant om. Det er først når den realiteten ligger på bordet, at vi kan enes om å gjøre mye fornuftig, som vil kunne bidra til å utjamne og redusere. Jeg mener at enhver som mister jobben sin, er i en fortvilet situasjon og krever samfunnets oppmerksomhet, og det er nødvendig at vi gjør hva vi kan for å unngå at folk kommer i den situasjonen. Men vi må snakke sant om at vi i denne situasjonen ikke klarer å hindre at mange kommer til å miste jobben sin. Det har ikke minst med eksportindustrien å gjøre, som har markeder langt utenfor rekkevidden av noe vi kan finne på i norsk politikk, og det er en realitet. Mye kan vi gjøre, alt kan vi ikke gjøre. Derfor har jeg lyst til å gi uttrykk for at jeg synes at mye av debatten er preget av en veldig styringsoptimisme rundt økonomifaget og den økonomiske politikkens mulighet til å løse alle problemer i en slik situasjon. Så har jeg lyst til å komme med noen få refleksjoner om hva som nå bør skje framover, mer enn kanskje å videreføre denne debatten om hva man burde ha gjort de siste dagene og ukene etter hvert som en har tatt inn over seg alle nyhetene. For det jeg tror er et poeng å komme i gang med, er å se om vi har de rette instrumentene til å håndtere f.eks. finansnæringen i skiftende tider. Det er jo helt åpenbart at bankene har vært veldig ivrige etter å låne ut, og har veldig lyst til å låne ut veldig mye i gode tider – kanskje altfor mye, og så overreagerer de, motsatt vei, i dårlige tider. Det er grunn til å finne ut om vi har et regelverk og innebygde stabilisatorer i regelverket som er gode nok til å håndtere dette. Jeg vil ikke påberope meg at jeg klarer å følge så veldig mye med i hva som skjer i andre land, men jeg har med interesse stoppet litt opp og sett på det som skjer i Spania. Dit skal for øvrig finanskomiteen på en interessant reise om få uker, bl.a. for å se på disse forholdene. Spania er i en situasjon hvor de åpenbart har et mer turbulent eiendomsmarked, fall i boligpriser og den type problemer, enn kanskje noe annet land i Europa. Samtidig ser det ut til at Spania har et bankvesen som er veldig solid og står seg godt i møte med denne veldige turbulensen. Spanske banker har, etter hva jeg forstår, et litt annet regelverk og har innebygd noen stabilisatorer som gjør at når det gjelder egenkapitalkrav, krav til avsetninger, krav til å håndtere vanskelige tider, er en noe mer fleksibel, og som kanskje også gjør at en i motsatt fall, i veldig gode tider, da kan bremse ned for å unngå å gå for langt. Det skal bli interessant å se nærmere på hvordan det fungerer, men sett fra Norge nå ser det ut som om bl.a. Spania har et regelverk som ser ut til å fungere veldig godt med hensyn til å håndtere bankene i en vanskelig tid, og det er verdt å studere nærmere. Jeg tror for øvrig at en har behov for å se også på andre sider av hvordan den økonomiske politikken styres, se på om det er andre instrumenter som trengs for å kunne sikre enda flere stabilisatorer på andre sider enn finansnæringen også i økonomien. Det er tid for å lære mer i stedet for å være skråsikker. Så skal jeg ikke si så veldig mye om forventninger til denne såkalte krisepakken, som i mitt hode kanskje like mye er den første revidering av budsjettet. Det sier jo noe om at vi står foran et spesielt år, hvor budsjettet allerede samme måneden som budsjettet begynner å virke, skal revideres. For det er jo det det er snakk om i den såkalte krisepakken. Det er jo snakk om å endre budsjettet i retning av å lage et mer ekspansivt budsjett enn det en har vedtatt de siste dagene her i Stortinget. Jeg håper også at finansministeren sørger for at vi, så langt som Finansdepartementet er i stand til, får oppdaterte prognoser for forventninger når vi får et nytt dokument til Stortinget. For