Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2003-03-21:
Krigen i Irak er nå inne i sitt andre døgn. TV-bildene bringer glimt fra de militære aktiviteter og kamphandlinger inn i alle norske hjem. Norge er ikke med i denne krigen, men den berører oss alle. Krig er alltid et onde. Også denne gang gjelder våre største bekymringer sivilbefolkningen. Den har lidd lenge under Saddam Husseins despotiske regime – med kriger og undertrykkelse. Nå lever den jevne iraker i nagende uvisshet om hva denne krigen kan medføre. Norges holdning er klar. Vi kan ikke støtte denne krigen. Norge har konsekvent fastholdt at militære aksjoner må ha en klar folkerettslig forankring gjennom et nytt vedtak i Sikkerhetsrådet. Et slikt vedtak er ikke fattet. Den norske regjering har – med bred støtte i Stortinget – konsekvent støttet FNs strategi for en avvæpning av Irak. Norge var med da Sikkerhetsrådet 8. november i fjor enstemmig vedtok resolusjon 1441. Den viste en vei som vi gav vår fulle støtte, en vei vi har kalt FN-sporet. Vi hadde håpet at Saddam Hussein ville etterkomme de mange bindende krav FN har stilt til ham, slik at vi kunne fått en fredelig løsning på denne konflikten. Iraks regime samarbeidet gradvis mer, men bare halvhjertet og motstrebende. Irak har ikke oppfylt kravene i resolusjon 1441. Etter hvert gav diplomatiet, våpeninspeksjonene og økende militært press større resultater. Derfor ønsket vi å gi FNs våpeninspektører mer tid, samtidig som Irak ble avkrevd konkrete nedrustningsskritt innen stramme, men gjennomførbare tidsfrister. Det er dypt beklagelig at Sikkerhetsrådet ikke klarte å bli enig om veien videre. Vi appellerte i det lengste til Sikkerhetsrådet om å samle seg om en omforent strategi – i samsvar med resolusjon 1441. Det ville ha gitt den største muligheten for fred. Slik gikk det ikke. Vi har ønsket å løse Irak-konflikten på en fredelig måte. Nå blir den gjort opp med militære midler. Å vinne krigen er én ting. Noe helt annet er å vinne freden etterpå. I dette øyeblikk er det stor usikkerhet – både om krigens gang og om de internasjonale og mer langsiktige konsekvenser. Vi står i en situasjon som er krevende for oss alle. Vi kjenner på sterk uro over hva utviklingen kan bringe. I denne situasjonen vil jeg framheve tre viktige anliggender: For det første håper vi at de militære operasjoner kan avsluttes raskest mulig. For det andre: Det er viktig at sivilbefolkningen skånes mest mulig, og at deres lidelser lindres gjennom effektive humanitære bidrag. Og for det tredje: I et lengre perspektiv må Irak – og Midtøsten-regionen for øvrig – sikres en stabil framtid med fred, frihet og demokrati. Norge skal aktivt bidra til å lindre nød gjennom humanitær bistand! Norge er også rede til å bidra til oppbygging av det irakiske samfunnet etter at krigen er avsluttet. Men vi vil mer enn dette. Vi vil se vårt arbeid for fred og sikkerhet i et videre perspektiv. Regjeringen vil derfor målbevisst arbeide for: at hele Midtøsten-regionen stabiliseres, og at det skapes framgang i den fastlåste konflikten mellom israelerne og palestinerneat samholdet i den globale alliansen mot terror fremmes, og at grobunnen for hat og terrorisme fjernesat splittelsen i de internasjonale samarbeidsfora overvinnes – og at FN styrkes som fredsorganisasjon Vi må ikke slå av på våre mål: fred i Midtøstentrygghet mot internasjonal terrorstyrking av folkeretten og FN som fredsorganisasjon Det er disse mål vi nå må ha blikket rettet mot. Både i FN, NATO og EU har vi opplevd spenninger og uenighet i denne sak. Motsetningene var sterke. Heller enn å sementere splittelsen trenger vi nå å bygge broer. Norge vil bidra til at vi raskest mulig kan normalisere samarbeidet i de organer hvor vi er med. Blikket må derfor nå rettes framover. I dette perspektiv vil jeg også se dagens konfliktsituasjon i Irak og de utfordringer den stiller oss overfor. Mange har et vagt bilde av Irak. Det er verdt å minne om at i dette området lå en av vår sivilisasjons vugger. Mesopotamia gav verden det første alfabet 2 500 år før Kristus og det eldste lovverk 1 750 år før Kristus. Uttrykket «øye for øye, tann for tann» er tatt fra henholdsvis paragrafene 196 og 200 i Hammurabis lovverk. Irak er også opprinnelseslandet til Gilgamesj, et av verdens eldste bevarte litterære verk fra ca. 2 000 år før Kristus. Babels tårn og De hengende haver ble bygd i Irak. Dette kulturlandet, rikt på olje, er blitt ødelagt av despoten Saddam Hussein. Det er en tragedie. Han har startet kriger mot to naboland, med enorme tap av menneskeliv og utarming av landet som resultat. Han har brukt kjemiske våpen mot det kurdiske mindretallet. Bare i byen Halabja døde mellom 3 500 og 5 000 mennesker for 15 år siden. Mellom 50 000 og 100 000 irakiske kurdere døde som resultat av systematiske bortføringer, henrettelser og gassangrep fra februar til september 1988. Bare tre år etter angrep han shiamuslimene i sør, som hadde gjort opprør i kjølvannet av Golf-krigen. Trolig ble nær 30 000 mennesker drept av regimet under denne kampanjen. Områdene til våtmarksaraberne ble tørrlagt ved hjelp av nye dreneringssystemer. En flere tusen år gammel kultur ble utslettet. At Saddam Hussein i dag ser «skriften på veggen» – et uttrykk som for øvrig kommer fra en bibelfortelling som finner sted nettopp i Babylon – bør vi derfor egentlig glede oss over. Det vi beklager, er måten det skjer på. Etter Golf-krigen i 1991 har FNs sikkerhetsråd vedtatt en rekke resolusjoner om Irak. Våpeninspektører fra FN og Det Internasjonale Atomenergibyrået har gjort en stor innsats for å kontrollere om Irak har ulovlige masseødeleggelsesvåpen og sikre dokumentert ødeleggelse av disse. Saddam Husseins regime oppfylte ikke sine forpliktelser til aktivt samarbeid med inspektørene. Likevel ble forbudte våpen funnet. I perioden fram til 1998 ble mye av Iraks masseødeleggelsesvåpen destruert. Inspeksjonene førte til ødeleggelse av langt flere av disse våpnene enn det som ble ødelagt gjennom Golf-krigen. Våpeninspeksjonene måtte avbrytes i 1998 på grunn av Iraks handlemåte. De kom ikke i gang igjen før etter at Sikkerhetsrådet vedtok resolusjon 1441 den 8. november 2002. Det har vært bred enighet om at Irak ikke har oppfylt sine forpliktelser i henhold til denne resolusjonen. De har etter hvert samarbeidet bedre om prosess, men langt fra godt nok på innhold når det gjelder å gi tilfredsstillende dokumentasjon på at forbudte våpen virkelig er ødelagt. Kontrollerte ødeleggelser av Al-Samoud-raketter har imidlertid funnet sted. Det var positivt. Uenigheten i Sikkerhetsrådet har derfor ikke stått om hvorvidt Irak har misligholdt sine forpliktelser – det er det enighet om – men hvorvidt framgangen i kontroll- og nedrustningsarbeidet har gjort det riktig å gi mer tid til å fortsette arbeidet for avvæpning av Irak på fredelig vis. På tross av at Irak har misligholdt resolusjon 1441, kom den norske regjering til at våpeninspeksjonene burde ha fortsatt fordi det var gjort framgang. Det burde vært utarbeidet et konkret arbeidsprogram med oppnåelige tidsfrister. Hvis Irak hadde utvist et fullstendig samarbeid, kunne dette gitt håp om en fredelig løsning. Vi ønsket at en gikk lenger på fredens vei og utprøvde den. Fra norsk side vil vi sterkt beklage at Sikkerhetsrådet ikke maktet å arbeide seg fram til en omforent strategi for det videre arbeid med Irak-spørsmålet. Skal rådets autoritet og evne til å løse sine oppgaver opprettholdes, kreves vilje til kompromiss og til å respektere rådets spesielle posisjon i spørsmål om trusler mot internasjonal fred og sikkerhet. Vi har sett det som maktpåliggende å bidra til at Iraks masseødeleggelsesvåpen avskaffes uten bruk av militær makt. Bruk av militær makt må alltid være absolutt siste utvei når alle andre er utprøvd og hvis alternativet er verre. Den samme etiske grunnholdning lå til grunn for de vurderinger og de valg vi gjorde i forbindelse med terroristnettverket Al Qaida og det brutale Taliban-regimet i Afghanistan og i forbindelse med operasjonene i Kosovo. Da ble som kjent våre konklusjoner en annen – da støttet vi de militære aksjonene. Det faktum at en del land har gått til militæraksjon mot Irak uten autorisasjon fra et nytt sikkerhetsrådsvedtak, har ført til en debatt om denne krigens forhold til folkeretten. Sveriges statsminister har uttalt at USA bryter med folkeretten. Fra britisk og dansk side er det derimot lagt fram argumentasjon for at en folkerettslig forankring finnes. Dette har vært nøye vurdert på norsk side. Regjeringen bygger på folkerettslige vurderinger fra vårt eget utenriksdepartement og dets ekspertise, som jeg ikke har funnet det riktig å legge politiske føringer på. Oppsummeringsvis kan det på denne bakgrunn sies: Ved sine fortsatte brudd på resolusjon 1441 er det ingen tvil om at Irak har utsatt seg for de alvorligste følger. De materielle folkerettslige kravene for maktbruk i samsvar med FN-pakten og resolusjon 1441, sett i sammenheng med resolusjonene 687 og 678, er derfor klart til stede. Men FN-pakten og systemet i resolusjon 1441 viser imidlertid også at det er prosessuelle krav som skal ivaretas, dvs. krav til framgangsmåte for å iverksette maktbruk. Dette innebærer at Sikkerhetsrådets syn må komme klart til uttrykk. Vi må konstatere at Sikkerhetsrådet ikke ble enig om et nytt vedtak som faktisk konstaterte at den siste mulighet for en fredelig løsning var uttømt, noe som i tilfelle – hvis de hadde blitt enige om det – ville gitt et ubestridelig folkerettslig grunnlag for maktanvendelse. Folkerettslig kan det selvsagt reises spørsmål ved om maktbruk uten et nytt FN-vedtak er i samsvar med FN-pakten. Men fraværet av et nytt sikkerhetsrådsvedtak innebærer ikke uten videre at militære operasjoner derved er i strid med folkeretten. For å summere opp disse folkerettslige betraktningene på dette punkt: Ut fra innholdet i de vedtak som tidligere er fattet, og som er bekreftet i resolusjon 1441, utsetter Irak seg for meget alvorlige konsekvenser ved det fortsatte vesentlige mislighold av denne resolusjonen. Men uten et nytt vedtak av Sikkerhetsrådet foreligger det ikke et klart folkerettslig grunnlag for maktanvendelse. Dette er vår oppfatning, samtidig som vi er klar over at andre vil argumentere for andre syn. Men Regjeringens holdning er ikke først og fremst basert på juridiske og folkerettslige vurderinger. Regjeringen har ut fra en helhetsvurdering truffet en politisk konklusjon, og den er klar. Vi kan ikke gi vår tilslutning til denne militære operasjonen. Dette er mer en politisk enn en rettslig vurdering. Allierte og nærtstående land har hatt ulike syn på sider av Irak-konflikten. Våre synspunkter er vel kjente i andre land. Jeg redegjorde selv for disse, bl.a. i en samtale med president Bush for knapt en uke siden. USA respekterer våre posisjoner og legger samtidig avgjørende vekt på å videreføre det utmerkede og langvarige samarbeidet som har vært mellom Norge og USA. Presidenten understreket da også selv i samtalen at det er naturlig med diskusjoner og meningsforskjeller mellom venner og allierte. Vi var enige om at det nære og gode samarbeidet mellom våre to land vil fortsette. Vi har dessverre sett at det har oppstått spenninger innenfor NATO i håndteringen av Irak-situasjonen. At vi opplever denne typen motsetningsforhold i et fellesskap av 19 demokratiske land, er noe vi må regne med. Det er imidlertid viktig at vi nå kan legge uoverensstemmelsene bak oss. Uenigheten i håndteringen av Irak-krisen går både mellom europeiske allierte og over Atlanteren. Vi står med andre ord ikke overfor et motsetningsforhold mellom Europa og USA. Norge var gjennom hele den kalde krigen blant de NATO-land som hadde klare fordeler av alliansesolidariteten. Nå er Tyrkia som naboland til Irak spesielt utsatt. Dette er bakgrunnen for de tiltak som er iverksatt fra NATOs side for å trygge Tyrkias sikkerhet. Dette omfatter kontinuerlig overvåking av tyrkisk luftrom og utplassering av rakettsystemer for å avskjære fiendtlige angrep. I tillegg bidrar NATOs medlemsland med utstyr for å beskytte sivilbefolkningen mot angrep med kjemiske og