Julie Christiansen (Høyre), 2003-02-20:
Etter høstens to viktige toppmøter – NATO-toppmøtet i Praha i november og EU-toppmøtet i København i desember – så vi utsikter til et mer samlet og mer samarbeidende Europa enn noen gang. Viktige brikker falt på plass: EU avsluttet forhandlingene med ti søkerland, intensjonen om å kunne starte forhandlinger med Tyrkia om EU-medlemskap ble stadfestet, og perspektiver for økt samarbeid med EUs nye naboland Ukraina, Moldova og Hviterussland ble etablert. NATO foretok også en rekke banebrytende vedtak i Praha: Utvidelse med hele syv land, hvorav tre er tidligere Sovjet-stater, samarbeidsavtale med EU om bruk av NATO-ressurser, opprettelse av NATO-Russland-rådet, etablering av NATO Response Force – for å nevne noe. Inntrykket av at en ny europeisk orden var på plass, kan vel sies å ha blitt noe svekket i løpet av de siste ukene. Konfliktene mellom landene både i NATO og i EU har med all tydelighet vist at Europa fortsatt består av forskjellige land med forskjellige ståsteder. Jeg mener likevel at det mest fremtredende trekket ved EU i dag er den grunnleggende viljen til samarbeid og viljen til kompromiss – også i internasjonale spørsmål. Denne viljen til samarbeid er ikke situasjonsbestemt og flyktig. Den er blitt noe som definerer EU – den er blitt en del av den europeiske politiske kultur, slik Jagland tidligere i dag uttrykte det. Landene i EU har forpliktet seg til å søke felles løsninger, selv om de ikke alltid når frem ved første forsøk. Erklæringen fra de femten stats- og regjeringssjefene i EU på mandag om Irak-krisen viser med tydelighet at man ikke ved første korsvei gir opp ambisjonene om å finne sammen. Erklæringen er et kompromiss. På den ene siden understrekes det at målet er en avvæpning av Irak med fredelige midler, og at militær makt kun er aller siste utvei. Men samtidig gjøres det klart at Irak blir ansvarlig for konsekvensene hvis regimet ikke benytter denne siste sjansen til å samarbeide og til å gjennomføre FNs vedtak. EUs samlende holdning og felles erklæring vil kunne få svært stor betydning for den videre gangen i Irak-krisen. Muligheten for å nå frem til en felles holdning i Sikkerhetsrådet nå har etter mine begreper økt etter EU-rådets felles erklæring. Det blir tydeligere enn det har vært før, at samarbeid i EU har betydning for samarbeidet også i FN. I det videre arbeidet i Sikkerhetsrådet vil trolig Storbritannias rolle bli svært viktig for å få en samlet holdning i Sikkerhetsrådet på plass. Verken Tyskland eller Frankrike har stilt seg i noen særlig gunstig posisjon for til slutt å komme frem til en felles forståelse med amerikanerne. Storbritannia er på mange måter blitt en veldig viktig link i det transatlantiske forholdet, og det er noe Norge ikke bør undervurdere. Det har vært skrevet en del i den siste tiden om hvilke konsekvenser konfliktene mellom europeiske land og mellom USA og europeiske land vil kunne få på litt lengre sikt. Jeg tror vi må regne med mer uenighet og flere konflikter enn det vi har vært vant til. Min overbevisning er likevel at Europa og USA står sterkere samlet enn splittet, fordi vi trenger en stor verktøykasse i møte med ulike utfordringer i internasjonal politikk. Det finnes mange eksempler i historien på at vellykkede diplomatiske løsninger ofte hviler på en underliggende vilje til å sette makt bak kravene. Her har USA vært svært viktig. Det hadde f.eks. trolig ikke vært våpeninspektører i Irak uten det militære presset fra USA. Derfor gir det ikke så mye mening når noen snakker om at Norge nå må velge mellom Europa på den ene siden og USA på den andre. Vi trenger fortsatt USA i Europa. Men vi bør jobbe for mer Europa i USA, for å si det slik, i form av økt forståelse for betydningen av en internasjonal rettsorden, økt anerkjennelse av at frihandelsavtaler, politiske prosesser og økonomisk bistand er viktige virkemidler i internasjonal politikk. Etter min oppfatning er det lettere for Norge å bidra til denne forståelsen i USA gjennom å bli medlem av både NATO og EU enn ved bare å være med i NATO. Til slutt vil jeg også rose Regjeringen for å løfte spørsmålet om atomsikkerhet så høyt som de har gjort. Det er en viktig sak, der både europeiske land og USA står sammen og har felles interesser. Så dette er et viktig satsingsområde.