trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Regjeringen tar kvinners helsesituasjon alvorlig. Den 28. januar i år fikk jeg overlevert innstillingen fra det regjeringsoppnevnte Kvinnehelseutvalget. Den er sendt på bred høring som NOU 1999: 13 Kvinners helse i Norge, med frist satt til 15. september i år. Innstillingen inneholder en rekke forslag til tiltak når det gjelder forskning på kvinners sykdommer, bl.a. å styrke bevilgningen til Norges forskningsråd til grunnleggende forskning om kjønnsforskjeller i forekomst, risiko og utvikling av sykdom. Dessuten foreslås å opprette egne fagområder for kvinne- og kjønnsforskning ved de medisinske fakultet. Det er også foreslått en rekke enkeltområder hvor det er behov for mer forskning. Vi vil vurdere oppfølgingen av forslagene fra Kvinnehelseutvalget nøye. Utredningen danner et godt grunnlag for samlede initiativ i tiden framover. Utredningen legger også sterk vekt på at kjønnsperspektiv må ivaretas i kunnskap som legges til grunn for beslutninger på helse-, sosial- og trygdefeltet. Det er jeg enig i, og vi har allerede begynt arbeidet med å vurdere hvordan vi bedre kan sikre dette i daglig praksis på ulike administrative nivå. Dette henger jo også sammen med Regjeringens generelle likestillingspolitikk. Når det gjelder pågående forskning om kvinners helse og sykdommer og oppmerksomhet knyttet til dette, vil jeg framheve følgende: I tildelingsbrevet til Norges forskningsråd for de tre siste årene er det bedt om at de bidrar til at kvinne- og kjønnsperspektivet vurderes og ivaretas innenfor alle satsings- og programområder som omfattes av tildelingene fra Sosial- og helsedepartementet. Det er bedt om at årsrapportene gir en samlet omtale av aktiviteter og resultater med betydning for kvinners helse. Flere forskningsprogram har prosjekter som er relevante i forhold til kvinners sykdommer. Jeg kan nevne «Helse og sykdom i kulturelt perspektiv» som også inneholder en delsatsing knyttet til forståelse og fortolkning av kvinners sykdommer og en delsatsing for forskning på kronisk smerte. Programmet «Helse i arbeidslivet» omfatter flere forsknings- og intervensjonsprosjekter rettet mot serviceyrker i offentlig og privat sektor, bl.a. pleie- og omsorgssektoren og butikkyrker. I år skal det spesielt legges vekt på psykiske lidelser og muskel-/skjelettlidelser i et arbeidsmiljøperspektiv, og dette er høyst relevant i forhold til kvinners arbeidsrelaterte belastningssykdommer. Programmet «Forskning om forebyggende helsearbeid» er bl.a. styrket med 1,5 mill. kr for 1999 til forskning om benskjørhet. Samtidig er Senter for medisinsk metodevurdering gitt i oppdrag å lage en kunnskapsstatus når det gjelder forebygging og behandling på dette feltet. Den vil foreligge innen utgangen av september. Innen dette programmet styrkes også innsatsen på forskning om spiseforstyrrelser. Jeg vil komme tilbake til en planmessig oppfølging av kvinnehelseutredningen etter at høringsrunden er avsluttet. Den vil også omfatte konkrete initiativ i forhold til forskning og oppmerksomhetsskapende tiltak.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Den utredningen vi har fått på bordet, viser at vi står overfor en lang og – jeg vil si – inngrodd akademisk tradisjon knyttet til forskjellsbehandling av kvinner og menn i helsevesenet. Det vil ta tid å endre på dette bildet. Men jeg tror at nettopp satsing på forskning og innretningen av forskningen er et viktig verktøy, og de forslag som er fremmet i så måte, vil bli vurdert i oppfølgingen av denne utredningen.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Rådsdirektiv 96/29/EURATOM, som representanten Langeland viser til, fastlegger grunnleggende sikkerhetsstandarder for vern av befolkningen og arbeidstakere mot ioniserende stråling. Direktivet er vedtatt i medhold av EURATOM-traktaten, som ikke inngår i grunnlaget for EØS-avtalen. Det er derfor ikke aktuelt å innlemme direktivet i EØS-avtalen. Jeg viser til det svar utenriksministeren gav til representanten Langeland i spørretimen 26. mai i år på dette punkt. Likevel vil prinsippet om fri flyt av varer i EØS-området gjelde, også for varer regulert i EURATOM- regelverk. I de fleste land er strålevern regulert ved nasjonal lovgivning, og i EU er det gjennomført direktiver for å harmonisere lovgivningen i medlemslandene. Det første direktivet ble innført i 1959, og dette er senere revidert og videreutviklet flere ganger. Prinsippene for strålevern som rådsdirektivet bygger på, er i stor grad utviklet gjennom internasjonalt samarbeid ved Den internasjonale kommisjon for strålevern, ICRP. Disse prinsippene er utviklet over en lang tidsperiode fra 1928, og de har blitt revidert etter hvert som ny kunnskap om virkninger av stråling har kommet til. Virkninger av stråling må sies å være godt kartlagt, og prinsippene går derfor videre enn et føre var-prinsipp. Strålevernet i rådsdirektivet bygger på tre grunnleggende prinsipper: 1. All bruk av stråling skal være berettiget. Dette innebærer at det må kunne dokumenteres en netto nytteverdi for å ta i bruk strålekilder.2. Strålevernet skal være optimalisert. I praksis betyr dette at når stråling brukes, skal dosene være lavest mulig under hensyntagen til økonomiske og sosiale forhold.3. Fastsatte dosegrenser skal overholdes. Dosegrensene bygger på erkjennelsen av at stråling innebærer en viss risiko, og de avspeiler hvilken risiko som anses akseptabel. Jeg kan ikke se at Rådsdirektiv 96/29/EURATOM vil få spesielle nye konsekvenser for norske forbrukere, bortsett fra at strålevernet generelt vil bli bedre for både produkter og tjenester der strålekilder benyttes. Årsaken til dette er at det siste direktivet er innskjerpende både med hensyn til forvaltning og dosegrenser sammenlignet med det tidligere direktivet. Dersom det likevel skulle komme et produkt på markedet i EU som norske myndigheter anser som helseskadelig, vil Norge etter EØS-avtalens artikkel 13 ha anledning til å forby produktet ut fra hensynet til liv og helse. Sosial- og helsedepartementet er nå i ferd med å avslutte arbeidet med en ny lov om strålevern og bruk av stråling. Loven vil gi hjemmel for å kunne fastsette godkjenningsordninger og dosegrenser på tilsvarende måte som i direktivet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Jeg fastslår at vi her står overfor et direktiv, vedtatt i medhold av EURATOM-traktaten, som, slik vi kan vurdere det, faktisk vil virke innskjerpende både når det gjelder forvaltning og dosegrenser i forhold til gjeldende direktiv. Vi vil aktivt bruke vår