Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2011-03-22:
Det er en viktig sak interpellanten tar opp i dag. Utgangspunktet er de utfordringene vi allerede nå kan se når det gjelder å få tilbud og etterspørsel av tjenester til å gå i hop innenfor framtidas helsevesen. St.meld. nr. 47 for 2008–2009 Samhandlingsreformen, og Stortingets behandling av denne, peker på at vi ikke bare har en utfordring når det gjelder å få mange nok til å utdanne seg innenfor helseområdet, men at vi også trenger en annerledes vekting når det gjelder ressursinnsatsen, sammenlignet med hva som har vært tilfellet så langt. Det er tre hovedmomenter som må vektlegges når vi skal se på og fordele ressursene i framtida: den geografiske dimensjonen, som dreier seg om forholdet nord–sør, tettbygd–spredtbygd eller sentrum–periferi forholdet mellom fagområder, f.eks. mellom høyspesialisert medisin og sykehjemsmedisin og allmennmedisin osv. forholdet mellom nivåene i helsesektoren, f.eks. mellom spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten, og eventuelt det som måtte befinne seg et sted imellom Disse utfordringene vil bli krevende både for rekruttering og for utdanningssystemene våre. Helsesektoren har hittil først og fremst hatt fokus på spesialisthelsetjenestens behov når det gjelder utdanninga. Dersom vi skal få vridd helsetjenestene i den retning, som det er stor enighet om, må vi prioritere langt sterkere behovene i primærhelsetjenesten, og vi må bli bedre på det generelle folkehelsearbeidet. I de statistiske framskrivningene for helsesektoren – hvis vi ser fram mot 2030 – viser mange av beregningene at vi kan komme til å ha en underdekning på mellom 35 000 og 45 000 årsverk, dersom vi legger til grunn dagens utdanningstakt for helsepersonell. Dette vil først og fremst gjelde sykepleiere og særlig helsefagarbeidere, men vi kan også få et underskudd av fysioterapeuter, helsesøstre og jordmødre, for å nevne noen. Ikke minst må vi ha et helsepersonell som er forberedt på å møte den store veksten av eldre vi kommer til å ha, særlig etter 2020. Derfor må vi intensivere arbeidet med rekruttering og utdannelse innenfor helseutdanningene, dersom målet om likeverdige tilbud av tjenester skal kunne innfris. Vi må i den forbindelse identifisere og styrke de faktorene som kan føre oss i den retninga vi ønsker. Et av de viktigste virkemidlene for rekruttering av helsepersonell er, som statsråden nevnte, å ha desentraliserte utdanningstilbud, både når det gjelder grunnutdanning, videreutdanning og etterutdanning. Vi har sett at nærhet til utdanningssted gjør at folk i større grad tar utdanning og blir værende på eller nær det bostedet man har i utdanningsperioden. Derfor må vi ytterligere styrke dette elementet i helseutdanninga, i kombinasjon med ulike andre gode rekrutterings- og stabiliseringstiltak. Og så må vi styrke arbeidet med å opprette flere lærlingplasser innenfor helsesektoren. Frafallet i videregående skole er selvfølgelig en utfordring. Det kan komme til å bli et stort problem for arbeidslivet generelt og helsesektoren spesielt hvis utviklinga går i retning av at store grupper unge blir stående utenfor et yrkesaktivt liv. Derfor er det flott at Kunnskapsdepartementet har tatt tak i problemene i videregående skole, i samråd med hvert enkelt fylke. Det er også et spennende prosjekt på gang i regi av Helsedirektoratet, hvor man bruker ungdom i rekrutteringsarbeidet for å utdanne flere helsefagarbeidere, bl.a. gjennom unge helsebloggere, ungdom som tar utdanning eller arbeid innenfor helsesektoren, og som ved hjelp av nye sosiale medier forteller om yrket sitt eller om utdanninga. Da jeg hadde en interpellasjon om nettopp dagens tema for ca. ett år siden, sa jeg at vi måtte begynne å «framsnakke» helsesektoren dersom vi skal få unge folk til å jobbe der. Det var på et tidspunkt da begrepet framsnakking stort sett kun var kjent på Senja og på Andøya, men samtidig var det relevant for debatten den gang, og det er det i dag. Men skal vi ha dekning for framsnakkinga, må vi sørge for å ha gode arbeids- og lønnsvilkår for de ansatte i sektoren, og herunder selvfølgelig også en fleksibilitet når det gjelder arbeidsordninger og turnus. Dette har man fått til mange ganger, men det må altså forhandles fram med partene i fellesskap, og det må ha en anstendig lønn som et mål. Da må vi få slutt på den form for bonanza som er avdekket i forbindelse med Adecco-saken. Det er et stort tankekors at noen kommuner, med Høyre–Fremskrittsparti-styrte Oslo i spissen, og med de behovene vi ser i eldresektoren, holder seg med aktører i eldreomsorgen som har konsekvent dårligere pensjonsordninger og til dels lavere lønninger og tøffere arbeidsvilkår for de ansatte. Det er jo naturlig, selvfølgelig, når utenlandske eiere har som mål maksimal avkastning på hver krone. Dette er en privatisering av oppgaver gjennom et system som på sikt ikke er bærekraftig.