Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-19:
Hvis man spør forskere hva som er viktigst for elevers læringsutbytte, får man som regel ett av to svar: Det er lærerne og/eller det er skolelederne. All verdens ressurser og hjelpemidler kan ikke erstatte en dårlig lærer. En faglig dyktig, engasjert og motivert lærer kan få til veldig mye selv om rammebetingelsene ikke er de beste. Også skolelederne har stor betydning. Uten en god skoleledelse kan man ikke forvente å rekruttere de beste lærerne eller å skape arbeidsbetingelser som stimulerer det beste i lærerne. Og vi kan ta med en gruppe til, nemlig skoleeierne. Gode skoleledere forutsetter nemlig også at vi har kompetente og ansvarlige eiere og arbeidsgivere som rekrutterer og støtter de gode lederne. Etter min mening må disse viktige erkjennelsene prege arbeidet med å skape en bedre skole. Vi må satse på å utvikle kompetansen hos lærere, ledere og eiere, og vi må gi skolen et innhold i form av fagsammensetning, læreplaner osv. som bl.a. forteller hvilket læringsutbytte vi skal gi elevene, og som dermed gir mål og retning for arbeid i skolen. Vi må vurdere om rammebetingelsene for arbeidet i og for skolen i form av finansiering, lover, regler, avtaler osv. er de beste og nye incentiver til forbedring eller tvert om hemmer de beste og den beste måten å drive en skoleledelse og en klasseledelse på. Alt dette er viktige innsatsområder for Regjeringen. I tillegg til de tiltak Regjeringen selv har iverksatt for å styrke innholdet i skolen, har Kvalitetsutvalget fått i oppdrag å vurdere hele grunnopplæringen og se den i sammenheng og komme med forslag til hvordan vi kan skaffe oss bedre kunnskap om og åpenhet omkring kvaliteten i skolen. I forbindelse med Regjeringens moderniseringsarbeid i offentlig sektor er grunnopplæringen utpekt som et hovedområde, og vi gjennomgår derfor nå rammebetingelsene for skolen og for dem som arbeider i skolen. Evalueringen av Reform 97 og den omfattende forsøksvirksomheten som foregår i skolen, vil være et viktig bakgrunnsmateriale. I tillegg satser vi altså på å høyne kompetansen. Det satses mer på målrettet etter- og videreutdanning av lærere, og vi har tatt til orde for etter- og videreutdanning av skoleledere og egne mastergrader i skoleledelse. I tillegg kommer den meldingen vi behandler i dag, som har som siktemål å skaffe oss en bedre lærerutdanning. Det er særlig yrkesrettingen og den faglige fordypningen som står i fokus. Lærerutdanningen skal nå bygge på en ny modell, med færre obligatoriske fag og år, og større muligheter for og krav til fordypning i retning av de trinn man ønsker å undervise på. I tillegg legges det opp til større fleksibilitet i lærerutdanningene, med større muligheter for profilering og spesialisering på institusjonene og bedre muligheter for å fordype seg ytterligere ved f.eks. å ta høyere grads studium for studentene. Jeg er glad for å kunne konstatere at meldingen er blitt svært godt mottatt i de berørte miljøene, både blant lærerkrefter og studenter, og i universitets- og høyskolesektoren generelt. Det har bl.a. sammenheng med at forslagene som fremmes, bygger på omfattende evalueringer av de eksisterende utdanningene, i tillegg til at forslagene har vært drøftet i stor åpenhet med sektoren selv. Selv om særlig ett spørsmål har vært kontroversielt og fått stor oppmerksomhet, er det etter min mening likevel grunnlag for å si at også komiteens innstilling viser stor grad av enighet om hovedlinjene, noe som vil være en støtte for departementet og institusjonene når vi nå skal realisere de visjoner og tiltak som ligger i meldingen og innstillingen. Hovedtanken bak modellen er at elevene skal undervises av lærere som har reell kompetanse og engasjement for det faget de underviser i. For å oppnå kompetanse må man fordype seg, og for å være engasjert må man være motivert. Derfor har vi foreslått en ordning med en stor grad av valgfrihet. Men lærerkorpset skal ikke bare ha høy kompetanse. Jeg er også opptatt av at vi greier å rekruttere tilstrekkelig mange lærere innen de respektive fag, og at lærerkorpset gir et noenlunde riktig speilbilde av befolkningen for øvrig når det gjelder kjønn, minoritetsbakgrunn osv. Derfor tar også meldingen opp stimuleringstiltak og spørsmål om dimensjonering som kan sikre dette. Jeg har merket meg komiteens merknader når det gjelder kompetansekrav til førskolelærere, lærere og skoleledere. I forbindelse med høringen knyttet til ny kompetanseforskrift har både den foreslåtte forenklingen og departementets forslag om at førskolelærerutdanningen ikke lenger skal kvalifisere for undervisning i 1. klasse fått bred oppslutning. Jeg tar imidlertid til etterretning at et flertall i Stortinget mener noe annet, og ønsker at førskolelærerutdanningen fortsatt skal kvalifisere for arbeid i 1. klasse. Når det gjelder allmennlærerutdanningen, er jeg tilfreds med at komiteen har gitt tilslutning til hovedmodellen. I den obligatoriske delen foreslo Regjeringen en annen løsning enn den flertallet nå går inn for, men jeg vil naturligvis følge opp flertallets forslag om at KRL skal være obligatorisk med et omfang på 20 studiepoeng, og at emnet profesjonskunnskap, som er viktig, skal inngå i pedagogikkfaget. Jeg er glad for at enheten grunnleggende lese-, skrive- og matematikkopplæring fortsatt består. Jeg er også glad for Stortingets tilslutning til at vi i fremtiden skal ha enklere, mer fleksible og overordnede rammeplaner, hvilket vel innebærer at vi alle må legge bånd på oss når det gjelder å avgi altfor detaljerte ønsker og føringer. La meg avslutningsvis si at heller ikke lærere vil, som noen av oss andre, være ferdig utdannet når de er ferdig med grunnutdanningen. Også for lærere vil livslang læring være en realitet. En grunnutdanning kan derfor aldri utdanne noen helt ferdig eller for hele livet, og derfor er det også viktig at studentene gjennom utdanningen tilegner seg endringsvilje og utviklingskompetanse, og at vi satser mye på etter- og videreutdanning og kompetanseutvikling senere i løpet av ens yrkesaktive liv.