biologiske våpen. Norge er blant de NATO-land som har bidratt vesentlig til dette, og vi har imøtekommet behov som Tyrkia har definert som særlig viktige. Våre bidrag følger naturlig av våre allianseforpliktelser og er et synlig uttrykk for solidaritet med våre alliansepartnere. Det er nå viktig at samholdet i FNs sikkerhetsråd og i NATO gjenetableres. Bare ved et slikt sterkt internasjonalt samhold er vi i stand til å møte dagens globale utfordringer og trusler. Vi vet ennå ikke hvor stort det humanitære hjelpebehovet blir i forbindelse med den pågående konflikten i Irak. Scenarioene varierer sterkt. Ikke minst er det stor usikkerhet om hvor store flyktningstrømmene blir. Uansett er Norges holdning klar. Regjeringen er innstilt på å gjøre sitt ytterste for å avhjelpe den humanitære situasjonen, som kan bli svært vanskelig. Norge har allerede avsatt 160 mill. kr til humanitære hjelpetiltak, hvorav 130 mill. kr allerede er utbetalt. Norske frivillige organisasjoner har hittil fått utbetalt 75 mill. kr. Regjeringen er i tiden framover innstilt på å øke den humanitære innsatsen og å delta i oppbyggingen av Irak etter krigen. En stor del av den irakiske befolkningen er avhengig av den matdistribusjon som skjer med basis i det FN-styrte «olje for mat»-programmet. Inntekter under «olje for mat»-programmet vil fortsatt kunne finansiere betydelig matvarehjelp. Utenriksministeren sendte i går et brev til FNs generalsekretær hvor han støttet en videreføring av programmet. FNs generalsekretær anmodet i går Sikkerhetsrådet om midlertidig videreføring av «olje for mat»-programmet. Anmodningen drøftes nå i rådet. Det er prinsipielt viktig at det skilles klart mellom militær innsats og sivil nødhjelp. Det har også betydning for hjelpepersonellets sikkerhet. Etter vårt syn må FN få et hovedansvar for den humanitære innsatsen i Irak. Jeg er derfor svært glad for at generalsekretær Kofi Annan har gjort det klart at FN er villig til å ta på seg en slik rolle. Vi har allerede drøftet den humanitære innsatsen med FN i Genève og i New York, med det internasjonale Røde Kors-systemet og med frivillige organisasjoner. Vi vil også trekke på våre nasjonale beredskapsordninger for nødhjelpsprodukter og personell, som har vært brukt også i tidligere internasjonale krisesituasjoner. Vi må se i øynene at den militære aksjonen mot Irak kan få innvirkninger på hele regionen. Den vil kunne få negative konsekvenser for arbeidet med å få i gang igjen den fastlåste dialogen mellom israelere og palestinere. Vi må for all del unngå at konflikten sprer seg, og at vi får en ytterligere forverring av voldsspiralen mellom israelere og palestinere. Norge vil fortsette sitt aktive engasjement og støtte opp under de anstrengelser som nå gjøres for å bringe partene tilbake til reelle forhandlinger, først og fremst gjennom den såkalte Kvartettens bestrebelser. Vi er kjent med at Mahmoud Abbas – bedre kjent som Abu Mazen – nå har akseptert posisjonen som palestinsk statsminister. Jeg håper og tror at utnevnelsen av ham vil føre til at begge parter vil intensivere arbeidet for varig fred. Det er også positivt at USA har forpliktet seg til å spille en aktiv rolle for en slik løsning, noe også president Bush understreket i vår telefonsamtale. Amerikanerne har signalisert at de med det første akter å legge fram det såkalte veikartet for fred. Situasjonen i Irak har medført utbredt frykt for nye terroraksjoner flere steder i verden. Men i Norge vurderes terrorfaren som generelt lav. Det er imidlertid et høyt sikkerhetsnivå i tilknytning til enkelte lands representasjoner i Norge. Forsvaret har derfor innført økt vakthold ved militære avdelinger og installasjoner. Regjeringen har organisert et arbeid med løpende beredskapsvurderinger. Som følge av terroranslaget mot USA den 11. september 2001 er det allerede iverksatt en lang rekke tiltak for å redusere samfunnets sårbarhet mot terrorisme. Nasjonale beredskapstiltak er blitt gjennomgått og styrket. Kriseplaner på sentralt, regionalt og lokalt nivå er oppdatert, og