Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-11-08:
Norges samarbeid med EU favner vidt, og den europeiske dagsordenen er mangfoldig. I denne redegjørelsen kommer jeg til å løfte fram noen utvalgte temaer – EØS-avtalen og regelstyrt internasjonalt samarbeid, brexit, sikkerhet, migrasjon og felles verdier. I tillegg starter regjeringa i dag en ny praksis ved at den ene av de to halvårlige redegjørelsene holdes av flere statsråder sammen. Dette gjør vi for å kunne gå i dybden på og engasjere til debatt om utvalgte temaer. Denne gangen vil arbeids- og sosialministeren og samferdselsministeren redegjøre om viktige EU/EØS-saker på sine ansvarsområder. Å fremme regelstyrt internasjonalt samarbeid er en av mine viktigste oppgaver som utenriksminister. Norge er et lite land med en åpen økonomi og en strategisk utsatt posisjon. En rettsbasert internasjonal orden med sterke multilaterale institusjoner gir klarhet og forutsigbarhet. Det er i vår grunnleggende interesse. I dag ser vi at det multilaterale systemet er under press med tilløp til proteksjonisme, nasjonalisme og politisk alenegang. Vi ser at folkeretten, inkludert grunnleggende menneskerettigheter, brytes også i Europa. Dette er en urovekkende utvikling. Våren 2019 leverer regjeringa en melding til Stortinget om Norges rolle i det multilaterale systemet. I denne meldinga vil det europeiske samarbeidet få en sentral plass. EU og sentrale medlemsland i EU er våre nærmeste partnere i forsvaret av multilaterale løsninger, både i og utenfor Europa. Klima og handel er viktige eksempler. Et annet eksempel er EUs sterke engasjement for å bevare atomavtalen med Iran. I forsvaret av en rettsbasert internasjonal orden vil regjeringa samarbeide målrettet med andre land, ikke minst med våre europeiske og nordiske naboer. Vårt skjebnefellesskap er det samme: Vi er alle avhengig av respekt for internasjonale kjøreregler og institusjoner som har blitt bygd opp siden slutten av annen verdenskrig. EØS-avtalen er vår mest omfattende multilaterale avtale. Gjennom denne avtalen deltar vi for fullt i EUs indre marked. Den sikrer norske bedrifter markedsadgang på like vilkår som EUs medlemsland og gir nordmenn retten til å studere, jobbe og etablere seg fritt i hele EØS-området. I dag er det veldig mange som tar disse mulighetene for gitt. EØS-avtalen er derfor ikke bare vår mest omfattende avtale, den er også vår viktigste. The Economist beskrev i forrige uke Storbritannias uttreden av EU som den vanskeligste byråkratiske øvelsen i etterkrigstida. Det sier seg selv at det å si opp avtaler og traktater som er inngått og vevd sammen i over 45 år, er både utfordrende og tidkrevende. Det brexit-prosessen også har vist, er hvor vanskelig det ville være å erstatte full deltakelse i det indre marked, som vi har gjennom EØS, med en annen tilknytning som gir tilsvarende muligheter for bedrifter og enkeltmennesker. EØS-avtalen bygger på et regelverk som praktiseres likt i hele EØS-området. Dette er en forutsetning for likebehandling av norske bedrifter og borgere. Norge er derfor grunnleggende tjent med et enhetlig regelverk for det indre markedet. Vi jobber hver dag overfor EUs institusjoner og medlemsland for å påvirke utforming av regelverket så det i størst mulig grad er i tråd med norske prioriteringer og interesser. Kompromisser er grunnlaget for internasjonalt samarbeid. Hvis alle parter skal komme styrket ut av samarbeidet, må man også være innstilt på å akseptere elementer man i utgangspunktet ikke ønsket seg. Dette gjelder ikke minst EØS-samarbeidet, som forutsetter at felles regelverk praktiseres likt. Et sånt samarbeid ville raskt forvitre