Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2014-12-16:
De senere årene har fattigdom kommet på dagsordenen igjen på en sterkere måte. Flere har blitt oppmerksom på at fattigdom ikke bare gjelder mennesker i andre land, men at det også stadig berører flere mennesker og også flere barn i Norge. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å vurdere i hvilken grad statlige virkemidler og tiltak som er iverksatt i kommunene, har bidratt til å redusere konsekvensene av fattigdom blant barn og unge. Riksrevisjonens undersøkelse og konklusjoner er på mange måter nedslående lesning, for undersøkelsen viser at fra 2002 til 2012 økte andelen barn i lavinntektsfamilier fra 5 til 8 pst. Sagt med andre ord innebærer dette at det i 2012 var 78 000 barn som bodde i husholdninger som gjennom tre år hadde hatt en gjennomsnittlig inntekt under 60 pst. av medianinntekten, og halvparten av disse har innvandrerbakgrunn. Gjennom disse årene har ulike regjeringer lagt fram handlingsplaner og bevilget penger til tiltak av ulik art. Mye er satt i verk i kommuner rundt om i landet. Men til tross for tiltakene, til tross for fokus som har vært på fattigdom, har altså resultatet vært at andelen og antall fattige barn har økt i perioden. Dette kan ikke karakteriseres som noe annet enn nedslående. Samtidig vet vi ikke hvordan resultatet hadde vært uten handlingsplanene og tiltakene. Men resultatene viser at tiltakene ikke synes å ha hatt ønsket og forventet god nok effekt. Riksrevisjonen peker på flere årsaker til økningen i antall fattige barn. Inntektsutviklingen har ført til at lavinntektsgrensen har blitt høyere. Økt innvandring, flere enslige forsørgere med lav inntekt, mange offentlige overføringer, bl.a. barnetrygden, har ikke blitt regulert i samsvar med lønns- og prisutviklingen, og manglende yrkesdeltakelse. Det sistnevnte er nok den aller viktigste årsaken til fattigdom. Tiltak for å få flere i arbeid er derfor av helt avgjørende betydning for å skaffe en varig bedret inntektssituasjon for dem som er i fattigdomsgruppen. Andre undersøkelser vi har behandlet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, har vist at innsatsen på dette området heller ikke har vært god nok. Samtidig vet vi at ikke alle er helsemessig i stand til å arbeide. Derfor er det viktig at også trygdeordningene og andre økonomiske støtteordninger har en størrelse som er til å leve av og gir rom for at barn også i disse familiene kan delta i aktiviteter på linje med andre barn. Riksrevisjonens undersøkelse viser at mange kommuner gjør for lite for at fattige barn skal kunne delta i det sosiale liv, og at behovene til barna ikke blir godt nok kartlagt når foreldrene søker om sosialhjelp. Bare en av fem kommuner hadde f.eks. ordninger for redusert foreldrebetaling i barnehager og fribillett til svømmehaller. Mange kommuner opplever det vanskelig å vite hvilke barn som trenger tiltak, og hvordan tiltakene bør være for at de skal nå dem som trenger det. Bare et fåtall av kommunene har kartlagt levekårene til innbyggerne, slik sosialloven legger til grunn. Og enda færre har evaluert de tiltakene de har i kommunen sin. Dette innebærer antagelig at mange kommuner ikke har en god nok grunnlagsinformasjon for å vurdere hvilke tiltak de bør iverksette for å bedre situasjonen for barn i fattige familier. Lokal kunnskap er avgjørende viktig for å treffe de gode og rette tiltakene. Riksrevisjonen trekker også fram at den statlige innsatsen ikke er godt nok koordinert. Særlig synes dette å være tilfellet på direktoratnivå, mellom Nav, Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet og Integrerings- og mangfoldsdirektoratet. Det er jo litt merkelig at Integrerings- og mangfoldsdirektoratet, IMDi, ifølge undersøkelsen i liten grad er involvert i arbeidet mot barnefattigdom, når en samtidig vet at rundt halvparten av barna i lavinntektsfamilier har innvandrerbakgrunn. Jeg vil tro at IMDi nettopp har en kompetanse både staten og kommunene kunne ha gjort seg bedre nytte av i den forbindelse, og dette forventer jeg at statsråden tar fatt i. Riksrevisjonen anbefaler at Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet bidrar til å styrke kommunenes arbeid med å etablere flere og bedre tiltak for å gi fattige barn og unge gode vilkår og sosial deltagelse. De anbefaler også at en medvirker til at innsatsen for å redusere konsekvensene av fattigdom blant barn og unge blir bedre koordinert sentralt. Slik jeg oppfatter statsrådens svarbrev til Riksrevisjonen, legger jeg til grunn at hun nettopp vil følge opp disse anbefalingene. For Kristelig Folkeparti har bekjempelse av fattigdom vært et satsingsområde i våre alternative budsjetter og gjennom andre forslag i Stortinget gjennom mange år. Det er viktig at barn får vokse opp i trygghet, og at de kan delta i aktiviteter sammen med andre barn uten at økonomi skal hindre dem i det. Riksrevisjonens undersøkelse viser dessverre at utviklingen ser ut til å ha gått i feil retning. I stedet for at vi får færre fattige barn, har det blitt flere. Så her har vi fortsatt en stor og viktig jobb å gjøre sammen.