Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-12-01:
At partiet for sterk nedsettelse av skatter, avgifter og offentlige inngrep foreslår å senke skattene, redusere avgiftene og kutte i byråkratiet, overrasker neppe noen. Men til tross for at Fremskrittspartiet har hevdet nøyaktig det samme i 33 år, tror jeg ikke særlig mange i denne sal verken forstår eller ønsker å forstå dynamikken i Fremskrittspartiets økonomiske politikk. Det er to hovedgrunner til at Fremskrittspartiet ønsker et redusert skatte- og avgiftsnivå. For det første: Folk skal få beholde mer av sin egen inntekt, slik at de selv skal kunne definere og bestemme mer over sin egen velferd og over sine egne kulturaktiviteter. Vi sier dette fordi vi vet at folk har forskjellige behov, og at disse varierer i løpet livet. Med andre ord, det som defineres som god velferd eller kultur for én person, oppfattes ikke nødvendigvis på samme måten av en annen. Mens én person kan mene at en fotballkamp med venner er god velferd, vil en annen mene at en teaterforestilling med Ibsen sikrer velferden best. Mens én mener at årlige turer til Syden er god velferd, vil en annen mene at det å spare sine penger for så å gi dem i arv til sine barn, er bedre velferd. Mens én person vil mene at et besøk i svømmehallen er god velferd, vil en annen mene at et besøk på biblioteket er bedre. Mens én kan mene at et besøk på puben er god velferd, vil en annen mene at et besøk i menigheten Filadelfia er bedre velferd. La oss bruke et tenkt eksempel på hvor skjevt Regjeringens såkalte satsing på kultur og velferd kan slå ut. Mange unge mennesker er i dag ofte villige til å betale 1 000 kr for en billett til en rockekonsert eller en fotballkamp, men samtidig ønsker de færreste av de samme menneskene eksempelvis å gå i operaen. Når rockeentusiasten er villig til å betale full pris for sin billett, synes ikke Fremskrittspartiet at han eller hun samtidig skal subsidiere billetten til den politisk korrekte kulturen, som eksempelvis Operaen representerer. En slik omfordeling av samfunnets ressurser innebærer at de som deltar i breddekulturen, ikke bare betaler full pris for sin egen billett, men samtidig subsidierer operabilletten for mennesker som i stor grad er i stand til å betale for sine egne aktiviteter. En slik politikk er dobbelt urettferdig og bidrar til at folk flest finansierer samfunnets elite, eller for å bruke rød-grønn retorikk: Man tar fra dem som har minst, og gir til dem som har mest fra før. Fremskrittspartiet vil ikke stille seg til dommer over folks definisjon av velferd, men overlater denne beslutningen til den enkelte. Vi ønsker ikke at Kristin Halvorsen og Jens Stoltenberg skal konfiskere folks lønnsinntekter, slik at disse to kan redistribuere pengene til velferdsoppgaver eller kultur de selv mener er mest aktverdig. Den andre hovedårsaken til at Fremskrittspartiet ønsker lavere skatter og avgifter, er fordelen som ligger i å skape en mer dynamisk økonomisk politikk. Vi tror på det enkle budskap, at folk vil yte mer og tilby mer av sin arbeidskraft dersom man får beholde mer av sin egen inntekt. Vi tror faktisk at folks innsats på arbeidsplassen først og fremst er motivert ut fra hva man sitter igjen med i lommeboken etter at skatten er betalt. På samme måte som markedet vet at flere ønsker å jobbe dersom man får betalt 100 kr i timen istedenfor 1 kr i timen, tror vi at svært få ville ta seg bryet med å jobbe dersom staten konfiskerte 99 kr i skatt av hver hundrelapp man tjente. Vi tror