Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-12-08:
«Gi meg et fast punkt, og jeg skal bevege hele jorden», sa filosofen og matematikeren Arkimedes da han skulle forklare vektstangprinsippet. Årets budsjett beveger ikke jorden, det rugger knapt båten. For å unngå debatt om dette skal jeg ta noen tall. Jeg noterer meg at tallenes tyranni, som komitélederen siterte Eberstadt på, skal vi passe oss for, men derfor kan vi jo legge fast noen tall her, slik at vi slipper å få denne diskusjonen. I 2005 brukte man over statsbudsjettet 14 mrd. kr på høyere utdanning, forskning og utvikling, noe som utgjorde 3,4 pst. I 2012 er det 24,2 mrd. kr, og det er en liten økning fra 2005, til 3,69 pst. Toppåret for denne regjeringen var 2007, med 3,86 pst. – ikke av BNP, men av statsbudsjettet. Dette er de reelle tallene. Det har vært en økning, men den er knapt nok synlig. Dette viser også at statsbudsjettet i samme periode har økt med 351 mrd. kr, mens satsingen på høyere utdanning, forskning og utvikling over statsbudsjettet har økt med kun 10 mrd. kr. Dette er tallene. Om det er grunnlag for tallenes tyranni eller ikke, vet ikke jeg, men dette er i hvert fall de tallene vi har å forholde oss til. Det er NOKUT som står bak disse tallene. I går var jeg så heldig å få være til stede sammen med flere av komiteens og presidentskapets medlemmer i lagtingssalen – der det var så kaldt at det bare er et under at jeg ikke har pådratt meg en kraftig forkjølelse, men hvor Universitetet i Oslos rektor, Ole Petter Ottersen, ga Stortinget en gave: universitetets historie. Han fortalte om en tid da rikets fremste menn virkelig satset på forskning og utdanning, og om nasjonsbyggingsprosessen, som varte til langt inn i forrige århundre, en prosess som handlet om først å bygge demokrati og selvstendighet og deretter velferdsstaten. Han snakket om matematikkprofessoren Christopher Hansteen, som bygget Observatoriet, som var grunnlaget for Universitetet i Oslo, som satte – bokstavelig talt og i overført betydning – både Oslo og Christiania på kartet. Fra Hansteen går det en linje helt inn i dagens debatt. Demokratiet og velferdsstaten er bygget på at de juridiske, statsvitenskapelige og humanistiske fagene har skapt grunnlaget for demokrati og selvstendighet. Real- og teknologifagene har gitt Norge en plass ved bordet i europeiske vitenskapelige kretser og har skapt grunnlaget for den velferdsstaten som vi har i dag. Å temme naturkreftene var målet for realfagene. Resultatet var kraftutbygging og industriutvikling basert på den kraften vi produserte, noe som skapte grunnlaget for norsk velferd. Tilbake til Hansteen. I 1815, året før Hansteen ble professor ved det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania, ansatte han Bernt Holmboe i amanuensisstilling. Holmboe var et matematisk talent som hjalp Hansteen med matematiske utregninger. Holmboe ble senere selv professor, men han er mest kjent for å være den læreren som skapte det matematiske geniet Niels Henrik Abel. Otto Bekken, biografen, skriver at Holmboe var en svært kunnskapsrik og dyktig matematikklærer. Han begynte bl.a. å gi elevene selvstendige oppgaver, noe som ikke var vanlig på den tiden. Etter kort tid oppdaget Holmboe at den unge studenten hadde enestående matematiske evner. Da fikk han låne matematikkbøker fra universitetet, som han studerte ivrig. Nettopp her ligger noe av kjernen i forskjellen mellom Fremskrittspartiet og de rød-grønne partiene: viljen til målrettet videre satsing på kunnskapsspredning og kunnskapsutvikling og viljen til å satse på talentene. Demokratiet og velferdsstaten er bygget opp på ryggen av kunnskap, men tar vi demokrati, velferd og velstand for gitt, vil tidens tann rive det ned. I dag utdannes det færre teknologer enn i 2005. Det er sannsynligvis færre teknologer enn noensinne i norsk historie. Andre realfag sliter med søkere, og doktorgradsprogrammer innen teknologi og realfag ved store norske universiteter er avhengig av utenlandske masterkandidater for å fylle plassene. Noen programmer har mer enn 90 pst. utenlandske søkere, også innen fag som har vært helt sentrale for bygging av norsk velferd, som f.eks. petroleumsteknologi. Vi har for få kvalifiserte lærere i hele landet, særlig i distriktene og, paradoksalt nok, i Oslo og Akershus, og vi har en eldrebølge og en samhandlingsreform som skaper økende mangel på sykepleiere og annet helsefaglig personell. Jeg vet ikke om det er på godsiden eller ikke, men det utdannes fire ganger så mange kunstnere som