trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2004-05-27:
Dette var fint. Vi er jo enige. Alle partier, fra Fremskrittspartiet til SV, er enig i den faktiske beskrivelsen og enige om behovene. Enten vi sitter i opposisjon, eller vi sitter i regjering, i posisjon, er vi enige om den faktiske beskrivelsen og behovene Dette betyr vel egentlig at det er på tide å brette opp ermene: Skal vi ta i et tak? Skal vi gjøre alvor av de innleggene vi har holdt her i dag? Jeg anbefaler det. Gjem på innleggene! Gjem på referatet fra denne debatten til vi skal behandle spørsmålet om bl.a. krisesenterfinansieringen, som ligger i Stortinget! Gjem på referatet til vi skal behandle spørsmålet om å få en raskere straffesaksbehandling, som ligger til behandling i justiskomiteen i disse dager! Gjem på referatet til vi skal behandle spørsmålet om utvidelsen av rettshjelpsordningen i forhold til bl.a. bistandsadvokatene, noe som vil koste penger! Husk denne debatten! Gjem på referatet til vi både nå i vår og til høsten skal behandle spørsmålet om å gi kommunene økte rammer, litt romsligere økonomi, slik at de også kan få anledning til å prioritere veldig viktige velferdsoppgaver! Det gjelder bl.a. det å etablere lavterskeltilbud, som ikke umiddelbart er lovpålagt. Gjem på referatet fra denne debatten til da! Da vil denne debatten virkelig få betydning. Det er helt åpenbart at diskusjonen om domfellelsesprosenten bare er nyttig ut fra det aspektet at de som er utsatt og rammet av voldtekt, faktisk får en bedre situasjon ved at vi kan få hevet den prosenten – det er ikke noe mål i seg sjøl. Dette vil alltid være veldig vanskelige saker. Det er nettopp argumentet for at vi må ha en alternativ strategi; vi kan ikke bare satse på strafferetten. Etter min mening er det slik at styrker vi behandlingsapparatet, voldtektsmottakene, styrker vi også bevissituasjonen inn i strafferetten, slik at, som jeg sa tidligere, det henger sammen. Til slutt: Jeg er glad for at representanten fra Fremskrittspartiet nettopp tar til orde for – kanskje i redsel for domfellelsesprosenten i denne saken – det forebyggende arbeidet. Det er gode toner. Skal man forebygge voldtekt og ta det virkelig på alvor, tror jeg man bl.a. må bidra til å skifte fokus i kriminalpolitikken og ikke bare snakke om strengere straffer og nye metoder. Skal vi forebygge voldtekt, er vi nødt til å se på det faktum at over halvparten av de voldtektene som skjer i Norge, begås i alkoholrus, noe som nok er et resultat av at vi har ført en ganske liberal alkoholpolitikk i mange kommuner. Skal vi forebygge voldtekt, må vi også følge den linja som representanten Dybevig var inne på, i forhold til å prøve å dempe det seksualpresset som nå faktisk foreligger i mange fora.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-27:
Hvordan skal jeg si dette for å være konstitusjonelt korrekt og konstruktiv? Jeg tror jeg må si det slik: Jeg er både justisminister og statsråd. Det er helt klart at jeg vet hvilket ansvar jeg har som justisminister, men jeg vet også hvilket ansvar jeg har som statsråd. Resultatene av mine bestrebelser som statsråd må få lov til å komme til uttrykk på de måter som skjer når Regjeringen presenterer seg for Stortinget. Men jeg har f.eks. et ansvar når det gjelder handlingsplanen mot vold i nære relasjoner, og jeg har allerede sagt at voldtekt skal inn i den sammenhengen. Det betyr altså at jeg tar et ansvar for å bruke den planen, for å være en pådriver. Så tror jeg nok at vi bortenfor den politiske sfæren også skal ha en utfordring som politiet har vært nødt til å møte. Politiet har vært nødt til å møte hvordan politiet skal takle kompliserte saker i privatsfæren. Siden jeg har arbeidet innenfor sosialomsorgen, vil jeg si at det ikke alltid er gitt at helse- og sosialpersonell får god nok ryggdekning til å møte den typen spørsmål. Når det gjelder statlige tiltak, er det helt klart at en debatt i Stortinget om dette bevisstgjør, og at det at Sosial- og helsedirektoratet kjører en debatt om hvordan man faktisk organiserer helsetilbudet, bevisstgjør. Men vi har også en debatt som jeg har tatt opp i mange andre sammenhenger i denne salen, nemlig om at man lokalt har kommunale tjenester. Det er jo et tankekors at i profesjonaliseringen i Norge har lokalpolitikere latt seg jage ut av en normal ombudsrolle. Altså: De skal ikke drive saksbehandling, men de har også latt seg jage bort fra innsikt i den situasjonen som mennesker som kommer i en voldsom klemme, kan være i. Derfor er det samarbeidet som nå skjer i Trondheim mellom Trondheim kommune ved en rekke kommunale tjenester, påtalemyndighet, politi og domstoler så avgjørende. For det handler om at i det øyeblikket man blir møtt, får man det man rettslig har krav på, men man blir også møtt med de tjenestene som skal være der. Da må jo poenget være at man skal slippe å springe etter dem. Det er noe som skal møte en. Vi har en parallell i Norge hvor vi faktisk har fått dette brukbart til. Det er i en del av de barnevaktsordningene som vi har laget hos politiet når ungdom kommer ut i problemer. Så jeg er helt sikker på at hvis man klarer å få den debatten som interpellanten har reist her i stortingssalen, til samtidig å være en debatt på det folkevalgte nivå, også lokalt, vil vi kunne sørge for at politikere møtes, eventuelt i en politisk konkurranse, som er realt, men kanskje som oftest ved å være fellesskapsorganisatorer. For det er ingen tvil om at mye av fragmenteringen av offentlig administrasjon, også lokalt, og det at politikere jages bort fra ombudsrollen, eller lar seg jage bort, er med på usynliggjøring. Jeg oppfatter at interpellantens hovedhensikt er synliggjøring, slik at det brysomme skal komme oss så nær at vi gjør noe med det. Når det gjelder DNA, var poenget mitt at det som allerede foreligger som mulighet, vil jeg gå inn i, for å sørge for at det som der kan skje, skjer, og da snakker jeg ikke nå om en utvidelse av lovgrunnlaget.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-05-27:
Jeg har tidligere sagt, og jeg kan gjenta det nå, at det som er kjernen i Regjeringens – og også min – justispolitikk, er at justispolitikken skal møte sosial- og helsepolitikken. Det er helt nødvendig. Det gjelder i dagens debatt om mennesker – stort sett kvinner – som blir utsatt for voldtekt. Det gjelder også i debatter om vold, det gjelder i debatter om hvordan rusede mennesker skal få en sjanse til å komme seg ut av rus og kriminalitet, og det gjelder i debatter om barn som trenger hjelp. En stor del av denne debatten vil sikkert dreie seg om betydningen av lovforslag, organisering og penger. Men en viktig del av denne debatten som nå er tatt opp, dreier seg om det som sitter mellom tinningene til folk, og i debatten har det kommet fram at man vil være helt sikker på at det ikke er noe galt med det som sitter der, i politiet. Og videre, det har vært en ganske utfordrende debatt om hvordan norsk politi skal møte kriminelle handlinger i privatsfæren, som jeg synes norsk politi har tatt konstruktivt. Da kommer neste debatt, og det er om hvordan helse- og sosialapparatet i Norge og fagfolkene der også møter forhold i privatsfæren. Og det er til ganske viktig ettertanke at da Justisdepartementet gjorde en hurtigundersøkelse av vold i nære relasjoner i fjor, kom en rekke tilfeller for dagen i forbindelse med den virksomheten som familievernkontorene drev med. Svært mange steder i Norge kommer dette altså til syne på helt andre områder enn der man umiddelbart skulle tro. Selvfølgelig kommer det til syne på krisesentrene. Mye kommer også til syne hos politiet, men også andre steder. Svært lite kommer til syne på sosialkontorene. Med andre ord: Mange mennesker opplever nok ikke bare mangel på noen som er gode nok til å lytte, og som er kvalifiserte nok til å hjelpe, men det mangler ofte noen som er villige til å starte å lytte. Og i den sammenhengen, når Knut Storberget fortjenstfullt sier at vi skal huske hva som blir sagt i debatter i Stortinget – som er en forpliktelse for en regjering, en forpliktelse for partiene i Stortinget – må vi sannelig huske det også når det gjelder de steder hvor mennesker i Norge lever – de lever jo alle i en kommune. Vi kan selvfølgelig drive en partipolitisk konkurranse om hvor mye penger kommunene skal ha, men det er mye galt man kan gjøre, uansett hvor mye penger en har, hvis man ikke skjønner hva man skal bruke dem til. Jeg gjentar min favorittese: Det sitter massevis av frosne kroner i frosne revir. Da spør folk meg om hvor de kronene sitter. Da sier jeg at de sitter mellom tinningene til folk. Jeg har såpass mange eksempler på det, og jeg har såpass mye fagbakgrunn gjennom mitt liv utenom politikken, at jeg vet at det å utfordre disse debattene også lokalt og faglig, er svært viktig. Jeg takker for denne interpellasjonsdebatten. Jeg oppfatter at det er en av de debattene hvor Stortinget setter seg ned og reflekterer og gjerne prøver å mobilisere til en innsats i ulike sammenhenger, både i Stortinget og ellers.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-05-27:
Først vil jeg gi honnør til interpellanten for at han reiser denne interpellasjonen. Altfor lenge har det kun vært kvinneorganisasjoner, kvinnelige politikere, advokater og kvinnelige journalister som har tatt opp og fokusert på den manglende oppfølgingen av voldtektssaker. Jeg er derfor glad for at det er en mannlig politiker som nå reiser en slik interpellasjon. Vi er nødt til å få mannfolka på banen i denne saken. Politi og rettsvesen er fremdeles svært mannsdominert. En nylig publisert undersøkelse fra Sverige, foretatt av professor Christian Diesen, viser at voldtektsofre fremdeles møtes med en grunnleggende mistro og skepsis. Politi og påtalemyndighet går ut fra at de aller fleste anmeldelsene er falske. Jeg tror dessverre at situasjonen ikke er mye annerledes i Norge. Også her tror jeg det henger igjen gamle holdninger om at jenta sjøl har skyld i voldtekten. I de få sakene som kommer opp for retten, opplever jentene å bli holdt ansvarlige fordi de gikk lettkledd og bød seg fram. Det er en helt uakseptabel holdning i et liberalt og likestilt samfunn som det norske. Det finnes ingen unnskyldning for at menn forgriper seg på kvinner. Et nei skal respekteres. I tillegg til de antikvariske holdningene er det aller største problemet å skaffe gode nok bevis. Domstolene kan ikke dømme før man har klare og tydelige bevis på at en voldtekt er begått. Voldtekt utført av ukjent overgriper har alltid blitt betraktet som straffbart og er så langt uproblematisk, juridisk sett. Det store problemet inntreffer når voldtekten blir begått av noen jenta kjenner godt eller har et forhold til. Den svenske undersøkelsen viser at det mannlige synet om retten til sex fremdeles er levende. Kvinnen anses som seksuelt tilgjengelig. Det er bare når hun kan bevise at hun mot sin vilje er blitt tvunget til handlingen, at domstolene kan dømme. Det må bevises at hun har gjort motstand. Problemet er at i mange tilfeller finnes ikke skader eller sønderrevne klær, og da står ord mot ord. Vi vet at det finnes store mørketall for voldtekt. Det finnes omfangsundersøkelser som viser at 40 pst. av alle finske kvinner har vært ofre for fysisk eller seksuell vold etter fylte 15 år. Ser vi på kriminalitetsstatistikken fra SSB og voldtektsmottaket ved Oslo legevakt, viser den at bare halvparten av dem som kommer til voldtektsmottaket, anmelder voldtekten. To av tre anmeldelser for voldtekt blir henlagt, og 15 pst. av alle anmeldelser ender med domfellelse. Resultatet er i praksis at voldtekt er en forbrytelse der gjerningsmannen kan kalkulere med en svært liten risiko for å bli straffet, til tross for at voldtekt er noe av det mest rå og krenkende vi kan tenke oss. For Arbeiderpartiet er det en helt uakseptabel situasjon at så få saker ender med domfellelse. Derfor mener Arbeiderpartiet at politiet må få egne voldtektsetterforskere, bistandsadvokat må oppneves før anmeldelsen legges inn, og vi må ha bedre rutiner for volds- og voldtektsmottak ved alle legevakter.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2004-05-27:
Det å bli utsatt for en forbrytelse er alvorlig. Spesielt alvorlig er det hvis en blir utsatt for vold eller andre fysiske overgrep. Men noe av råeste og mest krenkende vi kan tenke oss, er voldtekt og annen form for seksualisert vold. Det rammer nemlig vår mest intime sfære på en fornedrende måte. Kvinner som utsettes for voldtekt og andre former for seksualisert vold, må ikke bare tåle volden og redselen mens handlingen pågår. Mange må også leve med langvarige fysiske og psykiske skadevirkninger av overgrepet. Som det er sagt tidligere her i dag: I anmeldte voldtektssaker er henleggelsesprosenten på mellom 80 og 90. Det er tall som selvfølgelig er altfor høye. Sakene blir henlagt på grunn av bevisets stilling. Vi må gjøre noe for at disse tallene skal gå ned. Vi må også gjøre andre ting. Vi må sette inn tiltak etter at handlingen har funnet sted. Det dreier seg om straffereaksjoner og om hjelp og bistand til den kvinnen som har vært utsatt for overgrepet. Det er av stor betydning at samfunnet reagerer overfor overgriperen, og at kvinnen blir behandlet på en måte som gjør at skadevirkningene av overgrepet blir minst mulige. For ikke så veldig lenge siden fortalte en voksen dame meg sin historie. Som en høyt ansett og respektert sjef i næringslivet opplever hun en dag at det forferdelige skjer: Hun blir voldtatt, voldtatt av en hun kjenner. Hun tør ikke fortelle sin historie, for hun er redd for ikke å bli trodd. Og det er nettopp det som skjer. Hun blir ikke trodd. For lang tid før hjelpeapparatet kommer inn og anmeldelsen leveres, gjør at saken blir vanskelig å bevise. I møtet med rettsapparatet stiller hun selvfølgelig svært svakt. For første gang i sitt liv blir hun ikke trodd. Mange ofre for voldtekt opplever det på akkurat denne måten. Selv om vi som lovgivere har gjort veldig mye de siste årene for å styrke voldtektsutsattes stilling, er det ikke på langt nær nok. Vi må arbeide videre for at kvinner eller menn som er voldtatt, ikke skal møtes med mistro eller skeptiske holdninger i rettsapparatet. Voldtekter skal bli behandlet som den alvorlige forbrytelsen de faktisk er. Ofrene skal bli møtt og trodd, både i hjelpeapparatet, hos politiet og ikke minst – og det er kanskje det viktigste – i rettsapparatet.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-27:
Interpellasjonen som representanten Storberget tar opp, er utvilsomt betimelig. Det er selvfølgelig også en vanskelig sak ut fra mange forhold. Det beste ville vært om vi hadde sluppet å ta en slik debatt og andre vanskelige debatter. Men så lenge denne problemstillingen er en realitet, må vi forholde oss til den. En voldtekt er utvilsomt noe av det verste man kan utsettes for. Det er nok, som andre har vært inne på, en av de verste krenkelsene man kan bli utsatt for, ikke minst belastningen i forhold til å leve med det hele livet etterpå. Jeg tror at de som ikke har vært igjennom det, ikke er i stand til å forestille seg hvordan dette tærer på et menneske. Man sier at man kan jobbe seg gjennom det og legge det bak seg, men jeg tror at enkelte ting greier man ikke å legge bak seg. Det blir liggende der som en faktor resten av livet og vil farge tilværelsen gjennom tilstedeværelsen som den vil ha. Det sier noe om alvorlighetsgraden i dette. Samtidig må vi vel også kunne være så ærlige at vi tar innover oss at en påstand om en voldtekt også er en enorm trussel. Det er vel heldigvis unntaksvis slik at en påstand om en voldtekt ikke er reell, men det er en utrolig trussel som dessverre også kan bli brukt. Det må vi være klar over. Derfor skal vi være veldig bevisst på den objektiviteten som vi må ha i rettsvesenet vårt for begge parter. Både overfor den som er et mulig offer, og overfor den som er en mulig gjerningsmann, har vi en forpliktelse til å ivareta rettssikkerhetsaspektet. Hvis ikke greier vi ikke å balansere der vi må og skal ha en balanse. Så vi må ta med oss også den dimensjonen. Jeg tror at når mennesket blir presset til det ytterste, når samlivssituasjoner blir vanskelige, tyr vi til ting vi ellers ikke ville ha gjort. Jeg tror ikke dette skjer i stor skala, men jeg tror dessverre at det skjer enkelte ganger når samlivsbrudd nærmer seg. Det tror jeg også skjer i forhold til påstander framsatt i barnefordelingssaker, som det var en debatt om for et par dager siden. Alt dette har det til felles at det rammer mennesker så til de grader direkte og personlig. Jeg tror at noe av det vi bør gjøre, er å jobbe med forebyggende tiltak i forhold til å forhindre vold i hjemmet, men også å forebygge grov vold som utføres av tilfeldige gjerningsmenn på tilfeldige ofre. Så synes jeg at tilnærmingen til interpellanten er litt interessant og utfordrende. Når målet er å øke domfellelsesprosenten, forutsetter i alle fall jeg at det skal skje i lys av en objektiv og god behandling hos politi og påtalemyndighet. Målet kan jo ikke være å dømme flere for å dømme flere. For meg er i alle fall det det viktigste, at vi ser på rammebetingelsene for dette. Så må Stortinget selvfølgelig foreta sine prioriteringer når det gjelder tiltak her, opp mot alle andre gode formål.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-27:
Jeg vil starte med å takke representanten Knut Storberget for at han har tatt opp denne interpellasjonen. Det er en veldig viktig interpellasjon om et tema som vi bør reise langt oftere enn det vi faktisk gjør. 6 000, 8 000 eller 9 000 – det er anslag på hvor mange personer som blir utsatt for voldtekt i Norge i løpet av et år. Mange av disse menneskene, som særlig da er kvinner, blir utsatt for voldtekt flere ganger. Veldig mange av voldtektene begås av kjæreste eller ektemann, gjerne i et voldelig samliv. Vold i hjemmet og voldtekt er ofte to sider av samme sak. De fleste voldtekter som begås i Norge, er ikke overfallsvoldtekter. Det er bekjentskapsvoldtekter. Det stiller oss overfor noen veldig vanskelige utfordringer. Én ting er å fortelle at du har blitt utsatt for voldtekt da du var på joggetur i skogen og en ukjent person kastet seg over deg, noe annet er å fortelle at du var full på fest, og at du ikke klarte å si nei. Derfor kjempet SV i sin tid igjennom at man skulle kriminalisere grovt uaktsom voldtekt, der det ikke lenger skulle hjelpe at du ikke visste at hun ikke ville. Det har resultert i et par domfellelser, så vidt jeg husker, og det har i hvert fall bidratt til å heve bevissthetsnivået i forhold til å forstå at voldtekt ikke bare handler om å gjøre noe til tross for et nei. Kvinnen skal altså ikke sitte med alt ansvaret i forhold til å si nei. Mennesker er veldig forskjellige, og det er heller ikke alle som klarer å si nei. Mange som har blitt utsatt for voldtekt, har vært utsatt for andre typer overgrep tidligere, noe som har gjort at de ikke har – nødvendigvis – den samme evnen til å kommunisere et nei like bastant som f.eks. jeg har. 681 anmeldelser fikk vi altså inn i 2002 – og 52 straffereaksjoner. Det er jo skandaløst lavt! SV har i lang tid etterlyst voldtektsmottak i Norge. I mitt lille fylke, Vestfold, er det ca. 450 voldtekter årlig – det er et anslag – men det finnes ikke noe voldtektsmottak. Det er ingen kvalifiserte steder hvor mennesker som er blitt utsatt for voldtekt, kan henvende seg. Jeg har bedt om en oversikt over hvor det finnes voldtektsmottak, og hvor det ikke finnes, og hvordan denne regjeringa har tenkt å sørge for at disse blir etablert overalt. Jeg har også bedt Regjeringa om å få en oversikt over om man har høyere oppklaringsprosent der det finnes voldtektsmottak, og om man kanskje har en lavere oppklaringsprosent der man ikke har det. Det har jeg ikke fått svar på av naturlige grunner, fordi denne regjeringa ikke har oversikt over hvor det finnes voldtektsmottak. Sist jeg spurte, fikk jeg beskjed om at dette skulle vi få svar på i 2003. Nå sier de 2004. Jeg håper at dette kommer. Det er egentlig en klar bestilling.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2004-05-27:
Representanten Storberget retter søkelys mot et alvorlig problem i denne interpellasjonen i dag. Det er urovekkende at mellom 80 og 90 pst. av alle voldtektsanmeldelser henlegges etter bevisets stilling, og at få saker derfor ender med fellende dom. Voldtekt er en meget alvorlig forbrytelse, som samfunnet plikter å forfølge. At domfellelsesgraden er lav, har en negativ preventiv effekt. Dessuten kan tallene signalisere at vi ikke tar seriøst dem som utsettes for alvorlige seksuelle overgrep. Det er alvorlig! Da Stortinget reviderte straffelovens seksuallovbruddskapittel i år 2000, var hensikten nettopp å styrke kvinners og barns vern mot seksuelle overgrep. Den viktigste endringen i så måte var en utvidelse av voldtektsbestemmelsen ved bl.a. kriminalisering av grovt uaktsom voldtekt. Straffeloven rammer nå ikke bare den som med vitende og vilje begår voldtekt, men også den som burde ha visst at han begikk voldtekt. Jeg henviser for øvrig i den sammenheng til det innlegget som Inga Marte Thorkildsen nettopp holdt om dette temaet. Men vi må like fullt erkjenne at det i mange tilfeller kan være vanskelig å føre bevis for at en voldtekt har skjedd. Politiets etterforskning i voldtektssaker kan utvilsomt bli bedre. En grundig etterforskning i disse sakene er helt avgjørende for muligheten for domfellelse. Problemet er imidlertid at når ord står mot ord, skal det mye til for å oppfylle strafferettens strenge beviskrav. Jeg undres imidlertid over at representanten Storberget kategorisk slår fast i interpellasjonsteksten at «Kontakten med politi … føles som en stor tilleggsbelastning for ofrene». I rettferdighetens navn tror jeg vi må erkjenne at politiets innsats i saker som gjelder seksualforbrytelser, har blitt bedre de senere år. Det er liten tvil om at flere opplever politiet som imøtekommende og støttende, men det er selvfølgelig muligheter for forbedringer gjennom både økt kunnskap og erfaring hos etterforskerne. Særlig er det viktig at saker som gjelder voldtekt, incest og andre seksualforbrytelser, prioriteres i politiet. Sakene må etterforskes raskt og grundig. Alt annet vil medføre en fortsatt høy henleggelsesprosent. Jeg mener også det er nødvendig at politiet tar ut tiltale i saker som de kanskje ikke er 100 pst. sikre på å vinne fram med. Det kan synes som om listen for å ta ut tiltale i voldtektssaker ligger for høyt når nærmere ni av ti anmeldelser ender med henleggelse. Antallet anmeldte seksualforbrytelser har økt jevnt fra 1980 og fram til i dag. Selv om vi vet at mørketallene på dette området er store, viser tallene at stadig flere har tillit til at det nytter å anmelde. Dersom vi ikke klarer å føre flere anmeldelser til doms, er jeg imidlertid redd for at tallet på anmeldte overgrep igjen vil synke. Det vil være et alvorlig tilbakeskritt! Det er viktig i denne sammenhengen, som det også har vært hevdet fra andre, og som jeg selv har sagt i andre debatter om liknende temaer: Det er viktig at vi menn i Stortinget engasjerer oss i dette temaet.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-27:
Også jeg vil gi honnør til interpellanten, som har tatt opp en så alvorlig sak og satt søkelyset på et problem. Bruk av vold er uakseptabelt i alle sammenhenger. Vold i hjemmet er spesielt ødeleggende, fordi den skjer i en sfære hvor en normalt bør føle seg trygg. Vold i hjemmet er ikke en privatsak, men et samfunnsproblem. Enten det skjer i hjemmet eller i offentligheten, på fest eller i annen sammenheng, er vold og voldtekt et brudd på straffeloven og dermed en sak ikke bare for de involverte, men også for hele samfunnet. Bare den som har vært utsatt for vold, vet hvilken fornedrelse det er. Mange greier ikke å sette ord på det, mange reagerer med sinne, hat, fortvilelse og frustrasjon og et ønske om hevn. De som utsettes for vold, trenger hjelp – kvalifisert hjelp. Når en kvinne overvinner redsel og fortvilelse, må hjelpen finnes, straks. Familie-, kultur- og administrasjonskomiteen har enstemmig anmodet barne- og familieministeren om at det iverksettes strakstiltak for å støtte krisesentre som trues av nedleggelse. Et flertall i komiteen har fattet vedtak om en statlig finansiering på 80 pst. og 20 pst. fra kommunene. Til krisesentrene kommer oftest de kvinner som har opplevd vold eller voldtekt i hjemmet. Det er viktig at staten har et tilbud til voldtatte, enten det er ved et eget voldtektsmottak eller en annen ordning ved legevakt eller sykehusavdeling, og det er viktig at et godt kvalifisert hjelpetilbud til voldtektsutsatte er lett tilgjengelig og sikrer voldtektsofre et likeverdig tilbud over hele landet. Det er viktig at det finnes kvalifisert kompetanse i politiet også, folk som kan takle et voldtektsoffer som kommer til politiet for å anmelde et overgrep. Problemet er ofte at dersom et voldtektsoffer møter en politibetjent som ikke er godt nok kvalifisert eller har den nødvendige kompetanse, kan dette få store traumatiske følger for offeret. Det er derfor viktig, som interpellanten påpeker, at det raskt oppnevnes en bistandsadvokat. I voldtektssaker er det nødvendig at det er en rask straffesaksbehandling. Justisministeren sa selv at nå kan det faktisk gå opp til sju måneder før saken tas opp. Vi vet at dersom det går for lang tid fra hendelsen/anmeldelsen til straffesaken kommer opp, vil voldtektsofferet føle at hun eller han må gjennomgå den forferdelige opplevelsen av å bli voldtatt én gang til, og det oppleves som en tilleggsstraff for den voldtatte. Mange greier ikke å gå igjennom dette én gang. Dette må vi gjøre noe med, og det haster! Helt til slutt vil jeg gi min fulle støtte til statsrådens understreking av behovet for at hjelpen til voldtektsofre bør finnes også lokalt. Da kreves det faktisk at eksempelvis sosialkontoret har den kompetansen som trengs for å yte den hjelpen. Vi trenger alle å ta et felles løft for at hjelpen finnes.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2004-05-27:
Kun hver 13. seksualforbrytelse har ukjent overgriper. Hver sjette overgrepssak som behandles i retten, ender med frifinnelse. Anmeldte tilfeller av incest og voldtekt både henlegges og frikjennes oftest. Dette er forskningsbaserte fakta som ble presentert i en artikkel av Reid. J. Stene i tidsskriftet «Samfunnsspeilet» nr. 3 for 2001. Denne informasjonen skremmer meg. For det første er det alvorlig at henleggelsesprosenten ligger på nærmere 90 i mange voldtektssaker der politiet kjenner overgriperen. For det andre er det betenkelig at hver sjette sak som kommer gjennom nåløyet og når inn til domstolene, ender med frifinnelse. Det er også betenkelig at det er de mest alvorlige seksualforbrytelsene, nemlig voldtekt og incest, som har den høyeste henleggelsesprosenten. Tidligere i denne debatten har representanten Marthinsen på vegne av Kristelig Folkeparti framhevet viktigheten av et godt politiarbeid i voldtektssaker, og jeg slutter fullt ut opp om hans resonnementer og konklusjoner. Det er etter min vurdering ganske viktig å undersøke nærmere om det er noen sammenheng mellom den lokale oppklaringsprosenten i voldtektssaker og eksistensen av et voldtektsmottak der overgrepet skjer. Jeg vet at det pr. i dag ikke finnes data som kan gi oss kunnskap om dette, noe også representanten Thorkildsen nevnte. Men jeg har med glede registrert at Riksadvokaten har tatt et initiativ overfor Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo og foreslått at det forskes på nettopp dette. Får vi dokumentasjon som viser at voldtektsmottak er av betydning for utfallet av en sak, er det ingen tvil om at det må etableres flere voldtektsmottak enn dem vi pr. i dag har. Den som utsettes for voldtekt, trenger selvsagt hjelp og oppfølging langt utover det politi og domstoler kan gi. Det er utmåtelig viktig at det eksisterer et hjelpetilbud som er kvalitativt godt og lett tilgjengelig. Tilbudet må være både økonomisk tilgjengelig og geografisk tilgjengelig for dem som trenger det. Ved Dixi-sentrene, som har vært nevnt i debatten, gjøres det en uvurderlig innsats. Ved krisesentre og incestsentre gjøres det også en formidabel jobb for at overgrepsutsatte skal få beskyttelse, hjelp og oppfølging. Det er en overordnet politisk oppgave å sikre at slike sentre får en økonomi som sikrer alle som utsettes for seksuelle overgrep og andre typer overgrep, et tilbud. Det er derfor viktig for meg å bidra til at det kan etableres slike sentre i Norge. Det er ikke nok at Dixi har avdelinger i Oslo og i Stavanger. Vi trenger dem også i andre byer, f.eks. i min hjemby, Kristiansand. Jeg vil avslutte med å gi ros til representanten Storberget, som i dag har satt de voldtektsutsattes sak på dagsordenen i Stortinget. Det er helt nødvendig med politisk oppmerksomhet rundt situasjonen til de overgrepsutsatte. Saker som gjelder overgrep mot kvinner og barn, må ha høyeste prioritet hos politiet, og hjelpetilbudet må stå klart til dem som måtte trenge det. Dette er et mål som forplikter politiet, hjelpeapparatet og meg som politiker.
Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-10-20:
Jeg vil på vegne av representantene May Hansen, Sigbjørn Molvik og meg selv sette fram forslag om å likestille svangerskapspenger med sykepenger i regler og avtaleverk om pensjon, ansiennitet og vikarbruk samt i forhold til rett til feriepenger.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2004-10-20:
Jeg har et spørsmål til finansministeren. Nylig ble skattelistene for 2004 offentliggjort, og disse viser at mange i Norge har høy inntekt og store formuer. Skattelistene viser også at mange av de mest velstående her i landet betaler lite eller ingenting i skatt. I statsbudsjettet for neste år foreslår Regjeringen å gi over 4 nye milliarder kr i skattelettelse i toppskatten og over 1/2 milliard kr i lettelse i formuesskatten. Finansdepartementets egne tabeller viser at dette gir følgende fordeling: En enslig lønnsmottaker som har 150 000 kr i inntekt, får drøyt 1 200 kr i skattelettelse, altså en hundrelapp i måneden, mens en med en inntekt på 1 mill. kr får 20 000 kr i skattelette, altså 16 ganger mer. Når vi på toppen av dette også vet at de med de lave inntektene skal være med og betale gjennom økt moms, er mitt spørsmål: Mener finansministeren at dette er god og rettferdig fordeling?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2004-10-20:
Jeg skjønner at finansministeren ikke forholder seg til det spørsmålet jeg stiller, og de eksemplene jeg viser til, fordeling mellom lønnstakere, som faktisk er en konsekvens av hans forslag. Regjeringens eget forslag dokumenterer altså at lettelsene som gis, først og fremst tilfaller dem som er de mest velstående. I tillegg har Regjeringen varslet ytterligere 16 milliarder kr i skattelettelse de kommende årene. Samtidig hører vi daglig om kommuner som ikke har penger til å ta i bruk nybygde sykehjem, vi hører om at skoleklassene etter hvert fylles opp, og at det begynner å bli 40 elever pr. lærer. Er ikke dette et eksempel på at finansministeren og Regjeringen setter skattelette til de rike og velstående foran velferd, som skole og eldreomsorg?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2004-10-20:
Jeg kan gjenta det hvis jeg får anledning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Ja. En skattereform gir oss en bedre fordelingsprofil enn det som eksisterer i dagens skattesystem. Representanten Hill-Marta Solberg startet med å si at det er mange som betaler lite eller ingenting i skatt. Det gjelder vel i vesentlig grad dem som har store kapitalinntekter – de kan være i en situasjon hvor deres samlede næringsvirksomhet er slik at de betaler lite skatt. Etter skattereformen skal det være slik at vi i større grad får likebehandling mellom ulike arbeidsinntekter, enten de kommer via kapitalskattesats eller via skattesats på arbeidsinntekter. Så sånn sett får vi en bedre fordelingsprofil med en skattereform som bl.a. også gjør det mulig for oss å avskaffe delingsmodellen og gjøre systemet mer åpent og lettere tilgjengelig også for dem som vil studere andres skattesituasjon.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Jeg er litt usikker på hva spørreren egentlig spør om, om det er skattesystemet, skatteforslagene for 2005 eller om det er kommuneøkonomien.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Jeg skal etter beste evne forsøke å svare på alle spørsmål som er reist. Jeg tror det er viktig at man må se rettferdigheten i et skattesystem, ikke bare endringene fra et år til et annet. Men endringene fra et år til et annet, i 2005, gir skattelettelse for alle inntektsgrupper. Er det slik at man i større grad vil likestille marginalskattesatsene på lønnsinntekt med marginalskattesatsene for dem som lever på kapitalinntekter, må man sette satsene ned. For å fjerne delingsmodellen må man altså sette satsene ned. Vi gjør ikke noe mer dramatisk enn å sette marginalskattesatsen på høyere inntekter ned til nesten det nivået som Hill-Marta Solberg var en varm forsvarer av på hele 1990-tallet – 48,5 pst. Det var sosialt da. Det bør være like sosialt nå. Det gir en likestilling også mellom ulike grupper som har inntekter fra kapital og fra arbeid.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Jeg vil bare for ordens skyld gjøre oppmerksom på at dette ikke er en del av skattesystemet, men jeg svarer gjerne på spørsmål om sykelønnsordningen. Jeg er litt overrasket over at representanten Nordtun angriper et forslag hans egen regjering har fremmet ved en rekke anledninger tidligere, med til dels atskillig sterkere belastninger for arbeidsgivere, men det er et faktum at IA-avtalen ikke har gitt den forutsatte nedgang i sykefraværet. Det koster milliarder bare over dette årets budsjett. Litt av det tas nå tilbake gjennom en egenbetaling i sykelønnsordningen, noe jeg er overbevist om vil stimulere arbeidsgiverne til i større grad å satse på å få ned langtidssykefraværet, som er det som øker sterkest.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Nei. Det siste spørsmålet finnes det ingen dokumentasjon på i alle de tabeller vi har lagt frem i budsjettet, og i alle de spørsmål SV har stilt. Man kan selvfølgelig påstå det, men det blir ikke sannere av den grunn. Også for pensjonister og trygdede gis det lettelser i denne sammenhengen, ved at gifte og samboende pensjonister får oppregulert sin faktiske trygd. Jeg minner om at når det gjelder formuesskatten – som representanten Djupedal ved enhver anledning innbiller seg bare betales av noen få rike – er det faktisk slik at 40 pst. av den betales av pensjonister. Den lettelsen i formuesskatten vi nå legger opp til, har to begrunnelser. Den ene er lette i bunnen. Det gjelder særlig dem med små formuer og mindre bankinnskudd, og det gjelder den likestilling mellom ulike aksjer som er pålagt oss gjennom EØS-regelverket, dvs. at børsnoterte aksjer og unoterte aksjer må ha samme verdsettingsgrunnlag. Jeg er selvfølgelig klar over at det kan man både sette opp og sette ned. Vi har valgt å likestille ved å sette det ned slik at også f.eks. aksjefond, som veldig mange vanlige folk sparer i, får samme verdsettingsgrunnlag som unoterte aksjer og børsnoterte aksjer.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Svaret er nei, jeg kan ikke bekrefte det, fordi premisset er feil, og gjengivelsen av mitt synspunkt er feil. Derfor blir utgangspunktet altså som galest. Men det jeg har sagt, er at jeg – hvis jeg var kommunepolitiker – ville ha prioritert de lovpålagte oppgaver først, og så kanskje løst andre oppgaver etter hvert. Mange kommuner har gjort det, med glimrende resultater, med eller uten eiendomsskatt for sine innbyggere – det varierer. Forskjellen mellom kommunene er meget stor. Noen klarer det bedre enn andre, for å si det forsiktig. Jeg trodde faktisk det var Stortingets oppfatning – og også representantens – at når man lovpålegger noe, bør det komme først. For øvrig er jeg fullstendig klar over at det er sammenheng i budsjetter. Men jeg har litt problemer med å se sammenhengen i representanten Meltveit Kleppas resonnementer, for jeg forstår det slik at hun vil at man skal legge seg på et skattenivå som er uendret i forhold til i år. Da har hun til disposisjon 1,65 milliarder kr, som er netto bokførte skattelettelser for 2005. Jeg har ikke registrert at hennes krav til endringer i budsjettet holdes innenfor den rammen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-20:
Det har aldri vært bedre økonomisk styring i Forsvaret enn under denne statsråd. Nå har ikke jeg sittet altfor mange år som finansminister, men jeg må si at noe av det jeg oppdaget da jeg kom til departementet, var at det har skjedd endringer. Ethvert departement er under stadig – det passer kanskje ikke så godt her å bruke uttrykket «overvåkning» – overoppsyn fra Finansdepartementet med hensyn til at man følger statens økonomireglement. Det gjelder selvfølgelig også Forsvaret. Men som denne spørsmålsrunden har bevist, er en del av styringen innenfor offentlig sektor også overlatt forhandlinger mellom organisasjonene. Der tror jeg man skal gå litt tilbake i tid for å finne årsaker til en kanskje noe vel stor raushet.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2004-10-20:
Jeg vil gå litt videre på det fordelingsopplegget som Regjeringen nå har lagt fram, og på den avtalen som Regjeringen var en part i, nemlig IA-avtalen, som skulle få ned sykefraværet, som skulle innebære et inkluderende arbeidsliv, som skulle få flere ut i arbeid, uføretrygdede osv. – altså plass til flere i arbeid. Hva er grunnen til at Regjeringen nå ensidig bryter denne avtalen? Ser ikke Regjeringen for seg at det nå kan bli meget vanskeligere å inngå avtaler med partene i arbeidslivet, når den nå egentlig bryter ensidig en avtale som har så viktige elementer i seg for å få flere ut i arbeid og for det inkluderende arbeidsliv?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-10-20:
Jeg legger merke til at finansministeren stadig vekk sier at dette budsjettet gir skattelettelse til alle inntektsgrupper. Det er muligens riktig hvis det er snakk om lønnsinntekt, men da dreier det seg om noen få hundrelapper – kanskje til og med mindre enn en hundrelapp – for dem som har minst i lønnsinntekt, og opptil mange titalls tusen i skattelettelse for dem som har mest. Bare de aller høyeste inntektsgruppene får en skattelettelse på 4,1 milliarder kr, og i tillegg får de lettelser i formuesskatten på mange hundre millioner. Det finnes bare ett ord som beskriver dette budsjettet, og det er at det er dypt «usosialt». Jeg forstår godt at statsråd Per-Kristian Foss ønsker å forsvare dette, for den sosiale profilen i budsjettet – eller den manglende sosiale profilen – er klassisk Høyre-politikk: Man gir mest til dem som har mest – og nesten ingenting til andre. Kan statsråd Per-Kristian Foss forklare hvorfor det er slik at de som ikke har lønnsinntekt, den millionen som lever av pensjon eller trygd, får økte egenandeler i form av en tusenlapp med Regjeringens budsjett? Hvordan vil det slå ut for alle dem? Vil det ikke bety at nesten én million nordmenn faktisk vil få skatteskjerpelse, inkludert egenandelsøkning?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-10-20:
Finansministeren lèt som om skattelettar ikkje har å gjera med profilen elles og med dei midlane som er til andre oppgåver. Det er jo slik at ein skattelette på 4 milliardar kr m.a. får som følgje at rammene for kommunesektoren neste år er svært stramme. Kommunane strevar i desse dagar i forhold til både omsorg og skule, og òg når det gjeld å stimulera kultur, frivillig medverknad, næringsutvikling og oppgåver som ikkje er lovpålagde, men som er veldig viktige, t.d. det å halda ved lag dagsenter. Mitt spørsmål gjeld: Finansministeren er fleire stader i media sitert på at no skal kommunane berre konsentrera seg om lovpålagde oppgåver. Eg ber han stadfesta at det er Regjeringa sitt syn at kommunane sine oppgåver no skal snevrast inn til å gjelda lovpålagde oppgåver, at det er difor dei får færre midlar.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2004-10-20:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til forsvarsministeren. I juni i år gjorde Stortinget et vedtak i forbindelse med avhendingen av Forsvarets eiendommer – i kjølvannet av Bolærne-saken. Jeg refererer vedtaket, der Regjeringen bes «foreta en gjennomgang av statens eiendommer som skal avhendes, spesielt med tanke på hvilke eiendommer som er interessante i forhold til allmennhetens muligheter til friluftsliv og/eller kulturhistorie, og utarbeider en plan for hvordan allemannsretten og/eller vern av slike eiendommer best ivaretas». Til tross for dette vedtaket bekrefter Skifte Eiendom at de gjennom hele sommeren har solgt eiendommer som også er av interesse for allmennheten – som om ingenting har hendt. Mitt spørsmål er da: Hvorfor har statsråden ikke instruert Skifte Eiendom om å stanse videre salg av denne sorten eiendommer til Stortinget har fått oversikt og selv kan vurdere hvilke eiendommer som skal selges, slik at vi for framtiden kan unngå slike saker som Bolærne-saken?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2004-10-20:
Jeg forstår det slik at statsråden overhodet ikke tar hensyn til et stortingsvedtak. Det synes jeg er ganske oppsiktsvekkende. Det vedtaket som jeg refererer til, er gjort i etterkant av det vedtaket som statsråden refererer til, og derfor burde en tatt et initiativ for å få dette til. Når Bolærne-saken nå endelig er løst, er ikke det på grunn av Skifte Eiendoms klossete behandling av denne saken, men fordi kjøperen har stilt seg veldig velvillig og gjort et skifte som alle er fornøyd med. Det er først og fremst på grunn av kjøperen. Jeg forstår det slik at statsråden ikke ønsker å gå inn på spørsmålet som Fremskrittspartiet har stilt tidligere, om avhending av disse eiendommene til kommuner og fylkeskommuner vederlagsfritt, og om vi eventuelt kan bidra i budsjettet til å få disse pengene på plass på vanlig måte. Slik forstår jeg det. En annen ting: Når Stortinget etter hvert forhåpentligvis får en oversikt over hvilke eiendommer som skal avhendes, vil statsråden da ta initiativ til at Skifte Eiendom avvikles, og at profesjonelle eiendomsmeglere tar seg av det videre salget?
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2004-10-20:
Golf-programmet, som representanten Arnstad innledet med, er jo laget for å skulle kunne modernisere Forsvaret. Og da må jeg bare rett ut spørre: Mener statsråden at omorganiseringen og moderniseringen av Forsvaret går som planlagt, og føler hun at hun har full kontroll? Nå sier riktignok finansministeren at kontrollen aldri har vært strengere, men jeg vet ikke om det er av statsråden eller budsjettet.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-10-20:
Gjeldende vedtak i Stortinget innebærer at Forsvaret som et ledd i sin omstilling er pålagt å selge 2 millioner m2 eiendomsmasse,bl.a. for å finansiere omstillingen. Dette er et av de målene som vi i Forsvarsdepartementet og i Forsvaret er bedt om å nå gjennom de vedtak Stortinget gjorde våren 2001. Dette er et av de tre viktigste finansieringsvirkemidlene for å få til omstillingen, altså salg av2 millioner m2 eiendomsmasse, der inntektene av salget går til det samme forsvaret. De går til nyinvesteringer i andre bygninger, og de går til andre typer investeringer i Forsvaret. Hele hensikten med omstillingen i Forsvaret er å flytte midler fra kapasiteter og drift en ikke trenger i dag, til kapasiteter og drift en trenger i framtiden. Det som er kjent, er at Fremskrittspartiet ønsker en annen finansiering av Forsvaret, der salgsinntektene fra eiendom ikke lenger skal være et finansieringsgrunnlag. Det er det foreløpig ikke flertall for i Stortinget. Når det gjelder Østre Bolærne, har Regjeringen funnet en løsning på den saken i tråd med den intensjonen som kom fram under Stortingets behandling i juni. Det betyr at en nå tar sikte på å selge Østre Bolærne til fylkeskommunen. Vi har endret vår praksis når det gjelder avhendingsinstituttet, slik at man ikke bare kan avhende til takst til kommunen, men også til fylkeskommunen, i henhold til det som Stortinget bad oss om å se på i juni. Det betyr at Østre Bolærne-saken nå ser ut til å få sin løsning helt i henhold til Stortingets ønske. Men det betyr ikke at vi har tenkt å stoppe det som vi er pålagt i stortingsvedtak, nemlig å selge 2 millioner m2 bygningsmasse for å finansiere omstilling av Forsvaret. Skulle vi tatt det til etterretning, måtte vi først ha vedtatt en annen finansiering.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-10-20:
For det første har departementet fulgt opp de vedtak som ble gjort i Stortinget i juni knyttet til Bolærne-saken. Det er utkvittert i St.prp. nr. 1, der dette er omtalt spesielt. Men det er selvfølgelig anledning for medlemmer av Stortingets forsvarskomite til å stille tilleggsspørsmål i de budsjetthøringsrundene vi skal ha om alle de temaene som er omtalt i budsjettproposisjonen, herunder også Bolærne-saken. Men vi i Regjeringen kan selvfølgelig ikke forholde oss til mindretallsmerknader når det gjelder endringer i den politikk vi fører. Og den politikk vi fører, er altså å selge eiendommer, ikke vederlagsfritt, som Fremskrittspartiet ønsker, men minimum til takst – og vi selger gjerne over takst for å finansiere Forsvarets omstilling. Når en alternativ finansiering er på plass, når Forsvaret er sikret at disse milliardene kommer inn en annen vei, kan vi selvfølgelig selge eiendommer vederlagsfritt. Men dette er ikke på plass. Derfor forholder vi oss til gjeldende vedtak.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-10-20:
Jeg er spesielt glad for det spørsmålet. Forsvarets omstilling er i rute. De tre vedtakene som ble gjort, og som baserer seg på at vi når omstillingsmålene i inneværende periode, er salg av 2 millioner m2 bygningsmasse – det når vi – besparing av driftsutgifter på 2 milliarder kr i forhold til situasjonen i 2000 – det når vi – nedbemanning av 5 000 ansatte innen 31. desember 2005 – det tar vi også sikte på å nå. En utfordring i neste periode, derimot, 2005–2008, er, som vi påpekte i St.prp. nr. 42 for 2003-2004, å få kontroll med Forsvarets lønnsutgifter. Hovedproblemet er at det er et misforhold mellom fastlønn og tillegg. Det er et misforhold som har basert seg på en annen tid, et annet forsvar. Men her er det altså organisasjonene som sammen med forsvarssjefen frivillig må komme fram til et annet system. Her håper jeg at alle partiene på Stortinget kan uttrykke støtte til forsvarssjefen, slik at han i sitt arbeid har større sjanser til å lykkes overfor organisasjonene, nettopp med å få kontroll over de lønnsutgiftene som knytter seg til tillegg.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-10-20:
Jeg anser spørsmålet som delvis besvart i tidligere spørsmålsrunde. Hovedhensikten med salgene til Forsvaret er å finansiere den videre modernisering, og det er altså ikke slik at Stortinget har vedtatt at salgene av Forsvarets eiendommer skal stoppe. Det ville ha stoppet omstillingen, og det ville ha utsatt denne statsråden for betydelig kritikk. Det som derimot er situasjonen, er at det i den enkelte kommune lokalt, og nå også som en nyordning, som vi har meldt fra om i St.prp. nr. 1, slik Stortinget bad om, åpner for at også fylkeskommunen kan kjøpe til takst. Der det ikke er interesse for det, blir det solgt til eksterne, slik også i denne saken.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2004-10-20:
Først vil jeg understreke at med hensyn til den avmelding Regjeringen har gjort i St.prp. nr. 1 knyttet til Bolærne-saken, har vi avmeldt den slik vi tolket Stortingets vedtak. Forsvarsbygg foretar ca. 1 000 enkeltsalg. Jeg har ikke tolket stortingsvedtaket dit hen at 1 000 enkeltsaker skal behandles i forsvarkomiteen. Hvis dette var ønsket, er jeg nesten fristet til å si vær så god! Men det som jeg oppfatter er intensjonen i Stortingets vedtak, er nettopp det som Rita Tveiten er inne på: at vi sørger for at interesserte ute i regionene kan gis en mulighet til å by på eiendommene, og at kommuner og fylkeskommuner i større grad kan få anledning til å by på dem til takst. Skifte Eiendom har oversikt over alle de eiendommene de har for salg, og den er selvfølgelig tilgjengelig for kjøpere ute i den enkelte region. Men jeg fortsetter å tolke Stortinget dit hen at det ikke er noe ønske i komiteen om behandling av 1 000 enkeltsaker.