Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 2000-03-07:
Jeg er glad for det engasjementet som kommer fram her både fra forslagsstilleren i forslaget hans og fra saksordføreren og hans gode behandling av forslaget og i innlegget her, og dessuten det engasjementet som en enstemmig komite viser nettopp gjennom at den er enstemmig i hele innstillingen. Jeg har inntrykk av at det er stadig flere som får aha-opplevelser ved rystende oppdagelser av mange voldsofres hverdag. Det er stadig flere som oppdager hvordan ofre blir møtt, hvordan de blir tatt imot når de søker hjelp, og hva voldsofre sliter med av ting som de absolutt ikke burde slite med. Og jeg syns det er bra at det stadig er flere som ser dette. For det må nemlig til hvis vi skal klare å bedre voldsofrenes stilling. Det er mange som må våkne, det er mange som må gjøre sin del for at vi skal komme nærmere en bedre stilling for voldsofrene. Det gjelder politikere – ikke bare her, men politikere på alle plan. Det gjelder politi, og de som lærer opp politiet, det gjelder dommerne, det gjelder folk innenfor helsevesenet, og det gjelder saksbehandlere hos fylkesmannen og i Justisdepartementet. Det er mye som har skjedd de siste årene, og det er mange skritt som er tatt i riktig retning for å bedre voldsofrenes stilling. Våren 1994 behandlet vi her i Stortinget den såkalte offerproposisjonen. Det var første gang vi hadde en helhetlig gjennomgang av lovverket og hjelpeapparatet med kriminalitetsofre i sentrum for disse vurderingene. Det var første gang vi så lovverket i perspektivet til offeret. I tidligere tider, før det moderne rettssamfunnet, var jo offeret en aktiv deltaker i prosessen mot voldsmannen, f.eks. etter Frostatingsloven, hvor vi hadde blodhevn som en hovedtanke. Det er ikke noe å ønske seg tilbake til, men i all sin brutalitet satte Frostatingsloven offeret i sentrum. I dag har det svingt den andre veien. I dag er en voldssak en sak mellom staten, samfunnet og gjerningsmannen. Offeret er ikke bare plassert på sidelinjen, men opplever til og med ofte prosessen mot gjerningsmannen som en belastning. Det er ikke akseptabelt. Visst skal antatt voldsmann ha sin rettssikkerhet. Det er godt, det skal vi verne og det skal han fortsatt ha, men vi må ikke glemme offerets rettigheter av den grunn. Det var mange konkrete endringer og tiltak som ble vedtatt den våren i 1994, men frustrerende mye av det er fulgt veldig dårlig opp. For eksempel burde informasjon om rettigheter og hvilken hjelp som faktisk fins, være uproblematisk å gjennomføre. I 1994 bad en samlet komite om at vi måtte ha en informasjonsbrosjyre – ja, det ble til og med antydet en håndbok – fra sentralt hold om hvilken hjelp som var mulig å få, og dessuten at en slik informasjonsbrosjyre også skulle finnes lokalt på politikamrene. Seks år etter ser vi at det fortsatt er mangelfull informasjon på dette området. Derfor ber vi om dette igjen. Og det hjelper lite at vi her på Stortinget f.eks. utvider retten til bistandsadvokat med både antall saker og hva bistandsadvokaten kan gjøre, når offeret ikke er klar over at man har en slik rett og ikke blir informert om at en slik rett fins. Ja, iblant kan en til og med få inntrykk av at advokatene ikke er klar over hvilke rettigheter et voldsoffer har. Vi gav bistandsadvokatene muligheten til å ha en mye mer aktiv rolle under rettssaken, f.eks. når det gjaldt å prosedere erstatningssaker, men her ser vi en høyst ulik praksis. Nå viser vi altså til det, og ber også om en vurdering av om ordningen bør utvides enda mer. Det samme er tilfellet når det gjelder informasjonsplikten som politiet har overfor offeret om hva som skjer med saken under sakens gang og den innsynsretten som offeret har. Også her ser vi at det er høyst ulik praksis med hensyn til hvordan politiet forvalter offerets rettigheter. Vi har bedt om voldsoffermottak, både på politikamre og i helsevesenet i byene. Det er det mange byer i landet vårt som ennå ikke har. Voldsalarmen er også kommet på initiativ her fra Stortinget, og nå ber vi om at denne ordningen må utvides og forbedres. Besøksforbudet ble vedtatt i 1994, og der ser vi også veldig ulik praksis. Den ulike praksisen ser vi ennå fra politidistrikt til politidistrikt, til tross for at det har vært mye mediefokusering på det, og det vel neppe lenger kan sies at politiet ikke kjenner til muligheten. Nå sier vi også – i forhold til besøksforbud – at det må vurderes om en lettere bør kunne komme med en straffereaksjon enn hva som i dag kan gjøres når forbudet brytes. Når det gjelder voldsoffererstatning til ofre fra gjerningsmannen, bad vi i 1994 om at det måtte utvides og gjelde for flere lovovertredelser, og at