Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-03-22:
Når EU og EØS utvides den 1. mai med 75 millioner nye innbyggere, stiller det også oss overfor nye utfordringer når det gjelder virkningene på arbeidsmarkedet. Det skyldes ikke minst at lønnsnivået i de nye medlemslandene ligger på 10–15 pst. av det som er vårt lønnsnivå, med de utfordringene som det fører med seg. Et flertall i komiteen har i den innstillingen vi diskuterer i dag, gitt Regjeringen til dels sterk kritikk for håndteringen av denne saken. Flertallet har uttalt at det er oppsiktsvekkende at Regjeringen i stortingsmeldingen om et velfungerende arbeidsmarked, som kom bare vel fire måneder før utvidelsen av arbeidsmarkedet finner sted, fortsatt hadde til vurdering om det var behov for tiltak for å møte disse utfordringene. Regjeringen la på det tidspunktet til grunn at det ikke var behov for overgangsordninger som utvidelsesavtalen gir adgang til. Først lenge etter at denne stortingsmeldingen var lagt fram, etter at det var lagt fram tre private forslag om tiltak fra henholdsvis Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, og etter at alle medlemslandene i nåværende EU, med unntak av Irland, hadde varslet at de ville iverksette overgangsordninger i ulik form, informerte Regjeringen i brev til komiteen om at den så behov for overgangsordninger. Selv på det tidspunktet da denne innstillingen ble avgitt, én og en halv måned før utvidelsen finner sted, hadde Regjeringen ennå ikke klargjort og presentert for Stortinget sine endelige forslag til tiltak; det skjedde sist fredag. Jeg registrerer at Regjeringen har vist til kontakt med partene i arbeidslivet. Men det må samtidig være grunn til å understreke at det er betydelig avstand mellom de forslag til tiltak som er foreslått fra fagbevegelsen, og de begrensede tiltak som Regjeringen har varslet. Den 8. mars sendte daværende statsråd Norman på vegne av Regjeringen brev til komiteen hvor han viste til at overgangsreglene ville kunne «bidra til å forebygge sosial dumping». Så skrev han: «De største utfordringene her vil imidlertid trolig gjelde tjenesteyting fra selvstendig næringsdrivende og utsendte arbeidstakere på tjenesteoppdrag.» Samtidig konkluderte fagstatsråden med at Regjeringen ikke ville iverksette tiltak for å motvirke en slik utvikling før arbeidsmarkedet utvides 1. mai. Dette er altså bakgrunnen for at komiteens flertall – Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet – mener at Regjeringens behandling av saken har vært preget av famling og mangel på handlekraft. Det er åpenbart uheldig. Kritikken fra Fremskrittspartiet er jo ikke mildere, når man sier at meldingen i beste fall er mangelfull når det gjelder å vurdere følgene av fri arbeidsinnvandring. Man sier konkluderende at Regjeringen må bære det totale ansvaret for det Fremskrittspartiet kaller «hastverksarbeid som nå gjøres for å sikre seg mot utfordringene med arbeidsinnvandring». Arbeiderpartiet har tatt svært alvorlig den uro og usikkerhet mange har følt i forbindelse med utvidelsen av arbeidsmarkedet. På den ene siden ønsker de fleste å ivareta prinsippet om likebehandling av alle borgere i EU og EØS, men samtidig har mange hatt en uro for undergraving av lønns- og arbeidsvilkår. Vi har derfor invitert til et nasjonalt kompromiss: ja til arbeidsinnvandring, nei til sosial dumping. Etter vårt syn er det skuffende at Regjeringen ikke har tatt imot denne invitasjonen. Arbeiderpartiet mener at det i utgangspunktet hadde vært ønskelig med fri bevegelighet, men vi ser samtidig at det er behov for tiltak for å motvirke diskriminerende forskjellsbehandling og sikre vern mot utnyttelse av nye EU/EØS-arbeidstakere og for å forhindre sosial dumping. Disse forholdsreglene må være på plass før fri bevegelighet innføres. La meg imidlertid først kommentere tiltak ved åpning av arbeidsmarkedet for individuelle arbeidstakere. Arbeiderpartiet mener at arbeidssøkere fra de nye EU-landene skal ha rett til seks måneders opphold for egen regning til å søke arbeid. Det er det enighet om. Det er også enighet om at alle som finner arbeid som tilfredsstiller gitte krav, skal gis adgang. Det er enighet om at ett av disse kravene skal være ansettelse på heltid – et krav som i gitte situasjoner kan fravikes. Arbeiderpartiet har som en forutsetning at lønns- og arbeidsvilkår skal være etter gjeldende tariffavtale, eller etter det som er vanlig på samme sted og yrkesområde. Her har regjeringspartienes representanter i komiteen, og senest sakens ordfører i sitt innlegg her i dag, skapt betydelige uklarheter. De har gått mot komiteflertallets merknader som slår fast at man skal ha lønns- og arbeidsvilkår i tråd med gjeldende tariffavtale, eller det som er vanlig på samme sted og innen samme yrkesområde, og derimot valgt å si at det skal være såkalte vanlige lønns- og arbeidsvilkår. Sakens ordfører presterte til og med nå å gjenta det som stod i stortingsmeldingen som kom før nyttår, at man bare skal gripe inn hvis lønnsnivået er vesentlig lavere enn vanlig. Sakens ordfører raljerte også over at Arbeiderpartiet og SV er enig med fagbevegelsen i at man skal stille krav til tariffavtale. Men hva er Regjeringens og regjeringspartienes syn i den saken som ble lagt fram sist fredag? I proposisjonen vises det til det høringsbrevet som Regjeringen har sendt ut, hvor det står: «Departementet informerte i høringsbrevet om at» … «lønns- og arbeidsvilkårene må ikke være dårligere enn det som følger av gjeldende tariffavtale, regulativ eller det som ellers er normalt for vedkommende sted og yrke.» Mener regjeringspartiene det som står i proposisjonen som ble lagt fram for Stortinget, og det som stod i høringsbrevet, og som Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet er enig i, eller mener regjeringspartiene det som sakens ordfører her gav uttrykk for, at de er uenige i det som står i proposisjonen som ble lagt fram siste fredag, og som vi altså mener er veldig viktige forutsetninger? Her er det åpenbart behov for at Regjeringens representanter presiserer hva som er Regjeringens – og regjeringspartienes –politikk. Arbeiderpartiet mener videre at det må være en skriftlig arbeidskontrakt, informasjon om boforhold og dokumentasjon på at arbeidsgiverens forhold til skattemyndighetene, foretaksregister mv. er i orden. Dette har ikke Regjeringen lagt til grunn. Økt arbeidsinnvandring fra de nye EØS-landene som følge av fri bevegelse for arbeidstakere vil føre med seg økte oppgaver for utlendings- og arbeidskraftmyndighetene med innhenting, registrering, kontroll og vurdering av opplysninger i forbindelse med utstedelse, fornyelse og opphør av oppholdstillatelser. Arbeiderpartiet vil understreke behovet for at man får tilført tilstrekkelige ressurser til disse oppgavene. Vi har også understreket at arbeidet for å fremme integrasjon og motvirke forskjellsbehandling og utnyttelse av utenlandske arbeidstakere må skje langs flere akser, både gjennom aktiv informasjonsstrategi overfor arbeidssøkere fra de nye landene, gjennom samarbeid mellom partene i arbeidslivet for å informere nye arbeidstakere om rettigheter og plikter i norsk arbeidsliv, gjennom styrking av tilsynsmyndighetenes kapasitet, og for å forebygge illegalt arbeid må man iverksette tiltak, bl.a. gjennom at en sentral enhet i Politidirektoratet gis ansvar for bekjempelse av illegalt arbeid. Hovedforskjellen mellom flertallet i komiteen og Regjeringen knyttes imidlertid til behovet for tiltak mot sosial dumping ved bevegelse av tjenester, såkalt utstasjonering av arbeidstakere, det at bedrifter fra de nye EU-landene tar med egne ansatte til oppdrag i Norge. EU/EØS-regelverket innebærer at utenlandske leverandører av tjenester til norske kunder kan medbringe egen arbeidskraft for å utføre oppdraget. Med mindre vertslandet har lovgivning som pålegger tjenesteleverandør å følge nasjonal minstelønn eller allmenngjort tariffavtale, kan slike utsendte arbeidstakere avlønnes etter hjemlandets vilkår. Definisjon av tjenester omfatter også tidsbegrensede oppdrag i bygg- og anleggsbransjen, underentrepriser av ulike slag samt firmaer som driver arbeidsutleie eller formidling av vikarer. Med unntak av visse typer veitransport er det ikke anledning til overgangsordninger. Uavhengig av EU-utvidelsen har vi i Norge de senere årene sett en betydelig vekst i bruken av anbud, underentrepriser og utkontraktering av tjenester både i privat og offentlig sektor. Med fri bevegelse av kapital og tjenester kan det i et tøft oppdragsmarked være grunn til å regne med at både norske og utenlandske firmaer vil søke konkurransefordeler ved å utkontraktere flere oppgaver til egne datterselskap eller underleverandører i de nye EU-landene hvor lønningene er langt lavere enn de norske, framfor å benytte egne ansatte. Det kan bety kroken på døra for mange norske bedrifter og ansatte, samtidig som det vil kunne skapes press på lønns- og arbeidsvilkår i en del bransjer med økende bruk av anbud. Dersom Regjeringen samtidig liberaliserer regelverket for midlertidige ansettelser og innleie av arbeidskraft, slik Regjeringen foreslo i forbindelse med statsbudsjettet for 2004, vil det kunne skape nye kanaler for organisert korttidsimport av lavtlønnet arbeidskraft i et bredt spekter av bransjer. Siden vilkårene for midlertidige ansettelser også regulerer vilkårene for arbeidsinnleie, vil en oppmyking av arbeidsmiljølovens bestemmelser gi arbeidsgivere økte muligheter til