Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-17:
Etter å ha hørt den panegyriske hyllesten av Regjeringens politikk er det i grunnen merkelig at ikke flere enn 15 20 pst. synes at denne regjeringen er så genial. Jeg har faktisk i min tid ikke hørt maken til villedende markedsføring fra Stortingets talerstol. Jeg tror det finnes en lov som heter forbrukerbeskyttelse. Det spørs om ikke denne kanskje hadde kommet til anvendelse. Men det er riktig at norsk økonomi går godt – heldigvis for det. Norske bedrifter tjener penger, og det er bra. De fleste av oss har bedre råd, og det er også fint. Renten og inflasjonen er lav. Det de fleste økonomer mener, også økonomer med partibok i Høyre, er at svært lite av de gode økonomiske tidene kan tilskrives Regjeringens politikk. Tvert imot skjer det et omslag i norsk økonomi våren/sommeren 2003, som gjør at siden da har det gått jamt oppover både i Norge og i andre land, og mer bratt oppover i Norge i positiv retning av særlig én årsak, nemlig at vi har høy råvarepris på de varene vi selger internasjonalt. Særlig olje og gass, men også metaller, treforedling, fisk og andre produkter har god pris internasjonalt. I tillegg har vi den litt merkelige situasjonen at vår næringssammensetning er slik at vi importerer en stor del av våre ferdigvarer. De importeres i stor grad fra land som Kina, og da til svært lav pris. Vi har hatt en historisk kombinasjon som gjør det mulig å ha et høyt privat forbruk samtidig som vi har lav inflasjon og lav rente. Dette nyter vi godt av. Det er jo derfor paradokset framstår som mye sterkere i norsk økonomi enn i mange andre lands økonomi. Og paradokset er at på tross av at norsk økonomi går veldig godt, på tross at vi har det bedre, de fleste av oss, har vi fremdeles en arbeidsledighet på nesten 100 000 mennesker. Vi har 33 000 ungdommer under 25 år uten arbeid. Langtidsledigheten i Norge er fordoblet under den sittende regjering. Vi har kommuner som sliter. Senest forrige dagen fikk vi se en rapport om hvordan vedlikeholdet i norske kommuner er, og det er ikke bare Høyre som skal ta ansvar for dette. Det viser seg at 58 pst. av skolene har en bygningsmessig tilstand som ikke er tilfredsstillende. Det skyldes selvfølgelig ikke at kommunepolitikere ikke ønsker å pusse opp skolene, men det skyldes at det ikke finnes penger til å pusse opp skolene. Vi merker det i klasserommene, vi merker det i kollektivtrafikken, vi merker det i bemanningen på sykehjemmet, og vi merker det på at vi har mange fattige. Og det er vel ingenting som er mer et paradoks, og som slår hardere, enn at vi har fattigdom i et så rikt land, og at det er mennesker og ungdommer som ikke kan delta på det andre har råd til. Da blir kontrasten veldig vanskelig og veldig tung å bære. Dette er også et av de viktige paradoksene vi ser. Jeg har registrert at Regjeringen skryter veldig og uhemmet av alt som går godt i norsk økonomi. Det er lite av dette som kan tilskrives Regjeringen. La meg allikevel bare ta følgende paradoks: Regjeringen sier at de har brukt handlingsregelen, og at handlingsregelen er så viktig for hvordan norsk økonomi er håndtert. Ja, mon tro det. Handlingsregelen er fornuftig som en rettesnor, men Regjeringen har altså i løpet av sine fire år brukt nesten 100 milliarder kr mer enn handlingsregelen tilsier. Det har til og med gått så langt at sentralbanksjefen i høringen i finanskomiteen om pengepolitikken sa at han legger til grunn at handlingsregelen ligger til grunn for norsk finanspolitikk. Han sier ikke at den følges. For den følges jo ikke. Vi bruker 6,4 pst. av realavkastningen, og ikke 4 pst., som handlingsregelen tilsier. Jeg mener at det er en fornuftig bruk. Men det betyr at handlingsregelen ikke er et ankerfeste i norsk økonomi. Det er et