Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-30:
Jeg har i dag to interpellasjoner. Den ene er om psykisk helse, den andre er om helsereformen. Det er bevisst valgt, fordi både jeg og SV mener at de tingene henger nøye sammen. I veldig stor grad er det jo helseforetakene som har ansvaret knyttet til opptrappingsplanen for psykisk helse, selv om en del av det ansvaret også påhviler norske kommuner. Dermed ønsker vi å sette begge deler i fokus og søke å se dem i sammenheng. Men i min første interpellasjon skal jeg konsentrere oppmerksomheten om opptrappingsplanen for psykisk helse. I St.meld. nr. 25 for 1996-1997, Åpenhet og helhet, som ble lagt fram av regjeringen Jagland i april 1997, ble tjenestetilbudene til mennesker med psykiske lidelser beskrevet. I sum tegnet meldingen et bilde av en psykiatritjeneste som led av ressursmangel, både når det gjaldt personell, egnede lokaler på alle nivåer, mangel på nødvendig samhandling og mangel på midler til en godt nok utbygd tjeneste. I sosialkomiteens innstilling ved behandlingen av stortingsmeldingen den gang ble det tatt en rekke skritt utover regjeringens egne for å bedre tilstanden innenfor psykiatrien. Spesielt viktig var komiteens enstemmige tilråding der regjeringen ble bedt om snarest å fremme forslag om en forpliktende handlingsplan for psykiatrien som også skulle være økonomisk forpliktende når det gjaldt tiltak for styrking av psykiatrien. St.prp. nr. 63 for 1997-1998 ble lagt fram av regjeringen Bondevik I i april 1998. En opptrapping av driftsutgiftene knyttet til psykiatrien skulle sammen med utgiftene til investeringer på ca. 6,3 milliarder kr innebære at det skal brukes om lag 24 milliarder kr mer til psykisk helsevern i planperioden, som altså skulle ha en varighet fra 1999 og til og med 2006. Deretter skulle opptrappingsplanen gå over i en ordinær driftsfase fra 2007, ut fra det nivået man ville ha nådd ved utgangen av 2006. I forbindelse med framleggelsen av opptrappingsplanen gjentok regjeringen Bondevik I de svakheter ved det psykiske helsevernet som hadde framkommet i stortingsmeldingen fra regjeringen Jagland, der opptrappingsplanen hadde som siktemål å rette seg inn mot svakhetene for å forbedre dem. Det var tallfestet målsettinger på en rekke områder. Noen områder kan nevnes her: 1 185 nye døgnplasser for aktiv behandling 220 000 flere polikliniske behandlinger, som skulle medføre en økning av behandlingstilbudet på 50 pst. 90 000 flere dagopphold ved de distriktspsykiatriske sentra, også det en økning på 50 pst. en styrking av tilbudet til grupper med særlige behov, hvorav rusmiddelmisbrukere var nevnt spesielt en styrking av samarbeidet med frivillige organisasjoner gjennom støtte til brukere og pårørendeorganisasjoner Vi er altså nå kommet fram til 2004, og planperioden er dermed inne i sitt sjette år. Den opptrappingen som opprinnelig var planlagt, må man nå kunne konkludere med ikke har funnet sted. Det gjelder den samlede ressursinnsatsen, og det gjelder de delmål som var satt for perioden. Når Stortinget vedtar en opptrappingsplan på et område, må man anta at det er fordi det området skal gis særlig prioritet. «Særlig prioritet» betyr etter SVs oppfatning at det relativt sett skal satses mer på det området enn på andre områder som ikke har den samme prioriteten. Vi har sendt et brev til statsråden om å få en gjennomgang både når det gjelder situasjonen i helseforetakene, og når det gjelder opptrappingsplanen for det psykiske helsevernet. Det brevet har vi fått svar på i dag, og jeg noterer meg i svaret fra statsråden: «Det har ikke vært forutsatt at aktivitetsveksten innen somatikk skal være lavere enn innen psykisk helsevern, men at psykisk helsevern skal styrkes.» Jeg oppfatter at det svaret statsråden her gir, er noe av kjernen i problemet knyttet til opptrappingsplanen for psykisk helsevern. For hvis man har den forståelsen at selv om det er en opptrappingsplan, skal man relativt sett ikke satse mer på det området enn på andre områder som ikke har prioritet. Da kan man naturligvis heller ikke forvente at dette området kommer styrket ut. Det ser man også når man ser på bevilgningene på dette området. Regjeringen Stoltenberg skrev i statsbudsjettet for 2002 at det ville være behov for 1 milliard kr i økning hvert av de påfølgende årene for å holde tritt med den utviklingen som var forutsatt når det gjaldt opptrappingsplanen. Det året foreslo man en økt bevilgning på 600 mill. kr. Året etter, med regjeringen Bondevik II, ble bevilgningen økt med 670 mill. kr, ikke 1 milliard kr som forutsatt, og så påpekte man at for å