trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-12-11:
Jeg tror det er viktig, i hvert fall for undertegnede, som er forslagsstiller, å understreke at dette ikke handler om mistillit til politiet. Vi legger oss ikke opp i konkrete bygningsdetaljer og den type ting. Det skal politiet få finne ut av selv. Det vi er opptatt av her, er å bygge tillit til politiet, og vi ønsker å styrke den tilliten også gjennom å sikre at politiet går i dialog med befolkningen. Det at det er flertall i Stortinget for disse planene, har vært kjent en stund. Det var også ute i mediene for halvannen uke siden, eller noe slikt. Samtidig var det et møte i Stovner bydelsutvalg i går, hvor leder og representant for Oslo-politiet orienterte bydelsutvalget om nedleggelsen av Stovner politistasjon og bygging av en ny politistasjon. Da undrer jeg meg litt. Har ikke politiet fått noen type beskjed om hvilke prosesser som foregår i Stortinget? Hvordan kan en politileder i Oslo ha et møte med et bydelsutvalg dagen før denne saken behandles i Stortinget?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-12-11:
Denne delen av forslaget handler om at denne beslutningen ikke er knyttet til et konkret beslutningsgrunnlag med en konsekvensanalyse. Det Stortinget vedtar i dag, er at når politiet skal gjøre strukturelle endringer for byens befolkning, må de legge til grunn en konsekvensanalyse. I muntlig spørretime for et par uker siden bekreftet justisministeren for meg at det ikke er gjort noen konsekvensanalyse av disse endringene, men hun sier at det er gjort en muntlig vurdering, og at en muntlig vurdering er like bra som en skriftlig vurdering. Det er ikke tilfredsstillende for Stortinget. Vi ønsker å ta et ansvar for dette. Når politiet skal omorganisere ressursene sine for nærmere 300 000 mennesker, skal vi ha et skriftlig beslutningsgrunnlag, og det er det som mangler i denne saken. Så jeg må spørre justisministeren igjen: Hvorfor er det ikke laget et skriftlig beslutningsgrunnlag og en konsekvensanalyse som Stortinget også kunne benyttet i denne behandlingen?
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-12-11:
Jeg skal følge opp den problematikken med at dette ikke er Stortingets bord, som både justisministeren og representanten Frølich tok opp i stad. Frølich tar opp de konstitusjonelle sidene av saken, og han mener at dette er en type saksbehandling av politiets arbeid, og at vi blander oss opp i politiets beslutninger. Han mener at stortingspolitikerne overtar politiets oppgaver. Når skal dette stoppe, spør representanten Frølich. Justisministeren har tilsvarende, litt indignerte betraktninger – unnskyld at jeg må si det – når det gjelder hva Stortinget gjør her. Jeg oppfatter det helt motsatt. Jeg mener at Stortinget tar et viktig ansvar. Vi er folkets representanter, slik representanten Bøhler også uttrykte det. Her har alle berørte bydelsutvalg i Oslo protestert mot denne endringen, og da er det helt naturlig at vi i en sunn demokratisk prosess velger å ta den opp til et høyere nivå. Vi lytter til det lokale demokratiet og tar det på den måten inn i stortingssalen. Jeg synes det er en sunn politisk prosess. Det er ikke noe galt konstitusjonelt med det overhodet. Ja, det er helt riktig at politiet har hjemmel til å gjøre dette uten at saken må politisk behandles, men spørsmålet er om det er lurt. Er det lurt? Bygger det tillit, og bygger det dialog med befolkningen når politiet gjennomfører en slik beslutning uten å lytte til hva lokale politikere mener? Jeg mener det er en svært uklok handlingsmåte, og jeg mener at representanten Frølich og justisministeren, i sin indignasjon over at Stortinget blander seg opp i dette, gjør en alvorlig feil, for det er helt avgjørende at vi, når vi skal bygge en politiressurs i Oslo, sikrer at den er i tråd med hvordan folk oppfatter at politiet også skal være. Om ikke annet skal det i hvert fall være en form for dialog med folk og med politiske organer lokalt. Så er det ikke sånn at vi blander oss opp i politifaglige forhold. Nei, vi gjør ikke det, men vi tar ansvar og ber om at det skal gjøres politifaglige vurderinger. Vi har ikke sett disse politifaglige vurderingene. Vi har bare sett påstander om at dette kommer til å bli bra. Vi har sett påstander om at vi kommer til å spare penger. Vi har sett påstander om at politiet skal løse oppgavene sine. Vi har ikke sett konkrete konsekvenser skrevet ned på papir av hvordan dette kommer til å bli i framtiden. Det er ikke tilfredsstillende for Stortinget. Når vi skal behandle og jobbe med hvordan politiet organiseres for 300 000 mennesker, er det ikke tilstrekkelig at politiet serverer oss påstander som ikke er underbygget i konkrete utredninger. Det Stortinget gjør her i dag, er ikke å detaljstyre, men det er å ta ansvar.
Petter Eide (Sosialistisk Venstreparti), 2020-12-11:
Jeg skal ikke fortsette den polemikken om hvorvidt dette er Stortingets oppgave eller ikke. Jeg mener definitivt at det er det, fordi vi her tar ansvar i en sak hvor vi mener at politiet ikke i tilstrekkelig grad har utredet konsekvensene av sine egne planer, og det er ikke tilfredsstillende for ansvarlige politikere. Så er jeg glad for at vi får flertall i denne saken i dag. Jeg tror det uttrykker en god forståelse av hvordan politikere, spesielt i Oslo, ser på dette. Samtidig uttrykker dette også at vi lytter til lokaldemokratiet. Samtlige bydelsutvalg som er berørt av dette, vil være enig med stortingsflertallet i dag. Jeg tror at det vi vedtar i dag, kommer til å føre til at folk i Groruddalen og i Oslo sør, på Holmlia osv., vil føle seg tryggere, og de vil være veldig glad for at Stortinget faktisk har blandet seg opp i dette. Jeg har vært der ute og snakket mye med folk, og de synes det er veldig fint at vi stopper disse planene som folk føler er ganske fremmede. Jeg er veldig glad for det flertallet vi har fått i dag, og tusen takk spesielt til Fremskrittspartiet.
