Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-03-29:
Denne saken handler saklig om et avgrenset forhold knyttet til Kirkens økonomi. Men det er vanskelig å se saken uavhengig av det kirkepolitiske bakteppe som eksisterer, et kirkepolitisk bakteppe som kommer til uttrykk ved at f.eks. Arbeiderpartiet og SV gjerne vil overstyre Kirken i spørsmål der man synes at Kirken ikke beveger seg fort nok, f.eks. i spørsmålet om ansettelser hvor dette kommer i konflikt bl.a. med det noen av oss andre som er kirkemedlemmer, mener Kirken selv skal ordne opp i, nemlig kampen for at homofile skal kunne bli prester. I disse spørsmål styrer man. Samtidig har man her i dag en evne til å forsyne seg, ikke forsyne seg meget, men begynne å forsyne seg av Kirkens sparepenger. Summen av dette handler etter min mening om et regimeskifte, i hvert fall fra Arbeiderpartiets side, fra den etter min mening respektfulle og musikalsk orienterte kirkepolitiske linje som har vært representert ved statsrådene Førde og Hernes, til den linjen som statsråd Giske representerer, som er en annen. Nå er det åpenbart at det er de mer kortsiktige stemninger som preger dette, og ikke de lange linjer. Og det er i de lange linjer at forholdet mellom kirke og stat må betraktes. Det må det være enten statskirken forblir, eller det blir slik som jeg og mange med meg ønsker, at den oppløses. Skulle den oppløses, må den oppløses i en verdighet og ordentlighet som gjør at man ender med en romslig folkekirke som resultat av en skilsmisseprosess. Og jeg oppfatter ikke – når vi så går ned på det praktiske plan som vi har sett i dag – at dette er svaret. Det kan virke som om Arbeiderpartiet et stykke på vei nå begynner å betrakte statskirken nesten som en statlig etat eller – for å billedliggjøre det med en metafor – nærmest som statens direktorat for kirkelige og religiøse anliggender. Og hvis man har et slikt kirkepolitisk syn, blir man selvfølgelig veldig praktisk i enhver tilnærming til Kirkens indre liv, til Kirkens finansielle grunnlag og til hvordan man skal løse forholdet mellom stat og kirke. På bakgrunn av et slikt bakteppe ønsker Venstre nå en helhetlig utredning av Kirkens økonomi i tilknytning til det kirkelige Bakkevig-utvalget, og vi gjør det bl.a. fordi enhver prosess i Den norske kirke er nødt til å basere seg på en type romslighet i de finansielle spørsmål som er helt nødvendig. Og vi går imot å inkludere de øremerkede tilskuddene nå, fordi vi vet at det er den fine balansen mellom knappe kommunale bevilgninger og disse øremerkede bevilgningene som betyr frihetsmarginene for de menighetene Rolf Reikvam er så opptatt av. Ja, jeg vil bent fram gjennom presidenten oppfordre representanten Reikvam til å sette sammen en bred kollokviegruppe sammen med sine partifeller i hovedstaden, slik at vi får dette kirkepolitisk gripende perspektiv som representanten tegner. Da kunne man jo virkelig få en test på om evnen og viljen til dette bærer utover retorikken i stortingssalen. Når det så gjelder de virkelig tunge bevilgninger som denne saken berører, nemlig den bygningsmessige arv som Kirken representerer, er det bred enighet hos alle faginstanser om at den kulturarv som Norge har, stort sett er kirkene. For det er slik Norge var: Norge var et fattig land, vi hadde råd til kirkene, og så hadde vi heldigvis ikke råd til å holde oss med adel og det som adelen krevde, i tillegg. Derfor er det den kirkepolitiske arven som må sikres. Den kan sikres gjennom noe av det flertallet går inn på, gjennom å ha et stort, raust og skikkelig kulturminnefond. Men vi vet ikke dette før vi får sikkerhet for at det foreligger en plan som forplikter den norske stat, akkurat slik den svenske stat har forpliktet seg til å ta vare på denne arven i et langsiktig perspektiv. Da synes jeg personlig at det ikke å være kraftfull nok når det gjelder å forplikte staten på dette, blir galt, hvis man med det kortsiktige grepet vi allerede har, skal begynne å ta noe av avkastningen på Opplysningsvesenets fond for å prøve å lappe på det som ikke er skikkelig organisert. Det er grunnen til at Venstre også på dette grunnlag – i tillegg til det langsiktig kirkepolitiske – ikke vil foreta en slik uttapping av Opplysningsvesenets fond. Vi mener at kulturarven må sikres, enten ved direkte statlige bevilgninger, eller gjerne ved et raust og stort kulturminnefond, slik det kommer til uttrykk i det forslag vi har sammen med Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet om ulike modeller for det å kunne sikre dette og få en praktisk plan som gjør at vi kan sikre kulturarven. Så har det i deler av innstillingen vært tatt opp spørsmål som er helt spesielle, og som jeg skal nevne på slutten av dette innlegget. Det gjelder de spesielle driftsmessige forhold som er oppstått i Trondheim som følge av den lokale budsjettallianse mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, og det spesielle forhold som er oppstått i Oslo i tilknytning til kronprinsens bryllup. Det er så spesielle saker at et flertall her i salen har sagt at de for sin del vil forbeholde seg retten til å komme tilbake til de sakene i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett.