trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Jeg kan bare svare det jeg hele tiden har svart, at det er helt naturlig at dette spørsmålet drøftes i forbindelse med et stortingsvalg. Hva skulle man ellers drøfte hvis man ikke skulle drøfte virkelig store, avgjørende spørsmål for landet? Og ikke noe ville glede meg mer enn om man virkelig fikk de store spørsmålene opp på dagsordenen i forbindelse med et stortingsvalg, og ikke bare de små. Det er virkelig fundamentalt for Norge hva vi gjør i forhold til den rivende utviklingen som nå foregår rett utenfor vår stuedør. Så jeg kan bare svare at jeg skal gjøre mitt for at vi skal få en debatt om dette også i forbindelse med stortingsvalget. Jeg synes Senterpartiet her har holdt et ryddig løp ved at de har et klart standpunkt når det gjelder hva de ønsker å anbefale. At representanten Jakobsen også gang på gang sier at vi har klargjort hva vi vil gjøre, synes jeg er veldig riktig. I forhold til at vi skal gå til stortingsvalg, bør partiene klargjøre hva det er man ønsker å invitere folk til å være med på i neste stortingsperiode. Vi ønsker å invitere folk med på at Norge bør ha en handlefrihet til å analysere situasjonen, og eventuelt på bakgrunn av det kunne fremme en søknad, selv om tidsplanen vil være slik som jeg forklarte i forrige innlegg.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Til det siste har jeg bare lyst til å si at akkurat det som Lisbet Rugtvedt her tok til orde for, har jeg ivret for så lenge jeg har vært med i politikken – fra jeg var partisekretær og til jeg ble partileder – at vi bør sørge for at det er bra med ressurser i organisasjoner og partier til nettopp å orientere seg og drive med arbeid rettet mot Europa. Så det er noe som jeg vil forsøke å følge opp. Jeg har ikke sagt at Norge ikke skal ta selvstendige standpunkter. Men det er dette konseptet om å føre en uavhengig utenrikspolitikk jeg prater om, for hvis vi på en måte forsøker å definere Norge som en aktør som kan forholde seg uavhengig til de viktige aktørene på sitt eget kontinent og globalt, da ville vi ikke oppnå noe som helst. Det er klart at vi kan innta selvstendige standpunkter, og det gjør vi jo også mange ganger, men det er bare ved å forholde oss til de store aktørene, EU, USA og særlig Russland, at vi har en mulighet for å få gjennomslag for det som vi ønsker. Vi må innse at i de aller fleste tilfeller stemmer faktisk norske posisjoner veldig godt overens med det som er EUs posisjoner, og det gjelder alt, fra vår Midtøsten-politikk til Balkan-politikk og Kyoto, så det blir merkverdig hvis vi på en måte da skulle se på EU som en slags motstander som vi må være uavhengig av. Det er det som det er veldig viktig å få fram. Hvilke fordeler det er ved å stå utenfor EU, tror jeg er veldig avhengig av hvilket ståsted man har. Det er selvfølgelig fordeler og ulemper ved både å være utenfor og innenfor. Noen vil si at det er en stor fordel at vi ikke er en del av EUs landbrukspolitikk – jeg er fullt villig til å være med på den diskusjonen – det samme gjelder fiskeripolitikken. Men jeg mener alt må ses i en helhet, og vi er ikke inne i en diskusjon der vi gjør det nå. Nå baserer vi oss på hva vi skal gjøre, gitt at vi har EØS-avtalen å forholde oss til.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Jeg ville bare svare på det spørsmålet som Steensnæs stilte. Vi var selvfølgelig informert om det britiske forslaget, men når jeg sa det jeg sa, var det fordi jeg tok forbehold på grunn av at jeg ikke visste alle detaljer i det papiret som ble lagt på bordet akkurat på det tidspunktet. Men ellers kan jeg si at det forslaget som britene la fram, kunne like godt Norge ha lagt fram. Det var basert på de tanker og ideer som vi hadde fremmet allerede i februar for den amerikanske utenriksminister, som vi hadde utviklet videre, og som da var fremmet overfor de andre fem faste medlemmene. Når britene har lansert det, er det fordi at det er riktig at en av de fem faste medlemmene tar ansvaret for å drive dette, og nå er det i høy grad en dialog mellom de fem faste medlemmene av Sikkerhetsrådet som skal til for at man skal få alt dette igjennom. Det er et visst håp om at det skal kunne lykkes, men det er fortsatt en god del gjenstående problemer her mellom de fem faste medlemmene av rådet. Når det gjelder spesialsesjonen, har jeg bare lyst til å si at jeg synes det må være et prinsipp at Norge stemmer for det som er i samsvar med norsk politikk. Vi kan ikke stemme for resolusjoner som ikke er i samsvar med norsk politikk som har bred forankring i denne salen. Hvis vi skulle ha stemt for resolusjonen i spesialsesjonen, hadde vi rett og slett trukket opp en annen linje i Midtøsten, og det følte ikke jeg at vi burde gjøre i forbindelse med den spesialsesjonen. For øvrig synes jeg det er ganske viktig å merke seg det som står i FNs charter, nemlig at generalforsamlingen har overlatt ansvaret for fred og sikkerhet til Sikkerhetsrådet, og man bør derfor være forsiktig, synes jeg, med å tromme sammen til spesialsesjoner, spesielt på områder som opplagt har ligget inn under Sikkerhetsrådet. Så det i seg selv var ikke noen god ting, følte vi, og når man kom til det punkt at man heller ikke var i stand til å forhandle om en fornuftig tekst, så var det ikke noe annet å gjøre for oss enn å stemme imot den teksten.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-05-22:
Jeg merket meg utenriksministerens engasjement og det som nesten låt som en irettesettelse av en annen konklusjon, en annen vurdering enn det utenriksministeren selv har presentert i det dokumentet som Stortinget har til behandling, og det han selv presenterte som sitt syn i dag. Jeg synes utenriksministerens innlegg minner mer om et fast standpunkt enn et behov for den økte handlefrihet, som han argumenterte for. Og jeg synes en naturlig konklusjon på utenriksministerens innlegg var at han som leder av Det norske Arbeiderparti og utenriksminister burde anbefale overfor Stortinget at Norge søkte medlemskap i EU. Det ville være en naturlig konklusjon. Men det står det ikke i dokumentet, og det sa ikke utenriksministeren. Denne debatten startet med at flere av oss etterlyste en forklaring på at denne meldingen mangler en nærmere drøfting av to viktige parallelle prosesser i EU som ikke uten videre går sammen. Det ene er utvidelsen av EU, som krever fleksibilitet og tilpasning fordi de tolv landene som står på søkerlisten, har ulike behov. Det andre er fordypningen, med ulik vertikal integrasjon, som er problematisk for EU. Vi har fått forklaringen fra Haakon Blankenborg: For Regjeringen er det ikke interessant å diskutere dette, fordi vi skal ikke bli medlem av EU. For dem som har inntatt et fast standpunkt, enten de har et ja-standpunkt eller et nei-standpunkt, er det selvfølgelig uinteressant å diskutere dette. Men for de av oss som følger utviklingen i EU fordi det er viktig å vite om disse prosessene, er det ganske interessant hva alternativet til dagens løsning er. Kristelig Folkeparti og jeg selv er overbevist om at dette landet er godt tjent med den løsningen vi har funnet, men vi har hele tiden øye for den utviklingen som skjer i EU. Vi beklager at Regjeringen ikke har sett nødvendigheten av å analysere de viktige prosessene og sortere dem ut for Stortinget.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-05-22:
Bare ganske kort til slutt: På slutten av denne debatten er det kommet til uttrykk en oppfatning av at noen av oss som mener EØS-avtalen er viktig for Norge, skulle ha den enkle forestilling at denne avtalen skulle være det endelige svar på alle spørsmål og utfordringer i forhold til EU. Nei, jeg kan svare for meg selv og for Kristelig Folkeparti. Det er en kritikk som ikke treffer oss, og som ikke kan plasseres på oss. Jeg brukte en vesentlig del av mitt innlegg her i dag nettopp på å detaljere de fordeler jeg mener EØS-avtalen har gitt oss, og det er det bred enighet om. Men samtidig har jeg understreket at EØS-avtalen har sine klare begrensninger. Det er behov både for oppfølging innenfor rammen av EØS-avtalen og i tillegg for å supplere en avtale for å få inngrep i ulike politikkområder der EØS-avtalen ikke er anvendbar. Så har det blitt hevdet at noen av dem som ikke er tilhengere av at Norge skal være medlem av EU, skulle ha den oppfatning at vi kan drive en uavhengig utenrikspolitikk – hva det måtte være. Jeg tror ikke at noe land i dag med den globale samarbeidsstruktur en har innenfor utenrikspolitikken, kan drive det som måtte kunne få en slik betegnelse. Norge er medlem i NATO, og det vil koordinere mye av utenrikspolitikken. Som aktivt medlem i FN vil også det legge føringer for vår utenrikspolitikk. Det gjelder også OSSE, Arktisk Råd, Barentsrådet, og jeg kan nevne andre råd som Norge er med i. Det viktige er at en får til et aktivt samarbeid i utenrikspolitikken for å oppnå viktige felles mål som landet står sammen om. Jeg tror at vi som stadig er avhengig av å kunne veie fordeler og ulemper opp mot hverandre for å gjøre opp et regnskap når det gjelder Norges forhold til EU, har et mer – skal vi si – interessant liv. Vi har kanskje også behov for andre utredninger og drøftinger enn de som har et helt fastlåst ja-standpunkt eller et fastlåst nei-standpunkt. Det er utgangspunktet for at noen av oss har påpekt mangler i den meldingen som Regjeringen har lagt fram, og dermed holdt Stortinget fra å få en mer meningsfull og mer nyansert debatt enn den vi har kunnet ha her i dag. Til slutt: Jeg har lagt fram fire forslag på vegne av ulike partier. De har blitt kommentert både fra Høyre og fra Arbeiderpartiet på en positiv måte. Forslagene nr. 2, 3 og 4 vil jeg derfor gjøre om til oversendelsesforslag til Regjeringen. Forslag nr. 1 ber jeg om blir oversendt Presidentskapet uten realitetsvotering.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2001-05-22:
Jeg skal ikke skli inn i en debatt om Midtøsten, det hører ikke hjemme her, men bare gi uttrykk for at Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens politikk på dette området. Vi syns Regjeringen gjør en god jobb ved å balansere og ha en rolle i Midtøsten. Da er det viktig å ha tillit hos begge parter. Jeg vil også vise til Mitchell-rapporten, som vel ble offentliggjort i dag, hvor en beskriver kritikkverdige forhold hos begge parter, og hvor bare opphør av voldshandlinger kan få partene til forhandlingsbordet og bringe en endelig fredsløsning. Jeg tok i grunnen bare ordet for å spørre om utenriksministeren kunne kommentere de opplysninger som fremkom i pressen for et par dager siden når det gjelder det britiske initiativet med hensyn til sanksjonsregimet i Irak. Av pressen fremgikk det at dette nærmest var et britisk fremstøt som var drøftet med amerikanerne, og utenriksministeren kommenterte det slik i pressen at det syntes som om Norge ikke var blitt informert om innholdet i det. Men utenriksministeren kommenterte det på den måten at han antok at dette var helt på linje med det initiativ Norge selv har tatt som leder av sanksjonskomiteen, et arbeid som jeg syns Norge har tatt seg meget godt av, hvor Norge har gjort en god jobb og allerede har fått løst opp i situasjonen. Men jeg var litt overrasket over at det foregår drøftinger om disse vanskelige spørsmålene uten at Norge som leder av sanksjonskomiteen og nå også som medlem av Sikkerhetsrådet var informert om de initiativ som her ble tatt.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-22:
Jeg ikke bare noterte meg utenriksministerens engasjement, jeg satte pris på det. Jeg tror det er riktig å understreke at stadig større deler av EU-samarbeidet foregår utenfor det området som vi kan påvirke gjennom EØS-avtalen. Blant annet gjennom Lisboa-strategien iverksettes det nå tiltak i tråd med felles målsettinger og fremdriftsplaner, men uten at man bruker EØS-avtalens regelbaserte rammeverk. Nasjonalstatene gjennomfører nå i realiteten nasjonale tiltak som sammen og i sum er et gigantisk europeisk løft for å styrke landenes konkurranseevne hver for seg og samlet. Det er riktig som utenriksministeren sa: Dette er dynamisk og ikke regelstyrt. I meldingen har man imidlertid skrevet følgende: «I den grad slike initiativer faller utenfor EØS-avtalens saksfelt, men samtidig virker direkte inn på konkurranseposisjonen i det indre marked, kan det føre til en relativ svekkelse av norsk næringslivs konkurranseevne.» Det er jeg enig i. Men svært mye dynamisk er det ikke å følge et islandsk initiativ og nedsette en embetsmannsgruppe. De initiativ som her tas, tas på klassiske, kjente næringsområder, der bl.a. næringsorganisasjonene, anført av NHO, har pekt på de konkrete utfordringene som går på hva vi skal gjøre i Norge. Det dreier seg om hele sektoren, fra skatter og avgifter til satsing på forskning og utvikling, teknologi, osv. – jeg kunne nevnt en rekke andre tiltak – med andre ord tiltak som ikke er fremmed i den norske debatten. Mitt spørsmål er: Har Regjeringen noe mer dynamisk å by på enn å vente på embetsmannsgruppen? Er de beredt til nasjonalt å ta imot en del av disse utfordringene? Det er helt opp til oss selv å gjøre det på nasjonalt plan, parallelt med at EU-landene gjør det på sitt plan.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-22:
Jeg har registrert at utenriksministeren og lederen i Arbeiderpartiet stadig har luftet sine tanker om fremtidig norsk medlemskap i EU. Budskapet har vært pakket godt inn i uklare formuleringer. Det er gjort et stort poeng av at hvis situasjonen forandrer seg, så må man være åpen for på nytt å søke om medlemskap. Men det er ikke sikkert – kanskje skal vi søke om medlemskap, kanskje skal vi det ikke. Som utenriksministeren sikkert har registrert, er det altså et valg til høsten. Jeg synes det er uredelig av et parti å gå til valg uten å ha klargjort sitt syn på om Norge skal søke EU-medlemskap i neste stortingsperiode. For å få en slik klargjøring blir mitt spørsmål til utenriksministeren: Vil utenriksministeren anbefale Arbeiderpartiet å støtte Fremskrittspartiets forslag om at «Stortinget forutsetter at Norge ikke søker medlemskap i EU i neste stortingsperiode»? Eller vil han gjøre det klart her og nå at han synes Norge bør søke om medlemskap? Jeg synes faktisk det norske folk har krav på å få en avklaring fra Arbeiderpartiet.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-05-22:
Statsministeren har tidligere i dag klargjort Regjeringens syn på spørsmålet om en eventuell norsk søknad om medlemskap i neste periode. Statsministeren sa at det ville være feil å si at vi skal søke om medlemskap i neste periode, man han understreket også sterkt at det ville være feil å utelukke en slik søknad. Dette er jo helt i tråd med det utenriksministeren har sagt tidligere, nemlig at det ikke kan utelukkes at det stortinget som velges i høst, vil måtte ta standpunkt til dette viktige spørsmålet, herunder også prosedyren ved en slik søknad. I utenriksdebatten tidligere i år var utenriksministeren og jeg enige om at det viktigste var om en søknad kan bli sendt i neste periode, ikke om det skjer i år 2003, 2004 eller 2005. Det avgjørende er selvsagt at det er det stortinget som skal velges i høst, som eventuelt – jeg understreker eventuelt – skal fatte en beslutning, både om prosedyren og en eventuell søknad. Mener utenriksministeren i lys av dette at EU-saken fortsatt har en helt naturlig plass i den kommende valgkampen? Og vil utenriksministeren bidra til at Arbeiderpartiet ikke denne gangen, på samme måte som i 1989, bevisst prøver å legge lokk over en helt naturlig debatt om en sak som kan bli aktualisert i neste stortingsperiode?
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-22:
Jeg merket meg at saksordføreren tidligere i dag la vekt på at denne stortingsmeldingen ikke var noe studiehefte, og at det derfor var naturlig at en del temaer ikke var drøftet, som f.eks. den europeiske debatten om hvor langt EU skal gå i føderal retning. Men det slående med meldingen er nettopp at den i så stor grad minner om et studiehefte og i så liten grad inneholder forslag om konkrete tiltak, slik stortingsmeldinger gjerne gjør. I avslutningskapitlet uttrykkes målsettingen med meldingen slik: «Regjeringen har med denne meldingen ønsket å bidra til bred og løpende debatt og refleksjon om Norges stilling og norsk europapolitikk inn i det 21. århundret.» SV er enig i at slik debatt og refleksjon er viktig, men som vi skriver i innstillingen, ville en mer balansert melding vært en fordel for debatten. SV etterlyser f.eks. en drøfting av hvilke fordeler det kan ha for Norge å stå utenfor EU. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om han ser noen slike fordeler, ikke minst innen hans eget ansvarsfelt, utenrikspolitikken. Er det aldri en fordel etter utenriksministerens oppfatning at Norge kan innta selvstendige standpunkter i utenrikspolitiske sammenhenger som «utenforland»? Europa-meldingen inneholder som sagt ikke så mange konkrete tiltak, men dersom de forslag som er lagt fram av sentrum og SV, får flertall her i dag, vil det i hvert fall komme noe konkret ut av behandlingen av denne meldingen. Skulle derimot disse forslagene ikke bli vedtatt, vil jeg til slutt spørre utenriksministeren om han vil følge opp disse forslagene i en annen form og komme tilbake med nødvendige bevilgningsforslag i høstens budsjettframlegg, men med den intensjonen ivaretatt at en skal legge til rette for at organisasjoner og partier kan jobbe grundigere med EU-politikk, som etter hvert blir norsk politikk. Som tidligere sagt, mener SV det er på høy tid at vi får lagt bedre til rette for at norske organisasjoner og berørte miljøer kan arbeide mer systematisk med påvirkning i forhold til EU-beslutninger som får konsekvenser for oss.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-22:
EØS-avtalen og konsekvensene av den kan karakteriseres med tittelen på en Dag Solstad-roman: «Forsøk på å beskrive det ugjennomtrengelige». Beslutningsprosessene og mengden dokumenter gir store utfordringer til interesseorganisasjoner og andre som ønsker å påvirke. Både utenriksministeren og talspersoner for Høyre og Arbeiderpartiet har uttrykt seg positivt om behovet for å legge bedre til rette for at organisasjoner og andre berørte lettere kan jobbe på en skikkelig måte med å påvirke EU i forhold til saker som får store konsekvenser for Norge. Jeg vil understreke at dette må følges opp med penger og med praktisk tilrettelegging. Siden viljen tydeligvis er så god, ber jeg om at de forslagene som er tatt opp av Senterpartiet og SV, blir omgjort til oversendelsesforslag.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-22:
Jeg skal bare kort begrunne den særmerknaden som SV har i innstillingen til St.meld. nr. 33. I høst tok utviklingen i Midtøsten en dramatisk og tragisk vending. Ariel Sharons besøk på tempelhøyden 28. september ble dråpen som fikk begeret til å flyte over, og fikk det palestinske opprøret til å bryte ut. Opprøret bestod først og fremst av rasende og frustrerte palestinske ungdommer som kastet stein. Mange av oss ble sjokkerte over den brutaliteten som ble utvist fra israelsk side i forsøket på å slå ned opprøret. Bare det at israelske soldater valgte å skyte med skarpt inn i folkemengder, var ille nok. Det er ikke lett å glemme TV-bildene av den lille gutten som ble skutt i armene på faren sin en av de første dagene etter at opprøret var brutt ut. SV ønsket at Norge hadde vært tidligere ute med en klarere fordømmelse av Israels maktbruk overfor palestinerne i høst. SV har i merknaden til stortingsmeldingen vi nå behandler, satt spørsmålstegn ved om ikke Norge burde ha stemt for den resolusjonen som ble vedtatt i FN 20. oktober 2000 om «Illegal Israeli actions in occupied East Jerusalem» under en spesialsesjon. I meldingen opplyses det at viktige argument for å avstå fra å stemme var mangelen på balanse i teksten. Med tanke på den svært ubalanserte situasjonen mellom palestinere og israelere er det kanskje ikke så unaturlig at en slik resolusjon ikke er balansert med lik kritikk til begge parter. Som okkupant og som områdets sterke militærmakt er det Israel som må bære hovedansvaret for å få slutt på volden, selv om begge parter har et ansvar. Jeg tar forbehold om at det kan ha vært andre mer taktiske grunner for at Norge avholdt seg fra å stemme over den aktuelle resolusjonen, men bedømt ut fra innholdet i resolusjonen og de dramatiske overgrepene som Israel gjorde og gjør seg skyldig i gjennom måten det palestinske opprøret ble og blir taklet på, mener SV det også er argumenter som taler for at vi burde ha stemt for denne resolusjonen, som altså uansett ble vedtatt.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
Bare noen merknader til representanten Rugtvedts innlegg. For det første vil jeg understreke at Arbeiderpartiet tar klart avstand fra den voldsbruken som skjer i Midtøsten, og vi erkjenner også ganske klart at det er en ubalanse mellom okkupant og okkupert. Så vil jeg vise til det jeg sa om vårt arbeid i Sikkerhetsrådet og vårt arbeid i FN generelt sett, at vi ønsker å være resultatorienterte og realistiske, og at det vi gjør, skal skape tillit. Når det gjelder det resolusjonsforslaget, var det slik at Norge og en rekke andre vestlige land, ikke minst Storbritannia, Nederland, Tyskland og Danmark, var bekymret for at spesialsesjonen og resolusjonen skulle virke negativt inn på den videre utviklingen i regionen, og man var også opptatt av om spesialsesjonen og resolusjonen skulle undergraves ved den nye posisjonen som FNs generalsekretær hadde fått i fredsprosessen. Så vil jeg vise til at etter at denne saken har vært oppe i FN, har vi fått Mitchell-rapporten, som bl.a. veldig sterkt kritiserer bosettingen på Vestbredden. Jeg vil også understreke at vår egen utenriksminister har hatt veldig stor påvirkning når det gjelder formuleringene i den rapporten, og jeg vil nok mene at innholdet i Mitchell-rapporten er betydelig mer verdt enn en hvilken som helst resolusjon som fremmes. Og jeg tror kanskje at vi av og til skal forholde oss til den rollen som vi har i en gitt situasjon, i hvert fall må vi forholde oss til den rollen hvis vi ønsker resultater av det arbeidet som vi nedlegger.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
((ordførar for saka): Dokument nr. 8:54 tek opp framlegg om å få ei utgreiing av og framlegg til nye saldoavskrivingssatsar. (ordførar for saka): Avskrivingsreglane er ein sentral del av skattesystemet vårt. Dei har innverknad på investeringane i næringslivet og har mykje å seia for kva overskot verksemdene får. Innstillinga Stortinget no handsamar, slår fast at det er brei politisk semje om dei prinsippa som skal leggjast til grunn ved fastsetjing av satsane for avskriving. Følgjande skal leggjast til grunn som berande prinsipp: Avskrivingssatsane skal avspegla reelt økonomisk verdifall på driftsmiddel – eg understrekar reelt. Skal det vera reelt, må det også leggjast fram dokumentasjon for den økonomiske levetida for driftsmidla. Eg ser det som positivt for næringslivet at Finansdepartementet har varsla ein brei gjennomgang av det økonomiske verditapet på ulike driftsmiddel med sikte på at dei einskilde satsane vert justerte, og at dette vert gjort i samband med den varsla meldinga om endringar i skattesystemet som skal leggjast fram i haust. Det er ein samla komite som tek det til etterretning, og som samstundes understrekar at det må vurderast ei samanlikning av tilsvarande avskrivingssatsar i andre land. Dette siste ser eg som svært sentralt med tanke på konkurransesituasjonen for næringslivet vårt. Eg finn det viktig å understreka at norsk næringsliv må ha rammevilkår også skattemessig som er om lag på line med dei landa vi konkurrerer med. Det er også viktig å ta omsyn til den teknologiske utviklinga når den økonomiske levetida for driftsmiddel skal vurderast. Desse to områda – konkurransesituasjonen og den teknologiske utviklinga – ber eg finansministeren merka seg spesielt. Eg er klår over at det i dei ulike landa er ulike typar avskrivingssystem, men ei samanlikning må vera mogleg å gjera likevel. I og med at vi her har ei sak som det er brei politisk semje om – ja, så langt eg kan sjå, står alle parti representerte på Stortinget bak hovudprinsippa – og at dette skal få ei grundig handsaming til hausten i samband med den varsla reforma av skattesystemet, burde det vera mogleg å slutta seg til tilrådinga, som eg med dette tilrår.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2001-05-28:
Det er viktig å ha eit avgiftssystem som er forståeleg og rasjonelt, og mykje har vore gjort i rett lei på dette området. Men når Kristeleg Folkeparti no meiner det er naudsynt å gå imot ei forskriftsendring, har det si årsak i ei uvisse i høve til korleis regelverket vert praktisert når det gjeld punkta 6.1 og 6.2, slik det står i innstillinga. Eg viser vidare til saksordføraren si detaljerte utgreiing om saka og konstaterer at det er eit breitt ønske om å gjera dette på ein skikkeleg og god måte. Men, som eg sa, vi kan ikkje vera med på å setja dette i verk, slik det no er utforma.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-28:
Jeg tillater meg å ta opp det forslag som er referert i innstillingen, på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet. Dette Dokument nr. 8-forslaget hadde som mål å oppnå to ting. Det ene var å få Stortinget til å trekke opp visse retningslinjer for fastsettelse av avskrivningssatser. Det andre var å få omgjort vedtaket fra budsjettforliket i fjor høst, der avskrivningssatsene ble forandret uten saklig begrunnelse overhodet i virkeligheten, langt mindre i de prinsipper som nå er trukket opp. Hadde de prinsipper som nå er trukket opp, vært fulgt ved behandlingen av budsjettet i fjor, hadde vedtaket ikke blitt fattet. Vi oppnår ikke flertall for å omgjøre det, men jeg er tilfreds med saksordførerens arbeid for å trekke opp retningslinjer for dette fremover. Mitt håp er at de retningslinjene da, etter denne stortingsbehandlingen, står seg sterkere enn de samme retningslinjer stod seg på Plaza Hotel i fjor høst. Det har jeg et visst håp om. Med den begrunnelse er jeg delvis tilfreds med behandlingen, men ikke helt og fullt med resultatet. Bare la meg minne om at saldoavskrivningssatser kanskje ikke akkurat er et folkekjært begrep for alle, bortsett fra en del som driver med regnskaper. Men i størrelsesorden for bedriftene det gjelder, dreier dette seg om beløp som kan sammenlignes med halvparten av det som i landet betales i formuesskatt, eller det dreier seg om beløp som tilsvarer at vi hadde satt kapitalskattesatsen opp fra 28 pst. til et sted mellom 30 og 31 pst. Med andre ord: Det er ikke småtteri i forhold til hva Stortinget ellers bekymrer seg meget sterkt for som en del av den samlede næringsbeskatning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-28:
Jeg er enig i at mange økonomer, også konservative, gir interessante bidrag til debatten om hvordan man skal forebygge uheldige utslag av den åpne internasjonale økonomien. Det er to trender som preger disse økonomenes forslag. Det ene er åpenhet, som fortsatt møter store motforestillinger. Skal man forebygge kriser, må man ha åpenhet om økonomiske data for å kunne gjøre noe i tide. Det andre rådet er tettere regionalt og overnasjonalt forpliktende økonomisk samarbeid. Det beste eksempel på det vi hittil har internasjonalt, er EU. Jeg skjønner at representanten Djupedal er mot begge deler. Det er godt mulig at Verdensbanken opp gjennom årene kan ha gitt råd som ikke har fungert godt nok i forhold til enkelte utviklingsøkonomier i krise. Men gjennomgående har jeg registrert at det er en endring i Verdensbankens råd som tar hensyn til et kanskje noe bredere perspektiv enn bare det isolert økonomiske. Det er klart at for en del utviklingsøkonomier er det ikke bare interessant å se hvordan markedet fungerer. Utviklingsland som i dag har en trussel mot sin befolkning som ligger i en enorm vekst i hiv/aids-sykdom, må også gjøre noe helsemessig, opplysningsmessig, for å motvirke en slik trussel. Så det er ikke bare spørsmål om å se på markedet. Men det er ett godt råd jeg tror IMF og Verdensbanken kanskje burde stått hardere på i forhold til en del av utviklingsøkonomiene i Asia: Før de slapp internasjonal kapital fritt inn i sitt land, burde de hatt et lovverk som sikret finansinstitusjonene soliditet, og man burde latt være å blande seg politisk inn i enkeltavgjørelser i bank- og finansinstitusjoner. Dessverre har vi en del eksempler på slik innblanding, grensende til den rene korrupsjon, som har bevirket noe av krisen i en del av de asiatiske land. Her burde Verdensbanken kanskje vært tøffere i sine krav. Det er synspunkter jeg skjønner representanten Djupedal ikke deler. Ellers var vel det mest oppsiktsvekkende i det siste innlegget at SVs representant mente at det ikke var noe alternativ til den internasjonale kapitalismen. Han brukte vel også uttrykket «heldigvis». Det må i hvert fall sies å være et ideologisk stormskritt fremover.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-28:
Bankkrisen og myndighetenes håndtering av den har vært undergitt den mest omfattende gransking Stortinget kan iverksette. En parlamentarisk gransking hører til unntakene og foretas sjelden, men har vært foretatt i denne sak. Konklusjonen av den granskingen var at det ikke forelå noe juridisk grunnlag for erstatning. Slik sett kan ikke parlamentet gjøre mer. Spørsmålet om en moralsk forpliktelse til å rette opp noen av skadene overfor de private aksjonærene, eller, sagt på en annen måte, men med samme konklusjon, om det ikke på et tidligere tidspunkt hadde vært klokt å invitere de private aksjonærene inn på gunstige betingelser til å tegne aksjer på nytt, eller gi andre fordeler, har vært behandlet av Stortinget en rekke ganger. Der er Høyre enig med Fremskrittspartiet i at en slik form for kompensasjon burde vært gitt. Jeg syns at det forslaget som nå foreligger fra Fremskrittspartiet, er et unødvendig forslag. Ikke fordi jeg ikke er enig i det – som jeg tidligere har uttrykt – men fordi det rett og slett ikke foreligger noen nye momenter eller uttalelser fra andre partier som skulle tilsi en annen konklusjon nå. Derfor syns jeg denne repetisjonen nå egentlig er unødvendig. Det hender jo at man tar opp forslag som har vært fremmet før, men da er det fordi det har skjedd noe som er et nytt moment i saken, eller at f.eks. partier som tidligere var mot forslaget, har endret oppfatning. La meg peke på et aktuelt eksempel: Konjunkturavgiften, som ble vedtatt i budsjettet i fjor. Det gikk ikke mange ukene før deler av flertallet som vedtok den, hadde forandret mening. Da var vi raskt ute med å fremme et forslag, slik at flertallet fikk en anledning til å gi uttrykk for sin oppfatning. Så dette er ikke et generelt uttrykk for at man ikke kan ta opp igjen forslag, men da må det være noe innen det politiske miljø, en uttalelse eller lignende, som kan sannsynliggjøre at det er slik. Hvis ikke blir Dokument nr. 8-forslag egentlig bare en form for ritual, og da syns jeg at man på mange måter ødelegger instituttet, om jeg kan få lov å uttrykke det i all ærbødighet.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-05-28:
Jeg deler forslagsstillernes utålmodighet når det gjelder å få fastlagt rammebetingelser for norsk finansnæring som er konkurransedyktige i forhold til EU og våre naboland. Det har vært somlet altfor lenge, både fra regjeringen Bondeviks side og fra regjeringen Stoltenbergs side i forhold til å fremme forslag som bringer like konkurransevilkår og konkurranserettferdighet i forhold til utlandet. For det er et faktum at en del utenlandske finansforetak i Norge opererer med bedre betingelser på en del områder enn det tilsvarende norske gjør. Høyre har bidratt ved flere anledninger til å sette frister for ulike regjeringer til både å få fortgang i arbeidet med Bankkommisjonens innstilling for ikke å oversende unødvendig mange forslag til utredning, men faktisk ta standpunkt, og til å få frem i proposisjons form de nødvendige vedtak for å følge opp Konkurranseflateutvalgets innstilling. En stortingsmelding om dette vil forsinke. Vi trenger ikke flere meldinger med generelt «prat», om jeg får lov til å bruke det uttrykket, men vi trenger proposisjoner med forslag til vedtak. Derfor er en melding et sidespor som bare forsinker. Hvis ideen skulle være å få en melding om strukturen i finansnæringen, tror jeg den meldingen må komme fort – brennfort – hvis det skulle være noe særlig struktur igjen å diskutere. Vår erfaring er vel i økende grad at strukturen som fastlegges etter lang tids behandling av stortingsmeldinger, med dertil hørende innstillinger og stortingsdebatter, svært ofte er foreldet i det øyeblikk innstillingene er avgitt. Jeg er sikker på at representanten Terje Johansen også har vært med på slike begivenheter på 1990-tallet. Iallfall registrerer jeg fra pressen at når man blir minnet om egne standpunkter fra 1990-tallet, hjelper det ikke på hukommelsen å ha stortingsmeldinger å vise til.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
I likhet med representanten Foss er Fremskrittspartiet for så vidt også tilfreds med at det samler seg et bredt flertall om å lage retningslinjer for stabilitet knyttet til saldoavskrivningsreglene. Min bekymring går likevel i retning av at vi har sett nok ganger at fine festtaler og ord og uttrykk om stabile retningslinjer ikke holder så lenge når man sitter sene nattetimer og skal saldere budsjetter. Derfor var det underlig å høre saksordførerens beskrivelse av behovet for stabile rammebetingelser, slik at vi kunne styrke konkurransesituasjonen for næringslivet, og at det ikke minst var viktig å legge til grunn hva slags systemer man hadde i andre land. Det er nemlig slik at saksordføreren sammen med andre representanter fra sentrumspartiene og Arbeiderpartiet var de som bidro til å endre avskrivningsreglene i første runde. Dette var altså et system som virket. Og ikke minst er det slik at endringene som ble gjort i statsbudsjettet for inneværende år, fikk tilbakevirkende kraft, noe som i hvert fall ikke kan sies å være forutsigbarhet og stabilitet for et næringsliv som i det minste må kunne forvente at regler fastsatt av denne sal ikke har tilbakevirkende kraft, men først og fremst gjelder fra og med en viss periode fremover. Det er endring av spillereglene på en svært ufin måte, som jeg håper vi slipper å se mer til i fremtiden, spesielt fordi skattesystemet må være troverdig. Ellers taper politikken ansikt over tid. Jeg skulle ønske at mindretallsforslaget fikk noe bredere tilslutning enn det faktisk har fått, men jeg registrerer at så ikke er tilfellet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Kapitaltransaksjoner på tvers av landegrenser skyldes at land handler med hverandre. Skal man selge en vare i et land, oppstår det behov for en valutatransaksjon, slik at selger kan bruke den inntekten i sitt eget hjemland. Det er godt dokumentert at internasjonal handel er en viktig årsak til at vi har velstandsvekst i hele den industrialiserte verden. Alle forsøk på å begrense denne handelen har en kostnad som i realiteten dreier seg om redusert velferd. I dagens situasjon er det helt åpenbart at det beste man kan gjøre, er å trekke u-landene med i det internasjonale varebyttet. Det vil kanskje være det viktigste tiltaket for å bringe disse landene ut av fattigdom. Det er godt underbygd at frihandel gir økt økonomisk vekst. Siden frihandel vil være noe av det viktigste for u-landene for å komme ut av fattigdommen og sikre sin befolkning en bedre levestandard, er det oppsiktsvekkende at et parti som SV går i spissen for både en avgift på valutatransaksjoner og ikke minst nok engang et forsøk på å begrense frihandel. Jeg skulle veldig gjerne like å vite hva slags oppskrift SV har for at u-landene skal bli