Peter Frølich (Høyre), 2020-12-11:
Stortingssalen er en sal med helt fantastiske muligheter. Her kan vi vedta nesten alt, om hva som helst. Det som startet som en litt begrenset praksis med at man vedtok lover og budsjetter og holdt seg til det, har nå utviklet seg til en tradisjon hvor vi vedtar anmodningsforslag om veldig mange forskjellige temaer. Det er bra på en måte, men det gir også en utfordring, for i et hektisk mediebilde er det også veldig fristende å kaste seg på saker og trender – og plutselig glemme hvilket konstitusjonelt ansvar man faktisk sitter med. Jeg kan tenke meg mange, mange forskjellige saker som det kunne ha vært fristende å legge seg opp i. Skal det være flere heldøgns årsverk ved den lokale legevakten? Skal militæret øve på spesifikke scenarioer, og kanskje spesielt der man kommer fra? Skal man drive saksbehandling i forvaltningen? Det er kanskje enkeltsaker som får mye oppmerksomhet i mediene, og som opprører. Skal man drive enkeltsaksbehandling i denne salen? Det har forekommet, og det vil sikkert forekomme i framtiden også. Nå skjer det altså i justiskomiteen. Man er nå fristet til å gå inn i en vanskelig debatt om ordenssituasjonen i bydeler i Oslo, og så legger man seg opp i politiets disposisjoner. Skal det være en eller to eller tre politistasjoner? Hvor skal de ligge? Hvordan skal de driftes? Selv om det er fristende, er det ikke sikkert at det er rett og klokt å gjøre det på den måten, for den store prinsipielle utfordringen er at man nå flytter ansvaret vekk fra politiet, men faktisk også vekk fra regjeringen. Så flytter man det ansvaret inn i denne salen og til enkeltrepresentanter og partigrupper. Hvis resultatene uteblir etter disse vedtakene, hvor man f.eks. legger opp til heldøgns patruljering i visse bydeler, hvem skal man holde ansvarlig da? Hvem skal man holde ansvarlig for de uteblitte resultatene? Dette er prinsipielle spørsmål som jeg synes det er veldig uheldig at ikke flertallet reflekterer mer over. Nå gjør man for det første et innhogg i investeringsbeslutninger og den typen lokaliseringsspørsmål i politiet. Det har noen økonomiske konsekvenser. Vi vet at det mest sannsynlig kommer erstatningskrav i kjølvannet av dette. Jeg håper at flertallet står klar til å betale regningen, i det minste. Det er litt frustrerende at politiet nå må bruke penger på potensielt å betale ut erstatninger og forsinke saker framfor å drive med kjerneoppgavene sine. Den andre delen av dette forslaget er mye mer problematisk, og det handler om at man legger seg opp i politimesterens oppgaver. Det står at det skal være heldøgns patruljering i bydel a og bydel b, men det er ingen som reflekterer over: Hva med bydel c? Hva med politidistrikt x, y og z? Hvor skal det stoppe? Når skal denne salen finne ut at noe er faktisk regjeringens og politimesterens ansvar? I prinsippet sitter det nå ganske mange assisterende politimestere i denne salen, som alle bærer en liten del av et ansvar som de har tatt fra politimesteren og plassert hos seg selv. Det er ingen god måte å styre politiet på, og det er ingen god måte å styre landet på.
Peter Frølich (Høyre), 2020-12-11:
Det er ingen som er indignert fra denne talerstolen, men forundret må det være lov å være. Jeg tror det også er mange i Politi-Norge i dag som klør seg i hodet, for vi har hatt et system over lang tid. I syv år i justiskomiteen har vi hatt et system hvor Stortinget ikke blander seg inn i denne typen beslutninger. Jeg tror på stående fot at vi ikke har hatt ett eneste eksempel på at vi har trådt over den prinsipielle grensen og begynt å styre politiets hånd i enkeltsaker. I dag tar Stortinget det steget over grensen. Da må det være lov å være ganske forundret. Petter Eide har rett når han sier at Stortinget tar ansvar. Det er faktisk akkurat det de gjør. De tar et stort ansvar, ikke i betydningen at det er ansvarlig, for det er det overhodet ikke. Dette tror jeg er noe av det mest uansvarlige jeg har vært med på, prinsipielt sett. De tar et enormt ansvar. De tar det vekk fra politiet, de tar det vekk fra politimesteren, og de plasserer det på sine egne skuldre. Da blir det interessant å se når medieoppslagene kommer om at anbud er kansellert, erstatningskrav kommer, det skal betales ut kompensasjoner, og millioner på millioner på millioner som kunne gått til politiaktivitet i Oslo, må gå ut til erstatninger til private firmaer. Er representantene i denne sal da klare til å stå her og svare for det, til å stå i media og svare for det? Det er de mest sannsynlig ikke. Da løper de enten og gjemmer seg eller skylder på regjeringen – dessverre.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Jeg blir nesten litt lei meg når statsråden framstiller flertallets innstilling som «nedslående», for jeg tror at i denne saken er det nå viktig å bygge samarbeid, tillit og forståelse for hva som skjer. Her har man fra politiets side lagt opp til en veldig dårlig prosess og bare vist til at nå har de anbud, og de kan ikke si noe om hva som skjer. Og til det statsråden sier om at flertallet ikke har tillit til bystyret: Bystyret har ikke støttet dette, det er byrådslederen det blir vist til av politiet når det gjelder hvem som har støttet dette. Jeg skulle ønske at man nå kunne signalisere en prosess hvor man framover legger opp til mer samarbeid med befolkningen og med dem som reagerer på dette. Jeg vil gjerne spørre statsråden: Når man nå skal sette i gang en ny anbudsprosess, hvilke signaler vil hun gi om hvordan man bør gå fram?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Jeg regner meg også som en lokalpolitiker i Oslo, som ombud for befolkningen i Oslo i disse områdene, og jeg må si at i denne saken – jeg har mye god kontakt med politiet ellers – har det vært en dårlig prosess. Til lokalavisene har det bare vært svart at de har nå anbudsprosess, og de kan ikke si noe nærmere om hvor en ny politistasjon skal ligge, de kan ikke si noe nærmere om modellen. Når man nå skal restarte prosessen, er det behov for å legge det opp på en mer åpen, imøtekommende og inkluderende måte for alle som omfattes av dette. Jeg synes statsråden skal være glad for at det er stort engasjement for hvordan politiet skal jobbe, og hvor politiet skal være i disse områdene, for det uttrykker en støtte til politiet. Så jeg skulle ønske at statsråden kunne svare meg på hvordan hun mener at vi nå kan gå fram for å få en prosess hvor man har mer åpenhet for de ønskene som er, f.eks. om lokale politiposter.