Børge Brende (Høyre), 2000-05-18:
Først vil jeg si at det iallfall er kommet én positiv ting ut av denne debatten så langt, og det er at det er avdekket at det er tverrpolitisk aksept i Stortinget for at det er sammenheng mellom hva vi bruker gjennom offentlig sektor, og presset i økonomien. Det har Siv Jensen også sagt i sitt innlegg. Men det uenigheten går på, er hvordan ulike utgiftsposter teller i forhold til pressvirkningene. Det er riktig at en del offentlige utgifter, og spesielt investeringer, bidrar til mindre press enn andre. Det har vært brukt som et argument at det man strammer til i f.eks. bistandsbudsjettet, har ingen virkning i forhold til norsk økonomi. I den senere tid er det imidlertid vist gjennom en rapport at det faktisk er slik at 40 pst. av det man bruker gjennom bistandsbudsjettet, også har virkninger innenlands. Og det er jo interessant å ta med seg. Men når det gjelder dette med å telle likt i forhold til virkningene i norsk økonomi, må man også være klar over at i det makroøkonomiske verktøyet som Finansdepartementet benytter seg av, og som av enkelte blir fremstilt som det reneste abrakadabra, er det jo allerede lagt inn og tatt høyde for at ulike investeringer og driftsutgifter teller ulikt. Det er slik at hvis det offentlige har omfattende bygge- og investeringsarbeider, har det en mye kraftigere virkning på innenlandsk etterspørsel enn f.eks. investeringer i sykehusutstyr. Men det er jo situasjonen i dag. Poenget er at hvis en summerer hele budsjettet, som består av ulike komponenter med ulik virkning, blir summen stort sett det man i dag utstyrer seg med når det gjelder de budsjettøkonomiske indikatorer. Det viser seg også at hvis man går til andre land, som da har en noe annen vurdering av dette i forhold til indikatorene, blir ikke summen mye annerledes enn hva vi har i Norge. Jeg la merke til at representanten Siv Jensen i forbindelse med presentasjonen av revidert nasjonalbudsjett sa at det var mye å ta av når det gjaldt offentlige utgifter, og at Fremskrittspartiet ville ha en kraftig reduksjon av disse. Hvis Fremskrittspartiet ønsker en kraftig reduksjon av offentlige utgifter, som de i og for seg foreslår i sine alternative budsjetter, er det selvsagt ikke noe problem å bruke mer på de områdene man ønsker det, fordi man da dekker opp gjennom utgiftskutt. Det tror jeg faktisk er en fornuftig fremgangsmåte også fremover. Jeg hørte at representanten Jensen mente at finansministeren gjennom sitt brev «rakket ned» på Stortinget – jeg så på presidenten og forstod at uttrykket ble akseptert. Jeg hørte også at Siv Jensen sa at når vi i finanskomiteen hadde kommet med våre merknader med hensyn til Fremskrittspartiets forslag, hadde vi «liret» av oss noen setninger. Jeg tror vi skal forholde oss til debatten om offentlige investeringer fremover på den måten vi så langt har gjort, nemlig at hvis vi ønsker å bruke mer på ett område, kan vi finne dekning gjennom kutt eller reduksjoner på andre områder. Det mener mange av oss faktisk er mulig gjennom de årlige prioriteringene vi legger frem, og det er også det mest fornuftige i forlengelsen. Jeg tror faktisk at hovedproblemet i norsk økonomi i dag er at vi har en eksplosiv utvikling når det gjelder detaljomsetning. Vi har en eksplosiv utvikling i boligpriser, vi har mangel på arbeidskraft, og hvis vi i en periode – som vi nå er inne i – øker temperaturen i økonomien ytterligere, vil vi kunne få en særnorsk inflasjon og svekke konkurranseevnen vår. Da vil vi kunne få både arbeidsledighet og svekkede muligheter til å ta vare på det som er bra i velferdssamfunnet vårt. Det er det som er utfordringen vår nå. Når det gjelder de store overskuddene, er det jo verdt å minne om de tabellene som nå ligger i revidert nasjonalbudsjett, og som faktisk gjør de finanspolitiske og makroøkonomiske vurderingene som Finansdepartementet bruker, tilgjengelige. Der står det at hvis vi ser på nåverdien av akkumulerte krav som vi som fremtidige pensjonister har i forhold til folketrygden, dvs. hva folketrygden og staten skylder oss som fremtidige pensjonister, vil vi se at det er 2 300 milliarder kr. Det har vi ikke satt av én krone til, utenom petroleumsfondet, som kanskje i heldigste fall vil komme på litt over 300 milliarder kr i inneværende år. Når vi så får de store pensjonsutbetalingene, vil vi mest sannsynlig, iallfall i henhold til revidert nasjonalbudsjett og de makroøkonomiske analysene som finansministeren har vært så vennlig å dele med oss, ha kommet i den situasjon at antall pensjonister har økt kraftig, pensjonsutbetalingene har økt kraftig, og trolig har oljeinntektene samtidig begynt å gå kraftig ned. Da kan det være greit å ikke ha lagt seg til et utgiftsnivå som vi ikke kan svare for. Iallfall kan det være godt å ha noe i reserve til ikke minst å møte de store akkumulerte krav som vi som fremtidige pensjonister har i forhold til det norske pensjonssystemet og folketrygden.