invitert inn i det gode selskap, altså inn i de industrialiserte landenes handel, slik at de på et eller annet tidspunkt kan stå på egne ben, være selvhjulpne og ha en økonomi som går rundt, og på eget grunnlag kan være med på å trygge egne innbyggeres velferd for fremtiden. Det har jeg ikke oppfattet at SV har noen klare svar på, men i stedet er man på full fart mot å legge en avgift på et marked som i all hovedsak fungerer svært tilfredsstillende. Etter mitt skjønn vil det være gal bruk av ressurser hvis Norge skal arbeide internasjonalt for å utrede en eventuell innføring av en avgift på valutatransaksjoner. Det er rimelig åpenbart at en slik avgift må være helt global hvis effekten skal være det den måtte være tenkt, og det er ingen tegn til at et slikt forslag vil få internasjonal tilslutning. Så dette er ingen ny sak fra SVs side, men jeg er fortsatt glad for at stortingsflertallet er rimelig samlet i synet på en slik avgift. Jeg vil igjen utfordre SV til å beskrive hvordan de mener at u-landene skal komme ut av fattigdomsfellen sin på annen måte enn gjennom frihandel, for det er åpenbart SVs politikk.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Jeg registrerte at representanten fra Arbeiderpartiet forsøkte å fremstille dette forslaget som et ritual. Men det er i hvert fall slik at noen i denne salen faktisk er opptatt av hva som skjedde med de 170 000 private aksjonærer som ble rammet av statens overtakelse av de private bankene under bankkrisen. Så sier representanten fra Arbeiderpartiet at det å spekulere i aksjer ikke er risikofritt. Nei, det tror jeg alle vet. Jeg tror alle er klar over at det å være i aksjemarkedet kan være en risikofylt atferd. Men det blir jo særdeles risikofylt hvis den aktøren som man kanskje burde stole på som stabil, troverdig, forutsigbar og ikke minst på parti med landets innbyggere, staten, er den som kanskje i første rekke bidrar til at 170 000 aksjonærer får sine verdier nullstilt gjennom en sånn prosess. Det er faktisk slik at da Banklovkommisjonen hadde sin gjennomgang av dette, slo også de fast at det var en skammelig behandling av de private aksjonærene som fant sted. Slik jeg ser dette, er dette kanskje den siste anledningen denne salen har til å gjøre noe med denne saken. Vi står fortsatt foran et vesentlig nedsalg av bankaksjer fra statens side, og uansett vil staten gjennom sitt samlede engasjement og nedsalg trolig gå ut med en økonomisk gevinst. Men uavhengig av om hvorvidt staten blir sittende igjen med en betydelig økonomisk gevinst eller ikke, har staten et moralsk ansvar når det gjelder å gjøre opp for sin svært tvilsomme håndtering av bankkrisen. Derfor synes jeg det er synd at det ikke er flertall i denne salen for å gi en kompensasjon som tross alt burde bli gitt, basert på at man burde ta et moralsk ansvar. Det var nemlig slik at 170 000 private aksjonærer fikk sine aksjer nedskrevet til null. Staten sørget dermed for å fjerne en vesentlig del av det brede, nasjonale eierskapet som mange småaksjonærer i disse bankene representerte i sin tid. Jeg skal ikke gjøre dette til en lang debatt, men jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets forslag. Jeg håper fortsatt på at stortingsflertallet vil ta til fornuft og ta det moralske ansvaret for denne skandalen gjennom å bevilge en økonomisk kompensasjon til de tidligere private aksjonærene.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
At Høyre nå skal stemme mot noe de er for, får Høyre svare for selv. Det som fikk meg til å ta ordet var representanten Djupedals historiebeskrivelse av hva som faktisk skjedde, og forsøket på å fremstille det som at han jo syntes synd på alle disse aksjonærene, men at det tross alt ikke var denne salens feil. Da har jeg lyst til å minne om at det som faktisk skjedde, var at aksjekapitalen i de tre største forretningsbankene ble nedskrevet til null. Og det skjedde på bakgrunn av en svært omstridt særlov som ble vedtatt høsten 1991. Det var en slags ekspropriasjonslov som gav staten hjemmel til å overta banker i krise ved å nedskrive aksjekapitalen til null, uten å gå veien om offentlig administrasjon. Så ble denne loven vedtatt etter en svært rask saksbehandling, som gjorde det mulig for Regjeringen å nedskrive aksjekapitalen. Dermed fikk heller ikke de private aksjonærene fradrag for sine tap, noe de ville hatt krav på etter skattereformen hvis Regjeringen hadde ventet med nedskrivingen til etter årsskiftet. Aksjonærer som kunne definere sine eierinteresser i bankene som «aksjer i næring», fikk fullt tapsfradrag også etter de gamle skattereglene. Regjeringen sørget altså for at alle disse private aksjonærene som i første rekke var småaksjonærer, ble fratatt alle sine aksjeverdier uten tapsfradrag på grunnlag av en særlov, som gav rett til ekspropriasjon uten erstatning. Det er en ganske betydelig del av historiebeskrivelsen, som jeg syns det er greit å ta med seg når man vurderer dette spørsmålet. Det er også grunnen til at jeg reiste spørsmålet om det moralske ansvaret i denne saken, fordi man her vedtok denne veldig omstridte særloven, som man i tillegg gav tilbakevirkende kraft, på tross av at man hadde en skattereform som tilsa noe helt annet. Det var svært spesielt. Det førte til at samtlige aksjonærer ikke fikk retten til å trekke fra sine tap. Så kan man jo stille seg spørsmålet: Har denne salen ikke hatt noe som helst med det å gjøre? Eller har den det? Min klare påstand er at denne salen har medvirket kraftig til at mange av disse aksjonærene føler seg snytt. Det har vært skrevet bøker om denne saken, og det at mange har kalt den for tidenes største bankran, er jeg veldig nær ved å være enig i.