Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-06-03:
Jeg er noe forbauset over regjeringsposisjonens argumentasjon i den foreliggende saken. Så vidt jeg har oppfattet både Svein Roald Hansen og Øystein Djupedal, sier de at grunnen til at de ikke vil at Høyesterett før lovbehandlingen skal avklare spørsmålet om det grunnlovsmessige vernet som ligger i § 106, kommer til anvendelse eller ikke, er at Høyesterett uansett vil kunne få en konkret sak senere hen. Da kan Høyesterett såkalt ha bundet seg selv til et standpunkt. Forutsetningen for et slikt scenario er altså at Høyesterett avgir en uttalelse etter § 83 om at dette vil være grunnlovsstridig, men at Stortinget allikevel vil vedta lovendringen. Da er det helt riktig at hvis Stortinget vedtar lovendringen, vil det gjennom rettsapparatet komme en konkret sak opp til Høyesterett. Skulle det være noe problem at Høyesterett fastholder sitt standpunkt til det grunnlovsmessige spørsmål når de får en konkret sak - de har jo allerede avgitt uttalelse til Stortinget om at det vil være grunnlovsstridig? Hvorfor skulle det komme en sak til Høyesterett i annen runde? Jo, da er altså Svein Roald Hansen og Øystein Djupedal av den åpenbare oppfatning at Stortinget ikke kommer til å bry som om Høyesteretts betenkning eller uttalelse. Er virkelig respekten for en betenkning eller et råd fra Høyesterett etter § 83 av en så underordnet betydning for Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet at de ganske enkelt sier at selv om Høyesterett har avsagt en betenkning etter § 83, så bryr ikke vi oss noe om det, vi vedtar allikevel lovendringen? Det kan da ikke være slik at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har den grunnholdning at hvis Høyesterett på forhånd har gitt sitt råd, vil Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og kanskje også Senterpartiet, allikevel vedta endringen, for det er bare det at Høyesterett får en sak i ettertid, som skulle være et problem. Hvis Høyesterett sier at dette er i henhold til Grunnloven, er det også all grunn til å tro at dette grunnlovsspørsmålet ikke vil komme opp gjennom rettsapparatet, for når Høyesterett har avklart det, vil sannsynligvis tingretten og lagmannsretten også akseptere at det ikke er i strid med Grunnloven. Så jeg begriper ikke argumentasjonen fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. De forutsetter altså at en eventuell avklaring fra Høyesterett om at dette er i strid med Grunnloven, ikke vil bli hensyntatt av stortingsflertallet, som er dem selv. Et slikt negativt syn på Høyesterett og rettsstatsprinsippene hadde jeg faktisk ikke drømt om at Svein Roald Hansen og Øystein Djupedal ville presentert her i stortingssalen, slik som de har gjort i dag. Så også litt til det rent prinsipielle. I flere saker nå har Regjeringen i sine proposisjoner til Stortinget sterkt anmodet Stortinget om å vurdere det grunnlovsmessige ved det som kommer fra Regjeringen. Jeg liker ikke denne tendensen til at Stortinget skal overta Høyesteretts ansvar. Det er Høyesterett som etter vår grunnlov avgjør om noe er i strid med Grunnloven eller ikke. Det Stortinget burde være interessert i, er det samme som i alle andre sammenhenger, å prøve å holde seg innenfor de rammer, de skranker, for Stortingets virksomhet som vi har - for vi har noen slike skranker. Enkelte konvensjoner som er ratifisert av Norges storting tidligere, er vi bundet av. I mange andre saker er Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti raske til å si at det er godt mulig det er ønskelig å gjøre sånn og sånn, men det kan vi ikke fordi vi har en internasjonal konvensjon. Det er en internasjonal konvensjon som sier at mulla Krekar ikke kan sendes hjem - en internasjonal konvensjon vi ønsker endringer i for å få lov til å gjøre det vi mener vi allerede har rett til