Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-04:
Jeg vil gjerne starte med å si at jeg kjenner ingen rød-grønne politikere som snakker om «eldrebyrden». Jeg kjenner veldig mange rød-grønne politikere som snakker om det fantastiske at nesten alle mennesker i dette landet har sjansen til å bli gamle, som min 86 år gamle mor, som er i god form og har et utmerket liv i dette landet, og vi snakker veldig mye om hvordan vi skal få en god eldreomsorg for disse menneskene. Men det jeg ønsker å snakke om, er klimaendring. Regjeringen sier at vi skal være en pådriver i den internasjonale kampen mot klimaendringer. Det skjer tre ting på klimaområdet samtidig i verden nå. Det ene er at det demonstreres til fulle at de bildene som vi får av de internasjonale klimaforskerne, inntreffer med stor kraft og veldig alvorlig. I dag kom meldingen om at isen på Grønland smelter mer i år enn noen gang tidligere. Flommen i Pakistan passer inn i klimascenarioene ved at det er nettopp denne typen store flom- og regnhendelser man må vente. I Kina, i Russland, i Burma har man hatt store tørkekatastrofer. I det hele tatt, 2010 ser ut til å bli et av de varmeste årene, eller det varmeste, noensinne. Vi hadde en kald vinter, det var en kald vinter på østkysten av USA, men for øvrig er alle tegnene der på alvoret i klimakatastrofen. Det andre, som skjer samtidig, er at mange land gjør masse. Brasil har redusert avskogingen med 75 pst. på sju år. Det er det største enkelttiltak fra noe land. Indonesias president kom til Norge og fortalte at han vil nå, fra 1. januar, sette i verk et forbud mot nye hogstkonsesjoner i Indonesia – et fantastisk modig og sterkt tiltak, og land som Kina, Sør-Korea og mange europeiske land utvikler klimateknologi i stor fart. Så det skjer en masse. Men samtidig med dette står klimaforhandlingene bom stille. Det er alvorlig, og spørsmålet er hva som kan gjøres for å løse opp i det. Klimaforhandlingene står enkelt sagt bom stille fordi man ikke har klart å finne balansen mellom behovet for at USA gjennomfører sterke tiltak for å få ned klimautslippene i USA, og at man blir enige om internasjonale systemer for hvordan Kinas – og Indias og Brasils, men først og fremst Kinas – selvpålagte klimatiltak skal måles globalt. Det er ingen utsikter til at vi klarer å løse dette i Cancun i desember. Da må strategien være at vi ser på hva vi kan løse, og svaret må være en frakobling. Vi må frakoble alle de områdene vi nå kan løse, fra dette ene vi vet at vi nå ikke kan løse. Så må vi bygge stein på stein, istedenfor å tro at alt kan løses i et eneste stor klimapolitisk big bang. I Cancun må målet være – og regjeringens mål er – at vi der må kunne slutte en avtale om det det internasjonale samfunn enten er helt enige om eller er nesten enige om. Det dreier seg om regnskogbevaring, det dreier seg om klimatiltak i fattige land, det dreier seg om overføring av teknologi til fattige land, det dreier seg om klimatilpasningstiltak i fattige land, og det dreier seg om kompetanseheving. På alle disse områdene er vi enten helt enige eller nesten enige. Vi må gjøre en avtale om dette i Cancun, og så må vi på basis av det bygge videre mot en mer global avtale senere. Så må vi koble sammen de to store miljøpolitiske forhandlingsprosessene i verden, i Cancun om klima og i Nagoya i Japan om tre uker – en del stortingsrepresentanter skal delta der også – om naturmangfold. Og det norskstøttede skogprosjektet er jo det som framfor alt bringer disse to dagsordenene sammen. Ved å ta vare på regnskog tar man vare på det største artsmangfoldet i noen naturtype, samtidig som man bringer klimagassutslippene ned. Vi må se på mange andre av denne typen koblinger for med de samme pengene og de samme virkemidlene og de samme politiske beslutningene å se om vi kan løse begge problemer samtidig. Det temaet som det vil være mest interesse for og strid om i forhandlingene i Nagoya om naturmangfold, er genressurser. Der har Norge påtatt seg en brobyggerrolle mellom industrilandene og industriselskapenes legitime ønske om å kunne ta rettigheter til de produkter man lager – ellers vil man jo ikke få forskning og utvikling – og samtidig utviklingslands rett til å beskytte sitt genmateriale. Sveitsiske forskere utviklet i sin tid en veldig viktig internasjonal transplantasjonsmedisin fra en sopp på Hardangervidda. Norge har ikke fått fem øre for det. Sveits har laget en milliardindustri av det. Det er ikke et problem for Norge, men det er et stort problem for utviklingsland hvis ikke de får noen gevinst av sine genressurser. Målet i Nagoya er å bli enige om dette. Og igjen: Om vi ikke kan blir 100 pst. enige, så må vi enes om de 90 pst. som vi er enige om. Vanskeligheten med både klima og naturmangfold er at det er de første store forhandlingsprosessene i den nye multipolare verdensorden, og vi må ha alle med for å lykkes.