dersom noen kunne velge hvilke deler av regelverket man ønsket å følge, og hvilke deler man ønsket å se bort fra. Dersom avtalepartene er uenige om hvorvidt nytt EU-regelverk skal innlemmes i EØS-avtalen, skal EØS-avtalens artikkel 102 komme til anvendelse. Denne bestemmelsen er der for å sikre at EØS-avtalen fungerer etter sitt formål, som er et velfungerende indre marked i EØS-området. Dersom vi ikke kommer til enighet om å innlemme EØS-relevant regelverk, vil berørt del av EØS-avtalen kunne suspenderes midlertidig. Det vil kunne få konsekvenser for enkeltmennesker og næringsliv alt etter hvilket regelverk som blir satt ut av spill. Regjeringas syn er at norske interesser blir best ivaretatt hvis vi medvirker aktivt når felles regler blir utarbeidet, ikke ved å reservere oss i etterkant. Norge har bygd sin velferd på handel med andre land. I en tid med eskalerende handelskonflikt blir det derfor enda viktigere å hegne om avtalen med vårt suverent største marked. Vi bør derfor ha en meget høy terskel for å utløse artikkel 102 i EØS-avtalen. Brexit-prosessen er nå inne i en avgjørende fase. Det vanskeligste spørsmålet, grensen mellom Nord-Irland og Irland, er fortsatt uløst. Derfor ble ikke EU og Storbritannia enige om en utmeldingsavtale på toppmøtet i oktober. Det forhandles videre, og EU har signalisert at de er klar til å kalle inn til ekstraordinært toppmøte hvis det blir et gjennombrudd i forhandlingene før EUs neste regulære toppmøte 13. og 14. desember. Fra regjeringas side vurderer vi at det fortsatt er sannsynlig at en avtale kommer på plass, men samtidig er hindrene høyst reelle. Vi har derfor en løpende dialog med EU og Storbritannia om mulige tiltak i tilfelle det ikke blir en avtale. Blant annet vil det være viktig å sikre at flytrafikken mellom Norge og Storbritannia kan fortsette, og at innførselen av livsviktige legemidler ikke stopper opp. Sjømat er et annet eksempel. Her legger vi til grunn at EUs forpliktelser om markedsadgang for norsk sjømat videreføres uavhengig av antall medlemsland i EU, og at vi unngår en situasjon med økt toll eller veterinære handelshindre hvis EU og Storbritannia ikke kommer til enighet. Utmeldingsavtalen mellom EU og Storbritannia vil i hovedsak omfatte bestemmelser om hvordan det britiske medlemskapet skal avvikles på en ordnet måte knyttet til tre hovedelementer: videreføring av de rettighetene som EU-borgere og britiske borgere har opparbeidet seg gjennom det britiske EU-medlemskapet grensespørsmålet mellom Irland og Nord-Irland Storbritannias fortsatte finansielle forpliktelser etter utmeldinga Det er viktig å presisere at utmeldingsavtalen som EU og Storbritannia forhandler om, ikke er ment å regulere det framtidige samarbeidet. Den skal kun inneholde en politisk erklæring om rammene for det framtidige forholdet. Selve avtalen, eller avtalene, om det framtidige forholdet vil først forhandles når Storbritannia ikke lenger er EU-medlem. Utmeldingsavtalen vil etablere en overgangsperiode fra datoen for utmelding, som er 29. mars 2019, til 31. desember 2020. Denne kan eventuelt bli utvidet dersom partene er enige om det. I overgangsperioden skal EU og Storbritannia forhandle om et framtidig avtaleforhold. Storbritannia skal ikke lenger være EU-medlem, men skal omfattes av reglene og forpliktelsene som følger av medlemskap uten stemmerett. Dette gjelder både internt i EU og i EUs internasjonale avtaler, som EØS-avtalen, som Storbritannia ikke lenger omfattes av når de går ut av EU. Det er for øvrig verdt å merke seg at Storbritannia i overgangsperioden vil ha færre muligheter til deltakelse i ekspertgrupper, komiteer og EU-byråer enn det