Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2016-06-13:
I Dagens Næringsliv 3. juni kunne vi lese at energimeldingen er blitt en klimamelding. «Nå er det ikke lenger bare en kraftmelding, men en klimamelding», sa komiteens leder, Venstre-nestleder Ola Elvestuen. «Vi har lagt til en ny dimensjon», sa Fremskrittspartiets Øyvind Korsberg. Noe av den nye dimensjonen var – slik jeg leste artikkelen etter Elvestuens utsagn – at det blir bare salg av nullutslippsbiler i 2025, og at det var en faktisk situasjonsbeskrivelse av tiden etter 2025. Representanten Korsberg uttalte til DN i den samme artikkelen at han var helt enig. Så langt virker alt såre vel, men for å prøve å rydde opp lite grann i begrepsforvirringen: Energimeldingen – eller kraftmeldingen – er ikke blitt en klimamelding, selv om komitélederen nå på en måte gjentar det. Energimeldingen har to sider, slik vi oppfatter det. Den er opplysende – ros for det – og den forteller mye om historien og nåtiden, samtidig som den ikke inneholder noe om framtiden. I to og et halvt år har vi hørt at svarene som regjeringen ikke kunne komme med, skulle gis når det gjaldt både klima, næringsutvikling og energipolitikk for framtiden. De svarene skulle gis i energimeldingen. Svarene kom ikke. Det var ingen anvisninger om framtiden i energimeldingen. Det var ingen svar om klima. Det var ingen svar om næringsutvikling, og det var ingen svar om framtidas energipolitikk, kanskje – med beste vilje lagt til grunn – med noen få unntak. Tidligere har Stortingets flertall bedt om avklaringer på en rekke områder i forbindelse med energimeldingen. La meg nevne noen: hydrogenstrategi, havvindstrategi, en løsning for reinvesteringsbehov i eldre kraftanlegg, Og det er bedt om en fornybar energiindustristrategi. Men det var ingen hydrogenstrategi. Det var ingen vindkraftstrategi eller offshore havvindstrategi. Det var ingen løsning for reinvesteringsbehovet for eldre kraftanlegg, og det var heller ingen fornybar energistrategi som kunne utvikle ny framtidsrettet industri i Norge. Det blir som å lete etter nåla i høystakken. Energimeldingen må man lese nøye og med godvilje dersom man skal finne politiske anvisninger av betydning. Når flertallet i sin presentasjon av enigheten i Dagens Næringsliv 3. juni omtaler dette som en klimamelding, blir det med andre ord svært feil. Men innstillingen, som for en stor del baserer seg på representantforslaget Dokument 8:51 S, inneholder mange gode klimaperspektiver. Ja, det meste av innstillingen handler om klima, og ikke energimeldingens utgangspunkt og basis. Representantforslaget omhandler en rekke konkrete klimatiltak Arbeiderpartiet er enig i. Det var også basisen i dette forslaget Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti forhandlet om – i hvert fall så det sånn ut, ut fra det som ble presentert. Vi er selvfølgelig glad for de forslagene vi nå får flertall for, men samtidig er det viktig å understreke at i både energi- og klimapolitikken er enigheten faktisk større enn det flertallet representerer. Det hadde vært en reell mulighet for flere og mer konkrete forslag dersom Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre hadde valgt å inkludere bredt, fra Miljøpartiet De Grønne, SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiet, og fått dem inn i dialogen. Men vi forsto at det ikke var ønskelig – dessverre, vil jeg si. Konsekvensene er – og man ser det veldig tydelig nå – at når man forsøker å forene to ytterpunkter, blir enigheten som regel svært utydelig eller lite konkret. I sak etter sak har vi gjentatte ganger blitt minnet om at det er Fremskrittspartiet som er klimapolitikkens ytterpunkt, men som får sin politiske legitimitet med hensyn til klima gjennom Venstre. Det gagner ikke klimapolitikken, ei heller de partiene som har klima høyt på dagsordenen, og det har jo Venstre. Venstre sier at det skal være kun nullutslippsbiler i 2025. Jeg tror på Venstre. Jeg velger å legge Venstres uttrykk til grunn. Men er det det flertallet faktisk sier? De henviser riktignok til transportetatenes anbefalinger når det gjelder Nasjonal transportplan, men jeg har ennå ikke hørt at Fremskrittspartiet sier at de vil gjennomføre det som er etatenes anbefalinger. Det har vært umulig gjennom komitébehandlingen å avklare hvordan målet om kun nullutslippsbiler i 2025 skal nås. Skal man komme dit ved å vri skatte- og