lovgivning slik den gir grunnlag for i dag, og slik den vil gi grunnlag for når vi får den nye strålevernloven på plass. Når det gjelder spørsmålet om det andre direktivet, som representanten Langeland nå reiser, er det et annet spørsmål som jeg vil måtte få lov å komme tilbake til. Det jeg vil si generelt, er at vi følger utviklingen på disse områdene nøye. Jeg vil ikke, uten å ha sett nærmere på det, kunne svare mer konkret når det gjelder dette spesifikke direktivet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Som helseminister reagerer jeg alvorlig på opplysninger som har fremkommet i media i den aktuelle saken. Jeg har derfor bedt Helsetilsynet om en redegjørelse for saksbehandlingen generelt, og oppnevning av sakkyndig spesielt. Jeg vil understreke at Helsetilsynet ikke har vurdert den aktuelle sak i forhold til straffelovgivningen, men kun som tilsynsmyndighet i forhold til helselovgivningen. Ettersom saken ble ansett å berøre en mulig fortsatt uforsvarlig virksomhet ved Bærum Sykehus, ble saken avgjort av Helsetilsynet uten å avvente politiets avslutning av saken. Dette anser jeg for å være i tråd med Helsetilsynets plikter som tilsynsmyndighet. Det har blitt reist spørsmål ved Helsetilsynets oppnevning av sakkyndig i forhold til hans habilitet og tilknytning til den anmeldte overlegen. På bakgrunn av den foreløpige redegjørelsen og dokumentasjonen jeg har mottatt fra Helsetilsynet i forbindelse med dette spørretimespørsmålet, er det ikke grunnlag for å anta at den sakkyndig oppnevnte og den anmeldte overlegen er nære personlige venner. Det som derimot er viktig å få avklart i denne saken, er hvorvidt Helsetilsynet burde ha bedt om en sakkyndig uttalelse fra et annet sted, f.eks. fra utlandet, ettersom fagmiljøet innen palliativ medisin er lite i Norge. Spørsmålet om tilliten til sakkyndiges habilitet kan derfor raskt aktualiseres. Departementet har lagt opp til å gå grundigere inn i saken enn det som har vært mulig forut for denne spørretimen. Blant annet er det behov for å innhente ytterligere informasjon fra Helsetilsynet. På nåværende tidspunkt verken kan eller vil jeg gi noen konklusjon om kvaliteten på Helsetilsynets saksbehandling.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Representanten Alvheim vil være kjent med at helseministeren og han selv har det samme restriktive og negative syn på aktiv dødshjelp. Det jeg må be om respekt for i denne saken, er at jeg har tatt initiativ til å få en grundig redegjørelse fra Helsetilsynet, og at jeg midt under behandlingen av saken ikke kan gi karakteriserende uttalelser om Helsetilsynets saksbehandling, enn si konkludere i forhold til det. Men de spørsmål representanten Alvheim tar opp, vil selvfølgelig være en del av vurderingen som departementet vil måtte gjøre når man først har bedt om å få en redegjørelse for en slik sak.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
La meg innledningsvis slå fast at utvalgets innstilling er et svært viktig dokument, som har vært premissgivende for flere av de reformene i helsevesenet vi er i ferd med å gjennomføre. For det første bygger dagens forskrift om ventetidsgarantien i stor grad på utvalgets arbeid. For det andre pekte utvalget på svakheter ved dagens prioriteringer og prioriteringssystem som på flere punkter er fulgt opp av konkrete tiltak. For det tredje la utvalget fram forslag til nye prioriteringsgrader utover dagens ventetidsgaranti. Så langt har Lønning II-utvalgets innstilling vært en viktig premiss for utformingen av hovedkriteriene for tildeling av ventetidsgaranti etter forskriftens § 8. Innstillingen har også vært viktig i arbeidet med pasientrettighetsloven, Ot.prp. nr. 12 for 1998-99, som Stortinget nå har til behandling. Lønning II-utvalgets påpeking av manglende prioritering av mennesker med psykiske og kroniske lidelser er fulgt opp gjennom opptrappingsplanen for psykisk helse og stortingsmeldingen om rehabilitering. Lønning II-utvalgets påpeking av personellmangel følges opp gjennom en egen handlingsplan for helsepersonell og gjennom det nye rådet for spesialistutdanning og fordeling av leger. Nå som det juridiske og økonomiske rammeverket for helsetjenesten kommer på plass, vil departementet gå videre med de store prioriteringsmessige utfordringer som Lønning II-utvalget tar opp. Helt konkret arbeider departementet nå med en oppfølging av disse spørsmålene i forbindelse med stortingsmeldingen om verdigrunnlaget for helsetjenesten. Meldingen skal legges fram for Stortinget mot slutten av året. Jeg har sett det som viktig å se de konkrete ordningene vi har for prioritering i helsevesenet, i sammenheng med en vurdering av de sentrale verdier som norsk helsevesen skal bygge på. Dette mener jeg er av vesentlig betydning dersom man skal få et godt grunnlag for avgjørelser f.eks. vedrørende gapet mellom forventninger og muligheter samt grensene for det offentliges finansiering, som representanten Høegh benytter som eksempel i sitt spørsmål.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Jeg er enig i at spørsmålet om pasientrettigheter og prioriteringer hører nøye sammen, og jeg mener bestemt at vi i arbeidet med pasientrettighetsloven har hatt med oss forslagene og tilrådingene fra Lønning II-utvalget. Det representanten Høegh nå reiser spørsmål om, går rett inn i sosialkomiteens behandling av et forslag jeg har fremmet for Stortinget, og som pågår nå. Jeg finner det ikke riktig her og nå å gå inn i den diskusjonen, men vil bare si at min intensjon med pasientrettighetsloven har vært å styrke pasientenes rettigheter på en måte som er gjennomførbar i dag, og som samtidig gjør det mulig å ivareta den helhetlige og politiske prioritering i helsevesenet som vi også må ha rom for. Så får den videre behandling av denne saken avklare hvor langt vi blir enige.