trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-18:
Bare noen få kommentarer bl.a. til noen spørsmål: Jeg er naturligvis veldig glad for interpellantens engasjement for videregående skole, selv om jeg nok synes at det har vært brukt vel sterke ord her innimellom om situasjonen der. Jeg forstår også at det er respekt for at vi må komme tilbake til fylkeskommunenes økonomi i revidert nasjonalbudsjett. Men la meg gjenta det jeg sa i innlegget mitt, at en foreløpig vurdering av budsjettene for 2002 ikke varsler om store endringer i tjenestetilbudet, og det er også slik ifølge statistikken at de såkalte dyre tilbudene – altså særlig yrkesfag, andelen elever som går på yrkesfag – faktisk er økende. Så et par kommentarer til et par andre spørsmål: Representanten Sortevik sa noe som ikke er feil, men som jeg gjerne vil presisere, og det gjelder denne låneordningen for bygg, hvor han sa at det går sent. Jeg kan være enig med ham i at det har gått litt sent å utarbeide retningslinjer og rutiner, men la meg presisere at dette ikke betyr at iverksettelsesdatoen er endret. Den står fast, og det er kanskje viktig å få sagt for referatets skyld, av hensyn til de kommuner og fylkeskommuner som kan tenkes å ville nyttiggjøre seg ordningen. Datoen er 1. januar 2002. Så stilte representanten Sortevik også et spørsmål vedrørende eventuell forsøksvirksomhet, når det gjelder spørsmålet om kommuner skal kunne få overta ansvaret for videregående skole. La meg si: I snakkende stund er det meg bekjent en hypotetisk problemstilling. Det foreligger ingen søknader. Dersom slike søknader kommer, må de naturligvis behandles, og da vil jeg som utdanningsminister legge det utdanningsfaglige og det utdanningspolitiske til grunn. Vi er jo opptatt av – og det gjelder vel alle som har deltatt i denne debatten – hva som er godt for utdanningen, og for videregående skole. Dette må være perspektivet ved vurderingen av eventuelle slike søknader. Så spurte interpellanten om mitt distriktsperspektiv. Selvfølgelig mener jeg at retten til videregående opplæring skal være den samme over hele landet, men jeg kan jo også kanskje sende en utfordring tilbake til SV vedrørende fritt skolevalg, som er innført i noen fylker, men ikke alle steder – langt fra alle steder. Et fritt eller friere skolevalg er jo også noe som reduserer risikoen for at elever må gå på studieretninger de ikke ønsker. Og så helt til slutt: Det ble sagt fra interpellanten her at det er «politisk bestemt» hvor mye penger fylkene har, osv. Ja, i stor utstrekning er mye av det vi driver med, politisk bestemt. Men vi må ikke bli så fiksert på at det er utdanningsministeren eller dette hus som bestemmer alt for fylkene, at vi så å si har opphevet lokaldemokratiet. Lokaldemokratiet fungerer. Man har et stort ansvar også i fylker og kommuner for grunnskolen og videregående opplæring, og det er ikke bestemt fra denne sal til punkt og prikke verken hvordan inntektene ser ut, eller hvordan man skal bruke pengene. Det kan gjøres mer eller mindre effektivt. Så ansvaret for en god skole er faktisk delt i Norge.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-18:
Nå har vi ikke lagt frem denne meldingen om lærerutdanning ennå, men jeg kan bekrefte – siden meldingen har vært ganske offentlig omdiskutert allerede – at vi kommer til å foreslå to obligatoriske enheter, hvorav den ene blir kalt kultur- og verdiformidling, som jeg mener er en viktig enhet i forhold til skolens formål og det å knytte bånd til KRL-faget, som jeg var inne på, og en enhet som vi har kalt profesjonskunnskap, som bl.a. fokuserer på den viktige lederrollen lærerne har, også i et dannelsesperspektiv, som interpellanten er inne på. Hjem–skole-samarbeidet vil her være en meget sentral del. Jeg er veldig enig i at hjem–skole-samarbeidet er viktig. Vi har erfaring for å si det. I dag i skolen kan man si at når vi snakker om verdier, kan det nesten for noen høres teoretisk ut, men hvis vi skal gjøre det helt praktisk, handler det om dannelse eller kanskje om omgangsformer, det å kunne ha omgangsformer som er til å leve med, både for en selv og for andre. Dessverre er det for mange eksempler i skolen i dag på at vi ikke har det. Det ødelegger ikke bare for læringsmiljøet, men selvfølgelig også for læringsutbyttet. Det som viser seg som den mest effektive metoden for å gjøre noe med dette og arbeide praktisk med verdier, er nettopp å trekke med seg ikke bare elever, lærere og skoleledere, men også foreldrene, og så å si inngå en sosial kontrakt om hvilke grunnleggende verdier og regler for atferd som gjelder her. Det handler om grunnleggende verdier, men det handler også om evne til empati og til refleksjon omkring atferd og omgangsformer. Det viser seg at der man greier å inngå slike sosiale kontrakter om skolesamfunnet, greier man også å gjøre noe med de problemene knyttet til problematferd, mobbing, vold og rasisme som vi dessverre daglig kan høre eksempler på. Man greier å gjøre noe med det og forebygge dette på lengre sikt. Det er veldig gledelig, for det viser at det nytter. Igjen er jeg helt enig med interpellanten. Jeg stusser av og til over de sterke reaksjonene som kommer fra enkelte hold om at man skal drive med kvalitetsvurdering i skolen. Personlig synes jeg ikke kvaliteten på skolen bør være hemmelig, men jeg mener at det er en sjanse til å utvide perspektivet, utover det som er rykter så å si på gaten, og utover det som er et snevert blikk på karakterer. Det kan være viktig nok både rykter og karakterer, for den sakens skyld, men dette perspektivet må utvides. Vi må få frem et bedre faktagrunnlag, noe som er mer objektivt og bedre målt, og som omfatter mer. Læringsutbytte er viktig, men det er klart at det også er andre ting som det er viktig å sette søkelyset på. Med interesse har jeg merket meg at det skjer enkelte steder også i Norge.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-18:
Siden vi snakker om dannelse, vil jeg være så dannet at jeg besvarer de spørsmålene jeg har fått. Og da har jeg registrert et par. Representanten Sortevik var inne på denne større bevilgningen på ca. 14 mill. kr som går til verdiarbeid i skolen, og stilte spørsmål om en kunne få en mer fullstendig oversikt over hva disse pengene går til, og det kan jeg naturligvis gjerne bidra med dersom det er ønskelig. Så var det et konkret spørsmål fra representanten Bekkemellem Orheim om dette etter hvert berømte Kristent Pedagogisk Forbund og bevilgningen som har gått dit, som er 500 000 kr fra Utdannings- og forskningsdepartementet og 250 000 kr fra Barne- og familiedepartementet, til sammen 750 000 kr. Og hun spurte om det ikke burde være en betingelse, så vidt jeg kunne forstå, at dette forbundet da aksepterer, som hun uttrykte det – jeg tror hun sa – «homofil atferd». Vel, jeg har bare tre–fire ting å si til det. For det første tror jeg nok det er en riktig observasjon å si at spørsmålet om hvorvidt man aksepterer dette, er det uenighet om innad i Kirken og i kristne organisasjoner som i mange andre organisasjoner. Det er delte meninger om dette, og det vil jeg tro at det også er i Kristent Pedagogisk Forbund. Jeg har ikke sett eller hørt ett ord om at det skulle være noe sentralt tema fra dette forbundet i forbindelse med dette prosjektet. De har ikke til hensikt å drive misjonsvirksomhet. De skal tvert imot drive erfaringsspredning, de skal nærmest drive en slags erfaringsspredning og «benchmarking», for å bruke et slikt uttrykk, når det gjelder hvordan man kan drive verdiarbeid. Det er det som står i den prosjektskissen som sikkert representanten Bekkemellem Orheim også kunne sette seg inn i. Og alt dette arbeidet skal selvfølgelig skje innenfor det som er skolens formålsparagraf, regler, rammer osv. Men jeg har bare lyst til å si helt til slutt: Hvis man tror at dette blir et problem, mener jeg det er en sterk undervurdering av disse menneskene som pedagoger. De er meget dyktige, de er vant til å jobbe i skolen, og de vet selvfølgelig hva de gjør, og dette skal de greie å håndtere meget bra. Jeg tror det blir et meget positivt tilskudd til det verdiarbeidet vi driver, og som altså omfatter mange flere tiltak enn dette ene, som etter min mening kanskje har fått litt for stor oppmerksomhet i forhold til hva de kunne fortjene.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-18:
Jeg kan forstå interpellantens bekymring når det gjelder balansen mellom individrettet arbeid og systemrettet arbeid. Det er viktig at både PP-tjenesten og det statlige støttesystemet ikke taper kontakten med praksisfeltet. Det er kanskje lett å forstå for noen hver at i en hektisk arbeidssituasjon kan det være fristende å fjerne seg fra brukere av kjøtt og blod og heller oppholde seg ved systemrettet jobbing, med nettverksbygging og organisasjonsutvikling, men det må være en rimelig balanse mellom det vi kan kalle individrettet arbeid, og systemrettet arbeid. Derfor har departementet også understreket overfor støttesystemet at det er nødvendig både med nær kontakt med praksisfeltet, særlig i forhold til såkalte lavfrekvente grupper, og systemrettet innsats for å bygge opp kompetanse på varig basis lokalt. Jeg er helt enig i at den balansen er viktig, at vi ikke kan forsømme det ene feltet. Når det gjelder det andre spørsmålet som nå ble stilt, om Sunnanå-utvalgets rapport, var jo interpellanten selv innom dette i sitt innlegg. De la frem innstilling, for vel et år siden var det vel, og den var enstemmig på så å si alle punkter. Etterpå har det vært en bred høringsrunde som viser at det nok er litt mer ulike og delte oppfatninger enn det rapporten kunne tyde på. Men jeg tar sikte på å gi Stortinget en generell orientering om fremdriften, om fremtidig finansiering mv. innenfor hørselsfeltet i kommuneproposisjonen for 2003, og så tar jeg sikte på å komme tilbake til Stortinget med konkrete forslag til fremtidig organisering, dimensjonering og lokalisering av ulike tiltak for hørselshemmede i forbindelse med statsbudsjettet for 2003.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-18:
Jeg føler ikke noe behov for å forsvare meg, men jeg vil gjerne takke for debatten. Jeg tror det er en viktig debatt og en vanskelig debatt, som vi ganske sikkert vil komme tilbake til. Jeg synes bl.a. representanten fra Senterpartiet her gav en god beskrivelse av hvordan det kan fungere godt, men også hvordan det kan fungere dårlig hvis man ikke får til det viktige samspillet lokalt. Jeg tror vi står overfor ganske store utfordringer. Undersøkelser viser at utfordringene i Norge faktisk er større enn i mange andre land, fordi spriket mellom såkalt sterke og svake elever inne i hvert klasserom statistisk sett er ganske stort, slik at utfordringene for hver enkelt lærer er store. Jeg tror vi kanskje for diskusjonens del er nødt til å skille litt mellom det som er veldig omdiskutert i dag, nemlig elever med såkalte atferdsproblemer – det ble advart mot å bruke det uttrykket fordi livet bare hadde floket seg litt til, men det kan vel tenkes at det er skolen som har floket det til for enkelte av disse elevene – og andre elever som har funksjonshemninger av ulik art. Det er kanskje litt forskjellige problemstillinger vi står overfor. Jeg synes i hvert fall det er interessante påpekninger fra den forskningen vi har fått, og som jeg nevnte i mitt innlegg, at vi i den norske enhetsskolen har vært lite romslige og hatt lav toleranse for individuelle variasjoner. Det synes jeg er en viktig påpekning, at vi er mer opptatt av problemer enn av potensial og mestringsmuligheter og har kanskje også vært for redde for differensiering. Jeg mener at dette er viktig å ta opp, for det er ikke all differensiering som betyr stigmatisering. Representanten Reikvam har nå tatt opp et Dokument nr. 8-forslag som dreier seg om å hjelpe litt til for elever som føler at skolen blir vel teoritung. Det er andre elever som trenger mer å strekke seg etter. Vi vet at det finnes mange alternative tilbud ute i Skole-Norge i dag som ikke er så godt kjent, som ikke bidrar til noen form for stigmatisering, men hvor både elever, lærere og foreldre faktisk er meget fornøyde. Det kan vel tenkes at også skolens og voksensamfunnets krav til atferd har vært for slappe, og at dette viser seg etter noen år. Jeg tror som sagt at dette er en debatt vi kommer tilbake til. Jeg merker at det er veldig stor interesse for dette også blant foreldre og skoleinteresserte i det hele tatt. Så et par bemerkninger til er par andre ting. Representanten Reikvam tok opp spørsmål om timetall osv. og hvilken påvirkning dette hadde på spesialundervisningen. Uten å ta stilling til de påstander som er kommet fra flere her om utviklingen i timetall osv., vil jeg bare si at jeg støtter representanten Reikvam i det at det kan ligge inne incentiver i systemet som vi ikke har ment å legge inn, som fører til en annen atferd så å si enn det vi hadde tenkt oss, og fører til en dårligere ressursbruk og urasjonelle løsninger. Det mener jeg det er vel verdt å gå inn i og studere nærmere. Slike systemfeil er ingen interessert i. Og så helt til slutt: Grunnleggende lese- og skriveopplæring vil få en styrket plass i den nye lærerutdanningen.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-03-18:
Interpellanten tar utgangspunkt i det uoppgjorte økonomiske forholdet mellom staten og fylkeskommunene etter statens overtakelse av sykehusene, hvor det er et akkumulert underskudd knyttet til sykehusdriften fra tidligere år. Man er bekymret for at et sluttoppgjør til ugunst for fylkeskommunene vil føre til at dette går ut over tilbudet og oppgavene knyttet til videregående opplæring, eller – mer direkte sagt – at ungdoms rett til en god videregående opplæring vil komme til å bli skadelidende. Det er en bekymring jeg deler. Jeg viser i denne sammenheng til et forslag fra bl.a. Arbeiderpartiet som ligger til behandling i Stortinget, hvor dette forholdet er tatt opp. Kanskje burde dette spørsmålet vært adressert til en annen fagstatsråd, men jeg går ut fra at statsråd Clemet er opptatt av å sikre et best mulig økonomisk grunnlag for å ivareta de store oppgavene knyttet til den videregående opplæringen. Jeg håper i hvert fall ikke Høyres holdning til fylkeskommunene vil føre til at ungdom i den videregående opplæringen blir taperne. Etter min oppfatning har fylkeskommunene løst og løser oppgavene innenfor videregående opplæring på en god måte. Men det ligger helt klart store utfordringer i utviklingen av tilbudet framover, både med hensyn til kapasitet og utstyrs- og innholdssiden. Et eksempel er situasjonen for Akershus fylke. Fylket har en spesielt sterk befolkningsvekst i aldersgruppen 16-19 år i perioden fram til 2010. Her er det planer for dekning av et behov som vil bety 4 600 elevplasser, naturlig nok med store konsekvenser både for investerings- og driftsmidler. Vi må heller ikke glemme tilretteleggingen for voksnes rett til videregående opplæring. De gjenværende oppgavene i fylkeskommunene, hvor videregående opplæring utgjør det største området, må ikke rammes på grunn av underskudd knyttet til tidligere drift av sykehusene når disse nå er overtatt av staten. Jeg går ut fra at en statsråd med ansvar for utdanning vil ha dette utgangspunktet når Regjeringen tar sin beslutning. Vi er alle tjent med et videregående opplæringstilbud som ivaretar kapasitetsbehov og innholdskvalitet til beste for samfunnets behov og den enkelte elevs mulighet til å nå sine mål. Og helt til slutt, som et lite apropos: Vi ser nå Høyres og Regjeringens iver når det gjelder frislipp av privatskoler. Der kan jeg si veldig tydelig og klart at Arbeiderpartiet vil gå imot alle forsøk på å uthule eller svekke det offentlige ansvaret for å legge til rette for og drive det videregående opplæringstilbudet. Det er avgjørende for å sikre prinsippet om lik rett til utdanning i dette landet.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-03-18:
Det er et viktig tema som interpellanten her tar opp. En verdidiskusjon som omhandler våre barn og unge, innbefatter svært mange ulike problemstillinger. Vi vet at samfunnet vårt hele tiden er i endring, og det gjør sitt til at vi som foreldre og lærerne må fange opp og ta tak i de problemstillingene som til enhver tid er gjeldende. Det å ha generelle diskusjoner om verdier mener jeg er relativt enkelt, og det innbefatter da også en veldig stor grad av enighet. Den krevende politiske øvelsen og uenigheten kommer når vi skal begynne å være konkrete om innholdet i verdibegrepet. Vi vet at skolen vår de senere årene har fått stadig nye oppgaver og problemstillinger som vi som politikere og samfunn mener det er viktig at skolen tar et ansvar for. Vi har i den senere tiden fått skremmende tall på omfanget av mobbing i den norske skolen. At svært mange elever mobber hverandre, er selvfølgelig uakseptabelt. Men når vi også ser at lærere mobber sine elever, ja da er vi vitne til en grov uforstand. Jeg tror det første skritt er å begynne å ta mobbing på alvor – at vi som foreldre og lærere må ta et større ansvar i fellesskap. Planer er vel og bra, men jeg tror dette handler om nærhet og om fellesskap. Vi må ha tydelige voksne som er til stede hos våre barn gjennom hele skoledagen. Det vil i seg selv ha en preventiv virkning. Så må vi også få til, slik statsråden var inne på, en tettere dialog mellom foreldre og lærere når vanskelige situasjoner oppstår. Og så må vi som foreldre bli flinkere til å ta kontakt direkte med hverandre når ulike situasjoner oppstår. Jeg har lagt merke til at statsråden har hatt et positivt engasjement rundt disse problemstillingene, og håper at hun vektlegger og viderefører det i sitt videre arbeid framover. Så litt om det andre temaet som interpellanten tar opp, det mer generelle i skolens verdiformidling. Vi hørte at representanten var opptatt av anerkjennelse av menneskeverdet, og det kan vi være veldig enige i. Men vi kan ikke si det og i det neste øyeblikk diskriminere. Er Kristelig Folkeparti og representanten Lyngstad villig til å sette menneskeverdet høyest – uten forbehold? Ja, vi hører at det blir hevdet at det er noe forutsigbart og rituelt over spørsmålene som har kommet om det verdiprosjektet som nå skal inn i den norske skolen. Nei, det er ikke noe rituelt over det, men det er en oppriktig bekymring og faktisk en uenighet om hva som er anerkjennelse av menneskeverdet, og hva den norske skolen skal fokusere på i en verdidebatt. Vi vet at norsk ungdoms problemer og utfordringer er mange og sammensatte, og slett ikke ensartede. Mange sliter med forholdet til sin egen kropp og seksualitet. Derfor har jeg til slutt et veldig konkret spørsmål til statsråden. Kristelig Folkepartis holdninger kjenner vi når det gjelder dette temaet, men jeg har lyst til å spørre statsråden om hun mener at et verdiprosjekt i regi av Kristent Pedagogisk Forbund er akseptabelt, hvis det ikke legitimerer homofil atferd.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-03-18:
Med så mye elendighetsbeskrivelse når det gjelder fylkeskommunen og dens evne til å drive videregående skole som interpellanten serverte i sitt hovedinnlegg, er det jo gledelig å registrere at også ledende SV-ere er blitt opptatt av fylkeskommunens videre skjebne og eventuelle nedleggelse. I interpellasjonen blir det bl.a. vist til mangel på utstyr, dårlige bygninger og behov for etterutdanning av lærere. Dette er jo ikke noe som oppstår over natten, i og med at staten overtar ansvaret for sykehusene. Det er noe som har oppstått over mange år. Å reise et skolebygg tar iallfall en 3–5-årsperiode hvis man regner fra planlegging til prosjektet er gjennomført. Da må det jo være slik at SV også har et stort ansvar for den mangelfulle oppfølgingen fra fylkeskommunenes side på dette området, der SV har vært med og styrt i den grad de hittil har hatt innflytelse i fylkeskommunene. Jeg synes også det er en vesentlig nedprioritering av det lokale demokratiet og selvstyret i fylkeskommunen å påstå at det først og fremst er distriktsskolene og de yrkesfaglige studieretningene som blir rammet. Når vi har et desentralisert skoleverk og et desentralisert skolesystem, er det jo nettopp fordi man skal ta hensyn til de lokale behov, enten det gjelder behovet på arbeidsmarkedet eller for å styrke utdanningene på bestemte områder. Når interpellanten også er inne på Finnmark, har jeg bare lyst til å nevne at det foregår spennende og interessant forsøk bl.a. i Finnmark, Nordland og Sogn og Fjordane med nettbasert undervisning, som gir oss en helt annen mulighet til og måte å spre også videregående opplæring på til områder som før ikke har hatt videregående skoler, og som gjør at man kan nå langt flere, også den voksne del av befolkningen, som hittil ikke har hatt dette utdanningstilbudet. Ellers er jeg også i likhet med representanten Bekkemellem Orheim litt overrasket over at det er utdannings- og forskningsministeren som får denne interpellasjonen, jf. den påpeking som ble gjort i statsrådens svar om at det allerede er vedtatt av Stortinget at denne problemstillingen, som i hovedsak er knyttet til økonomi, skal vurderes i revidert nasjonalbudsjett. Og det er enda mer overraskende, når man vet at SV var med på å redusere bevilgningene til bl.a. videregående skoler ved å kutte 30 mill. kr til landslinjene da vi behandlet statsbudsjettet i fjor høst, at de nå kommer og beklager seg over at det er for lite økonomi til disposisjon. Jeg vil helt til slutt bare få lov til å understreke det som statsråden var inne på, at når det gjelder hvem som skal ha ansvaret for sykehusene og sykehusenes underskudd, så er det iallfall ikke et ansvar som ligger på videregående skoler. Videregående skoles ansvar er å gi den beste undervisningen som skolen kan gi, med god kvalitet og god kreativitet som imøtekommer både elevenes, næringslivets og samfunnets behov.
Søren Fredrik Voie (Høyre), 2002-03-18:
Interpellanten tar opp en viktig problemstilling her som alle som er involvert i skolesamfunnet, er sterkt opptatt av, enten man er elev, lærer eller forelder. Jeg synes derfor det er veldig positivt at det nå både gjennom interpellasjonen og gjennom statsrådens svar beskrives løsninger som i langt større grad enn det som kanskje har vært gjeldende politikk tidligere, setter enkeltindividet, enkelteleven, i fokus i stedet for systemet. Jeg synes kanskje litt av det som gjennomsyrer flere sider av denne regjeringens politikk, er at man ser på enkeltindividet som bruker av de offentlige tjenester i stedet for bare å vektlegge det at man skal ha gode systemordninger. Alle de henvendelser som både jeg og sikkert også andre har fått fra lærere som står i en klassesituasjon med problemet der og da, og som etterlyser hjelp til å løse det overfor den enkelte klasse, overfor den enkelte bruker, gjelder klager på at systemet ikke fungerer, og hittil har vi vært opptatt av å flikke på systemet. Derfor synes jeg det er veldig positivt at vi nå fokuserer på brukeren, på enkeltindividet, på den enkelte klassesituasjon. Statsråden påpekte også i sitt tilsvar at det er store variasjoner i lokalt forbruk – skal vi kalle det det – av tilrettelagt undervisning, mens det ikke kan påvises slike store variasjoner i befolkningen som sådan. Det tyder også på at det er en systemsvikt, i den grad at vi ikke har greid å spre den kvalitativt gode spisskompetansen til det nivået hvor den egentlig hører hjemme: på brukerplanet. Jeg synes også det er veldig positivt at statsråden påpekte at det skal bli større lokal frihet, både til bruk av alternative skolearenaer og til å finne lokalt tilpassede løsninger. Da tror jeg også vi må rette blikket mot den forrige interpellasjonen, som gikk på holdninger og på hvordan vi oppfattet skolesystemet, for det er nok slik at vi gjennom mange tiår er blitt innprentet en tradisjon som går på at vi skal rette oss etter sentralgitte direktiver og departementale rundskriv og bestemmelser. Jeg tror vi også har en stor jobb å gjøre når det gjelder å endre holdningen i skolen, for det er det mulighet til, det er ønskelig, og ikke minst er det behov for at vi også tar i bruk lokale løsninger. Så påpekte statsråden at det skal foretas en forskningsbasert evaluering av Samtak og PP-tjenesten våren 2003. Med den store ressursbruken som det er på dette området, kunne jeg ha lyst til å spørre statsråden om det ikke også er nødvendig med en kritisk analyse av ressursbruken i forhold til konkrete resultater på hele området, som kunne legges fram for Stortinget til vurdering.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-18:
Først av alt: Når jeg hører Arbeiderpartiets bekymring for den offentlige skole – monopolskolen – som fremviser et så utstrakt forfall som den nå gjør, finner denne representanten grunn til å understreke at det er med begeistring vi registrerer utdanningsstatsrådens ivrige aktivitet for å åpne opp for andre driftsformer og åpne opp for konkurranse. Det er en aktivitet som vi applauderer og hilser velkommen. Tre poenger i debatten: Det ene er det bygningsmessige. Den siden ble belyst i spørretimen onsdag – og svaret viser at det går sent. Ordningen med lån er spesielt bekymringsfull når det gjelder fylkeskommunen, som jo har elendig økonomi. Det er kanskje spesielt synlig der, når man til og med har en uavklart situasjon om fylkeskommunens fremtid, om man i det hele tatt med denne låneordningen vil invitere til at det blir utvist aktivitet innenfor lånerammen på 15 milliarder kr. Så til økonomien og kvaliteten. Det er en kjensgjerning som jeg ikke tror noen kan løpe fra, at fylkeskommunens økonomi de siste årene stort sett har vært bedrøvelig dårlig. Ofte har man saldert med undervisningsmidler, spesielt synlig i budsjettene for 2002, og det er åpenbart at dette går ut over kvaliteten. Når statsråden lover hjelp gjennom revidert, håper vi at den hjelpen avspeiler det som er målt av manglende ressurser. Det gjenstår å se. Det er ikke fremvist noen økonomi i svaret. Det er tillyst hjelp, men det er jo viktig at hjelpen står i forhold til det som er det faktiske behovet. Da kommer jeg til mitt tredje poeng: Den beste løsningen er kanskje i størst mulig grad å frigjøre de videregående skolene fra fylkeskommunens klamme økonomiske grep. Derfor vil jeg spørre konkret om man kan tenke seg å åpne for forsøksvirksomhet, slik at de kommuner som ønsker det, kan få lov til å drive videregående skoler innenfor sine egne kommunale grenser, og om man kan tenke seg en eller annen form for fristilling av de videregående skolene i form av stiftelser, slik at man får disse skolene ut av fylkeskommunens økonomi, uavhengig av den avklaringsprosessen som pågår. Man må fokusere på det som betyr noe, nemlig å ha et godt tilbud til elevene, og det tilbudet skal være godt, uavhengig av hvem som har eierrollen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-18:
Jeg vil gjenta det jeg har sagt fra talerstolen et par ganger, at for meg som far med to barn i grunnskolen er dette en svært viktig debatt. Det blir samtidig et beklagelig paradoks at litt av de verdiene som det offentlige viser frem til ungene i dagens skole, er en skole i forfall. Det er bygningsmasse i forfall, og det er toaletter som ikke kan brukes. Så enkelt og så banalt er det faktisk nå til dags, og da er det lite å trøste seg med at dette skal forbedres i de kommende åtte år. Det var mer et hjertesukk enn et hovedinnlegg. Så et par poeng. Knyttet til den smule debatt som har vært om bevilgningen til Kristent Pedagogisk Forbund, skal jeg si, som en av dem som har vært en smule kritisk, at vi har stilt noen spørsmål om hvordan det har vært mulig å finne penger til én spesifikk søker så fort og så lett. Vi har bl.a. hørt i de svarene som er gitt både fra statsministeren og jeg tror også fra utdanningsministeren, at det er bevilget ikke mindre enn 14 mill. kr til ulike tiltak over ett år – og noen av dem har gått over en tid også. Det kunne faktisk være greit å få en oversikt til Stortinget over det som foregår av ulike holdningsprosjekter, og få vurdert hva som er bra, og hva som kanskje er mindre bra. Det vi er opptatt av, er at man ikke finner opp hjulet på nytt. Vi vet bl.a. at norske Lions har vært inne en god del år i norsk skole – jeg kjenner til det selv også som forelder – med svært godt dokumentert resultat og med svært lite offentlige midler. Jeg tror faktisk ikke de har oppfattet at det har vært mulig å søke om offentlige midler, men de får vel ta tildelingen til Kristent Pedagogisk Forbund som en tilskyndelse til å søke. Så til slutt: I diskusjonen om verdier og dannelse har det vært for lite sagt om mobbing. Det er det bedrøvelige ytterpunktet på skalaen fra gode verdier og en god dannelse til det bedrøvelige motsatte. Det som er kommet frem, til stor bekymring gjennom en del tid nå, er at dette har en foruroligende dimensjon innenfor norsk skole. Jeg savner kanskje aktivitet her på kort sikt for å forsøke å fjerne noe av dette uvesenet. Min oppfordring til statsråden er at man fra departementet oppfordrer skoleeierne til å bruke lovverket, og jeg kan ikke skjønne annet enn at med basis i både § 2-9 og § 3-7 i opplæringsloven, om at det skal utarbeides ordensreglementer for alle de kommunale skolene og de skolene som eies av fylkeskommunene, må man få puttet inn i ordensreglementene at man nå skal ha og praktisere nulltoleranse mot mobbing. Og det må også følges med et fremvist sett av sanksjonsmuligheter. Men vi må starte nå. Her er ingen tid å miste.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-03-18:
Sak nr. 3 her i dag er også et viktig tema. Tre poeng i den forbindelse: Det er riktig som interpellanten sier, at hovedansvaret innenfor tilpasset opplæring ligger hos kommuner og fylkeskommuner. Ja, det er jo på grunn av lovgivningen. De er monopolister. De håndterer det aller meste her qua lovgivning. Fremskrittspartiet er bekymret over det store og økende omfanget av midler til spesialundervisning uten påviselig kontroll og evaluering. Vi stiller i den forbindelse spørsmål om hvorledes tilsynsmyndigheten utøver sitt tilsynsansvar, knyttet til at dette er en rettighet som faktisk er basert på opplæringslovens bestemmelser. Det er det ene. Det andre poenget er at det kanskje kan bli en smule bedre sikring av kvalitet hvis foreldrene får bedre styring enn det de tilsynelatende har i dag, at de kanskje kan få større innflytelse på hvordan midler til spesialundervisning brukes, spesielt der hvor de kan peke på at eleven åpenbart kan ha bedre nytte av dem andre steder enn gjennom den spesialundervisningen som monopoleier påviser. Men dette er en rettighet etter enkeltvedtak, som er knyttet til den enkelte elev. Min partikollega fra Fremskrittspartiet pekte også på spørsmålet om hvem som eier pengene. Er det slik at foreldrene, sammen med eleven, kan ta med seg de pengene man har fått seg tildelt etter enkeltvedtak, også andre steder? I enkelte kommuner er det dessverre slik at disse pengene ser ut til å bli værende i kommunen dersom foreldrene skulle komme på tanker om å gå andre steder for å få dekket undervisningsbehovet til den eleven som har fått enkeltvedtaket. Så til slutt det tredje poenget: I mange kommuner som har dårlig økonomi, har man gjennom mange år skrapt undervisningstilbudet. Derfor er det et godt tiltak at denne regjeringen igjen har lagt inn noen midler til ren undervisning. Vi er ofte i et skjæringspunkt her, dimensjoneringen til normalundervisning er blitt i knappeste laget. Det er lagt inn 100 mill. kr til én ekstra undervisningstime i norsk for 2.– 4. klassetrinn fra høsten. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan vil man sikre seg at denne undervisningstimen faktisk blir en undervisningstime for elevene, og ikke forsvinner på veien i slunkne kommunebudsjetter hos skoleeieren?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-18:
Representanten Voie svingte seg til de store høyder og utbasunerte klart og tydelig at underskuddet innenfor helsesektoren iallfall ikke skulle ramme utdanningssektoren. Men det er jo det som er i ferd med å skje nå! Det store genererte underskuddet på ca. 1,8 milliarder kr, som er dokumentert i en NIBR-undersøkelse, vil ramme videregående skole. Det er nødt til å ramme videregående skole hvis vi ikke gjør noe med det, nettopp fordi utdanningssektoren er den største sektoren som fylkeskommunen sitter igjen med. Det er også den mest økonomisk krevende sektoren. Og hvis en nå skal fordele dette genererte underskuddet på 1,8 milliarder kr på de ulike sektorene som er igjen, er det åpenbart for alle at dette vil ramme videregående skoler – hvis vi altså ikke gjør noe med det. Så det grunnleggende og prinsipielle spørsmålet er: Er vi villige til å sanere og ta ansvaret for dette genererte underskuddet? Og bare et lite apropos: Når staten nå har tatt over sykehusene, er det ganske kjapt kommet klare signaler om at her er det behov for tilleggsbevilgning. Og her er staten åpenbart villig til å legge inn ekstra penger. Det var man ikke den gangen fylkeskommunen satt med ansvaret for helsesektoren. Er vi da villige til å løfte vekk dette genererte underskuddet og si at fylkeskommunene skal starte på scratch i forhold til de gjenværende sektorene de har ansvaret for? Det er det grunnleggende – og det prinsipielle – spørsmålet som Søren Voie overså og svingte seg godt over. Så til statsråden. Jeg forstår jo at statsråden ikke vil si hva som kommer i revidert. Men jeg hadde for så vidt ventet at statsråden hadde problematisert dette forholdet som er tatt opp i interpellasjonen, nemlig: Vil dette ramme videregående skole, og hvilke konsekvenser kan det få for videregående skole hvis fylkeskommunene kommer i en økonomisk situasjon der de ikke er i stand til å opprettholde tilbudet, ikke i stand til å opprettholde et desentralisert utdanningstilbud, opprettholde skoleklasser osv.? Og hvis de blir tvunget til å kutte på grunn av at vi ikke er villige til å overføre eller sanere gjeld, vet vi at det er de dyreste tilbudene som i første omgang blir kuttet. Det vet vi. Det er naturlig. Sånn må det være. Og de dyreste tilbudene er de yrkesfaglige tilbudene. Så jeg venter spent på revidert og på hva Regjeringen vil legge inn der. Min sterke oppfordring er at her må det legges inn penger. Hvis vi ikke gjør det, vil dette helt klart i årene framover – iallfall i 2003 – ramme videregående skole, utdanningstilbudet og omfanget av de ulike tilbudene
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-18:
Det lå an til en spennende interpellasjonsdebatt. Vi fikk også avdekket litt av spredningen innenfor Høyre når det gjelder en del viktige ting på dette området. Først litt om kompetansesentrene, som interpellanten også tok opp. Da vi behandlet den nevnte stortingsmeldingen og vedtok en viss nedbygging av disse kompetansesentrene, var det nettopp for å flytte ressursene ut til den enkelte kommune. De ressursene som var rettet mot enkeltindivider, skulle i større grad fordeles ut til den enkelte kommune. Men så sitter en del av disse kompetansesentrene igjen med kompetanse i forhold til atferdsproblemer. Atferdsproblemer er jo ofte knyttet inn mot systemer ved den enkelte skole. Det vil da ofte være riktig å se på måten en organiserer systemet på, for å prøve å avdekke om det kan være en av årsakene til atferdsproblemene ved en skole. Det er derfor naturlig at en del av dette arbeidet blir rettet inn mot systemene ved den enkelte skole. Jeg vil tro at det er det som i stor grad skjer. Så har jeg lyst til å ta opp noe av det som går på ressurssituasjonen. Vi er i en situasjon der skolenes rammetimetall går ned. Det har vært en utvikling de siste årene at rammetimetallet, det timetallet som er til disposisjon – og da snakker jeg om grunnskolen – til gruppedeling, til individuelle tilbud osv., er blitt redusert. Dette er fakta som vi bare kan gå inn og se på i statistikken. Samtidig som dette rammetimetallet går ned, går timetallet på bakgrunn av enkeltvedtak opp. Altså: Det er åpenbart en klar og sterk sammenheng mellom den samlede ressurssituasjon som skolene har, og enkeltvedtaksbeslutninger, der en vedtar å gi den enkelte elev et visst antall timer til styrking innenfor et fagområde. Det er et prinsipielt og viktig spørsmål å ta fatt i, å tørre å prøve å avdekke den sammenhengen. Og hvis det er den type sammenheng, som jeg påstår at det er, og som jeg er ganske overbevist om at det er, blir utfordringen vår å sikre et minste timetall til hver klasse, til hver skole, for å redusere bruken av enkeltvedtakstimer. Vi må få en nedre ramme for timetallet. Hvis vi klarer å få det til, å sikre en minstestandard, et minstetimetall, føler jeg meg rimelig trygg på at antall enkeltvedtakstimer vil gå ned, og vi vil få en mer samlet bruk av disse ressursene. Vi vil få en mer målrettet bruk, og vi vil få en bedre bruk også i forhold til de elevene som trenger spesiell tilrettelegging. Mitt spørsmål til statsråden blir, hvis jeg får lov til å stille et spørsmål – og det får jeg nok: Vil statsråden gå inn og se på om det er den type sammenheng som jeg påstår at det er?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-03-18:
Alle talere har understreket at fylkeskommunens økonomi er viktig for det videregående skoletilbudet. Det er vi alle enige om. Det er klart at denne reformen som vi har vært gjennom, reiser en del utfordringer i forhold til fylkeskommunens økonomi. Jeg er tilfreds med at Regjeringen sier seg villig til å gå gjennom situasjonen nå i vår i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for å kartlegge hva som er den faktiske situasjonen, og hva som skal være statens bidrag. For når det gjelder de utgiftene som er knyttet opp mot helsereformen – og der er jeg enig med representanten Voie – er det naturlig at Stortinget går inn og tar ansvaret for det. Det som gjør meg bekymret, er at vi har en del tilbud som kanskje umiddelbart står i fare. Det gjelder voksenopplæringstilbudet. Vi vet at trang økonomi i fylkeskommunene gjør at en ikke får til den satsingen på voksenopplæringen som er ønsket. En baserer seg i veldig stor grad på nettbaserte tilbud. Det er vel og bra, men det trengs også tilbud hvor en har klassetilhørighet og deltakelse. Det samme gjelder tilbudet for tekniske fagskoler, hvor en også prøver å finne økonomisk besparende tiltak. Dette er et tilbud som har gått litt på tomgang i påvente av en avklaring om hvem som skal ha ansvaret. Men tilbudet trengs, og det er fortsatt fylkeskommunens ansvar, så man må sørge for at tilbudet ikke blir lagt ned. Stortingsflertallets budsjettvedtak i fjor har ført til at en del skigymnas har en uavklart finansiering. Det er disse umiddelbare konsekvenser som vi må gripe fatt i og finne en løsning på. Jeg tror at vi får en avklaring på den økonomiske situasjonen i vår, og da vil vi også kunne se hvilke av disse skoletilbudene som kan opprettholdes og bli videreført. Men fylkeskommunens ansvar ligger der som en bærebjelke.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-03-18:
Jeg er glad for det grunnleggende perspektiv i statsrådens svar, nemlig at verdi- og dannelsesdimensjonen skal gjennomsyre hele skolens virksomhet og liv. Det er et perspektiv som er viktig å dra med seg i det tverrfaglige samarbeidet, men også i skoleledelse og i utdanning av lærere. Jeg er også veldig glad for statsrådens understreking av hjem–skole-samarbeidet. Nettopp forståelsen av at ansvaret for opplæringen og oppdragelsen ligger hos foreldrene, gjør at skolen blir en samarbeidspartner for foreldrene. Det betyr også at dialogen i hjem–skole-samarbeidet blir så sentral, og at dette må være en gjensidig påvirkningsprosess – gjensidig i den forstand at foreldrene kan påvirke skolens innhold, men også i den forstand at skolen kan bidra med råd og tips i oppdragelsen av barn. Foreldreveiledning er noe vi snakker om i barnehagesektoren, men det kan også brukes i grunnskolen. Jeg tror også det er viktig det statsråden understreker, å spre de gode eksemplene. Det skjer mye bra i norsk skole på dette området, og jeg tror det er viktig å legge opp til et system hvor dette blir spredt, blir fokusert og kommer også andre skoler til del, som inspirasjon til nærmest å lære av hverandres feil. Så det er en vilje til konkret oppfølging. Jeg ser med forventning fram til at verdi- og dannelsesdimensjonen blir en enda mer sentral del i den skolepolitiske debatt. Jeg har to utfordringer til statsråden: Den ene utfordringen er knyttet til lærerutdanningen. Selv om statsråden har varslet at det kommer en lærerutdanningsmelding, la jeg med interesse merke til at statsråden sa at det ville bli en obligatorisk enhet, et obligatorisk emne om verdier og kultur for lærerstudentene. Jeg oppfattet også at statsråden sa at det ville bli et eget emne om profesjonskunnskap. Jeg har lyst til å be statsråden kommentere hvorvidt hjem–skole-samarbeidet er en sentral del av innholdet i denne biten. Så noterer jeg med tilfredshet statsrådens svar om dette med egne indikatorer for kvalitetsvurdering som er knyttet til verdier og dannelsesarbeid. Det tror jeg er nødvendig. Jeg tror det er viktig at vi løfter fram at uten disse kvalitetsindikatorene, kan vi ikke si om en skole har en god kvalitet eller ikke. Det blir for ensidig bare å se på karakterresultatene. Til slutt: Jeg ser fram til debatten og til å høre andre partiers perspektiver og holdninger til skolens oppgave.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-03-18:
Jeg synes debatten har vist at det er oppslutning om skolens oppgave, og at det forutsetter et helhetlig læringssyn hvor man både har oppdragelse, kunnskap og mestring inne som viktige perspektiver. Jeg ser heller ikke – i likhet med representanten Aksnes – at det er noen motsetning mellom det å være sterk faglig og det å være opptatt av elevens sosiale og menneskelig utvikling. Dette er to sider av samme sak – samme dimensjoner. Det er en utfordring for oss å tilrettelegge slik at alle disse perspektivene går hånd i hånd i skolens videre utvikling og også i lærerutdanningen. Videre har jeg lyst til å si at jeg opplever at det er en stor oppslutning om den offentlige skolen i Norge, og jeg er enig med representanten Lena Jensen når hun sier at den har vært en felles møteplass for oss. Den har bidratt til utjevning og tenkning omkring likeverd og likhet i samfunnet, som har vært sentralt og viktig. Jeg opplever også at det er tverrpolitisk vilje til å fortsette satsingen på den offentlige skolen. Samtidig er det viktig å ha respekt for foreldrenes valg. Hvis foreldrene ønsker en sterkere – kall det – oppdragelse i tråd med sine egne verdier, bør det være frihet til å handle deretter gjennom å kunne velge en annen skole. En av de ideologiske konfliktlinjer som går i skolepolitikken, er kanskje konsekvensen av foreldreretten og foreldreansvaret, hvor i hvert fall Kristelig Folkeparti skiller seg ut fra Sosialistisk Venstrepartis tenkning. Så er jeg enig med representanten Bekkemellem Orheim i at det er veldig enkelt å føre generelle diskusjoner. Når vi går inn på innholdet i verdibegrepet, blir det med en gang mer konfliktfylt. Men det er nettopp den dialogen som vi ønsker i skolen – også de konfliktfylte dialogene. For dialogen kan skape forståelse, den skaper fellesskap, og den kan skape handling. Dermed er det også naturlig at dialogen om homofiles livssituasjon hører hjemme i skolen. Meningsutvekslinger som vi har i samfunnet for øvrig, er det klart at vi også skal kunne ha i skolen. Til slutt: Jeg tror det er nødvendig at vi i skolepolitikken fokuserer på hva som er skolens oppgave. Og med en gang vi fokuserer på skolens oppgave, vil også skolens oppdragelses- og verdidimensjon ha en sterk og stor betydning.
