Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
En stor del av debatten i dag har naturlig nok handlet om beredskap, krisehåndtering og tiltak i justis- og beredskapspolitikken, både om hva som gikk galt, og om hva som kan gjøres for at beredskapen skal bli bedre. Den debatten er selvfølgelig helt nødvendig. Likevel er det slik at kamp mot terror handler om mer enn beredskap og krisehåndtering. Det handler om å arbeide mot ekstremisme og vold med bred penn, om å skape et inkluderende samfunn for alle, og om å iverksette sikkerhetstiltak – selvfølgelig – innen politi- og justissektoren. Men det handler også om forebyggende holdningsarbeid, om å vedlikeholde toleransen og åpenheten som vi så etter 22. juli, og om å sikre at demokrati og menneskerettigheter er bærende verdier i det norske samfunnet. Jeg vil ta for meg tre områder i så måte i dette innlegget. Det første gjelder religiøs dialog. Verden trenger religiøs dialog. Altfor mange forvirrede religiøse mennesker bruker sitt misforståtte religiøse syn som et argument for å utøve vold og drepe andre mennesker på kloden. Også i denne saken brukte terroristen den innbilte kampen mellom religioner som et ledd i sin begrunnelse for å begå grusomme handlinger. Det samme ser vi i de altfor mange terroraksjonene som verden har blitt – og dessverre fortsatt blir – rammet av de siste årene. Religiøse ledere har et stort ansvar i så måte for å forebygge og demme opp for religion som begrunnelse for terror. Her må alle på banen. Den norske kirke er aktiv på dette feltet, og det er bra. Dessuten foregår det et viktig arbeid i regi av Kirkenes verdensråd, som for tiden ledes av den norske presten Olav Fykse Tveit. Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen fikk i forrige uke en orientering i Genève om det arbeidet de gjør. Det er ingen tvil om at verden trenger at noen gjør en slik jobb, for det er ikke sjelden at religiøse ledere fra land preget av terror og store konflikter er redde for å stå fram med en tydelig stemme i sitt eget hjemland, fikk vi høre. Det andre jeg vil ta opp, er skolens rolle. Den har selvfølgelig et særlig ansvar for å lære opp kommende generasjoner i menneskerettigheter og demokratiforståelse. Skolen skal fremme likestilling mellom kjønn og solidaritet på tvers av grupper og grenser. Elevene skal utvikle kulturell kompetanse for deltakelse i et multikulturelt samfunn. Formuleringene som jeg her har sitert fra den generelle læreplanen, er det bred enighet om, og det er viktig at skolen tar dette på alvor, selv om den også har mange andre viktige oppgaver. Men dette kan ikke hvile på skolene alene. Hvordan vi voksne kommuniserer med hverandre – hvordan vi sier ting, og hva vi sier og skriver om og til hverandre – er med på dannelsen av barn og unge. Det er mange kommentarfelt i avisene som er verre enn den mobbingen som foregår i norske skoler. Mange voksne er opprørt over mobbehistorier, men de burde også engasjere seg i det som foregår på sosiale medier f.eks., fordi tonen og ordene former det kulturelle ordskiftet i et demokratisk land. Dette er ikke bare noe jeg tror, for det er senest påvist av to amerikanske forskere som har publisert en artikkel om en undersøkelse hvor de har sett på effekten av kommentarfeltet under artikler på nett. De kan påvise at de som leste en nøytral faglig artikkel med usaklige synspunkter i kommentarfeltet, fikk et klart mer negativt inntrykk av fagartikkelen enn de som leste akkurat den samme artikkelen med saklige kommentarer under. Det er ikke særlig oppmuntrende med tanke på kommentarfeltene i norske medier som er fulle av kjønnsdiskriminering og fremmedfiendtlige holdninger, og hvor hatet ulmer mellom linjene. Dessuten er det engang sånn at før – det vi har vært vant til – var det redaktører som redigerte og sto ansvarlig i mediene, nå er vi alle våre egne redaktører. Det betyr at alt slippes ut, med de konsekvensene det har. Derfor er det et viktig budskap AUF-leder Eskil Pedersen kommer med, når han etterlyser et oppgjør med ekstremismen, og det er et budskap vi bør lytte til. Men dog, kampen mot fordommer, rasisme og diskriminering er en kontinuerlig kamp, det er ikke noe man kan ta et endelig oppgjør med. Mange håpet og trodde nok at man i 1945 var ved et nullpunkt: Europa lå i ruiner, holocaust kom fram i all sin gru, vi hadde akkurat sett to atombomber bli sprengt og drepe mange mennesker i Japan, og hundrevis av millioner av mennesker var døde rundt på hele kloden. Men antisemittisme, rasehets, muslimhat og fordommer overlevde annen verdenskrig, det overlevde etterkrigstiden, og det vokser som samfunnsfenomen nå. Særlig når det er økonomiske nedgangstider, har disse holdningene svært gode kår. Den verdidebatten som flere etterlyser, også tidligere talere her, er helt nødvendig, og hver og en av oss bør ta det ansvaret som ligger i det – i vårt eget lokalsamfunn, i mediene og i den generelle samfunnsdebatten. Til sist: Utgangspunktet for denne debatten er redegjørelsen til statsminister Jens Stoltenberg 28. august. Den avslutter med følgende ord: «Hver og en av oss kan stå opp for demokratiets idealer. Hver og en kan vokte på tegn til voldelig ekstremisme. Hver og en av oss kan varsle om svikt i beredskapen. Til sammen er vi vårt sterkeste vern mot vold». Jeg synes disse ordene ansvarliggjør oss alle for at ikke noe i nærheten av det som skjedde 22. juli, skal skje igjen.