Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2008-02-05:
Vi forholder oss til at det er i morgen Regjeringen vil orientere om hendelsene rundt terrorangrepet mot Serena Hotel den 14. januar. Vi vil derfor ikke kommentere denne hendelsen spesielt i dag, og heller ikke ta for oss hvilke konsekvenser denne hendelsen må få i forhold til videre oppfølging. Dette kommer vi tilbake til etter møtet i den utvidede utenrikskomite i morgen. La meg for det første si at vi har fått en meget bra redegjørelse fra utenriksministeren. Det er klar tale. Det er ingenting i denne overordnede analysen og strategien som ikke deles av Fremskrittspartiet. Situasjonsbeskrivelsen er god og realistisk. Ønsket om en afghanisering av det arbeid som det internasjonale samfunn gjør, er viktig. Forskjellene oss imellom er først og fremst knyttet til de begrensninger som legges på norske militære som sendes til Afghanistan, og enkelte ganger vil vi også være uenige om omfanget på den norske militære deltakelsen. I fjor høst sa 60 pst. av afghanerne i en meningsmåling at man var positive til den utenlandske militære tilstedeværelsen. Kun 16 pst. var negative. Våre soldater og andre er der etter invitasjon fra den afghanske regjering og har et solid FN-mandat i ryggen. Det er altså ingen fiendtlig okkupasjonsstyrke som har besatt landet, og som driver en aggressiv angrepskrig, som noen hevder. Dette er viktig å understreke for å forstå de rammer som vi og andre land opererer under i Afghanistan. Vi velger å delta både militært og sivilt for å endre kursen i Afghanistan til det bedre. Vi satser mye politisk, menneskelig og økonomisk på å lykkes. Vi deler den brede oppfatningen om at å lykkes krever så vel sivil som militær innsats. Begge deler og en helhetlig bred tilnærming til oppgaven er nødvendig, og vi er glad for at mange aktører ser den sivile delen som viktig og kanskje stadig viktigere. Men å tro at det militære kan nedtrappes som en følge av dette, blir farlig og leder ingen steder. Enhver svakhet, nedtrapping og usikkerhet i den NATO-ledede operasjonen vil utnyttes til fulle av fienden. Derfor er første bud for å lykkes å forene krefter, satse tilstrekkelig og intensivere de militære operasjonene i tråd med vedtatt strategi. Hittil har for mange land unnlatt å stille opp på en god nok måte, og de land som stiller, legger begrensninger som ikke nødvendigvis er militært effektive. Geografiske begrensninger og andre begrensninger virker mer innrettet mot den innenrikspolitiske debatt enn mot den virkelighet som er i Afghanistan. Norge er ikke alene om slike begrensninger. Det gjør ikke situasjonen bedre. Jeg har til gode å møte dem som mener at disse begrensningene bringer oss nærmere en løsning på sikkerhetssituasjonen i Afghanistan. Hvis vi ikke satser det som er påkrevd, vil altfor mange afghanere som i dag sitter på gjerdet, heller satse på Taliban-elementer, ikke fordi de er enige med Taliban i deres politikk, men fordi de av hensyn til egen og familiens sikkerhet ikke har råd til å la være. Når vi først har valgt å gå inn i dette landet for å befri det fra Taliban, må vi i det minste forsøke å gjøre jobben helt og fullt. Det er viktig å analysere alt vi gjør i Afghanistan grundig, og hele tiden søke å lykkes bedre enn vi gjør i dag. Men at problemet med selvmordsbombere og manglende sikkerhet kan løses ved utelukkende å fokusere på sivil bistand eller sterkere rolle for FN eller forhandlinger med Taliban, er retorikk for dem som ikke er villig til å satse det som kreves militært. Nå vil jeg gjenta at tilnærmingen til Afghanistan må være bred og ha en agenda som inneholder mange elementer, og få ting skal utelukkes hvis det kan gi håp om en bedret sikkerhetssituasjon. Men det blir noe naivt å tro at vi kan erstatte våpenmakt med noe annet. Dessverre krever en løsning på bakken i Afghanistan soldater på bakken i Afghanistan, og heller ikke bare fly som slipper bomber mot mer eller mindre godt definerte