EØS/EFTA-landene har. Regjeringa har som mål å hegne om EØS-avtalen, sikre et fortsatt velfungerende indre marked og bidra til en ordnet uttreden for Storbritannia fra EU og EØS. Vi har også sagt tydelig at vi ønsker et tettest mulig forhold til Storbritannia etter at landet har gått ut av EU. Norge er ikke part i utmeldingsavtalen mellom EU og Storbritannia. Vi jobber derfor med rettslige løsninger, som sikrer at rettighetene og forpliktelsene i EØS-avtalen og våre øvrige avtaler med EU blir gjeldende også mellom Norge og Storbritannia i overgangsperioden. Vi er nå i realiteten i mål med en avtale med Storbritannia om hvordan vi skal videreføre rettighetene til de rundt 20 000 nordmennene som bor i Storbritannia og de 15 000 britene som bor her i landet – de rettighetene og pliktene de har opparbeidet seg gjennom EØS. Den sikrer de samme rettighetene og pliktene for våre borgere som er avtalt mellom EU og Storbritannia. Denne avtalen vil kunne inngås så snart utmeldingsavtalen mellom Storbritannia og EU formelt er inngått. Vi forbereder også lov- og forskriftsendringer som vil være nødvendige for at norske regler skal speile de relevante bestemmelsene i utmeldingsavtalen. Justis- og beredskapsdepartementet sendte den 4. oktober forslag om dette ut på høring, og høringsfristen er 30. november. Norge vil bruke overgangsperioden til å forhandle med Storbritannia parallelt med at EU og Storbritannia forhandler om sitt nye avtaleforhold. Den 30. oktober møttes statsministrene May og Solberg i Oslo og bekreftet at Norge og Storbritannia vil få på plass ordninger som ivaretar norske og britiske borgere som i dag bor i våre to land. Dette gjelder selv om det ikke skulle bli en avtale mellom EU og Storbritannia. Under besøket gjentok også statsminister May at EØS-modellen ikke er aktuell for Storbritannia. Hun understreket at dette ikke ville være i samsvar med folkets vilje, slik den kom til uttrykk i den britiske folkeavstemningen. Målet er derfor å videreføre et så nært og omfattende samarbeid med Storbritannia som mulig og i tråd med norske interesser, men altså da utenom dagens EØS-ramme. På områder som i dag er dekket av EØS-avtalen, vil det være viktig å sikre at de løsningene EU og Storbritannia kommer fram til, også blir gjeldende for EØS/EFTA-landene. Det vil sikre at norske bedrifter får like god adgang som EU-bedrifter til det britiske markedet i framtida. Som jeg viste til i vårens redegjørelse, har EU og EUs medlemsland tatt en lang rekke initiativ for å øke forsvarsinvesteringene og styrke samordningen seg imellom. Nye initiativer har også kommet til siden i vår, også utenfor EU-samarbeidet. I juni signerte ni land, inkludert Frankrike, Tyskland og Storbritannia, en intensjonserklæring om det såkalte europeiske intervensjonsinitiativet. Initiativet skal styrke medlemslandenes evne til å operere sammen og bidra til operasjoner i regi av EU, NATO eller FN. Norge er invitert til å delta, og initiativet er både interessant og relevant – dette ikke minst i lys av at mange av våre nærmeste allierte vil delta. Vi vurderer nå innholdet i initiativet nærmere og konsekvensen av en eventuell norsk deltakelse før vi fatter en beslutning. For Norge er det viktig at ansvaret for allierte medlemsland fortsetter å ligge i NATO. Regjeringa er samtidig positiv til at EU styrker sitt forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeid, så lenge det utfyller og styrker NATO på en god måte og ikke bidrar til uklarhet og overlappende strukturer. Vi følger derfor utviklingen nøye og jobber med å videreutvikle den politiske dialogen med EU om forsvars- og sikkerhetspolitikk. Vi jobber også