Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2004-04-22:
I morgen er det Verdens bokdag. Alle barn i 6. og 7. klasse får i morgen en bok som gave fra Læringssenteret, bare ikke de barna som er blinde, som er svaksynte, eller som har andre leseproblemer. Det gjør meg opprørt. Hver dag blir funksjonshemmede i Norge diskriminert, gjennom holdninger og gjennom handlinger. Menneskeskapte funksjonshemmende barrierer hindrer mennesker med nedsatt funksjonsevne i å delta i arbeidslivet, i skolen og i fritida på samme vilkår som funksjonsfriske. Og de har langt dårligere levekår enn gjennomsnittet. Eksempler fra dagliglivet er mange, og et tilfeldig valgt eksempel er fra Vestfold. I Tønsbergs Blad 31. januar i år kan man lese at Kristian Aslaksen forsøkte å komme seg inn på Brygga Cafe i Holmestrand, men fikk beskjed om at han ikke kunne komme inn fordi man ikke hadde giddet å måke handikapinngangen. Det er bare et eksempel. Vi er kjent med at blinde og svaksynte gir fra seg minibankkoden til tilfeldige, og at offentlig transport ikke er tilrettelagt for funksjonshemmede. Vi har alle et ansvar for at det er slik. Ingen politikere kan være stolte av den jobben som er gjort for funksjonshemmede. I all samfunnsplanlegging burde vi tenke på de funksjonshemmede. Gjennom Manneråk-utvalgets arbeid, slik det er gjengitt i NOU 2001:22, Fra bruker til borger, er det gjort et grundig arbeid for å belyse levekårene for funksjonshemmede i Norge. Manneråk-utvalgets utredning gav forhåpninger hos funksjonshemmede om at det skulle startes et systematisk arbeid for å bedre deres muligheter for livsutfoldelse og deltakelse i samfunnet. Manneråk-utvalgets detaljerte beskrivelse av virkeligheten for funksjonshemmede gjengis i St.meld. nr. 40 for 2002-2003, Nedbygging av funksjonshemmende barrierer, som behandles i dag. Det er lagt grunnlag for å utvikle en helhetlig politikk og strategi for å bedre funksjonshemmedes levekår. Men Regjeringen har ikke benyttet denne anledningen. Meldingen redegjør i detalj om små og store tiltak som er avsluttet eller er under gjennomføring, og inneholder lite nytt. Politikken og helheten er vanskelig å få øye på i detaljrikdommen. Meldingen bærer preg av at Regjeringen ikke ønsker å løfte arbeidet med tiltak for funksjonshemmede nå, sjøl om man konkluderer med at funksjonshemmede systematisk stenges ute fra ulike samfunnsarenaer. Det har tydeligvis ikke vært rom for å avsette penger til funksjonshemmede i Regjeringens samlede politikk, der skattelettelser skal finansieres med kutt i velferdsordninger. Arbeiderpartiet mener det er nødvendig med forpliktende handlingsplaner, med konkrete tiltak og tidsfrister. Bare da kan vi nå målet om full likestilling og deltakelse for funksjonshemmede. I Arbeiderpartiet er vi glad for at vi sammen med de andre opposisjonspartiene gjennom behandlingen av meldingen pålegger Regjeringen å utarbeide en handlingsplan for å øke tilgjengeligheten på viktige områder for de funksjonshemmede. Når vi stiller krav om tidsfrister og forpliktelse fra staten knyttet til finansiering av handlingsplanen, er vi innforstått med at det er et møysommelig og langsiktig arbeid. Desto viktigere er det å ha en systematisk plan. Diskriminering av mennesker med nedsatt funksjonsevne skal bekjempes. Arbeiderpartiet mener derfor at vi må ta i bruk det sterkeste virkemiddelet vi har. Derfor går vi inn for at det utarbeides en antidiskrimineringslov. Vi forventer at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med et lovforslag. Vi mener at det må etableres kontroll og tilsyn som sikrer at loven etterleves, men det kommer vi tilbake til i forbindelse med behandlingen av loven. Tilgjengelighet i transportsektoren er en forutsetning for at funksjonshemmede skal delta i samfunnet. Derfor mener Arbeiderpartiet at det ved tildeling av konsesjoner på transport må stilles krav om tilgjengelighet for personer med nedsatt funksjonsevne. Det er med interesse vi har merket oss at Regjeringen både i denne meldingen og i andre sammenhenger legger stor vekt på brukermedvirkning. Brukernes oppfatning skal tillegges stor vekt i utformingen av offentlige ordninger. Da blir det oppsiktsvekkende at Regjeringen og komiteflertallet velger å se bort fra det entydige råd de funksjonshemmedes organisasjoner gir om tilskuddsordningene til deres organisasjoner. Arbeiderpartiet er enig med de funksjonshemmedes organisasjoner i at staten må legge til rette for at organisasjonene har et felles politisk talerør. Vi tror det best kan skje ved at dagens finansiering av paraplyorganisasjonene videreføres. Det har skjedd forbedringer i levekårene for psykisk utviklingshemmede det siste tiåret, men i Arbeiderpartiet er vi likevel bekymret for at fokusering på andre grupper har gått på bekostning av en videre utvikling av tilbudet til psykisk utviklingshemmede. Vi er særlig bekymret for at små kommuner mangler kompetanse til å gi denne gruppen et forsvarlig tilbud. Det bør etter vår oppfatning iverksettes rekrutteringstiltak og kompetansehevingstiltak. Der små kommuner ikke sjøl kan sikre denne kompetansen, må habiliteringstjenesten bistå. Jeg vil avslutningsvis si noen ord om situasjonen for funksjonshemmede barn og deres familier. Til tross for gode intensjoner og tiltak står barn med nedsatt funksjonsevne og deres pårørende overfor en krevende hverdag. Hjelpeapparatet er svært fragmentert og ofte lite koordinert. Foreldre må legge ned et betydelig arbeid for å få hjelpetiltakene til å henge sammen og hverdagen til å fungere. Det er nylig lagt fram en strategiplan som tar opp organisering og utvikling av helsetilbudet til barn med nedsatt funksjonsevne og kronisk syke barn og deres foreldre. Vi forutsetter at departementet følger opp gjennomføringen av denne planen svært nøye. Jeg tar dermed opp de forslag som Arbeiderpartiet har vært med på.