trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-12-19:
Det er jo vanskelig å svare på en replikk som egentlig er til andre. Som jeg sa i sted, er det selvsagt Regjeringens ambisjon å legge fram saken, men jeg går ut fra at vi er enige om at det vesentligste er at saken er godt forberedt når den legges fram, og det er min klare ambisjon å ivareta begge deler.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-12-19:
President! Jeg stemte feil. Jeg skulle ha stemt for forslaget.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-11-30:
Jeg har den glede å overbringe forslag fra stortingsrepresentanten John Alvheim og meg selv om å innføre oppsøkende og forebyggende hjemmesykepleie i eldreomsorgen.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2000-11-30:
Jeg tror saksordføreren nevnte 3 000 spilleautomater, det skal vel være 30 000, som det står i innstillingen. For hvis det hadde vært 3 000, hadde vi hatt veldig få spilleautomater i Norge sammenliknet med andre land. Forslagsstilleren ønsker å ta inn i lov om sosialtjenesten en hjemmel for behandling av spilleavhengige. Fremskrittspartiet er av den mening at dette bør løses innenfor det psykiske helsevesenet, og ikke med en egen paragraf eller et tillegg til lov om sosialtjenester. I gruppen barn og ungdom fra 12 til 18 år er det, som det henvises til her, ca. 3 600 personer som man antar lider av spilleavhengighet. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at når vi snakker om barn, er det for det første foreldrenes ansvar. Men når det kommer til det skritt at foreldrene ikke greier å håndtere dette på en skikkelig måte og de føler at de mister kontakten med barna på grunn av denne spilleavhengigheten, bør det løses i samarbeid med barne- og ungdomspsykiatrien, og ikke under spesielle ordninger. Fremskrittspartiet har som sagt tatt det standpunkt at det ikke bør etableres spesielle ordninger for behandling av spilleavhengige, og særlig ikke en slik lovendring som forslagsstilleren legger opp til. Denne gruppen vil da betraktes og stigmatiseres på linje med rusmiddelmisbrukere, i lovverket. Fremskrittspartiet avviser ikke at spilleavhengighet er et problem for en del personer, men en eventuell behandling hører hjemme i det psykiske helsevesenet og – som sagt – ikke i spesielle ordninger for denne gruppen. Saksordføreren var inne på at Fremskrittspartiet var de eneste som ikke sluttet seg til forslaget. Det er korrekt. Men hvis man går inn i den innstillingen som sosialkomiteen har lagt fram, ser en at den bygger bl.a. på et antall spilleautomater og en del forhold som Fremskrittspartiet ikke er like overbevist om har den sammenhengen som det virket som om saksordfører mente de hadde. Som sagt ønsker Fremskrittspartiet at dette skal behandles i det psykiske helsevesenet, og ikke med spesielle ordninger for denne gruppen. Jeg fremmer Fremskrittspartiets forslag, som er inntatt i innstillingen.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
Jeg vil takke for innspillene etter min redegjørelse. Jeg er spesielt glad for at så mange av representantene er klare i sin understrekning av at vi ikke kan ta sjansen på å se bort fra den betydelige og økende enigheten det er innenfor internasjonal forskning om at klimagassutslippene er menneskeskapte. I dette arbeidet må vi gjøre det vi kan, både nasjonalt og internasjonalt for å få til en reduksjon i utslippene, og det er ingen motsetning mellom disse to arenaene. Vi må jobbe på begge, slik Hilde Frafjord Johnson sa i sitt innlegg. Jeg ser en kobling mellom disse to sporene, på den måten at det å ha internasjonale samarbeidsmekanismer på plass vil være svært vesentlig for å få kraft i det nasjonale reduksjonsarbeidet for utslipp, ikke bare i Norge, men også i de store landene, som det er helt avgjørende å få med i dette arbeidet hvis utslippene faktisk skal reduseres. La meg si dette i denne omgang om gasskraft: Med utgangspunkt i Stortingets vurdering av behov for kraft i Norge framover er alternativet til gasskraft verre: import av dobbelt så forurensende kullkraft fra andre land. Videre har det vært en helt klar forutsetning for Stortinget, og det er det også for Regjeringen, at all bruk av gass i Norge skal innordnes de forpliktelsene vi har påtatt oss i Kyoto-avtalen. For en gassnasjon som Norge er det viktig å bygge opp et industrielt miljø som kan komme fram til stadig bedre og mer miljømessige måter å bruke gass på. Derfor skal det satses på sterkere støtte til forskning på CO2-fri gasskraftteknologi, slik at denne raskest mulig kan tas i bruk i Norge, og at de utslippskurvene som framkommer ved dagens bilder på gasskraftverkene, kan brytes. Dette skal gjøres sammen med andre nasjonale tiltak, som et kvotesystem og ved tiltak i andre sektorer, som jeg sa i min redegjørelse, og som vi vil komme tilbake til Stortinget med. Jeg må få si to ord om Norges videre rolle i de internasjonale forhandlingene. Når det gjelder supplementaritet, vil vi arbeide for det klare syn at Kyoto-mekanismene skal være et supplement til nasjonale tiltak, og en stor del av vår forpliktelse skal gjennomføres her. Vi synes ikke det er hensiktsmessig å definere dette med et tall. Dette er ikke mindre forpliktende enn det andre land legger opp til. Vi vil gjennomføre den samme type politikk som andre land gjør. Vi vil samtidig arbeide for et strengt håndhevelsessystem som gjør at avtalen ikke blir uthulet, og vi vil videreføre arbeidet med å bistå u-landene med økonomiske ressurser, slik at disse kan slutte seg til en internasjonal klimaavtale. Jeg vil på det sterkeste avvise urimelige beskyldninger om at Norge skulle ha noen som helst egeninteresse av en dårlig internasjonal klimaavtale. Vi vil bruke alle krefter for å få til et best mulig resultat, en miljømessig holdbar avtale, men en avtale som alle landene er med på, av den meget enkle grunn at dette må til som et første skritt i det internasjonale klimaarbeidet dersom vi skal komme videre. Vi vil få rik anledning til å komme tilbake til diskusjonen om de nasjonale tiltakene når vi til våren fremmer den stortingsmeldingen jeg har redegjort for.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-11-30:
Representanten Nesvik gjorde meg og andre oppmerksom på at det hadde blitt borte en null i antallet spilleautomater, og det er greit å få det presisert. Vi har altså 30 000 spilleautomater i Norge, det er over det dobbelte av hva Danmark har, og det er det tredobbelte, antakeligvis over, hva Sverige har, og når vi legger folketallet til grunn attåt, blir dette ganske store forskjeller. Det gir meg da også en anledning til å komme med en kommentar til det representanten Nesvik sa på vegne av Fremskrittspartiet, at der i gården trodde de ikke antallet spilleautomater m.m. hadde noe særlig å bety. Da har vi diskusjonen gående om tilgjengelighet, som vi har det i rusdebatten og i andre sammenhenger. Og jeg tror at tilgjengeligheten her er ganske viktig. Det blir klart en prøvelse for dem som er grepet av spilleavhengighet, hvis de har tilgang til spill når de skal fylle bensin, når de skal kjøpe brød, osv. Og jeg tror at de nye tingene som også kommer inn her – vi har ganske mange TV-spill i Norge, vi har det som representanten Marthinsen nevnte, Internett-spill og avhengighet i forhold til bruken der – gjør at vi må se alvorlig på utviklingen innenfor dette feltet.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2000-11-30:
Jeg oppfattet ministeren som litt vag, men dog i riktig retning i forhold til det jeg selv tenker om det. Det er vesentlig, som statsråden sa, at vi får en kompetansespredning, men at man kan bygge opp dette på ett sted, slik at man får en konsentrert innsats og høster erfaringer. Det er jeg helt enig i. Det som gjorde at jeg egentlig ønsket et aldri så lite innlegg, var at jeg synes det er fint at vi nå også har fått dette opp i sosialkomiteen, som sier noe om behovet for at man går igjennom og ser på grunnlaget for avhengighetsskaping. I justiskomiteen har vi ikke drøftet det så veldig mye. Der har det vært mer den andre siden ved det: på hvilken måte man skal sikre de frivillige og humanitære organisasjonene den inntekt som de trenger for å gjøre et godt stykke arbeid. Men vi befinner oss i et etisk dilemma. Jeg har understreket det et par ganger før når vi har debattert innstillinger fra justiskomiteen om lotteriloven. Vi befinner oss i et etisk dilemma, for på den ene siden ønsker vi at Frivillighets-Norge skal ha nok midler til å kunne gjøre alt det positive og flotte som de gjør. På den annen side er det et kjempeproblem at disse midlene får de i stor grad gjennom automater og spill som skaper avhengige personer som får sine liv ødelagt. Derfor er det flott at vi nå får en type kommunikasjon – jeg håper i hvert fall det – mellom sosialkomiteen og justiskomiteen, slik at vi også her i Stortinget kan se tingene i et noe bredere perspektiv og ikke bare fra den enes side. Jeg vil gjerne til slutt takke for de innlegg som har vært holdt her, og som jeg mener viser at vi nå befinner oss i en startgrop for noe som kan bli viktig for framtiden.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
La meg først si at jeg er glad for den økte oppmerksomheten omkring de problemer som følger av spilleavhengighet. Det er opplagt behov for tiltak som kan møte disse. I stedet for å opprette en særomsorg for mennesker med slike problemer må vi skaffe oss tilstrekkelig kompetanse i det eksisterende helse- og sosialvesen, slik at hver enkelt der kan få den hjelpen han eller hun trenger. Derfor vil jeg ikke gå inn for at sosialtjenesteloven endres. Det er likhetstegn mellom avhengighet av spill og avhengighet av rusmidler på samme måte som det foreligger sterke likheter med tvangslidelser av psykiatrisk art. Jeg oppfatter spilleavhengighet som et sammensatt problem. Det vil variere ut fra om det er avhengigheten som dominerer, om det er underliggende psykiske problemer, eller om det er andre forhold som kommer inn. Derfor blir det viktig å få til et samarbeid mellom flere typer tjenester, særlig tiltakene for rusmiddelmisbrukere og det psykiske helsevernet, og barnevernstjenestene når det gjelder de yngste avhengige. I tillegg har de fleste etter hvert så store økonomiske problemer at sosialtjenesten svært ofte blir en meget viktig samarbeidspart. Sosial- og helsedepartementet har i en treårsperiode gitt tilskudd til Renåvangen, som er et rehabiliteringstiltak for rusmiddelmisbrukere. Tilskuddet er gitt til utvikling av et behandlingsopplegg for spilleavhengige. Også Blå Kors i Oslo har fått tilskudd til å komme i gang med utviklingen av en modell for poliklinisk behandling av spilleavhengige. Det regionale kompetansesenteret for rusmiddelspørsmål – Øst, som er forankret i rusmiddelavdelingen ved Sanderud sykehus, hjemlet både i lov om psykisk helsevern og i sosialtjenesteloven, vil fra og med 2001 ha utvikling av kompetanse om spilleavhengighet som særskilt ansvarsområde. Departementet forventer at den kompetansen som er under oppbygging, kommer helse- og sosialtjenesten over hele landet til gode. Det vil etter min mening være naturlig at vi nå høster erfaringer fra de tiltakene som er under etablering. Det gjelder også de økonomiske implikasjonene av disse tiltakene. For øvrig minner jeg om at Stortinget allerede har bedt om en samlet gjennomgang av rammebetingelsene for private lotterier og statlige spill. Videre minner jeg om at justisministeren 16. november i år i Stortinget opplyste at forvaltningsansvaret for lotteriloven overføres Kulturdepartementet, som på Regjeringens vegne vil komme tilbake til Stortinget med en slik gjennomgang.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-30:
Jeg har merket meg de ulike innspillene, som jeg ser på som nyttige i diskusjonen. Jeg registrerer at både Høyre og Fremskrittspartiet tar til orde for større flokker. Det synliggjør på mange måter parallellen til fiskerinæringen, og Fremskrittspartiet går jo ekstremt langt. Mye av årsaken til utviklingen i dag er at man ikke har hatt et apparat som har sikret en sammenheng mellom beitegrunnlag og antall dyr. Men Fremskrittspartiets politikk ville ført til at denne utviklingen hadde blitt enda verre, for det de ønsker, er en tut og kjør-holdning i forhold til næringen, der næringen får gjøre hva næringen vil. Så får man se om ikke det går bra. Det gjør det selvfølgelig ikke, og det er nettopp Finnmarksvidda et eksempel på. Jeg skal ikke plassere Ivar Kristiansen i samme bås, for jeg synes han var mer nyansert, og jeg er faktisk enig i en del av hans betraktninger. Men jeg er uenig når han tar til orde for at flokkene bør bli større, for jeg tror at mange kunne ha overlevd med mindre flokker, forutsatt at man hadde sikret et totalgrunnlag for beite. Som jeg var inne på i mitt første innlegg, viser det seg fra andre beiteområder, f.eks. i Trøndelag og Hedmark, og også i Sverige, at slaktevekten går vesentlig opp hvis beitegrunnlaget er bedre, slik at man kan klare seg med færre dyr og likevel levere samme mengde, eller sågar større mengde, til slakt. Som Randi Karlstrøm var inne på, skal man være var for forhold i næringen, være var for den kulturen som er omkring den, og ha ydmykhet og respekt for den. Men vi må betrakte det som en næring, og det er viktig. Det er viktig at ikke utviklingen videre skjer bare på næringens egne premisser, for da går det galt, det blir den sterkes kamp mot den svake. Jeg synes at statsråden er rimelig klar i erkjennelsen av det problemet som dette representerer. Det synes jeg er bra. Jeg synes også det er bra at han tar fatt i Sametingets håndtering av de spørsmålene til nå, for det har ikke vært noen god håndtering. Man må kunne forvente at et organ som nettopp skal ta vare på samiske interesser, reise samiske spørsmål, kan gi klare svar, i hvert fall synliggjøre en opptatthet av disse spørsmålene og ikke være så unnvikende som man har vært til nå. Det jeg nok savner fra statsråden, og som jeg håper han vil komme tilbake til med fornyet styrke, er noe om hva man nå har tenkt å foreta seg på tiltakssiden. Situasjonen har eksistert helt siden 1970-tallet. Jeg kunne ha referert til en artikkel som stod så langt tilbake som i 1978 i bladet Reindriftsnytt, nr. 6, men tiden strekker ikke til til det. Men jeg vil peke på tre vesentlige tiltak som jeg og SV ønsker at man skal se på. Det ene er at man i Vest-Finnmark spesielt ser på en sterk reduksjon i reintallet. Det sa statsråden egentlig ingenting om. Det andre er forutgående tapsstøtte ut fra kalkulert risiko når det gjelder rovdyr, i stedet for at man erstatter når de faktisk er tapt. Det vil stimulere til at man tar bedre vare på dyrene.(Presidenten klubber.) Det tredje er et forbud mot barmarkskjøring både til nyttebruk og rekreasjon. – Det var ikke så verst, president, takk! (Presidenten klubber.)
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
Jeg håper at mitt svar til interpellanten gav inntrykk av at jeg ser svært alvorlig på den situasjonen vi er oppe i. Jeg synes det er viktig fra Stortingets talerstol å få understreket at dersom ingenting skjer, står vi på mange måter overfor en økologisk, næringsmessig, dyrevernsmessig og menneskelig sett svært alvorlig situasjon. Det som bekymrer meg, er det faktum at når jeg har møter med næringen og diskuterer hva som er virkeligheten, og insisterer på at dersom det nå ikke skjer noe med antallet rein, vil man for fremtiden risikere en varig ødeleggelse av beitegrunnlaget, så er min virkelighetsoppfatning på et helt annet plan enn den virkelighetsoppfatningen som næringen selv har. Det er ikke et beiteproblem, insisterer NRL, det er et rovdyrproblem, det er et arealbrukproblem, og det har vært noen spesielle naturforhold som har ført til at beitene har «låst» seg. Men det er ikke et beiteproblem – det er tilstrekkelige beiteressurser. Det er klart at denne salen og jeg kan selvfølgelig ta ansvar, og vi kan bruke lovverket til å skaffe oss virkemidler til først å fastsette et maksimalt antall rein pr. distrikt, og så gå videre til å få et lovverk som gir oss anledning til å fastsette et maksimalt antall rein pr. driftsenhet. Jeg tror det er den eneste måten å sikre at man får en nedgang i antall rein på. Men vi vet altså at næringen selv, representert ved Norske Reindriftsamers Landsforbund og Sametinget, er uenig i det. Da står vi overfor et stort spørsmål som gjør at jeg faktisk til en viss grad føler meg handlingslammet. Det er greit nok at Stortinget vedtar den type lover, men vi vil veldig fort komme opp i et dilemma og stå overfor spørsmålet om vi vil og om vi evner å sette inn nødvendige grep for å oppfylle den loven vi da vedtar, mot Sametingets vilje og mot næringens vilje. I ytterste konsekvens tror jeg de fleste vil se for seg hva det kan være snakk om. Det er et dilemma og en problemstilling som gjør at dette etter min mening er en ytterst vanskelig sak, som jeg derfor har satt pris på å få anledning til å drøfte med Stortinget her i dag. Men det gir også en beskrivelse av at dette må vi virkelig gå mye lenger inn i enn det vi har fått anledning til gjennom denne interpellasjonsdebatten.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
Representanten Olav Gunnar Ballo tar opp et alvorlig miljø- og næringsproblem i sin interpellasjon. På 1960-tallet ble det gitt en omfattende oversikt over vegetasjons- og beiteforhold for reinsdyr i Finnmark. Hovedkonklusjonene var at lavheiene i sørlige Finnmark var av stor mektighet med en tykkelse på 10-15 cm, som representanten Ballo sa. I løpet av 30 år er situasjonen blitt en helt annen. 50 pst. av beiteområdene er nedbeitet. Med denne utviklingen er vi kommet dit i dag at det haster med å gjøre noe både på kort og lang sikt. Når vi vet at det finnes nesten 400 driftsenheter av tamrein i Finnmark, med et antall på rundt 130 000-140 000 beitende dyr, er ikke næringsgrunnlaget for alle disse lenger til stede. Her mener jeg det bør tas et felles ansvar. Vi må få en bedre balanse mellom antall rein og beitegrunnlaget. Hovedansvaret ligger hos staten, men reindriftsnæringen selv må delta aktivt for å finne løsninger. Vi vet at for disse næringsutøverne er det ikke bare å kvitte seg med næringsgrunnlaget og starte med noe nytt. Hele sitt liv har disse menneskene drevet med reindriftsnæring – det er deres livsverk. Det verste som skjer i slike situasjoner, er dyretragediene. Utmagrede reinsdyr er lett bytte for rovdyr, og jeg mener at en av de tingene vi bør gjøre når det gjelder strakstiltak, er å begrense jervestammen i Finnmark. Jeg vil i den sammenhengen fremheve tiltaket med et