det er iverksatt enkelte akutte tiltak for å styrke Norges evne til å forhindre terrorangrep og redusere sårbarheten i kritiske samfunnsfunksjoner. Videre er det foretatt en bred gjennomgang av beredskapen i sivil sektor og en styrking av denne med om lag 500 mill. kr. Den helsemessige beredskapen mot kjernefysiske, biologiske og kjemiske midler, den såkalte ABC-beredskapen, er dessuten blitt betydelig oppgradert. Vi følger nøye med på utviklingen av trusselbildet mot norsk skipsfart, særlig i Golfen. Vi har en løpende dialog med næringen om beredskapsopplegget. Norge vil fortsette sitt aktive engasjement for å bidra til bekjempelse av internasjonal terrorisme gjennom FN og NATO. Kampen må føres med et bredt sett av virkemidler. Det er nødvendig om vi skal lykkes. Samtidig vet vi at denne kampen kommer til å bli langvarig. Skal vi vinne fram, er det avgjørende at den globale alliansen som ble dannet etter terroranslagene den 11. september 2001, videreføres. Norge vil opprettholde sitt sterke engasjement. Vi deltar aktivt i kampen mot terror med økonomiske, politiske, juridiske og militære bidrag. Vi viderefører vårt omfattende engasjement i Afghanistan for å bekjempe terror og gjenoppbygge landet. Norge har alltid lagt til grunn at det er FNs sikkerhetsråd som har hovedansvaret for opprettholdelsen av internasjonal fred og sikkerhet. FN er en av bærebjelkene i vår utenriks- og sikkerhetspolitikk. Vi må arbeide innenfor rammen av verdensorganisasjonen når vi søker løsninger på internasjonale konflikter. Regjeringen vil arbeide aktivt for å styrke FN. Vi ønsker at organisasjonen skal være et mest mulig slagkraftig instrument. FN skal være vår fremste fredsorganisasjon i arbeidet for internasjonal sikkerhet og fred. Det har vært helt avgjørende for oss at Irak-spørsmålet også skulle håndteres av FNs sikkerhetsråd. Både mens Norge var medlem av rådet og senere, har vi konsekvent holdt fast ved at FN har hovedansvaret, og at det tilsier at FN-sporet skal følges. Vi har aktivt forsøkt å fremme vårt syn overfor Sikkerhetsrådets medlemmer, også etter at vi selv trådte ut av rådet. FNs sikkerhetsråd har i Irak-spørsmålet opplevd et tilbakeslag. Vi må gjøre alt vi kan for at dette skal bli en kortvarig episode. FN har nemlig opplevd tilbakeslag før og har kommet sterkt igjen. Ingen andre kan fylle FNs rolle i en stadig mer globalisert verden. FN blir stadig mer uunnværlig. Vi ser allerede tegn til at Sikkerhetsrådets medlemsland – uavhengig av ulikt syn på Irak-spørsmålet – raskt ønsker FN inn igjen på banen. Det lover godt, og det vil være en utvikling som Norge gir sin helhjertede støtte. La meg avslutningsvis oppsummere mine hovedpoeng: Gjennom mange år har Iraks masseødeleggelsesvåpen voldt verdenssamfunnet bekymring – med god grunn. Irak har gjentatte ganger misligholdt de forpliktelser FN har pålagt landet. På basis av Sikkerhetsrådets resolusjon 1441 ble våpeninspeksjonene satt i gang igjen før jul. Irak har ikke samarbeidet slik resolusjonen forutsatte. Men inspeksjonene viste framgang, og vi ønsket derfor å gi inspektørene mer tid. Sikkerhetsrådet maktet ikke å finne en samlende løsning, noe Norge sterkt beklager. USA og Storbritannia har på dette grunnlaget startet krig, noe Norge ikke kan støtte når den militære maktbruk ikke har forankring i et nytt sikkerhetsrådsvedtak. Men i denne situasjonen vil Norge stille opp med humanitær hjelp og etter hvert også bidra til oppbyggingen av Irak etter krigen. Regjeringen vil samtidig understreke betydningen av å bidra til å løse konflikten mellom israelere og palestinere. Det er en nøkkel til både å sikre disse to folk en framtid i sikkerhet og til å redusere spenningsnivået i hele regionen. Det vil også være en prioritert oppgave for Regjeringen å bidra til å overvinne de motsetninger vi har sett innen internasjonale organisasjoner som FN og NATO. For Norge vil oppslutning om det multilaterale samarbeidet gjennom FN og det transatlantiske samarbeidet basert på NATO fortsatt være bærebjelker i norsk utenrikspolitikk.