Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-10-10:
Tilbakemeldinger fra de regionale helseforetakene i 2006 viste at enkelte sjukehus har etablert et tilbud til utvalgte grupper abortsøkende kvinner om at aborten kan skje hjemme. Andre sjukehus ønsker å etablere et slikt tilbud. Jeg vil understreke at også når denne metoden benyttes, skjer behandlinga i regi av et sjukehus. Sjukehuset har det medisinsk-faglige ansvaret og både undersøker kvinnene før behandlinga, innleder behandlinga og følger opp kvinnene etterpå. Uansett metode gjelder de samme krav til informasjon og rådgivning før kvinna fatter sin beslutning. Det at sjukehusene tilbyr utvalgte pasientgrupper å være hjemme under deler av behandlinga – mens medikamentene virker og aborten skjer – vurderer departementet ikke å være i strid med lov om svangerskapsavbrudd § 3. Forutsetninga er at aborten skjer i regi av sjukehuset som undersøker pasienten, at sjukehuset har det medisinskfaglige ansvaret for å gjennomføre aborten, og at det skjer en vurdering av om tilbudet er forsvarlig for den enkelte kvinne. Helse- og omsorgsdepartementet har bedt Sosial- og helsedirektoratet om å foreta en faglig vurdering av om dette er et godt medisinskfaglig tilbud for utvalgte grupper kvinner. Sosial- og helsedirektoratets faglige anbefaling og vurdering kommer før jul i år. Det er imidlertid nylig publisert en vitenskapelig artikkel om temaet i Tidsskrift for Den norske legeforening, basert på en studie ved Ullevål universitetssykehus. Den viste at 90 av de 105 kvinner som deltok i studien, og som gjennomførte aborten hjemme, var svært tilfreds med behandlinga. Det ble ikke registrert noen alvorlige komplikasjoner. Jeg vil avvente direktoratets vurdering før jeg tar endelig stilling til om det er aktuelt å presisere endringer i lovverket. Jeg tar imidlertid på stort alvor at mange kvinner som har fått utført en provosert abort, sliter psykisk. Undersøkelsen representanten Dåvøy refererer til, viser at kvinner som hadde valgt å utføre en abort, i større grad led av skyld og skam enn kvinner som hadde abortert spontant. De hadde også mer angst enn dem som hadde spontanabortert når det var gått over seks måneder. Sjøl om forfatterne ikke med sikkerhet kan si om de psykiske plagene skyldtes aborten, eller om de kan tilskrives andre forhold ved disse kvinnenes livssituasjon, er dette et alvorlig funn, og jeg tar det på største alvor. Det er imidlertid ikke vist at kvinner som gjennomfører en medikamentell abort hjemme, har høyere risiko for å få psykiske plager enn kvinner som får utført en provosert abort i sjukehus. Det som imidlertid er sikkert, og som undersøkelsen viser, er at mange kvinner som har fått utført provosert abort, og også kvinner som har abortert spontant, har psykiske plager som de trenger oppfølging for. Uansett hva som er årsaken til disse plagene, har kvinnene krav på oppfølging fra helsetjenesten. Sjukehusets rådgivning og veiledning til abortsøkende kvinner bør inkludere informasjon om mulige psykiske reaksjoner og informasjon om hjelpeapparatet, slik at kvinna vet hvor hun skal henvende seg for å få hjelp om hun får reaksjoner på et seinere tidspunkt. Hvis kvinna vurderes å være i risikosona, og sjøl ønsker oppfølging umiddelbart, må hun henvises til oppfølging hos fastlegen, eller hos annet helsepersonell i kommunen. Om det er behov for det, må hun også henvises til oppfølging i det psykiske helsevernet. For kvinner som er blitt henvist til sjukehus av sin fastlege, er det å forvente at fastlegen har en bevissthet omkring denne problemstillinga i sin videre oppfølging av kvinna. Det skal sjølsagt være slik at kvinner som får psykiske reaksjoner etter en abort, skal ha samme tilgang til det profesjonelle hjelpeapparatet som alle andre.