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Som nevnt tidligere, er Lønning II-utvalgets innstilling et viktig dokument for departementets arbeid med reformer i helsevesenet. Dagens forskrift om ventetidsgarantien bygger i stor grad på utvalgets arbeid, og Lønning II-utvalgets innstilling har vært en viktig premiss for utformingen av hovedkriteriene for tildeling av ventetidsgaranti etter forskriften § 8. I høringsnotatet om ventetidsforskriften ble det vist til Lønning II-utvalgets forslag om å etablere representative faggrupper for å rangere eller klassifisere tilstander og tiltak i ulike prioriteringsgrupper. Et flertall av høringsinstansene var enig i at kriteriene for tildeling av ventetidsgaranti burde forbedres, men mente at prosessen for å utarbeide nye kriterier ville bli langvarig, anslagsvis ett til to år. Departementet vurderte, i tråd med Stortingets vedtak, behovet for å få etablert en bedre fungerende tremåneders ventetidsgaranti som ikke tilsa en utsettelse på ett til to år på grunn av utredninger i faggrupper. Følgelig ble den nye ventetidsforskriften gjort gjeldende uten en slik forutgående prosess. Samtidig mener departementet at praktiseringen av forskriften må bygge på et medisinskfaglig skjønn. Det er viktig med konsensus innen de medisinske fagmiljøene for å sikre pasientene likebehandling. Departementet har derfor innledet et samarbeid med Den norske lægeforening og Statens helsetilsyn for å trekke de medisinske fagmiljøene inn i en diskusjon om kriteriene for tildeling av garanti. I dagens situasjon, når den nye pasientrettighetsloven avventer sluttbehandling i Stortinget, er det naturlig å avvente Stortingets endelige vedtak før en går videre i denne prosessen. Når lovgrunnlaget for helsetjenesten nå snart er på plass, vil vi, som jeg tidligere i dag har nevnt, følge opp Lønning II-utvalgets arbeid videre. Det vil først og fremst skje gjennom stortingsmeldingen Helse 2000, som skal legges fram for Stortinget på slutten av dette året. Forslaget om faggrupper vil bli tatt opp i denne sammenheng.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Den meningen skal Stortinget få i den stortingsmeldingen som jeg nå arbeider med. Generelt vil jeg si at jeg fullt ut deler den holdning som representanten Sjøli nå gir uttrykk for, nemlig at det er viktig å få fram prioriteringene også som grunnlag for å ta politiske valg. Prioriteringer skjer hver eneste dag i norsk helsevesen, men altfor få av disse prioriteringene er tatt fram i åpent lende og diskutert i demokratisk sammenheng, og jeg at tror Lønning II-utvalget har gitt oss et grunnlag for å gjøre det i enda større grad enn det vi har maktet til nå. Jeg håper at denne stortingsmeldingen skal bidra til det, og da vil vi få rikelig anledning til meningsutveksling også om disse faggruppenes rolle.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Helsetjenesten har en stor utfordring når det gjelder å avklare forventninger og sikre en god forankring for de prioriteringer som gjøres. Lønning II-utvalgets innstilling utgjør et svært viktig grunnlag for en åpen debatt om verdivalg og prioriteringer i helsetjenesten og om prosedyrene for dette. Som nevnt, har Lønning II-utvalgets innstilling vært et viktig dokument i departementets arbeid med å lage et tidsmessig, hensiktsmessig juridisk og økonomisk rammeverk for helsetjenesten. Når det juridiske og økonomiske rammeverket nå etter hvert kommer på plass, vil departementet arbeide med de viktige prioriteringsmessige utfordringene som for øvrig er belyst i innstillingen. Når det gjelder forslaget om å etablere et uavhengig og tverrfaglig sammensatt permanent utvalg for prioritering mellom pasientgrupper, er det riktig at jeg har gitt uttrykk for at et slikt prioriteringsutvalg kan være hensiktsmessig. Dette er en av flere problemstillinger knyttet til konkrete ordninger for prioritering i helsevesenet som vil bli tatt opp i den stortingsmeldingen om verdier i helsetjenesten som er planlagt fremmet mot slutten av dette året. Det er mitt siktemål at den politiske avklaring som representanten Lønning etterlyser, skal komme i denne meldingen, og jeg har allerede tatt det initiativet. For øvrig vil jeg vise til at Statens sykehusråd har mandat til å gi råd i prioriteringsspørsmål. Sykehusrådet har også uttalt seg i konkrete saker som bl.a. gjelder prioritering, på initiativ fra departementet.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-06-02:
Først til den smule kritikk som representanten Lønning nå retter mot helseministeren og departementet når det gjelder sendrektighet. Den kunne jeg nok akseptert hvis utredningen hadde ligget i en skuff og ikke vært brukt i noe av det departementet har foretatt seg i det halvannet år som har gått siden høringsrunden ble avsluttet. Men som jeg har vist til i de tre foregående svar, har innstillingen faktisk vært brukt både i utforming av forskrifter i forbindelse med ventetidsgarantien og i utforming av psykiatriplanen, rehabiliteringsmeldingen og pasientrettighetsloven. Så det har slett ikke vært et passivt dokument liggende på is, det har faktisk vært aktivt brukt. Men den helhetlige oppfølgingen vil komme i stortingsmeldingen som jeg nå gjentatte ganger har varslet, og spørsmålet fra Lønning II-utvalget som går på graderte egenandeler, hører med i en slik helhet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg har følgende spørsmål til den ærede helseminister: «En overlege ved Bærum sykehus er anmeldt til politiet av en kollega for å ha utført aktiv dødshjelp. Statens helsetilsyn har «frikjent» overlegen basert på sakkyndig uttalelse fra en nær venn av overlegen. Er statsråden enig i at Helsetilsynets saksbehandling i dette tilfelle er sterkt kritikkverdig?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker helseministeren for svaret. Jeg setter stor pris på at helseministeren umiddelbart reagerte på saken da den ble kjent i media. Jeg håper at politietterforskningen som er i gang, vil resultere i påtale, hvis ikke er jeg redd for at vi er på farlig glid når det gjelder aktiv dødshjelp i våre offentlige sykehus under dekke av smertebehandling. Det må etter mitt skjønn reises spørsmål ved Helsetilsynets saksbehandling i denne saken. Dette gjelder ikke minst oppnevnelse av sakkyndig, som er en venn og kollega av overlegen. Jeg reagerer også sterkt på at medisinering av denne pasienten har skjedd fra Roma, og ikke i selve sykehuset, og at den medisineringen har pågått flere dager uten at overlegen har sett pasienten. Mitt oppfølgingsspørsmål til helseministeren blir: Vil helseministeren pålegge Statens helsetilsyn å behandle saken på nytt, og da med en uhildet utenlandsk sakkyndig, i og med at to utenlandske sakkyndige har uttalt seg negativt i forhold til overlegens opptreden?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-02:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «Lønning II-utvalget la frem NOU 1997:18 Prioritering på ny. Debatten om prioriteringer i helsevesenet har ikke blitt mindre aktuell, på grunn av en rivende medisinsk-teknologisk utvikling og økte forventninger til helsevesenets tilbud. Dette reiser vanskelige spørsmål om hvilke helsetjenester det offentlige skal dekke og hva folk må betale for selv. Hvordan vil statsråden følge opp NOU 1997:18?»
