Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-04-27:
Jeg vil, som flere andre, understreke at den interpellasjonen som tas opp her av Sonja Sjøli, er særdeles viktig – det er et både viktig og krevende tema. Jeg var selv i forrige stortingsperiode saksordfører for bioteknologiloven, og opplevde at diskusjonen omkring retningslinjene for bruk av ultralyd i svangerskapet medførte en stor offentlig debatt. Samtidig opplevde jeg at måten saken ble håndtert på i Stortinget, var grundig. Både Legeforeningen, Jordmorforeningen og Norsk gynekologisk forening så grundig gjennom de retningslinjene som også gjelder i dag, og gav sin godkjenning til det. Så her hensyntok man i veldig sterk grad de faglige innspillene som kom. Jeg er glad for at statsråden understreker at de retningslinjene står han fast på i dag. Jeg deler også statsrådens oppfatning av at det må være fornuftig å ha en grundig gjennomgang av bruk av ultralyd i svangerskapet basert på faglige kriterier, før man eventuelt går inn på å endre retningslinjene for bruken av ultralyd i svangerskapet. Nå har det jo, som flere har sagt, vært i hvert fall to nasjonale konsensuskonferanser – en i 1986 og en i 1995. Det har jo vist seg å være én metode å få fram de faktiske forhold på. Samtidig som jeg er enig med statsråden i at det er viktig med en grundig gjennomgang før en eventuell endring, synes jeg for så vidt at statsråden godt kunne ha problematisert konsekvensene av tidlig ultralyd på en tydeligere måte enn han gjorde. Og Bøhler er jo ikke i nærheten av å problematisere det. Vi ser jo – ikke minst er Storbritannia og Danmark eksempler på det – at når det gjelder selektive aborter knyttet opp til tidlig ultralyd, fødes spesielt barn med Downs syndrom i mye mindre grad enn før. Det betyr at det å fornekte at sorteringssamfunnet allerede er kommet, er å fornekte den virkeligheten vi står overfor. Så kan man si at jo lenger man går med den typen findiagnostikk, jo mer vil det være en utfordring vi er nødt til å ta inn over oss. Den problemstillingen som Bøhler vektla, nemlig at man på et tidlig tidspunkt kan avdekke tilstander som så lar seg behandle i mors liv, er, for å si det forsiktig, en ekstremt sjelden tilstand. Jeg kan telle på én hånd de gangene jeg gjennom femten år som kommunelege har stått overfor sånne tilstander, mens det å stå overfor tilstander der det å ta en selektiv abort som en konsekvens av funnene, er en mye hyppigere forekommende problemstilling som man derfor er nødt til å problematisere. Så vil noen forsvare at det er rimelig at man skal ha anledning til det, men da må man jo argumentere. Det synes jeg på mange måter Vigdis Giltun gjorde. Hun var åpen for at man skulle tillate selektiv abort og akseptere det. Men hvis man argumenterer som om det er et ikke-problem, sånn som Jan Bøhler gjør, så lukker man øynene for den virkeligheten vi allerede står overfor. Det vi ser i land som vi ikke naturlig sammenligner oss med, nemlig Kina og India, er at de selektive abortene også fører til at jentebarn velges bort, sånn at man der begynner å få en kjønnsfordeling etter ultralyd som er betenkelig i et langsiktig samfunnsperspektiv. Jeg må si jeg er glad for det rettsvernet som man søker å gi gravide kvinner knyttet opp mot arbeidslivet, som Regjeringen nå har understreket. For hvis arbeidsgiver får lov til å begynne å stille spørsmål knyttet til graviditeten og bruker det som eksklusjonskriterium, så får ikke den gravide jobb. Det må man jobbe for å hindre. Men man må også være opptatt av at graviditeten, det fosteret kvinnen bærer på, i seg selv må ha et visst rettsvern. Det kan ikke være helt likegyldig hva konsekvensen av bruk av ny teknologi er, og det er en overforenkling å tenke seg at all informasjon til foreldre på et tidligst mulig stadium løser de utfordringene man står overfor. Sånn er det ikke. Et eksempel på det kan være påvisning av brystkreftgen i den amerikanske befolkning. 200 000 amerikanske kvinner gikk til det drastiske skritt å få fjernet begge brystene fordi de ikke klarte å leve med en forhøyet risiko for brystkreft. Så gikk det få år, og så sa forskerne at risikoen ikke var på langt nær så høy som de først hadde trodd. Det viste seg at kvinner som hadde fått fjernet friske bryst, i realiteten ikke hadde større risiko for å få brystkreft enn resten av befolkningen. Derfor må all teknologi brukes med vett og forstand, og det må være faglig forankret. At Sturla Eik-Nes alene ønsker å ta i bruk denne teknologien, er velkjent, men han kan jo ikke være premissleverandør alene for hvordan vi bruker den.