det er jo et paradoks at vi fortsatt står med nasjonalbudsjettets tall for forventninger om arbeidsledighet og vekst, som er de offisielle tallene til Stortinget, og alle vet at de er langt fra den virkeligheten vi går imot. Det er mye debatt om innholdet i en slik krisepakke. Jeg tror at for den økonomiske politikkens del er nok størrelsen på en slik pakke, graden av økt ekspansivitet, det mest interessante. Jeg tror kanskje at i tillegg til en økonomisk krise vil nå også mange rundt omkring i Norge kunne komme til å oppleve en aldri så liten forventningskrise. For Regjeringen har lagt ut på et ganske friskt løp når de har invitert hele Norge til å komme på gode ideer til hva man skal bruke penger til. Jeg leste for moro skyld oppslag i Bergens Tidende, fra mitt eget fylke Hordaland, i en tre dagers tid, om hvilke byggeprosjekter man nå regnet med å få penger til å gjennomføre, og summerte det fort opp til størrelsesordenen 10–12 milliarder kr. Hordaland er i økonomisk forstand, i de fleste økonomiske størrelser, stort sett 10 pst. av Norge. Det betyr at kommunesektoren fort spiller inn til sentrale myndigheter et ønske om penger i størrelsesordenen 100–120 milliarder kr, som de tilsynelatende tar som en selvfølge at de i disse tider skal få. Så kommer da alt staten og etatene måtte finne på når det gjelder veier og jernbane, og statlig sektor når det gjelder bygg osv. Jeg vil gjette på at hvis vi summerer opp alt dette – og merkelig nok synes det å være en slags stemning der det er helt åpenbart at man nå får disse pengene – står vi fort foran en forventningskrise som også skal håndteres. For det er helt åpenbart at det ikke er rom for sånne størrelser, selv om en skal ha et mer ekspansivt budsjett. LO går veldig langt, synes jeg, ved å snakke om 30 milliarder kr. Jeg må ærlig talt si at jeg er så nøktern med penger at jeg synes NHO gikk langt da de snakket om 17 milliarder kr. Jeg har vanskelig for å tenke meg at det er forsvarlig i en sånn sammenheng å komme opp med de størrelser som det skapes en viss forventning om. Ikke minst skal det være et lønnsoppgjør til våren. Det blir ganske avgjørende for hvor ekspansiv en sånn pakke kan være før lønnsoppgjøret. Jeg tror finansministeren kunne gjøre klokt i, avhengig av hvilke avtaler hun er i stand til gjøre med partene i arbeidslivet, kanskje å velge å dosere de endringer i budsjettet som er nødvendig også til andre reviderte behandling, som skal være etter vårens lønnsoppgjør, for å være sikker på at en har hånd om den store ramme for hva det er forsvarlig å gjøre og få til. Når det gjelder hva en gjør på statsbudsjettets utgiftsside for å stimulere og lage nye markeder for aktivitet, og dermed nye jobber, tror jeg kanskje ikke det er grunnlag for de største diskusjonene. Jeg tror at det man kommer opp med av fornuftige prosjekter, enten det er skolebygg, oppussing, samferdsel – hva det nå er – stort sett vil være fornuftige prosjekter. Den begrensende faktoren vil være å kunne planlegge og ha prosjektene klare til å sette i gang aktivitet. Det er vel der utfordringen vil bli lik for oss alle. Jeg har også en forventing om at bedriftene, og ikke minst den eksportrettede industrien, får en spesiell oppmerksomhet. For de fleste av dem kan ikke få nye markeder på statsbudsjettets utgiftsside. De er nødt til å leve med lavere inntekter og et kostnadsnivå som er slik at de kanskje trenger hjelp gjennom statsbudsjettets såkalte krisepakke for å få lettelser. Det er i en sånn sammenheng jeg mener at skattelette må være aktuelt å vurdere, fordi det kan lette kostnadssituasjonen for bedrifter i en situasjon hvor mange åpenbart vil ha stor svikt i inntekter. Det vil fort kunne handle om evnen til å ta vare på folk – og beholde folk – på en skikkelig måte.