å gjøre. Så konvensjoner som hinder for at Stortinget kan gjøre ting man kunne ha lyst til å gjøre, hører vi ellers veldig mye om fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Så har vi den andre skranken, som er Grunnloven. Det er visse saker et simpelt flertall i Stortinget ikke kan avgjøre. Det er visse saker som krever to tredjedels flertall, hvor forslagene fremlegges i løpet av de første tre år av en stortingsperiode for å bli behandlet i et av de tre første årene i neste stortingsperiode - altså grunnlovsendringer. Når spørsmålet er om det er innenfor Stortingets mulighet å avgjøre noe med simpelt flertall, skulle man tro at alle i denne sal prøver å finne ut av det på forhånd, prøver å forsikre seg om at man ikke gjør den feilen om igjen som flertallet gjorde når det gjaldt lov om tomtefeste, i hvert fall på ett punkt, der Høyesterett har sagt at vedtaket var i strid med Grunnloven. Man skulle tro at man var litt mer ydmyk og sa at kanskje skal vi finne det ut, for å ha den holdningen at da retter vi oss etter det. Jeg skjønner at Arbeiderpartiet og SV ikke har intensjon om - selv om Høyesterett har sagt dette - å rette seg etter det. Jeg tror faktisk ikke de har tenkt igjennom hvorvidt de ville rette seg etter en avgjørelse i Høyesterett. Da måtte man i tilfelle få gjennomført det man ønsker, gjennom å endre Grunnloven. Når vi har sett den motstanden som er kommet fra veldig mange, betenkningen fra advokatfirmaet Hjort og artikkelen til Eivind Smith, skjønner jeg ikke at ikke Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti med en gang heller gikk inn for den helt uangripelige og riktige metoden, nemlig å foreslå § 106 i Grunnloven opphevet - for da ville man brukt den korrekte fremgangsmåten. Da ville man sagt rett ut at her vil vi overføre penger til statskassen som nåværende grunnlov ikke tillater oss, og endre Grunnloven og si at vi gjør det allikevel. Da ville man gjort det på korrekt måte, altså via endring av Grunnloven, ved å fjerne § 106. Hvis det skulle gå slik at forslaget i dag om å få en betenkning fra Høyesterett blir nedstemt, og at det lovforslaget som Regjeringen har fremlagt, allikevel senere blir vedtatt, vil vi få en slags vakuumsituasjon der jeg håper Regjeringen vil respektere det grunnlovsmessig mulige vernet for det man ønsker å gjøre, for når instruksen eventuelt har trådt i kraft, og de første salgene blir gjennomført, vil de sannsynligvis raskt bli omstridt og brakt inn for rettsapparatet. Da håper jeg det i hvert fall får oppsettende virkning, slik at vi ikke opplever at man i en treårsperiode, fra den første rettssaken basert på at vedtaket er grunnlovsstridig, blir reist til den blir avgjort i Høyesterett - det kan jo ta noen år - fortsetter å selge slik at man, hvis Høyesterett slår fast at vedtaket er grunnlovsstridig, må omgjøre flere tusen salg. Det ville være meget uklokt og meget uheldig, særlig når man med åpne øyne vet at det her er betydelige muligheter for at Høyesterett på et eller annet tidspunkt vil slå fast at dette er i strid med Grunnloven § 106. Jeg håper man ikke påfører eventuelle kjøpere av disse tomtefesteeiendommene risikoen for at de må omgjøre kontrakten flere år etterpå fordi den var grunnlovsstridig fra selgers side. Jeg håper at man derfor stopper den tungvinte måten som regjeringspartiene har valgt, nemlig å bruke tingretten og lagmannsretten istedenfor å få det avgjort på forhånd, slik at man i hvert fall ikke lager skade for tusenvis av mennesker som har kjøpt noe som de må omgjøre fordi det var et grunnlovsstridig salg. Jeg håper Regjeringen ikke vil sette seg selv i det vanryet det ville være hvis det skulle bli situasjonen. Partipolitisk kunne vi selvsagt håpe på det, for det ville være meget ødeleggende for de nåværende tre regjeringspartier hvis de har slike intensjoner.