Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-03-09:
Dagens debatt om Regjeringens energimelding skulle egentlig ha vært en debatt om en mer miljørettet energipolitikk. Regjeringen har i innstillingen fått nærmest fullt gjennomslag for en massiv satsing på enøk og alternative energikilder. Den 9. mars år 2000 kunne med andre ord ha blitt en merkedag for en mer miljøvennlig energipolitikk i Norge, men slik blir det åpenbart ikke. I sin iver etter å få bygd konvensjonelle gasskraftverk går Arbeiderpartiet til det oppsiktsvekkende skritt å åpne for en endring i forurensningsloven for å nå sine politiske mål. Arbeiderpartiet allierer seg med Høyre og Fremskrittspartiet for å tvinge gjennom et vedtak som partiet for kort tid tilbake bedyret at en ikke ønsket. Den 25. januar i år uttalte Thorbjørn Jagland følgende i sitt Jaglandbrev: «Arbeiderpartiet har altså ikke snudd i gasskraftsaken. Vi mener at det verken er nødvendig eller riktig å endre forurensningsloven.» Den 25. januar mente altså Arbeiderpartiet at det ikke var riktig å endre forurensningsloven, og i dag er en villig til å svekke et av de viktigste miljøpolitiske instrumenter vi har. Dette demonstrerer etter min oppfatning en miljøpolitisk holdningsløshet som ikke er Arbeiderpartiet og Gro Harlem Brundtlands parti verdig. Det forslag som Arbeiderpartiet og Høyre i fellesskap fremmet i går, markerte et miljøpolitisk tidsskille. Det største partiet i Stortinget varsler ikke bare at en ønsker å få vedtatt at det skal bygges gasskraftverk med en teknologi som er på vei ut, i tillegg åpner Arbeiderpartiet for å svekke forurensningsloven for å få dette til. Den nyutpekte statsministerkandidaten for Arbeiderpartiet har bedyret at han ikke er på regjeringsjakt. I går fjernet Stoltenberg all tvil om hvilke politiske mål som ligger bak partiets strategi i gasskraftsaken. Jeg tror ingen lenger er i tvil om at Arbeiderpartiet og Stoltenberg ønsker å bruke Høyre som rundingsbøye for å komme i regjeringsposisjon. Det overraskende er at Arbeiderpartiet er villig til å betale en så høy pris – en så høy politisk pris – for å ta igjen den makt som Jagland frivillig gav fra seg for to og et halvt år siden. Og når det opplyses fra Stortingets talerstol at Arbeiderpartiet i kveld vil stemme mot et forslag partiets parlamentariske leder er enig i, er det egentlig ganske avslørende. Jens Stoltenberg sa i sitt innlegg at Arbeiderpartiet ønsker å styrke forurensningsloven. Men i betenkningen fra lovavdelingen i Justisdepartementet sies det i klartekst at det ikke er «rettslig adgang til å foreslå slike lempinger i de gitte utslippstillatelser», som flertallet legger opp til. Det er lempinger i utslippstillatelsene det her er snakk om, og lempinger kan ikke oppnås gjennom en skjerpet lovgivning, de kan bare oppnås gjennom en svekket forurensningslov. Kyotoprotokollen forplikter Norge, og selv om den åpner for bruk av fleksible mekanismer, der utslippsreduksjoner skjer i andre land, er Kyotoprotokollen ment å være et supplement til nasjonale tiltak. Også Arbeiderpartiet var i 1998 med på en slik understrekning i innstillingen til den såkalte Kyoto-meldingen. Flertallet mente da at det var viktig «at Norge gjennomfører en betydelig del av forpliktelsene ved nasjonale tiltak. Dette er ikke minst viktig for å unngå at vi på et senere tidspunkt, når vi trolig står overfor enda strengere utslippsforpliktelser, blir stilt overfor langt større omstillingskostnader». Det mente Arbeiderpartiet den gang. Men flertallet ønsker at norske gasskraftverk skal være gratispassasjerer som sniker i køen når kvotesystemet skal etableres. Det betyr i klartekst at det vil være andre deler av samfunnet, bl.a. transportsektoren, husholdningene og industrien, som må bære hovedbyrden av CO2-kuttene når vi en dag står overfor enda strengere utslippsforpliktelser.