trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-07:
Interpellanten er opptatt av ord som valgfrihet og medvirkningsmuligheter for brukerne når det gjelder tjenester som det offentlige tilbyr. Den type generelle betraktninger er det jo ikke så vanskelig å være enig i. Men det viktige er hva slags frihet vi snakker om. Høyre framstiller det slik at det folk er aller mest opptatt av når det gjelder barnehageplass, skoleplass eller, som her, sykehjems- eller omsorgsboligplass, er å være kunder på shoppingrunde for å finne den beste varen, med den beste kvaliteten og til lavest mulig pris. Jeg tror ikke at folk flest er så veldig opptatt av denne type valgfrihet. Jeg tror svært få gamle, syke og pleietrengende ønsker å flytte rundt i landet alt etter hvor de beste sykehjemmene eller omsorgsboligene er. Det som imidlertid er avgjørende når folk har behov for hjelp og bistand, enten det skal skje hjemme, i omsorgsboliger eller på sykehjem, er at tilbudet faktisk fins, og at det fins der folk bor, og i tillegg sjølsagt at kvaliteten på dette tilbudet oppleves som god av brukerne. Denne friheten er SV opptatt av å sikre også pleie- og omsorgssektoren. SV vil sikre både at omfanget av det offentlige pleie- og omsorgstilbudet er tilstrekkelig, og at kvaliteten på det offentlige tilbudet skal være høy. Det betyr en høyere kvalitet enn det det mange steder er i dag. Dette er den viktigste friheten for brukerne i pleie- og omsorgssektoren. Stortinget behandlet for få uker siden St.meld. nr. 45 for 2002-2003, om kvalitet i pleie- og omsorgstjenestene. Det aller viktigste for SV i behandlingen av den saken var å understreke at det ikke ville være mulig å oppnå verken stor nok kapasitet eller god nok kvalitet i pleie- og omsorgssektoren uten både flere hender og mer kvalifiserte hender til å gjøre denne jobben. Og det vil bety et betydelig økonomisk løft for norske kommuner å sørge for dette. Innenfor de økonomiske rammene norske kommuner har i dag, mener SV helt klart at det rett og slett ikke er mulig. Da er det ikke valgfriheten Høyre snakker om, som er det viktigste. Utfordringen til Høyre her i Stortinget, og til statsråden fra Høyre, vil være om de faktisk tror at valgfriheten knyttet til høy kvalitet, som partiet er så opptatt av, lar seg realisere innenfor dagens kommunaløkonomi. Ellers blir dette bare prat! Så er sjølsagt SV også opptatt av at det er de som er brukere av pleie- og omsorgstjenesten, som er de rette til å vurdere hva som er god kvalitet, og det betyr også at de må få stor grad av medvirkning, medbestemmelse og reelle klagemuligheter dersom de ikke er fornøyd med tilbudet. Dette er viktig for å utvikle kvaliteten. Men de som vil ha den kvaliteten vi etterspør, må også være villige til å betale prisen, og i det spørsmålet har Høyre lite å bidra med.
Per Steinar Osmundnes (Kristelig Folkeparti), 2004-06-07:
I denne debatten ønskjer eg å fokusere på mottakarane av tenestene og ikkje debattere for eller imot private tilbydarar av tenester til eldre og pleietrengande. I ein reportasje i Aftenposten den 23. april møter vi fru Berger, som treng hjelp til husstell, og som ønskjer dette presist og godt levert av ein hjelpar som ho kjenner. Det blir vanskelegare for ein heimehjelpar å ikkje komme til avtalt tid når brukaren har høve til å bytte, seier ho. Eg unner fru Berger og alle andre å kunne velje fritt mellom ulike tilbydarar av offentlege tenester der det lèt seg gjere. I dei seinare åra har vi hatt ei eldrepolitisk satsing for at eldre skal få bu heime lengst mogleg. Derfor finn vi eit behov for omfattande pleie i heimen. Mange av desse slit med psykiske lidingar og demens. Ein del eldre føler seg av og til også isolerte i sin eigen heim. Heimehjelparen skal innanfor knappe tidsrammer ivareta dei mest grunnleggjande behova. Desse eldre har ikkje alltid moglegheit til å velje, eller pårørande i nærleiken som kan passe på at rekningar blir betalte, eller at tenester blir bestilte. Eg er derfor glad for at vi i dag også har klart å setje fokus på nettopp desse. I innstillinga til St.meld. nr. 45 for 2002-2003 slo fleirtalet i sosialkomiteen fast at det er eit offentleg ansvar å sørgje for nødvendige pleie- og omsorgstenester til den enkelte. Kristeleg Folkeparti meiner at det ikkje er avgjerande kven som utfører tenestene, men at tenestene held nødvendig kvalitet. Regjeringa har sett i verk eit omfattande arbeid for å leggje til rette for valfridom og brukarmedverknad i dei kommunale pleie- og omsorgstenestene. Dei som ønskjer det, kan velje utførarar av tenestene. Men det skal ikkje vere eit krav om å velje tenester for brukarar som ikkje kan eller ikkje ønskjer dette. Eg er derfor glad for at sosialministeren har streka under at brukarane sine behov for tenester av god kvalitet skal takast i vare, heilt uavhengig av vilje eller evne. Større brukarval og brukarmedverknad er i medvind. Det er bra å kunne tilby større valfridom og medverknad til mottakarar av hjelp. Å få innverknad på sin eigen livssituasjon ved å velje utforminga av tenestene når ein i utgangspunktet er avhengig av hjelp, styrkjer kjensla av vørdnad. Kristeleg Folkeparti er oppteke av at dei som ikkje lenger nyttar høvet til val i livet – dei svakaste eldre – også skal bli tekne vare på. Kristeleg Folkeparti meiner at kvaliteten på tenestene, både offentlege og private, først og fremst må bli målt etter korleis vi evnar å ta vare på brukarane av tenestene som menneske. Ved overgang til meir brukarval og brukarmedverknad i kommunale tenester er det derfor viktig å ha med seg at når det blir laga standardar for heimetenesta, må desse også ta vare på dei svakaste brukarane sine behov. Dette krev at vi som politikarar evnar å ha to tankar i hovudet på ein gong: å helse brukarval og brukarmedverknad velkomne i pleie- og omsorgstenesta, men også å ta dei svake sitt perspektiv og å utvise handlekraft på vegner av dei.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-06-07:
Det er veldig bra at spørsmålet om ei meir verdig omsorg kjem på dagsordenen. Men når eg lyttar til interpellanten si samanlikning mellom omsorgstenester og bil, frisør og til og med tannpasta, synest det meg å vera eit hav av avstand mellom Høgre si oppfatning av kvardagen som pleietrengande, som pårørande eller som tilsett i pleie- og omsorgstenesta, og dagens realitet i dei fleste kommunane i dette landet. Eg går ut frå at Høgre både i storting og regjering veit at det framleis er eldre i dette landet som lever i uro for om dei får ein sjukeheimsplass når dei har bruk for han, om dei har moglegheit for å få ein omsorgsbustad, om dei får det nødvendige timetalet frå heimesjukepleia, så dei kan få bu heime, som lurer på korleis dei kan unngå kutt i dei høgst nødvendige heimehjelptimane. Valfridomen for mange lokale folkevalde består for tida anten i å kutta nattevakter, kutta dagsenter og kanskje kutta ein skule, eller iallfall kutta ein del timar i tilrettelagd opplæring. Senterpartiet ynskjer ei meir verdig omsorg. Vi vil at dei som har bruk for ein institusjonsplass, skal ha høve til å få det. Vi vil at den enkelte skal ha påverknad både i forhold til kvar ein skal få omsorg, og kva timetal den enkelte meiner å trenga, og òg at dette har eit innhald som gjer at det er ressursar både til legetenester og til ulike aktivitetar, slik at den enkelte blir møtt med respekt og verdigheit, ja til og med at det personellet som skal utøve desse tenestene, skal ha høve til å oppdatera seg på kunnskap i det arbeidet dei skal utføra. Men då er det altså ein viktig føresetnad, og det er at det er samsvar mellom oppgåver og midlar i Kommune-Noreg. Er det verkeleg slik at Høgre ikkje i det heile er bekymra over dei manglande midlane? Er det òg slik at Høgre ikkje i det heile er bekymra over at talet på deltidsstillingar i Kommune-Noreg på to år har gått frå 31 pst. til 42 pst., og at det faktisk går mykje reservekompetanse der ute som kunne sytt for tryggleik, føreseielegheit og ei eldreomsorg med respekt og verdigheit. Det er ikkje midlar!
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Jeg tror dette er eksempel på en debatt vi skal ha mye av i tiden som kommer. Jeg er enig med representanten Harald T. Nesvik, som sier at dette er et område der det virkelig går ideologiske skillelinjer. Det som er interessant, er å diskutere hva slags grenser som skal trekkes mellom typer tjenester som vi skal ha i det norske samfunnet, som det offentlige helt og fullt skal ha ansvar for, både ansvar for at de i det hele tatt kommer opp, men også ansvar for å yte dem, og hva slags tjenester i det norske samfunnet som er egnet for at det offentlige har et ansvar, men at det er – for å si det slik – hipp som happ hvem som utøver dem. Dette er en debatt alle politiske partier har. Så langt har jeg ikke hørt noen f.eks. si at det ikke spiller noen rolle hvem som er soldater. Så langt har jeg ikke hørt noe parti si at det ikke spiller noen rolle hvem som er politifolk. Også høyresiden i det norske samfunnet sier veldig klart at det norske samfunnet må ha et politi, og politiet må være ansatt i det offentlige. Politiet må både ha ansvar for og yte polititjenester. Hvor går da grensen for når det er uinteressant hvem som yter? Jo, det er åpenbart at i hvert fall høyresiden i det norske samfunnet sier at i eldreomsorgen og pleie- og omsorgsektoren trengs det ikke lenger offentlig ansatte for å yte tjenestene. Og hva er det man da samtidig sier? Jo, det man samtidig sier, er at eldreomsorgen og pleie- og omsorgssektoren i og for seg er velegnet som et forretningsområde. For hvis flere enn det offentlige skal yte det, går det altså over i privat sektor. Med andre ord: Det er velegnet som et forretningsområde. Da begynner vi med en gang å diskutere en del begreper i forhold til pleie- og omsorgssektoren i Norge, det å gjøre pleie- og omsorgssektoren til et investeringsobjekt, et forretningsområde, et sted å drive butikk. Skal vi investere i Kværner, eller skal vi investere i AS Eldreomsorg? Hvor får vi størst avkastning? Hvor får vi størst utbytte? Hvor yngler pengene våre best? Høyresiden tar altså det klare ideologiske valg at det er uproblematisk å si at det å yte tjenester til gamle og syke er en kapitalplasseringssak, mens venstresiden i norsk politikk heldigvis står på at nei, på dette området er det viktig at det offentlige både har ansvar og yter tjenestene. Problemet i norsk eldreomsorg er ikke mangel på valgfrihet, problemet er mangel på gode tilbud.