Annelise Høegh (Høyre), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg oppfatter som langt på vei å være positivt. Jeg må likevel si at vi fra Høyres side har vært litt overrasket over at de konkrete forslagene – som andre representanter fra Høyre vil ta opp i de etterfølgende spørsmål – som Lønning II-utvalget har fremkommet med, ikke på en mer konkret måte har vært nedfelt f.eks. i pasientrettighetsloven, som vi nå har til behandling. Jeg vil antyde at vi, med utgangspunkt i Lønning II-utvalgets forslag til prioriteringer, vil fremme et forslag om rett til individuelt bestemt behandling, og det kan vel være ting som tyder på at også et flertall i Stortinget vil foreslå en form for rett til helsehjelp. Jeg vil gjerne spørre helseministeren om han ikke ser at nettopp det utgangspunkt som Lønning II-utvalget har lagt, vil være en god og sikker modell for en bedre prioritering og for å kunne gi pasientene en rett til behandling.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-06-02:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Lønning II-utvalget drøfter kriterier for prioritering og foreslår å skille mellom grunnleggende, utfyllende og lavt prioriterte helsetjenester og tilbud som ikke skal finansieres av det offentlige. Vil statsråden følge opp Lønning II-utvalgets forslag om å etablere representative faggrupper som oppnevnes av Statens helsetilsyn og skal gi anbefalinger om prioriteringer innen sitt eget fagfelt?»
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at helseministeren og jeg har den samme forståelse av viktigheten av at prioriteringer må bygge på et medisinskfaglig skjønn. Hensikten med faggruppene er ikke bare å få fram ensidige anbefalinger som det blant fagfolk er full enighet om, men også å få fram alternative valgmuligheter og gi anbefalinger om kliniske prioriteringer. Dette er avgjørende for at vi som politikere skal kunne treffe de viktige og riktige beslutningene om ressurser og kapasitet for de forskjellige grupper av pasienter. Mangel på prioriteringer gir tilfeldige prioriteringer. Det sikrer ikke lik rett til behandling, og det vil gå ut over pasientene. Retningslinjer for valg av pasienter til riktig behandling tidsnok er etter Høyres mening viktig og nødvendig, og det tror jeg det også er tverrpolitisk enighet om. Jeg har forståelse for at helseministeren vil avvente behandlingen av pasientrettighetsloven, men slike faggrupper og deres betydning for viktige prioriteringer må det være mulig å ha en mening om.
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-02:
Jeg har følgende spørsmål til helseministeren: «NOU 1997:18 Prioritering på ny foreslo å etablere et uavhengig og tverrfaglig sammensatt permanent utvalg for prioritering mellom pasientgrupper. Helseministeren har gitt uttrykk for at et slik utvalg kan være hensiktsmessig, men at det ikke bør etableres før mandat og tilknytning til helsetjenesten og forvaltningen er klarlagt. Vil statsråden ta initiativ til å klarlegge mandat og tilknytning, med sikte på å fremme forslag for Stortinget om etablering av et slikt prioriteringsutvalg?»
Inge Lønning (Høyre), 1999-06-02:
Jeg takker helseministeren for et positivt svar. Samtidig vil jeg ikke unnlate å bemerke at svaret både på dette spørsmålet og de to foregående illustrerer at vårt norske system ikke arbeider eventyrlig fort. Det er gått nokså nøyaktig to år siden denne innstillingen ble lagt fram, og det er gått ca. ett og et halvt år siden høringsrunden var avsluttet, og det må vel sies å være rimelig romslig tid. På den annen side: Den som venter på noe godt, venter kanskje ikke forgjeves, selv om det går lang tid. Jeg vil uttrykke håp om at den omtalte stortingsmeldingen kan gi Stortinget et grunnlag for å vurdere både de spørsmålene som nå er tatt opp i spørretimen, og en rekke andre konkrete forslag som ligger i innstillingen, bl.a. forslag om å utrede og ta i bruk graderte egenandeler i helsevesenet som et virkemiddel i prioriteringssammenheng. Og jeg ville være glad om helseministeren kunne bekrefte at også det spørsmålet vil bli belyst i meldingen.
Fredrik Färber (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til miljøvernministeren: «I St.meld. nr. 61(1991-92) (1991-92) Vil statsråden i neste budsjett hjelpe til, slik at båten kan bevares for ettertiden?»
Fredrik Färber (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg vil bemerke at Norges eldste hjuldrevne båt i drift har sunket ved to tidligere anledninger: i 1937 og i 1967. Jeg vil derfor igjen tillate meg å stille miljøvernministeren et spørsmål: Dersom hun får kjennskap til de prosjekter som allerede er planlagt når det gjelder vinteropplag for «Skibladner», vil hun da stille seg positiv til å ta det nasjonale ansvaret og verne «Skibladner», og dermed bygge et «Skibladner»-hus?
