Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2011-03-14:
Først vil jeg få takke interpellanten for å sette saken på dagsordenen. Det er ikke noen ukjent problematikk for helse- og omsorgskomiteen, og det var også et tema da jeg satt i utdanningskomiteen i forrige periode. Under budsjettbehandlingen i fjor høst skrev jeg inn en merknad hvor jeg viste til at FNs kontrollorgan for narkotika hadde påpekt den høye forekomsten av medikamentell behandling av ADHD i Norge. Forholdet var overhodet ikke nevnt i regjeringens budsjettdokumenter. Aftenposten hadde i juli i fjor en større reportasje om den eksplosjonsartede bruken av ADHD-medisiner på barn i Norge og om de enorme forskjellene mellom ulike fylker. Dette tok jeg da, som sagt, på vegne av Fremskrittspartiet opp i merknadsform, og hele komiteen sluttet seg til. Fremskrittspartiet er opptatt av å få fram langt bedre viten om de årsakssammenhenger som leder fram til diagnosen ADHD, samt disse pasientenes levekår. Derfor fremmet vi i vårt alternative budsjett et forslag om å øremerke 10 mill. kr til opprettelsen av et eget grunnforskningssenter for ADHD. Fremskrittspartiet fremmet også et forslag om å be regjeringen kartlegge årsaken til den høye forskjellen av medikamentell behandling av ADHD samt å analysere hvorfor det er så stor fylkesvis variasjon. Beklageligvis fikk vi bare Høyre og Kristelig Folkeparti med på dette forslaget. Regjeringspartiene stemte imot. Hva er så egentlig ADHD? Selve diagnosen oppsto ved en håndsopprekning på årsmøtet i den amerikanske psykiaterforening i 1987. Det finnes ingen fysiologiske bevis, ingen objektive naturvitenskapelig reproduserbare kriterier for diagnosen. Det er noe som settes utelukkende ut fra observasjon og er en subjektiv betegnelse på atferd som finnes hos mange barn, som f.eks. uro og manglende konsentrasjon. Medisineringen som brukes, har kjemisk likhet med amfetamin, og det er ingen forskjell på gatedop og på lovlig forskrevne medisiner. Bivirkningene er store, og det kan føre til ødeleggelse av nerveendene og celledød. Kvalme, nedsatt appetitt, magesmerter, manier, hallusinasjoner, depresjoner, aggresjon og selvmordstanker er andre kjente bivirkninger. Det virker som om de nevropsykiatriske lidelsene, med ADHD i spissen, har slått ned blant barn og unge som en epidemi. Det er slutt på å forstå barns atferd ut fra deres omgivelser, samfunnet, skolen og familien. Nå skal det hele årsaksforklares ut fra gener og biokjemi. For 15 år siden var det innenfor barnepsykiatrien nærmest tabu å medisinere barn. Det ble regnet som uforsvarlig i forhold til barnets utvikling å tilføre kjemiske stoffer som en i liten grad kjente langtidseffektene av. I dag er disse forsiktighetshensyn satt til side. Over 35 000 skolebarn har fått diagnoser som ADD, ADHD, Tourettes og Asberger, og mer enn 27 000 barn får nå uromedisin. En tredel av alle innsatte i norske ungdomsfengsler har diagnosen ADHD, og det må være lov å spørre om diagnosene er overdiagnostisert. Vi kan lese at diagnostisering og behandling ikke har vært fornyet siden 1960-tallet. Hva har så endret seg? Er ADHD en industridesignet diagnose? Sjefredaktøren i The New England Journal of Medicine, dr. Angell, uttalte seg slik: «Før solgte man medisiner mot sykdommer. Nå selger man sykdommer som passer til medisinene.» I 1995 hadde bruken av Ritalin økt med 250 pst. fra 1990. I 1997 var tallet 700 pst. Vi snakker om en omsetningsøkning i hundremillionersklassen. Ved Harvard har en undersøkt langtidseffekten av Ritalin på rotter. De får depresjoner og avvikende atferd. De utvikler nedsatt evne til stressmestring og blir helt hjelpeløse som voksne. Hvis dette er framtidsutsikten til en rekke norske barn, står vi etter mitt syn overfor noe som får thalidomidskandalen og kvikksølveksponering til å bli bare småtterier i forhold. Det finnes de hevder at symptomene vi ser, ikke er relatert til sykdom, men til et modningsproblem i spesifikke områder av hjernen, som fører til problemer med informasjonsprosedyren, og at det er mulig å hindre at en slik nevrologisk dysfunksjon blir permanent, uten nødvendigvis bruk av medikamenter. Dette krever at en ser enkeltindividet som et følende og tenkende menneske og fortolker det barnet sliter med i eget liv, noe som beklageligvis ikke passer inn i dagens samfunn. Påvisningen av at medisin på kort sikt reduserer symptomer og dessuten er enklere og billigere enn alternative behandlinger, passer som hånd i hanske på et helsebyråkrati som vil måle og effektivisere behandlingen av psykiske lidelser. Noen tror at det snart finnes en pille mot alt – men det er å lure seg selv.