Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2004-06-08:
Ot.prp. nr. 48 for 2003-2004 bygger på den videreføring som partene har gjort når det gjelder avtalen om et inkluderende arbeidsliv. En har oppfattet det slik at det som er nedfelt i proposisjonen fra Regjeringen, er i henhold til avtalen mellom disse tre partene. Vi mener at det blir feil når sosialministeren i forrige uke gikk ut og sa at nå har vi fått en nyordning som betyr en betydelig innstramming, og at den som ikke samarbeider, skal miste sine rettigheter i forbindelse med sykdom. Det er ikke slik mange av oss i sosialkomiteen i hvert fall har tolket dette. Det har kommet sterke reaksjoner, bl.a. fra organisasjoner som representerer psykisk helse. De har absolutt også grunn til å reagere på sosialministerens utsagn, etter min mening, hvis det er slik at sosialministeren og Regjeringen drar den slutningen og gjør de praktiske tiltak i forlengelsen av denne IA-avtalen mellom Regjeringen, LO og NHO, og basert på behandlingen her i Stortinget nå, at en skal kunne innstramme på en slik måte at en skal kunne si at arbeidstaker skal tilbake til arbeid selv om hun eller han er syk fortsatt, og er for syk til å gå tilbake til arbeid. Den avklaringen syns jeg må komme fra sosialministeren i dag. Så til det som gjelder framlegget fra Regjeringen. Vi er glad for at staten og partene i arbeidslivet har blitt enige om å videreføre IA-avtalen, slik at i hvert fall den usikkerheten er ryddet av veien. Vi syns også det er riktig at denne avtalen videreføres, til tross for at det kanskje er lite realistisk å nå avtalens mål om 20 pst. reduksjon i sykefraværet innen utløpet av 2005. Men avtalen og situasjonen i arbeidslivet viser at det er viktig å skape et inkluderende arbeidsliv, kanskje et mer inkluderende arbeidsliv enn denne avtalen så langt har klart å få til, og at det er veldig viktig å få ned sykefraværet, få syke arbeidstakere tilbake i jobb, og ikke minst også å få eldre og yrkeshemmede inn i arbeidslivet igjen. I den sammenheng er IA-avtalen lite fulgt opp, ikke minst fra statens side. Det er viktig at staten her tar det ekstra ansvaret som man har med å være pådriver i den sammenheng. Derfor finner Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet grunn til å stille spørsmål ved bl.a. om tilretteleggingstilskuddet er for lavt og for dårlig innrettet i dag for å få personer med nedsatt funksjonsevne tilbake til arbeid. Vi har derfor hatt et håp om at Regjeringen kunne komme tilbake med en vurdering av dette i forbindelse med budsjettet for 2005. Dessverre får vi ikke noe flertall for dette i dag, men det er likevel slik at det er et klart signal til Regjeringen om å skjerpe denne oppgaven med å få yrkeshemmede og eldre inn i arbeidslivet igjen og gjøre arbeidslivet inkluderende for denne gruppen i større grad enn det er i dag. Så er det viktig at staten også stiller ressurser, både i form av økonomi og i form av personell, til rådighet for at IA-avtalen skal lykkes best mulig. Jeg tenker da på institutter som disse arbeidslivssentrene, Trygdeetaten og Arbeidstilsynet. De må ha ressurser til nå å kunne gå aktivt inn og bidra til at dette kan lykkes mest mulig. Samtidig er det også klart at staten har et spesielt ansvar, ikke minst gjennom spesialisthelsetjenesteloven og reformen om helseforetak, når det gjelder dem som blir syke. Det viser seg jo at det er det legemeldte fraværet og fraværet som går utover arbeidsgiverperioden, som øker. Det kan ikke tolkes på annen måte enn at det er langtidssykefraværet og de som har behov for behandling og rehabilitering, som utgjør den største utfordringen i forhold til det økende sykefraværet. Da må staten ved Regjeringen påse at det finnes ressurser nok til å få til en rask og god behandling av de som er syke, og også en rehabilitering i de tilfeller det er behøvelig. Da mener i hvert fall Senterpartiet at det er viktig at man har ressurser nok innenfor helsetjenesten, innenfor spesialisthelsetjenesten og rehabiliteringssystemet, slik at en kan få en raskest mulig behandling og også en best mulig rehabilitering, og at den rehabiliteringskapasiteten som finnes i landet, kan utnyttes, hvilket ikke er tilfellet i dag.