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Å ta ansvar er også å ta ansvar for å prøve å få inkluderende prosesser hvor folk møtes, hvor man hører på befolkningen, og hvor vi prøver å få forankret avgjørelser på en måte som gjør at det ikke blir store konflikter, stor misnøye og unødvendige belastninger på forholdet mellom politi og befolkning. Jeg må si at hvis regjeringen og de som støtter regjeringen i Stortinget nå, hadde lest dette vedtaksforslaget, så er det utformet sånn at det er mulig å legge opp til en prosess. Det er ikke absolutte punkter i dette forslaget til vedtak. Det er et forslag til vedtak som gir muligheter for å jobbe på en god måte med hvordan man kan forsikre seg om f.eks. kontinuerlig tilstedeværelse i disse bydelene. Der er det forskjellige modeller for det som man kunne jobbet med, som det legges opp til i det første punktet her. Jeg mener det ikke er for mye av Stortinget å forvente at vi skal kunne si til politiet at vi vil ha forsikringer om at det blir en kontinuerlig tilstedeværelse i bydelene. Det samme gjelder det å ha en konsekvensanalyse av et vedtak – er det så krise at man trenger å bruke så sterke ord om hvor nedslående og provoserende dette er? Jeg vil bare fortsatt si til det statsråden sier om bystyret i Oslo, at bystyret i Oslo ikke har støttet dette. Det er byrådslederen det har vært vist til fra politiets side. Det jeg skulle ønske når det gjelder dette som sies om tilstedeværelse, er at vi tenker på erfaringene vi nå har med hvordan bygge opp tillit og nærhet til bl.a. ungdomsgrupper og ungdomsmiljøer i disse utsatte områdene. Det jeg har sett, og min opplevelse av det, er at der hvor jeg har sett at det har vært bygd tillit, har det vært i perioder hvor vi har hatt politifolk som har blitt godt kjent hver dag med disse ungdommene, som har vært i miljøet hver dag. Det beste eksempelet jeg har på det, er det jeg nevnte i sted om en politipost som var på Holmlia til 2011/2012, altså til før den vanskeligste utviklingen begynte der ute. En hadde bl.a. en politimann som hadde vært der i 20–30 år, vært der hver dag på jobben i 20–30 år og kjente gutta ut og inn. Når vi var rundt og pratet med dem, var de på talefot, hilste og var blide, samme hva de drev med, og en kunne lettere også stoppe dem fra å komme helt ut å kjøre. Jeg tror ikke man må forveksle en sånn politipost som er åpen på et senter hvor alle ser at her er politiet, alle ser at der inne sitter han politimannen med det fornavnet vi alle kjenner, og han er ute hos oss hele tiden, med et svært, massivt kontor hvor politiet sitter langt borte fra det området det gjelder. Jeg har sett dette i praksis, og jeg skulle ønske at man nå kunne ha en mer åpen tilnærming til mulighetene.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-12-11:
Jeg så at Jan Bøhler tok en Tybring-Gjedde fra talerstolen, men jeg vet ikke om han får de samme overskriftene da. Statsråden sa at politiet i Oslo fungerer godt. Det er kanskje et godt utgangspunkt for at det faktisk fungerer godt, men vi snakker ikke om at det fungerer godt i dag, vi snakker om at det skal fungere bra i fremtiden. Statsråden sier sterkere tilstedeværelse ved ikke å være til stede – den siste delen av setningen la jeg til. At det skal bli sterkere tilstedeværelse, var et sitat fra talerstolen. Hvordan blir det sterkere tilstedeværelse ved at man slår sammen politistasjoner? Jeg bare lurte på hvordan man får til det.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2020-12-11:
Jeg må si meg enig med Petter Eide. Det er ikke hver gang, men denne gangen gjør jeg det. Det er interessant å se, med tanke på en diskusjon vi hadde om langtidsplanen for Forsvaret for en tid tilbake. Da var det snakk om lokalisering og baser og anskaffelser. Også Høyre var opptatt av det. Det var ikke sånn at forsvarssjefen hadde monopol på alt dette. Da hadde vi ikke trengt å diskutere noe som helst, bare bevilget penger. Det er jo nettopp det som er jobben vår – å se på hva som gjelder for kundene. Kundene er i dette tilfellet de som bor der. Det er ikke leverandøren, men kundene og hva de er opptatt av. Kundene er opptatt av nærhet. Kundene er opptatt av den tryggheten det er at politiet er der de bor. Hvis man tror man kan bygge en kjempemastodont og få bedre polititjenester i Oslo, er det helt meningsløst. Det vet også Høyre, og jeg kan være helt sikker på at Høyre kommer til å snu i denne saken. Til syvende og sist, ved neste års valgkamp, kommer Høyre til å gå ut og si at dette er viktig, vi trenger et nærpoliti, og nærpolitiet bør være der hvor folk er. Ut fra Høyres argumentasjon kunne vi bygd én politistasjon, en kjempepolitistasjon i Oslo. Da hadde man ikke fått så mange kontorer. Da kunne folk vært ute og kjørt politibil og vært rundt omkring. Det er ikke sånn det funker! Det funker sånn at man skal patruljere, man skal være i forkant når det skjer kriminelle hendelser, at man er der før gjengkriminaliteten er der, blir kjent med dem som bor der – akkurat som representanten Bøhler, som har lang erfaring fra Groruddalen, sa. Han kjenner dette på kroppen og vet hvordan det skal fungere. Da er det ikke noen vits i å diskutere og prøve å krangle seg til en annen løsning og vise til politiet, når man vet at det er andre utfordringer i Groruddalen enn det er andre steder. Jeg skal ikke blande meg inn i hvordan politiet opererer i distriktene, men i Oslo blander jeg meg faktisk inn, for det er Oslo jeg representerer. Man vet at nærhet funker, og da er det ikke noen vits i å stå her på talerstolen og si at det blir mer nærhet ved ikke å være til stede, som statsråden faktisk sa fra talerstolen. Det skjer ikke sånn. Det er ikke sånn det fungerer. Dette er en sak der regjeringen kommer til å snu. Jeg er helt sikker på at vi får en statsråd, om det er denne statsråden eller en annen, som neste år sier at ja, når politiet nå har fått en ny utredning, har vi kommet til en annen konklusjon – istedenfor å si at det er nedslående at vi står her og gjør det som er jobben vår, som Petter Eide sa. Det er jobben vår å stå her og se hva som er best for kundene. Kundene er velgerne – de som bor i området. Jeg er veldig glad for at regjeringen lider et nederlag her, for de kommer til å snu til slutt.