arbeidsmarkedet har behov for. Disse utfordringene kan ikke alene løses i universiteter og høyskoler. De må løses i hele utdanningsløpet – i barneskolen og i ungdomsskolen – og, i Holmboes ånd, med faglig sterke lærere med evne til å undervise alle barn på det nivået de er. Dette krever kompetente lærere. Det som sannsynligvis er noe av det viktigste vi kan gjøre for å styrke Norge som kunnskapsnasjon, er å styrke lærernes pedagogiske og faglige kompetanse. Komitélederen har snakket om advent. Å vente på en femårig lærerutdanning tar tydeligvis mer enn 24 dager, det tar sin tid. Men jeg har lyst til å gi statsråd Halvorsen ros for at hun nå strammer inn kravene om høyere utdanning i de fagene man underviser i, også i grunnskolen. Etter- og videreutdanning av lærere handler som veldig mye annet først og fremst om kommuneøkonomi. Der må jeg få lov til å gjøre oppmerksom på at vi synes det er noe underlig, når en yrkesgruppe kommer og sier at de er villig til å ta 5 pst. av kostnadene ved en viktig reform, at det er partier i denne salen som mener at det skal de ikke få lov til. Det synes vi er veldig bra og støtter sånn sett regjeringens tilnærming til det. Men jeg er også bekymret for at det tilsynelatende er et svekket ambisjonsnivå. Innen høyere utdanning satser Fremskrittspartiet på teknologi- og velferdsfagene. Det er et paradoks, når vi vet at det mangler 8 000 teknologer allerede i dag, og med en aldrende teknologbefolkning, særlig de som er ansatt i kommunene, at det kun er Fremskrittspartiet som foreslår flere teknologirettede studieplasser i årets budsjett. Styrking av resultatbasert omfordeling er et annet prioritert område for oss. Vi vet at det har vært en suksess, men at den suksessen er i ferd med å svekke seg selv. Resultatbasert omfordeling har altså vært en suksess, men suksessen er i ferd med å svekke seg selv, fordi posten er låst i størrelse. Gaveforsterkningsordningen er vel det største paradokset i regjeringens fremlegg til statsbudsjett. Den største enkeltgiveren er Kreftforeningen, det er vanlige norske folk som har gitt penger til Kreftforeningen, som gir dem videre til norske universiteter, slik at de kan drive med forskning på kreft. Dette mener regjeringen tydeligvis, i hvert fall ifølge statssekretær Kyrre Lekve, er et demokratisk problem. At det at det norske folk gir penger til forskning, skulle være et demokratisk problem, har jeg vanskeligheter med å ta inn over meg. Jeg håper fjerning av gaveforsterkningsordningen er et hendelig, eller u-hendelig, arbeidsuhell, som vi kan få rettet opp, i hvert fall til neste år. Forskningsfondet kommer vi sikkert til å komme tilbake til flere ganger i dag. Her erstatter man altså økonomisk risiko med politisk risiko. Jeg vet hva jeg frykter mest – jeg har notert meg at man er enig også i sektoren. Så mener jeg at det er litt uheldig for dagens debatt at det i proposisjonen fra regjeringen står at NOKUT vil bli satt i stand til å føre kvalitetskontroll også med etablerte utdanninger i de store utdanningsinstitusjonene, når det i ettertid er kommet ut at så ikke er tilfellet. Til bygningsmassen i sektoren og Urbygningen på Ås: Der har det vært drevet høyere utdanning i 110 år. Er det kun Fremskrittspartiet som mener at det hadde vært betimelig at den bygningen var ferdig opprustet til grunnlovsjubileet i 2014? Høgskolen i Sør-Trøndelag er den eneste storbyhøgskolen i Norge som ikke har fått felles campus etter fusjonene. Jeg er bekymret. Så om Kirken: Som trøndelagsrepresentant er jeg glad for oppslutningen om pilgrimssatsingen, men jeg er litt bekymret for at det snart ikke vil være en eneste prest å treffe mellom Trondheim og Oslo. Noen av dere har kanskje oppfattet meg som litt vel instrumentalistisk. Derfor skal jeg avslutte med å sitere Euklid fra Alexandria, som etter å ha forelest om matematikk til en rikmann ble spurt: Hva kan jeg tjene på dette? Da sa Euklid til slaven sin: «Gi ham tre oboler siden han føler han må tjene på det han lærer.» Kunnskap har en verdi i seg selv. Sist vi diskuterte dette, trakk jeg opp Ugelstad-kulene, som rett og slett var et resultat av intellektuell nysgjerrighet. Nå skal jeg avslutte med å minne om at det Kristian Birkeland prøvde å lage i sin tid, var en elektrisk kanon, som skulle brukes militært. Det han fant opp, var nitrogenoksid, som har styrket norsk landbruksproduksjon siden, og vært en viktig del av industrialiseringen av Norge. Dermed fremmer jeg forslagene Fremskrittspartiet står alene om, og dem vi er sammen med andre om.