avgiftssystemet, eller er det ikke slik? Kan man oppnå kun nullutslippsbiler i 2025 uten forbud? Kan man oppnå det ved å fortsette en politikk der fossil energi prismessig står uendret, samtidig som fornybar energi blir dyrere, noe de fortsetter med i sin flertallsmerknad i denne innstillingen? Kan man nå et slikt mål uten massiv satsing på utbygging av ladepunkter og infrastruktur for både el og hydrogen – en betydelig oppjustering av dagens aktivitet og ressursbruk? Selvfølgelig ikke. Derfor er det synd at flertallet ikke avklarer hvordan vedtaket skal realiseres – dersom det er hensikten, da. Jeg forventer at flertallet gjennom debatten klargjør akkurat dette – hvordan målet om kun nullutslippsbiler i 2025 skal nås – og at vi får en avklaring på hva vedtaket faktisk inneholder, hvordan det faktisk er å forstå, og hvordan det vil få innvirkninger på folks hverdag. I en rekke av forslagene ser vi konkret at forslagene gjøres utydelig. Mye skal utredes videre, og mye skal vurderes i Nasjonal transportplan. På andre områder er det kun mål, uten å vite hvordan målene skal nås. Enøk er et eksempel. 10 TWh energiøkonomisering i eksisterende bygningsmasse er et ambisiøst mål. Vi sluttet oss til dette målet underveis i komitébehandlingen. Men hvordan skal et slikt mål nås? Regjeringen og støttepartiene har innført en såkalt skattefradragsordning for enøk i husholdningene. Erkjennelsen er at den ikke fungerer. Vi er for målet, men vi ville gjerne hatt fram en plan for å vise hvordan målene kan nås. Men flertallet blokkerer for dette. De setter et mål uten å anvise hvordan målet skal bli oppfylt, også her. En annen utydelighet er energimeldingens manglende anvisninger om hva som skal prioriteres. Ett av de områdene er behovet for reinvesteringer i eldre kraftanlegg. Det står i meldingen: «Det er av stor verdi for kraftsystemet vårt at vannkraften som allerede er bygd ut opprettholdes og videreutvikles. En stor del av norsk vannkraftproduksjon er bygd i årene etter krigen og til slutten på 1980-tallet. Det er derfor et betydelig behov for vedlikehold og reinvesteringer fremover.» Bortsett fra det er det ikke anvist hvordan en skal øke graden av reinvesteringer for å opprettholde verdiene. Energi Norge sa det treffende i høringen: «Det er særlig påfallende at regjeringen ikke drøfter skatteregimet for vannkraften når en av hovedutfordringene meldingen peker på er grunnlaget for samfunnsøkonomiske lønnsomme investeringer i fornybar energi.» Vi er helt enig på dette området med Energi Norge. Derfor mener en samlet opposisjon at det er behov for å gå gjennom insentivene og få fram disse i forbindelse med statsbudsjettet for 2017. For Arbeiderpartiets del er det to hovedprioriteringer for bruk av kraft i tiden framover. Det første er forholdet til ny industriell vekst som grunnlag for framtidens verdiskapning. Det andre er å veksle inn fossil energi med fornybar energi. De er ikke prioritert opp mot hverandre, sånn at det er klargjort. Men skal vi lykkes med å tiltrekke oss større framtidsrettede investeringer i ny vekstkraft i industrien, må det være innenfor rammene av lavutslippssamfunnet. Da må vi evne å si hva vi skal bruke kraften og kraftoverskuddet til. Det kan ikke være noe bedre enn å bruke det til ny industriell vekst og samtidig til å veksle inn fossil energibruk med fornybar energibruk. Meldingen drøfter ikke dette. Jeg vil gi honnør til flertallet for at det heldigvis har brakt på banen forholdet til industrien og behovet for grunnlag for at den kan utvikle seg i retning av lavutslippssamfunnet. Men det var tomt for dette i meldingen. En samlet opposisjon foreslår ytterligere konkrete tiltak, som ikke får flertall, i tilknytning til det. Oppsummert: Innstillingen burde selvfølgelig vært tydeligere. Vedtakene burde vært flere. De burde vært mer konkrete enn hva som er blitt tilfellet. Det burde vært ryddet opp i en rekke uklarheter som ligger i flertallet, ikke minst dette knyttet til transportsektoren, og hvordan den skal se ut i 2025. Jeg håper at debatten skal løse opp i det. En samlet opposisjon står bak 25 forslag som ikke får flertall. Arbeiderpartiet står bak 40 forslag som ikke får flertall – bare i tilknytning til energimeldingen. Dette forteller om et svakt utgangspunkt og et svakt grunnlag. Jeg tar hermed opp de forslagene Arbeiderpartiet enten foreslår alene eller er medforslagsstiller til.