statlig jegerkorps som ble vedtatt i revidert nasjonalbudsjett i juni i år, og som nå er kommet i gang i Finnmark. Hermann Sotkajervi, som er konstituert i stillingen, kjenner Finnmarksvidda bedre enn noen annen, og da kan fellinger gjennomføres mer effektivt enn før, samtidig som denne personen kan være en koordinator mellom ledende myndigheter og reineierne. Men også ordninger med gjeting ser jeg på som viktige forebyggende tiltak. Dette ville også dempe konfliktene mellom hageeiere og reineiere. Det er også andre uheldige slitasjer som Finnmarksvidda må tåle, og det er spesielt barmarkskjøring. Vi vet jo at barmarkskjøring kan gi skade på naturen for flere tiår. Også snøscooterkjøring på snøfattige områder gir skader. Fylkesmannen i Finnmark har ved flere anledninger signalisert til Miljøverndepartementet behovet for at det må gjennomføres en totalkartlegging av kjøreskader og kjørespor på Finnmarksvidda. Dette er jeg helt enig i, og det bør komme i gang så fort som mulig. Vi kan ikke sitte stille og se på at den tidligere Finnmarksvidda med alt sitt biotopiske mangfold til slutt blir en ørken uten muligheter for videre reindriftsnæring.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-11-30:
Miljøskader og slitasjer på utmarksområdene i Finnmark har vært et kjent fenomen gjennom mange år, uten at skiftende regjeringer har tatt tak i problemene og presentert virkemidler som kan snu en svært negativ trend, noe som virkelig betyr noe i praksis. Forskere ved Norges geologiske undersøkelse har fastslått at reindriften er en større trussel mot vegetasjonen i nordområdene enn utslippene fra Nikel. Nedbeiting forårsaket av rein har skadet over 70 pst. av økosystemet på Finnmarksvidda i større eller mindre grad, og en stor prosentuell andel av skadene vil være irreversible i et tidsrom på flere tiår, selv om det nå blir ryddet opp. Erosjonsprosessene som har startet på grunn av overbeiting, kan ende med forørkning på Finnmarksvidda. Finske, russiske og norske forskere har arbeidet i fellesskap med undersøkelser, og satellittbilder fra de siste 20 år viser helt tydelig at stadig større områder blir ødelagt. Når reinflokkene spiser opp eller tråkker ned vegetasjonen over store områder, kan vind og regn vaske vekk jordsmonnet, og en ny vegetasjon får ikke feste. Dagens politikk overfor reindriftsnæringen fører til et miljøødeleggende kaos som Finnmark ikke er tjent med. Dette er en politikk som i stor grad interpellantens parti også har støttet opp om. Fremskrittspartiet mener tilskudds- og reguleringsordningene slik de f.eks. fremkommer i de årlige reindriftsavtaler, reindriftsloven og omstillingsprogram, har virket mot sin hensikt. Det er et kjent økonomisk fenomen: Sprøytes betydelige statssubsidier inn i en næring, får vi overproduksjon. Særordningene har bidratt til et betydelig større antall yrkesutøvere enn næringsgrunnlaget skulle tilsi, med for mange dyr og nedbeitet natur som resultat. Det vi trenger, er å få gjennomført en politikk som kan gi helt nødvendige resultater, både når det gjelder hensynet til miljø og dyrevern og bedriftsøkonomiske kriterier. Nye planøkonomisk styrte tiltak vil neppe være mer virkningsfulle enn de tilskudds- og reguleringsordninger som har vært forsøkt tidligere. Skal sanksjoner i det hele tatt benyttes, skal de rettes mot det totale antall rein innenfor et gitt område, og ikke ta form av et øvre tak pr. driftsenhet, som vil fremelske små enheter med en svært sårbar økonomi. Fremskrittspartiet vil ha en overgang til et markedsbasert system. Vi må vekk fra mislykkede statsstyrte tiltak til et marked med reelle priser. Markedet vil gi svaret på hvor mange driftsenheter yrkesutøvere og rein det finnes plass for, og som kan sikre et forsvarlig økonomisk utbytte på en bærekraftig måte for reindriftsfamilien.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2000-11-30:
Det er en prisverdig interpellasjon som tas opp her i dag. Når statsråden i sitt svar til Ballo bruker adjektiv som uakseptabel og katastrofal om situasjonen som har utviklet seg innenfor 90 pst. av det totale arealet i Finnmark som staten har ansvar for, så må varsellampene mer enn bare blinke, for det er ikke en ny situasjon som har blitt åpenbart i løpet av det siste året. Det har vært preket og pratet om denne situasjonen i det norske storting over flere år, og utviklingen i Finnmark innenfor reindriftsnæringen og den økologiske situasjonen har bare gått i verre og verre retning. La meg bare si som en innskutt bisetning til interpellanten at jeg for så vidt er enig i at de instanser som sitter med det totale ansvar, ikke har vært presise nok. Det kan man kanskje heller ikke si om interpellanten. Med henvisning til mangel på tiltak som skal gå på eksempelvis rovvilt, som vi ser tar ut opptil 75 pst. av enkelte flokker, så har vi i hvert fall økonomisk sett på dette området et problem som må løses på en eller annen måte. Man kan ikke bare henvise til at det er i de minste flokkene man må sette inn tiltak. Jeg tror robuste enheter også vil være en styrke når det gjelder stabilitet og utvikling. Det er jo den reneste fallitt når vi i de siste års reindriftsavtaler ser at man i forholdet mellom staten og NRL ikke makter å komme til enighet om spørsmål som går på det øvre reintall. Slik kan det ikke fortsette lenger. Stortinget bad i forbindelse med behandlingen av reindriftsavtalen om at det i fremtiden må kanaliseres større ressurser for å skaffe myndighetene lokalt større reindriftspolitisk ekspertise samt midler til overvåking og kontroll og eventuell nedslakting. Det skulle falle midt inn under det begrepet som statsråden henviste til: å ta i bruk upopulære tiltak om det måtte være nødvendig. Men det er også viktig at statsråden sørger for å få en skikkelig, ryddig og god dialog med de lokale utøverne og de lokal aktørene, også de lokale enhetene som sitter og har et ansvar for forvaltningen på Finnmarksvidda. Hvis man ikke oppnår denne dialogen, vil kursen bare fortsette slik den har utviklet seg hittil. Derfor håper jeg at statsråden nå tar et initiativ og sørger for at Stortinget får det man har bedt om, nemlig en evaluering av reindriftsforvaltningen i løpet av år 2000.
