Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Arbeiderpartiet ser med stor uro på voldsutviklingen i samfunnet. Volden rammer ofte hardt og brutalt. I tillegg skaper volden frykt og utrygghet blant mange flere. Arbeiderpartiet mener at volden må bekjempes etter to hovedstrategier. Den ene er ved nye forebyggende tiltak i voldsmiljøer, og den andre er ved raske reaksjoner fra tilstedeværende politi. Jeg har også lyst til, på bakgrunn av den debatten som vi ser i aviser og medier, å understreke at de fleste volds- og overgrepstilfellene faktisk finner sted i hjemmet. De er ofte skjult, og de anmeldes ikke. Derfor er det også vanskelig å fremskaffe god nok statistikk over hvor omfattende dette problemet er. Men vi vet om noen som kjenner problemene, nemlig krisesentrene. Vi vet noe om voldsproblematikken statistisk: Halvparten av drapene på kvinner begås faktisk av partnere eller tidligere partnere – kvinnen kjenner dem, og de aller fleste drapene skjer i felles bolig eller hjemme hos den involverte. Det som er tragisk, er at barn ofte er vitne til vold i hjemmet. Medlemmene fra Arbeiderpartiet er opptatt av å hindre at volden gjøres «arvelig», slik at spesielt gutter ikke adopterer voldsmønsteret fra far som en konfliktløsende metode. Jeg synes det er et tankekors i den debatten vi nå skal igjennom, at løsningene på voldsproblemene fra flertallet i denne salen er mer politi i gatene, når de fleste voldstilfellene skjer i hjemmet. Arbeiderpartiet er opptatt av at hjemmevolden i forhold til kvinner og barn må fram i lyset. Derfor er det også foreslått å nedsette et eget offentlig utvalg, kvinnevoldsutvalget, som skal gjennomgå problemstillingen knyttet til vold mot barn og kvinner. Men vold skjer også utenfor hjemmet. Oslo har kanskje den største voldsbelastningen, men også andre storbyer rundt i Norge ligger i faresonen. I dag ser vi en økning i grov vold utført av barn og unge, de fleste med innvandrerbakgrunn og organisert i gjenger. Denne utviklingen av grov vold blant barn og unge er svært bekymringsfull, den er helt uakseptabel og må bekjempes med alle midler. Vi trenger nye kunnskaper, vi trenger mer forskning, vi trenger mer erfaring og utviklingsarbeid for å se hva vi kan gjøre for å hindre denne volden hos barn og unge, og også mot kvinner. Det er derfor en stor skuffelse for meg at de borgerlige partiene faktisk har råd til å bruk 2,1 milliarder kr til kontantstøtte, men ikke 50 mill. kr til forskning, nye kunnskaper, utviklingsarbeid og tiltak for å hindre vold nettopp på disse områdene. Det verste er kanskje at de gjør det motsatte. For å få plass til sin hjertesak, kontantstøtten, kutter de på mange av de områdene som faktisk betyr noe for barn og unge, som ville gitt barn og unge bedre livskvalitet. Arbeiderpartiet har lagt fram en voldsplan til 50 mill. kr. Jeg tror på ingen måte at det er nok. Når vi ser den samfunnsutviklingen vi har foran oss, er det faktisk bare en bitte liten begynnelse. Hvorfor vil ikke de borgerlige partiene engang se problemene? Den forskning vi har i dag, viser en klar sammenheng mellom samfunnsstruktur og samfunnsutvikling, og oppvekstmiljø og kriminalitet. Det å sikre barn og unge gode oppvekst- og levekår er det viktigste virkemiddelet for å forebygge og bekjempe barne- og ungdomskriminaliteten. Når de borgerlige partiene svarer med senking av den kriminelle lavalder og mer politi, er det faktisk ikke noe spesielt godt svar på de problemene vi sliter med innenfor barne- og ungdomskriminaliteten. Vi må tenke nytt, og vi må tenke helhet. De partiene som tror at kontantstøtten løser alle disse problemene, har tatt grundig feil. Vi må ha kunnskaper om hvilke mekanismer som fører barn inn i gjenger, og hvilke æreskodeks som må til for å bli akseptert av gjengen, for å nevne noe. Forskning fra andre land kan hjelpe oss et stykke på vei, men