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Fremskrittspartiet er for så vidt enig med forslagsstillerne i at en sterk norsk finansnæring med internasjonal konkurransekraft er viktig for fremtidig vekst og næringsutvikling i Norge, men vi er uenig med forslagsstillerne i at en stortingsmelding vil kunne gjøre noe med det. Den største feilen som har blitt gjort politisk i Norge i forhold til den norske finansnæringen, er ikke å ta den på alvor. Det har gjennom flere år fra næringen selv vært påpekt behov for endringer i rammebetingelser for å gjøre norsk finansnæring mer konkurransedyktig, uten at stortingsflertallet har vist vilje til å følge dette opp. I stedet har vi sett gjentatte eksempler på at stortingsflertallet har endt opp med å bli særdeles overrasket over fusjoner og sammenslåinger som man av ulike grunner ikke liker. Et viktig tiltak for denne næringen var at man til slutt fikk oppnevnt Konkurranseflateutvalget. Det var for så vidt ikke enkelt å få til det heller, men når det endelig kom, kom det faktisk en del produktivt ut av utvalgets konklusjoner. Derfor er det nå viktig at Regjeringen snarest får fulgt dette opp, slik at prosessen ikke blir forsinket ytterligere. Etter min vurdering er vi allerede for forsinket. Det er grunnen til at vi stadig kommer i relativt kaotiske situasjoner knyttet til fusjonsspørsmål og andre alliansedannelser i finansnæringen – man har altså ikke trukket opp de nødvendige, tilstrekkelige rammebetingelsene på forhånd. Den pågående strukturendringen er drevet frem av markedsmessige forhold. Da er det heller ikke ønskelig at det offentlige blander seg mer inn enn det som strengt tatt er helt nødvendig ut fra hensynet til konkurranse, eller hensynet til økonomisk soliditet. Så igjen: en oppfordring til Regjeringen om at man snarest følger opp Konkurranseflateutvalgets innstilling. Jeg håper finansministeren merker seg dette.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Jeg slutter meg i all hovedsak til det saksordføreren har sagt, men vil bare knytte én kommentar til denne saken, fordi det er vanskelig å se denne saken helt isolert fra en sak vi senere skal behandle i Odelstinget, som går på avskrivningssatser for landbruket. Departementet har altså etter påtrykk fra forlikspartnerne gått inn og endret avskrivningssatsen for landbruk fra 2 til 4 pst., for å bøte på det som skjedde på hotell Plaza en sen nattetime. Og det jeg på en måte tror er lærepengen av dette, er at man ikke kan gjøre denne typen store endringer i et avskrivningssystem uten å ha tenkt nøye nok gjennom det. Det som ble resultatet av dette budsjettforliket mellom sentrum og Arbeiderpartiet, ble endringer i avskrivningssatsene. Så oppdager man at dette rammer landbruket spesielt sterkt, og går tilbake og endrer den ene, men ikke de øvrige. Det betyr at jeg står inne for det saksordføreren har redegjort for, men det er nok likevel en lærepenge for forlikspartnerne at denne måten å håndtere skatte- og avgiftssystemet på, i all hovedsak er en dristig øvelse når man ikke har tenkt seg tilstrekkelig om på forhånd.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-28:
Den nylig avgåtte sjeføkonom i Verdensbanken, Joseph Stiglitz, var nylig i Sverige og kom da med en kraftsats om økonomene som styrer de store internasjonale organisasjonene. Han kalte dem tredjerangs økonomer fra førsterangs universiteter, og han sa videre at de har mer forstand på femstjerners hoteller enn på landsbyene de skal besøke. Det betyr altså at kritikken mot en del av de råd som gis, faktisk ofte er sterkere fra de faglige miljøene enn de er fra politikere eller allmennheten generelt. Det er jo fordi disse institusjonene har hatt en veldig viktig rolle, men dessverre har de altså kjørt seg fast i et spor som gjør at de ikke i samme grad lever i den nye tid og gir de råd som er nødvendige i den tid vi nå lever i. Og det er særlig det forhold at valutatransaksjoner har økt så vesentlig gjennom de siste to tiår, som gjør at man må komme med nye typer råd. Hr. Foss var inne på Tobin, som han sa tar avstand fra sitt eget forslag. Det gjør han jo ikke, han tar avstand fra Attac. Og det må han gjerne. Mitt poeng er følgende: Vi vil ikke legge oss opp i hva som er langsiktige og kortsiktige transaksjoner. Det må hver enkelt virksomhet gjøre. Poenget er at i det øyeblikket man gjør en del transaksjoner ulønnsomme, vil bedriftene ut fra en kommersiell vurdering ikke foreta slik transaksjon, rett og slett fordi den av natur kanskje vil være kortsiktig, og da vil man ikke få den forespeilte fortjeneste på transaksjonen. Det er jo det som gjør dette forslaget klokt, og som gjør det operativt. Så er jeg når som helst villig til å diskutere andre gode forslag. Det jeg kanskje tror representanten Foss og andre motstandere ikke i tilstrekkelig grad tar innover seg, er at vel har markedsliberalismen vunnet, og den har nok vunnet en knusende seier, og heller ikke er det mulig å se at det fins noe som helst som kan erstatte den – kanskje heldigvis. Men poenget er: Hvilke styringsgrep skal man da bruke for å prøve å skape en relativt større grad av stabilitet enn det vi i dag har? Og høyresiden i Norge, som høyresiden i mange land, sier at markedet fikser dette. Men markedet gjør jo ikke det. Poenget er at det er denne kombinasjonen av politiske styringsgrep og markedet som sannsynligvis vil skape en bedre verden for folk flest, og ikke denne ensidige fokuseringen på at markedet i seg selv er så genialt. Jeg tror at mange land over tid vil se at man har bruk for dette. Jeg kunne godt tenkt meg at man diskuterte dette i et bredere fora enn bare i Stortinget. Jeg mener at Sikkerhetsrådet burde være en naturlig arena for dette. Jeg mener at Sikkerhetsrådet burde hatt en internasjonal konferanse for å prøve å diskutere styringsgrep. Det er dessverre ikke vilje til dette i Det norske storting, men i mange andre land diskuterer man denne type problemstilling. Jeg syns det er synd at norsk høyreside velger å stille seg på utsiden. Hvis vi ser på det internasjonalt, er det faktisk sterke krefter i konservative, økonomiske miljøer som mener at det nå er nødvendig å finne nye styringsgrep. Dette er et forslag. Hvis det kommer opp andre forslag, er jeg når som helst villig til å diskutere også dem.