Randi Karlstrøm (Kristelig Folkeparti), 2000-11-30:
Det interpellanten tar opp, er en sak av meget stor betydning for Finnmark og for reindrifta. Men jeg må benytte anledningen til å komme med den kommentar at det omstillingsprogrammet vi hadde i Finnmark og i reindrifta, var et avviklingsprogram. Jeg syns vi bør ta innover oss den erkjennelsen at vi ikke brukte den anledningen til å gi motorhjelp til dem som ville modernisere reindrifta. Vi har forsømt oss ved ikke å fokusere mer på reindriftas andre verdier og muligheter enn kjøttråstoff. Kvinner som reindriftsforvaltere er blitt skjøvet ut av næringa i denne prosessen. Vi erfarer gang på gang at jenter faktisk ikke får anledning til å arve driftsenheten. På den måten taper denne næringa stadig nye muligheter. Lavbeite er en viktig del av den samiske kulturs materielle grunnlag. Det gjør denne saka tredobbelt alvorlig. Vi har ikke lyktes med nødvendig modernisering for å utnytte viddas ressurser. Jeg tror det er visse elementer også i reindriftskulturen og den tradisjonelle forvaltningen som vi må sette fokus på og kanskje modernisere, f.eks. begrepet «reinlykke», som er et veldig viktig begrep innenfor reindrifta. Det å ha «reinlykke» er å lykkes med å øke flokken til en storflokk. Vi må få en moderne anskuelse rundt reindrift, og jeg tror vi her spesielt finner foregangskvinner. Vi kan øke verdien på kjøttet ved å servere det i lavvoen, og mange kvinner har gjort det, men de stoppes av stivbeinte regler og av Næringsmiddeltilsynet. Det er heller ikke god nok forvaltningspraksis fra myndighetenes side i forhold til hvordan man skal tilrettelegge for inngjerding av temmede dyr. Når en går inn i disse sakene og ser på reindriftsutøvere som har prøvd å få til tilleggsnæringer i reindrifta på en liten flokk, blir man overrasket over hvor kort produktutviklingen er kommet, og hvor lite hjelp det har vært gitt fra det offentlige med modernisering av tenkningen rundt verdiskaping av reinkjøtt. Jeg ønsker denne debatten veldig velkommen, og at man har et høyt saklighetsnivå og kommer inn på et bedre spor med hensyn til å gjøre reindrifta til en økonomisk, økologisk og kulturelt bærekraftig næringsaktivitet.
Mimmi Bæivi (Arbeiderpartiet), 2000-11-30:
Det er dokumentert at miljøet og dermed også naturgrunnlaget er i ubalanse på Finnmarksvidda. Arbeiderpartiet tar ansvar for å være med på å sikre at denne ubalansen rettes opp. Mange i Finnmark er avhengig av at naturen kan gi grunnlag for deres næringer, men den er også avgjørende for trivselen. Reindriften er den viktigste næringen i dette området og samtidig en viktig tradisjonell samisk næring. Stortinget har gjennom flere vedtak sagt at målet om en bærekraftig reindrift på lang sikt er en forutsetning for økonomisk bærekraft, og at reindriftsavtalen i den forbindelsen skal være et redskap for å oppnå dette. Men avtalen har for deler av Finnmark ikke vært et tilstrekkelig verktøy for en tilpassing av reintallet til de beiteressursene som finnes. De store tapene og dermed redusert produksjon skaper i dag økonomiske og sosiale problemer for mange reindriftsfamilier i Finnmark. Beitemangel, harde vintre og økt rovviltbestand er hovedårsakene til dette. Arbeiderpartiet mener at den negative situasjonen må rettes opp med en innsats både fra det offentlige og – ikke minst – fra næringen selv. Misforholdet mellom reintall og ressursgrunnlag må gis høyeste prioritet fra myndighetenes side. Blant annet er det på lang sikt viktig at samisk ungdom får muligheter til kompetanseheving, som kan komme næringen til gode, f.eks. når det gjelder produktutvikling. Reindriftens interesser må ivaretas i sammenheng med arealspørsmål. Reindriftsforvaltningens virke og organisering må gjennomgås med sikte på å få en forvaltning som kan jobbe mer målrettet i forhold til den nasjonale reindriftspolitikken. Distriktsinndeling og reindriftsloven må gjennomgås. Media har vært med på å skape et bilde av en reindriftsnæring som driver rovdrift på naturressursene. Jeg er overbevist om at reindriftsutøverne etter beste evne prøver å hente sitt utkomme av det naturen gir, men ofte må gi tapt for natur- og klimamessige variasjoner. Det kunne f.eks. vært interessant å få dokumentert om de mange atomprøvesprengningene på Novaja Semlja på 1960-tallet har hatt negativ innvirkning på naturen. I takt med den øvrige samfunnsutvikling har reindriftsnæringen tatt i bruk teknologiske hjelpemidler for å gjøre det kroppslige arbeidet lettere, bl.a. ved bruk av motoriserte kjøretøyer, bygging av gjeterhytter osv. Dette har selvsagt også bidratt til økt belastning på naturen og økte driftskostnader. En ensidig elendighetsbeskrivelse vil i lengden gi seg utslag i depresjon og passivitet i næringen. Det reindriftsnæringen nå behøver, er positive tiltak og en håndsrekning i en vanskelig situasjon.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Eg synest eg har høyrt dette innlegget frå Framstegspartiet før, det er skrive og gjenteke på same måten kvart år. Det vert ikkje rettare av den grunn. Vi har ein god skule, men vi må altså snakka meir og gjera meir når det gjeld kvalitet, det er vi opptekne av. Vi kan samanlikna oss med andre land. Rapportar som vi har fått – og det kjem fleire denne veka – viser at vi på alle måtar kan samanlikna oss med ulike land når det gjeld satsing på skulen. Så høyrde eg at representanten Knudsen i innlegget sitt kritiserte den offentlege skulen. Det som er det viktigaste for meg, er at vi satsar på den offentlege skulen, at vi får eit godt tilbod, at skulen får god kvalitet. Og det er ikkje sant at Arbeidarpartiet ikkje er oppteke av mangfaldet i skulen, at alle skal få ta utgangspunkt i sine føresetnader og evner. Det er viktig, det har vi gjort, og det kjem vi framleis til å gjera. Det er viktig at vi har eit privat supplement, men vi må ikkje gløyma at dei aller fleste unge går i den offentlege skulen, og det er i den offentlege skulen vi må satsa på betre kvalitet. Det er det viktigaste, og der vert nok ikkje Arbeidarpartiet og Framstegspartiet einige. Men eg er iallfall heilt overtydd om at det som Arbeidarpartiet står for, er det beste for elevane i skulen.