Åslaug Haga (Senterpartiet), 2009-06-12:
Den forrige meldinga om de overordnede linjene i utenrikspolitikken stammer fra 1989. Siden den gang har Berlinmuren falt, Sovjetunionen gått i oppløsning og globaliseringa har grepet om seg. Det var på tide med ei ny, overordna melding. Før 1989 var norsk utenrikspolitikk i stor grad forbeholdt de få, gjerne i de lukkede rom, og enighet i utenrikspolitikken ble sett på som et spørsmål om nasjonal ansvarlighet – landene skulle stå samlet mot en annen og truende verden i øst. Mye er heldigvis endret siden 1989. Meldinga bygger på en brei folkelig debatt gjennom Refleksprosjektet. Så lenge vi holder EU-saken utenfor, viser dagens innstilling at det fortsatt er brei enighet i utenrikspolitikken – helt uten en ytre fiende i øst. Det er en klar styrke for dem som skal utøve utenrikspolitikken. Det er bare ett unntak fra denne enigheten, og det er Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet mener det breie flertallet i Stortinget bygger på en naiv forståelse av årsakene til terrorisme, at verdens skeivfordeling vil reddes av en mer liberalistisk økonomisk politikk, og at det ikke finnes noen utfordringer knyttet til at Norge er en stor eksportør av fossil energi og samtidig ønsker å være en ledende klimanasjon. Fremskrittspartiet forenkler verden til det ugjenkjennelige for at deres enkle løsninger skal passe til deres verdensbilde – en kjent oppskrift, også nasjonalt. Det utenrikspolitiske bildet av oss sjøl er også betydelig endret siden slutten på 1980-tallet. Den gang anså vi oss sjøl som et lite land i verden som verken skulle framheve egne interesser eller ta mål av oss til å være en internasjonal spiller av betydning. Over en del år gjennomgikk vi en dramatisk endring i synet på oss sjøl, og i en periode var det ikke grenser for hva «fredsnasjonen» Norge skulle ordne opp i. Det er bra at begrepet «fredsnasjon» er på vei ut av det utenrikspolitiske vokabularet igjen. Å framstille oss sjøl som en fredsnasjon, som kontrast til en krigsnasjon, er arrogant og historieløst. Det betyr ikke at vi ikke skal engasjere oss der vi har muligheter, men vi skal vokte oss vel for hvordan vi presenterer oss sjøl. Jeg registrerer at noen er opptatt av å selge «den norske modellen» som en ny eksportvare. I en større sammenheng er det i beste fall snakk om en nordisk modell, basert på en blandingsøkonomi som ikke er fremmed for andre, sjøl om den nordiske modells dosering har sine særtrekk. Jeg vil faktisk advare mot at «den norske modellen» blir solgt som vi solgte «fredsnasjonen» Norge. Muligheten for «backfire» er betydelig. I henhold til melding og innstilling slås det fast at fundamentet i utenrikspolitikken er ivaretakelse av norske interesser i brei forstand. Avgjørende for små land som Norge er velfungerende globale organisasjoner og internasjonal rett. I de seinere åra har Norge gitt viktige bidrag til humanitærretten ved å være en tydelig og operativ aktør i arbeidet med forbud mot miner og klasebomber. Humanitærretten peker seg ut som et viktig område, hvor en liten nasjon som Norge kan gjøre et viktig arbeid også i åra framover. Det er gjennomført valg til parlamentet i EU med historisk lav valgoppslutning. Det må være forstemmende for ja-sida i Norge å oppleve dette, siden de i de seinere åra har brukt parlamentets økte makt som et viktig ja-argument. Nå har man et EU-parlament med mindre legitimitet enn noen gang siden direktevalg til institusjonen ble innført i 1979. Bare 43,1 pst. av velgerne stemte. I Slovakia var tallet helt nede i 19 pst. Nei-sida har ikke noe behov for å harselere over dette faktum, men det er verdt å registrere at valget synliggjør EU som et eliteprosjekt. Bjørn Hansen skrev i en kronikk for noen dager siden: «For vanlige mennesker i EU fortoner unionen seg som noe opphøyet og fjernt fra deres påvirkningskraft.» Så presist kan det uttrykkes. Dermed kan man også ende opp med at godt over halvparten av velgerne er apatiske, og mange bruker valget til å få ut sitt sinne og protestere mot nasjonale myndigheter. Manglende demokrati i unionen vil være nei-sidas viktigste argument i medlemskapsdebatten også framover. Valget til EU-parlamentet viser at argumentet vårt kontinuerlig forsterkes.