faktisk at folks innsats på jobben og folks tilbud av arbeidskraft er avhengig av hva man har igjen etter at Kristin Halvorsen har tatt sitt. I motsetning til Kristin Halvorsen og Jens Stoltenberg tror ikke vi at folk flest lar seg motivere til arbeidsinnsats på bakgrunn av løfter om offentlige velferdsordninger. Så når Arbeiderpartiets finanspolitiske talsmann, Schjøtt-Pedersen, snakker om at noen partier ønsker å bruke pengene på skattelettelser, mens andre ønsker å bruke dem på velferd, er dette en politisk kortslutning. Såkalte skattelettelser er ikke noe annet enn at man lar være å kreve inn lønnsinntektene til folk. Valget står altså ikke mellom skattelettelser og velferd, men om hvorvidt Schjøtt-Pedersen eller hver enkelt er best egnet til å ivareta sin egen velferd. Men slike koblinger virker helt fremmed for sosialister med en grunnleggende mistillit til enkeltmennesket og en opphøyet tro på sin egen evne til å fatte beslutninger for andre. Fremskrittspartiets skattepolitikk er altså todelt: På makroøkonomisk nivå stiller vi ikke spørsmål om hvorvidt vi har råd til å gi skattelettelser, men hvorvidt vi har råd til å la være. På mikroøkonomisk nivå eller individnivå spør vi ikke hvorvidt det ene eller andre velferdstiltaket er mest aktverdig, men ønsker at hver enkelt selv skal få mulighet til å definere sin egen velferd eller sin egen kultur. Fremskrittspartiets skatte- og avgiftsopplegg har en innretning som gjør at det er særlig de med lave og midlere inntekter som får de største lettelsene, og det er selvfølgelig relativt sett. Det er ikke riktig, som representanten Sandal påpeker, at Fremskrittspartiet gir skattelette til dem som har mest fra før. Det er ikke slik. Det er klart at hvis man har 1 mill. kr i inntekt, betaler man allerede 500 000–600 000 kr i skatt. Med vårt skattesystem vil de som allerede betaler veldig mye skatt, også få relativt sett mer skattelette. Med Fremskrittspartiets opplegg vil en som tjener 1 mill. kr, få 7 000 kr i skattelette, mens en som tjener 200 000 kr, vil få 4 000 kr i skattelette. Det er altså de med lave og midlere inntekter som vil få flest fordeler med vårt skattesystem. I eksemplene som vi presenterer i vårt alternative budsjett, vil en toinntektsfamilie med totalt 500 000 kr i inntekt få nær 15 000 kr i skatte- og avgiftslettelser. I en familie hvor den totale inntekten er 800 000 kr, vil de samlede skatte- og avgiftslettelsene bli i overkant av 18 000 kr. For å få dette til foreslår Fremskrittspartiet store reelle økninger i minstefradraget og i personfradraget. Vi fremmer derfor forslag om at personfradragene i skatteklasse 1 øker fra 37 000 kr til 40 000 kr og fra 74 000 kr til 80 000 kr i skatteklasse 2. Vi foreslår videre at minstefradraget økes fra 63 800 kr til 72 000 kr med samme sats som i dag. Vi vil også at pensjonistene skal ha det samme minstefradraget. Videre gir vi minstepensjonistene et skikkelig løft og foreslår en økning på 13 000 kr, slik at disse ikke lenger må leve under OECDs fattigdomsgrense. Fremskrittspartiet går videre imot Regjeringens forslag om å gjøre stadig flere arbeidstakere til toppskattytere. En grense på 400 000 kr på toppskatt vil innebære at lærere, sykepleiere og en rekke offentlig ansatte nå vil få enda mer av sin inntekt konfiskert. Dette er yrkesgrupper som gjerne har høye studielån, og som neppe har ansett seg som spesielt rike før Kristin Halvorsen informerte dem om det. Fremskrittspartiet foreslår derfor at innslagspunktet for toppskatt i trinn 1 øker