Gisle Meininger Saudland (Fremskrittspartiet), 2020-12-11:
Saken vi behandler i dag, er kompleks, som de fleste pensjonssaker. Hvilke systemer vi har, og hvilke justeringer denne sal foretar, har stor betydning for den enkelte. Problemstillingen som forslagsstillerne tar opp her, er et resultat av pensjonsreformen som ble lagt fram av forslagsstillernes eget parti og den rød-grønne regjeringen. Fremskrittspartiet advarte som kjent mot denne reformen og var derfor eneste parti som stemte imot. Grunnen til at Fremskrittspartiet stemte imot, var at vi mente reformen hadde flere svakheter, deriblant underreguleringen av løpende pensjoner, men også at stortingsflertallet ikke respekterte at pensjon er en individuelt opptjent rettighet. Selv om Fremskrittspartiet stemte imot, deler vi noen av intensjonene i reformen: at vi skal oppmuntre folk til å stå lenger i arbeid, og at det skal lønne seg å stå lenger i arbeid. Saken og problemstillingen vi behandler nå, viser at dette ikke alltid er tilfellet. Det er derfor uforståelig at de ansattes organisasjoner selv valgte denne modellen i tariffoppgjøret for 2009. Uavhengig av hva de ansattes organisasjoner valgte i 2009, er Fremskrittspartiet mer opptatt av enkeltindivider enn av systemet. Her er det et system som bør endres. Kostnaden ved å hoppe rett på Senterpartiets forslag, som allerede neste år vil koste nesten 2 mrd. kr, og 12–14 mrd. kr på sikt, er imidlertid ikke en kostnad som noen partier i denne sal har lagt inn i sine budsjetter. Forslagsstillerne hevder at dette ikke vil ha noen kostnad for staten, og de viser til at midlene allerede er betalt inn. Dette er en framstilling som departementet er uenig i selv. Uavhengig av dette må midler faktisk bevilges for å utbetales. Men hvis forslagsstillerne har rett, er det underlig at de i dag ikke støtter Fremskrittspartiets forslag, som vil sikre at ingen med bruttopensjonsordning skal ha mindre enn garantipensjon som ved 67 år, selv om en velger å stå lenger i arbeid. Hvis Senterpartiet og de øvrige partiene slutter seg til dette forslaget, vil vi få løst denne problemstillingen. Som vi også sier i forslaget vårt: Hvis dette ikke kan innføres provenynøytralt, avventer man pensjonskommisjonens innstilling. Fremskrittspartiet velger å prioritere og styrke pensjonistenes kår, noe vi virkelig har vist gjennom Fremskrittspartiets historiske pensjonsseier i budsjettforliket med regjeringen, der vi for første gang får gjort noe med underreguleringer, og samtidig får et betydelig løft for landets minstepensjonister. Men vi er ikke i mål med det. Derfor har vi sammen med Sosialistisk Venstreparti fremmet et forslag som Stortinget forhandler om i disse dager, om et mer anstendig pensjonssystem. Jeg tar med det opp Fremskrittspartiets forslag i saken. Fremskrittspartiet kommer til å stemme for det og for komiteens tilråding, som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet står bak.
Gisle Meininger Saudland (Fremskrittspartiet), 2020-12-11:
Flere har snakket om, og statsråden nevnte også selv forskjellen mellom offentlig og privat ansatte i sitt innlegg. Mitt spørsmål er: Er den bruttogarantien for de årskullene forslaget omfatter, tilsvarende pensjonsordningen ansatte i privat sektor har?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Vi har fått svar på spørsmål fra oss til statsråden om bevilgningsbehovet knyttet til representantforslaget: 1,8 mrd. kr i etterbetaling fra 1. januar 2011 og 12–14 mrd. kr i framtidige kostnader. Men det hevdes fra ulike hold, og også fra talerstolen her, at disse pengene allerede er satt av i pensjonskassene, slik at forslaget bare kan gjennomføres uten at det koster noe ekstra, uten at friske midler må bevilges. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden: Kan han bekrefte sine regnestykker og at de pengene faktisk må bevilges?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Jeg skal prøve å ikke bidra til å forlenge debatten unødig, men det blir sagt her at det er en grov urimelighet vi står overfor, folk i offentlig sektor taper pensjon for hvert år en fortsetter i arbeid. Det er en påstand som ikke er riktig. Hvis vi ser på kjennelsen fra Borgarting lagmannsrett, den saken som har vært gjenstand for prøving der: Vedkommende tok ut 100 pst. folketrygd ved fylte 67 år, fortsatte så i arbeid fem år til, til fylte 72 år, og fra det tidspunktet ble samlet årlig pensjon på 52 pst. av sluttlønnen. Men da hadde altså vedkommende hatt fem år med lønn og folketrygd. Hvis vedkommende hadde ventet og tatt ut begge pensjonene ved 67 år, ville samlet årlig pensjon blitt 69 pst. av sluttlønnen. Hvis vedkommende hadde ventet med å ta ut begge pensjoner til vedkommende faktisk gikk av ved fylte 72 år, ville vedkommende fått en samlet årlig pensjon på 74 pst. av sluttlønnen. Alt ville da ha kommet fra Folketrygden, men det spiller vel for så vidt ingen rolle, ei krone er ei krone inn på konto, og den ene krona er vel antakelig ikke dårligere enn den andre. Så det lønner seg i form av årlig utbetalt pensjon å stå lenge i arbeid. Men man kan selv bidra til at den gevinsten reduseres ved at man samtidig velger å ta ut folketrygd. Det er sagt her at den såkalte fella ikke gjelder for dem som er født i 1963 og senere. Det er for så vidt riktig, og det ble sagt at de vil få mer i tjenestepensjon ved å stå lenge. Men også de må ta konsekvensen av å