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Kristeleg Folkeparti og dei andre sentrumspartia og Arbeidarpartiet har veldig mykje felles i skulepolitikken, i utdanningspolitikken – ein politikk som vi har stått saman om i den tida vi hadde ei sentrumsregjering, og som eg sjølvsagt håpar at vi står saman om òg i åra som kjem. Når det gjeld foreldreretten, sa eg i innlegget mitt at eg ikkje berre har stor respekt for den – eg respekterer den faktisk, det skulle berre mangla, og det har vi lagt til rette for at vi skal gjera. Men foreldra sin rett til å velja skule er ein ting, kva staten skal vera med og finansiera av det, er ein annan diskusjon. Og det er då eg vil peika på at slik som situasjonen er i forhold til budsjettdiskusjonane her i Stortinget, har ein kutta når det gjeld skule, har ein kutta når det gjeld utdanning – og så har vi ei privatskulelov som gjer at privatskulane uavhengig av budsjettsituasjonen får dekt ein viss prosentdel. Det trur eg det er viktig å peika på. Eg er ikkje prinsipielt imot privatskulen, men det er viktig for meg å få ein god offentleg skule. Det er heller ikkje slik at Arbeidarpartiet sin skulepolitikk er at alle skal få eit likt tilbod. Det har det ikkje vore, og det skal det framleis ikkje vera. Men vi skal ha eit likeverdig tilbod til alle, uavhengig av kvar dei bur, kva ressursar dei har, og kva evner dei har til å gjera noko ut av skulen. Det har vi alltid stått for, og om vi kallar det einskapsskule eller fellesskule er på ein måte det same. Det er ikkje eit oppgjer med noko, men fellesskulen er faktisk noko som folk føler dei er inkluderte i. Derfor er det viktig å bruka dei orda som er riktige. Så spør representanten om det er prinsipiell forskjell på skular med alternativ pedagogikk og livssynsskular. Arbeidarpartiet har tidlegare når vi har behandla dette, sagt at den prosentsatsen som gjeld etter privatskulelova, bør gjelda vidare for skular med alternativ pedagogikk. Men når det gjeld livssynsskular, som ofte er om ikkje ein trussel, så noko som kjem i staden for offentleg skule, bør dei få ein mindre prosentsats.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2000-05-18:
Det var ikkje noko sjølvskryt i innlegget mitt, det var ei skildring av situasjonen og den politikken vi vil føra. Kan vi ikkje av og til ta oss tid til å gleda oss litt over den skulen vi har i dag, som faktisk er veldig bra, og som toler samanlikning med dei andre landa i Europa? Det går faktisk an. Det er ikkje alltid nødvendig, synest eg, at vi i Stortinget skal måla ut om kor svart det er, kor negativt det er. Det er veldig mykje bra i skulen, og vi har veldig mange gode lærarar som gjer ein utmerkt jobb – det har eg sett ettersom eg har fått høve til å vera med rundt på ein del skular i den korte tida eg har vore leiar i komiteen. Og desse bør vi rosa av og til. Når det gjeld statsråden sitt innlegg, kjem vi tilbake til det. Det er ikkje halde. Det skal statsråden gjera seinare. Når det gjeld omstillingsmidlar til universitet og høgskular, er det nødvendig med omstilling. Slik ser vi det, og vi var saman med Høgre med på å auka midlane til omstilling. Og så er det slik i eit revidert budsjett at når vi i Arbeidarpartiet har ein avtale med mellompartia om at vi skal halda oss til ein sum og bruka pengane etter det – og no er det altså overskridingar både når det gjeld utbetalingar til folketrygda, til KFOR-styrkane og til ulike andre ting – har vi sett oss forplikta av denne avtalen til å redusera på andre postar. Eg er ikkje glad for kuttet på 10 mill. kr til omstillingsmidlar, men dei er i alle fall ikkje tekne frå midlar som dei har fått. Dei lyt ikkje kutta, dei får mindre til omstilling. Så får vi koma tilbake til korleis ein skal klara å få til den omstillinga som er heilt nødvendig. Det er eit viktig arbeid som skal gjerast frå universiteta og høgskulane si side. Eg var ikkje overraska over at eg fekk eit spørsmål om dei 2 mill. kr til Urbygningen. Det er viktig å gjera noko i forhold til den. No veit jo både representanten Løvik og eg at 2 mill. kr ikkje er alt som skal til. Det er byrjinga. Så må ein koma tilbake til heilskapen. Eg trur det er heilt nødvendig. Revidert budsjett er enno ikkje handsama. Vi får sjå kva som skjer. Budsjettet til hausten er òg viktig i den samanheng.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Jeg registrerer at statsråden, når han presenterer Arbeiderpartiets fremtidige skolepolitikk, ønsker fleksibilitet, rettferdighet, intensitet, skaperkraft og kvalitet i skolen. Det høres jo veldig flott ut, og det er noe vi alle kan være enig i. Det er bare det at den skolen som Arbeiderpartiet står for, og som dette partiet har bygd opp gjennom sin maktposisjon i det norske samfunnet, verken er preget av fleksibilitet, spesiell rettferdighet, særlig intensitet, skaperkraft eller spesielt god kvalitet. Sammenligner man med andre land, viser det seg tvert imot at kvaliteten er svært lav. Når nesten alle tvinges inn i Arbeiderpartiets likhetsskole, som er preget av manglende frihet, manglende sunn konkurranse, og som er uten skikkelig kvalitetskontroll, er det nesten nødt til å bli slik. Jeg vil her minne om at Arbeiderpartiet har stemt imot alle konstruktive forslag fra Fremskrittspartiet om å få til skoleevaluering, om å få en uavhengig inspektørordning eller et tilsyn som kan føre kvalitetskontroll med skolen. Når det gjelder skaperkraft og fleksibilitet, har vi faktisk en svært byråkratisk og regelstyrt skole hvor de fleste tvinges inn i en offentlig enhetsskole, enten de vil eller ei. Mange steder styres skolevalget av kretsgrenser og tvang. Selv elever på videregående skoler kan i de fleste tilfeller ikke få velge hvor i sitt fylke de vil ta sin utdanning. Det snakkes varmt om rettferdighet. Er dette rettferdig? Er det rettferdig at vi ikke likebehandler private og offentlige skoler økonomisk? Er det rettferdig at de som føler at en offentlig skole ikke har den nødvendige kvalitet, skaperkraft og fleksibilitet som de ønsker, og som derfor ønsker å etablere en egen skole, skal ha sterke begrensninger på dette? Fremskrittspartiets svar på dette er et klart nei! Jeg vil gjerne høre representantens svar.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Det var ikke så mange konkrete programerklæringer som utdannelsesstatsråd Trond Giske kom med da han tiltrådte som statsråd. Det eneste som vi klart og tydelig så i media, var at statsråden ønsket å gjøre det vanskeligere for private skoler. Etter hva jeg forstår, er Kristelig Folkeparti opptatt av dette. I Norsk Skoleblad nr. 11 for 2000 heter det: «Utdanningsminister Trond Giske(Ap) varsler at han kommer til å praktisere privatskoleloven strengere enn sin forgjenger Jon Lilletun(KrF) (Ap) (KrF) Ifølge Skolebladet vil statsråden ha en annen holdning til privatskolene enn Kristelig Folkeparti-statsråden hadde. «Godkjenning av privatskoler handler om å utøve skjønn», skriver Norsk Skoleblad, og siterer hva statsråd Giske skal ha sagt til avisen Aftenposten. Han skal ha sagt at han kommer til å forvalte skjønnet langt mer restriktivt enn sin forgjenger. Nå er det jo slik at statsråd Lilletun hadde et klart stortingsflertall i ryggen i sin praksis i forhold til private skoler. Både Høyre, Fremskrittspartiet og sentrumspartiene ønsket et liberalt skjønn på dette området. Enkelte av oss hadde sågar ønsket at Lilletun skulle gått vesentlig lenger enn hva han gjorde, men vi kan la det ligge i denne sammenheng. Nå er ikke flertallet i denne sal endret siden Giske tiltrådte som utdannelsesminister. Da mener jeg det er viktig for oss å opprettholde den positive linje som var i forhold til de private skolene, og min partikollega Ursula Evje har i dagens møte lagt fram to forslag som vil imøtekomme dette. Mitt spørsmål til representanten Lyngstad er: Har Kristelig Folkeparti forandret politikk og er nå imot sin egen politikk slik den var for noen uker siden, eller vil de støtte disse forslagene?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Nå var det ikke mulig for meg å få et klart svar fra representanten Arne Lyngstad om hvordan man fra Kristelig Folkepartis side kom til å forholde seg til de to forslagene fra Fremskrittspartiet i dag. Disse forslagene har ganske åpenbart som intensjon å gjeninnføre den politiske linje som sentrumsregjeringen førte i forhold til private skoler. I og med at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre har kunngjort at de fortsatt har et nært samarbeid, er det naturlig å stille spørsmålet til det nest største partiet i denne konstellasjonen. Mitt spørsmål til representanten Tingelstad er derfor: Ønsker Senterpartiet en gjeninnføring av den politiske linje som sentrumsregjeringen førte med hensyn til private skoler, eller har man stukket halen mellom bena og forandret politikk?
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Skolen skal være en felles møteplass for alle barn, sa Ranveig Frøiland. Jeg er enig i at skolen er en møteplass. Men å gi et likeverdig tilbud er ikke det samme som å gi et likt tilbud. Initiativ, engasjement og motivasjon er ikke noe som kan vedtas, det må skapes, og avstanden fra skrivepulten i departementet til klasserommet er stor. Den offentlige skole består av enkeltskoler som lever i spenningsfeltet mellom mangfold og enhetlige rammer. Initiativet må komme nedenfra, slik det er blitt oppmuntret til de siste årene ved at sentrumsregjeringen ville snu en tung skolepolitisk pyramide. At Arbeiderpartiet nå tar et oppgjør med enhetsskolen som ensrettet, er bra, men når fellesskolen defineres ut fra status, religion og intelligens, slik det er gjort i redegjørelsen, blir det helt galt. Uansett får man aldri alle elever inn i samme skole, med de samme lærerne, med de samme reiser osv., fordi vi bor på forskjellige steder. Elevene på privatskolene har også en slik forskjellig sammensatt bakgrunn. Og jeg vil spørre: Er det prinsipielt forskjell på skoler som begrunnes i alternativ pedagogikk og skoler som begrunnes i livssyn? Vi har en statsminister som har valgt en Steinerskole, og jeg har valgt å gå på Kristelig Gymnasium – er det noen forskjell prinsipielt? Hvorfor er de 1,55 pst. av elevene som går i privatskole, en trussel? Det beste middel – det er jeg enig i – er å satse på god kvalitet i offentlig skole. Men hva er Arbeiderpartiets syn på foreldreretten?
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2000-05-18:
Fremskrittspartiet er også opptatt av private skoler, slik Kristelig Folkeparti er, og det er bra. Men jeg vil utfordre Fremskrittspartiet når det gjelder dette med innholdet i den offentlige skolen, som vi også selvfølgelig må forholde oss til, slik det er i dag, og da vil jeg først og fremst spørre om Fremskrittspartiets elevsyn. Fremskrittspartiet fokuserer stadig på dette med disiplin og ro og orden når de skisserer sin løsning på dagens utfordringer. Men dette kan da ikke være nok? Det er ingen helhetlig løsning bare ut fra dette, og jeg ønsker at Fremskrittspartiet utdyper nærmere sitt syn på eleven. Hva betyr det at vi også må ha initiativ og motivasjon i skolen, som ikke bare kan vedtas, men som må skapes? Hvordan kan man gjøre dette? Når det gjelder de pedagogiske og faglige utfordringer som er i dag, må vi også videreutvikle skolen i dagens samfunn. Da holder ikke gårsdagens løsninger. Hva er Fremskrittspartiets syn på eleven?
