Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-03:
Det som etter SVs oppfatning er det viktigste i denne saken, dreier seg ikke om finformuleringer når det gjelder jus og de notatene som Regjeringen eventuelt hadde som grunnlag da de skulle lage sin proposisjon til Stortinget om sammenslåing av Telia og Telenor. Det som er det vesentlige for SV, er om de vurderingene Regjeringen gjorde av juridisk karakter, burde påvirket deres skjønn når det gjaldt å anbefale en fusjon, eller en sammenslåing mellom Telia og Telenor. Det vi vet i saken nå, og som har kommet fram i ettertid, er at det kan settes store spørsmålstegn ved om det overhodet var grunnlag for en sammenslåing av de to selskapene, for når historien skal skrives, er det en historie om kamp nær sagt på alle områder underveis. Derfor er SVs vesentligste kritikk mot Regjeringen og mot den proposisjonen som vi fikk, at den ikke gav et riktig inntrykk av det klima som er helt nødvendig for å slå sammen to moderne kunnskapsbedrifter, for da må én forutsetning ligge til grunn, nemlig at man er enig om en forretningsidé. Vår mann i samferdselskomiteen, Inge Myrvoll, var inne på noe av det som til syvende og sist fikk fusjonen til å havarere, nemlig at spørsmålet om lokalisering av vesentlige områder i selskapet ikke var avgjort. Han sa det slik: «Nå vedtar det samme flertallet – med en skuldertrekning – en fusjon hvor mye ikke er avgjort, verken når det gjelder ledelse eller aktivitet, f.eks. hvor aktiviteter som Internett, mobiltelefoni og satellitteknologi skal lokaliseres.» Det var sakens kjerne. Vi vet nå i ettertid at det Regjeringen ikke fant hensiktsmessig på dette tidspunktet å ta med i proposisjonen, sier statsministeren nå hadde vært en fordel at stod der. Hvis man hadde fått lagt dette til grunn, nemlig at det ikke bare var hensiktsmessighet som avgjorde lokalisering, men uenighet og dragkampen mellom selskapene, hadde Stortinget kommet på sporet av at det grunnlaget for et samarbeid som må være til stede hvis man skal klare å slå sammen to selskaper på en vellykket måte, kunne det settes store spørsmålstegn ved. Dette var det jo flere i stortingsdebatten som satte noen spørsmålstegn ved – om det var slik at likeverdigheten, som var en forutsetning for at denne fusjonen skulle gå i orden, faktisk var til stede. Jorunn Ringstad fra Senterpartiet satte også spørsmålstegn ved det. Dette var jo også en sak som Arbeiderpartiet og regjeringspartiene skrev direkte om i innstillingen for å forsikre seg om at likeverdigheten var til stede. Den vurderingen hadde vært annerledes dersom Stortinget på det tidspunkt hadde visst det man vet i dag om klimaet mellom partene. Hvorfor er dette viktig? Det er fordi det er vesentlig å ha de kompetansearbeidsplassene som er knyttet til mobiltelefoni, lokalisert i Norge. Telenor har ligget i forkant på dette. Det Regjeringen la opp til, og den beskrivelsen som det ble lagt opp til, var å ta sjanser på nettopp dette punktet. Resten av historien kjenner vi jo nå også, og den er preget av kamp om smått og stort helt til avtalen ble underskrevet på overtid. Det avgjørende spørsmålet som Regjeringen burde ha stilt seg på et mye tidligere tids punkt, er: Skal Telenor bruke mer tid på å slåss for en sammenslåing med Telia når det er så stor uenighet om det som skal være grunnlaget for samarbeidet? Det er mange i debatten som har sagt at det at denne fusjonen har havarert, har betydd at man har tapt kanskje 40- 50 milliarder kr. Det er en tenkt ekstraverdi av to vellykket sammenslåtte selskaper. Men verdien av to selskaper som skal slås sammen, som slåss hele tiden og på alle nivåer, er antakelig mindre enn det selskapene var verdt i utgangspunktet. Det tapet som Telenor, som har vært en meget vellykket statlig eid bedrift, har lidd, er den bortkastede tiden som alle hodene i Telenor har brukt på en fusjon som Stortinget og Regjeringen på det tidspunktet burde hatt store motforestillinger til om hadde framtiden for seg. Stortingsflertallet konkluderer med at man burde ha hatt et større innblikk i dette. Vi er fra SVs side bekymret for at noe av det som kan ha dempet Regjeringens egen kritiske vurdering, var det jeg tidligere har kalt taburetttåke, nemlig at de visste at det var stor sympati blant stortingsflertallet for dette at man ikke torde å legge saken fram, eller tenke de kritiske tankene som burde vært tenkt i forkant.