Anders B. Werp (Høyre), 2012-01-19:
Denne interpellasjonen dreier seg om den industrien som ved siden av gruveindustrien antakelig har lengst historie her i landet. Skogindustrien har vært viktig for landet siden de første skipsbyggerier, sagbruk, kull- og tjæremiler ble bygget. På mitt kontor har jeg et bilde som viser treforedlingsfabrikkene i Drammensvassdraget i 1955. Da var det 33 fabrikker fra Hønefoss i nord til Hurumlandet i sør. Det var tusenvis av arbeidsplasser, høy verdiskaping, og det ga etterlengtede valutainntekter til landet etter krigen. Etter vedtaket om å stanse papirproduksjonen på Follum er det nå to av de 33 tømmerforbrukende fabrikkene igjen. Det er Hellefoss i Øvre Eiker, og det er Södra Cell i Hurum. Dette forteller mye om en industri som har vært gjennom store omstillinger og kraftig rasjonalisering. Det er situasjonen som følge av vedtaket om å stanse produksjonen på Follum som er bakgrunnen for min interpellasjon. Vedtaket innebærer at ca. 700 000 m3 tømmer og 140 000 m3 flis må finne nye kjøpere. Produksjonen av ca. 380 000 tonn papir fjernes fra markedet. Over 350 ansatte mister jobben. Dette har store konsekvenser. I tillegg kan vi lese at flere andre treforedlingsbedrifter sliter tungt. Dette er naturligvis en del av et større bilde, hvor den grunnleggende faktoren er at papirforbruket går ned de fleste steder i verden. I USA har papirforbruket gått ned med 60 pst. de siste ti årene. Internett og digital informasjonsformidling har kommet sterkere, til fortrengsel for papir. I tillegg er det nå økonomisk urolige tider. La meg understreke den store betydningen treforedlingsindustrien har også for sagbruksindustrien og skogeierne. Når et tre avvirkes i skogen, går halvparten, den nedre delen av treet, til sagbrukene for produksjon av trelast. Resten av treet leveres til treforedling for produksjon av papir og cellulose. På sagbruket får man ut trelast av halve tømmervolumet, resten selges til treforedlingsindustrien i form av flis. Det vil si at ca. 70 pst. av alt tømmer som avvirkes i Norge, ender opp i treforedlingsindustrien. En reduksjon av produksjonskapasiteten her vil altså også ha konsekvenser for sagbrukenes inntjening – ikke minst vil det gå ut over skogeierne og markedet for deres tømmer. Men når vi vet at trefiber fra norske skoger har kvalitetsegenskaper og bruksegenskaper som på langt nær er utnyttet, må vi se etter nye posisjoner for industriell utvikling av dette unike råstoffet. Norge har store og økende skogressurser, og vi er trolig blant de land i verden som har størst tilvekst i forhold til det kvantum som tas ut gjennom hogst hvert år. Dette – kombinert med råstoffets gode egenskaper – gir i seg selv et tydelig bilde av det store potensialet for ytterligere næringsutvikling. Skogindustrien er en miljøvennlig prosessindustri og kanskje landets mest komplette verdikjede. Den er basert på miljøvennlige og fornybare norske råvarer, med solide norske kompetansemiljøer og med innsats av fornybar norsk vannkraft. Norsk treforedlingsindustri selger stort sett på det internasjonale markedet. Fra bransjehold hevdes det at alt som kan produseres av olje, også kan produseres av trefiber, og det er tankevekkende og oppløftende å høre fagfolk fra treforedlingsbedriften Borregaard fortelle at 25 pst. av deres produkter ikke engang eksisterte for fem år siden. Dette er et godt bilde på nytenkning og gode muligheter for en hel næring. Det er derfor viktig at man nå så raskt som mulig legger større kraft inn i arbeidet med å se på utviklingsmuligheter for nye produkter og produktlinjer basert på miljøvennlig norsk trefiber. Vi ser konturene av en overgang fra begrepet treforedlingsindustri til trekjemisk industri. Derfor må det raskt etableres en strategi for å videreutvikle disse mulighetene. Her har naturligvis næringen hovedansvaret, og den må selv være drivkraften for de industrielle og kommersielle