trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg har lyst til å si noen få ord om MIDIA-prosjektet, som er omtalt i budsjettinnstillinga. Og jeg ser at et flertall uttaler at de er opptatt av at opplysninger om genetiske undersøkelser ikke skal kunne gis til forsikringsselskaper. Det ble avklart veldig tidlig i det prosjektet at slike opplysninger omfattes av forbudet i bioteknologiloven mot bruk av opplysninger fra genetiske undersøkelser utenfor helsetjenesten. Nå har jeg fått vite fra Sosial- og helsedirektoratet – og det synes jeg det er riktig at Stortinget blir informert om med en gang – at de ikke har innvilget Folkehelseinstituttets søknad om godkjenning av MIDIA-prosjektet slik det i dag er utformet. Folkehelseinstituttet har derfor blitt bedt om å stoppe rekruttering av nye deltakere til prosjektet. Sosial- og helsedirektoratet åpner for at Folkehelseinstituttet kan komme tilbake med forslag til ny organisering og design for dette prosjektet, og søke om godkjenning på nytt. I utgangspunktet innebærer direktoratets vedtak at det materialet som allerede er innsamlet, ikke kan brukes, fordi det er ulovlig innhentet. Av hensyn til de familier som har deltatt i dette prosjektet, vil jeg nå vurdere hvilke tiltak som må iverksettes for at dette materialet eventuelt kan benyttes, slik at disse familienes bidrag ikke har vært forgjeves. Men dette vil jeg komme tilbake til. Så har jeg lyst til å slutte meg til alt det representanten Ballo sa nå til slutt. Sjølsagt tar vi, og skal vi ta, på største alvor de negative opplevelser som f.eks. representanten Kielland Asmyhr har hatt, og som andre har hatt. Men jeg vil advare mot å tegne et for svart bilde av hvordan verden ser ut. Ser vi på brukerundersøkelser, ser vi på filmer her og der, ser vi på hva folk som har vært innlagt sier, er det også svært mange som er svært tilfreds. Det går ikke an å si som representanten Fredriksen her, at det er krise og en rasering av helsetilbudet i vårt land. Vi har altså et av verdens beste helsetilbud! Sjølsagt skal det forbedres, sjølsagt skal det bli enda bedre – men vi har altså i løpet av noen få år ansatt 10 000 nye mennesker. Vi har aldri brukt så mye penger, og vi har aldri behandlet så mange pasienter – og det er riktig bruk av penger også, slik denne regjeringa ser det. Det å tro at en ikke skal gjøre noen endringer i organiseringa av hvordan vi bruker våre helsekroner, mener jeg blir fullstendig feil, for skal vi få til en bedre kvalitet på vårt helsetilbud, er vi nødt til å fortsette en arbeidsdeling. Det betyr ikke at jeg ikke tar med meg alle de eksempler som har vært oppe i denne debatten her, men det er sjølsagt at vi ikke kan behandle tykktarmskreft på 55 sjukehus. Det er sjølsagt at vi må sentralisere en del av de tingene det må være spesialister på. Men så er det sjølsagt slik at lokalsjukehusene kan gjøre mye, mye mer av det som f.eks. angår eldre, kroniske pasienter – dialyse eller hva det er. Da vil det slå noen slag. Jeg håper virkelig ikke at det representanten Fredriksen her har sagt, betyr at Fremskrittspartiet ikke vil være med på noen endringer, for da er jeg redd, av hensyn til kvaliteten for pasientene.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Det kan høres ut som Høyre, og særlig representanten Lønning, trur at et utsagn blir mer sant om det gjentas veldig mange ganger. Nå har jeg hørt, ikke bare i debatten i dag, men i utrulig mange andre debatter og i det offentlige rom, at Høyre har påstått at vi har et ideologisk felttog mot private opptreningsinstitusjoner. Svaret på det er et klart nei! Vi bruker private opptreningsinstitusjoner i stort monn, og det bør vi gjøre, for de har veldig mye bra rehabiliteringstilbud å stille opp med. Ikke minst er det for ordninga «Raskere tilbake», hvor det er tilleggspenger til rehabilitering, for i år inngått avtaler med 18 institusjoner til en verdi av 73 mill. kr. Jeg tar på største alvor at vi ikke er i mål når det gjelder rehabilitering. Jeg tar på største alvor at det er mye ugjort. Derfor er den planen som Regjeringa nå har foreslått, og som ligger i budsjettet, en start på en vei videre, hvor målet er å komme høyere også med bevilgninger. Det går ikke an å snakke om rehabilitering og ikke ta med seg historiens største satsing på sjukehus for neste år. Det går heller ikke an å snakke om rehabilitering uten å ta med et fortsatt kjempeløft i kommuneøkonomien. Det er også slik, og jeg skjønner at Høyre ikke liker å høre det, at det har vært en økning på 14 pst. til kjøp hos private fra vi overtok i 2005 til 2007. De øremerkede tilskuddene til de regionale helseforetakene har også gått opp med 3,8 pst. fra 2006 til 2007. I tillegg har vi en egen bevilgning til RHF-ene som vi måtte ha inn for å redde en del institusjoner som var ute å kjøre da vi overtok. Men viktigere enn det er det å se framover. Jeg håper kanskje det engasjementet som er også i denne salen på dette feltet, og som jeg tar alvorlig, kan brukes for å få til at flere faktisk får et tilbud om rehabilitering i tida framover. Mesteparten av rehabiliteringa i dag foregår i våre sjukehus. Det har hatt en kraftig økning. Mye vil måtte foregå i kommunene i framtida, der folk bor. Så skal vi sjølsagt bruke de private opptreningsinstitusjonene, de som er av god kvalitet, også i tida framover. Jeg går ut fra at ingen mener at vi skal ha opplegg som gjør at folk er på rehabilitering i kanskje 14 dager til tre uker og spiser god mat og har det sosialt bra, men er like dårlige når de kommer ut. Poenget må være, i tillegg til det, at de også kan bli rehabilitert og få hjelp til å komme tilbake til et liv med en bedre livskvalitet, med varig virkning, og at det ikke er slik som mange har opplevd etter å ha vært på rehabiliteringsinstitusjoner, at de egentlig ikke har blitt noe bedre etter å ha vært der i flere uker. Vi må ha gode tjenester av god kvalitet – både private og offentlige!