ta ut folketrygd mens de fortsatt jobber, i form av lavere årlig pensjon når de slutter i jobb sammenlignet med det de ville ha fått ved å vente med å ta ut folketrygd til de faktisk slutter å jobbe. Så har Arbeiderpartiet, som jeg sa i mitt første innlegg, forståelse for at dette kan være litt komplisert. De forslagene jeg tok opp, er på en måte et forsøk på å strekke ut en hånd. For det første understreker jeg at god informasjon er viktig. Vi har også sett hen til koronasituasjonen nå og sagt at en sånn lovbestemmelse, unntaksbestemmelse, egentlig bør være permanent, i tilfelle den trengs også på et annet tidspunkt. Og så er vi med på innstillinga, hvor vi ber regjeringa om å utrede et redusert krav til innbetaling, eller se på hvordan en på én måte kan komme det litt i møte ved å styrke arbeidslinja for offentlige ansatte som er født i årene 1944–1962.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
Det var bare en liten kommentar til Gjelsviks siste innlegg. Da jeg hørte Gjelsvik tale, skjønner jeg hvor resonnementet til Senterpartiet kortslutter litt. Gjelsvik greide i argumentasjonen å blande sammen det som faktisk er den årlige garantien i et system med brutto tjenestepensjon, nemlig årlig utbetalt pensjon, med at man taper pensjon over livsløpet, som han sammenlignet det med. Det er noe helt annet. Så nevnte Gjelsvik også sliterne. Jeg vil ikke kalle de gruppene vi snakker om her, for sliterne. Sliterne i offentlig sektor er godt ivaretatt. De kan ta ut AFP fra 62 år uten å tape i framtidig pensjon. Og så har jeg ennå ikke fått noe svar fra Senterpartiet om de bekymrer seg for dem med små tjenestepensjoner, som får økt minstepensjon og får det samordnet bort. Det har Senterpartiet ikke sagt noe om.
Kristian Tonning Riise (Høyre), 2020-12-11:
Representanten Lundteigen har hengt seg opp i at jeg under debatten den 12. mars i fjor, da vi debatterte saken sist, brukte begrepet «tilsiktet urett». Det er korrekt, men det ville være misvisende om det fikk stå som noen inntekt til støtte for Lundteigens forståelse av denne saken, så da skal jeg gå til det noe pretensiøse skritt å sitere meg selv, så man får den fulle konteksten: «Kjernen i denne saken er at den uretten som eventuelt hersker, sporer seg tilbake til framforhandlede avtaler mellom partene i arbeidslivet. Det er i så fall snakk om en tilsiktet urett i den forstand at noen har blitt prioritert opp i forhandlingene, mens andre har blitt prioritert ned. I dette tilfellet ble de som sluttet i jobb ved 62 år og slapp å betale for tidligere uttak i form av lavere årlig pensjon, prioritert opp, mens personer som står i jobb etter 67 år, ble prioritert ned ved at de ikke får noen gevinst i form av økt årlig pensjon etter at de har kompensert for levealdersjusteringen i tjenestepensjonen.» Det jeg altså mente å si med den uttalelsen, var simpelthen at partene valgte å prioritere noen bort, og at jeg har stor forståelse for at den aldersgruppen som ønsket å stå lenger i jobb, som ble prioritert ned av partene i forhandlingene, opplevde det som urettferdig. Og ja, jeg er enig i at det var en dårlig prioritering å velge subsidiering av tidligpensjonistene på bekostning av dem som ønsket å stå lenger i jobb, men det er altså ikke det vi diskuterer i dag. Spørsmålet nå er om vi skal omgjøre en prioritering som ble gjort i forhandlingene mellom partene for ti år siden, og tilbakebetale penger til dem som fikk mindre på grunn av prioriteringen den gangen, basert på hva de ville ha fått dersom man hadde prioritert noe annet da. Det mener jeg vi ikke kan gjøre. Det ville ikke minst gitt oss noen prinsipielle følgeproblemer. Hva da med alle dem i samme aldersgruppe som gikk av med pensjon da de gjorde det som en konsekvens av disse forhandlingene, nettopp fordi de visste at de ikke ville få noen belønning ved å stå lenger i jobb? Vil ikke de da med rette kunne anvende samme logikk og kreve at de også skal få tilbakebetalt penger ettersom de selvfølgelig hadde stått lenger i jobb dersom man hadde vedtatt noe annet den gangen? Forhandlinger om pensjon er innviklet fordi vedtakene man gjør, nødvendigvis får implikasjoner langt fram i tid. Det er lurt å lære av tidligere dårlige prioriteringer, eller ordninger som ikke lenger er egnet for dagens situasjon, og det er jo det vi har gjort. Ny offentlig tjenestepensjon er jo en konsekvens av nettopp det. Men det er noe annet enn å omgjøre en gammel prioritering man nå er misfornøyd med, med tilbakevirkende kraft.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2020-12-11:
Vitnemålet i rettssaken er presist gjengitt fra oss. Statsråden sier at det ikke er urett i dagens lovverk. Veldig interessant – Høyre mener altså at samordningsfella ikke er urett. Statsråden sier at det er framforhandlet med partene. Alle organisasjonene benekter det. Alle organisasjonene støtter Senterpartiets forslag. Saken gjelder dem som er født mellom 1944 og 1963. Det er andre regler etter 1963. Hvorfor er det etter 1963 sånn at dess lenger en arbeider innenfor statens regler, dess mer får en i tjenestepensjon?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2020-12-11:
Regjeringas opplysningsplikt etter Grunnloven er § 82 første ledd og ikke § 85, som jeg sa i mitt første innlegg. Så da har jeg fått korrigert det. Saken gjelder tjenestepensjon, og det er ganske sterkt å høre fra representanten fra Arbeiderpartiet her at det at en får hele pensjonen sin fra folketrygden når en står lenge i jobb, og ingenting fra tjenestepensjonen, er greit. Det som har vært kjernen ved å være ansatt i det offentlige, er at en har hatt en god tjenestepensjon. Det at folketrygdens utbetalinger øker dess lenger en venter med å ta det ut, er helt naturlig etter den nye reformen. Det er jo sånn reformen er bygd opp. Og så skal det føre til at de offentlig ansatte skal miste tjenestepensjonen. Jeg har sjøl betalt inn store beløp, og arbeidsgiveren har betalt inn enorme beløp. Det er sterkt å høre. Til representanten Tonning Riise: Det er flott at du refererte hele innlegget ditt. Høyre aksepterer at det er en tilsiktet urett, og det er etter Høyres mening en tilsiktet urett som organisasjonene har gjort, og siden organisasjonene har gjort det i en avtale med staten, er det Stortingets plikt å bare følge opp det. Det er ikke sånn. Forhandlinger mellom partene som har konsekvenser for statsbudsjettet, er å anse som forberedelser til Stortingets behandling, og det er Stortinget som er sjefen. Og Stortinget har gjort en feil. Høyre erkjenner at det er en tilsiktet urett og vil ikke rette opp i det. Arbeiderpartiet sier at det ikke er noen urett engang. Senterpartiet sier at det er gjort en feil – vi retter opp feilen. Det Senterpartiet her står for, har positive samfunnseffekter. Det er helt i tråd med alt vi sier i alle sammenhenger, at innenfor de lovregler som gjelder for ansettelsesforhold, er det en fordel for folk og for landet at en jobber lengst mulig, men ikke for dem som er født mellom 1944 og 1963 – forstå det den som vil! Det er jo helt uvirkelig at vi står i denne situasjonen. Og som om ikke det skal være toppen, har jeg her med meg høringsnotatet av 3. desember 2020 som er sendt ut fra arbeids- og sosialministeren, med høringsfrist 28. februar 2021, som heter «Forslag til lovendringer for å øke den generelle aldersgrensen i staten fra 70 til 72 år». Hvis en er 72 år og født i 1963, har dette virkning fra 2035. Regjeringa ønsker altså at fella skal gjelde framover, samtidig som en gir inntrykk av at det lønner seg å stå lenger i jobb. Det er helt uvirkelig.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2020-12-11:
Jeg er enig i at dette er en spesiell innstilling. Årsaken er at det er helt forskjellig virkelighetsforståelse av hva som er konsekvensene av det vedtaket som tidligere er gjort. Arbeiderpartiet benekter konsekvensen, Høyre sier at det er en tilsiktet urett, og det er organisasjonene som har ansvaret for det. Regjeringa Stoltenberg har fått sitt arbeid belyst i rettssaken, med vitnemål i rettssaken, og det er fra personer som har vært eller er ansatt i departementet. Det er meget interessant. Senterpartiet tok feil da vi gjorde vedtak her i sin tid. Vi retter opp feilene, og vi dokumenterer poengtert hvilken feilinformasjon som er gitt. Jeg avventer konkret bekreftelse på hva som er feil i våre merknader.
Henrik Asheim (Høyre), 2020-12-11:
Ja, det kan jeg bekrefte, og det er dette vi også har informert Stortinget om. Det er altså slik at hvis man tar Statens pensjonskasse, f.eks., har vi i budsjettet for 2021 en budsjettering på 9,6 mrd. kr som går til Statens pensjonskasse for å dekke de utgiftene som er. Det står altså ikke en sum med penger der klar til å gjøre dette. Det betyr at hvis man vedtar dette, vil det bare for Statens pensjonskasse innebære om lag 1 mrd. kr i økte utgifter i 2021 fordi det er en tilbakebetaling som allerede da skal skje. Fremover vil det også måtte dekkes på denne måten, rett og slett for de økende kostnadene som kommer etter hvert. Så det kan jeg bekrefte.
Henrik Asheim (Høyre), 2020-12-11:
Nei, visse ansatte i offentlig sektor hadde en bedre tidligpensjonsordning. De har bedre uføredeling, og de har bedre tjenestepensjon enn de aller fleste i privat sektor. Det betyr at dette er en ordning som på den ene siden gir de fordelene, men som på den andre siden gjør at det ikke lønner seg like mye å stå lenger i arbeid som det har gjort for privat sektor. Dette er et resultat av forhandlingene som skjedde i 2009. Så det er altså en forskjell på dette, der de har hatt bedre ordninger enn privat sektor, f.eks. i de eksemplene jeg tok opp nå.
Henrik Asheim (Høyre), 2020-12-11:
La meg begynne med å si at da dette ble forhandlet i 2009, sendte bl.a. Unio ut en pressemelding der de påpekte nettopp at de hadde fått til dette, at det var viktigere for partene å prioritere dem som var slitne og ville gå av med tidligpensjon, enn å gå med på de reglene som den rød-grønne regjeringen den gangen forsøkte å få partene med på. Så er det jo slik at i 2018 ble man enige om å sørge for at det også i offentlig sektor skal lønne seg å stå lenger i jobb. Dersom man hadde vedtatt den ordningen i 2009, ville denne diskusjonen ikke vært nødvendig, for da ville de reglene også gjelde for dem som nå omfattes av det som representanten kaller for en felle, men som i realiteten er resultatet av forhandlinger. Dette er jo det som nå gjelder fremover, nemlig at det skal lønne seg å stå lenger i jobb. Forskjellen er bare at partene var helt klar over den gangen at de prioriterte dem som gikk av tidlig fordi de trengte det. Det er en helt ærlig prioritering, men det gjør også at en har kostnader på den ene siden som må dekkes inn på den andre, og det er grunnen til at det er slik.
