Jan Petersen (Høyre), 2004-01-29:
Jeg satt og tenkte litt igjennom debatten i lunsjpausen, og da slo det meg at jeg kanskje har vært for lenge i politikken, for nå har jeg sittet og hørt på EU-debatter i 42 år. Jeg må si at av de debattene jeg har hørt i løpet av de årene, er dette en av de mest spesielle. Jeg har jo oppfattet at Senterpartiet er mot EU og mot EØS, men på tross av ti års erfaring med EØS-avtalen har ikke Senterpartiet greid å komme frem til annet enn en skisse av et alternativ. Hva man har brukt alle de årene til, kan man jo lure på, men det har blitt så galt at Senterpartiet nå må be EØS-tilhengere og ja-folk om hjelp i dag for å få orden på hva dette standpunktet deres egentlig dreier seg om. Det er en ganske spesiell situasjon. Vi har vel fått det lille innblikk, i hvert fall for Senterpartiets del, at de ser for seg en eller annen slags sveitsisk modell eller ideal, men Åslaug Haga var jo også veldig tydelig på at den ordningen som Sveits har fått, den kan vi jo ikke bruke. Det måtte være noe annet som man i så fall tenkte på. Jeg har en følelse av at det er vel en slags uuttalt drøm, at man plutselig skal få en avtale hvor vi har flere fordeler og EU færre. Det tror jeg er grenseløst naivt. I ethvert avtaleforhold er det plusser og minuser, noe som vi kommer godt ut av, og noe som EU kommer bedre ut av. Hvis Senterpartiet et øyeblikk tror at man f.eks. kommer unna den økonomiske utfordringen, har man nok ikke engang lest hva Sveits vil møte av forhandlingsmandat fra EUs side. Man trenger jo ikke noen utredning for å følge alminnelig med i den politiske debatten. Så dette betyr egentlig at Senterpartiet i løpet av ti år faktisk ikke engang har greid å få orden på sitt standpunkt. Senterpartiet har vel kanskje mer og mer blitt et parti for å si nei og kritisere, men har liten evne til å bygge opp. Det synes jeg er synd, men da får vi andre gå videre. Det er vel kanskje også derfor Senterpartiet i dag faktisk ser seg tvunget til, til sjuende og sist, subsidiært å stemme for det Haga selv karakteriserer som en ulykke. Man kan si mye om Bastesens standpunkt, men det er det i hvert fall mulig å forstå, i motsetning til den subsidiære stemmegivningen i favør av ulykken. Nå er dette såpass spesielt at det lett kan bli hovedsaken i debatten. Det vil i så fall være synd, for vi står i virkeligheten overfor en historisk beslutning. Denne EØS-utvidelsen er en del av samlingen av Europa, hvor ti land som i sin historie hører nært til vår del av Europa, nå endelig er tilbake i den europeiske hovedfold og vi greier å knytte oss på gjennom EØS-avtalen. Vi har et bidrag av en annen karakter enn andre, men også Norge er på en positiv måte med på å samle Europa, og vi yter et betydelig bidrag for å få det til. Vi vil dele det samme felles indre marked med utfordringer, spørsmål og svar, fordeler og ulemper som f.eks. en ungarer, en polakk eller en balter vil gjøre. Det er politisk og ideologisk viktig og riktig, og derfor er det på mange måter en stor og historisk dag når Stortinget nå sier ja til den avtalen. Alle vet jo at EØS-avtalen har sine plusser og minuser. Alle som vil gå tilbake til innstillingen fra utenrikskomiteen den gangen EØS-avtalen ble vedtatt, vil se at Høyre for sitt vedkommende var veldig tydelig i advarslene om hvor avtalen ikke var god nok. Men Høyre, i likhet med mange andre partier i denne salen, har jo aldri vært i tvil om at EØS-avtalen er den nest beste som fungerer på de områdene hvor den er tiltenkt, men den har altså en del svakheter. Jeg har aldri lagt skjul på at en av svakhetene er at bidraget jo på mange måter går langt utover det man kan si er rimelig, ut fra betaling for en økt markedsadgang, men vi må da huske hva som er det politiske perspektivet i det vi står overfor. Vi er nå med på å yte et substansielt bidrag til å fjerne en fattigdomskløft i Europa. Det er en fattigdomskløft som vil ha stor negativ betydning for det norske samfunn, hvis den ikke adresseres. Vi kan ikke lenger holde dette fra oss, og jeg tror det er politisk og ideologisk riktig at vi gjør det. Derfor er denne avtalen ikke bare et spørsmål om butikk, som jeg sa i min utenrikspolitiske redegjørelse. Dette er også et spørsmål om viktig ideologisk politikk. Vi har selvfølgelig hørt fra Senterpartiet at man kunne forhandle så mye bedre selv. Det kan man jo ha flere meninger om. Det er sikkert riktig, men alt tatt i betraktning har vi nå kommet frem til en avtale som er balansert. Men vi må se i øynene at EØS-avtalen ikke kan løse alle de problemene Norge står overfor. Når det gjelder markedsadgang for fisk, må jeg bare si at det er grenser for hvor langt det er mulig å nå, hvilke problemer som kan løses, med mindre vi på vår side vil legge på bordet de tingene EU er opptatt av. Det har vi tatt eksplisitt stilling til at vi ikke er innstilt på å gjøre. Da ble ordningen som den ble. Derfor må vi si at det selvfølgelig ikke løser alle problemer fullt ut. Det var, så vidt jeg skjønte, et spørsmål om de mer detaljpregede reglene knyttet til hvordan de nye finansieringsordningene skal virke. Til det er å si at det arbeides nå både i Oslo og i Brussel for å få på plass det nødvendige rammeverk før ordningen trer i kraft. Dette er av de mer tekniske spørsmål, men det må understrekes at det her selvfølgelig ligger til rette for en mottakerstyring. Det fører meg over til Høglunds spørsmål fra tidligere i dag, nemlig at dette legger også godt til rette for å bygge nettverk og partnerskap mellom så vel offentlige som private aktører. Det at Norge nå blir en tung bidragsyter, gjør, hvis vi håndterer vår sak riktig, at dette også vil være et viktig element for å bygge relasjoner mellom oss og mottakerlandene. Her vil det gis mange muligheter også for det norske næringslivet. Jeg er ikke i tvil om at det forslaget som Høglund har akseptert blir oversendt til Regjeringen, vil gi oss en ytterligere påminnelse om hvor viktig det er å se på hvordan man kan bygge partnerskap med de nye landene langs disse finansieringsordningene.