Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2015-06-18:
Den uavhengige kommisjonen, Gjørv-kommisjonen, som regjeringen Stoltenberg oppnevnte i august 2011, fikk som oppdrag å gjennomgå og trekke lærdom fra angrepet på regjeringskvartalet og massakren på Utøya 22. juli 2011. I kommisjonens konklusjoner trekkes det fram fem forutsetninger som sentrale årsaker til at det sviktet denne skjebnesvangre dagen. Blant annet nevnes at evnen til å erkjenne risiko og ta lærdom av øvelse var for liten, evnen til å koordinere og samhandle har vært mangelfull, ledelsens evne og vilje til å klargjøre ansvar, etablere mål og treffe tiltak for å oppnå resultater har vært utilstrekkelig. Riksrevisjonens undersøkelse med utgangspunkt i spørsmålene om hva vi har lært, og hva som er forbedret av den generelle beredskapen og samfunnssikkerheten etter 22. juli 2011, blir derfor oppfølging av helt sentrale spørsmål rundt evalueringen av 22. juli. Dette er to spørsmål som handler om selve grunnlaget for folks opplevelse av trygghet, og hva slags forventninger den enkelte kan ha til storsamfunnet når terrorangrep eller andre tilsvarende katastrofer inntreffer. Undersøkelsen har fokusert på i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap tar hånd om sitt ansvar for arbeidet på dette området på en effektiv måte og ikke minst i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Man valgte spesielt å fokusere på et utvalg av samordningsvirkemidler, herunder tilsyn med departementene, læring etter hendelser og øvelser og styringen av fylkesmennene på beredskapsområdet for perioden 22. juli 2011 til november 2014. I tillegg inngår også Helsetilsynets rapport, som ble levert i april 2014, som er en sentral del av grunnlaget for rapporten fra Riksrevisjonen. Riksrevisjonens rapport viser at alvorlige svakheter ved Justisdepartementets samordning og styring svekker arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap generelt. Tre departementer, inkludert Justisdepartementet, har i liten grad fulgt opp anbefalingene etter tilsyn, det er begrenset læring av øvelser og hendelser og svak styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid. Dette er etter Kristelig Folkepartis oppfatning en alvorlig dom over sentrale sider ved beredskaps- og samfunnssikkerheten i vårt samfunn. På viktige områder som ble oppfattet som sentrale årsaker til svikten 22. juli, har det ikke skjedd målbare forbedringer. Dette er alvorlig. Tolkningen av undersøkelsens konklusjoner har avdekket ulike syn på de hovedfunn Riksrevisjonen har presentert. Skal dette oppfattes som en beskrivelse av at den samlede beredskap og samfunnssikkerhet er blitt svekket i perioden, eller er det en beskrivelse av en del av beredskapen? Det er riktignok en sentral del, men likevel ikke en beskrivelse som gir grunnlag for å trekke konklusjoner som skal angå helheten. Rapportens mottagelse av de ulike involverte parter har tydelig vært preget av ulike syn på hvordan rapporten skal leses og forstås. Det er spesielt når en sentral aktør i det samlede beredskapsarbeidet, DSB, ved direktør Lea, mener at «Riksrevisjonens konklusjon skaper et feilaktig inntrykk av status for den norske beredskapen. Jeg kan ikke se hvordan Riksrevisjonen har kommet fram til sin konklusjon på basis av denne rapporten.» Så skal det føyes til at samme person også ga uttrykk for at «Riksrevisjonen har levert en god gjennomgang av viktige deler av samordningsansvaret til Justis- og beredskapsdepartementet. På mange områder er det mye å lære.» Likevel danner det seg et inntrykk av at et viktig og sentralt direktorat med et stort ansvar for den daglige beredskapen i Norge har valgt å distansere seg fra Riksrevisjonens kritikk og dens konklusjoner. Det er spesielt at direktøren for DSB framfører en så sterk kritikk av Riksrevisjonens arbeid. Her burde etter vårt syn DSB inntatt en mer ydmyk og lærende holdning enn det en opplevde under høringen. Heller ikke statsråden delte DSBs vurderinger slik det kom fram under høringen, selv om hans uttalelser i svaret til Riksrevisjonen kan oppfattes på en litt annen måte. Hovedinntrykket fra høringen er at statsråden deler Riksrevisjonens konklusjoner om at det i perioden Riksrevisjonen gjennomførte sin undersøkelse, var alvorlige svakheter i bruken av samordningsvirkemidlene, og at rolle- og ansvarsfordelingen mellom direktorat og departement på noen områder framsto som uklar, noe som svekker effektiviteten og reduserer kvaliteten på samfunnssikkerhetsarbeidet, og det er det som er det alvorlige i saken. Det framstår som underlig at virkelighetsoppfatningen av hvordan samordningen fungerer, sånn som det framgår av Riksrevisjonens rapport, blir så ulik mellom departement og direktorat, og det er kritikkverdig at dette ikke ble løst på et tidligere tidspunkt. Etter Kristelig Folkepartis vurdering av rapporten og høringen er det gode grunner for å kunne si at dialogen mellom departementet og DSB, som tidligere ble opplevd anstrengt helt fram til for ca. ett år siden fra DSBs side, nå blir oppfattet som god av begge parter. Det er heller ikke grunnlag for å hevde at det i dag synes å være ulike oppfatninger av kommunikasjonen mellom DSB og departementet. Noen av Gjørv-kommisjonens viktigste funn var at det som gikk galt 22. juli 2011, i stor grad handlet om mangel på samordning i tillegg til manglende evne til å lære av hendelser og øvelser. Samordning vet vi er utfordrende på en rekke samfunnsområder. Det å jobbe på tvers av etater og sektorer som i utgangspunktet har tette skott mellom virksomhetene, krever øvelse og bevisste holdninger til når og hvordan en skal samarbeide. Samtidig vet vi at god samordning er helt avgjørende når kriser oppstår. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning blir derfor kritikken mot beredskapsarbeidet alvorlig når det konkluderes fra Riksrevisjonen at departementet ikke har sørget for at sektoren som helhet har et målrettet og effektivt beredskapsarbeid, ikke tilstrekkelig oversikt over status og tilstand for samfunnssikkerhetsarbeidet i sivil sektor og manglende oversikt over øvelsesvirksomhet basert på rapportering fra departementene. Justisdepartementet ble spesielt hardt rammet 22. juli 2011. Det må derfor vises forståelse for at en under slike omstendigheter hadde begrenset kapasitet den første tiden. Det ble erkjent, både i rapporten fra Statens helsetilsyn, fra Riksrevisjonen og i høringen, at det var klare utfordringer i Justisdepartementet og i samordningen av underliggende etater. Spesielt er det grunn til å framheve kompetansestridene mellom de to avdelingene, Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen. Det er grunn til å tro at denne konflikten påvirket negativt mulighetene for å få til en funksjonell og god samordning av beredskapsarbeidet i Justisdepartementet og de underliggende etater. Likevel, å ha gående en sånn lammende konflikt over tid er uakseptabelt, og det ligger et klart politisk ansvar hos den til enhver tid sittende statsråd for å løse den type konflikt. Konflikten ble erkjent av alle statsrådene under høringen og beskrevet som utfordrende og en krevende situasjon som det ble jobbet med av alle for å søke å finne en løsning på. Vi må samtidig kunne slå fast at til tross for den erkjennelsen, så vedvarte problemene på dette området også etter regjeringsskiftet høsten 2013. Derfor er det kritikkverdig, sånn vi ser det, at tidligere statsråd Faremo, som satt med ansvaret for det politiske i denne perioden, ikke gjennomførte nødvendige tiltak for å rydde opp i denne konflikten. Det må sies at tidligere statsråd Faremo under høringen ikke bidro på en særlig konstruktiv måte til å opplyse saken. Det var liten vilje til selverkjennelse, liten vilje til å peke på hva som kunne ha vært gjort annerledes, og det er i seg selv svært betenkelig.– For komiteen, for Stortinget og for alle som skal bidra til å skape trygghet i samfunnet, er det helt vesentlig at vi tar lærdom. Da må vi ha erfaringer på bordet, prestisje må legges til side, og det må erkjennes hva som er svakheter i systemet. Da først kan vi lære, da kan vi gjøre forbedringer. Det er uheldig og kritikkverdig sett fra vårt ståsted at statsråd Faremo ikke på en tilstrekkelig og konstruktiv måte bidro til å opplyse saken. Vi er ikke ute etter syndebukker, men vi er ute etter forbedringspunkter, læringspunkter, sånn at sikkerheten for våre innbyggere blir så god som mulig. Det var derfor nødvendig at nåværende statsråd Anundsen grep tak i denne ødeleggende konflikten for å få til en løsning. Gjennom innhenting av ekstern kompetanse og nye organisatoriske grep kan ting tyde på at man nå er i ferd med å løse konflikten og bidra til at en viktig årsak til mangelfull koordinering og samordning ikke lenger er eksisterende på samme måte som tidligere. Det arbeidet skal statsråd Anundsen ha honnør for. Det er utover dette igangsatt flere nye tiltak for å styrke beredskapsarbeidet, og mange av disse ble igangsatt av statsrådene i den rød-grønne regjeringen og videreført og videreutviklet av statsråd Anundsen. Det er grunn til å merke seg at det etter 22. juli 2011 har pågått et kontinuerlig arbeid med å bedre beredskapen på mange områder. Høringen har vist at en er godt i gang på flere av disse områdene, men at det fortsatt eksisterer svakheter på flere av de områdene som Riksrevisjonen har påpekt. Et av de områdene som framsto som krevende, er mangelfull utvikling av mål- og resultatstyringssystemet. Styringsparameterne er i liten grad utformet som resultatkrav. I stedet er styringen basert på krav om å gjennomføre bestemte aktiviteter. I stedet for å fortelle hvilke kvalitative resultater en skal oppnå, ble det tidligere uttrykt en forventning fra Justisdepartementet til DSB om hvilke aktiviteter som skal gjennomføres, og antallet av disse. Enkeltaktiviteter ble et mål i seg selv, og man flytter på den måten oppmerksomheten bort fra mål- og resultatoppnåelse til kun de kvantifiserbare størrelsene. I rapporten fra Statens helsetilsyn vurderes mål- og resultatsystemet i Justisdepartementet som svakt utviklet, sånn det er formulert. Målene, slik de har fungert fram til nå, bærer preg av å være visjonære eller teoretiske og mangler en utforming som kan gjøre dem tilstrekkelig konkrete og målbare, med et kvalitativt innhold og ikke bare gjennom en kvantifisering av aktiviteter. Det er ikke vanskelig å se denne problemstillingen i lys av den tidligere omtalte konflikten mellom de sentrale avdelingene med ansvar for beredskap og samfunnssikkerhet i Justisdepartementet. Når departementet ikke har en omforent og enhetlig strategi, vil målene og styringssignalene framstå som diffuse. Å kartlegge måloppnåelsen på beredskapsfeltet skjønner vi er krevende. Samtidig er det nok også sånn at der det ikke er avklarte mål, vil det være vanskelig å få to avdelinger til å jobbe i samme retning. En tydelig operasjonalisert målstruktur vil være en sentral mekanisme som kan dempe uenighet mellom de to avdelingene i Justisdepartementet. I tillegg ville det vært styrende for hva som blir forventet i de underliggende avdelingene i beredskapskjedene. Det er derfor interessant at statsråd Anundsen satte i gang et arbeid som nettopp hadde til hensikt å gjennomgå hele målstrukturen i hele justis- og beredskapssektoren, samfunnssikkerhet og beredskap inkludert, hvor alle avdelingene ble involvert. Statsråden sa, sånn jeg oppfattet det – kanskje vi kan få det bekreftet av statsråden selv senere i dag – under høringen at man fra inneværende år har fått på plass en helt ny og annerledes felles målstruktur. På dette området må det være et målsystem som er tydelig og konkret, men som samtidig er dynamisk, for å tilpasse seg den virkeligheten vi vet hele tiden er i endring på beredskapsområdet. Riksrevisjonens rapport understreker fylkesmannens viktige rolle som pådriver og koordinerende instans for samfunns- og sikkerhetsarbeidet på regionalt og