Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2008-01-17:
Det har vært mye mediefokus på erstatningsordningen for barn i barnehjem og spesialskoler for barn med atferdsvansker, og med rette. For er det noe som er sikkert, så er det at så snart staten skal betale ut erstatninger, så tar det tid - jeg er egentlig litt flau over å stå her i dag. Jeg vil først starte med begynnelsen, for vi trenger vel alle en oppdatering på hva denne saken egentlig dreier seg om. For mange år siden gikk det første av barnehjemsofrene til sak mot Bergen kommune. Dette må ha vært i 1999, eller der omkring. Hun var den første som kom med sitt krav til Bergen kommune - en modig og sterk kvinne som hadde greid seg på tross av og ikke på grunn av at hun var plassert i en offentlig barnevernsinstitusjon. Saken ble den gang behandlet i formannskapet i Bergen, og et politisk flertall besluttet å forsøke å få til et forlik med kvinnen. Dette fikk de til. Men i etterkant av denne saken kom det svært mange henvendelser om det samme. Mange var blitt utsatt for alvorlige fysiske og seksuelle overgrep. Snart viste det seg at det ikke bare var i Bergen slike overgrep hadde foregått, men over hele landet. Presset ble stort, så stort at det i 2003 ble besluttet å sette ned et kartleggingsutvalg, og 1. november 2004 ble deres rapport, NOU 2004:23 «Barnehjem og spesialskoler under lupen», lagt fram. Denne rapporten resulterte i St.meld. nr. 24 for 2004-2005 Erstatningsordningar for barn i barneheimar og spesialskular for barn med åtferdsvanskar. Mens dette kartleggingsutvalget holdt på med sitt arbeid, kom det stadig nye saker til. Noen sendte erstatningskrav til kommunene sine og fikk avslag. Noen rettet erstatningskravet til Billighetserstatningsutvalget og fikk avslag på grunn av manglende dokumentasjon på misbruk og mishandling. De menneskene det her angår, eller, for å si det litt brutalt, de som har overlevd og kommet seg helskinnet eller tilsynelatende helskinnet gjennom det de var med på som barn, de fortjener jammen statens respekt. Fra 1954 til 1980 var det knapt noen som hadde hørt om barns rettigheter. Dette var små barn som foreldrene ikke kunne forsørge og derfor overlot i det offentliges varetekt. Men det var også barn som barnevernet og barnevernsnemndene på den tiden tok bort fra hjemmet fordi de der var utsatt for rus, vold eller seksuelt misbruk. De ble sendt bort til noe som var enda verre. Staten var seg ikke sitt ansvar bevisst, og mange barn sultet, frøs, ble utsatt for slag og mobbing og til og med for seksuelt misbruk. Kan vi tenke oss hvordan dette må ha vært for et lite barn, som kanskje i utgangspunktet ikke hadde de aller beste forutsetningene? Kan vi det? Vi kunne det. Vi kunne det i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen i forrige periode. Derfor valgte vi ikke å gjøre denne saken til en politisk sak, derfor valgte en samlet komite ikke å skåre billige poenger. Det var faktisk konsensus i komiteen om at i denne saken skulle ingen ha ordet, bortsett fra saksordføreren. Hun skulle få legge fram en samlet komiteinnstilling, av hensyn til de berørte parter og ikke minst i respekt for de berørte parter. Vår intensjon, dvs. komiteens intensjon, var å få disse vanskelige og svært følelsesmessige sakene behandlet på en svært smidig måte, dels fordi staten hadde vært pådriver i å få makulert den delen av bevismaterialet som kunne brukes, men også fordi dette for mange ville rive opp igjen grodde sår. Flere av komiteens medlemmer mente at det var best hvis vi fikk opprettet et særskilt utvalg for disse sakene, slik at sakene ble behandlet raskt og effektivt. Men som sagt falt man ned på en konsensus også her om å tilpasse reglene etter disse sakene, både når det gjaldt dokumentasjon, når det gjaldt beløp, og ikke minst når det gjaldt foreldelse. Det tok tid før Billighetserstatningsutvalg II var på beina, og enda lenger tid tok det før de greide å fortolke hva det var komiteen hadde ment i sine merknader. Så lang tid tok det at komiteen måtte sende et brev til justissekretariatet for å rydde unna enhver tvil om tolkningen. Dette er også skrevet under av en samlet komite i denne stortingsperioden. Da begynte det faktisk å skje ting, og det behandles nå en betydelig mengde saker i utvalget. Men det står altfor mange saker på vent. Jeg vil si at komiteen hadde en god dialog med daværende statsråd Dåvøy i denne saken, og at vi alle hadde samme forståelse av utfordringene for disse menneskene. I våre merknader og i våre drøftinger partiene imellom ble det også rettet fokus mot at selv om man hadde fått erstatning fra det tilpassede billighetserstatningsutvalget, var dette ikke til hinder for at den enkelte kunne gå til særskilt søksmål mot staten. Men komiteen la til grunn, og forutsetter, at foreldelse ikke blir gjort gjeldende i saker som omhandler denne gruppen. Komiteen forutsetter - og da finner jeg det underlig at statsråden i et av sine svar på et av de åtte spørsmålene som bare det siste året er stilt vedrørende disse sakene, sier følgende i spørsmål nr. 139, datert 31. oktober 2007, stilt av representanten Arne Sortevik: «Komitéuttalelsen til St.meld. nr. 24 om at det forutsettes at foreldelse ikke blir gjort gjeldende i disse sakene, inngikk som et viktig moment i statens konkrete vurdering av foreldelsesspørsmålet i saken. Staten fant imidlertid, etter en samlet vurdering av de ulike hensyn som gjør seg gjeldende, det riktig å påberope seg foreldelse i denne saken.» En enstemmig komite sier en ting som statsråden velger å se bort fra. Hva er de ulike hensyn som gjør seg gjeldende? Velger staten å se bort fra forutsetningene som Stortinget la til grunn, fordi det koster penger? Begår staten nok et overgrep mot overgrepsofrene ved å påberope seg foreldelse, dette til tross for hva Stortinget - et enstemmig storting - har sagt? Hva skal barnehjemsbarna og skolehjemsbarna tenke? Det er et under at de ikke allerede har mistet respekten for oss som politikere, men det verste er vel at de også snart mister det lille de har igjen av selvrespekt. Håper statsråden på at de som har vært utsatt for overgrep i en eller annen form, ikke skal orke mer, gi opp og dermed falle fra? Altfor mange har falt fra. Den behandlingen en del av disse barna fikk, har kostet dem livet. Er det virkelig slik at statsråden kan velge å se bort fra de vedtak og de merknader som Stortinget har gjort?