mål. Dette er realiteten, og det er dette vi må forholde oss til. Vi skulle gjerne ønske at det var annerledes. Men noe som ligner på en slutt i Afghanistan, kan ikke komme uten at NATO samlet strekker seg til det ytterste for i fellesskap å skaffe nødvendige styrker for å løse oppgaven. Derfor er vi glad for signalene fra Regjeringen om NATOs ledende rolle og viktigheten av det militære bidrag. Vi håper alle partier i Regjeringen vil være med og understreke dette. Som sagt må det parallelt satses på mange andre elementer, som utvikling av de afghanske myndigheters evne til å styre landet, forsøk på å stoppe negative elementer fra fritt å bevege seg over grensene fra naboland og satsing på fattigdomsbekjempelse og utvikling. Dette krever nødvendig koordinering og evne til å finne kanaler for bistand som gir det håp sivilbefolkningen trenger. Menneskerettighetssituasjonen i Afghanistan var håpløs og tragisk under Taliban, men selv i dag er den vanskelig, og noen ganger vil jeg si at den er barbarisk. Vi må forvente at det internasjonale samfunnet setter søkelys på dette og holder afghanske myndigheter ansvarlige for hva som skjer. Vi kjemper i Afghanistan for et mer menneskevennlig samfunn enn under Taliban, og da er det viktig å holde fast ved noen prinsipper. Ellers kan det bli vanskelig å motivere alle dem som på en eller annen måte skal engasjere seg i forhold til en endring i Afghanistan. Utenriksministeren la vekt på «afghanisering» i sin redegjørelse, og vi er enig i dette. Men i en slik krevende prosess skal vi også kunne stille krav. Men skal vi kunne stille krav på en troverdig måte, og slik at afghanerne vil lytte, må vi vise tilstrekkelig vilje til å stå last og brast med landet over tid. Da må vi vise at vi er klare til å møte denne alvorlige sikkerhetsutfordringen, og at vi er konsekvente og langsiktige i vårt engasjement. Først da kan vi forvente at afghanere flest gir oss den tillit som kreves i et partnerskap. Først da kan vi med troverdighet også si noe om hva vi ikke aksepterer fra afghanske domstoler og myndigheter. Vi merker oss at redegjørelsen også trekker opp det regionale perspektivet. Dette kan ikke undervurderes. Hvorvidt utviklingen i Pakistan går i en retning som favoriserer utviklingen i Afghanistan, er for oss et åpent spørsmål. Iran ble nevnt, og er en faktor som ikke kan overses. Usbekistans rolle er viktig, og i forhold til narkotikahandelen må trafikken gjennom særlig Tadsjikistan bremses kraftig. Vi har et norsk diplomatisk fokus på Pakistan og Iran. Hvorvidt vi er tilstrekkelig til stede i Usbekistan, Tadsjikistan og andre naboland, er jeg mer usikker på, og et forsøk på å stabilisere situasjonen i Afghanistan krever en bred tilnærming. Vi bruker svært mye midler inne i Afghanistan. Kanskje kan noe mer midler og energi brukes i en regional tilnærming? Debatt om vårt engasjement og hele situasjonen i Afghanistan er viktig. Men når kursen er staket ut, og vi er midt i en krevende situasjon, spørs det hvor lurt det er å spenne bena under egen strategi og politikk. Dette utnyttes av alle dem som ikke vil at vi skal lykkes i Afghanistan. Ingen skal og kan stoppe viktige debatter, men alle har et ansvar for å finne ut med seg selv og eget parti hva som er egnet tid og sted. Jeg mener det er legitimt å være imot et militært engasjement i Afghanistan, men det er ikke fruktbart å være både mot og for. Når jeg har valgt å snakke mer om det militære enn det sivile, er ikke det fordi den sivile hjelpen er mindre viktig, men fordi vi på dette området er enige. Det militære engasjement er mer omstridt og angripes hele tiden. Derfor var utenriksministerens redegjørelse i dag så viktig, fordi den gav den klare beskjeden som er nødvendig. Utenriksministeren kunne ha valgt en annen språkform, et noe vagere språk. Han behøvde ikke å betone NATOs lederrolle slik han gjorde det. Det at han gjorde det, er viktig, og det fortjener all mulig støtte i og utenfor Regjeringen.