Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2010-05-31:
U-864 er et sønderskutt vrak. Det er en grav for tyske soldater, og det har en dødelig last om bord. Så sent som i 2003 fant man vraket av U-864. Det ligger på 145 meters dyp, men mindre deler av vraket er spredd utover og ned til et dyp på 160–165 meter. Området som vrakdelene ligger på, er ansett som ustabilt og med en risiko for utglidning. Det er 30 mål med forurenset havbunn rundt vraket. Det er én grav, det er ett vrak, og det er én miljøbombe. Denne gangen vil jeg si at jeg er takknemlig for Tysklands evne til å produsere ting med høy kvalitet, for hadde ikke de sylindrene som inneholder kvikksølvet, vært så solide, ville lekkasjene vært større enn de er. De var konstruert for å tåle minst 60 år, men tyskerne lager kvalitet som holder mer enn som så. Til tross for det lekker det kvikksølv – det er tross alt en hel ubåt som er sprengt i stykker – ca. 3 kg i året antar vi at det lekker ut. Derfor tilsier alt at det haster med å få dette opp fra havbunnen. Vi har opplevd veien fram mot denne debatten i denne salen som lang, og vi har følt at det har vært usikkerhet underveis – ikke usikkerhet skapt av regjeringen, men usikkerhet skapt om hva som er konsekvensene av kvikksølvforgiftningen. Kan dette berøres? Går det an å berøre sedimentene uten at vi får lekkasje av kvikksølv til vann? Det har vært usikkerheten vi har følt på. Hva er den riktige løsningen? Hva er løsningen for framtiden – og for nåtiden? Fra vraket ble funnet fram til de første signalene om at dette vraket faktisk inneholdt miljøgifter, tok det litt tid. Når endelig meldingen kom om at vraket høyst sannsynlig hadde en last med metallisk kvikksølv som var så stor som 67 tonn, hadde vi faktisk litt problemer med å skjønne hvor mye det var. I hele denne perioden har lokalpolitikerne og fylkespolitikerne hatt en tett og god dialog med regjeringen. Vi har hatt mange møter og mange runder med informasjonsutveksling og samtaler for å få fram saken, for å belyse den så godt at det kunne fattes et vedtak som er riktig. Dette er en sak som har engasjert meg sterkt. Jeg bor midt i området, og jeg har prøvd å være ute og snakke om det. Jeg har sammenlignet det med kvikksølvtermometeret som har ramlet på badegulvet og blitt knust – én liten perle er regnet som farlig, hva da med svimlende 67 tonn? Vi har fått både statsministerens og regjeringens forsikringer om at de står bak oss i denne saken og at ubåten skal heves, og vi setter vår lit til at hevingen blir gjennomført så raskt som mulig. Men dette er ikke et prosjekt hvor vi kan ha hastverk. Her må sikkerheten komme aller først. Jeg registrerer at opposisjonen ikke ønsker å bruke den ekstra tiden det tar å utrede hvordan prosjektet skal utføres. Rapporten har reist så mye tvil rundt hevingsoperasjonen og kontrakten at det vil være uansvarlig ikke å gå den ekstra runden, for å få vurdert denne prosessen grundigere. Jeg legger fremdeles vekt på at hevingsalternativet står fast. Jeg vil også understreke at det er en selvfølge at de forurensende sedimentene rundt vraket blir håndtert i samme prosessen, sånn at vi får en tildekking av de bunnlagene som ikke kan fjernes. Så merker jeg meg jo at opposisjonen har en veldig stor tiltro til Hordaland Arbeiderparti. Det finner jeg helt rimelig. Det er et fylkeslag som har veldig mange gode uttalelser. Senere kan man jo bare dele dem ut, og så kan man følge vår politikk. Det føler jeg meg trygg på skulle gå bra for landet og for fylket. Men konklusjonen fra Hordaland Arbeiderparti er at hevingen skal skje med så liten risiko som mulig, det skal skje så raskt som mulig, men på en tryggest mulig måte. Regjeringen har gjentatte ganger bekreftet at det ikke skal være et økonomisk spørsmål, men et spørsmål om miljø og sikkerhet. Det er en garanti jeg føler meg trygg på. Oppsummeringen min i forhold til U-864 er: Den skal heves. De forurensende sedimentene rundt vraket som eventuelt ikke kan fjernes, blir tildekket. Det blir gjennomført så raskt som det er miljømessig forsvarlig å gjennomføre operasjonen. Dette er en operasjon vi ikke har råd til å mislykkes med – på vegne av lokalbefolkningen, på vegne av fiskerinæringen eller kanskje mer presist, livet i havet, på vegne av vår generasjon, men aller mest på vegne av kommende generasjoner som skal fortsette å leve både av og langs kysten vår.