for å styrke det praktiske samarbeidet og sikre gode vilkår for norsk forsvarsindustri. Migrasjon står fortsatt høyt på EUs dagsorden. For tida kommer det få asylsøkere til Norge. Slik er det ikke i andre europeiske land. Hittil i år har 470 000 mennesker søkt asyl i EU. Diskusjonen om å reformere Dublin-reglene har pågått lenge. Det har vært vanskelig å finne konsensus mellom landene som mener det bør være en obligatorisk byrdefordeling ved store ankomster av migranter, og landene som ønsker at byrdefordelingen skal være frivillig. EU drøfter nå en ordning som sikrer at alle land tar sin del av ansvaret, enten ved å motta asylsøkere eller ved å bidra på annet vis. Regjeringa mener det bør være en forpliktende byrdefordeling mellom alle land. Dersom drøftelsene i EU konkluderer med en frivillig ordning og Norge mottar en henvendelse i den forbindelse, vil regjeringa vurdere om vi skal delta. På Det europeiske råds møte i juni skisserte EUs stats- og regjeringssjefer tiltak for å bidra til at migranter som vil krysse Middelhavet, blir tatt i land på en mer forutsigbar og kontrollert måte i EU. Vi diskuterte også tiltak for å sette nordafrikanske land bedre i stand til å utøve sine forpliktelser med hensyn til søk og redning. Slik vil migranter kunne føres trygt i land også på den andre siden av Middelhavet. Regjeringa støtter europeiske løsninger på asyl- og migrasjonsfeltet og deltar i diskusjonene om å finne gjennomførbare kompromisser. Vi er i utgangspunktet positive til forslagene om kontrollerte sentre og regionale ilandføringsordninger, men det gjenstår å kartlegge hvordan disse i så fall skal fungere i praksis. Hvilke direkte konsekvenser disse diskusjonene vil ha for Norge, er for tidlig å si. Dersom det etableres et system for frivillig relokalisering eller gjenbosetting i forbindelse med de nye forslagene, vil regjeringa ta stilling til det. EU har lagt de samme forutsetningene til grunn. I likhet med i EU er det fra norsk side en forutsetning at tiltak i tredjeland som skal ha norsk støtte, må være i tråd med folkerettslige forpliktelser, inkludert menneskerettighetene. Et vedvarende press mot Schengens yttergrenser ligger bak forslaget fra Europakommisjonen om å utvide oppgavene for grense- og kystvaktbyrået Frontex. Det er bl.a. foreslått å etablere en stående mannskapsstyrke på 10 000 samt å gi byrået oppgaver på returområdet. Regjeringa stiller seg i utgangspunktet positiv til å styrke arbeidet med å sikre Schengens yttergrenser. I forhandlingene som nå pågår, vil regjeringa framheve at forvaltningen av yttergrenser primært er et nasjonalt ansvar, og at byråets mannskapsstyrke, ansvar og oppgaver må tilpasses det. I tillegg har Europakommisjonen foreslått endringer i returdirektivet, som skal bidra til å effektivisere returarbeidet. Regjeringa ønsker å bidra til stabilisering i sårbare stater gjennom tiltak til utdanning, jobbskaping og utvikling av styresett og har derfor foreslått å doble tildelingen til sårbare stater i statsbudsjettet. Gjennom vår deltakelse i Schengen-samarbeidet deltar vi i viktige deler av EUs politikk og tiltak knyttet til håndteringen av migrasjonsutfordringene, inkludert bedre kontroll av yttergrensene. Norge deltar også uformelt i drøftelsene om nye tiltak for å redusere antallet migranter som med fare for livet krysser Middelhavet. Dette er et område som ikke dekkes av vårt avtalefestede samarbeid med EU, men hvor de resultater som eventuelt oppnås, også vil være av stor betydning for oss. Norge har bl.a. bidratt til EUs flergiverfond for Afrika, og vi annonserte 21. september et nytt bidrag på 60 mill. kr til fondet, som er en økning på 