Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2018-06-15:
Det var ein veldig sjølvsikker statsminister vi kunne lese om i avisa denne veka, der ho gjekk til angrep på Arbeidarpartiet for våre budsjettprioriteringar i regjering. Ho har altså så lite å kommunisere til veljarane sine at ho må tilbake og begynne å dra fram statsbudsjett frå fem–ti år tilbake i tid. Det ho sa, er for så vidt sant, at meir pengar er den lataste forma for politisk aktivitet ein kan drive med, meir pengar er svaret til dei som ikkje har politiske løysingar. Men problemet er at kritikken ikkje rammar Arbeidarpartiet; han rammar Solberg sjølv. Då Høgre overtok regjeringskontora i 2013, var det ikkje måte på kor mange grep som skulle gjerast for å sikre omstilling og berekraft – ei regjering som i sin første trontaledebatt freidig gjekk til krig mot overbodspolitikken og nærmast stod og vifta med perspektivmeldinga frå talarstolen her i salen. Vi ser konturane også i dag. Leiaren i finanskomiteen hadde ei opning av denne debatten som best kan karakteriserast som «angstbitersk». Det hagla med retorikk mot og angrep på Arbeidarpartiet, sannsynlegvis fordi høgrepartia innser at forskjellen på liv og lære hos dei sjølve er for stor til å forsvare. Det er oppsiktsvekkjande å følgje med på regjeringa, som stadig er på talarstolen her og ute i avisene og dobbeltkommuniserer om at no må det prioriterast, reknestykka går ikkje opp. Men det kling stadig meir holt. Retorikk og talepunkt bidreg ikkje til budsjettbalanse. Ikkje all verdas spinn og angrep i media kan rette opp det som er fasiten. Allereie etter første statsbudsjett starta det å single i Høgres glashus: rekordhøg pengebruk, ein total avgiftsauke på snart 7 mrd. kr, innføring av nye avgifter i tolvte time og flate ostehøvelkutt for å få budsjettet til å gå opp. Tusen oljemilliardar er forbrukt utan at det står noko stort igjen, og så har vi den paradoksale situasjonen der alle opposisjonspartia i førre periode la fram alternative statsbudsjett med mindre oljepengebruk enn regjeringa. Den einaste prioriteringa som er gjord – og ho er til gjengjeld gjord ganske heilhjarta – er milliardane som er gått med til å auke forskjellane, omfordelinga frå dei nedst ved bordet til dei som sit øvst og skålar. Reformene denne regjeringa har sett i gang, har ikkje gjeve verken betre budsjettbalanse eller betre tenester, verken for velferda eller for næringslivet. Politireforma er eit underfinansiert havari. Regionreforma greier ikkje Høgre eingong å skape entusiasme for hos sine eigne. Og den såkalla ABE-reforma – med varierande kutt, alt etter kor mykje som trengst for å saldere budsjettet – tør ikkje regjeringa å evaluere fordi dei er redde for resultata. Det er openbert for meg at det politiske prosjektet til denne regjeringa først og fremst er å bli sitjande. Målet er å halde flest mogleg nyttårstalar. Det ser vi også i det reviderte budsjettet vi diskuterer i dag. Det er eit flatt budsjett, med ein omtrent nøytral budsjettimpuls og kirurgisk konstruert for å provosere færrast mogleg. Men også det slår sprekkar, for mangelen på evne til å prioritere – kombinert med iveren etter skattekutt – gjer at viktige samfunnsoppgåver held fram med å vere uløyste og underfinansierte. Og i sak etter sak er det opposisjonen som må vise veg. I ei tid da forskjellane aukar og folk opplever mindre tryggleik i arbeidslivet, er det opposisjonen som må ta grep og stramme inn regelverket for innleige av arbeidskraft, slik at Noreg kan få ein ny arbeidslivspolitikk for vanlege arbeidsfolk. Der regjeringa framleis meiner det er fornuftig å subsidiere utanlandske arbeidsplassar på kostnad av norsk varehandel, er det opposisjonen som går i front for å støtte norske arbeidsplassar og fjerne 350-kronersgrensa. Der regjeringa pålegg kommunane nye oppgåver utan at det følgjer pengar med, er det opposisjonen som må kome på banen og sikre finansiering av bemanningsnorm i barnehagane, som sjølv etter forhandlingane med Kristeleg Folkeparti er underfinansiert. Sjukehusa treng mykje meir ressursar for å kunne behandle fleire, og det er inga satsing på tiltak for å få fleire unge i jobb og snu den dramatiske auken i talet på unge som blir uføre på Erna Solberg og Siv Jensen si vakt. Det er dette som er realitetane, og det er dette som denne regjeringa blir målt på her i salen.