Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2009-05-07:
Når jeg har fremmet denne interpellasjonen, er det for at Stortinget skal få sjansen til å si sin mening om forskriften om bemanningsnorm, som mye kan tyde på at Olje- og energidepartementet nå har tenkt å vedta. At Stortinget ikke får saken til behandling, er selvfølgelig beklagelig, men det er et resultat av de vide forskriftshjemlene som ligger i energiloven. Før jeg sier noe om selve forskriften, vil jeg prøve å peke lite grann på de utfordringene norsk nettpolitikk står overfor. EUs fornybardirektiv vil pålegge oss en solid økning i produksjonen av fornybar energi, noe som selvfølgelig er bra. Primært vil dette måtte utbygges som vind- og vannkraft. Denne utbyggingen vil bli blant de største industrielle satsingene Norge har gjort noen sinne. I tillegg til behovet for et fornuftig støtteregime for utbyggingen av denne fornybare energien er nettilgang en viktig flaskehals. I en annen sak, Ot.prp. nr. 24 for 2008–2009 om energiloven, har Regjeringen erklært at de har løst en del av denne utfordringen ved å innføre tilknytningsplikt. Samtlige aktører i kraftbransjen – som jo er de som må overtales til å forstå at dette er løst – mener imidlertid at tilknytningsplikt i seg selv ikke løser denne utfordringen. Men det blir jo spennende å se – jf. den forrige debatten – om et eventuelt vedtak i medhold av Ot. prp. nr 24 f.eks. vil medføre at utbyggingen av Ytre Vikna vil bli realisert. Der har jo OEDs ytre etater vist til nettilknytningen som den viktigste utfordringen. Jeg lurer på hvorfor det ikke er gjort allerede. Man må jo komme fram til regimer som utløser netttilgang til ny produksjon av fornybar energi samtidig som man sørger for at de beste samfunnsøkonomiske løsninger blir valgt, og at kostnadene ikke havner i de lokale distribusjonsnettene – men det er mye som tyder på de kommer til å gjøre det. Det er så langt en fullstendig uavklart problemstilling som man bare kan håpe at Stortinget får ryddet opp i, før man eventuelt fatter vedtak i forbindelse med Ot.prp. nr. 24 for 2008–2009, om en måneds tid. Utfordringene med innfasingen av mer fornybar energi skal også løses av det man mildt sagt må kunne kalle en sub-optimalt organisert norsk nettbransje. Mens det i de fleste store land i Vest-Europa er mellom én og ti distribusjonsnettaktører, har vi i Norge mer enn 140. Av disse har mer enn halvparten færre enn 5 000 kunder, mange sågar under 1 000 kunder. Finansieringssystemet bidrar til å opprettholde denne strukturen, noe som bl.a. ble forsterket gjennom vedtak gjort av tidligere senterpartistatsråd Odd Roger Enoksen. Å ha 140 selskaper til å drifte distribusjonsnettet i et land med 4,5 millioner mennesker er dårlig samfunnsøkonomi, men det er også dårlig forbrukerøkonomi. Både samfunnet og forbrukerne, særlig i de minste distribusjonsnettene, taper på denne organiseringen, noe man skulle tro Senterpartiet er opptatt av. Men med tanke på EUs fornybardirektiv og behovet for produksjon av ny fornybar energi er denne organiseringen også et hinder for god og rasjonell utbygging av nettet for å realisere netttilgang til ny produksjon. Bemanningsnorm eller ikke er neppe i seg selv avgjørende for restrukturering av norske distribusjonsnett, men det vil i hvert fall ikke bidra til å øke viljen til fusjoner, all den tid fusjoner ikke på samme måte som i dag vil kunne medføre en mer dynamisk bruk av arbeidsstokken. NVEs innføring av inntektsrammesystemet medfører også en utfordring. I mange tilfeller er det direkte ulønnsomt å fusjonere, som nevnt tidligere. Men til tross for at prinsippene i inntektsrammesystemet etter vår oppfatning er fornuftige, er det mange utfordringer. En av de største aktørene i distribusjonsnettet i mitt hjemfylke, Sør-Trøndelag, energiselskapet TrønderEnergi, har f.eks. en stor del av sitt nett langs kysten. Men fordi de også driver nett i innlandskommunene, blir den gjennomsnittlige avstanden til havet så lang