erstatning for ikke-økonomisk skade måtte forhøyes. Her har beløpet stått stille og ikke vært i takt med forhøyelsen av erstatning for direkte økonomisk tap. Voldsofre opplever veldig ofte det ikke-økonomiske tapet som det aller mest tyngende, og derfor er det for galt at det ikke i noen som helst grad har fulgt utviklingen i vanlig erstatning for økonomiske tap. Lite er gjort. En proposisjon om å lovfeste den statlige voldsoffererstatningen og høyne beløpene også her, har blitt lovet flere ganger. Det ble lovet at den skulle komme senest høsten 1999. Og som saksordføreren nevnte, er det nå fem år siden Stortinget bad om å få forelagt forslag til en voldsofferfondsordning. Når det gjelder den statlige voldsoffererstatningen, kan det jo synes som om det – når man ser på visse eksempler – er nødvendig med en gjennomgang av den statlige ordningen og om praksis er i tråd med lovgivers signaler. Dommerne har heller ikke fulgt opp det Stortinget har bedt dem om. Vi har åpnet for adgangen til å vise ut tiltalte og stenge dørene til rettssalen, også av hensyn til offeret og offerets helse. Her ser vi igjen at det er veldig ulik praksis. Noen domstoler og noen dommere følger opp, mens andre kan virke som om de ikke har sett at den muligheten nå er utvidet. Vi har også ved flere anledninger bedt om utmåling av lengre straffer. Noe har skjedd, men altfor lite i forhold til de signalene som lovgiver har sendt. Listen over lovendringer og tiltak som har kommet de siste årene, og som på langt nær er fulgt godt nok opp, kan gjøres enda mye lenger. Hvorfor ofrene sviktes så mange steder av så mange mennesker, er det vanskelig å skulle si noe om på kort tid, og jeg er sikker på at en sosiolog kan si veldig mye mer om det enn synsing fra en politiker. Men jeg vil allikevel peke på én observasjon. Det er en ubehagelig observasjon, men allikevel ganske påtakelig. Vi har hatt uker og måneder med fokusering på gatevold hvor det i all hovedsak er unge, sterke menn som blir slått ned, og som blir voldsofre. Etter de ukene med det i fokus ble det mye lettere å diskutere voldsofferets stilling. Det ble mye lettere å diskutere nødvendige tiltak for å styrke voldsofrenes stilling, og det ble mye lettere å få forståelse for at vold utført i private hjem, ikke er en privat sak. Den samme observasjonen har jeg gjort i forhold til forståelsen av hvilken belastning det kan være for offeret å vitne mot egen overgriper i rettssalen. Det kan være en stor helsebelastning. Diskusjonen om å la dommeren bruke tiltak for å gjøre prosessen i rettssalen lettere for offeret, å bruke den adgangen han allerede har i dag, og også å innføre nye tiltak, tok av først da det skremte offeret ikke lenger var billedliggjort i en kvinne som var blitt utsatt for seksualisert vold fra sin eksmann. Men når det plutselig var den tøffeste gutten i den tøffeste gjengen som satt der og var skremt og ikke torde å vitne, eller når det var en profesjonell politimann eller spaner som var skremt og ikke torde å vitne, da tok forståelsen av belastningen for offeret av, og da tok den diskusjonen av. Det syns jeg er betenkelig. Når det var de sterke menn som var ofrene, var det så mye lettere å få i gang en diskusjon enn når det var «de svake kvinnene» og barna som var ofrene. Jeg håper at dagens generelle debatt og fine ord kommer til å følges opp i praksis og bringe oss videre. Jeg syns det er på sin plass i denne enstemmigheten og hyllesten å minne om at Fremskrittspartiet forrige gang vi hadde en helhetsbehandling av offerets stilling, var partiet som gikk inn for å svekke dommeravhørene, noe som nettopp ville ramme de svakeste av voldsofrene. Det var Fremskrittspartiet som var imot utvisning av tiltalte under offerets forklaring i rettssalen av hensyn til offeret. Den gangen valgte partiet å prioritere hensynet til den antatte voldsmannen. Jeg vil minne om at generell positiv synsing er veldig bra, men det er ikke bra nok for offeret. Det er praksisen og hvilken virkelighet som er der ute, som teller. Jeg håper at alle som skal følge opp, på alle plan, for å gjøre stillingen og situasjonen for voldsofferet bedre, kommer til å følge opp. Det gjelder også politikerne ved de neste korsveiene. Jeg håper at justisministeren kommer til å bringe oss til de neste korsveiene ganske raskt og ikke altfor lenge etter hva som er lovt, og hva som er bedt om. Jeg ser fram til en ny helhetlig gjennomgang av voldsofrenes rettigheter, som en enstemmig komite nå ber om. Helt til slutt har jeg bare lyst til å si at med dagens kunnskap deler jeg saksordførerens vurdering av at det neppe vil være hensiktsmessig med tillegg til Menneskerettighetskonvensjonen for å styrke voldsofferets stilling.