Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-12-09:
Det er for tiden uvanlig mange forutsetninger og rammegivende interaksjoner som påvirker budsjettet for utenriks- og utviklingspolitikk. Det kom tydelig til uttrykk under konferansen om finansiering for utvikling i Doha for vel en uke siden. I det norske bakgrunnsnotatet ble det redegjort for – som statsråden gjorde i sitt gode hovedinnlegg – hvorfor bistanden må settes inn i en helhetlig sammenheng med bl.a. så vel finanskrisen som matkrisen for å være relevant, og for de norske hovedprioriteringene, som er tiltak mot skatteunndragelse og kapitalflukt samt behovet for regulering av finansmarkedene likestilling og kvinners rettigheter klimatiltak der bakgrunnsnotatet sier at det ikke skal gå på bekostning av bistand for utvikling, mens statsråden i sitt innlegg anførte at klimaadaptasjon og utvikling er synonymer behovet for å styrke utviklingslandenes innflytelse i den internasjonale finansarkitekturen gjeldslette og spørsmål om illegitim gjeld Om vi sammenholder dette med budsjettet for 2009, kapittel 8.2, heter det under «Regjeringens tematiske satsingsområder»: «Regjeringen vil videreføre arbeidet innen hovedsatsingsområdene der Norge kan bidra mest. Dette er miljø og bærekraftig utvikling; fredsbygging, menneskerettigheter og humanitær bistand; olje og ren energi; kvinner og likestilling; godt styresett og kamp mot korrupsjon samt innsatsen innen de helserelaterte tusenårsmålene.» Jeg skal her ikke gå nærmere inn på den litt haltende sammenhengen mellom de tematiske hovedprioriteringene og selve tallbudsjettet. Jeg vil fokusere på den økende forståelsen – både her hjemme og ute – for at utviklingspolitikk er mye mer enn bistand, og at andre faktorer kan være vel så viktige som bistanden for å oppnå en positiv og bærekraftig utvikling. Dette var også hovedkonklusjonen i den utredningen Høyre gjorde om utviklingspolitikken våren 2008, hvor vi også imøteså at de totale ressursene vi skal sette inn i dette arbeidet, kan komme til å bli vesentlig større enn i dag, men trolig spredt på ulike budsjetter. Som eksempel imøteså Høyre etter klimaforliket at regnskogsatsingen ville budsjetteres utenom bistandsbudsjettet og bistandsprosenten. Nå er det medregnet. Det reiser spørsmålet om avgrensing – men reaktualiserer også en oppdatering av ODA-kriteriene under DAC. Det vil være avklarende og viktig at departementet kommer tilbake til Stortinget – f.eks. i den bebudede utviklingsmeldingen på nyåret – med en utdyping av hva som er utviklingsrelevante klimatiltak. Jeg kan forstå at statsråden ser overordnede mål for aktiviteter hjemmehørende i de to ulike departementene han bestyrer. For Stortingets kontrollfunksjon og politiske styring er det imidlertid avgjørende å ha klarhet i hvilke bevilgninger som hører hjemme hvor. Forskjellen mellom Regjeringens tematiske satsingsområder i budsjettet og de hovedprioriteringene som ble presentert i Doha, illustrerer også et annet tiltakende problem for Stortinget og den politiske styring og kontroll. De lange linjene på dette politikkområdet er i økende grad tema på internasjonale konferanser, som eventuelt munner ut i sluttdokumenter, deklarasjoner eller kommunikeer der landene gir sin tilslutning til intensjonsavtaler og også langsiktige indikative bindinger. Spørsmålet er om en da bygger på et tilstrekkelig omforent grunnlag hjemme, eller om Stortinget bl.a. gjennom årsbudsjettet presenteres for en politikk som er gitt bindende hovedretning på forhånd. Om en slik situasjon utvikler seg for langt, innser jeg at Regjeringen ikke står alene med ansvaret. Det er prisverdig at Regjeringen er aktiv og pådrivende på Norges vegne i internasjonale prosesser og til stede på viktige arenaer. Blir denne arbeidsmåten omfattende, har imidlertid regjering og storting en oppgave i å utvikle en arbeidsform seg imellom som i tilstrekkelig grad ivaretar Stortingets evne og mulighet til kontroll og innflytelse på prioriteringene. På det utenrikspolitiske området balanseres forholdet mellom Regjeringens prerogativ og Stortingets innflytelse gjennom konsultasjoner i den utvidede utenrikskomiteen. Det utviklingspolitiske området er annerledes. Nå er det også andre begrensinger på Stortingets innflytelse. Kontroll og styring med nye innovative finansieringsordninger er ett eksempel. Jeg tenker på målsettinger, målstyring, administrativ kontroll og revisjon. Det må være et mål at slike kapitalstrømmer synliggjøres i mottakerlandenes offentlige budsjetter, og at transparens er gjennomgående. Det virker ikke spesielt tillitvekkende når statsråd Solheim under Poznan-møtet ifølge Dagsavisen i går skal ha uttalt følgende om det norske forslaget til