til 430 000 kr og i trinn 2 til 750 000 kr. Når det gjelder ungdom og studenter, foreslår Fremskrittspartiet å øke frikortgrensen til 70 000 kr. Dette vil stimulere ungdom og andre til å tilby sin arbeidskraft, samtidig som det i større grad vil gjøre det mulig for studenter å finansiere sin egen hverdag. Når det gjelder kapitalskatter, foreslår Fremskrittspartiet å øke innslagspunktet for arveavgift til 500 000 kr, og vi ønsker å øke bunnfradraget i formuesskatten til 300 000 kr. Vi minner om at dette er penger som allerede er blitt beskattet – ja ofte mange ganger. Fremskrittspartiet ønsker prinsipielt at gebyrer skal dekke de reelle utgiftene det offentlige har i forbindelse med tjenesten som ytes. I dag er det dessverre slik at folk flest, nesten uten unntak, betaler langt mer enn hva tjenesten koster å produsere. Slike kostnadsoversikter eksisterer imidlertid ikke i Finansdepartementet, og det i seg selv er relativt oppsiktsvekkende. Norge ligger på verdenstoppen når det gjelder å kreve inn avgifter. Til tross for at vi har 1 713 milliarder oljekroner på bok, opprettholdes et utall mer eller mindre godt begrunnede avgifter – noen historiske, noen blir begrunnet ut fra miljøhensyn, og andre rent fiskale. Fremskrittspartiet ønsker å foreta en opprydding i de ulike avgiftene med sikte på å fjerne de avgiftene som er dårlig begrunnet, har liten økonomisk betydning, skaper byråkrati, og som stort sett bare er til irritasjon for folk flest. Uavhengig av dette mener vi at avgiftstrykket er for høyt, og vi vil redusere dette merkbart. Ikke minst ønsker vi dette for å gjøre vilkårene for næringslivet mer attraktive, samtidig som reduserte avgifter bør kunne føre til mer moderate lønnsoppgjør. Redusert avgiftstrykk er med andre ord en vinn-vinn-situasjon for AS Norge. Fremskrittspartiet foreslår videre å øke særfradraget for eldre og uføre og øke fradraget for gaver til frivillige organisasjoner. Fremskrittspartiet foreslår også at det innføres et skattefritak for personlig treningskort betalt av arbeidsgiver. Sistnevnte skattefritak vil stimulere til fysisk aktivitet og derfor være forebyggende med hensyn til sykdomsfravær. Budsjettet som Stortinget vedtok på tirsdag, gjennomgikk en rekke skjønnhetsoperasjoner før det ble vedtatt. Vi har opplevd at prognosene for sykefravær endret seg drastisk i løpet av noen hektiske uker, vi har erfart at dieselutslipp fra fritidsbåter ikke lenger er så forurensende, vi har fått endringer når det gjelder innføring av NOx-avgiften, og vi har sett finanspolitisk talsmann i Arbeiderpartiet, Schjøtt-Pedersen, i fri dressur som sterk forsvarer av både offentlig betalte samlivskurs og frivillig sektor. Men til tross for dette: Budsjettet er fremdeles proppfullt av ukloke og smålige skatte- og avgiftsøkninger. En vellykket ordning for å stimulere det private næringsliv til å øke sin satsing på forskning og utvikling er strammet inn. SkatteFUNN-ordningen skal nå pålegges en sjablongmessig timesats, noe som selvfølgelig vil gjøre ordningen mindre attraktiv. Dette er uklokt og vil hindre at de beste og dyreste hodene blir benyttet til forskning og utvikling. Fremskrittspartiet vil derfor gå imot denne endringen. Fremskrittspartiet vil heller ikke innføre strengere miljøkrav for vår skipsnæring enn hva som finnes i våre konkurrentland, og vi vil derfor gå imot innføringen av en særnorsk NOx-avgift. Avslutningsvis vil jeg ta opp igjen de forslag fra finanskomiteen som Fremskrittspartiet har fremmet alene eller sammen med andre.