å skjære ned på andelen fast ansatte på norsk lønnsnivå, og til å håndtere svingninger i aktivitetsnivået ved midlertidige ansettelser eller innleie av billigere arbeidstakere fra de nye medlemslandene. Taperne vil i så fall være utsatte grupper i det norske arbeidsmarkedet, stikk i strid med målet om å utvikle et mer inkluderende arbeidsliv. Arbeiderpartiet går derfor sterkt imot forslag om å liberalisere reglene for midlertidige ansettelser og innleie av arbeidskraft. Endringer i måten arbeidsmarkedet virker på, vil kunne føre til forskjellsbehandling av utenlandsk arbeidskraft, omgåelse av tariffavtaler og dårligere lønns- og arbeidsvilkår i deler av arbeidslivet. Ettersom utstasjonering i hovedsak dreier seg om avgrensede og kortvarige oppdrag, er innføring av en generell lovfestet minstelønn for alle arbeidstakere et lite hensiktsmessig virkemiddel. Det må imidlertid primært være opp til partene i arbeidslivet å vurdere hva slags tiltak de mener er nødvendige for å håndtere eventuelle problemer med urimelig forskjellsbehandling, konkurransevridning og sosial dumping. Lov om allmenngjøring av tariffavtalene gir partene et redskap som det er mulig å anvende på en målrettet og fleksibel måte. Dette stiller også krav til Arbeidstilsynets kapasitet til å ivareta oppgavene og få ansvar for håndheving av regler nedlagt i allmenngjorte tariffavtaler. I lys av vanskene med å håndheve lov- og avtaleverk ved kortsiktige entrepriser, er det etter Arbeiderpartiets syn nødvendig å utvikle en bredere strategi for å motvirke sosial dumping. I forbindelse med tjenesteleveranser, anbud og underentrepriser mener vi at det bør vedtas en lovhjemmel som gir tillitsvalgte rett til innsyn i lønns- og arbeidsvilkår hos underentreprenører. For å motvirke uønskede strategiske tilpasninger, f.eks. ved at bedrifter kvitter seg med norske ansatte for å leie inn billig utenlandsk arbeidskraft, må det gis en lovhjemmel som gir tillitsvalgte rett til drøfting i forbindelse med beslutninger om innleie og underentrepriser. Hovedentreprenør må gjøres ansvarlig for at underentreprenør betaler skatter og avgifter og følger gjeldende lov og regelverk. For å motvirke useriøs virksomhet bør myndighetene evaluere erfaringene med liberaliseringen av arbeidsformidling, utleie og vikarbyråer, og det må innføres en ordning for kontroll, godkjenning og registrering. Det påligger det offentlige et særlig ansvar for å sikre like konkurransevilkår ved anbud, og for ikke å stimulere til konkurranse basert på underminering og omgåelse av etablerte sosiale ordninger, som f.eks. pensjoner. Derfor mener Arbeiderpartiet at man bør gå inn for at Norge snarest implementerer ILO-konvensjon nr. 94, som hjemler at offentlig virksomhet kan kreve at anbydere overholder lønns- og arbeidsvilkår som er fastsatt i relevante tariffavtaler eller det som normalt gjelder for slikt arbeid. Den største risikoen for undergraving av norske lønns- og arbeidsvilkår kommer altså fra utenlandske selskap som tar med egne ansatte til Norge. Dette bekrefter også Regjeringen i sitt brev til Stortinget. Men vi må konstatere at Regjeringen imidlertid ikke har iverksatt noen tiltak overfor denne gruppen i forbindelse med utvidelsen 1. mai. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har lagt fram forslag i innstillingen som i stor grad iverksetter tiltak som kan forhindre undergraving av norske lønns- og arbeidsvilkår. Det betyr at det er Fremskrittspartiet som sitter med nøkkelen for å hindre en slik utvikling. Fremskrittspartiet må foreta et valg. Vil de iverksette tiltak som hindrer useriøs arbeidsinnvandring, eller vil de sitte og se på at norske arbeidsplasser går tapt? Jeg har merket at Fremskrittspartiet i denne innstillingen har valgt å skyve saken foran seg. De ville vente på Regjeringens lovforslag. Nå er Regjeringens lovforslag kommet. Regjeringen foreslår ikke et eneste tiltak for å forhindre undergraving av norske lønns- og arbeidsvilkår. Det er mulig at Høyre i regjeringsposisjon synes det er greit at utenlandske bedrifter kommer til Norge og betaler langt lavere lønn til sine ansatte enn det norske selskaper gjør, noe som vil føre til at norske bedrifter taper arbeidsoppdrag, og at det blir et press for å svekke norske arbeidsfolks lønns- og arbeidsvilkår. – Det er det som kan skje. Arbeiderpartiet synes ikke det er greit. Derfor har Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet fremmet forslag som vil hindre at norske lønns- og arbeidsvilkår undergraves. Men det er Fremskrittspartiet som avgjør. Vil Fremskrittspartiet ha en arbeidsinnvandring i en form som kan undergrave norske lønns- og arbeidsvilkår, eller vil de ikke? Det er spørsmålet. Det er Fremskrittspartiet som avgjør.