Egil Hestnes (Høyre), 2004-06-07:
Det er ganske typisk at mens Høyre er opptatt av valgfrihet og brukermedvirkning, ja, så er Arbeiderpartiet fortsatt mest opptatt av å ta vare på det systemet som har vært, altså offentlig monopol på de aller viktigste velferdstjenestene. Hvorfor skal ikke de eldre ha rett til å velge når de ikke lenger er i stand til å klare seg selv? Er det noen som i fullt alvor mener og tror at folk stort lenger vil finne seg i monopol – privat eller offentlig? Regjering og storting bør absolutt motivere og stimulere kommunene til å legge forholdene bedre til rette for valgfrihet og brukermedvirkning. Ja, dette er egentlig så viktig for utviklingen av pleie- og omsorgstjenestene lokalt at de kommunene som prioriterer det, helst burde ha fått en betydelig påskjønnelse fra staten. Jeg oppfordrer statsråden til å gå enda mer offensivt til verks for å bidra til reell valgfrihet og brukermedvirkning. En slik utvikling vil også bidra til å utvikle kvaliteten på tjenestene. Representanten Bjarne Håkon Hanssen var veldig opptatt av grenser for ansvar. Kanskje er det ikke så forferdelig viktig å holde fast på gamle grenser eller å trekke nye grenser for velferdstilbudet. Kanskje er det aller viktigst å se etter nye muligheter for å utvikle enda bedre tjenester.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-07:
Jeg har lyst til å ta utgangspunkt i noe som det høres ut som om flertallet nå er enige om, nemlig at man skal få etter behov. Det er en god ting, og hvis vi kunne begynne der og si at man skal få etter behov når det gjelder pleie- og omsorgstjenester, så er det jo ikke slik at brukervalg nødvendigvis forutsetter konkurranseutsetting og privatisering. Det er fullt mulig hvis man mener alvor med større muligheter til brukervalg og medvirkning, at det kan gjøres tilgjengelig også innenfor et offentlig drevet system. Det er jo her skoen har trykt i mange år. Og det gjelder jo ikke bare kommunesektoren, det gjelder i høyeste grad staten, som ikke har vært spesielt god til å lytte til sine brukere og innbyggere, men som veldig mange ganger har lukket ørene og sagt at dette får du, og er du ikke fornøyd med det, får du ingenting. Det er klart at det er ingen akseptabel situasjon. Det må være muligheter til å klage, det må være muligheter innenfor et offentlig system til å rette opp det som er feil, og til å sikre at kvaliteten er god. Det må bli større muligheter for folk til f.eks. å klage på en hjemmehjelp som kommer hjem til deg, og som ikke er velegnet til jobben, eller der det kan være personlige motsetninger. Det er jo ikke hvem som helst man vil ha med i dusjen, som andre har sagt her. Jeg stusser litt på at respekt for innbyggerne og for den enkelte i forhold til at de skal få dekt sine behov for omsorg og pleie når de trenger det, ikke skal være kjernen her, men at det hele tiden ligger under at man ønsker å åpne opp, slik representanten Bjarne Håkon Hanssen sier, nye forretningsområder, og at det er det som ligger bak. Jeg etterlyser altså en genuin opptatthet av at folk må få noe større valgmuligheter, for det er klart at de fleste av oss vil ta flere valg. Vi vil bestemme mer sjøl etter hvert. Og så er det også helt riktig at det er noen som i noen av livets faser ikke vil være i stand til å ta slike valg. Jeg har vært syk. Den gangen var jeg lite opptatt av å bla i glansete kataloger for å se hvilket sykehus som var det beste til å behandle meg. Jeg var genuint opptatt av å få hjelp der og da, av at det var noen som kvalitetssikret tilbudet for meg og sikret at jeg fikk det. Og det er vi altså nødt til å ha med når vi diskuterer dette. Vi må også diskutere om det vil bidra til en god samfunnsutvikling at vi i livets ulike situasjoner blir bydd å velge oss vekk fra et fellesskap istedenfor å gå inn og forsøke å rette opp det som er feil her – hvis brukerens og innbyggerens mulighet blir at du trenger ikke å klage, du kan bare velge vekk, velge noe annet. Og så skal vi liksom være fornøyd med at f.eks. en eldreomsorgsinstitusjon ikke er god nok. Det er ikke SV. Vi mener at det må settes kvalitetskrav som skal gjelde.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2004-06-07:
Jeg er enig med mange av representantene som sier at denne debatten kanskje er et forspill til en meget stor og viktig debatt som kommer omkring de ideologiske standpunktene vi har i denne type saker. Derfor er det også interessant å få lov til å ta ordet etter at representanten Hanssen har etterlyst ansvaret i forhold til brukermedvirkning. Jeg registrerer igjen at Hanssen, som står først i rekken når det gjelder å kritisere at brukerne selv skal få lov til å bestemme hvilke behov de har – det er jo interessant i seg selv, selvfølgelig – stadig vekk liksom pulveriserer ansvaret ved at den enkelte brukeren selv får lov til å bestemme. Det er litt merkelig. Jeg har registrert at Høyres representant, som var oppe her i sted, var veldig tilhenger av brukermedvirkning, noe som da ikke gir seg utslag her i salen, i hvert fall, men vi håper jo at Høyre også skal komme etter på sikt. Men poenget er selvfølgelig at når det gis større brukermedvirkning og brukerfinansiering, så er det jo fortsatt det offentlige som skal ha ansvaret, det er fortsatt det offentlige som skal ha ansvaret for finansiering, og det er fortsatt det offentlige som skal ha ansvaret for å sikre en viss kvalitet. Men i utgangspunktet så er det jo den enkelte bruker selv som vil kontrollere kvaliteten på det tilbudet som gis. Hvis tilbudet ikke innehar en kvalitet som tilfredsstiller, så vil jo det tilbudet falle bort automatisk, for da vil jo ikke brukeren velge det tilbudet. Det er det som er det fine med brukerfinansiering. Jeg er også skeptisk til at Arbeiderpartiet, med Bjarne Håkon Hanssen i spissen, stadig vekk har en så grunnleggende mistro til dem som allerede i dag leverer tjenester til eldre og syke, nemlig private og humanitære organisasjoner. Det er jo det Arbeiderpartiet også gjør med sin kritikk når det gjelder brukermedvirkning. Et annet interessant punkt, som er gjennomgående, og som har vært det i tre–fire år, er at kommunal sektor har manglende finansiering for å skaffe brukbare tilbud. Ja vel, men med statlig indirekte finansiering opp mot de tjenestene vi snakker om, vil finansieringen være garantert, og da vil vi slippe den tilbakemeldingen vi får fra kommunesektoren om at reformer ikke blir finansiert fra statens side, da vil de bli fullfinansiert. Da vil det kanskje koste noe mer penger, men jeg har registrert at det også er veldig viktig for Arbeiderpartiet at slike reformer skal finansieres. Arbeiderpartiet er nå veldig stolt over at de har fått på plass noen ekstra hundre millioner til sykehusene, og da er det pengene som teller, og det er jo også det dette handler om.