Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-11-22:
EØS-avtalen har tjent Norge veldig godt. Den sikrer adgang for våre eksportbedrifter til et indre marked som dermed også betyr levedyktige arbeidsplasser i Norge. EU er det viktigste politiske og økonomiske fellesskapet i vår del av verden, og EØS-avtalen sammen med de andre avtalene vi har med EU – som også er et betydelig antall – er vår livline til Europa. La meg sitere en person som bør være kjent for regjeringas representanter, nemlig Martin Kolberg. Han deltok på programmet Kristiansen & Strand den 27. oktober. Da sa han meget klart: Dersom ikke angrepene på EØS-avtalen opphører, vil det gjøre oss regjeringsudyktig. Det er ganske sterkt sagt, og et nokså klart uttrykk for hvordan det oppfattes når sentrale deler av fagbevegelsen, Senterpartiet og SV angriper EØS-avtalen så å si innenfra og forsøker å få Norge til å ta ut sentrale deler av avtalen. Perioden EØS-avtalen har vært i kraft i Norge, har sammenfalt i tid med en svært positiv utvikling for norsk økonomi, og ikke minst også for norsk arbeidsliv. Verdiskapningen har gått opp, sysselsettingen har gått opp, og Norges bruttonasjonalprodukt har siden 1994 økt med nesten 50 pst. og BNP for Fastlands-Norge med nesten 60 pst. Det har altså vært en voldsom utvikling. EØS-avtalen gjør oss til en del av et felles arbeidsmarked i Europa med over 250 millioner arbeidstakere. Norge har siden utvidelsen av EU i 2004 vært et av de landene som har utnyttet dette i størst grad, fordi vi har stor arbeidsinnvandring. I løpet av det siste året alene har sju av ti nyansatte kommet fra land utenfor Norge. Så man kan egentlig si at veldig mye av den velferden vi opplever i Norge i dag, og som vi har opplevd av utvikling de siste 20 årene, skriver seg fra det at vi er medlem av et økonomisk fellesskap gjennom EØS-avtalen, at vi har tilgang på arbeidskraft – det er helt avgjørende. På arbeidslivsfeltet har det meste av EUs regler for arbeidsmiljø og arbeidstakernes rettigheter blitt tatt inn i EØS-avtalen. Avtalen sikrer trygge rammevilkår for norske bedrifter og arbeidstakere. Vi står også fritt til å bestemme egne regler, f.eks. på områder som arbeidsmiljø, likestilling, arbeidsmarkedspolitikk, pensjons- og trygdepolitikk, sosial politikk og integreringspolitikk. Det gir oss et betydelig handlingsrom innenfor avtaleverket. EU kan også her vedta minimumsregler, men vi står fritt til å ha strengere regler. Det har vi utnyttet. Vi har sett at direktivene kan tilpasses norske forhold. Det så vi bl.a. i arbeidet med vikarbyrådirektivet tidligere i år, hvor Stortinget vedtok en tiltakspakke. I hovedsak har den felles regelverksutforminga styrket arbeidstakernes rettigheter sett i sammenheng med situasjonen før EØS-avtalen ble inngått. Samtidig har lønnsnivået i Norge hatt en langt raskere vekst enn i våre naboland. Hva ville konsekvensen være av å ta arbeidsliv ut av EØS-avtalen? Vel, som Høyre ser det, vil det innebære en full reforhandling av Norges avtaler med EU innenfor EØS-avtalen, og det ville resultere i en frihandelsavtale. Avtalen per i dag har ikke mekanismer for å ta enkeltdeler ut av den. Det betyr altså at man får en full reforhandling av hele avtalen. Det vil ha umiddelbare konsekvenser for norske bedrifter, for arbeidsplasser og dermed også for den norske velferden. En frihandelsavtale vil også ha en god del konsekvenser, og jeg skal nevne noen her. Det harmoniserte regelverket vi har brukt år på å bygge opp, vil forsvinne. Prinsippet om fri bevegelse av bl.a. tjenester i EØS-området vil man ikke nødvendigvis få gjennom en frihandelsavtale. En oppsigelse av EØS-avtalen vil innebære at Norge må forhandle frihandelsavtaler med kommisjonen og med enkeltmedlemsland. Fellesreguleringa i EØS på spesifikke tjenestesektorer vil forsvinne. Kort og godt: En frihandelsavtale er noe helt annet enn full deltakelse i EUs indre marked, og vil innebære en klar forverring for norsk arbeidsliv. Det vil på en måte innebære at vi skrur klokka 20 år tilbake i tid, og at vi gir avkall på de rettighetene vi har opparbeidet som likeverdige økonomiske partnere i det europeiske samarbeidet. Sveits har av mange blitt nevnt som en mulig løsning. Til det er å si at Sveits har det man vel må kunne kalle