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-06-02:
Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Miljøverndepartementets skjerpede flystøyretningslinjer for Bodø er i ferd med å legge en klam hånd om byutviklingen, og vil berøre mange tusen innbyggere. Med redusert flystøy ønsker kommunen en mer fortettet og kompakt utvikling. Departementets retningslinjer vil medføre større avstand mellom bo- og arbeidssted, med økt bilbruk og større press på dyrket jord, blant annet Rønvikjordene, som resultat. Vil statsråden kunne støtte en praktisering av retningslinjene som er i tråd med Bodø kommunes ønske?»
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-06-02:
Jeg tror jeg må tillate meg å strekke meg så langt som til å si at jeg er svært godt fornøyd med statsrådens svar. Det betyr at Bodøs innbyggere, som i årevis har tatt belastningen med flystøy, i dag kan se for seg at de slipper å få en ny tilleggsbelastning, som gjør at eiendommene blir kraftig redusert i verdi, og som også gjør at byutviklingen blir satt år tilbake. Totalt sett er det miljøet som vil tjene på dette. Jeg slår meg da til ro med at statsråden gir et løfte om at hvis ikke fylkesmannen i Nordland er i stand til å ordne opp i dette og sørge for at man kommer på linje med Bodø kommunes ønske og vedtak, så kommer statsråden til å gripe inn i saken, og det tror jeg det er svært mange, i tillegg til meg, som har grunn til å si seg fornøyd med.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren – som på grunn av omstendighetene blir besvart av miljøvernministeren: «I Fyresdal i Telemark skal en stor gård deles opp i mange småbruk. Småbrukene skal legges ut til salg slik at man kan styrke bosettingen på bygdene. Det har vist seg å være betydelig interesse for dette prosjektet. Anser statsråden dette som en ny form for distriktspolitikk som kan øke interessene for bygdene, og som vi kan forvente flere liknende eksempler av i fremtiden?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-02:
Jeg takker statsråden så mye for svaret, og skjønner at Regjeringen er interessert i å varsle nye grep i distriktspolitikken. Jeg er faktisk ganske fornøyd med at det nå fra Regjeringen varsles at den er velvillig innstilt til en noe mer nyansert holdning til den rådende norske landbruks- og distriktspolitikken. Så jeg synes det var hyggelig og oppmuntrende å få dette svaret. Idéen som er lansert på bakgrunn av dette nybyggerprosjektet i Fyresdal, er etter mitt syn svært interessant, i alle fall dersom man ønsker å bidra til å snu denne flyttestrømmen fra bygdene som vi har vært vitne til. Her går statsråden nye veier, og hun vil nå forsøke å åpne distriktene for nye innbyggere istedenfor å stenge dem, slik den rådende landbrukspolitikken delvis har medvirket til. Men kunne statsråden svare litt nærmere på det jeg spurte om: Kan vi vente noen flere lignende prosjekter, altså etter kopi av det som skjer i Fyresdal – etter Fyresdal-modellen? Har Regjeringen planer om noen lignende prosjekter, og synes den at idéen er så god at det er verdt å følge den videre opp og kopiere den?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
På vegne av Grete Knudsen og meg selv vil jeg fremme forslag om at det ikke gis tilskudd til private skoler hvis den lokale offentlige skolen må legges ned eller forringes.
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-09:
Jeg har et spørsmål til forsvarsministeren. Regjeringen Bondeviks forsvarspolitikk synes å drive for vær og vind. Det er et problem å få nok penger til den struktur som er vedtatt, og det er stadig nye oppgaver som presser seg på, slik som Regjeringen også har foreslått i den siste proposisjonen. Allikevel foreslår regjeringen Bondevik stadig vekk nedskjæringer i forsvarsbudsjettet. Nå har Regjeringen ønsket å nedsette et utvalg som skal finne ut for dem hva de vil. Dette utvalget skal bl.a. bygge på det Regjeringen selv sier er realistiske økonomiske rammer. Da er mitt spørsmål: Hva er realistiske økonomiske rammer? Betyr det at man nå har gitt opp å ta igjen det etterslepet som har opparbeidet seg?
Jan Petersen (Høyre), 1999-06-09:
Hvis det var hele svaret, betyr det at det er definisjonen på realistiske økonomiske rammer, slik som Regjeringen legger til grunn? Hvis Regjeringen nå har det ønsket som statsråden sier, hvordan kan hun da forklare at Regjeringen stadig vekk foreslår nedskjæringer?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Regjeringens langtidsmelding, St. meld. nr. 22 for 1997-98, ligger fast. Det betyr at det er nullvekst i de to første år av langtidsperioden og 0,5 pst. økning de to neste.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
I forbindelse med budsjettene blir selvfølgelig alle områdene som skal være innenfor budsjettets ramme, vurdert. Vi har altså vært nødt til, også i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, å minske bevilgningene til Forsvaret med 100 mill. kr ut fra en helhetsvurdering. Det kan man selvfølgelig beklage, men slik er det å sitte og lage et sammenhengende budsjett. Det betyr at vi senere må øke takten, slik at vi får dette opp på det nivået vi har i langtidsmeldingen.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
