Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2007-11-15:
La meg først takke statsråden for den utviklingspolitiske redegjørelsen. Det er alltid spennende å høre hans taler, med skarpe politiske poenger, gode spissformuleringer og anekdoter og historiske digresjoner som setter perspektiv på ting. Det er egentlig sjelden kost i Stortinget. Få er like flinke til å vekke interesse for utviklingsspørsmål – og til å provosere fram debatt. Redegjørelsen i juni 2007 var intet unntak, den fikk til og med Stortinget til å bestemme seg for at det skulle avgis en egen innstilling om redegjørelsen. Det har vært litt krevende, for redegjørelsens svært muntlige og til dels retoriske form matcher ikke helt skriftlige komiteinnstillingers krav om nyansering i analyser og presisjon i policy-utforming. Som saksordfører vil jeg først si at det er grunn til å sette kryss i taket for at man har fått til en enstemmig innstilling om så mange hovedspørsmål i utviklingspolitikken. Alle partier står bak komiteens innstilling. Fremskrittspartiet har i tillegg lagt inn egne særmerknader. En slik enighet har bare vært mulig fordi alle har jenket seg for å slå fast noen viktige prinsipper og prioriteringer som partiene forplikter seg på. Dermed er innstillingen blitt et felles, forpliktende grunnlag for det videre arbeid med utviklingspolitikk i denne perioden. Det at partiene har satt egenmarkering til side og gitt felles anvisninger, gjør ikke innstillingen mindre politisk interessant, men gir den tvert imot større politisk tyngde. Innstillingen bærer preg av at det er få år siden utenrikskomiteen avgav  Innst. S. nr. 93 for 2004-2005 om utviklingspolitikken, basert på Samarbeidsregjeringens stortingsmelding om felles kamp mot fattigdom. Alle de bærende prinsippene fra den innstillingen bekreftes nå av dagens utenrikskomite. Det forplikter oss alle. Den internasjonale debatten om utviklingspolitikken bærer for tiden sterkt preg av at man nå er halvveis i gjennomføringsperioden for FNs tusenårsmål for fattigdomsreduksjon og utvikling. Etter komiteens syn er det i tiden fram mot 2015 spesielt viktig å fastholde industrilandenes forpliktelser. Innsatsen må både innrettes godt nok og økes tilstrekkelig for å nå målene. Vi har sett så altfor ofte at politikere i mange land nok har gitt sine løfter, men i neste sving blir løftene glemt og fokus dreid over mot dit fjernsynskameraene eller andre kameraer til enhver tid er rettet. Det er en påminnelse vi alle skal ta til oss. Skal vi klare å halvere verdens fattigdom og sult og mer enn halvere barnedødeligheten innen år 2015, da må vi som politisk ansvarlige holde fast på fokuseringen på fattigdom og følge opp løftene i praksis – hvert år, hver måned, hver dag. Det skal vi nå gjøre. Her er komiteen helt klar. Komiteen ber derfor om at status i arbeidet for tusenårsmålene og Norges bidrag til å nå dem blir et sentralt tema i den varslede stortingsmelding. Det første av FNs tusenårsmål er utryddelse av ekstrem fattigdom og sult. Før 2015 skal andelen av befolkningen som tjener mindre enn én dollar om dagen, halveres, og det skal også andelen som lider av sult. Fattigdomsfokuseringen blir sterkt understreket i komiteens innstilling, bl.a. ved konsentrasjon om Afrika, som rommer de fleste av verdens fattigste stater. Komiteen fastslår at Norge ikke må svekke den konsentrasjonen om det østlige og sørlige Afrika som gjennom lang tid er opparbeidet i norsk utviklingspolitikk. Og komiteen ber om at geografisk konsentrasjon tas opp som et tema i den kommende melding om utviklingspolitikken. I kampen mot sult løfter komiteen fram landbruksbistanden og «forutsetter at selv om handlingsplanen for landbruksutvikling ikke ble nevnt i redegjørelsen, så blir den i praksis fulgt opp som forutsatt av Stortinget». Det må vi sammen sørge for. FNs tusenårsmål nr. 2 er å sikre grunnskoleutdanning for alle innen 2015, mens tusenårsmål nr. 3 fokuserer spesielt på likestilling, også når det gjelder tilgang på utdanning. Det har i norsk utviklingsdebatt vært reist tvil om utdanning nå blir prioritert like høyt. Nå fastslår en samlet komite følgende: «Komiteen vil understreke at også prioriteringen av norsk bistand til utdanning skal holdes oppe, slik som forutsatt i St.meld. nr. 35(2003-2004) og Innst. S. nr. 93(2004-2005) (2003-2004) (2004-2005) Komiteen ber konkret Regjeringen komme med forslag til hvordan Norge kan bidra til