Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Stortingsmeldingen som i dag behandles, er lagt fram av regjeringen Bondevik, men regjeringen Stoltenberg meddelte Stortinget i brev av 27. mars d.å. at meldingen opprettholdes, og den anbefalte at komiteen kunne fortsette behandlingen. En kan spørre seg: Er det behov for en stortingsmelding om tilpasning av Forsvaret til deltakelse i internasjonale operasjoner? Norge har mye erfaring og kunnskap på dette området, samtidig som det alltid er behov for å øke denne kunnskapen. Forsvaret trenger også en bedre tilpasning til denne type aktivitet enn det er i dag. I den forbindelse vil jeg vise til de endringer som har skjedd i internasjonal politikk de siste ti årene. De sikkerhetspolitiske utfordringer og potensielle trusler for Norge og NATO samlet er endret betydelig. Samtidig ser vi at lokale konflikter av den typen vi har sett på Balkan, har nødvendiggjort et betydelig internasjonalt engasjement. I tillegg dukker det opp andre typer potensielle trusler, som terrorisme og bruk av masseødeleggelsesvåpen. Denne utviklingen har ført til at både det kvantitative og det kvalitative omfanget av internasjonale fredsoperasjoner blir langt høyere i dag enn for ti år siden. De mange operasjonene i regi av NATO, FN og OSSE er de vi i Norge kjenner best. Men det foregår mange operasjoner i andre deler av verden, hvor vi ikke deltar, eller kun deltar med militære observatører. Regjeringen sier i stortingsmeldingen: «Det er Regjeringens syn at det i den nye sikkerhetspolitiske situasjon er av grunnleggende betydning for Norges sikkerhet at vi styrker vår evne til å engasjere oss aktivt i internasjonale militære operasjoner.» Denne vurderingen støttes fullt ut av Arbeiderpartiet. At tidene forandrer seg, og at operasjonene har endret seg i forhold til tidligere, fikk forsvarskomiteen erfare da vi for kort tid siden besøkte Elverum og soldater som forberedte seg til å reise til Kosovo som en del av KFOR-styrken. Det var et meget avansert utstyr de skulle håndtere, også utstyr som ikke var kjent for dem på forhånd. Det fremgår klart av meldingen at de krav som stilles til våre bidrag i internasjonale operasjoner, stadig blir høyere både hva angår reaksjonstid, trening og utrustning samt evne til å samvirke med andre lands styrker. Derfor må Forsvarets evne til å bidra i internasjonale styrker forbedres. Samtidig er det Arbeiderpartiets oppfatning at en aktiv oppfølging av Forsvarets ulike oppgaver, både nasjonalt og internasjonalt, vil være gjensidig styrkende. Det er verdifull lærdom å ta med seg i det nasjonale forsvaret. Det har vært diskutert om en ikke bør vente med behandlingen av denne stortingsmeldingen til vi skal behandle den neste langtidsmeldingen for Forsvaret. Den skal jo etter planen legges fram for dette stortinget i løpet av våren 2001. Men det er Arbeiderpartiets oppfatning at det er fornuftig allerede nå å skissere hvilke typer styrker Norge har behov for når det gjelder internasjonale styrker, og at dette kan gjøres uten at det legges føringer på hvordan Forsvarets helhetlige organisasjon best kan utformes i fremtiden. Det er også slik at denne styrken skal inngå i den ordinære forsvarsstrukturen. Målet er at vi skal kunne medvirke med troverdige bidrag i militære aksjoner i regi av FN, NATO, OSSE eller VEU/EU. Som det er sagt i meldingen, har Norge helt siden FN opprettet sine første operasjoner deltatt aktivt, noe det har vært svært stor støtte for i Stortinget. Deltakelsen har vært varierende i forhold til de enkelte operasjoner, og komiteen viser i sine merknader til de største internasjonale operasjonene vi har deltatt i gjennom tidene. I 1998 var jeg med i den norske delegasjonen til FNs generalforsamling, og et av de områdene vi ble orientert om, var FNs fredsbevarende operasjoner. På det tidspunktet hadde vi norske styrker i Bosnia i SFOR, i Libanon i UNIFIL og i Makedonia i UNPREDEP. I tillegg hadde vi militære observatører i Angola, Prevlaka og Midtøsten samt politi i Vest-Sahara, Bosnia-Hercegovina og Sierra Leone. Samtidig fikk vi en oversikt over alle de land som på det tidspunkt deltok i fredsbevarende operasjoner, og det var interessant lesning. Pr. 31. august 1998 var det 77 land som deltok i forskjellige styrker rundt om i verden. Totalt var det ca. 14 500 soldater ute, og Norge var blant de nasjoner som deltok med flest soldater. Men både Polen, Bangladesh, Østerrike, Ghana, Finland og Irland hadde flere enn oss. Enkelte kritiske røster hevder at vi bidrar med mer enn nødvendig, og at tidligere regjeringer har vært vel ivrige til å vise flagg, som det heter i militære kretser. Det jeg nettopp sa, viser at selv om vi stiller med mye personell, er vi ikke alltid best i klassen. Det er en del av Arbeiderpartiets internasjonale politikk at vi skal vise internasjonal solidaritet. Vi er et av verdens mest ressurssterke land samt at vi har et forsvar det er grunn til å være stolt av når det gjelder den jobben som gjøres internasjonalt. Samtidig