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at statsråden, som han sier, kontinuerlig jobber for best mulig forhandlingsresultat, og ville vel knapt ha ventet et annet svar enn det. For et par dager siden var jeg i Nord-Norges største landbrukskommune, Balsfjord, og det jeg hørte fra unge bønder, til dels unge kvinner, som har overtatt gårdene, er at de er usikre på hva framtiden bringer. De er usikre på om de skal tørreå investere, og om de skal tørre å satse. Jeg er veldig positiv til de virksomheter som nå gror opp i bygdene i tilknytning til verdiskapingsprogrammet og bygdeutviklingsmidler osv. Jeg synes det er veldig positivt. Men jeg tror at hvis vi mister basisen, det tradisjonelle landbruket, går dette galt. Jeg er enig med statsråden i at vi allerede importerer betydelige mengder varer hit til landet. Men det er viktig at vi da kan fortsette med å produsere de varene vi allerede har mulighet til å produsere, og ikke importerer varer som vi kan produsere i landet på en veldig god måte. Jeg tror at grønn støtte, å få midlene dreid over til grønn støtte, må være veien å gå, men da er det viktig at vi forbereder oss på dette før støtten er borte. Jeg tror ikke vi har noen sjanse til å få midler inn i budsjettene igjen, hvis de først er blitt borte. Vi skal holde kulturlandskapet i hevd, er vi enige om, selv om jeg må si at akkurat nå ser dette bekymringsfullt ut, for kulturlandskapet er i ferd med å gro igjen. Da er det viktig at vi kan kombinere den jobben med fortsatt å produsere ren og trygg mat. Nye arbeidsplasser er viktig på bygdene som andre steder i landet hvis vi skal kunne beholde bosettingen og rekruttere unge til en næring som er avgjørende viktig, og som gjør at vi har kunnet slå oss ned på bygdene og fortsatt kan bo der.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Jeg takker statsråden og representantene for debatten. Det er en debatt som jeg tror må forsterkes framover. Dette gjelder framtiden for norsk landbruk og for distriktene våre. Statsråden sier at man må gjøre forandringer. Ja, det er jeg enig i, men det går ikke an å forandre på de naturgitte forhold. Dette må komme sterkere fram både i dette huset og i de forhandlinger som skal pågå. Vi må ha rom i internasjonale avtaler for våre spesielle forhold. Men det er også et faktum at vi må få fram de fortrinnene som vi har, som har vært nevnt her i dag, det som går på en god dyrehelse, ren mat og ren natur. Dette henger også sammen med den måten vi har drevet vårt landbruk på. Jeg hører at noen i debatten fortsatt har den holdning at bare brukene blir store nok, blir det også lønnsomhet i landbruket. Dette tror ikke jeg, fordi forholdene er så vidt forskjellige. Jeg tror heller ikke at man kan løse alle oppgavene gjennom økt konkurranse. Igjen gjelder de naturgitte forhold, og det gjelder ikke minst å produsere trygg mat. Jeg har tillit til det statsråden sier i debatten, og jeg tror han gjør hva som er mulig, men jeg synes å høre en viss forskjell på det som forfektes av landbruksministeren, og det som forfektes av utenriksministeren, når det gjelder hva vi kan ha mulighet til å oppnå i de pågående forhandlinger. Jeg håper i den forbindelse at landbruksministeren har begge hendene på rattet i de videre forhandlinger, og jeg ønsker statsråden lykke til med det viktige arbeidet.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-07:
Jeg tror interpellanten og jeg deler veldig mange av de samme verdier og oppfatninger om hva vi ønsker å få til. Men da tror jeg det er viktig å få fram, når en stadig vekk er opptatt av usikkerhet ved at ting endrer seg og ved mangel på langsiktighet: Skal vi sikre å ha et landbruk over hele landet om ti år, om 15 år, om 40 år, må det gjøres en del forandringer i dag. Det betyr at det vil bli endrede rammevilkår, og det vil være nødvendig for å ta vare på mye av dette. Hadde vi sittet stille i dag og sagt at nå vil vi ikke gjøre forandringer, nå vil vi ta vare på alle virkemidler akkurat slik som de er i dag, er det helt sikkert at vi kom til å møte en ganske tøff vegg når vi fikk nye rammevilkår gjennom WTO og hva det måtte være. Derfor er vi inne i en periode med større endringer i norsk landbrukspolitikk enn det vi har sett på veldig lang tid. Det er for å sikre at vi kan ta vare på et norsk landbruk også på mellomlang sikt og på lang sikt. Og derfor er det Regjeringen har tre viktige strategier, som jeg var innom i mitt innlegg. Det første er å gjøre en så god jobb som mulig i WTO-forhandlingene og sikre at vi får gode rammevilkår, ikke minst for markedsadgang. Vi trenger tollsatser for å kunne produsere i Norge. Det må vi slåss for, og det gjør vi. Så må vi gjøre noe med de virkemidlene vi har, for å ha mulighet til å ta vare på mest mulig av det tradisjonelle landbruket. Derfor er det vi i den proposisjonen som nå ligger til behandling i Stortinget, som oppfølging av jordbruksavtalen i vår, har begynt å grønnvaske ordninger. 3 milliarder kr eller nesten en tredjedel av de samlede ordningene har vi såkalt grønnvasket i den forstand at vi kan notifisere dem til Genève og få godkjent dem som grønne ordninger. På den måten gjør vi endringer. Det vil oppleves som endringer i rammevilkårene, men det er jo nettopp for å kunne ta vare på et robust landbruk framover at vi gjør disse endringene. Det tredje er å få fram gode alternativer. Det er slik at vi for hvert år blir litt rikere i dette landet. Så er det det spesielle med mat at en kan bli mett, og svært mange av oss litt mer enn mett, og da er vi ikke villige til å bruke mer penger på mat. Og når vi blir rikere, er det en mindre andel av midlene som går til mat. Det er landbruksøkonomiens grunnleggende lære. Og skal vi da ta vare på sysselsetting og aktivitet, må vi skaffe inntekter fra andre områder enn mat – opplevelser, f.eks. Man blir aldri mett på opplevelser. Landbruket kan produsere opplevelser, ikke bare matopplevelser, men definitivt også andre opplevelser, som man ikke blir mett på. Det er helt avgjørende for å ta vare på sysselsetting på bygdene knyttet til landbruket at landbruket har bredere inntekter enn bare fra den rene matproduksjon. I en voksende økonomi vil matproduksjonen få en relativt sett mindre andel av økonomien. Derfor må landbruket tilføres nye inntektsområder. Det er den tredje delen av strategien vi arbeider etter for å ta vare på landbruk og levende bygder over hele landet.