sterkere innsats for å få gjennomført tusenårsmålene for grunnutdanning. Dette bør både Redd Barna og andre utdanningsinteresserte merke seg. FNs tusenårsmål nr. 4, 5 og 6 er knyttet til å redusere dødeligheten blant småbarn under fem år og blant fødende kvinner og å stanse spredningen av hiv/aids, malaria og andre dødelige sykdommer. Disse tre helserelaterte tusenårsmålene har Regjeringen løftet fram i en internasjonal kampanje som statsministeren fronter internasjonalt på en glimrende måte, og som har vakt stor oppmerksomhet på den internasjonale arena. Det er bra. Det støttes av komiteen. Prioriteringen av bistand til helsesektoren og ikke minst vaksiner må styrkes, ikke svekkes. FNs tusenårsmål nr. 7 er miljømessig bærekraft. Det er konkretisert til en halvering av den befolkningsandelen som ikke har tilgang til rent vann. Vann ble ikke nevnt spesielt i redegjørelsen, men komiteen forutsetter at norsk bistand for å bedre folks tilgang til rent vann og gode sanitærforhold skal styrkes i samsvar med den miljørettede handlingsplanen som Utenriksdepartementet la fram for bare ett år siden. Komiteen viser også til FNs mål om å utvikle et globalt partnerskap for utvikling. Det krever et åpent, rettferdig og ikke-diskriminerende handels- og finanssystem som tar vare på behovene til de minst utviklede landene. Deres behov må innfris i reformer som gjelder markedsadgang og gjeldslette. Når utenrikskomiteen så systematisk har understreket at oppfølgingen av FNs tusenårsmål skal være viktige styringsmål i tiden fram mot 2015, er det fordi vi ser det som en nasjonal forpliktelse. Dette er samtidig en innstilling hvor kvaliteten på utviklingssamarbeidet er i fokus. Komiteen understreker betydningen av «avbinding av norsk bistand». Det er dokumentert at hvis bistand bindes til leveranser av giverlandets varer, tjenester og teknologi, vil det i snitt fordyre innkjøpene og medføre et verditap på 15–30 pst. OECDs utviklingskomite har lenge krevd avbinding, Norge har fulgt opp dette. De siste årene har også EU-kommisjonen engasjert seg sterkt for avbinding. Komiteen presiserer at Norges valg av innsatser, f.eks. på energiområdet, må være tilpasset det enkelte utviklingslands forutsetninger og behov, ikke hvilken teknologi norske produsenter kan tilby. Også det sivile samfunns rolle framheves. Det er viktig å bevare de frivillige organisasjonenes egenart og uavhengighet i forhold til myndighetene. Det er grunn til å foreta en nærmere vurdering av balansen mellom politisk styring og organisasjonenes uavhengighet i utviklingssamarbeidet. For meg, som saksordfører, har det vært et viktig, overordnet mål å sikre bred forankring for disse sentrale retningslinjene, også i den stortingsperioden vi nå er inne i. Partiene har i innstillingen ulikt syn på hva som er viktigst, slik vil det alltid være. For Kristelig Folkeparti er det spesielt gledelig at prioriteringen av økt bistand til utdanning er blitt så klar. Det er også avgjørende at vi nå forplikter oss klart på gjennomføringen av handlingsplanen for landbruksutvikling. Den er viktig både for matvaresikkerhet og for jobbskaping gjennom industriell foredling av landbruksprodukter. På vegne av Kristelig Folkeparti vil jeg si at dette er samlende og gode føringer for norsk utviklingspolitikk, men de er krevende. Jeg ser fram til at statsråden på vegne av Regjeringen bekrefter sin vilje til å følge dette opp. Stortinget får ta sin del av ansvaret. Jeg utfordrer gjerne det sivile samfunn og media til å være vaktbikkjer for å passe på at både storting og regjering følger opp disse forpliktelsene. La meg avslutningsvis si at jeg mener at vi som representerer den generasjon som nå forvalter det norske samfunnet, i vid forstand, har en historisk mulighet og et historisk ansvar. De to største etiske utfordringer som verden står overfor, er knyttet til de menneskeskapte klimaendringene og til den ekstreme fattigdommen. Vi har kunnskapsmessig grunnlag for å si at vi kan løse begge disse to utfordringer i vår levetid, hvis vi gjør de riktige grepene. Nå diskuterer vi fattigdom, men det er nært knyttet sammen med klimautfordringen. Jeg håper at når våre barn og barnebarn ser tilbake på denne generasjonens innsats, vil de si: Ja, de forstod at de hadde muligheten, de grep muligheten, de gjorde det som stod i deres makt, og de forandret på virkeligheten gjennom sin innsats. Intet mindre er det dette dreier seg om.