De to investeringene som representanten nevner, som ligger inne både i investeringsprofilen som Stortinget har behandlet, og som det nå konkret vedtok å videreføre for fregatter og kampfly, er ifølge Forsvarets ledelse strukturuavhengige. Det betyr at uansett hvordan vi lager en framtidig struktur for Forsvaret, så vil dette være materiell som er aktuelt å bruke. Selv om jeg er helt enig med representanten i at dette er mange penger, så er det i hvert fall avgjørende at vi får denne type materiell på plass.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Jeg er enig i beskrivelsen av ubalansen i Forsvaret. Det er en kjempeoppgave å prøve å få dette til å komme i nærmere balanse. Det gjøres bl.a. ved at vi prøver å effektivisere og organisere annerledes innenfor den strukturen vi har i dag. Fra tid til annen legger vi saker fram for Stortinget som skal bidra til at vi kan få ut effekter på innsparing. Det kan ha varierende resultat. Men i hvert fall er behovet for å gjøre endringer for å frigi driftsmidler som vi senere kan bruke til investeringer, påtrengende. Regjeringen vil fortsatt legge fram forslag om tiltak som kan bringe denne ubalansen i bedre balanse.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Først vil jeg si at hva Norge skal bidra med i de internasjonale operasjonene i Kosovo, er til vurdering i Regjeringen i disse dager, og vi vil komme tilbake til Stortinget med hvordan vi skal gi våre bidrag, balansert ut med det vi nå har i Bosnia, fordi vi ser klart for oss at vi ikke kan klare å holde fulle styrker både i Bosnia og i Kosovo samtidig. På det konkrete spørsmålet om en tenkt situasjon som representanten reiser, har jeg på en måte ikke noe klart svar, fordi det vil være avhengig av hvilken styrke vi skal bidra med, hvilke foranstaltninger for egen sikkerhet de styrkene må ha. Jeg kan heller ikke lovverket så godt på dette punkt at jeg kan bekrefte akkurat det som representanten sier, men jeg betviler ikke hans lovtolkning. Men jeg tror vi må være klar over at deltakelse fra norske styrker i internasjonale operasjoner framover vil ha noen farer i seg som vi kanskje ikke politisk har tatt skikkelig innover oss og tatt en skikkelig debatt på. Vi kan heller ikke vente at norske styrker bare skal kunne bidra der hvor det er ufarlig. Så jeg tror at vi alle har et ansvar for å se realiteten i øynene for disse vanskelige oppdragene som også Norge i forbindelse med sin forpliktelse i NATO må være med på.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Det er selvfølgelig ikke på noen måte meningen å stå i en spontanspørretime og betvile om en lov skal følges. Det er klart en lov skal følges. Det jeg sa, var at jeg ikke kjente den sånn i detalj. De operasjoner som Norge skal delta i, skal selvfølgelig ivareta en del hensyn, bl.a. sikkerheten til det personellet som er med ute. Men det jeg mente å si, var at vi likevel ikke må se bort fra at det kan være farefylte situasjoner. Jeg vet at man fra personellets side har satt spørsmålstegn ved bl.a. de forsikringsordninger som gjelder for deltakelse i operasjoner. Det er et arbeid som er i gang, og som vil få sin avklaring i løpet av 1999. Akkurat forsikringsordningene har vært et kritisk spørsmål knyttet til nettopp det å rekruttere personell til internasjonale operasjoner.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Spørsmålet om å styrke Forsvarets spesialstyrker er tatt opp av Stortinget i forbindelse med Innst. S. nr. 207 for 1998-99. Og som en følge av den innstillingen og oppfordringen fra Stortinget har Forsvarets overkommando satt i gang et arbeid for å vurdere hvordan man skal utvide Forsvarets spesialstyrker. Forsvarets overkommando er i ferd med å avslutte dette arbeidet. Det er foreløpig ikke oversendt til meg. Jeg har fått formidlet via media at det ligger på mitt bord, men så langt har det faktisk ikke kommet. Men jeg ser altså at det har en så stor grad av endring i seg at jeg ønsker å ta det inn og vurdere det i forbindelse med neste langtidsmelding for Forsvaret. Jeg er helt enig i spørsmålsstillerens beskrivelse av de store, nye utfordringer som er kommet, ved at vi på sokkelen har store installasjoner som er sårbare, og som absolutt må være en del av de forsvars- og sikkerhetsforanstaltninger Norge tar alvorlig.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Det spørsmålet svarte jeg da ikke på. Jeg svarte på utvidelse av spesialstyrkene. Selvfølgelig må vi ha en beredskap og en koordinering av beredskapen underveis fram til langtidsmeldingen kommer, som er god nok. Akkurat hvor det arbeidet står, vet jeg ikke. Men representanten peker på et viktig problem som jeg da øyeblikkelig vil sette meg inn i, og jeg vil komme tilbake til Stortinget og gi en beskrivelse av hvor arbeidet står. Det lover jeg.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-06-09:
Svaret er ja.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-09:
På måndag vedok Stortinget å bruka 24 milliardar kr på investeringar i Forsvaret. Det er ein stor sum pengar, og for tilsvarande sum kunne ein f.eks. bygga ti nye operahus i Noreg – minst. Spørsmålet mitt er: Denne kolossale pengebruken på Forsvaret som ein nå ser, har den samanheng med det nye forsvarskonseptet som NATO nå ser ut til å prøva ut på Balkan?
