Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
I innstillingen får Regjeringen gjennomslag for så godt som alle forslagene sine. Det er forslag som gjelder nye grader, kortere studier, tettere oppfølging, bedre utnyttelse av studieåret, bedre studiefinansiering, større frihet, enhetlig ledelse. Alt dette skal føre fram til at flere studenter skal lykkes i studiene sine. Det er på en måte hovedmålsettingen for hele meldingen. Da blir det litt artig når representanten Lønning gjør dette med styringsform til en svær debatt og mener at det må være ideologisk begrunnet hva slags type styringsform man velger, enten det gjelder universiteter eller sykehus, som han trekker inn i dette. Det er tydelig at her er representanten Lønning på relativt ville veier. De vil åpne for forsøk med særlovsselskaper, og de vil åpne for private eiere inn i institusjoner. Dette skal altså være forsøksordninger. Kan noen forklare meg hvordan i alle dager man kan ha private eiere inne som en forsøksordning? Hva skal man gjøre når forsøket er over? Det er helt åpenbart at det er en vei som bare kan lede i én retning, og det er ting som overhodet ikke kan reverseres. Et av de få punktene hvor Regjeringen ikke får gjennomslag, er på det som går på nye universiteter. Jeg skal bare kort kommentere det. Når vi ønsker nye universiteter velkommen, er det fordi vi ønsker å få mer forskning og bedre forskning i Norge. Det er vår drivkraft. Da syns jeg faktisk at å drive og telle doktorgrader i beste fall kan ha akademisk interesse. Hvorfor i alle dager skal det være fire doktorgrader? Hva er galt med tre? Hva er galt med tallet fem? Hvorfor skal det være fem mastergrader? Hva er galt med tre? Hva er galt med sju? Det er ikke noen prinsipiell holdning til dette. Det viktigste er at vi må være villig til å ta grep for at i dette tilfelle Stavanger, Agder og Bodø skal kunne utvikle seg til å bli universiteter. At vi vil gjøre det – det vil vi, men jeg er litt mer tvilende til flertallet her. Så snakker man om at det er på grunn av kvaliteten at man vil ha andre kriterier. Ja, men kvaliteten må jo være der. Og iallfall sentrum må jo mene at kvaliteten er der. I og med at det var deres regjering som tilkjente disse institusjonene retten til å tildele doktorgrad, må de jo ha ment at de var på et forholdsvis høyt kvalitetsnivå. Så må jeg si at når jeg har hørt på en del innlegg her, blir jeg oppgitt over debatten om studiefinansiering, når man framstiller det som blir gjort nå, som en «katastrofe» for norsk studiefinansiering. Det kan da ikke være en katastrofe at studenter i et femårig løp får 55 000 kr mer i stipend, eller 35 000 kr hvis de er forsinket! Det kan ikke være en katastrofe. Katastrofen må jo være dersom Høyres politikk går gjennom, at stipendandelen bare skal være 30 pst., som det står i utvalget til Inge Lønning. Og katastrofen som virkelig har skjedd, det er den politikken som sentrumsregjeringen har ført gjennom de bortimot to og et halvt år den regjerte. Det var disse partiene som stod fram i valgkampen og lovet økt stipend, og som kastet blår i øynene på studentene. Men de økte ikke. De gikk ikke videre fra 30 pst., de oppfylte ikke løftene sine. Det er det som er katastrofen – det er det som har kostet norske studenter titusenvis av kroner, at ikke sentrumsregjeringen i sin tid fulgte opp sine egne løfter. Jeg ser at det er flere fra ledelsen i studentorganisasjonene som er til stede på galleriet. Det hadde vært interessant hvis enten Dørum, Lyngstad eller Skarbøvik, eller andre fra sentrum, kunne komme opp hit og si: unnskyld! Unnskyld at vi kastet blår i øynene på dere, unnskyld at vi sa at vi skulle øke stipendet uten å mene det! Det hadde vært en interessant øvelse, hvis de kunne komme opp her og si: Beklager, vi sa det bare for å få stemmer. Og så fikk de stemmer, men de gjorde ikke sin del av jobben. De mente det ikke. Slik blir det ikke god studiepolitikk av, og slikt øker ikke respekten for politikere. Det som helt klart står fram nå, er at Arbeiderpartiet leverer varene. Vi øker nå stipendet med 1 000 kr i måneden. Det er den største økningen som har vært noensinne i norsk studiefinansiering. Sentrum lar seg selvfølgelig da tvinge med, de vil ikke stemme mot når forslaget først kommer fra Arbeiderpartiet. Men jeg må si at med den erfaringen vi har med sentrumsregjeringen og deres politikk for studiefinansiering, tror jeg at det tryggeste vi kan gjøre, er å overlate til statsråd Giske og arbeiderpartiregjeringen å gjennomføre endringen i den norske studiefinansieringen.