finansiering av klimatilpasningstiltak i verdens fattige land – og jeg siterer: «Forslaget har som mål å sørge for en sikker finansiering som går utenom årlige budsjettprosesser og finansdepartementenes «klamme hender» verden rundt.» I den grad nye finansieringsordninger er resultatet av tallrike små enkeltbidrag fra mange enkeltmennesker på ulike transaksjoner, tror jeg en bør være forberedt på at det vil være tilsvarende mange som forventer en åpenhet og en tilbakemelding om bruk, effektivitet og måloppnåelse. Her forventer vi at statsråden redegjør for hvordan dette prospektivt planlegges. Noen eksempler fra inneværende år er illustrerende. Før Mattoppmøtet i Roma i juni utfordret vi statsråden på norske hovedposisjoner i en interpellasjonsdebatt. Stortinget har tidligere i denne perioden – og i den forrige perioden – understreket betydningen av landbruk innen utviklingspolitikken som ledd i fattigdomsbekjempelsen, men statsråden sa lite om hva Norge skulle bidra med, og budsjettet gjenspeiler heller ikke Stortingets oppfordring til å vektlegge landbruksutvikling. Departementets svar på komiteens spørsmål om landbruket oppfatter jeg som en henvisning til at i en internasjonal arbeidsdeling er det andre som får ta seg av dette. For statsrådens forhold til Stortinget burde det være noe problematisk. Accra-konferansen med oppfølging av Paris-deklarasjonen gikk primo september, mens Stortinget ferierte. Derimot reiste vi en ny interpellasjon til statsråden før Doha-konferansen om finansiering av utvikling. Selv om Doha skulle dreie seg om en bred agenda, ville vi gjerne sikre oss at den positive videreutviklingen fra Accra om bistandens effektivitet, evaluering og videre styrking av mottakerlandenes eierskap ble en del av sluttdokumentet fra Doha. En slik videreføring var også innbakt i deklarasjonen fra Accra. For norsk bistand sier Accra viktige ting om krav til kvalitet i mottakerlandenes forvaltningssystemer, og at dette kan monitoreres. Som forutsetning for å bruke budsjettstøtte mener Høyre dette er helt avgjørende. I interpellasjonsdebatten var det bred enighet om viktigheten av evaluering, effektivitetsutvikling og forutsetninger for kapasitetsbygging hos mottaker, men i Doha tok ikke Norge dette med, og Accra er da heller ikke mye synlig i Doha-dokumentet. Det var skuffende, og jeg oppfatter det som en nedprioritering fra statsrådens side. På det utviklingspolitiske området står representantene for både regjering og storting til ansvar for to ulike grupper: velgerne her hjemme og mottakerne ute. Selv om vi kan la oss beruse i entusiasme over nye innovative agendaer, som innen finansiering og innen klima, er det viktig å beholde bakkekontakten. Våre oppdragsgivere spør ganske enkelt: Ble det noe ut av det i forhold til innsatsen? Har vi ikke et klart svar på det, er det sannsynlig at tilliten til denne politikken gradvis eroderes i samfunnet vårt. Et sterkere engasjement fra statsråden for Accra-agendaen hadde vært et skritt i riktig retning. Avslutningsvis – summarisk noen viktige temaer for øvrig i 2009: Høyre støtter prioriteringen av innsatsen i Afghanistan, og at gjensidigheten mellom militær og sikkerhetsmessig aktivitet og en byggende sivil innsats er avgjørende. Litmus-testen her er om lokalbefolkningen føler seg okkupert, eller om en i økende grad vinner deres tillit. Om Norge skal delta i Kongo, avhenger av om vi har kapasiteter som egner seg. Forutsetningen må i alle fall være at oppdraget er basert i FN, at African Union er med, og at styrken har en overlegen størrelse i dette svære landområdet. Parallelt må det legges et koordinert politisk press på de involverte parter, og verdenssamfunnet må ha forberedt å følge opp med en omfattende humanitær aksjon. Situasjonen i Kongo, Sudan og Somalia aktualiserer FNs videre arbeid med «Responsibility to Protect», R2P, i 2009. Vi forventer at Norge engasjerer seg i det arbeidet vi ser FN har tenkt å trekke i gang på området. I budsjettet er vi skeptiske til om situasjonen i Midtøsten gir grunnlag for økt norsk innsats. Ingenting skulle glede oss mer enn om vi tar feil, og om f.eks. en ny amerikansk administrasjon skulle skape bevegelse mellom partene. Og til sist: Høyre mener næringsutvikling er en viktig del av utviklingspolitikken, men har merket seg de ulike oppslagene den siste tiden om NORFUNDs aktiviteter. Det er særlig viktig at offentlig eide bedrifter er bevisste på Corporate Social Responsibility, og vi advarer mot å inngå i partnerskap som vanskeliggjør realiseringen av slike forpliktelser. Høyre vil også varsle at vi støtter Kristelig Folkepartis forslag til prioriteringer innenfor den nå vedtatte utvidede rammen for rammeområde 4, altså forslag nr. 5.