Ingvald Godal (Høyre), 1999-06-09:
I eit veldig openhjarta foredrag i vinter sa direktøren for Forsvarets forskningsinstitutt, Nils Holme, at det var ein dobbel ubalanse i det norske forsvaret. Det var mangel på samsvar mellom mål og middel og mangel på samsvar mellom investeringar og drift. Dette fører til tæring på reservelagra, dårleg vedlikehald, for dårleg trening – som me har sett når norske soldatar verkeleg skal ut – og stor fare for feilinvesteringar. Den fundamentale oppgåva for Forsvaret er å få samsvar mellom mål og middel. Den nyttar det ikkje å utgreie seg ut av. Dersom me greier ut no fører til ein mindre struktur, og Stortinget då løyver litt mindre enn det ein treng, er me i akkurat det same uføret som før. Eg vil be statsråden svara på om Regjeringa no vil syte for at me får samsvar mellom mål og middel. Fleirtalet i Stortinget er ikkje noko problem. Høgre og Framstegspartiet vil bakke opp det, dersom Regjeringa legg seg på ei slik line.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Mitt spørsmål går til sosialministeren. Den 11. mai i år sendte statsråden et brev til landets ordførere hvor hun omtaler en tilsynsrapport fra Helsetilsynet som avdekker svakheter i eldreomsorgen. Jeg vil sitere fra brevet: «Kanskje vil nokon hevda at det aller meste av dette handlar om ressursar. Ja, truleg er det svaret i einskilde tilfelle. Eg vil likevel påstå at dette først og fremst handlar om Å BRY SEG.» Det handler altså om å bry seg, sier sosialministeren. Forstår sosialministeren at mange ansatte som sliter tungt i eldreomsorgen og gjør sitt beste hver eneste dag, føler seg såret over dette brevet?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg registrerer at statsråden ikke tar selvkritikk over utformingen av dette brevet og faktisk skjærer alle over én kam. Mitt inntrykk er at pleiepersonellet gjør sitt aller ytterste for at det skal bli en så god tjeneste som mulig. Allikevel blir det svikt, og det har sin årsak bl.a. i underbemanning, og at det er vanskelig å få pengene til å strekke til. Vi trenger nå flere tusen nye, friske hender inn i omsorgsyrkene hvert år framover. Kan sosialministeren innrømme at økonomien ble litt dårligere enn det Senterpartiet hadde lovet kommunene? Og kanskje hun kunne skryte litt av den gode innsatsen mange gjør, slik at de føler seg litt verdsatt, så flere kan bli motivert til å gå inn i disse så viktige yrkene i vårt samfunn.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
I likhet med flere andre talere her i dag vil jeg understreke nødvendigheten av at en bruker helsepersonellet på en målrettet og effektiv måte. Det vil tjene den enkelte, som kan få tidlig hjelp og dermed bli fortere frisk. Mennesker med muskel- og skjelettlidelser er smertepasienter, og trolig må en ha opplevd slike lidelser selv for å forstå hvor vanskelig det er å vente i lang tid for å få en adekvat hjelp. Både kiropraktorer og manuelle terapeuter har en spesialkompetanse i muskel- og skjelettlidelser. Min erfaring er at de fleste leger mangler en slik spisskompetanse. Jeg vil også understreke at ingen andre profesjoner, slik jeg kjenner dem, er mer opptatt av å motivere sine pasienter til raskt å komme seg i aktivitet. I tillegg til sin høye kompetanse på feltet gjør disse faggruppene en stor innsats for at menneskene selv skal utløse de byggende krefter i seg selv gjennom et liv i bevegelse. Det er selvsagt at forsvarlighetskravet skal gjelde, som i dag, da det er helt normalt at pasienter går direkte til kiropraktor fordi for få leger henviser til kiropraktor. Økningen i sykepengeutbetalinger og tidlig uføretrygding skyldes i stor grad muskel- og skjelettlidelser. Denne pasientgruppen må nå tas på alvor for å sikre livskvaliteten for denne pasientgruppen og på grunn av det store innsparingspotensialet for det offentlige som ligger i at denne gruppen kan få riktig hjelp tidlig. Jeg forutsetter at prøveordningen blir satt ut i livet uten unødvendige utsettelser, og at representanter for de berørte fagforeningene blir med i evalueringen av forsøket. Og med den vegring og motstand en har registrert fra ulike hold – til og med mot en prøveordning under kontinuerlig evaluering – vil Stortingets flertall følge nøye med om Stortingets vedtak blir fulgt opp og satt i verk på en effektiv og god måte, uten unødvendig trenering. Jeg vil til slutt advare statsråden mot å følge mindretallet, slik en kunne få inntrykk av i hans innlegg.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Jeg må si meg tilfreds med den presiseringen som helseministeren kom med, at det er stortingsflertallets forslag, innstillingen, som skal følges, og ikke mindretallets. Det er jo det som er demokrati, og demokrati er også at det er den folkevalgte forsamling som bestemmer, og ikke legestanden. Det tror jeg også er helt nødvendig å presisere. Jeg gjør meg mine tanker om den dobbeltrolle som to medlemmer av sosialkomiteen spiller her, både som politikere og leger. Jeg vil også si i all beskjedenhet at vi har visse erfaringer, også vi som har vært pasienter og gjennom mange år har hatt kontakt med de ulike profesjonsgrupper. Jeg tror at legestanden vil tjene på å vise litt respekt også for pasientenes erfaringer, for det som de opplever. Jeg kan som et eksempel nevne at alternativet til en kiropraktorbehandling for svært mange pasienter svært ofte er at legene foreskriver sterke, smertestillende tabletter i store doser, som også kan ha betydelige bivirkninger, og som en blir anbefalt å gå på i flere måneder. Det har jeg personlig erfart.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Dersom det var slik at det berre var denne utsegna som var innhaldet i brevet frå sosialministeren, skjønar eg at somme har grunn til å føla seg såra. Dette sitatet står i samanheng med tre forhold som eg peikar på overfor kommunane, som Helsetilsynet sin rapport avdekkjer. For det fyrste dekkjer ikkje ein tredel av kommunane dei grunnleggjande behova for eldre på institusjon, f.eks. mat, døgnrytme, hygiene. For det andre har 90 pst. av kommunane korkje internkontroll eller planar om å innføra det, og for det tredje har ikkje 75 pst. av kommunane tilfredsstillande saksbehandling. Det er ikkje tvil om at ei betre eldreomsorg handlar om ressursar. Derfor er det òg tverrpolitisk semje om å tilføra eldreomsorga 30 milliardar kr meir i løpet av fire år. Vi er no inne i det andre planåret. Men det er heller ikkje tvil om at når det gjeld dei tre områda det vart peika på her, så er det ikkje berre snakk om pengar, men det er òg snakk om måten ein organiserer ting på. I tillegg er det nok viktig å fokusera på dei haldningane som må liggja til grunn både hos pårørande, pleiepersonell og andre tilsette og folkevalde for at vi saman, òg frå sentralt hald, skal visa respekt for den enkelte eldre.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