er vi avhengig av støtte fra våre allierte. Ved selv å delta når andre har behov for vår støtte, viser vi at Norge setter dette høyt, vi viser ansvar, og vi styrker vår egen sikkerhetspolitiske stilling. Det er når vi kommer til styrkeregistre og styrkebidrag at komiteen deler seg i et flertall og et mindretall, og som det er sagt tidligere, består flertallet av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Meldingen anbefaler at det etableres en bredt sammensatt innsatsstyrke som får betegnelsen Forsvarets innsatsstyrke for internasjonale operasjoner. Vi mener at en slik styrke vil gi økte valgmuligheter når en krisesituasjon oppstår, og den vil kunne skape større forutsigbarhet i planleggingen av våre utenlandsengasjementer. Ved opprettelsen av denne innsatsstyrken vil den tidligere oppdelingen i norske NATO-reaksjonsstyrker og FNs beredskapsstyrker falle bort. Den nye styrken skal kunne brukes i en hvilken som helst operasjon der Regjeringen i samråd med Stortinget mener at Norge bør delta. Vi har, som alle vet, hatt Telemark Bataljon, som var et forsøk på å bøte på ubalansen mellom reaksjonstid og utholdenhet. Dette var ikke helt vellykket. Kvaliteten på styrken var meget god, etter de tilbakemeldingene vi har fått fra andre samarbeidspartnere, men beredskapen for styrken som helhet har vært begrenset. Det har vært diskusjon om styrkens størrelse, særlig fant denne diskusjonen sted rett etter at meldingen ble sendt Stortinget. Dette medførte at forsvarsminister Løwer sendte et brev til komiteen datert 5. oktober 1999 hvor hun tok fatt i noen av disse uttalelsene og klargjorde at selv om det er sagt at styrken skal bestå av et personell på 3 500, er det kun en teoretisk mulighet og i en meget begrenset periode at hele styrken skal være ute samtidig. Målsettingen fra Regjeringen er at Norge skal kunne holde et nivå på vårt løpende uteengasjement nær det vi hadde på 1990-tallet, som var på ca. 1 500, med personell fra alle grener. I tillegg er målsettingen å bibeholde en viss beredskap og reaksjonsevne hvis nye krisesituasjoner skulle oppstå. Vi som utgjør flertallet, slutter oss til at det for Hæren anbefales å opprette en todelt innsatsstyrke bestående av en reaksjonsstyrke som skal være klar til utsending innen maksimalt 30 dager fra beslutningen, og en forsterkningsstyrke som skal være klar innen 90 dager. Reaksjonsstyrken vil kunne være operativ fra sommeren 2001, eventuelt noe senere. Den komplette innsatsstyrken vil være operativ senest innen sommeren 2005. Innsatsstyrken baseres på enheter som settes opp i hjemmestrukturen. Det anbefales en ordning der de som ønsker det, og som er inne til førstegangstjeneste og ellers er kvalifisert, tilbys en begrenset økonomisk godtgjøring for å bruke de tre siste månedene av førstegangstjenesten til samtrening for deltakelse i en gitt del av Hærens reaksjonsstyrke. Styrken vil bli supplert etter behov og også bestå av fast tjenestegjørende personell. Mønsteret vil da være som følger: Ni måneders førstegangstjeneste, tre måneders særskilt trening, seks måneder ute i tjeneste, tolv måneders beredskap hjemme og til slutt seks måneder ute i tjeneste. Som det fremgår av innstillingen, er det uenighet om beredskapsperioden på tolv måneder. Mindretallet mener at den er for lang. Arbeiderpartiets begrunnelse for at den i hovedsak bør være tolv måneder, er de fagmilitære anbefalinger basert på erfaringer fra tidligere uteengasjementer, bl.a. UNIFIL-undersøkelsen. Flertallets argumentasjon om at det i beredskapsperioden kan være vanskelig å finne arbeid eller utdanning, kan vi forstå. Men vi er av den oppfatning at fredsopprettende tjenester og enkelte fredsbevarende tjenester kan oppleves som psykisk belastende av dem som er ute, og at en bør kunne leve i ro hjemme i en lang periode før en eventuelt reiser ut igjen. Både for den enkelte soldat og for familien er det godt å falle til ro etter et oppdrag. Samtidig er vi åpne for at det går an å tilpasse tjenestens lengde i forhold til tjenestens belastning. En viss fleksibilitet er nødvendig. Den andre uenigheten i komiteen fremkommer når vi kommer inn på de økonomiske konsekvensene for opprettelsen av styrken. I løpet av komiteens behandling av meldingen ble det klart at det kostnadsoverslag som fremkom i meldingen, ikke var godt nok. Dette medførte at komiteen sendte et spørsmål til forsvarsminister Løwer. I brev til Stortingets presidentskap datert 25. februar 2000 fikk vi en ny vurdering av investeringsbehovet. Det er ganske oppsiktsvekkende at regjeringen Bondevik først legger fram en melding med et kostnadsoverslag for investeringsbehovet, for deretter å komme tilbake med et overslag hvor avviket er så betydelig stort. Samtidig vet vi at i forbindelse med vårt engasjement i Kosovo, er det også avdekket store overskridelser. Dette viser at den type aksjoner som vi muligens i fremtiden vil måtte delta i, har et annet krav til utstyr, og dermed økte kostnader, enn det vi tidligere har erfart.