lokalt nivå. Riksrevisjonens undersøkelse viser samtidig et misforhold mellom de faglige forventningene og styringssignalene som DSB gir, sammenholdt med de ressursmessige rammene som Justisdepartementet stiller til disposisjon. Fra 2003 til 2013 er antall årsverk redusert med 30 pst., fra 4,5 årsverk til 3,2 årsverk ved hvert embete. Når det samtidig understrekes at embetsoppdraget til fylkesmennene inneholder få målbare resultatkrav, gis det begrensede muligheter til å vurdere i hvilken grad fylkesmennene bidrar til å nå målene på beredskapsområdet. Manglende samordning på regionalt nivå gir en risiko for redusert gjennomføringsevne nasjonalt dersom de alvorlige hendelsene inntreffer. Det er derfor positivt at justisministeren under høringen opplyste at det er satt i gang tiltak som vil styrke dette arbeidet, i regi av fylkesmannen. Det er ingen tvil om at denne viktige delen av samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet også bør få tilført flere ressurser i tiden framover, ikke bare nye oppgaver. Politireformen, med inndeling i nye regioner som ikke følger fylkesmannsgrensene, vil ytterligere skape utfordringer framover knyttet til koordinering og samordning av fylkesmannens beredskapsoppgaver, som antagelig vil ytterligere kreve nye ressurser. En vesentlig del av forbedringsarbeidet rundt beredskaps- og sikkerhetsarbeidet er gjennomføring og oppfølging av tilsyn. Mens praksis tidligere har vært at tilsynet overfor det enkelte departement har vært en sak for fagdepartementet i samarbeid med Justisdepartementet, blir dette nå lagt fram for regjeringen til diskusjon. Ingen avvik lukkes før brudd på krav er rettet opp. Dette er bra. Det er også positivt at tilsynene nå vil være offentlige. Det skaper innsyn i hva som er gjort, og hva som fortsatt venter på tiltak. Riksrevisjonen retter kritikk mot manglende oppfølging og evaluering av øvelser og hendelser. Det er positivt at en nå legger opp til et annet rammeverk for evalueringen av denne type virksomhet, og det er grunn til å imøtese resultatet av dette arbeidet og hva det kan bety for styrkingen av beredskapen. Fra Kristelig Folkepartis side er vi bekymret for de alvorlige funn som Riksrevisjonen har pekt på i sin rapport. Dette er sentrale sider ved beredskapen som krever maksimal oppmerksomhet i tiden framover. Samtidig er det også nødvendig å peke på at rapporten ikke er en fasit for hele beredskapssituasjonen. Det er en undersøkelse som har fått fram alvorlige mangler ved viktige sider, men dog likevel innenfor en avgrenset del av beredskapsområdet. Det har pågått et kontinuerlig arbeid med å forbedre beredskapen på flere områder siden 22. juli 2011. Høringen har vist at en er godt i gang på en del områder, men at det fortsatt gjenstår svakheter på sentrale områder. Oppsummert synes det som om man har tatt nye grep rundt beredskapsarbeidet etter regjeringsskiftet høsten 2013 på flere områder, bl.a. en bedre dialog mellom departement og DSB, organisatoriske grep som har bidratt til å løse opp konflikten i Justisdepartementet, åpnere og tettere oppfølging av tilsynene og en tydeligere og mer konkret målstruktur for hele beredskapsarbeidet. Det er fortsatt mangel på forbedringer innenfor tidligere Landbruks- og matdepartementet og Fiskeri- og kystdepartementet. Her forventer vi at det blir en tett oppfølging i fortsettelsen. Da Riksrevisjonens rapport ble lagt fram, uttalte riksrevisor Per-Kristian Foss at dette er den mest alvorlige kritikken som de – altså Riksrevisjonen – har kommet med så lenge Foss har vært riksrevisor. Den mest alvorlige i min tid, sa Foss. Han sa videre: «Etter at Gjørv-kommisjonen la fram sine forslag til forbedringer høsten 2011, ser vi ingen vesentlig forbedringsevne i departementet.» Dette er alvorlige utsagn. Det er komiteens rett, og det er komiteens plikt å ta dette alvorlig. Derfor har Kristelig Folkeparti tatt på alvor og gått grundig inn i rapporten. Vi har vurdert høringen og de funnene som er