Lars Sponheim (Venstre), 2004-06-07:
Jeg starter med å takke for det siste. Det er nødvendig. Det er meget store utfordringer vi står overfor. Jeg får av og til det spørsmålet fra bønder når jeg reiser rundt, om jeg kan gi dem en garanti i forhold til hvilke rammevilkår de vil ha om 10, 15, 20 år, jf. det som skjer i WTO. Det synes å være en del som mener at det burde jeg være i stand til. Skulle jeg gitt en slik garanti, kunne jeg ikke snakket sant, for det er ikke mulig. Jeg også, som arbeider med disse spørsmålene til daglig, er spent og usikker på: Hva bringer disse WTO-forhandlingene? Det må jeg være ærlig og si. Så kan jeg forsikre Stortinget om, slik som jeg registrerer at mange føler seg trygge på, at vi gjør hva vi kan for å ivareta norske interesser i disse WTO-forhandlingene. Jeg kan bare f.eks. peke på hvordan utenriksministeren i vinter la om hele sitt reiseprogram for å konsentrere seg om å ha bilaterale samtaler om WTO-spørsmål og landbruk, og jeg arbeider selvsagt også med disse spørsmålene, selv om det er utenriksministerens hovedansvar. Jeg rekker ikke å adressere alle utfordringer til meg, men jeg har lyst til å understreke de viktige problemstillinger som flere har vært innom, både SVs representanter og Enoksen, omkring støtteordninger: Hvor mye kan vi legge vekt på å prøve å grønnvaske og lovliggjøre støtteordninger, og hvor mye må vi ha på andre ordninger? Det er helt åpenbart at vi kan ikke bare ha grønne ordninger og fremdeles ha et norsk landbruk noe i nærheten av det vi har i dag. Vi er helt avhengige av å ha den delen av de såkalte gule ordninger som er tollbeskyttelse. Den grunnleggende landbruksøkonomien sier at det må være slik for en produsent at han får en pris som gjør at han kan dekke de variable kostnadene, og helst et bidrag til de faste kostnadene. I det øyeblikket man stapper mer penger inn gjennom munnen til kua enn det man får ut av juret, om jeg kan si det slik, vil man slutte å produsere og bare gå i postkassa og hente grønne ordninger, og da forfaller kulturlandskapet. Så det er det helt grunnleggende. Derfor må vi sørge for å ha tollsatser som gjør det mulig å få en pris som dekker disse kostnadene. Så kan vi tilføre bonden økonomi for andre oppgaver han måtte utføre, såkalte kollektive goder – gartneroppgaver, vaktmesteroppgaver og hva det måtte være – bl.a. gjennom grønne ordninger. Miljøplanene, som nå er obligatoriske og innført under denne regjeringen, kan komme til å være helt sentrale for slike ordninger. Så undrer jeg meg litt over Arbeiderpartiets representanter, for det ligger litt i lufta at det ikke gjøres nok fra landbruksministerens side. De fleste som observerer det som skjer i norsk landbrukspolitikk, utenfra, sier at vi er inne i en periode hvor det skjer større endringer enn på veldig lang tid. Jeg er glad for at det er mulig å gjøre disse endringene i kombinasjon med framforhandlete avtaler tre år etter hverandre, og en periode med inntektsøkning for norske bønder som er historisk, og prosentuelt dobbelt så høy som for andre grupper.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Det er ingen tvil om at de synspunkter representanten Bendiks H. Arnesen har i sin interpellasjon, opptar veldig mange. Jordbruket og norsk matproduksjon vil de fleste ha. Kulturlandskap og ikke minst bosetting har bestandig vært knyttet til norsk landbruk. Det å ha landbruk i hele landet gjør seg ikke selv. Og det kommer noen spørsmål nå også om ikke vår kanaliseringspolitikk står under for sterkt press. I sitt innlegg og i diverse pressemeldinger som har kommet fra landbruksministeren og utenriksministeren i mai, sies det nå at det jobbes i forhold til G10-landene, og da særlig med Japan i spissen. Landbruksministeren sier i sin pressemelding at det eksisterende forhandlingsforslaget fra Cancun var særlig urimelig, fordi det var skreddersydd for USAs og EUs interesser. Jeg håper det kan tyde på at det er flere av WTOs medlemsland som ser dette. I samme pressemelding understrekes det også at G10-gruppen ikke kan akseptere at det etableres øvre tolltak og legges opp til en obligatorisk økning i tollkvotene. Jeg er enig i disse vurderingene. I det jordbruksoppgjøret vi nå har til behandling i Stortinget, sies det: «Hovedmotsetningen i landbruksforhandlingene går nå i større grad mellom USA/EU på den ene siden, og gruppen av ca. 20 utviklingsland(G20) (G20) Med bakgrunn i dette er kanskje det å velge G10-landene som allianse et greit valg. Men det har dukket opp en ny gruppe, G33-landene, som er utviklingsland. Og spørsmålet til statsråden fra min side blir om vi her kan oppleve at det blir såpass mange grupper som blir spilt opp mot hverandre, at en kan sitte igjen med USA/EUs løsninger. Det kan se ut som om prosessen i WTO kan stoppe opp bl.a. med bakgrunn i at det er valg i USA. Mitt spørsmål blir også: Hva gjør det med usikkerheten i forhold til norsk landbruk? Det er ingen god situasjon at vi ikke vet.
Erlend Nornes (Høyre), 2004-06-07:
Det er ingen tvil om at interpellanten peikar på ei viktig problemstilling i interpellasjonen sin. Spørsmåla som han her tek opp, går rett til kjernen i problemstillingane knytte til norsk landbrukspolitikk. Eg vil for min del få retta ein honnør til landbruksministeren og Regjeringa for alt som er utretta i landbrukspolitikken sidan regjeringsskiftet, for å gjera norsk landbruk meir framtidsretta og robust. Høgre sitt mål i landbrukspolitikken er at bonden skal sleppast fri. Det skal vera mogleg å driva norsk landbruk lønsamt, anten ved ei naudsynt strukturrasjonalisering innan kontrollerte rammer eller ved auka nisjeproduksjon. Begge delar har statsråden og Regjeringa lagt til rette for, samstundes som dei totale overføringane til landbruket over statsbudsjettet er reduserte med bortimot 1,2 milliardar kr dei siste åra. Sjølv om vi har hatt ei utvikling dei to siste tiåra der overføringane til jordbruket målt i prosent av statsbudsjettet har vorte reduserte frå om lag 7,5 pst. til om lag 2 pst., er det framleis naudsynt med ei utvikling mot eit meir robust norsk landbruk. På struktursida er det gjort mykje dei siste åra. Innan kraftfôrkrevjande produksjonar er konsesjonsgrensene justerte opp med 50 pst. I den samanhengen vart også regelverket vesentleg forenkla ved at ein gjekk over frå å regulera talet på innsette dyr til å regulera talet på omsette og slakta slaktedyr, ei forenkling som kjem både bøndene og dei regulerande myndigheitene til gode. Det er også gjennomført konkurranse innan foredling av mjølk, og ny marknadsordning for mjølk er innført. Det er gjeve høve til å etablera samdrifter, ei ordning som gjev auka stordriftsfordelar, og som samstundes gjev bøndene meir regulert arbeids- og fritid. Ordningane for samdrifter har då også vorte godt mottekne. Vidare er