10 mill. kr i forhold til fjorårets bidrag. Totalt har Norge nå bidratt med 140 mill. kr. Vi vil støtte videre utredning av ordninger for ilandføring i Afrika under forutsetning av en aktiv rolle for UNHCR og IOM og vurdere mulige former for bidrag dersom slike ordninger skulle etableres. Hvis det blir aktuelt å ta imot asylsøkere for å fordele ansvar mellom Schengen-land, skal dette tas innenfor antallet kvoteflyktninger. Den britiske utmeldingsprosessen krever ressurser på begge sider, og forhandlingene om et framtidig avtaleforhold mellom EU og Storbritannia kommer til å ta tid. Det er likevel min mening at brexit ikke er den største utfordringen for det europeiske samarbeidet nå. At enkelte EU-land nå åpent stiller spørsmål ved felles verdier og prinsipper for samarbeidet, er svært alvorlig, og EUs institusjoner er i ferd med å reagere. Det første steget i EUs sanksjonsprosedyre for brudd på grunnleggende verdier, artikkel 7, er tatt overfor Polen og Ungarn. Kommisjonen har sendt traktatbruddsak om senking av pensjonsalderen for polske høyesterettsdommere til EU-domstolen. I en avgjørelse 19. oktober påla EU-domstolen i en midlertidig forføyning Polen å gå tilbake til sammensetningen av høyesterett slik den var før et stort antall dommere ble tvangspensjonert i juli. I tillegg ser vi at domstoler i noen EU-land nå er skeptiske til å samarbeide med justisvesenet i Polen. Norge er helt avhengig av at våre nære partnere i Europa respekterer grunnleggende rettsstatsprinsipper. Uavhengige domstoler er en garanti for den enkeltes rettssikkerhet og en hjørnestein i demokratiet. Rettslig forutsigbarhet og likebehandling er en forutsetning for at det indre markedet og EØS skal fungere. Uavhengige domstoler er selvfølgelig også avgjørende når vi samarbeider om justis- og politisaker. Norge støtter EUs forsvar av rettsstaten, og vi gir uttrykk for vår bekymring for utviklingen når vi møter polske og ungarske myndigheter. Vi bruker EØS-midlene til å holde høyt de demokratiske rettsstatsverdiene EØS-samarbeidet bygger på. Midlene skal bidra til å styrke det sivile samfunn og justissektoren i mottakerlandene, i tråd med prinsippene om rettsstat, demokrati og godt styresett. Uavhengig forvaltning av midlene til sivilt samfunn er også et viktig prinsipp. Mens andre programmer forvaltes av mottakerlandenes myndigheter, skal programmene til sivilt samfunn alltid forvaltes av uavhengige fondsoperatører etter åpne utlysninger. Det er ikke slik som en talsperson for ungarske myndigheter nylig uttalte, at EØS-midlene egentlig tilhører mottakerlandene. EØS-midlene er EØS/EFTA-landenes bidrag til sosial og økonomisk utjevning i EU. Dette er midler som stilles til disposisjon for mottakerlandene. Det forhandles fram enighet om hva midlene skal brukes til i hvert enkelt land. Samarbeidet skal og må være basert på grunnleggende verdier og i tråd med undertegnede avtaler. Også i vårt videre samarbeid med Polen og Ungarn om EØS-midlene vil vi stå fast på våre prinsipper og understreke EØS-midlenes bidrag til demokratiutvikling, en velfungerende rettsstat og et fritt og aktivt sivilt samfunn. Giverlandene Norge, Island og Liechtenstein står samlet. Vår tilnærming er i samsvar med giverlandenes avtale med EU og støttes også av Kommisjonen og sentrale medlemsland. La meg avslutte der jeg startet: Regelstyrt internasjonalt samarbeid er under press, også i Europa. Det utfordrer de verdiene vi står for, og det gjør oss mer sårbare. Norsk utenrikspolitikk starter i Europa. Å jobbe sammen for det multilaterale systemet og respekt for internasjonal rettsorden er et ansvar vi står sammen med EU og EUs medlemsland om.