drivanker. Regjeringen har lagt dette opp som et drivanker og nyter da svært godt av den internasjonale konjunktur som gjør at norsk økonomi går bra. Hvis man ønsker å ta æren for det som går bra nå, må man også ta ansvaret for det som ikke går bra. Det betyr at Regjeringen også må ta ansvaret for de 30 000 som ble arbeidsledige våren 2003 ved en forfeilet økonomisk politikk og en forfeilet pengepolitikk. Det betyr at Regjeringen må ta ansvaret for at klasserommene dessverre ikke er i en stand som vi vil ha, at skolene ikke er i en stand som vi ønsker, at vi har fattigdom. Vi har en regjering som også må ta ansvaret for alt dette, som er de paradoksene og kontrastene som svært mange av oss ser når vi er rundt i Norge. For SV er det særlig fire ting som har vært viktig i det alternative budsjettet. Det ene er styrket kommuneøkonomi. Hvis en går inn i tabellene i revidert budsjett, vil en se veldig tydelig hvorfor kommuneøkonomien i Norge er en viktig parameter på hvorfor dessverre ikke ting er som de burde. For neste år er prognosen at det skal være 1 pst. vekst i kommuneøkonomien, mens det skal være 3-4 pst. vekst i den private økonomien. Hvis en går bak tallene og ser, hva betyr dette? 1 pst. vekst i kommuneøkonomien er mindre enn inflasjonen. Det vil bety at det ennå ikke til neste år vil være mulig å ansette flere på sykehjemmet. Det vil ikke være mulig å ansette flere mennesker i skolen. Det vil ikke være mulig å få bedre bemanning i barnehagene. Det vil ikke være mulig å vedlikeholde bygningsmassen til skolene bedre – simpelthen fordi en så lav vekst vil gjøre at alle de pengene kommunene rent faktisk har, vil gå til de løpende og helt nødvendige driftsoppgavene som kommunene allerede har. Det vil bety at kommunestyremøtene og budsjettmøtene neste år vil gå på akkurat – og kanskje i enda sterkere grad – det som vi har sett i det siste, nemlig hvor skal man prøve å finne penger. Og så har vi en regjering som står her på Stortingets talerstol og har ingen – ingen – forståelse for den vanskelige situasjonen som svært mange norske kommunepolitikere og ikke minst befolkningen har. Tvert imot hørte vi en skryteliste som ikke hører hjemme i denne verden. Men dette perspektivet er jo helt fraværende, totalt fraværende, i Regjeringens politikk og i Regjeringens skryteliste. Dette er noe av det viktigste vi må få på plass, og dette er en av de aller, aller viktigste grunnene til at denne regjeringen bør byttes ut. Det andre som har vært viktig for SV, er at vi ønsker å innføre makspris fra 1. august. Stortinget gjorde et historisk vedtak ved at vi fikk til en storsatsing på barnehager, som SV er stolt av å ha tatt initiativet til. Vi mente også det var riktig å få med Regjeringen på dette, for at vi skulle få ro omkring barnehagepolitikken og utbyggingen i løpet av disse årene. Dessverre har ikke det skjedd, men vi har fått en formidabel vekst i antall barnehageplasser – takk og pris for det – og vi har fått prisen ned. Men det siste skritt er ennå ikke tatt, og vi mener det er riktig å ta dette fra 1. august, for det har vi lovet våre velgere. På barnehagepolitikken kanskje mer enn på noe annet område er det mange partier i denne salen som har forlovet seg gjennom mange, mange år. Det tilsier at det hadde vært nødvendig og viktig å bygge opp tilliten på dette feltet ved at man rent faktisk sluttførte barnehagepolitikken, som vi har lovet i denne stortingsperioden. Vi lover at vi skal fullføre dette i starten av neste periode hvis velgerne gir oss anledning til det. Småbarnsforeldre i Norge kan i sannhet frykte hva som skjer hvis denne regjeringen fortsetter. Da vil prisen på nytt eksplodere, og barnehageutbyggingen vil stoppe opp. Det har Høyre lovet velgerne. De ønsker ikke å prioritere barnehager. Det