For 1997 medverka Senterpartiet og sentrumspartia til at Arbeidarpartiet høgde kommuneopplegget med over 5 milliardar kr. Dei ligg enno inne, i tillegg til dei påplussingane som elles har blitt gjorde. Det er økonomien. Når det gjeld innsatsen frå pleiepersonell, deler eg Gunhild Øyangen si oppfatning, at det er ein formidabel innsats frå svært mange innan denne sektoren, og det er òg svært mange som tøyer seg mykje lenger enn ein skulle forventa. Hovudføremålet med brevet mitt går i forhold til fire spørsmål som eg ber ordførarane ta opp. Eitt av dei er å syta for at personellet i pleie- og omsorgssektoren får moglegheit til dialog med folkevalde i kommunen for at dei skal ha ei felles forståing av korleis situasjonen er. I nokre kommunar er dialogen godt etablert – det får eg tilbakemeldingar på – i andre kommunar ikkje.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Det viktigaste vi kan gjera, er på den eine sida å syta for at handlingsplanen for ei betre eldreomsorg blir fylgt opp år for år, og å setja søkjelyset på innhaldet i og kvaliteten på dei tenestene som skal ytast, og få fram dei gode eksempla. Det vil eg gjera i ei stortingsmelding som har overskrifta «Omsorg 2000», som vil bli lagd fram for Stortinget seinhaustes. Så er det ei gruppe som spesielt lir. Det er dei aldersdemente. Dei skal viast spesiell merksemd i stortingsmeldinga. I den samanhengen hadde vi ein idedugnad seinast i går, der det gjekk fram at det er mykje ugjort, men som òg sette søkjelyset nettopp på det som Arnesen her nemner, at det er svært mange eldre som får ei svært god omsorg, òg blant dei aldersdemente.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg deler representanten Nesvik si uro dersom det er slik at omsorgsbustadene ikkje blir bemanna med personell i forhold til dei som bur i bustadene. Det som er den faktiske situasjonen ute, er at det no går føre seg ei tilnærming mellom innhaldet i sjukeheimane og innhaldet i omsorgsbustadene, der det er spørsmål om heildøgnspleie og -omsorg. Det er altså heildøgnsbetjening som vil vera det avgjerande. Vi har no ein gjennomgang både for å sjå på korleis fordelinga her er, og for å sikra at dei måla som er sette i handlingsplanen for ei betre eldreomsorg, blir oppfylte, òg når det gjeld fordelinga mellom omsorgsbustader og sjukeheimsplassar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg reknar med at det er forståing for at eg ikkje kan gå direkte inn i dei vedtaka som Søgne kommune her har gjort. Til det kjenner eg den aktuelle saka for lite, og eg skulle ynskja å få noko nærare dokumentasjon på det. Det som er tilfellet, er at det er svært mange kommunar i dette landet som gjer det motsette av det representanten Kleppe no seier. Dei salderer ikkje sine budsjett med tiltak for eldre og funksjonshemma – tvert imot har handlingsplanen for ei betre eldreomsorg ført til at ei betre eldreomsorg er eit satsingsområde i dei aller fleste kommunane i dette landet. Så er det slik at kommunane sjølve har ein viss fridom innanfor visse rammer både når det gjeld kva husleige ein skal ta, og kva eigendelar ein elles skal ta. Det er det nokre kommunar som nyttar seg meir av enn andre, alt etter kva inntekter dei elles har, og alt etter kva tenester dei vil tilby. Og i nokre kommunar er det då slik at svært mange eldre gjerne vil betala noko meir for tenestene dersom alternativet er at dei ikkje finst. Frå departementet si side er det her noko ugjort i høve til eigenbetaling. Det var i si tid eit utval, som har fått nemninga Jensen-utvalet, som såg på ulike eigendelar og betalingsordningar. Dei kom med sprikande tilrådingar, som det av den grunn nok har tatt si tid å fylgja opp. Vi ser no på korleis vi kan fylgja opp i alle fall delar av dei.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg oppfattar det slik at representanten Vidar Kleppe no ber meg direkte om å sjå nærare på dei prioriteringane som blir gjorde i den Høgre-styrde Søgne kommune, som han seier. Eg skal ta oppmodinga hans på alvor så langt at eg skal innhenta nærare opplysningar, men eg vil ikkje av den grunn forskottera at eg vil gå inn i korleis kommunane gjer sine prioriteringar innanfor dei rammene som frå før er lagde av storting og regjering.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg takkar for Asmund Kristoffersen si venlege påminning om det manglande engasjementet i Framstegspartiet for den totale kommuneøkonomien, som sjølvsagt òg får fylgjer for Søgne kommune sine prioriteringar. Så til hans spørsmål. Det som i dag er tilfellet ute i kommunane, er at det her er ulike betalingsordningar for dei eldre, avhengig av om dei har fått ein aldersheimsplass, ein sjukeheimsplass eller blir tildelt ein omsorgsbustad. Tenestene treng ikkje vera så forskjellige, men betalingsordningane er ulike. Dette er det no svært viktig for meg å få gjennomgå, og det er derfor eg ser på både korleis eg kan fylgja opp semja i Jensen-utvalet, og korleis vi kan samordna betalingsordningane med dei tilboda og dei tenestene som elles er like.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Når det gjeld bustøtte, er det kommunalministeren si sak, berre så det er sagt. Men sjølvsagt høyrer bustøtte og andre betalingsordningar saman. Eg kan stadfesta det som Ansgar Gabrielsen her seier, at i ein søknad om bustøtte blir ein gitt ei individuell vurdering. Så til hans spørsmål om kva eg ville føla meg mest komfortabel med. Det er jo veldig stor forskjell mellom dei ulike partia sine kommuneopplegg, med Framstegspartiet lågast, ut frå dei budsjetta dei plar leggja fram. No er det slik at eg ikkje har vore direkte imponert over Høgre sine opplegg for kommunesektoren heller. Dei har òg ofte medført atskillege kutt. Heldigvis var dei med på eit forsvarleg og godt opplegg i år.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-09:
Eg kan for det fyrste stadfesta Kristin Halvorsens skildring av situasjonen. Det er slik at dei ti prosentane som ligg høgast på inntektsskalaen, har betra sine inntekter i ein tiårsperiode med 28 pst. Dei ti prosentane som ligg nedst på inntektsskalaen, viser analysane, har fått betra si inntekt med 1 pst. Det vil seia at forskjellane har auka. Det som er det viktigaste, er sjølvsagt å sjå på kvar desse nedst på inntektsskalaen ligg, og kva ein kan gjera for at dei betre kan ta vare på seg sjølve og forsørgja seg sjølve. Eg må få lov til å koma tilbake til dei konkrete forslaga når meldinga blir lagd fram. Det blir ho no i løpet av juni månad. Eg må nok òg då få lov til å koma tilbake til strategiane. Lat meg seia det slik: Vi ynskjer å få gjennom mest mogleg av våre forslag. Dette er ei stortingsmelding. Der vil vera drøftingar i forhold til situasjonen og drøfting av kva tiltak som skal til – nokre som me håpar me kan få gjennomførte på kort sikt, og nokre på noko lengre sikt. Vi vil vera interesserte i samarbeid med dei partia som er villige til å medverka til å redusera dei forskjellane som vi no ser.