at de ikke får tillegg i inntektsrammene basert på kystklima i det hele tatt, noe andre aktører som driver nett i kystklima, får. Statnett sier for øvrig selv at for å utføre alle de viktige oppgavene som er forventet av dem – sikring av forsyningen til Midt-Norge, som vi har snakket om før i dag, etablering av et sterkere nett i Nord-Norge for mer eksport derfra, og nye eksportlinjer til Europa – trenger de mer kompetanse, en kompetanse som nå vil kunne bli låst i beredskapsstillinger i norske regionale nettselskaper. Med de utfordringene jeg har pekt på ovenfor, skulle man tro at både Regjeringen, NVE, Statnett, Statkraft og alle de andre nett- og kraftaktørene har viktigere ting å konsentrere seg om enn å innføre noe som vanskelig kan kalles noe annet enn reinspikka statskontroll av næringsaktører. Målet med forskriften, hevdes det fra regjeringshold og NVE, skal være sikrere drift av nettet. Da spør jeg meg: Hvorfor innfører man ikke heller strengere krav om driftssikkerhet og driftstid? Hvilket selskap linjereparatøren eller linjemontøren som reparerer eller bygger nettet får lønnen sin fra, tror jeg ikke kundene er veldig opptatt av. Jeg får mange e-post og telefoner hvert eneste år fra velgere land og strand rundt som indikerer at de er aller mest opptatt av at nettleien er for høy, dernest at strømmen må komme fram. Jeg har ikke mottatt en eneste henvendelse fra velgere som er bekymret for om nettmontøren som henger i masta utenfor stuedøren, er ansatt i Hafslund eller Infratek. Men det må jeg forutsette at statsråden har fått, siden han er så opptatt av å få innført denne forskriften. Innføringen av en bemanningsnorm, som OED har sendt på høring, vil for de aller fleste aktørene medføre et krav om at de til enhver tid må ha så mange ansatte at de kan håndtere et worst case-scenario. Mange norske nettselskaper, også i distriktene, har bygd opp entreprenørselskaper som gjør jobber også utenfor eget nett. Dette medfører selvfølgelig en mer dynamisk og effektiv utnyttelse av mannskapsressursene. Men slik jeg tolker forslaget fra OED, vil dette i fremtiden ikke være mulig, fordi de som i dag er kunder av disse entreprenørselskapene, i fremtiden må ha nok folk ansatt til å løse alle disse oppgavene selv. Jeg har også notert meg at motstanden mot dette forslaget fra bransjehold er unisont, og at den eneste organisasjonen som er tilhenger av denne endringen, har mange medlemmer og underorganisasjoner som heller ikke ønsker innføringen av en bemanningsnorm. Primært er det de medlemmene som har forsøkt å jobbe under konkurranseforhold, som i dag ønsker å fortsette med det, mens de som ikke har prøvd dette, er imot. Det burde telle noe. Dersom man likevel skulle finne på å vedta denne bemanningsnormen, noe jeg håper man ikke vil, vil jeg på det sterkeste anbefale statsråden å se på muligheten for å knytte normen til konsernet, altså morselskapet, og ikke til den enkelte netteier. Dette vil i noen grad gjøre normen lettere å håndtere, det vil åpne for mer effektiv drift og det vil gjøre det mer attraktivt å organisere norske nettselskaper i større enheter enn i dag. Avslutningsvis vil jeg si at forslaget til forskrift om bemanningsnorm vil medføre en forverring av nettselskapenes driftsvilkår. Det er det vanskelig å være uenig i. Det er en endring praktisk talt ingen vil ha – en endring som vil medføre økt nettleie, særlig i distriktene, noe som også burde bekymre Senterpartiet. Men det vil også føre til dårligere samfunnsøkonomi i nettdriften. Når vi vet hvilke store utfordringer alle deler av norsk kraftbransje står overfor, mener jeg det vil være mer fornuftig å vente med denne endringen som vil forverre driftsvilkårene – eller, kanskje aller helst, avlyse hele saken – og eventuelt heller innføre strengere krav til driftssikkerhet og leveringssikkerhet. Da vil jeg avslutte med spørsmålet mitt: Vil statsråden vurdere å skrinlegge innføringen av ny forskrift om bemanningsnorm for norske nettselskaper?