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg vil påstå at vi som tilhører regjeringspartiene, nok kjenner til innholdet i Soria Moria-erklæringa litt bedre enn det Lønning nå forsøker å gi inntrykk av. Når det gjelder private kommersielle sjukehus, har signalene vært at vi først og fremst skulle utnytte kapasiteten i de offentlige sjukehusene. Det har medført at aktiviteten i de offentlige sjukehusene har økt noe mer enn det som har vært reduksjonen i de private kommersielle sjukehusene. Så har vi nettopp i dag også hatt debatter om de private ideelle sjukehusene, som f.eks. Haraldsplass eller Lovisenberg, som denne regjeringa mener også er veldig viktige, og som er en del av vårt helsevesen som vi vil slå ring om. Når det gjelder rehabiliteringsfeltet, har denne regjeringa aldri sagt at vi ikke vil benytte private rehabiliteringsinstitusjoner. De gjør en stor jobb på rehabiliteringsfeltet, og det skal vi bidra til at de får lov til å gjøre også i tida framover. Når representanten Lønning her raljerer med tall, er det, så vidt jeg kan skjønne, ikke tatt med økningen i bruken av private institusjoner, f.eks. når det gjelder ordninga «Raskere tilbake». Det er heller ikke tatt med den økninga i rehabiliteringsplasser som nå skjer både i sjukehus og i kommuner. Jeg er opptatt av at vi får til et opplegg for framtida som gjør at vi greier å øke enda mer både i sjukehus og i kommuner, og også i de private rehabiliteringsinstitusjonene som er av god kvalitet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg tenkte, på bakgrunn av representanten Nesviks innlegg, jeg kunne gi noen kommentarer. For det første: Når det gjelder LHLs utmerkede tilbud på Røros, er det nå slik at det nylig, meg bekjent, er underskrevet en avtale mellom LHL, Kreftforeningen og Helse Midt-Norge om å utnytte den institusjonen bedre, slik at den vil bli mer fylt opp i løpet av ganske kort tid. Når det så gjelder Kysthospitalet, er det noe jeg er blitt kjent med i dag. I disse dager er det mange forslag som verserer i lufta som ikke er politisk behandlet, eller på noen annen måte behandlet i styrer, verken her eller der. Så det er viktig å understreke at det forslaget, i likhet med en del andre forslag som om dagen verserer, jo ikke er forslag som er vedtatt. Til slutt vil jeg bare presisere at det investeringstilskuddet som jeg regner med at Stortinget kommer til å slutte seg til, og som skal brukes for å få til flere plasser, bl.a. ved sjukehjem, omsorgsboliger osv., også er tenkt å brukes til korttidsplasser ved sjukehjem, som det er et stort behov for. Noen av dem vil det jo helt klart være behov for å bruke nettopp til rehabilitering. Så det vil også være et ytterligere bidrag for å gjøre denne situasjonen bedre.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg skjønner på representantene for Fremskrittspartiet at de har gått til frontalangrep på balansen. Balansen er jo ikke noe mål i seg sjøl i sjukehussektoren, men den er et virkemiddel for å kunne sørge for at helseforetakene bruker de bevilgninger som Stortinget til enhver tid stiller til disposisjon. Jeg trodde faktisk at alle partier i Stortinget mente det var viktig, ikke minst for at vi skal kunne prioritere riktig og prioritere de pasienter som trenger det mest. Jeg kjenner meg for øvrig ikke igjen når det gjelder beskrivelsen av et brev som skulle ha gått fra meg, omkring det vi nå diskuterer. Jeg tar sjølsagt dette på største alvor. Jeg er sjølsagt opptatt av å sikre befolkninga i hele landet best mulig helsetjenester, og det er også derfor jeg i disse dager er i ferd med å oppnevne en arbeidsgruppe som skal gjennomgå de prehospitale tjenestene med vekt på AMK-sentraler, bil- og båtambulansetjenesten. Gruppa skal foreslå endringer på de områder den mener det er aktuelt. Den skal bl.a. vurdere forhold som påvirker arbeidsmiljøet og arbeidsforholdene i tjenesten, og foreslå tiltak som kan bidra til rekruttering og stabil arbeidskraft i ambulansetjenesten. Denne gruppa skal også vurdere responstider og vurdere konsekvenser av eventuelt å fastsette krav til responstid. Denne arbeidsgruppa skal avgi sin rapport i løpet av 2008. Ellers vil jeg si i forhold til luftambulansetjenesten at det nylig er foretatt en gjennomgang av både helikopter- og flytjenesten som grunnlag for anbuds- og operatørtjenester, og denne tjenesten blir bl.a. styrket med nye helikoptre neste år. Det blir også innført tilstedevakt ved redningshelikopterbasene, som utgjør en viktig luftambulanseressurs, særlig i Nord-Norge. Både ved basene på Sola, i Bannak og Bodø er det nå innført tilstedevakt med 15 minutters responstid, Ørland og Rygge vil få det i 2008, og det arbeides også med å etablere ny redningshelikopterbase i Florø i 2009. Så her er det mye bra på gang, og hensikten med det er sjølsagt at alle mennesker i hele landet skal være sikret rask hjelp når de trenger det.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg vet ikke om jeg fikk helt med meg hva spørsmålet egentlig var. Jeg sa at det som sjukehusene må effektivisere neste år, som er om lag 1 milliard kr, er ca. 1 pst. av det totale beløpet som sjukehusene har til disposisjon, som neste år er om lag 84 milliarder kr. Men det betyr ikke at beløpet, 1 milliard kr, er lite penger. Det er det sjølsagt ikke. Når så et flertall i komiteen har kommet til at de vil flytte på noen penger ikke minst for å styrke den forebyggende sida, synes jeg det er bra. Vi trenger mer innsats også her. Jeg mener at de beløp som her er flyttet, er bra og i høyeste grad forsvarlig. Det er ikke alltid det kan måles i antall kroner – hvor stort eller lite beløpet er – om beløpet virker, for på noen områder er f.eks. 17 mill. kr penger som en kan få svært god nytte av.