Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-11-29:
Det er for så vidt sjelden man har en forvaltningspolitisk diskusjon i stortingssalen, og jeg synes det er usedvanlig fortjenestefullt av representanten Håbrekke å reise disse spørsmålene som har en slik klar relevans til aktuelle saker, men samtidig er veldig prinsipielle. Det er Kristelig Folkepartis syn at markedet har mye å bidra med når det gjelder styringen av samfunnet, og også inn i styringen av offentlig sektor. Det er ikke tvil om at vi på mange områder har hatt stor nytte av å bruke løsninger som i tilpasset form er hentet fra markedet og ligner på markedsmekanismer eller er markedsmekanismer, inn i offentlig sektor. Det gjelder særlig på områder hvor den offentlige virksomheten er, eller ligner, næringsvirksomhet. Det som imidlertid har blitt en utvikling, og som etter manges mening har blitt en farsott, er bruken av markedsmekanismer og løsninger fra markedets side nærmest som et løsen i enhver sammenheng, uansett om det passer eller ikke. Når man følger New Public Managements prinsipper for organisering av offentlig virksomhet på områder hvor det ikke passer, kan man få ganske uheldige utslag. Det kan også være slik at hvis man ikke har tilstrekkelige korrektiver der man bruker det, kan man også få utslag som overhodet ikke har vært tilsiktet, og man har få kontroll- og korrigeringsmekanismer. Jeg mener at vi trenger en kritisk gjennomgang av erfaringene med bruk av markedsløsninger på noen av de områdene som i utgangspunktet ligger lengst fra markedet i forhold til sine karaktertrekk – helse- og velferdssektoren. Sykehusreformen er på mange måter det mest eklatante eksempel som vi har i moderne tid, hvor man har tatt markedets prismekanismer og tilpasset dem inn i en stykkpristenkning som hadde den positive effekt at det førte til at sykehusenes oppmerksomhet ble rettet mot å få unna sine ventelister i større grad enn å få økte bevilgninger for å kompensere for lange ventelister, som var situasjonen før man innførte denne prismekanismen. Men ordningen har virket så lenge og er så til de grader innvevet i systemet at det er åpenbart at det fører til et for sterkt fokus på penger langt inn i den kliniske virksomheten i sykehusene. Et annet eksempel er styringen av sykehusene gjennom foretak, som gjør at politiske spørsmål, som f.eks. hva slags sykehustilbud man skal ha i de ulike delene av landet, som i høyeste grad hører hjemme i stortingssalen, blir henvist til regionale helseforetaksstyrer. Der har man forsøkt å sette inn noen politikere, det er en kvasiløsning i forhold til styringsmodellen, som egentlig er en ren markedsløsning. Jeg mener at det fører til absurde situasjoner her i salen, hvor vedkommende statsråder og statsministre må stå til ansvar for noe man egentlig ikke har muligheten til eller ønsker å gripe inn i. Denne bølgen innenfor offentlig sektor fører også til at man endrer det grunnleggende kontraktsforholdet mellom velgere og folkevalgte, som er kjernen i forholdet mellom borger og stat – borger og offentlighet. Man endrer det gradvis fra å være et tillitsforhold som er oppe til vurdering hvert fjerde år når man har valg, til å bli et kundeforhold, et kontraktslignende forhold, hvor den politiske styringen trekker seg unna, og hvor man får en mye større grad av markedslignende styring og kontraktsforhold mellom borger og samfunn. Det tror jeg er en uheldig utvikling på områder hvor det ikke passer, og jeg synes det er bra at vi får en skikkelig debatt om det.