tredje som for oss har vært viktig, er å satse på sykehusene. Sykehusene har fått mer penger i dette forliket med Fremskrittspartiet. Det var forventet, men det vil allikevel være slik at sykehusene til neste år vil ha et stort etterslep. De har stor gjeld, og det vil bety at det fremdeles vil være lange køer til pasientbehandling, La meg spesielt si at jeg er veldig, veldig skuffet over Fremskrittspartiet, som gjentatte ganger har lovet at de ikke skulle kutte 10 pst. på sykehuset i Trondheim, som de jo har gått inn for, og de har lovet at de skulle bygge psykiatrisenteret i forbindelse med den store utbyggingen på St. Olavs Hospital. Men nok en gang faller Fremskrittspartiet Midt-Norge i ryggen. For fjerde gang har de lovet dette, og for fjerde gang svikter de sitt løfte. Det vil Fremskrittspartiet merke. Jeg er glad for at man har utsatt balansekravene på sykehusene, noe som gjør at man får noe lengre tid til omstilling. Det er bra for pasientbehandlingen. Men først og fremst vil sykehusene ha bruk for friske penger. Det skal vi sørge for at de får. Det fjerde poenget har jeg allerede vært inne på, og det gjelder arbeidsledigheten. Det er et veldig usunt trekk ved et samfunn som går så godt som vårt, at så mange mennesker ikke har et arbeid å gå til. Særlig er det urovekkende at så mange som 33 000 ungdommer under 25 år ikke har arbeid. Det er et formidabelt høyt tall, og det betyr at vi nå må få på plass igjen en garanti for at ungdom skal få muligheten til å få seg en arbeidsplass eller en utdanning. Vi har i dette reviderte nasjonalbudsjettet bl.a. lagt fram forslag om fire forhold når det gjelder dette, og vi ber egentlig Stortinget om å tenke gjennom om det ikke er klokt at vi sammen gjør dette for å få til et løft for å få unge mennesker til å få noe fornuftig å holde på med. Det ene er å gi tilskudd til ungdom, jobbsøkertilskudd, for svært mange ungdommer er ikke engang kvalifisert til å få arbeidsledighetstrygd, og derfor kommer de ikke på arbeidskontoret. Derfor faller de utenfor alt. Hadde vi kunnet gitt dem et tilskudd for at de skulle bli motivert til å søke jobb, tror vi det hadde vært fornuftig. Det andre er at vi tror det hadde vært fornuftig at arbeidskontorene hadde et eget hjørne eller en egen disk der ungdom ble behandlet spesielt, og slapp å stå i den lange køen av alle andre mennesker som dessverre er der, så de simpelthen fikk muligheten til et tilrettelagt opplegg for å finne seg noe fornuftig å holde på med. Det tredje er at vi ønsker et tilskudd til bedrifter, private eller offentlige, som ønsker å ta imot ungdommer som har bruk for det for å tilpasse seg arbeidslivet, slik at de på den måten kan få kvalifikasjoner som gjør at de har muligheten til å bruke evnene sine til gagn for seg selv og samfunnet. Det tror vi hadde vært fornuftig. Og ikke minst tror vi, for det fjerde, at det hadde vært fornuftig å lage egne innovasjonsordninger for unge mennesker som er flinke, og som har ideer til å skape sin egen arbeidsplass og på den måten få brukt evnene sine på en annen måte. 33 000 mennesker uten arbeid under 25 år er et dramatisk høyt tall. Det som også er dramatisk, er at langtidsarbeidsledigheten har økt med over 15 000 under den sittende regjering. Bare tenk igjennom det. I løpet av disse fire årene mens norsk økonomi går så det koster, er det altså så mange mennesker som er langtidsledige, og tallet har økt. Dette er en stor fallitt for den sittende regjering. Jeg vil gjerne ta opp de forslag fra oss som er omdelt i salen, og de som står i innstillingen. Jeg vil i likhet med komiteens leder få takke komiteen og finansministeren for samarbeidet gjennom disse fire år. Jeg ser fram til at til høsten er finansministeren igjen tilbake på stortingsbenken, der han hører hjemme.