Henrik Asheim (Høyre), 2020-12-11:
La meg begynne med å si at det er blitt en tendens som jeg tror vi nesten kunne forutse da pensjonsreformen ble vedtatt, nemlig at etter hvert som den begynner å virke og vi ser konsekvensene av mange av vedtakene, er det flere nye diskusjoner som kommer opp. Jeg mener det er helt legitimt. Det er helt legitimt å diskutere hva som er utfallet for ulike grupper, i en svær reform som er så viktig. Men det har også ført til en politisk diskusjon i Norge som handler om at det er om å gjøre å fortelle at man ikke var for pensjonsreformen. Jeg kan bare si som representant for partiet Høyre at jeg mener at de partiene som sto bak den, skal være veldig stolt av en av de viktigste velferdsreformene dette landet har vedtatt – det at man får bærekraft i pensjonssystemet vårt, og at vi sørger for at vi kan se våre barn og barnebarn i øynene og si at også de kommer til å få en trygg pensjon. Så har jeg et behov for rett og slett å forsvare de ansatte i Arbeids- og sosialdepartementet. Dette er landets mest kompetente innenfor pensjonsfaget. De er en stor fordel for regjeringen, men også for Stortinget, og jeg mener de svarene de som embetsverk, via statsråden naturligvis, har gitt Stortinget, viser at de er svært kompetente. De lar seg ikke instruere på den måten. Det er ganske viktig å minne om det, for det som har vært trukket frem i rettssaken, og som også har vært vitnemål fra nåværende og tidligere ansatte i Arbeids- og sosialdepartementet, er egentlig en selvfølgelighet, nemlig at det kom tydelige politiske signaler fra den daværende politiske ledelsen om at dersom man skulle ha gode fordeler for tidligpensjon, måtte det gi seg utslag på en annen måte, rett og slett fordi hele denne reformen jeg snakket om i starten, som er så viktig, skal gå opp. Det er ganske viktig for meg å si det, fordi det miljøet, de som jobber i Arbeids- og sosialdepartementet, har svært høy integritet. De ville aldri latt seg instruere på denne måten, men de tar naturligvis politiske signaler som handler om at den reformen man skal lage, også går opp.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-12-11:
Kjernen i denne saken handler om en grov urimelighet. Det handler om offentlig ansatte som fortsetter å jobbe utover 67 år. Én ting er at en ikke fortsetter å tjene opp ny pensjon, men en taper pensjon som en har opptjent, måned for måned, år for år, helt til tjenestepensjonen er nullet ut når en er mellom 72 og 73 år. Til argumentasjonen som blir ført med tanke på bærekraftige pensjonssystemer, og at det er viktig at vi har pensjonssystemer som skal holde: Ja, da skulle en kanskje tro at en fokuserte på at det er viktig at folk står i jobb, at en fokuserte på at færre skal gå av med pensjon tidlig. Men isteden argumenterer en knallhardt imot at en skal gjøre opp for den uretten som er overfor noen av dem som ønsker å stå lenger i jobb, som ønsker å bidra til fellesskapet lenger. Det er det det handler om: offentlig ansatte som ønsker å bidra til fellesskapet, og som ikke ønsker å gå av med pensjon, men som har følt at det er en verdi både for dem selv og for samfunnet at de bruker sin arbeidskraft og sin kompetanse til å stå i jobb så lenge de klarer. Takken tilbake er at en taper opptjente pensjonsrettigheter, måned for måned, år for år, inntil den offentlige tjenestepensjonen de har tjent opp, og som de hadde fått hvis de hadde gått av ved 67 år, er nullet ut hvis de jobber fram til 72 eller 73 år. Det er det som er den praktiske konsekvensen av denne saken. Da må en faktisk ta inn over seg og ta på alvor situasjonen for disse aldersgruppene, altså fram til dem som er født i 1962 – mange som enten er på vei inn mot pensjonsalder, eller som allerede er i pensjonsalder, og står i en situasjon hvor de skal vurdere: Skal jeg gå av med pensjon, eller skal jeg, hvis jeg har mulighet til det, fortsette å jobbe? Da er altså svaret: Nei, det vil være bedre at du slutter å jobbe, for da vil du ikke tape pensjon. Dette er jo ikke noe som folk har vært klar over, det har vært noe som har kommet overraskende på folk. Og det er veldig forståelig at det har kommet overraskende på, for det er selvsagt grovt urimelig. Nå har Stortinget nok en gang fått mulighet til å rydde opp i dette. Det er Stortinget som sitter med ansvaret for hvordan en fordeler mellom ulike pensjonister og ulike grupper i samfunnet. Jeg registrerer at flertallet fortsatt ikke er villig til å rydde opp i den grove urimeligheten.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-12-11:
Jeg registrerer at en god del av debatten fra enkelte partier handler om hva som var meningen, at det var en intensjon med det som ble gjort tilbake i 2009 og for et tiår siden. Det kan vi ha en diskusjon om, men det som er det aller viktigste for oss som folkevalgte i Stortinget, er jo at når vi ser at konsekvensen av vedtak som blir gjort, blir feil, det blir urimelig, det blir klart urimelig for visse grupper, så forsøker vi å rydde opp. Det gjør vi på område etter område gjennom nye politiske vedtak, hvis det er politisk vilje til å rydde opp for å sikre rettferdighet mellom ulike grupper. Hva er rimeligheten i at fordi en er født i noen bestemte årskull, skal en oppleve den urimeligheten at hvis en står lenger i jobb, taper en offentlig tjenestepensjon en har tjent opp, dag for dag, år for år? Til representanten Christoffersen, som snakket om prosentvis utbetaling år for år: Ja, når folketrygden er en beholdning, er det riktig at dess lenger en venter med å ta ut pensjonen der, dess mer vil en få i årlig utbetaling, men en får ikke ut noe mer samlet sett av den grunn. Fortsatt er problemet at den tjenestepensjonen en har tjent opp ut fra jobben sin, vil en tape. Det er klart dokumentert i saken, og det sier altså representanten fra Arbeiderpartiet, sammen med stortingsflertallet, er greit. Senterpartiet er uenig i det. Vi mener ikke det er greit for de aldersgruppene. Hvis en derimot er så heldig at en er født etter 1963, har en ikke den samme effekten. Da skal systemet være annerledes. Vi må forsøke å rydde opp, sånn at vi kan ivareta også de aldersgruppene det er snakk om her, som er født fra midten av 1940-tallet og til starten av 1960-tallet. Det er både fullt håndterbart og klart rimelig at det blir gjort. En snakker om sliterne, at en skal ta vare på sliterne, en skal ta vare på dem som ønsker å bidra til samfunnet. Her er noen av dem som virkelig er slitere i det norske samfunnet, som står i jobb til de er i slutten av 60-årene, noen av dem til de er godt ute i 70-årene, og så er takken tilbake at en blir tatt fra offentlig tjenestepensjon en har tjent opp. Det er grovt urimelig og sterkt beklagelig at det ikke blir ryddet opp i.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2020-12-11:
Til representanten Christoffersen: Fortsatt er effekten det som Senterpartiet dokumenterer i denne saken dersom en fortsetter å fortsette å jobbe etter fylte 67 år, med tanke på den tjenestepensjonen som en har tjent opp ved fylte 67 år: Hvis en fortsetter å jobbe etter fylte 67 år, vil en tape av den opptjente offentlige tjenestepensjonen – dag for dag, år for år – til den er nullet ut i en alder mellom 72 og 73 år. Ja, jeg kalte noen av dem som står så lenge i jobb, for slitere. Det kan godt hende at det var feil ordbruk ut ifra Arbeiderpartiets definisjon. Men jeg mener faktisk at det er viktig å verdsette folk som ønsker å stå i arbeid så lenge, og det er en viktig verdi også med tanke på framtidige generasjoner. Fortsatt er effekten det som Senterpartiet dokumenterer i denne saken dersom en fortsetter å jobbe etter fylte 67 år, med tanke på den tjenestepensjonen som en har tjent opp ved fylte 67 år: Hvis en fortsetter å jobbe etter fylte 67 år, vil en tape av den opptjente offentlige tjenestepensjonen – dag for dag, år for år – til den er nullet ut i en alder mellom 72 og 73 år.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2020-12-11:
Det er mye som er uvirkelig i denne debatten, så derfor har jeg egentlig ikke tenkt å kommentere så mye av innholdet i saken, da jeg synes at det har vært godt redegjort for. Men det jeg har lyst til å kommentere, er språkbruk, påstander og innholdet i merknadene fra Senterpartiet. Grunnen til det er at vi vet at vår saksbehandling og merknader blir gjenstand for tolkning og historieskrivning, hvilket jo nettopp gjør at vi har tilsvarsrunder for at ikke påstander skal bli stående uimotsagt. Men noen ganger strekker altså ikke disse til. Det påstås bl.a. at daværende regjering Stoltenberg, som Senterpartiet jo var en del av, instruerte de ansatte i Arbeids- og sosialdepartementet til å utforme samordningsloven slik at det skulle oppstå en samordningsfelle som tusenvis av offentlig ansatte kunne gå i, for å tvinge partene i arbeidslivet til nye forhandlinger. Jeg siterer fra Senterpartiets merknader: «De ansatte i departementet ble derfor pålagt å utforme forslagene til samordningsloven slik at samordningsfellen oppstod.» Stoltenberg-regjeringen skal altså ha spesialdesignet en straff for å få endret AFP-ordningen i offentlig sektor. Merknadene refererer til vitneforklaringer i rettssaken der en tidligere statsansatt gikk til sak mot staten om nettopp samordningsfellen, og der samtlige påstander ble avvist av lagmannsretten. Det beskrives videre som «uhørt» å beskylde arbeidslivets organisasjoner for å ville svikte sine medlemmer. Nei, arbeidslivets organisasjoner beskyldes ikke for å svikte sine medlemmer – det er representanten fra Senterpartiets ord. Det som derimot er uhørt, er at merknadene gjennomgående omtaler informasjon i saken som usann, feilaktig, bevisst villedende, som alvorlig feilinformasjon og som ran og grov urett. Regjeringspartiene er for så vidt vant til harde debatter i denne komiteen, og jeg tror at historikerne vil ha utfordringer med å realitetsorientere seg dersom de leser referatene. Men det er ikke derfor jeg reagerer. Tidligere i dag mottok vi en petisjon og hørte en appell fra noen som representerer det mindretallet som har stått i arbeidslivet under samordningsreglene, og omtalte dette på plakater som tyveri og ran. Jeg skjønner at de er sinte og frustrerte, men Stortinget og Senterpartiet visste hva de gjorde da samordningsreglene ble vedtatt som en overgang til et nytt pensjonssystem der det lønner seg å stå videre i arbeid. Da mener jeg at det i så fall er uhørt av et parti og en representant å kaste blår i øynene på en liten gruppe som tror de kjemper en kamp som kan vinnes, og anspores av denne språkbruken og tilnærmingen til å fortsette å bruke av sine egne ressurser gjennom rettsapparatet. Deres sinne bør rettes mot dem som forleder dem til å tro at et annet utfall enn det saken får her i dag, er mulig. Da har jeg ikke tenkt å gå i en ytterligere polemisk diskusjon om innholdet i innstillingen, men vil for historieskrivningens skyld og referatets skyld vise til merknadene fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre for en realitetsorientering om hvorfor denne saken i dag ikke får flertall.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2020-12-11:
For Arbeiderpartiets del har representanten Lise Christoffersen på en utmerket måte presentert våre posisjoner i denne saken, men det er allikevel grunn til å anmerke to ting. Det første er at representanten Lundteigen, både i innstillingen og i debatten her nå, henviser til at daværende arbeidsminister Dag Terje Andersen framforhandlet en annen ordning for samordning. Det stemmer, det ble gjort. Men det som skjedde etterpå, er ikke belyst her, for etterpå sa organisasjonene nei til det opplegget som ble lagt fram. Derfor var det helt nødvendig å legge andre samordningsregler til grunn enn det som var forhandlet fram. Det andre som jeg ser grunn til å bemerke, og som vi bør minne hverandre om, er at i staten – altså i de bruttobudsjetterte virksomhetene i staten, som er de aller fleste – har man ikke innbetalt penger til Statens pensjonskasse på noe tidspunkt før 2015. Da gjorde regjeringen Solberg en endring der man bevilget 7,7 mrd. kr til departementer, direktorater og desslike, som ble innbetalt til Statens pensjonskasse for at man skulle synliggjøre pensjonskostnadene i de virksomhetene. Men på det tidspunktet var både Arbeiderpartiet og Senterpartiet, og for så vidt SV, imot det, og vi stemte faktisk mot det. Derfor kan iallfall ikke vi si at det er innbetalt noe særlig penger til de pensjonskassene, som er Statens pensjonskasse. De innbetalingene som er gjort, er da gjort etter 2016. Så det er lite penger som ligger der. Så den påstanden som Lundteigen kommer med, medfører ikke riktighet for den store delen av staten som er bruttofinansiert, og det er den største delen.