konsesjonslovene for omsetnad av landbrukseigedomar endra betydeleg, i riktig retning, etter vårt syn. I tillegg er fokus i landbruksoppgjeret også endra frå årsverk til fokus på føretaka i landbruket. Det er også lagt vekt på at fellesgode som kulturlandskap, spreidd busetnad og biologisk mangfald ikkje skal belastast landbruket, og at inntektene frå matproduksjon skal koma frå marknaden. Ved å sleppa bonden fri på denne måten har vi sett at inntektene til bonden har auka kraftig dei siste par åra. Gjennom Landbruk Pluss har statsråden også fokusert på kreativitet og nyskaping i landbruksnæringa. Statsråden har fleire gonger omtala dette som å stimulera gründergenet hjå bøndene. Alle desse endringane har i sum ikkje berre gjort det mogleg for den ivrige og framtidsretta bonden å driva friare, men endringane har også tilpassa oss i rett retning i høve til internasjonale avtalar og krav. Til slutt vil eg seia at på vegner av Høgre vil vi vona at statsråden vil halda fram med arbeidet for å gjera norsk landbruk meir konkurransedyktig.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-06-07:
For å sikre et fremtidig norsk landbruk med mer åpne grenser må landbrukspolitikken legges om. Starter vi nå, vil det være mulig å møte en smule av konkurranse ved at et begrenset antall norske produkter kan bli konkurranseeksponert som et resultat av WTO-forhandlingene. Det er gledelig at i hvert fall næringsmiddelindustrien, som interpellanten også nevner, har tatt virkelighetens verden innover seg. Her etterlyser man en politikk som kan reformere landbruket, slik at det overordnede målet kan bli noe mer enn distriktspolitikk. Industrien sier det rett ut: Det går ikke lenger an å leve med det økte gapet i prisforskjell mellom norske og utenlandske matvarer. Jeg vil minne om at Norge som WTO-medlem har akseptert en videreføring av reformprosessen som er innledet på jordbruksområdet, i tråd med artikkel 20. Hvis Norge oppfattes som en bremsekloss gjennom markert vektlegging av handelshindrende tiltak innenfor jordbrukssektoren, kan det redusere vår troverdighet når vi krever åpnere handel på andre områder. Det kan skade norske interesser som en helhet. Status for landbrukets jordbruksproduksjon er at den fortsatt er overbeskyttet innenfor de fleste områder gjennom et tollbasert vern. Fremskrittspartiet mener det er nødvendig å tilpasse norsk jordbruk til en internasjonal konkurransesituasjon raskere enn det som skjer i dag. Nesten alle ledd i matkjeden er skjermet. Det er ikke akkurat oppmuntret av at landbruket har utviklet konkurransedyktighet og markedsorientering. Derfor må vi nå komme bort fra statiske resonnementer om at bøndene skal fortsette å oppføre seg som de har gjort frem til nå. I stedet for å la landbruket bli omfattet av konkurranselovgivning, begrenses konkurransen gjennom markedsregulering i omsetningsleddene, reguleringseksport, pris og markedssamarbeid. Det betyr at norske konsumenter betaler langt mer for norske matvarer under våre vanskelige klimatiske og topografiske forhold enn det som er absolutt nødvendig. Det vi må gjøre, er å innføre fri konkurranse i alle ledd av verdikjeden for matvarer, inkludert landbrukssamvirkets industri. Vi må møte utfordringene ved å etablere konkurranse innad, mens vi ennå har et tollbasert vern utad. Driftige bønder kan gis bedre overlevelsesevne gjennom å få spillerom for egen utvikling, bl.a. ved å oppheve en del produksjonsbegrensninger, konsesjonsgrenser, avvikle restriksjoner på omsetning av jordbrukseiendommer, gjøre noe med jordbruksavtalesystemet, osv., et system som betinger bruk av tusenvis av byråkrater. Dette fordyrer og reduserer konkurransedyktigheten. Det nytter ikke lenger å videreføre alle reguleringer og rigorøse systemer innenfor landbrukssektoren som fordyrer produksjonen. Vi må nå rydde opp, og det må skje før importvernet faller.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-07:
At representanten Arnesen tar opp dette temaet, syns jeg er veldig bra. Noen kan si at dette er et tema som blir tatt opp til kjedsommelighet fra enkelte, men jeg tror det er et tema som Stortinget faktisk er nødt til å fokusere på hele tida, fordi landbruket er en så viktig del for store deler av Norge. Som nevnt tidligere, både av landbruksministeren og av andre, er det noe som vi alle er berørt av. Mat er noe vi inntar fra tre til seks ganger pr. dag. Derfor er det noe som bør oppta oss alle sammen. Jeg tror at en av de tingene som man skal fokusere på i WTO-forhandlingene og i andre sammenhenger, er at Norge er skapt for smådrift. Hvis en ser det i en europeisk sammenheng, er det stort sett småbruk vi har i Norge. Vi kan aldri få stordrift, det er en umulighet. Bortsett fra noen få flekker i landet er det smådrift dette landet er skapt for, fordi topografien engang er slik. Det er det vi må ha en politikk for, hvordan vi skal klare å utnytte de små flekkene som er, og ha landbruk over hele landet. Det skaper spesielle utfordringer som gjør at vi må ha en helt annen landbrukspolitikk i Norge enn det man f.eks. har i Danmark, for å ta en av de nærmeste naboene våre. Så vil jeg kommentere to ting i forhold til det landbruksministeren var inne på. Han snakket om grønnvasking. Jeg syns det er veldig interessant at vi kan bruke mer av støtten som går til landbruket i dag, til å betale for produksjonsnøytrale forhold. Sjøl om enkelte vil si at man blir betalt for å være bygdas vaktmester, syns jeg ikke det er så ille. Det at man både er bygdas vaktmester og produserer god mat, syns jeg må være et godt stempel å ha på seg som gårdbruker. Vi vet at i tillegg til at vi vil ha god mat fra landbruket, blir flere og flere av oss oppmerksomme på hvor viktig det er at vi har et kulturlandskap og et land som vi kan være stolte av, gjennom at man tar vare på det. Det andre området som landbruksministeren var inne på, som jeg også syns var interessant, gjelder dette med eksportsubsidier. Jeg syns det er rett at vi nå er villige til å fire på det vi har hatt av eksportsubsidier gjennom mange år, bl.a. i forhold til Jarlsbergosten. Jeg tror at hvis vi skal bli troverdige i forhold til å ha et skikkelig tollvern, må vi være villige til å si at vi også er villige til å gi avkall på det. Derfor syns jeg det er fornuftig at man har de posisjonene i WTO-forhandlingene.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2004-06-07:
Dagens tema omhandlar eit viktig forhold når det gjeld landbruket og den internasjonale utviklinga. Det er med glede eg konstaterer at det er brei politisk semje bak den landbrukspolitikken som blir ført i Noreg i dag. Eg konstaterer òg at det i befolkninga er sterk støtte til og ei erkjenning av landbruket sin viktige plass og verdi for framtida. Meiningsmålingar syner at over 80 pst. føler at landbruket fyller ein viktig funksjon, og forsvarar dei støtteordningane som er innførte. Noreg er eit høgkostland, og det er derfor naturleg at me må betala meir for varer, landbruksprodukt, serviceprodukt og andre ting me kjøper i Noreg, enn det ein må betala i andre land. Alle skal ha ei anstendig inntekt, og derfor må me berre innsjå det naturlege og sjølvsagde i dette. Det er eit felles ansvar staten og bondeorganisasjonane har for å finna fram til treffsikre ordningar for å sikra landbruket tryggleik for ei framtid som gjev god inntekt, og som gjer at landbruket kan ivareta sine forskjellige funksjonar i eit moderne samfunn. Det er spesielt peikt på kulturlandskap og levande bygder. Derfor er det gledeleg å konstatera at me har innført miljøplanar ved årets landbruksoppgjer som grønvaskar store delar av landbruksføringane på ein måte som WTO-systemet kan godta. Næringsmiddelindustrien er òg under omstilling, og dei stør dei tiltaka som blei innførte for å modernisera og førebu landbruket på denne nye framtida. Noreg har berre ein produksjon på ca. 50 pst. av det me treng av ernæringsstoff. Det er ei felles oppgåve for oss politikarar i regjering og storting å prøva å påverka utanverda, andre land, med dei norske posisjonane og det behovet me har for særskilte tiltak. Me får besøk av ein viktig politikar no i løpet av ei vekes tid. Det gjev oss høve til å presentera det norske synet og det norske behovet for særordningar. Det er ein blanda sympati Noreg har. For det fyrste har me eit rikt land, og for det andre har me eit fint land. Alle med kjennskap til landet forstår at det krevst ei spesiell pleie for å ta vare på det, ikkje minst med omsyn til turismen og befolkninga, som har glede av å busetja seg i heile landet. Derfor er det rett at me har ein eigen sterk matproduksjon og ei positiv merksemd på faktorar som kan styrkja denne verksemda for landbruket framover.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-06-07:
Det er grunn til å frykte betydelige konsekvenser for norsk landbruk i de pågående WTO-forhandlingene. Det fokus som landbruksministeren har, og det engasjementet landbruksministeren har utvist for å oppnå et best mulig forhandlingsresultat, er det derfor helt nødvendig å opprettholde. Det er nemlig et godt forhandlingsresultat, som i utgangspunktet vil være nødvendig for å opprettholde et landbruk som noenlunde er i tråd med det landbruket vi kjenner i dag. På denne bakgrunn er det en vanskelig balansegang på den ene siden å skulle tilpasse seg et ukjent forhandlingsresultat, slik som interpellanten tar til orde for, og på den andre siden å argumentere for å opprettholde de ordninger som er grunnlaget for at vi har landbruk i hele landet – under vanskelige naturgitte forhold. Senterpartiet er definitivt ikke motstander av å grønnvaske ordninger i henhold til WTO, slik som f.eks. Regjeringen har lagt til rette for gjennom årets jordbruksforhandlinger. Men det vil ikke være mulig å grønnvaske våre ordninger for landbruket på et vis som tilnærmet vil kunne opprettholde dagens landbruk. Det er også helt nødvendig å opprettholde insitamenter for produksjon i de støtteordningene vi har for norsk landbruk. Det vil ikke være mulig å opprettholde et landbruk hvis alle ordninger i jordbruksavtalen skal grønnvaskes på et eller annet vis. Derfor må Regjeringens hovedfokus være å skaffe alliansepartnere blant andre land for å oppnå et best mulig forhandlingsresultat og å kjempe for å få forståelse for at retten til å produsere egen mat burde være selvsagt. Dette må etter Senterpartiets oppfatning ha større oppmerksomhet enn å ta et forhandlingsresultat for gitt og begynne å tilpasse seg det lenge før det foreligger, for dermed å kunne spille fra seg de forhandlingskort som man har. Man må finne den nødvendige balansegangen mellom å grønnvaske de ordningene som det er fornuftig å grønnvaske også på et selvstendig nasjonalt grunnlag, og å arbeide for å oppnå et best mulig forhandlingsresultat i samarbeid med andre land som har noenlunde de samme interesser som vi har.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2004-06-07:
Landbruksforhandlingene i WTO er langt fra sluttført. I dagens situasjon er det derfor ingen grunn til å gjøre noe annet enn å kjempe videre for de posisjonene vi har inntatt i forhandlingene. Vi må i alle fall ikke gjøre ting på hjemmebane som vil undergrave de krav som vi har fremmet i WTO. Alle land skal ha rett til egen landbruksproduksjon, både av beredskapsmessige og av helsemessige grunner. Norge må derfor stå fast på de krav som er nødvendige for å sikre norsk landbruk. Vi trenger tollbeskyttelse og rett til å subsidiere landbruksproduksjonen i vårt eget nasjonale marked. Det er mange land i verden som ønsker å beskytte sitt eget landbruk. Vi er derfor i godt selskap. Norge er ingen storeksportør av landbruksvarer. Vi importerer mange landbruksprodukter som det ikke er naturlig å dyrke i Norge. Vi kan derfor støtte mange utviklingsland i deres krav om at alle land bør kutte ut eksportsubsidier på landbruksvarer. I tillegg bør vi dreie importen av landbruksvarer fra rike til fattige land. En slik politikk skulle gi muligheter for å bygge brede allianser internasjonalt. Norge er en stor eksportør av fiskeprodukter. Og vi skal jobbe systematisk for å senke tollbarrierene for verdenshandelen med fisk. Men vi skal ikke la oss friste til å ofre norsk landbruk for å oppnå handelsfordeler med fisk. De norske distriktsnæringene skal ikke settes opp mot hverandre, vi skal heller samarbeide. Markedet for fisk vil utvikle seg positivt uansett hva som skjer i WTO-forhandlingene. Det er bl.a. store muligheter for å etablere tosidige handelsavtaler som kan løse problemene med tollbarrierer for fisk. Grisen spiser sin egen avføring. Tilsatt fôrmel heter det visstnok resirkulert avfall. Dette flesket kjøpes av nordmenn fordi det importeres. Vi har nettopp, for ikke lenge siden, opplevd at kylling blir fôret med spillolje. Hvordan har det gått med den saken, landbruksminister? Og salmonellafrie egg – landbruksministeren og representanten Hedstrøm stod her i salen: hver nordmann sin høne, så skulle en få egg. Ja, han kan spise plommen flytende fordi det er salmonellafritt, er han klar over det? Men han ofrer det på importens alter. Kugalskap og Creutzfeldt-Jacob har vi opplevd, og det er et resultat av intensivt landbruk. Hva skjer med det berget av beinmel som ble resultatet av kugalskap? Vi kan gjerne snakke om verdiskapingsprogrammet, men hva skjer med den mannen som vil gjøre noe med verdiskapingsprogrammet, f.eks. han som kjører slaktebilen? Han kan reise rundt i landet og slakte og tilberede sitt eget kjøtt, men han får ikke lov. Det strider ikke mot norsk regelverk, og det strider heller ikke mot EU-regelverket, men han blir nektet.
