Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-12-05:
Dette rammeområdet, som i hovedsak inneholder Utenriksdepartementets budsjett, er preget av få overraskelser og er i all hovedsak en videreføring av gjeldende politikk. At bistand også i år er budsjettets vinner, er ingen overraskelse. Jeg tror ikke det er svært risikabelt å spå at det også vil være tilfellet neste år – som det har vært det de fire siste år. Nå er det fristende å debattere andre sider ved Regjeringens utenrikspolitikk enn akkurat budsjettet, men det klarer regjeringspartiene utmerket godt på egen hånd, så jeg skal konsentrere meg om forhold knyttet til budsjettet. Fremskrittspartiets alternative budsjettforslag er så langt fra den vedtatte ramme at vi ikke finner det formålstjenlig å presentere et eget forslag til votering på rammen i dag. Og vi vil stemme imot både det forslag som ligger fra regjeringspartiene, og forslaget fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. I vårt alternativ legger vi vekt på en realistisk bistandspolitikk, der utviklingen i mottakerlandene står i fokus. Vi bygger vår politikk på hva som er effektivt og hva som ikke er effektivt. Dette behandlet Stortinget svært grundig i forbindelse med utviklingsmeldingen tidligere i år. Vi presenterte der en helhetlig utviklingspolitikk og begrunnelser for våre synspunkter. Vi registrerer jo at vårt syn på bistand som virkemiddel får stadig økende støtte i ulike forskningsrapporter og blant mennesker som har erfaring fra å jobbe med bistand. Nå innrømmer vi, og det har vi også gjort fra denne talerstolen før, at alt er ikke svart-hvitt, og at det er grunn både for oss og for andre til hele tiden å evaluere både standpunkter og politikk. Men den rådende hovedlinje i norsk bistandspolitikk om at mer er bedre og mindre er dårligere, er etter denne representantens syn for enkel. Hva er den langsiktige effekt av bistand? For svært mange mottakerland – for ikke å si så godt som alle – er den dessverre negativ eller ikke målbar. Det bekymrer oss, og det bør, slik vi ser det, bekymre langt flere. Vi tror vel det bekymrer, men vi ser ikke at det medfører endring av det overordnede i forhold til bistandspolitikken. På makronivå fungerer ikke dagens bistandspolitikk. Mislykket bistand er et historisk fenomen, skal man tro enkelte. Hadde det enda vært så vel. Fremskrittspartiet kritiserte den gjeldende politikk på 1970-tallet, 1980-tallet og 1990-tallet – den politikk som mange i dag viser til og sier: ja, den var ikke god nok. Men vi ble da, som nå, avvist, og det ble forklart at det var vi som ikke hadde hjertelag eller kunnskap om emnet. Denne gang, som i fjor, har vi satt av 1 milliard kr i vårt utenlandsbudsjett til helserettede tiltak, bl.a. gjennom globale fond, som f.eks. GAVI. Det kommer altså ikke frem i den innstilling som i dag ligger til behandling. Vi satser i tillegg på gjeldslette. Vi mener det er et av de beste virkemidler vi har i tillegg til å forbedre handelsvilkårene. Og kanskje den viktigste debatten for utviklingslandene vil foregå i Hongkong i neste uke. La oss håpe at både den norske regjering og øvrige rike lands regjeringer setter hensynet til den mindre privilegerte del av verden først. Så til FN: Der registrerer vi at ikke bare skal FN ha mer penger, men de skal gjøres til en stadig viktigere brikke i norsk utenrikspolitikk. Fremskrittspartiet deler synet på at FN er viktig, og at FN på visse områder både skal og kan spille en viktig rolle. Men vi vil advare mot å la FN styre deler av norsk utenrikspolitikk. For det første har ikke FN alltid vist seg å være den gode representant for utsatte grupper, for de undertrykte eller fattige. For det andre mener Fremskrittspartiet at penger gitt gjennom FN ikke nødvendigvis gir et bedre resultat enn penger gitt f.eks. gjennom ulike private organisasjoner eller stiftelser. Mangelen på effektivitet i FN-systemet har også vært relativt godt dokumentert, og behovet for reformer er man stort sett enig om. At man ikke har kommet langt nok i det arbeidet, bør vekke bekymring. Vi synes vi kanskje gjør ting her i en litt omvendt rekkefølge, når vi signaliserer mer penger uten først å kreve resultater av reformarbeidet. Dermed er vi redd effekten av de midlene vi setter inn, ikke blir så god som den kunne ha blitt. I forbindelse med hjelpearbeidet etter tsunamikatastrofen var oppfordringen at hjelpeorganisasjonene nå måtte samordne seg og koordinere hjelpen. Det lille jeg har kjennskap til dette, er at organisasjonene i veldig stor grad gjorde det. Men enkelte FN-organisasjoner var ikke like flinke. I kraft av størrelse eller annet følte de at de kunne og skulle ha forkjørsrett, og dermed dupliserte de hjelp fra andre. Vi tror det er betydelig grunn til å kreve en evaluering og resultater av de prosjekter FN har ledet i det siste, og så basere vår hjelp og støtte til FN på hva som er mest mulig effektivt. Når det gjelder ulike nødhjelpskatastrofer, bør vi ikke sette opp tall på forhånd på at 50 pst. eller 70 pst. må og skal gå gjennom FN, men vi bør hele tiden finne de mest effektive kanaler for hjelp, enten det er gjennom norskledede frivillige organisasjoner, internasjonale organisasjoner, FN-systemet eller andre organer at hjelpen skal frem. At mest mulig av hjelpen skal frem, må være det gjeldende. Fremskrittspartiet vil øke bevilgningen til nødhjelp. Norge kom etter hvert tungt på banen i forhold til tsunamikatastrofen, og senere i dag behandler vi ytterligere hjelp til ofrene for jordskjelvkatastrofen i Pakistan. Fremskrittspartiet har støttet opp om dette hele veien, men mener likevel at budsjettposten til nødhjelp bør være større. Det hadde ikke tatt av for behovet for å tilleggsbevilge, slik vi gjør i dag til jordskjelvofrene, men en større post hadde kanskje gitt Utenriksdepartementet en større fleksibilitet til å møte behov raskere. Forholdet til Russland er viktig. Vi har lenge ment at deler av Russland burde være berettiget til hjelp fra norske bistandsmidler, men det har vi ikke fått til. Nå øker Regjeringen kap. 197 med 10 mill. kr i forhold til Bondevik II-regjeringens forslag, og det er bra. Men her er det et stykke frem, og derfor er det gledelig at en samlet komite peker på behovet for en større satsing her i årene fremover. Et strategisk partnerskap med Russland er viktig, og utviklingen i særlig Nordvest-Russland må Norge ta et ansvar for. Oppgavene er mange. Her er det viktig å benytte seg av det engasjement som er opparbeidet de siste årene gjennom folk til folk-samarbeid, og stimulere til videre utvikling av dette. Mange norske organisasjoner gjør også en fantastisk jobb i Russland, og de bør støttes så langt som mulig med prosjekter som møter de kriterier som er nedfelt. Til slutt vil jeg be presidenten om at voteringen ordnes slik at vi får anledning til å stemme imot begge forslag til rammedisponeringer.