kunne holde tritt i de påfølgende årene, måtte økningen være på 1 220 mill. kr. Ved behandlingen av inneværende års budsjett skjedde det som man naturligvis måtte regne med ville skje når man hele tiden skjøv problemene foran seg: Det var ikke lenger mulig å ivareta opptrappingsplanens intensjoner innenfor den planlagte tidsrammen på åtte år. Dermed foreslo Regjeringen en utvidelse av planperioden med to år, til og med 2008. Man kunne selvfølgelig ha gått i detalj i forhold til økonomien i dette, men dette handler jo om langt mer enn penger. Mange barn som skulle hatt hjelp fra barne- og ungdomspsykiatrien, får ikke den hjelpen. Jeg registrerer at en del av disse barna får hjelp fra barnevernet, fordi det mangler et nettverk, det mangler en familie som kan bidra på den måten som barna er avhengige av for å kunne ha gode og trygge oppvekstvilkår. I et oppslag i Aftenposten den 18. februar i år kom det fram krass kritikk av Helse Øst for mangelfull planlegging i barne- og ungdomspsykiatrien og for planene om nedleggelse av en spesialenhet for psykotiske barn ved Sogn senter for barne- og ungdomspsykiatri. I en annen rapport, offentliggjort av SINTEF Unimed den 13. januar, fant man at ett av tre barn venter mer enn tre måneder på hjelp, og det er altså etter en henvisning, der man har erkjent at barnet har betydelig behov for hjelp. I Helse Sør er ventetiden for barn og unge 97 dager. I Helse Nord er den gjennomsnittlig 60 dager. Det er altså to–tre måneder etter at man har erkjent at barna har et betydelig behov for spesialisttjenester. De som venter spesielt lenge, er gutter i alderen 6–12 år, nettopp de barna som kanskje i størst grad skulle ha behov for hjelp, ut fra faglige rapporter. Det er også betydelige regionale forskjeller. I Helse Sør har man to behandlingsplasser pr. 10 000 barn. Helse Øst har omtrent det dobbelte. Men ingen av stedene klarer man å oppfylle opptrappingsplanens målsettinger. Dersom målet om at 5 pst. av barnebefolkningen skal få hjelp, skal kunne nås i planperioden, betyr det at 5 000 flere barn skal tilbys hjelp hvert eneste år i planperioden. Det er man ikke i nærheten av å oppnå. Det finnes altså nå en rekke rapporter, også en rapport fra Norsk institutt for by- og regionforskning, som påviser spesielt store mangler når det gjelder barn og unge, med ventetid på opptil sju–åtte måneder for å få hjelp fra barne- og ungdomspsykiatrien. Når det gjelder voksenpsykiatrien, har man også avdekket betydelige mangler. I NRK har helsemagasinet Puls, ut fra undersøkelser som de selv har gjort, i flere programmer avdekket at eksempelvis bare 5 av 28 psykiatriforetak ligger an til å styrke budsjettene sine i 2004, sammenlignet med i 2003. I en undersøkelse foretatt av Statens helsetilsyn, og som NRK presenterte på sine nettsider nå i mars, avdekkes det alvorlig svikt ved 34 av 39 undersøkte institusjoner. Hovedkonklusjonen i rapporten er at Helsetilsynet mener at tilbudet til psykiatriske pasienter i liten grad er tilpasset de pasientene det er til for. Manglene viser seg også å være svært store knyttet til rusmiddelavhengige. Nå har som kjent helseforetakene overtatt ansvaret fra 1. januar, men det ser ut som ressursmangelen er så stor at ventelistene nå øker etter overtakelsen. I sum gir dette et inntrykk av så store problemer innenfor psykiatrien at man har et stort behov for raskt å foreta en full gjennomgang, få en vurdering og så raskt få satt inn tiltak for å bedre de manglene som er. Også i SV er det forståelse for at det er problematisk å løse disse problemene på kort sikt. Men vi snakker heller ikke om noe kortsiktig perspektiv her. Vi snakker om et snart tiårig perspektiv, der man altså i 1996-1997 avdekket betydelige mangler, og der vi har hatt en opptrappingsplan på gang helt siden 1999. Det vi ser, er at man nedlegger behandlingsplasser i psykiatriske sykehjem, uten at distriktspsykiatriske sentre er kommet på plass, på en slik måte at en rekke pasienter mister et tilbud som i hvert fall er bedre enn intet tilbud i det hele tatt. Det krever etter vårt syn svært aktive tiltak for på en eller annen måte å få psykiatriplanen på skinner. Og det krever at man gjør det man reelt sett har sagt at man skal gjøre, nemlig at man skal gi dette området prioritet, og det må bety på bekostning av andre områder, som ikke i samme sterke grad skal ha ressurstilførsel. For hvis man ikke mener noe med det, betyr det at psykiatrien vil fortsette å være skadelidende, og så vil prioriteringene innenfor helsevesenet kanskje skje på områder som man politisk ikke i det hele tatt har sagt skal ha prioritet.