vi må også forske på norske forhold. Hva slags tiltak skal til for å tilfredsstille ungdom som går inn i år 2000, så de holder seg unna en kriminell løpebane? Spørsmålene er mange, og svarene er ikke kutt på forskningsmidler og mer politi alene. Det har skjedd noe i den norske familiepolitikken det siste året. Utbyggingstakten for barnehager blir stadig langsommere, foreldrebetalingen blir høyere, og skolefritidsordningen blir dyrere. Regjeringspartiene har sammen med Høyre og Fremskrittspartiet strammet inn på tilskuddet til skolefritidsordningen, på familievern og barnevern, og har redusert barnehageutbyggingen til et nivå som vi var vant til på 1980-tallet. Dette kan vi vel kalle familiepolitikk i revers. Og tilskuddet til barne- og ungdomsorganisasjonene, som skulle aktivisere de unge på deres egne premisser, følges slett ikke opp. Vi går snart inn i år 2000, og en skulle forventet at alle de politiske partiene var opptatt av å skape en familiepolitikk for framtida. Jeg tror faktisk at denne regjeringen har en drøm om 1950-tallet som mal for sine løsninger på familieområdet – mor hjemme, far i lønnet arbeid, tilsynelatende fred og fordragelighet. Vi som opplevde 1950-tallet og den familiepolitikken som da ble ført, vet hva baksiden av medaljen var! Denne regjeringen og det borgerlige flertallet i Stortinget har en hjertesak som overskygger alt annet, og det er kontantstøtten. 2,1 milliarder kr skal betales, og nå har vi fått regningen. De som betaler for kontantstøtten, er faktisk også barn og unge gjennom tap av sine barnehager, tap av sin skolefritidsordning, tap av sin trygghet for å få et barnevern som fungerer. Jeg tror kanskje at dette med at mor skal være hjemme og barna skal være hjemme hos mor, passer Kristelig Folkeparti godt, men det rimer svært dårlig med det Senterpartiet har sagt om kontantstøtte. Men det var før de kom inn i Regjeringen, og det er kanskje viktigere for Senterpartiet å sitte i Regjeringen enn å gå løs på sine egentlige standpunkter. Sentrumsregjeringen og de borgerlige partiene har denne drømmen om 1950-årene. Jeg kan forsikre at drømmen om 1950-tallet aldri blir virkelighet, for den deles ikke av mange i befolkningen. Da det norske folk fikk se hva de måtte betale, forsvant også støtten til kontantstøtte. Det kan vi se av den undersøkelsen som er gjort i Nationen i dag. De nye trendene som ligger foran oss, er at flere kvinner og menn tar utdannelse, og flere vil delta aktivt i yrkeslivet. Det er en gryende mannsrolledebatt, en spennende sådan, men vi får flere skilsmisser og flere som bor alene med sine barn. Folk ønsker trygge og sikre forhold for seg og sine barn. Og hva slags løsninger presenterer vi i familiepolitikken for å sikre disse kravene for folk flest? Arbeiderpartiet vil ha flere barnehageplasser. Folk etterspør barnehageplasser der de bor, slik at de slipper å kjøre en time til barnehagen, slik komitelederen her nevnte var et problem. Og derfor må vi bruke 2,1 milliarder kr til kontantstøtte. Vi ønsker å bygge 10 000 flere barnehageplasser enn Regjeringen. Vi vil heller ikke sitte med hendene i fanget og se at det ikke bygges noen nye barnehager i året som kommer. Derfor vil vi gi et stimuleringstilskudd på 10 000 kr til de kommunene som bygger nye barnehager. Medlemmene fra Arbeiderpartiet er opptatt av en effektiv offentlig sektor, og av at både statsadministrasjonen og det offentlige serviceapparatet må moderniseres. Statsbygg har vært omdiskutert både i forbindelse med ombyggingen av Slottet og byggingen av Nytt Rikshospital. Jeg er overbevist om at vi også i framtida trenger Statsbygg, kanskje omorganisert, og jeg forventer at statsråden kommer tilbake til Stortinget med en gjennomgang av nettopp Statsbygg. Fylkesmennenes rolle er viktig, særlig for rettssikkerheten til det(presidenten klubber) enkelte barn. (presidenten klubber)