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-18:
Eg skal i liten grad kommentere sjølvskrytet på vegner av Arbeidarpartiet – og det sterke innslaget av AUF-retorikk som ligg i statsråden sitt innlegg, men det som slår meg, er forskjellen på Arbeidarpartiet i opposisjon og Arbeidarpartiet i regjeringsposisjon. Medan Arbeidarpartiet i opposisjon gjekk saman med Høgre om å auke omstillingsmidlane til høgare utdanning, går dei no i praksis inn for å redusere desse. Kva er forandra? Ser ikkje Arbeidarpartiet framleis behovet for omstilling innanfor høgare utdanning? I opposisjon gjekk Arbeidarpartiet saman med Høgre om ei løyving på 2 mill. kr til Urbygningen ved Universitetet i Oslo – eit lite beløp, men ei svært viktig sak. No foreslår Arbeidarpartiet i posisjon å kutte ut dette beløpet. Ser ikkje Arbeidarpartiet at dette både er pinleg og smått? Så seier statsråden i si utgreiing at opplæringa må vere fleksibel slik at alle elevar får eit tilbod tilpassa sine evner og føresetnader. Ja, dette er som om Høgre sjølv skulle ha sagt det – men kva med praksis? Vil det seie at òg dei elevane som er svært flinke på eit eller anna område f.eks. i ungdomsskulen, anten det er teoretiske eller praktiske fag, skal få mulegheit til større valfridom, slik Høgre har foreslått? Kan Arbeidarpartiet støtte Høgre sine tankar på dette området? Statsråden seier også, prisverdig nok, at han vil ha større skaparkraft og mangfald. Når det gjeld grunnskulen, har Noreg, som alle i denne salen veit, eit av dei mest sentralstyrte skulesystema i verda. Vil Arbeidarpartiet no gje lærarane større fridom, f.eks. når det gjeld bruk av ressursar på den enkelte skulen? Vil Arbeidarpartiet også løyse opp i den forskriftsfestinga som ligg i den pedagogiske delen av læreplanen av 1997?
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-18:
Berre for å ha gjort det heilt klart: Også Høgre meiner sjølvsagt at det er veldig mykje bra i dagens norske skule. Vi meiner også at det er den offentlege skulen som skal bruke dei største ressursane, og som skal ha hovudfokuseringa, men det betyr ikkje at alt er bra, og at den offentlege skulen aleine kan løyse dei utfordringane vi står overfor. Representanten Lyngstad var i sitt innlegg inne på at friskheita til statsråd Giske allereie var falmande. Og når ein koplar den utsegna til utsegner om sentrum sin skulepolitikk som kom for eitt års tid sidan om at sentrum sin skulepolitikk er ei bleik avskygging av Arbeidarpartiet sin skulepolitikk, blir det vel ikkje så svært mykje farge igjen på akkurat den politikken. Då er mitt spørsmål: Kunne det ikkje kanskje vere ein idé å snu litt på hovudet og kikke mot Høgre og sjå nærare på alle dei gode tinga som ligg i vår politikk? Lyngstad frykta Arbeidarpartiet sitt fleksibilitetsomgrep som floskel, og det er ikkje representanten Lyngstad og Kristeleg Folkeparti åleine om. Representanten Lyngstad var også innom private skular, som vi og Kristeleg Folkeparti har sett som eit nyttig supplement og ikkje berre som eit supplement for dei som har rikeleg med pengar og ressursar; vi meiner at vi må ha tilskotsordningar som gjer friskulane til eit alternativ for alle. Samtidig var representanten Lyngstad – sannsynlegvis med stor rett – uroa for det omgrepet kvalitet som statsråd Giske brukte i innleiinga si. Då er mitt spørsmål: Kunne det ikkje når det gjeld desse tre områda og på mange andre område, kanskje vere ein idé, som eg sa, å kikke litt den andre vegen for å sjå om vi ikkje kunne få ei lita dreiing i den retninga der både Kristeleg Folkeparti og Høgre høyrer heime, mot høgre i skulepolitikken?
Petter Løvik (Høyre), 2000-05-18:
I Venstre sitt stortingsvalprogram kan ein lese: «Alle elever, både de ressurssterke og ressurssvake, må få muligheten til å gå på skole hvor de får utviklet sine evner.» Dette er Høgre heilt einig i, sjølv om vi kanskje ikkje på same måten som Venstre likar å skilje mellom ressurssterke og ressurssvake elevar. Høgre ser det på den måten at dei fleste har ressursar på eit eller anna område; dei har område der dei er ressurssterke. Men poenget er at ein må få høve til å utvikle også desse sidene, ikkje berre dei som er svake. Eg trur Venstre og Høgre er meir på linje her enn Venstre og Arbeidarpartiet. På same måten seier Venstre: «Skolen må i større grad vektlegge individuelle forskjeller.» Det er også gode ord å høyre for ein Høgre-mann. Venstre går for fritt skuleval, Venstre går for at private skular skal vere med og gi det nødvendige mangfaldet. Heller ikkje på desse områda er Arbeidarpartiet så heilt klart på linje med det Venstre og Høgre meiner. Venstre har også programfesta at dei vil behalde karakterane frå ungdomstrinnet. Og det er om ikkje stikk i strid, så nokså nært stikk i strid med det som Arbeidarpartiet ved fleire tilfelle har uttrykt. Når representanten Dørum i sitt innlegg i dag i tillegg uttrykte usikkerheit om innhaldet i statsråden sin retorikk og samtidig var bekymra for den manglande satsinga på realfag – som Høgre har peika på mange gonger – synest eg det kanskje burde vere interessant for representanten Dørum og hans parti å sjå litt andre vegar og vere med og bygge opp eit breitt alternativ til det som representanten Dørum karakteriserte som eit sosialdemokratisk system – og eg oppfatta ikkje det som honnørord frå representanten. Eg vil gjerne ha kommentarar frå Venstre og Dørum på det området.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-05-18:
Når representanten Oppebøen Hansen vinkler sin replikk til meg slik, faller det riktig for meg å si at det er med stor forundring jeg leser at Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet har trukket tilbake godkjenningen av Oasen Barneskole i Songdalen kommune i Vest-Agder. Denne skolen ble godkjent for knappe to måneder siden. Vet ikke statsråden og Arbeiderpartiet hva ordene stabilitet og forutsigbarhet betyr for foreldre og barn når det gjelder mulighet til valg av skole? Når det videre gjelder hva vi legger til grunn for rett til å velge skole, er det naturligvis den loven vi vedtok, basert på ratifiserte konvensjoner, menneskerettsloven, for et drøyt år siden. Der står det faktisk – og jeg har sagt det før fra denne talerstolen – at det skal være en soleklar rett for foreldrene å kunne velge noe annet enn det offentlige alternativet. Det står videre, like klart, at det skal være en rett at dette skal være gratis. Og dermed faller jo hele argumentasjonen for innsnevring, for at det ikke skal være offentlig betalt, bort. Dette har vi vedtatt. Det står i artikkel 13, og jeg blir forundret over at det tar så lang tid å få dette til å synke inn i denne sal.