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Litt mer om rus: I Norge er det altså like mange sprøytemisbrukere som det bor mennesker i en middels stor kommune, mellom 8 000 og 13 000. Innpå 130 000 mennesker har alkoholproblemer. I tillegg kommer alle som misbruker piller, kokain, amfetamin m.m. Vi vet at de fleste rusmiddelavhengige har hatt, har eller får psykiske lidelser. Nordmenn drikker alkohol som aldri før. Vi aksepterer at det drikkes mer alkohol enn før, i flere sammenhenger. Det drikkes mer i forbindelse med jobb, kvinner drikker mer, alkoholskadene øker, og, som vi har snakket om i denne sal før, vi vet at alkoholen ofte er inngangsbilletten til andre rusmidler. Dermed blir dette området en av de største utfordringene Helse-Norge kommer til å stå overfor i tida framover. Som vi diskuterte for ikke så lenge siden i en interpellasjonsdebatt i denne sal, kjenner vi kanskje heller ikke framtidas behandlingsmåte med hensyn til en del av de kjemiske rusmidlene som vi her snakker om. Derfor trenger vi veldig en opptrappingsplan for rusfeltet. En rekke virkemidler ligger inne i den rusplanen – mange koster penger. Nei, det er ikke nok penger. Men faktisk koster ikke alt penger, for det handler også om å ha respekt for mennesker som er sjuke av rusmisbruket sitt, og vi må gjøre noe med holdningene våre for å få det til. Jeg er svært glad for at vi nå får en ventetidsgaranti for barn og unge under 23 år. Det er en veldig god begynnelse. Jeg tror likevel at vi trenger en rekke tiltak i tillegg, og mange av dem kommer faktisk fram i rusplanen til Regjeringa. Vi trenger rask og tilgjengelig hjelp. Det er noe av det aller viktigste for mange av dem som er sjuke av rus. I rusplanen er det lagt stor vekt på at den jobben skal gjøres ute i kommunene. Jeg synes det uttrykket som er brukt i proposisjonen, «flere folk med støvla på», er en ganske god betegnelse på det vi snakker om. Vi trenger flere ambulerende team. Vi trenger flere folk i skolehelsetjenesten. Vi trenger mer av det vi liker å kalle lavterskeltilbud. Så må jeg si at jeg tror ikke denne regjeringa har samvittighet til bare å la rusmiddelmisbrukere gå for lut og kaldt vann. Jeg er helt overbevist om at denne regjeringa har så pass dårlig samvittighet overfor de rusmiddelmisbrukerne vi snakker om, at de kommer til å bestrebe seg på å gjøre en bra jobb.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
I Innst. S. nr. 51 for 2007-2008 ønsker representanter fra Fremskrittspartiet å fastsette krav til responstid for ambulansetjenesten i hele landet. Saken ble nok aktualisert etter et par uheldige hendelser i Svelvik i Vestfold. Denne saken ble inngående drøftet i St.meld. nr. 43 for 1999-2000, Om akuttmedisinsk beredskap, der konklusjonen var at det å fastsette et slikt krav ikke er lett i vårt vidstrakte og geografisk ulike land. Samtidig erkjennes det at responstiden varierer betydelig fra sted til sted, og komiteen er, som komiteen den gang var, opptatt av at de veiledende responstidene som den gang ble foreslått, overholdes. I akuttoppdrag skal 90 pst. av befolkningen nås innen 12 minutter i byer og tettsteder og 25 minutter i grisgrendte strøk. Tilsvarende for hasteoppdrag er 30 minutter og 40 minutter. Da St.meld. nr. 43 ble behandlet, ble det spesielt bedt om at dette skulle følges opp. Komiteen er opptatt av at det skal gjøres, men at dette skal ses i en større sammenheng, og derfor ber den Regjeringen ta en gjennomgang av ambulansetjenestens innhold og rekruttering. Et flertall, de rød-grønne, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, mener at responstiden bør være en del av den utredningen som skal gjøres. Kristelig Folkeparti ønsker å forsterke dette og vil ha en reell vurdering av krav om responstid, mens et flertall, de rød-grønne, Høyre og Venstre, mener at det å fastsette nasjonale standarder ikke vil være hensiktsmessig. De vil ha en tett oppfølging av tjenesten, og kravene i forskriften må følges opp. Forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet ønsker at det innføres krav til responstid, og de fremmer forslag om dette som jeg regner med de vil ta opp. Den andre delen av denne saken dreier seg om luftambulansen og dens mulighet for å lande ved sykehusene våre. Luftambulansen er en viktig del av ambulansetjenesten, og er spesielt viktig der avstandene er store. Den er også et viktig bidrag til kort responstid og en rask måte å få forflyttet pasienter på, både i grisgrendte strøk og når det er ulykker som krever en annen type behandling enn det nærmeste sykehus kan gi. Det viser seg imidlertid at utfordringen kan være landingsplasser ved de enkelte sykehusene. De sivile ambulanseflyene kan stort sett lande på sykehustak, men der redningshelikopteret, som er del av 330-skvadronen, tas i bruk, kan det oppstå vanskeligheter. Vi hører også om konflikter for nærmiljøet, og at pasienter må transporteres til nærmeste flyplass og på den måten flyttes flere ganger, noe som kan skape forsinkelser og unødvendige plager. En enstemmig komite er opptatt av at man bør se nærmere på dette og kartlegge hvordan det er rundt om i landet, og den ber derfor Regjerningen sikre gode landingsmuligheter ved landets sykehus.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Innst. S. nr. 53 for 2007-2008 til Dokument nr. 8:114 for 2006-2007, fra representanter fra Høyre, omhandler ønske om et kunnskapsløft for omsorgstjenesten. Det er mange forslag i dokumentet som blir godt begrunnet, men jeg vil minne om at omsorgstjenestens store utfordringer og behov var godt kjent innen både økt kompetanse og rekruttering da vi i St.meld. nr. 25 for 2005-2006 fikk presentert dette veldig gode bakgrunnsmaterialet. I tidligere debatter har vi også vært inne på denne saken, og vi har vært enige om at det må satses på mange ulike tiltak for å få økt kompetanse og flere til å jobbe innen omsorgen. Det å satse på økt kompetanse for dem som skal rekrutteres, eller dem som allerede jobber innen omsorgen, er viktig. Når et mindretall i komiteen, som er flertallet her i Stortinget, går inn for å legge saken til protokollen, henviser vi nettopp til det arbeidet som er gjort i St.meld. nr. 25 for 2005-2006, og som ligger i Kompetanseløftet 2015, og, dersom saken hadde vært behandlet her i dag, til avtalen om oppfølging av Omsorgsplan 2015. Avtalen som ble inngått under budsjettbehandlingen av de rød-grønne, Kristelig Folkeparti og Venstre, inneholder flere sider av dette som Høyre har satt på dagsordenen. Komiteens flertall, Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre, ønsker i denne saken en forpliktende tverrpolitisk eldreplan, noe som Kristelig Folkeparti og Venstre har tatt konsekvensene av og bidratt til at vi har fått til nettopp i budsjettet. Her kunne også Høyre vært med, hvis de hadde ønsket det. Det er viktig at det settes fokus på at ufaglærte skal få kompetanse, det er en samlet komite enig om. Det er noe uenighet når det gjelder legedekningen på sykehjemmene. Det er verdt å merke seg at legedekningen faktisk har blitt bedre, men at målet ennå ikke er nådd. Fremskrittspartiet ønsker her en nasjonal minimumsnorm for legedekningen, og øker legedekningen med 100 pst., mens Regjeringens mål er 50 pst. Å øke med 100 pst. er det altså bare Fremskrittspartiet som mener. Jeg vil igjen henvise til det arbeidet som har pågått etter at saken ble avgitt, der både fagskoler, høyskoler, rekruttering, universiteter og økt utdanning av geriatere er nevnt, og som ligger i dette forslaget fra Høyre. Jeg tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, som er inntatt i innstillingen.
Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
For oss som er opptatt av utvikling innenfor helse- og omsorgssektoren, er dette et svært godt budsjett. Det var også svært gledelig med eldreforliket som ble inngått mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre. Det er et forlik med stor vekt på kompetanseutvikling innenfor eldreomsorgen, og det er derfor svært overraskende at Høyre ikke er med i forliket. I tidligere debatter og også i dag, gjennom et representantforslag, har jeg oppfattet det slik at det er nettopp kompetanseutvikling innenfor denne sektoren Høyre er spesielt opptatt av. Vi har et svært godt helse- og omsorgstilbud i Norge, men vi ser også mangler. Spesielt innenfor eldreomsorgen blir vi av og til minnet på at ikke alt er som det burde være. Det å satse på kompetanseutvikling innenfor denne sektoren er helt nødvendig. Derfor er det gledelig når det nå satses på rekruttering og spesialistutdanning av leger til eldreomsorgen, at høgskoleutdanningene for sykepleiere styrkes faglig med krav om forskerkompetanse, at fagutdanningen av helsefagarbeidere utvikles, samt at en satser på en ny og forbedret finansiering av fagskolene innenfor helse- og sosialfagene innen 2009. Alt dette er nødvendig om vi skal ha en eldreomsorg vi er fornøyd med. Alle tiltak for kompetanseutvikling er viktig. Men i denne omgangen vil jeg fokusere på rekruttering til utdanning av helsefagarbeidere og hvordan vi skal beholde disse i omsorgssektoren. Det blir en stor utfordring framover fordi det er sviktende søking til denne viktige utdanningen. Arbeiderpartiet er opptatt av rådgivning til ungdommer i ungdomsskolen. Vi ønsker en deling mellom sosialpedagogisk og yrkesfaglig rådgivning, som Stortinget vedtok i vår. Dette vil vi følge opp, slik at ungdommer får en bedre rådgivning i forhold til framtidig yrkesvalg. Det nye programfag til valg i ungdomsskolen gir også ungdommene muligheten til en forsmak på den videregående skolen. Dette tror jeg, om helse- og sosialutdanningene kjenner sin besøkelsestid, kan være en god mulighet til å la unge mennesker få kjennskap til hva slags flott arbeidsplass de kan få gjennom å utdanne seg til helsefagarbeider. Ikke minst er det gjennom en slik dialog mulighet til å rekruttere flere gutter til en sektor som i dag er svært kvinnedominert. Det er nødvendig å følge opp dem som er ufaglærte innenfor sektoren, og de er ennå mange. Både gjennom kurs og ikke minst gjennom tilbud om utdanning til helsefagarbeider kan vi sikre den faglige kvaliteten i sektoren. Det er da en forutsetning at utdanningstilbudet tilpasses deres situasjon som voksne. Det kan flere enn den videregående skolen bidra til. Blant annet er det mange gode erfaringer med opplegg i studieforbundenes regi. De kan lettere tilpasse et opplegg som lar seg kombinere med å ha jobb.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-10:
Norge er et merkelig land. Vi har aldri vært rikere, likevel skimrer vi fakkeltog i hele landet fra nord til sør. Faklene er der for å markere at de ikke ønsker å få nedlagt sine lokale sykehustilbud. I det fjerne ser de glimmeren fra Soria Moria i tåkene. Men mot fakta må glimmeren fra Soria Moria gå tapt. I dag har sykehusdirektøren ved sykehuset i Vestfold fremmet forslag om å legge ned akuttmottaket ved Larvik sykehus. Det skal legges ned – ikke for annet enn at han tror de sparer penger. Realiteten er antakelig at de ikke kommer til å spare stort, men likevel: Han fremmer forslag om at det legges ned. Med det legger man altså ned det folk oppfatter som sitt lokale sykehus. Man legger ned det som bidrar til den lokale tryggheten og sikkerheten i samfunnet, til tross for lovnader om det motsatte. I dag har vi også fått en annen nyhet: Rehabiliteringssykehuset blir pålagt å kutte 35 mill. kr. Det tilsvarer et driftstilskudd på 17 pst. – 17 pst.! Realiteten er en dramatisk reduksjon av tilbudet, og sykehusdirektøren ved rehabiliteringssykehuset er veldig tydelig på hvem som kommer til å lide under dette kuttet. Det er pasienter som har hatt polio, pasienter som har hatt ALS – en nervesykdom som lammer muskulaturen på sikt – pasienter som er rammet av Parkinsons sykdom, og pasienter som har fått utført operasjoner for annen gang i hofter og for første gang i knær, som det vil gå ut over. Det skjer i en situasjon hvor rehabiliteringsåret skal være 2008. Det skjer på et område som er det eneste satsningsområdet som konkret er nevnt i Soria Moria-erklæringen på dette feltet – 17 pst. kutt. Vi ser nå eksempel på eksempel over det ganske land på at Soria Moria-erklæringen brytes. I alle fall oppfatter folk det som om den brytes. Gang på gang blir spørsmål om lokale sykehustilbud tatt opp med statsråden, og statsråden skyver ansvaret nedover. Hun tar ikke ansvaret for sykehusstrukturen. Det er dramatisk for de lokalsamfunnene som blir berørt, og det er på lang sikt dramatisk for hele det norske akuttilbudet. Jeg tillater meg sterkt å anmode statsråden om å komme ned fra ansvarsfraskrivelsens pidestall og gjøre jobben skikkelig.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-10:
Jeg kommer fra et fylke som er relativt lite geografisk, nemlig Vestfold, men det er stort på mange andre måter, og det har den siste tiden gjennomgått ganske store strukturendringer på sykehussiden. Da fylkeskommunen eide sykehusene, ble det lagt ned flere akuttmottak i Vestfold fylke. Vi ble lovet at dette skulle kompenseres med en bedre tilbringertjeneste – altså at ambulansetjenesten skulle bli forsterket. Og det ble den. Det holdt i et drøyt år. Men fylkeskommunen, og senere staten, sparte altså ikke nok penger på å legge ned akuttmottakene, så da reduserte de ambulanseberedskapen. Det samme ser dessverre ut til å skje nå. Det betyr i realiteten at man reduserer akuttilbudet først, og så tar man tilbringertjenesten etterpå. Det betyr igjen at det blir dårligere tilbud til store deler av befolkningen. Saksordføreren sa i sitt innlegg at dette representantforslaget ble initiert etter noen uheldige episoder i Svelvik. I en av disse episodene døde en familiefar. Det er mer enn en uheldig episode. I Svelvik har de hatt egen ambulanse fra 1940-tallet og frem til 2001. Nå tar det opptil 35 minutter før ambulansen er hos en far med hjerteinfarkt eller en mor med slag. Det er lett å gjemme seg bak statistikk, for tall er liksom så kalde. Men det vi i realiteten snakker om, er ikke tall. Vi snakker om en mor, en far, en søster, en bror, besteforeldre, som er i livsnød. Det er flere konkrete tilfeller, f.eks. i Svelvik, etter 2001. I Svelviksposten 19. januar i år kunne vi lese: «Jens Christiansen har vært medlem av det lokale hjelpekorpset i over 20 år, og kjørte ambulansen fra 1988 til 2001. Han mener tjenesten aldri har vært dårligere enn i dag.» Det er en ganske tøff uttalelse fra en som formodentlig vet hva han snakker om. På vegne av Fremskrittspartiet har jeg tatt opp denne situasjonen med statsråden, og statsråden – litt flåsete sagt – svarte at det er i grunnen ikke så farlig, for hvis du blir syk så lenge ferja går, før halv elleve om kvelden, så er utrykningstiden vesentlig kortere enn om natten, for da går ikke ferja, og da tar det dobbelt så lang tid. Målet er budsjettbalanse, og jeg tillater meg å spørre: Hvordan er det egentlig vi regner ut denne budsjettbalansen? Hvordan regner vi verdien av en 35 år gammel yrkesaktiv familiefar som dør av hjertestans fordi han fikk akuttilbudet sitt for sent? For å spare noen kroner taper samfunnet som helhet, for ikke å snakke om tapet til dem som blir direkte berørt. Det er det denne saken egentlig handler om.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2007-12-10:
Bare veldig kort om statsrådens manglende gjenkjennelse av et brev som hun har skrevet til Fremskrittspartiet og meg. Svelviksposten 8. februar i år har iallfall oppfattet brevet omtrent som meg. Der står det: «Bra nok akuttberedskap i Svelvik, mener statsråden: Ambulansen: Ta ferja!». Siste ferje går kl. 22.35. Det betyr at hvis man skal ha en rimelig sjanse for rask utrykning, er det før det tidspunktet at man er nødt til å få et akutt sykdomstilfelle, og det synes ikke Fremskrittspartiet er bra nok.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2007-12-10:
Jeg vil si noen ord om habilitering og rehabilitering, spesielt når det gjelder barn. Vi vet at mange barn og unge med funksjonsnedsettelse trenger hjelp til habilitering for å føle seg likeverdige både når det gjelder muligheter til en selvstendig livssituasjon og muligheten til et sosialt liv med familie og venner. Det kan skje gjennom tilrettelegging og opptrening av det enkelte barns evne til å mestre aktiviteter i dagliglivet. Jeg er derfor glad for at helse- og omsorgskomiteen i sin innstilling nevner Valnesfjord helsesportsenter som et miljø som bør vurderes i forbindelse med etablering av et kompetansesenter for habilitering av barn og ungdom med funksjonsnedsettelser. På Valnesfjord helsesportsenter er fagressursene allerede på plass. De har jobbet aktivt med barn og unge i et godt samarbeid innenfor skole- og fritidssektoren i 25 år. Men vi trenger mer forskning på dette feltet og langt større koordinering og svar på hva som gir de største helsegevinstene. Dette jobber Valnesfjord helsesportsenter med. De dobler sitt inntak av barn og unge i 2007, og i tillegg er det spesielle aktivitetsuker flere ganger i året. Dette har i løpet av ett år gitt 250 barn og unge gode tilbud, med gode resultater. Valnesfjord legger også vekt på arbeidet opp mot kommunene for å få til et samarbeid etter at barna har fått den behandling som er nødvendig i institusjon. Da trenger de oppfølging i hjemkommunene. Valnesfjord helsesportsenter ligger på grensen til en snart nyetablert nasjonalpart som skal være Barnas nasjonalpark. Dette er en spennende sak i forhold til nærliggende aktiviteter i framtiden, og her vil helsesportsenteret, Nordland fylkekommune og spesielt fylkesmannen i Nordland samarbeide om fritidsaktiviteter som en vesentlig del av barns utvikling fysisk, psykisk og sosialt. Friluftsliv har elementer og mestringsoppgaver som er helt nødvendige i en habiliteringsfase. Så til slutt vil jeg takke de rød-grønne i komiteen for det arbeidet de har gjort i forhold til merknad om dette viktige temaet, og jeg ser fram til at Valnesfjord helsesportsenter vil bli et nasjonalt habiliteringssenter for barn og unge. Barn i Norge har krav på det.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2007-12-10:
Jeg skal benytte denne anledningen til å komme med et innlegg som er basert på personlige erfaringer om møtet med norsk helsevesen. Jeg har i det siste året beklageligvis hatt behov for hjelp av det norske helsevesenet og av sykehusvesenet. Det har vært en erfaring som helt sikkert er nyttig for meg som stortingsrepresentant å få med meg, men det er også en historie som viser at det er betydelige svakheter i det norske sykehusvesenet. Jeg ønsker ikke at mine kollegaer her på Stortinget blir syke, men det er beklagelig dersom vi skal lære hvordan helsevesenet fungerer, ved at vi blir syke og da må møte systemet. Jeg forstår at folk blir langtidssykmeldte og uføretrygdede i dette landet, når de ikke får bedre oppfølging enn det de får. Dette var mitt første møte med sykehusvesenet i mitt 37. år. Jeg håper at det tar lang tid før jeg opplever lignende situasjoner igjen. For det første tar det lang tid, flere måneder, å komme fra fastlege inn til spesialist ved sykehuset. Jeg får møte en flink spesialist ved sykehuset, men jeg får beskjed om at det er en annen avdeling som bør se på min lidelse. Så tar det altså flere måneder å få møte