Inge Lønning (Høyre), 1999-02-25:
Det er ikke første gang denne spørsmålsstilling reises i denne sal. Den har vært reist gjentatte ganger, og den har vært reist i ulike former, bl.a. ble det fremmet et Dokument nr. 8-forslag av daværende leder av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, Jon Lilletun, i 1995, som foreslo at det skulle nedsettes et eget utvalg til å utrede de problemer som har med forskningens uavhengighet å gjøre. Denne saken ble slust over i et annet spor, og så vidt jeg vet, er det meningen at den skal komme tilbake i den forskningsmeldingen som statsråden og Regjeringen skal legge frem for Stortinget i løpet av inneværende sesjon. Det kommer altså til å bli anledning til å vende tilbake til saken i behandlingen av den meldingen. Når jeg har reist denne interpellasjonen nå, er det fordi pressen har hatt en serie oppslag som har reist spørsmålet om hva som egentlig skjedde i forbindelse med den såkalte følgeforskningen som ble initiert i forbindelse med iverksettelsen av Reform 94. Spørsmålsstillingen knytter seg imidlertid ikke til denne sak alene, den knytter seg til en serie eksempler som vi har hatt i løpet av de siste årene, som har vist at departementer og statsråder har hatt en betydelig vilje, undertiden også en viss evne, til å styre forskning i retning av de resultater som statsråden og departementet ønsket seg. Dagbladet hadde en hel reportasjeserie om dette på forsommeren i 1997. Den gang hadde man to helt ferske eksempler. Daværende finansminister Stoltenberg hevdet faktisk det synspunkt at den forskning som styres av universitetene og Norges forskningsråd, skal være fri. Den forskning, derimot, som initieres av de enkelte fagdepartementene, har ikke den samme status og kan i en helt annen grad styres av oppdragsgiveren. I den samme reportasjeserie på forsommeren 1997 sa daværende direktør for Stiftelsen for Samfunns- og Næringslivsforskning ved Norges Handelshøyskole, Torger Reve, i dag rektor ved BI, at daværende kommunalminister Kjell Opseth hadde gjort et ganske klart og sterkt forsøk på å gripe inn i et forskningsprosjekt som var bestilt fra SNF, og ønsket å forandre forskernes konklusjoner på avgjørende punkter før offentliggjøring av forskningsrapporten. Og da Reve sa nei til dette, gjorde statsråden isteden det eiendommelige trekk at han dagen før offentliggjøringen av forskningsrapporten sendte ut en pressemelding fra departementet som polemiserte mot den forskningsrapport som på det tidspunkt ennå ikke var offentliggjort, og som statsråden selv hadde bestilt. Jeg har hatt anledning til å følge norsk forskningspolitikk over et betydelig antall år. Holdningen i forskningsmiljøene har skiftet. På 1970-tallet hadde vi en bølge hvor nesten alle norske forskningsmiljø var grunnleggende skeptiske til oppdragsforskning initiert og betalt av det private næringsliv. Det hadde sammenheng med de ideologiske bølger som skyllet over den vestlige verden på slutten av 1960-tallet og på 1970-tallet. På 1980- og 1990-tallet er det mitt bestemte inntrykk at holdningene har skiftet, og den alminnelige oppfatning i det norske forskningsmiljøet i dag er at private oppdragsgivere vanligvis ikke gjør noe forsøk på å styre hverken konklusjoner, problemstillinger eller metoder i forskningen. Derimot opplever man gang etter gang at departementer og statsråder forsøker å gjøre akkurat det. Når jeg har reist denne interpellasjonen med bakgrunn i diskusjonen som startet med oppslag i Skolefokus, og som har fortsatt i de fleste dagsavisene i tilknytning til evalueringen av Reform 94, så er det fordi det er første gang at vi har fått et eksempel på at til og med den statsråd som leder departementet for forskning, har hatt vanskelig for å styre seg når det gjelder trangen til nettopp å overstyre forskningen. Gudmund Hernes skrev i Dagbladet den 30. januar i år en artikkel hvor han forsvarer sin egen handlemåte i forbindelse med denne følgeforskningen til Reform 94. Denne avisartikkel er for meg det klareste bevis på at den kritikk som er rettet mot statsråden i denne sak, er fullt berettiget. Den bekrefter faktisk på alle punkter at statsråden heller ikke på etterskudd har skjønt at han har blandet rollene på en måte som er prinsipielt meget uheldig. Jeg siterer fra artikkelen: «Det hadde kanskje vært vel så rystende om jeg hadde skilt rollene – om jeg hadde sagt at jeg «som professor» ser at en rapport ikke holder mål, men «som politiker» lukker øynene. Det er tvilsomt om Stortinget, mediene og folk ellers hadde godtatt et slikt tvisyn. Det verken kreves eller bør kreves noen spesiell bakgrunn å bli statsråd. Men uansett bakgrunn må en statsråd bruke all sin kompetanse når avgjørelser tas. Jeg brukte hver dag min forskererfaring – også fra utdanningsforskning – når forskning ga premisser for beslutninger.» Dette er for meg et ganske foruroligende utslag av mangel på gangsyn – at en statsråd som er samfunnsforsker, og til og med startet sin karriere som samfunnsforsker med en maktutredning, ikke ser at det er en grunnleggende forskjell på det å føre en diskusjon om forskningens innhold og metoder mellom likemenn, og det at oppdragsgiveren som sitter på pengesekken, og som dermed sitter med makten til å gi forskningsoppdrag og trekke tilbake forskningsoppdrag, samtidig opptrer som forsker og deltaker i diskusjonen. Statsråd Hernes` artikkel av 30. januar viser for meg at det er et ganske akutt behov for at det gås opp noen grenser for hvor mange hatter personer kan opptre med på samme tid. Utdanningsdirektør Ivar R. Bjørndal skrev den 17. februar i år i Dagbladet, og dette belyser igjen mangelen på gangsyn, etter mitt skjønn: «Det traff seg slik» – det traff seg slik – «at statsråden selv var en erfaren samfunnsviter og forsker. Han kunne stille krav til at forskningen holdt faglige mål og ikke minst til at den skulle være relevant, det vil si belyse bestemte temaer. Siden forskere flest ønsker å forske på det de selv har lyst til og på den måten som passer for dem, har dette sikkert vært en uvant opplevelse. Men Hernes ville sikre seg at når millioner av skattekroner nå skulle satses, så skulle hensikten være å belyse viktige sider av Reform 94 slik at en kunne få klarlagt både hva som går bra og hva som må endres.» Det som her sies, er jo faktisk at statsråden som forvalter av penger, dvs. makt, samtidig skal opptre som den som definerer de faglige kriteriene for den forskning han bestiller, for å evaluere en reform som han selv har iverksatt. Det innebærer faktisk at statsråden da opptrer i tre forskjellige roller: først som iverksetter av politikk, deretter som oppdragsgiver for å evaluere sin egen politikk, og for det tredje som den som skal diktere forskerne hvilke problemstillinger de skal arbeide med, og hvorledes de skal besvare spørsmålene. Nærmere en selvbetjeningsbutikk av politisk art er det ikke mulig å komme. Det vil være nyttig å få den nåværende statsråd for kirke, utdanning og forskning til å kommentere dette og gi uttrykk for hvorledes Regjeringen prinsipielt ser på denne form for rolleblanding i forholdet mellom politisk maktutøvelse og forskning. Jeg ser frem til og lytter med interesse til det svar statsråd Lilletun gir.