Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-17:
La meg først takke for hyggelig respons fra representanten Reikvam, og så vil jeg bare komme med et par bemerkninger til hans siste innlegg. Kvalitetsutvalget skal få lov til å arbeide i ca. halvannet år, men det skal ikke være til hinder for at vi kan ta initiativ i mellomtiden. Noe annet ville være meningsløst. Det har jeg klargjort for utvalget. Vi skal også sørge for å ha så god dialog med utvalget at man ikke løper i bena på hverandre. En del av de initiativene jeg nå har nevnt i innlegget mitt, vil jeg derfor selvfølgelig kunne ta uavhengig av utvalgets arbeid, eller i samråd med dem. Det jeg tror vil være et slags tilbakevendende dilemma for oss, er at det er ganske bred enighet om at vi bør delegere og overlate mer til lokale beslutninger for å utnytte den entusiasmen og kunnskapen som finnes på den enkelte skole, og forhåpentligvis også i den enkelte kommune, samtidig som vi selvfølgelig må ha en viss kontroll på nasjonalt nivå med at vi holder på med de riktige tingene. Da gjelder det å finne ut hva vi må styre sentralt. Det bør være mindre detaljert, etter min mening. Må vi styre sentralt, og hvilken kvalitetssikring må vi ha på nasjonalt nivå? Det er noe av det jeg nevnte i innlegget mitt. Jeg tar også sikte på å utvikle bedre systemer for slik kvalitetssikring. Jeg kan jo si til representanten Reikvam at jeg har startet utredningen av det som litt enkelt sagt er en skolebonusordning, som er et tillegg til de midlene vi har til kvalitetsutvikling, som jeg tror er veldig positivt og stimulerende for skolene rundt omkring. Kanskje kan vi få til andre positive ordninger også. Det ble riktignok på en måte nedstemt her i forbindelse med budsjettbehandlingen, men jeg tror ikke det er et uttrykk for at representanten Reikvam er mot det. Dette har vi startet utredningen av, og jeg håper at vi kan få i gang en forsøksordning relativt snart nettopp for å stimulere alt det positive arbeidet som skjer ute i skolene. Helt til slutt et par ord om den OECD-undersøkelsen som representanten Reikvam også var inne på i sitt hovedinnlegg. Hvor relevant er den for norske forhold? Mitt inntrykk er at de norske forskerne som har vært involvert i dette arbeidet – og jeg understreker at dette er meget solid forskning – legger vekt på at dette faktisk er nokså relevant for norske læreplaner. Det er ikke sikkert det er like relevant for alle land, men for Norge er dette faktisk ganske relevant. Det andre – jeg må bare nevne det – er at jeg har sett veldig mange avisinnlegg som antyder at disse litt dårlige resultatene, at vi er gjennomsnittlige, skyldes at vi har integrert praktisk talt alle barn og unge i norsk skole, og at det gjør det litt vanskelig å ligge helt på topp. Men denne faktoren er det tatt hensyn til når man kommer frem til resultatene, så man kan si at rent forskningsmessig er det korrigert for den faktoren at man har litt ulike skolesystemer og ulik skolepolitikk. Min mening er at man alltids kan diskutere hvor dårlig det er, eller hvor skuffet man skal være over gjennomsnittlige resultater. Jeg har den holdningen at hvis man er utdanningspolitiker, eller den saks skyld foreldre, lærer eller skoleleder, har man så å si plikt til å arbeide for stadig bedre utdanning for våre barn og unge. Det betyr at de skal få mer kunnskap, men også at de skal trives bedre når de går på skolen, fordi det er en forutsetning for at de skal kunne lære. Det er mitt utgangspunkt. Jeg lener meg ikke tilbake med såpass gjennomsnittlige resultater.