gjort, nøye. Jeg må si at jeg har reagert sterkt på det bildet som saksordføreren forsøker å tegne, og jeg må dvele litt ved dette, for i Kristelig Folkeparti reagerer vi meget sterkt på måten denne saken har blitt håndtert på fra saksordførerens side, og jeg vil gjerne utdype dette. Saksordføreren uttaler til pressen 17. juni, altså i går, at regjeringspartiene og til dels Kristelig Folkeparti ikke tar Riksrevisjonens rapport på alvor. Dette er direkte feil. Det er feilinformasjon og en avledningsmanøver, sånn jeg oppfatter det. Det er nettopp det vi gjør, vi tar rapporten på alvor, det dypeste alvor. Det er derfor vi retter en saklig og etter vår mening en berettiget systemkritikk på sentrale områder som tas opp i rapporten, innenfor den perioden rapporten omhandler. Rapporten omhandler en periode som to tredjedeler av tiden var styrt av de rød-grønne. Da er det helt naturlig at kritikken til en viss grad rettes dit. Vi har forholdt oss strengt til fakta og sett på hva rapporten omhandler, hva som kom fram under høringen og ikke minst hvilken periode rapporten omhandler, og når datainnsamlingen startet og avsluttet. Så hører det med til historien, som jeg har sagt tidligere i mitt innlegg, at statsråd Faremo under høringen bidro på en lite konstruktiv måte til å opplyse saken. Det medvirker fra vår side til å forsterke vår kritikk. Komitéleder Kolberg uttalte under høringen: «(…) ingen som kan hevde, at riksrevisor Per-Kristian Foss er hvem som helst i en sånn sammenheng som dette». (…) Og videre: «Det er all mulig grunn for komiteen og Stortinget til å feste om ikke hundre prosent lit til, så iallfall stor oppmerksomhet til det han sier.» Da er det uforståelig at samme Kolberg angriper Kristelig Folkeparti for å rette en kritikk som adresserer nettopp det Riksrevisjonen har studert, og som omhandler den avgrensede tidsperioden som Riksrevisjonen har forholdt seg til. Det er et faktum at de rød-grønne – og Faremo i særdeleshet – må bære et konstitusjonelt ansvar for de funn som er avdekket. Det ble ikke gjort nok for å rydde opp i kritikkverdige forhold. Arbeidet knyttet til sikkerhet og beredskap etter 22. juli er på flere felt ikke fulgt godt nok opp. Da er det komiteens rett og plikt å påpeke dette. Det virker som om saksordføreren i denne saken arbeider ut fra en tenkning om at angrep er beste forsvar. Det tjener ikke saken. Dette temaet er altfor viktig til det. Den er altfor viktig og alvorlig til at vi kan tillegge hverandre intensjoner, ja, gale intensjoner, i et forsøk på å vri seg unna ansvar. Sånn skal det ikke være. Derfor må jeg si at i denne saken er jeg skuffet over saksordførerens håndtering av denne saken i media. Det tjener ikke saken, og etter min mening svekker det komiteens troverdighet. Jeg håper at vi nå framover kan forholde oss til fakta. Fra Kristelig Folkepartis side dreier dette seg ikke først og fremst om en jakt på syndebukker. Det har aldri vært vår hovedsak. Hvis vi ser historisk på det, sitter vi alle mer eller mindre i samme båt, og har til ulike tider bidratt på ulikt vis til der vi er i dag. Det ansvaret må vi ta på oss alle sammen. Riksrevisjonen har fortalt oss at det er viktige sider ved beredskapsarbeidet som krever oppfølging og forbedringer. Det er det som blir vår felles sentrale oppgave framover å få på plass. Arbeidet med å styrke samfunnssikkerhet og beredskap handler om noe så sentralt og grunnleggende som folks opplevelse av trygghet. Det vil og det må også være et arbeid som foregår kontinuerlig. For å sitere statsråd Anundsen under høringen: «Det er et arbeid som hele tiden vil pågå. Formålet med både tilsynsrunder og revisjonsrapporter er jo å finne forbedringspunkter, og det er jo å finne måter som vi skal løse disse tingene på på en bedre måte.» Kristelig Folkeparti står derfor sammen med de andre partiene bak det felles forslaget om å be regjeringen legge fram en stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap innen utgangen av 2016.