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2004-06-07:
Interpellanten set søkjelyset på eit politisk område av stor betydning. Landbruket er berebjelken i levande bygder, bl.a. som råvareleverandør til næringsmiddelindustrien, men er òg svært viktig for dei distrikta som satsar tungt på reiseliv og turisme. Eg kjem sjølv frå ein stor reiselivsregion i Noreg og får mange innspel derfrå om frykta for dei store endringane som landbruket vårt står overfor. Frykta for at husdyrhaldet blir kraftig redusert og landskapspleiarane blir borte, er så absolutt til stades. Kva blir det att om åkerlappane gror att og lysa i husa berre står på i påska og i ferien? Heile landet må haldast i hevd. I nasjonale og internasjonale forhandlingar må norske styresmakter jobbe aktivt for det. Vi har i årevis pålagt bønder reglar og direktiv langt oppover pipa. Når skal dei få nyte godt av å ha gjort jobben med god dyrevelferd, sjukdomsfrie dyrerasar og minimal bruk av kjemiske middel? Derfor kostar norsk landbruk ein del, men vi har trygg mat. Det er mange av oss som lurer på om Regjeringa, inklusiv landbruksministeren, gjer nok for å marknadsføre desse fortrinna i forhandlingane. Når slost ministeren for å fortelje kva vi reelt bruker av kroner i Noreg på mat, samanlikna med andre land? No er det 11–12 kr av kvar hundrelapp, etter krigen var det 40 kr – men billigare mat skal vi ha! Vi må alle i fellesskap slå ring rundt det norske landbruket, anten vi er aktørar eller forbrukarar. Direkte og indirekte blir det no drive eit høgt spel: rasjonalisering, effektivisering og monopolisering i grossistledda er dagens verkelegheit. Import og prispress er bondens kvardag. Det er mange år sidan landbruksminister Øyangen sa at bonden hadde gitt nok. Denne regjeringa lever etter ein annan mal. Det gir god grobotn for pessimisme og frustrasjon. For oss i Arbeidarpartiet verkar det som om norske myndigheiter er passive i drøftingar om landbruksnæringa i internasjonale fora, og eg synest saka må setjast på dagsordenen. Eg etterlyser det, sjølv om eg høyrer kva landbruksministeren seier. Men eg takkar interpellanten for hans ærlege engasjement.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-10-21:
Nå skal jeg ikke svare på det som dreier seg om forholdet for folk flest, men jeg skal svare på det som dreier seg om skolepolitikk, og det som dreier seg om å gi elever og foreldre en valgmulighet. Det er faktisk en betydelig forskjell på Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i synet på skolepolitikk og den vekt vi i Fremskrittspartiet i forhold til Arbeiderpartiet legger på at foreldre og elever kan velge. Vi synes det er viktigere enn å vektlegge lokalpolitiske forhold og hvordan kommunestyrer legger avgjørende vekt på hvordan man bruker skoleressursene. Det er også dessverre slik etter at vi fikk lov om frittstående skoler, at vi har fått et grunnlag for å utbetale ikke garantert inntekt, men 85 pst. av den inntekten som brukes i offentlig skole, til dem som velger privatskoler. De 85 pst. varierer også fra kommune til kommune etter som kommunestyret i vedkommende kommune har prioritert.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-10-21:
Jeg kunne jo forsøke å svare med en dybdeanalyse av SVs velgergrunnlag, men jeg skal avstå fra den fristelsen og heller forsøke å svare mer på det som kanskje implisitt er spørsmålet. Igjen er det slik at forskjellen mellom SV og Fremskrittspartiet i synet på skolepolitikk bl.a. avtegner seg i det saksfeltet vi behandler i denne saken. Fremskrittspartiet legger vekt på at foreldre og elever skal få velge. Fremskrittspartiet går de skrittene vi kan gå, sammen med andre partier, på vei mot full likebehandling. Vi kommer litt nærmere det med denne saken. For Fremskrittspartiet betyr full likebehandling at vi har fri etablering innenfor et nasjonalt godkjenningssystem. Det begynner vi nå å få på plass. Men vi skal også ha full økonomisk likebehandling, så det ikke forblir slik som Arbeiderpartiet og SV faktisk bidrar til, at det er lommeboken som er med og avgjør om elever som har muligheten til det, faktisk har råd til å velge en privat eller en frittstående skole.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2004-10-21:
Jeg er på vegne av Fremskrittspartiet overbevist om at våre velgere også kjenner vårt program. Jeg tror ikke at vi i Fremskrittspartiet har klart å lure velgere i 30 år med en skolepolitikk de egentlig ikke vil ha. Jeg tror derimot at velgerne oppfatter hva de får av skolepolitikk med Fremskrittspartiet, at de fortsatt vil få gratis grunnopplæring. Jeg tror også at våre velgere oppfatter at det vil de bare delvis, i det minste, få med SVs politikk, og de vil da få en bestemt og bastant avvisning av at de kan få velge en annen skole enn en skole som er eid av det offentlige. For det er jo slik at ikke bare er SV imot lovutvidelsen her i dag, men de har faktisk også programfestet at det offentlige skal overta eksisterende private skoler. Det kaller andre for tvang og ensretting. Det er altså SVs skolepolitikk.