Mali Grete N. Aksnes (Senterpartiet), 2002-03-18:
Innleiinga i interpellasjonen tok utgangspunkt i det oppsamla underskotet som fylkeskommunane no sit inne med. Det har vore to felt som har hatt ei sterkt stigande kurve i fylkesøkonomien, og det er sjukehusa og barnevernet. No er det sagt at vi må bruka 15 år for å nedbetala gjeld som er komen først og fremst på grunn av sjukehusa. Eg har forstått at helseforetaka no skal få auka løyvingar for å vidareføra den innsatsen som fylkeskommunen gjorde i fjor, mens fylkeskommunen som gjorde den jobben, då ikkje skal få dekt dei same kostnadene. Eg ser her at det er ei slags innrømming av at det har vore underfinansiert, og då er det om å gjera at ein greier å retta det opp igjen no i revidert. Mykje av det som fylkeskommunen har brukt pengar på, har vore initiert av Stortinget med krav om spleiselag for å få ting utført. Det gjeld både investering og drift. Og i den perioden har skulane måtta venta. Reform 94 førte sjølvsagt med seg store behov for ombygging og tilbygg i forhold til dei nye planane – teorirom, grupperom osb. IT-investeringar er det også eit klart krav om i lov om vidaregåande utdanning at skal brukast som eit pedagogisk hjelpemiddel i alle fag, pluss at det skal vera eit sjølvstendig fag. Då er det eit stort behov for utskifting av forelda maskinvare, og opplæring av lærarar er heilt nødvendig. Men eg vil bruka mitt siste minutt på det som kanskje er aller viktigast. Etter Reform 94 har alle ungdommar rett til plass i den vidaregåande skulen. Vi ser ein eksplosjon i barnevernstiltak, det fører også til den same store auken i spesialundervisning. Det blir veldig viktig at vi no greier å oppretta alternative tiltak for elevar som ikkje finn seg til rette innanfor den ordinære undervisninga – opplegg med stor fleksibilitet, her nyttar det ikkje med firkanta opplegg. Dette er ungdommar med lite eller inga omsorg heime – det kan vera snakk om rus, kriminalitet eller psykiske problem – og skulen er for mange det einaste faste haldepunktet. Vidaregåande skule kan altså ha stor førebyggjande effekt på ungdomsproblem. Kvart år vi greier å halda desse ungdommane innanfor systemet, er mykje vunne. Utan eit sluttoppgjer no som gir fylkeskommunen rom for tiltak for denne elevgruppa – ho er lita, men har store ringverknader – vil skulen og samfunnet tapa både økonomisk og menneskeleg.
Mali Grete N. Aksnes (Senterpartiet), 2002-03-18:
Slik eg har forstått intensjonen i m.a. «Mot rikare mål», må arbeidet med å utvikla gode læringsmiljø gå inn i eit kontinuerleg arbeid med haldningar og verdiar. Førebygging og meistring av negativ åtferd og vald er sjølvsagt i alle si interesse. Så er kvardagen slik at lærarane alltid må balansera mellom å vera gode faglærarar og samtidig vera gode verdiformidlarar. Vi ser ikkje noko anten – eller, det må vera plass til både – og. Men vi må vera klar over at verdiformidling og verdimerksemd tek tid. Det er rett, som statsråden var inne på, at det allereie er mange gode opplegg i gang. Det er eit flott engasjement blant lærarar og skuleleiing, og vi har f.eks. «Steg for steg», KREPS, Lions Quest og «Dialog» – alle innehar metodikkar for betre samhandling med andre, og der respekt er veldig viktig. Eg vil konkret nemna eit tiltak som har vore prøvt i Hordaland innafor vidaregåande skule. Der har ein tilsett noko ein kallar elevinspektørar – ikkje fordi dei er inspektørar, men for at dei skulle ha rett løn. Dei er eigentleg kontaktlærarar, dei er elevane sine talsmenn i samarbeid med elevrådet. Eit av punkta er nettopp å setja verdidebatten i fokus, men det er elevane sjølve som er drivkrafta i forhold til kva som er viktig å setja på dagsordenen. Den elevhjelpa som denne lærararen gir, kan vera av personleg art, det kan vera yrkesval, det går mykje på dette med å læra demokratiske spelereglar, det går på rus, mobbing, vanleg folkeskikk og russefeiring. Alt dette er tema som elevane sjølve ser er avgjerande for at alle skal trivast. Det at ein kan ta utgangspunkt i situasjonen ved eigen skule, gjer at dette blir vellykka. Den vaksne er ein slags advokat, eller eit bindeledd mellom elevgruppa og skuleleiinga. Klassestyrar eller faglærar er ikkje alltid den som det er mest tenleg å ta kontakt med – ikkje minst har vi blitt merksame på det no i forhold til dette med at lærarar mobbar elevar. Mitt poeng er at ein må byggja på opplegg som allereie er i gang. Trivsel er grunnleggjande for all læring, og då blir òg tid til kontakt med kvar enkelt elev det aller viktigaste.