Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-02-07:
Innsats for å bekjempe kriminelle gjenger har vært prioritert av politiet gjennom flere år. Dette har likevel ikke kunnet hindre en negativ utvikling der omfanget av kriminalitet øker, og volden som disse gjengene utfører, blir stadig grovere. Selv om gjengkriminalitet i særlig grad har vært knyttet til de større byene, er det – slik representanten Kaland påpeker – også eksempler på gjengproblemer og voldsutøvelse i mange mindre byer og bygder. Det er derfor nødvendig med en fortsatt og ikke minst samordnet innsats for å bekjempe utvikling av gjengkriminalitet. Det er viktig at erfaringer fra de politidistriktene som har hatt mest gjengkriminalitet, blir viderebrakt til de øvrige. Gjennom opprettelsen av Politidirektoratet har man fått økt mulighet til å samordne politiinnsatsen på landsbasis, og Politidirektoratet opplyser at bekjempelse av gjeng- og voldskriminalitet er blant de områdene der direktoratet vil gå aktivt inn med støtte- og samordningstiltak. Politidistriktene har god lokalkunnskap, men for å ligge i forkant av utviklingen er det nødvendig å satse på løpende trusselvurderinger og tiltak som til enhver tid er tilpasset utviklingen. Ved etablering av en sentral strategisk analyseenhet i Politidirektoratet vil politiet nå få bedre informasjon om utviklingen på landsbasis, samtidig som fagpersonellet i direktoratet vil kunne bistå det enkelte politidistrikt i arbeidet. Det er viktig å komme inn med tiltak før gjengene har fått utviklet og stabilisert seg. Erfaringen viser at det er nødvendig med en bredspektret innsats for å forhindre gjengkriminalitet. Dette innebærer at politiet både må bidra aktivt til å forhindre rekruttering til gjengmiljøene og må sørge for raske reaksjoner overfor dem som utøver slik kriminalitet. Den forebyggende innsatsen må skje gjennom løpende samarbeid med foreldre, skole, barnevern og andre lokale myndigheter. For å lykkes med dette arbeidet er det ikke bare nødvendig å ansvarliggjøre alle som har med barn og unge å gjøre, men dessuten også nødvendig å ha en fortløpende kritisk vurdering av effekten av de forskjellige tiltak som politiet iverksetter. I St.meld. nr. 17 for 1999-2000, Handlingsplan mot barne- og ungdomskriminalitet, som er en samlet plan for å bekjempe kriminalitet blant unge – heriblant gjengrelatert kriminalitet – vektlegges nødvendigheten av samarbeidet mellom foreldre, ulike offentlige myndigheter og frivillige organisasjoner. Tverretatlig samarbeid, forsøk med ungdomskontrakter, prosjekt mot gjengkriminalitet i ungdomsmiljøer, opplegg for bekymringssamtaler og utvikling av foreldrenettverk blant innvandrerungdom følges nå opp på landsbasis. I tillegg arbeider Regjeringen med forslag for ytterligere innsats mot barne- og ungdomskriminalitet, men da særlig med sikte på å utvikle bedre reaksjoner overfor ungdom, også de under kriminell lavalder. Overfor dem som allerede er involvert i gjengkriminalitet, er det viktig med raske og håndfaste reaksjoner. Saker mot unge gjengmedlemmer skal etterforskes raskt, og påtalemyndigheten skal prioritere disse sakene. Økt tempo i straffesaksavviklingen, i straffesakskjeden, er av stor betydning, og en rekke tiltak for ytterligere å redusere saksbehandlingstiden er under oppfølging. Blant annet har Regjeringen foreslått at det skal settes lovbestemte frister for politiets behandling av saker som gjelder ungdom under 18 år. Politidistriktene skal ha rutiner for å sikre raske reaksjoner i voldssaker. Lovendringer de siste år har forbedret politiets muligheter for å gripe inn – særlig mot den organiserte delen av gjengmiljøene. Det er viktig at vi nå høster erfaring med politiets bruk av disse bestemmelsene. Dette følges aktivt opp av Riksadvokaten. Etter mitt syn er summen av de tiltakene jeg har nevnt, avgjørende for å gjøre politiet og andre ansvarlige myndigheter bedre til å takle gjengkriminalitet som med god grunn skaper alvorlig frykt hos svært mange mennesker.