dimensjonene i en slik strategi. Men myndighetene må selvfølgelig også bidra til å understøtte en framtidsrettet strategi. Infrastruktur, en næringsvennlig skogpolitikk, energipolitikk, fagutdanning og forskning – staten kan bidra til å åpne internasjonale markeder for norsk industri og legge til rette for gode rammebetingelser generelt. Dette er noen stikkord for statens rolle. I tillegg er det avgjørende at strategien er tilpasset næringens behov for omstilling. Høyre vil rose statsrådens initiativ til å opprette en arbeidsgruppe for treforedlingsindustrien. Vi tolker det som et første skritt i retning av en strategi hvor myndighetenes målsettinger og virkemidler ses i sammenheng. Arbeidsgruppen bør arbeide raskt og effektivt, og dens konklusjoner må være godt forankret i næringen. I en interpellasjon om treforedlingsindustrien, fra representanten Lise Christoffersen den 28. mars 2011, uttalte næringsministeren seg om eierskapet i næringen: «Men det betyr ikke at en trenger statlig eierskap for å lykkes. Det finnes også mye privat kapital og eiere som bidrar i denne sektoren.» Jeg er helt enig med statsråden i dette. Den stolte norske historien om treforedlingsindustrien viser til fulle at ikke minst skogeierne, altså råstoffleverandørene, har vært både ansvarsfulle, initiativrike og handlekraftige for å utvikle historien. Vi så det allerede i 1918, da Skogeierforbundet var en viktig drivkraft for hjemkjøpet av Borregaard, og vi så det igjen på 1960-tallet ved etableringen av Nordenfjelske Treforedling, som nå heter Norske Skogindustrier. Også her sto Skogeierforbundet bak initiativet. En strategi fra statens side må derfor bygge opp under slike langsiktige initiativ, som jeg håper både skogeierne, industrien selv og andre langsiktige investorer vil fremme i tiden som kommer. Det er særlig tre temaer som er absolutt obligatoriske i debatten om treforedlingsindustrien. Det er råstofftilgang, energipolitikk og infrastruktur. Råstofftilgangen er en akilleshæl for skogindustrien. Høyre forutsetter at regjeringen fører en næringsvennlig skogpolitikk. Det var med betydelig overraskelse vi så at det ikke er formulert et klart mål for årlig avvirkning i den landbruksmeldingen som nylig ble lagt fram. En offensiv målsetting om dette ville vært motiverende for både skogeierne og industrien i deres langsiktige planlegging, fordi det ville skapt trygghet for myndighetenes pådriverrolle på dette feltet. Tvert imot opplever man flere steder i landet særlig miljømyndighetene som en motkraft til skognæringen, i form av restriksjoner på bygging av nødvendige skogsveier og i form av pålegg som følge av såkalte inngrepsfrie naturområder. Høyre håper næringsministerens initiativ klargjør de næringsmessige perspektivene i denne situasjonen. Skognæringen har virkelig vist at de tar sitt miljøansvar på alvor. Det kan sikkert også landbruksministeren fortelle mye om. Når det gjelder energipolitikken, er det etablert en garantiordning for kraftkjøp. Denne ble godkjent av EFTAs overvåkingsorgan, ESA, i mars 2011. Høyre konstaterer at denne ordningen er noe helt annet enn det regjeringspartiene uten forbehold presenterte i valgkampen 2005. Videre har vi endelig fått på plass grønne sertifikater. Men med oppstartstidspunkt fra 2009 vil f.eks. ikke Södra Cell fullt ut kunne nyttiggjøre seg disse her i Norge. Skognæring og skogindustri er svært transportintensive næringer. Høyre forutsetter at man legger til grunn en offensiv strategi på dette området, som imøtekommer næringen og industriens behov for kostnadseffektiv transport. Det er på bakgrunn av disse momentene jeg stiller følgende spørsmål til statsråden: Hvilke strategier har regjeringen for langsiktig og høy utnyttelse av skogressursene i Norge, og på hvilken måte vil regjeringen legge til rette for en framtidsrettet, industriell utvikling av nye produkter som er basert på råstoff fra norsk tømmer?