denne neste spesialisten. Jeg fikk så beskjed om at jeg skulle møte opp på røntgenavdelingen ved det samme sykehuset, men det var jeg som måtte gi beskjed til min spesialist om at jeg hadde vært og tatt røntgenbilder ved Akershus Universitetssykehus. Den synes jeg er ganske drøy. Kunne ikke mitt røntgenbilde gå rett i innboksen til spesialisten? Så, etter at jeg hadde vært i systemet nærmere ett års tid, fikk jeg beskjed om at jeg måtte opereres – det var jo ingen bombe – men at det var en ventetid på godt over et halvt år for denne relativt enkle operasjonen. Hvis jeg ikke da hadde gått og fått gjort dette privat, kunne ikke jeg ha stått på Stortingets talerstol i dag, for jeg hadde vært sykmeldt – langtidssykmeldt – med de kostnader det ville medføre for samfunnet, og også med de lidelsene det ville medføre for meg. Jeg er helt sikker på at de som blir akutt syke i dette landet, får en god og rask behandling. Men når det gjelder dem av oss som har hatt lidelser som er mindre akutte, tror jeg mange opplever at de får en treg behandling. Når jeg har fortalt om min historie til folk jeg kjenner, får jeg bekreftet tilsvarende historier fra andre. Jeg kunne altså ikke gå og vente et halvt år til, men valgte å gå til det private helsevesenet for å få utført en forholdsvis enkel operasjon. Jeg tok kontakt med Aleris Hospital her i Oslo og var operert dagen etterpå. Dagen etterpå! Det er åpenbart at vi trenger konkurranse i det norske helsevesenet. Jeg tar ikke sjansen på å bli utsatt for en slik behandling en gang til, så jeg har nå tegnet privat helseforsikring.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2007-12-10:
I valkampen hadde Arbeidarpartiet eit slagord: «Alle skal med». Det er fint å ha eit mål der ein jobbar for at ikkje nokon skal stå igjen. Men statsråden burde stille seg spørsmålet: Er det nokon som står igjen? Det vil seie: Ho treng ikkje å spørje – eg veit nemleg svaret: Alle blir ikkje med. Ei undersøking ved Universitetet i Oslo viser at éi av fire jenter som går ut av ungdomsskulen, slit med depresjonar. Éin av ti gutar slit med det same. Det var forskjell på skulane. Det er flott, for det viser at ein faktisk kan gjere noko med dette, at me kan gripe tak i dei skulane der det er ekstra store problem. Regjeringa sitt forslag om ein ventelistegaranti inneber at alle barn og unge under 23 år skal få hjelp innan 90 dagar. Det er flott, men 90 dagar er ofte ikkje nok. I løpet av 90 dagar kan mykje dramatisk skje. Det er òg for lite fokusering på dette at barn og unge ikkje skal komme så langt at dei treng ventelistegarantien. Derfor er det på tide med eit lyft i lågterskeltilboda. For eksempel har skulehelsetenesta på mange skular blitt undersøkt. Resultata var nedslåande. Det er snakk om deltidsstillingar og om at skulehelsetenesta har 40–60 sekundar til kvar elev pr. veke. Dette gjer sitt til at me ikkje får gjort nok med dei som har begynt å slite med problem. I staden for å gripe tak i problema før ungdommane kanskje får livet øydelagt, endar dei på venteliste. Eg veit at statsråden held på med ein gjennomgang av akkurat skulehelsetenesta. I Kristeleg Folkeparti meiner me det er på tide at me stiller spørsmålet om ein f.eks. kanskje burde hatt ei minstetid pr. elev, om det hadde vore mogleg med ein time hos helsesøster ein gong i året, og om skulehelsetenesta kanskje òg burde ha vore meir tverrfagleg enn ho er i dag. Er dette noko statsråden vurderer å innføre? I eit samfunn der alle skal med, er det viktig at ein fokuserer på dei som ikkje er med. Men me må ikkje gløyme dei som i dag er med, men som held på å bli ståande igjen. Me har store moglegheiter for å hindre at ungdommar får problem. Spørsmålet er om me grip dei moglegheitene.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-03-28:
Jeg har gleden av å fremme et representantforslag på vegne av representantene Kenneth Svendsen, Øyvind Korsberg, Jan-Henrik Fredriksen og meg selv om endring i pensjonstrygden for fiskere slik at fiskere som blir uføretrygdet før fylte 60 år, får tilbake innbetalt premie til pensjonstrygden for fiskere.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2007-03-28:
Jeg har fornøyelsen av å legge frem et representantforslag på vegne av stortingsrepresentantene Bård Hoksrud, Harald T. Nesvik, Kenneth Svendsen og meg selv om å igangsette prøveprosjekt med gratis riksveiferger på én strekning i hvert av fylkene Hordaland, Sogn og Fjordane, Møre og Romsdal og Nordland.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-03-28:
På vegne av representantene Ine Marie Eriksen Søreide, Erna Solberg, Jan Tore Sanner, Elisabeth Aspaker, André Oktay Dahl, Kari Lise Holmberg og meg selv har jeg æren av å framsette et representantforslag om tiltak for å begrense frafallet i videregående opplæring.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-28:
Mitt spørsmål går til kultur- og idrettsministeren. Som stortingsrepresentant ivret ministeren for OL. Regjeringspartner Senterpartiet har jo besluttet at OL skal ligge i Tromsø. Vi har merket oss den manglende respekten for idrettens interne prosesser og for Idrettsstyret, som er overkjørt i den saken. Fremskrittspartiets landsstyre sa i går kveld på prinsipielt grunnlag nei til statsgaranti for OL. Vi i Fremskrittspartiet synes det er hyggelig og gøy med OL. Vi liker idrett og ser gjerne at Norge tar gull, men vi har for mange uløste oppgaver i Norge til at vi kan bruke penger på dette. Vi har sykehuskøer som vokser mens en rød-grønn regjering legger ned sykehusavdelinger og kutter i budsjettene. Vi har et veinett med u-landsstandard, og vi mangler 19 000 sykehjemsplasser. OL blir også svært dyrt. Budsjettene så langt er anslått til mellom 11–15 milliarder kr. Noen eksperter sier at det kommer til å bli dyrere. OL på Lillehammer i 1994 skulle ha kostet 1,5 milliarder kr, men endte opp med å koste 14 milliarder kr. OL i London i 2012 var budsjettert med 28 milliarder kr, men har endt opp på 108 milliarder kr – så langt. Det er altså umulig å si noe om hva regningen blir, annet enn at det blir svært dyrt. Mitt spørsmål til statsråden er: Mener han det er riktig å prioritere OL fremfor helse-, omsorgs-, skole- og infrastrukturbehovene i Norge?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2007-03-28:
Statsråden går langt i å skissere at det kan bli et ja på dette felt, og la oss nå se litt på alternativ pengebruk i en slik sammenheng. Hvis den laveste regningen kommer, 11 milliarder kr, ville dette kunne gitt oss midtdelere på alle de tyngst ulykkesbelastede veiene i Norge, hvor 100 mennesker døde i møteulykker i fjor og 1 900 ble skadet. Vi kunne bygd 19 000 sykehjemsplasser som vi mangler, eller sørget for et kraftig løft for bredbånd, IKT-utstyr og inneklima og løst de problemene i den norske skolen. Jeg forstår at jeg ikke får et klart og tydelig svar på Regjeringens prioriteringer på dette området, og jeg vil da knytte spørsmålet til bruken av tippemidler. Hvis tippemidler brukes til OL, vil dette være en katastrofe for anlegg rundt omkring utenfor OL-byene. Vil statsråden gå inn for å bruke tippemidler på et eventuelt OL?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
La meg for det første si at Regjeringen mener at det er svært viktig at vi skaffer mer ressurser til skole, helse og omsorg. Derfor gikk vi til valg i 2005 med det klare budskap ikke å bruke pengene på mer skattelette, men å bruke dem på en styrking av velferdsstaten, noe som bl.a. har resultert i 12,5 milliarder kr mer til kommunene, som styrker nettopp helse, skole og omsorg. Men vi er også for idrett, bl.a. bruker vi ganske store beløp i Norge på å bygge ut idrettsanlegg, både fotballbaner og haller. Det skal bygges en svær, ny hoppbakke i Oslo. Jeg tror det norske folk setter pris på at vi har et aktivt idrettsliv, også toppidrett. Vi har ikke tatt stilling til om det skal gis garanti for et nytt OL. Det skal vi først ta stilling til etter at idretten har ferdigstilt sin prosess og har bestemt seg for hvilken by som de mener skal være søker. Så vil Regjeringen diskutere det, og så vil en sak om eventuell garanti for et OL bli lagt fram for Stortinget. Det er ikke sikkert det er riktig at Norge skal arrangere OL i 2018, men det er definitivt riktig at også Norge må være et av de landene som av og til tar på seg ansvaret for toppidrettsarrangement. Hvis ikke Norge skal kunne ta seg råd til å arrangere et vinter-OL eller et ski-VM en gang iblant, da må man spørre: Hvilke land skal i så fall ha råd til det? Jeg tror også at breddeidretten er tjent med at vi har toppidrettsarrangement. Vi så hvordan OL på Lillehammer stimulerte tolvåringer til å fly rundt i lysløypa. Vi ser hvordan Solskjær og andre inspirerer jenter og gutter til å spille fotball. I kombinasjonen toppidrett–breddeidrett er det en sammenheng, ikke en motsetning. Men selvsagt må vi til enhver tid diskutere hvor mye av fellesskapets midler som skal gå til den type arrangement, og det vil vi også gjøre når vi får en søknad fra Idrettsforbundet om en garanti for et framtidig OL.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Først vil jeg si at jeg synes det er flott at Fremskrittspartiet setter pengebruk opp mot hverandre. Jeg skulle ønske at man gjorde tilsvarende regnestykke i forhold til de store skattelettelsene som Fremskrittspartiets politikk ville ha medført, og sett hva man fikk igjen av skole, omsorg, midtdelere og andre ting for de pengene. Senest i dag ble det vel avslørt at Fremskrittspartiets skattepolitikk for oljebransjen ville ha kostet det norske fellesskapet kanskje flere hundre milliarder kroner. Vi har heller ikke tatt stilling til hvor mye av tippemidlene som skal brukes til et OL-anlegg, men i en vurdering av et OL vil etterbruk av anleggene være veldig viktig. I den forbindelse, og som et apropos til det første spørsmålet, kan det være interessant å se at veldig mange av de investeringene som ble gjort i forbindelse med OL på Lillehammer, handlet om veier, jernbane, infrastruktur, utstyr for politi, ny høyskole – ting som står der som varige verdier for samfunnet etterpå. Det vil være en viktig del av vurderingen vår når vi får en søknad om OL: Hvordan vil dette slå ut for samfunnet for øvrig? Mange av de investeringene vi i så fall vil gjøre, vil være nyttig på mange sektorer.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Regjeringen har vært helt tydelig. Vi skal ta stilling til en garanti etter at idretten er ferdig med sin prosess. Idretten har gjort et vedtak om at de ønsker OL. Nå skal de denne uken vedta hvilken by de mener skal være Norges kandidat. Så blir vår oppgave å si ja eller nei til en garanti. Senterpartiet har, så vidt jeg vet, hatt sitt standpunkt om Tromsø allerede fra forrige landsmøte. Dette er et landsmøtevedtak i Senterpartiet, så det skulle ikke være egnet til å overraske noen. Det er selvsagt helt legitimt for et regjeringsparti å ha en mening om hvilke samfunnsmessige nytteverdier, f.eks. i forhold til distrikt, som må ligge til grunn for å gå inn med så store ressurser fra samfunnets side. Men de andre partiene i Regjeringen har ikke konkludert. Vi skal diskutere denne saken i Regjeringen etter at vi har fått den fra idretten, og da skal vi ta stilling til både det idrettspolitiske og det samfunnsmessige ved et eventuelt OL-arrangement. Så vil saken bli fremmet for Stortinget på vanlig måte.