Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Forslagsstillerne legger frem 27 forslag som de mener vil sikre en valgfri og verdig eldreomsorg for alle. Forslagsstillerne mener det er nødvendig med omfattende systemendringer for å møte fremtidens utfordringer. Det bærende forslaget i dokumentet er å flytte finansieringsansvaret for eldreomsorgen fra kommunene og over til staten gjennom folketrygden. Dette vil innebære en drastisk omlegging av prinsippene for finansiering av de kommunale omsorgstjenestene. Jeg deler ikke forslagsstillernes tro på at flytting av finansieringsansvaret i seg selv vil medføre noen bedring av tilbudet eller øke kvaliteten i pleie- og omsorgssektoren – heller tvert om. Etter min vurdering fører dagens system til at vi får tjenester som er best mulig tilpasset brukernes behov, dvs. et system der kommunene har ansvar både for å yte tjenester og for å finansiere dem. Mange eldre har flere diagnoser og et varierende funksjonsnivå. De som skal sørge for tjenestene, må være tett på den enkelte bruker. Jeg har tillit til at det er kommunene som best kan vurdere brukernes behov til enhver tid, selv om det også, som forslagsstillerne var veldig opptatt av, er klart at vi ser svikt i eldreomsorgen og må forsterke og forbedre den der hvor den utføres i dag. Dagens modell med rammefinansiering er etter min vurdering det beste utgangspunktet for å sikre godt partnerskap mellom kommunene, pårørende og frivillig sektor. Dette partnerskapet skal vi videreutvikle. Jeg er derfor glad for at flertallet i komiteen er enig med regjeringen i at omsorgstjenestene også i fremtiden skal være forankret i kommunene. Det er kommunene som kjenner sine innbyggere best, og som er nærmest til å vurdere hva slags tjenester det er behov for. Vi er alle tilhengere av valgfrihet. Valgfrihet sikres best ved at den enkelte bruker har gode tilbud å velge imellom. Det viktigste er å bygge trygge og gode offentlige tjenester. Samtidig må vi sørge for reell brukermedvirkning. Det innebærer at brukerne må få makt, innflytelse og informasjon, så de kan velge mellom ulike tilbud. På generelt grunnlag vil jeg si at rettighetsfesting ikke er veien å gå. Det vil i så fall bety at spørsmålet om behov for tjenester fjernes fra brukeren og den som skal yte tjenestene, og over til rettsapparatet. Pleietrengende mennesker skal ha et best mulig tjenestetilbud. Det er vi enige om. Over 170 000 ansatte gjør en kjempeinnsats for å få dette til. Etter min vurdering får vi best kvalitet ved å bevilge nok penger til kommunene, og ved å satse på faglig utvikling og samhandling med brukerne. Kommunene har fått et betydelig økonomisk løft i vår regjeringstid. Veksten i antall årsverk i omsorgstjenesten viser også at kommunene tar ansvar. Vekst i de frie inntektene har gitt økt satsing på pleie- og omsorgssektoren. Hvert år bevilges betydelige midler til å bedre kapasitet, kompetanse og kvalitet i omsorgstjenesten, gjennom Omsorgsplan 2015. Representantene har mange forslag om forebyggende tiltak. Dette er et viktig satsingsområde og et hovedgrep i Samhandlingsreformen. Kommunene må imidlertid selv bestemme hvilke forebyggende tiltak de vil legge vekt på. Dette kan være forebyggende hjemmebesøk til alle over 75 år, eller å organisere innsatsen etter den danske Fredericia-modellen. Her gis eldre hjelp til selvhjelp slik at de kan klare seg lenger hjemme. Utviklingen av ny teknologi i omsorgssektoren er viktig. Hagen-utvalget overleverte i høst rapporten Innovasjon i omsorg. Rapporten inneholder en rekke spennende forslag til hvordan vi kan møte utfordringene i omsorgstjenesten. Rapporten har vært på bred høring og vil bli fulgt opp på egnet måte. Poenget er at endringene i måten å organisere tjenestene på må komme nedenfra. Dette sikres best med dagens modell – ved at kommunene har ansvaret for både å videreutvikle og å finansiere omsorgstjenestene.