et lappeteppe av avtaler med EU, faktisk 120 i tallet, og de har det tatt lang tid å framforhandle. På toppen av det ønsker EU veldig klart å kvitte seg med den typen avtaler Sveits har, for det er lite hensiktsmessig for EU, og det er også ganske lite hensiktsmessig for Sveits. EU har, spesielt i den fasen den er i nå, veldig liten interesse av å la land agere på samme måte som Sveits har gjort gjennom sine avtaler, og har også liten interesse av å la land få drive med det som på godt norsk kalles «cherry picking» av de delene av avtalen som passer dem best. Er det én ting komiteen ofte hører i møte med representanter for EU eller politikere i Europa, er det nettopp poenget om at EØS-avtalen og EU i stadig sterkere grad preges av mer og mer homogenitet. Alle skal følge de samme reglene. Det er rett og slett fordi EU er et økonomisk og politisk fellesskap som staker ut kursen framover, og som ikke nødvendigvis har tid til å holde på med alt som er på siden av tilpasninger til regelverket. Vi har gjennom årenes løp blitt oppfattet som en pliktoppfyllende og seriøs aktør mot EU. Men jeg tror nok at en oppsigelse av avtalen ved å ta arbeidslivet ut og krav om reforhandling, ville vekke noe undring hos våre handelspartnere. Den store utredninga om Norges forhold til EU og avtalene har samlet noen betraktninger om hvordan Norges avtaler med EU blir oppfattet i Europa. Det er ganske interessant lesning. Noen regner nok Norge som et nesten-medlem uten politisk innflytelse. Andre er litt misunnelige og mener Norge er i en særstilling. I Storbritannia er det som kjent mye diskusjon om EU. Det har også vært en debatt om Storbritannias tilknytningsform til EU. I den anledning uttalte statsminister David Cameron i fjor høst at å forlate EU ikke er i deres nasjonale interesse. Utenfor vil de ende opp som Norge – underlagt alle regler for det indre marked, men uten makt til å forme de samme reglene. Jeg er, som den britiske statsministeren, tilhenger av fullt medlemskap i EU fordi jeg innser at det demokratiske underskuddet ved ikke å være fullverdig medlem er et problem. Men all den tid vi ikke er medlem – det er for tida dessverre ikke noen stor, aktuell problemstilling – syns jeg vi skal gjøre alt vi kan for å bevare den EØS-avtalen som faktisk både sikrer oss tilgang og gir oss den muligheten vi har hatt til å bygge opp vår velferd. Det er særlig i de siste månedene at den store diskusjonen om å ta deler av EØS-avtalen ut av den, eller å stemme imot de enkelte direktiver og bruke reservasjonsretten, har kommet sterkt opp. I de halvårlige redegjørelsene om EU og EØS-saker som utenriksministeren har her i salen, ble Høyre så sent som for et halvt år siden anklaget for å snakke ned EØS-avtalen fordi vi påpeker noen av de politiske og demokratiske utfordringene som er der, ved at vi adopterer et stort regelverk vi ikke sitter rundt bordet og er med på å vedta. Jeg vil vel si at et større problem enn at noen påpeker de åpenbare svakheter og mangler ved den siden av EØS-avtalen, er at regjeringspartiene, og kanskje spesielt Arbeiderpartiet, har latt være å snakke om EØS-avtalen og dermed gjort at mange krefter både i fagbevegelsen og blant regjeringspartnerne har fått relativt fritt spillerom til å kunne agere på den måten de har gjort. Det er mye man kan si om EØS-avtalen. Som sagt mener jeg det er en avtale som har tjent oss veldig godt, og som kommer til å fortsette å tjene oss veldig godt all den tid vi ikke har et fullt medlemskap. Den vil ha sine feil og mangler. Det ville også et EU-medlemskap ha hatt. Men jeg mener at konsekvensen av nå å skulle be om en full reforhandling av EØS-avtalen nesten ikke er til å overskue for et land som Norge, med en helt åpen økonomi – som vi diskuterte i den forrige interpellasjonsdebatten – og en full avhengighet av det indre markedet i EU, dit nær 80 pst. av vår eksport går. Derfor er det også viktig å få klarhet i hva utenriksministeren vurderer som konsekvensene av å ta arbeidsliv ut av EØS-avtalen. Jeg mener det er en viktig kommunikasjon for å unngå å skape ytterligere usikkerhet om både hva som er regjeringas politikk, og hva som kan bli konsekvensene for norsk arbeidsliv, for norske arbeidstakere og for norsk velferd dersom man tar arbeidslivet ut.