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Idretten er jo en privat organisasjon, en medlemsbasert organisasjon som bestemmer både sine egne vedtekter og sine egne behandlingsformer. Det er jo også sånn at det er faktisk ikke Norge som søker om et OL, det er den norske olympiske komite, som i Norge er identisk med Idrettsstyret. Så vi kunne verken pålegge dem å søke OL eller for så vidt nekte dem det. Men de er avhengig av en statsgaranti, det er sånn staten kommer inn i bildet. Jeg har ikke tenkt som idrettsminister å legge meg opp i hvordan idretten håndterer sine interne prosesser, men jeg er kjent med at det såkalte Martinsen-utvalgets utredning kommer til å bli gjort kjent etter at Idrettsstyret har behandlet saken i slutten av uken. Om vi får vite hvem som har stemt hva, det er opp til idretten selv. Men jeg tror det har vært en veldig bred og åpen diskusjon – i hvert fall i media – om de ulike kandidaters kvaliteter og eventuelle mangler. Den debatten kommer garantert også til å fortsette etter Idrettsstyrets vedtak.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Jeg respekterer Tybring-Gjeddes mulighet til å se inn i framtiden, men det er vel litt vanskelig å fastslå hvordan et OL i 2018 vil slå ut på den norske konjunktursituasjonen. Det er elleve år til, så om det er press i økonomien, om det er arbeidsløshet, eller hvordan situasjonen er, det er kanskje litt tidlig å slå fast helt bastant, i hvert fall. Veldig mange av investeringene i forbindelse med et OL er samfunnsnyttige investeringer, det er investeringer i veier, i utstyr for politi og forsvar, i infrastruktur – bygninger osv. og idrettsanlegg som kan brukes av idretten etterpå. Så det er ikke et engangsbeløp, det er varige investeringer. I fem av de åtte årene i perioden 1997–2005 ble statsbudsjettet gjort opp med Fremskrittspartiets hjelp. Hvis det var slik at man ønsket en kraftig økning til velferdsgoder, kunne man ha fått til det den gangen. Det skjedde altså ikke før Fremskrittspartiet mistet taket i slipsknuten til finansministeren og vi fikk et nytt flertall. Det er nå vi investerer i velferd.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Jeg er helt enig med representanten i at man trenger åpenhet rundt de tildelingssystemer, råd og utvalg og skjønnsvurderinger, som man har i kulturlivet. Det er svært mange folk som er avhengige av de pengene man får fra disse rådene og utvalgene. Jeg tror åpenhet er en av de måtene vi både sikrer kvaliteten i det arbeidet på, forsikrer oss mot kameraderi og utenforliggende hensyn og sikrer at vi hele tiden kan ha en debatt om hva slags kriterier som ligger til grunn. Når det gjelder offentlige dokumenter fra departement, brevveksling og den type ting, gjelder selvsagt offentlighetsloven fullt ut. Det prøver vi å legge til rette for, både for representanter og andre som spør om informasjon. Men det er litt interessant at representanten henviser til forskere, for jeg antar at hun henviste til det som har vært i media om at noen forskere har hatt problemer med å få informasjon fra departementet. Det er helt riktig. Det er en sak som stammer fra den forrige regjeringens tid. Det er altså flere år siden denne saken oppstod, så her får man nok ta kontakt med dem som man eventuelt kjenner fra den regjeringsperioden da vi hadde Bondevik-regjeringen. Vi ønsker å legge veldig godt til rette også for forskere som vil etterprøve kulturbyråkratiet, studere det, se på hvordan man kan få mindre byråkrati, mer åpenhet og mer kultur for pengene, for det er tiltak vi ønsker å iverksette. Noe av det vi gjorde i statsbudsjettet for 2007, var bl.a. å desentralisere en del tildelingsordninger både fra Kulturdepartementet og fra Kulturrådet ut til institusjonene og til kommunene, slik at beslutningene skulle tas nærmere der folk var og spres mer, slik at man oppnår mindre samling av makten på få hender.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Vi bruker veldig mye mer penger på kultur i 2007. Vi øker kulturbudsjettet med nær en halv milliard kroner – det er tidenes økning og et helt annet tempo enn før. Vi gjennomfører Kulturløftet. Det er – samtidig som vi gjør dette – viktig å se på at pengene brukes godt, at vi ikke ender opp med flere byråkrater, men færre, og at pengene går til kunstnerne. Så ønsker vi også størst mulig frihet for den enkelte kunstner. Da er det galt slik representanten sier, at vi nå sentraliserer makt. Tvert imot: Vi desentraliserer makt til kunstnerne selv og til institusjonene – ut av departementene og ut av Kulturrådet. Kulturrådet er for så vidt en motmakt til Kulturdepartementet og Stortinget, for der er de uavhengige, og der sitter det kunstnerrepresentanter og andre kulturfaglige personer. De har fått styrket sitt budsjett, relativt sett, i forhold til det øvrige kulturbudsjettet – for første gang, tror jeg, siden det ble opprettet.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-03-28:
Nei, vi går ikke inn for å avvikle Kulturrådet. Vi tror vi trenger en kunstfaglig uavhengig instans også på nasjonalt plan til å fordele en del penger ut fra kunstfaglige hensyn. Hele tanken bak den konstruksjonen er jo at politikerne skal styre rammene, men så skal valget mellom ulike teateroppsetninger og komposisjoner eller om den eller den turneen skal få støtte, være kunstfaglig basert. Det skal ikke vi som politikere legge oss opp i. Det er en konstruksjon Kulturrådet skal ivareta – og det trenger vi å ta vare på. Så tror jeg at en del av beslutningene kan flyttes ut til kunstnere og kulturinstitusjonene selv. Det var derfor vi f.eks. tok støtteordningen til museer, støtteordninger til lokale konserttiltak og en del andre ordninger og la dette ut til kunstnere, kulturarbeidere og institusjoner rundt omkring i Norge. Det vil vi fortsette med fordi det styrker institusjonenes frihet og uavhengighet. Det reduserer byråkratiet og sprer makt. Så det er en linje vi kommer til å fortsette med. Men vi trenger et sterkt kulturråd som også tar det kunstfaglige skjønnet på nasjonalt plan og håndterer det, uavhengig av oss politikere.