Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2015-11-10:
Takk til representanten Bøhler for nesten konsekvent gode spørsmål og interessante interpellasjoner. Det er veldig mye som kan gjøres – og må gjøres – for å forhindre frafall. Jeg skal i mitt svar konsentrere meg mest om det som handler om koordinering av systemet. Det er – for å si det veldig enkelt – kanskje den minst tabloide delen av vår politiske virksomhet, men kanskje den som er aller, aller viktigst. Så må jeg også skynde meg å legge til at en del av det som representanten Bøhler beskriver, vil være veldig forskjellig fra fylke til fylke, både måten man finansierer videregående skole på, og hvordan man har lagt opp systemet for telling av elever, f.eks. Men det er et problem at det offentlige systemet ikke er samordnet nok. Når det rapporteres om at ulike tjenester og etater ikke snakker sammen, når det ikke formidles beskjed videre når en elev dropper ut av skolen, eller når barn og unge blir kasteballer i systemet, er det et problem. Vi vet at det er slik. Man kan godt kalle det en glipp, men det er i så fall en glipp som gjentas år etter år for veldig mange. Barnevern, politi, skole, Nav og helsetjenester skal i utgangspunktet alle ha samme mål, nemlig å hjelpe ungdommene på best mulig måte når det er nødvendig. Når interpellanten spør om hva som «bør gjøres for å sikre en bedre samordnet innsats fra dag én når elever er i ferd med å droppe ut», peker han med andre ord på noe helt sentralt. Han peker på samordningsutfordringer som har eksistert i lang tid, under skiftende regjeringer, og selv om vi kan bli bedre, tror jeg at vi hele tiden i et stort offentlig system som vårt kommer til å slite med dette, og må adressere det. Norsk forvaltning preges jo på mange måter av en sektororganisering, at vi tenker silo. For eksempel arbeider utdannings-, barneverns- eller helsetjenestene hver for seg, med full oppmerksomhet om sine sektormål. Det er kanskje en naturlig konsekvens av hvordan de ulike fagsektorene er rigget, med styringslinjer fra fagdepartement via fagdirektorater og ut til den enkelte kommunale fagetat, for å si det litt enkelt. Problemet oppstår når den ene hånden ikke vet hva den andre hånden gjør, når alle gode hjelpere der ute ikke snakker sammen, ikke er på samme møte og ikke samler seg rundt brukeren eller den som trenger hjelp – enn si når ledelsesnivået i ulike etater og på ulike forvaltningsnivåer ikke har innsett at tiltak og tjenester må organiseres slik at de virker sammen og gjensidig genererer et totalt sett bedre resultat både for den enkelte og for samfunnet, i dette tilfellet for ungdom som er i ferd med å droppe ut, eller som har droppet ut. Det har ofte vært pekt på som et stort problem å få til bedre informasjon og samhandling på tvers av sektorer og fagetater, men vi har ikke gjort nok. Kunnskapsdepartementet, Arbeids- og sosialdepartementet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet har nå tatt et nytt grep overfor sine direktorater for å få dette bedre til. Ambisjonen er bedre samordning av sektorenes virkemidler, både på statlig og på lokalt nivå. Det overordnede målet er å legge til rette for bedre samhandling mellom tjenestene lokalt i kommunene, slik at flere utsatte barn og unge hjelpes tidligere, mer koordinert og mer treffsikkert. Det innebærer bl.a. litt prosaiske styringsting, som at alle de 18 fylkesmannsembetene har fått koordinerte og likelydende oppdrag i arbeidet fra de fire departementene. Fylkesmennenes rolle er bl.a. å bistå og støtte opp under kommunenes arbeid med å utvikle gode, tverrfaglige måter å samarbeide på. Dette innebærer at både stat og kommune må utvikle sin praksis på flere områder. På nasjonalt nivå må vi sørge for at politikk og tiltak som utvikles innenfor et fagdepartement, i større grad tilpasses tilgrensende departementers fagområder, f.eks. at politikkutforming av arbeidsmarkedstiltak overfor ungdom som har rett til videregående opplæring, koordineres med tiltak rettet mot den samme målgruppen på det utdanningspolitiske området. I flere av dokumentene som har kommet til Stortinget, i meldinger og i strategier vi har levert, omtales dette som 0–24-samarbeidet. I dette samarbeidet skal direktoratene i første omgang: vurdere ulike regelverk og virkemidler for å nå målgruppen opp mot hverandre for å foreta tilpasninger som styrker samhandlingen utvikle bedre prosedyrer for å samarbeide, altså måten det arbeides på i direktoratene for å styrke samarbeidet og utforme mer helhetlige løsninger for arbeidet med målgruppen lokalt prøve ut modeller for tverrfaglig samarbeid gjennom prosjekter lokalt eller nasjonalt, som eksempelvis Program for bedre gjennomføring, Et lag rundt eleven og et styrket samarbeid mellom Nav og de videregående skolene i alle fylkeskommuner. Jeg skal kort nevne noen av disse: Program for bedre gjennomføring er en av endringene som denne regjeringen har stått for. Vi vet at det ikke har vært mangel på tiltak eller penger for å få ned frafallstallet, men det har delvis vært mangel på resultater på overordnet nivå og kunnskap om hva som fungerer. Det vi skal gjøre gjennom Program for bedre gjennomføring, er å bruke rundt 80 mill. kr i 2016, i samarbeid med fylkeskommunene, for å teste og prøve ut og dele erfaringen med forskjellige tiltak for å følge opp unge som faller ut. Vi skal fra høsten 2016 også iverksette en omfattende forskningsinnsats for å finne frem til tiltak som har dokumentert effekt i arbeidet med å redusere frafallet. Dette innebærer en skrittvis reform, hvor vi prøver ut ulike metoder og modeller, hvor vi effektevaluerer disse og deretter vurderer hvordan det som virker, kan implementeres i større skala. Det sier seg selv at det er mindre fengende at man skal gå mer skrittvis til verks, men når vi vet at vi har brukt milliarder av kroner på frafallsarbeidet uten at resultatene alt i alt har blitt bedre, mener jeg dette er en fornuftig innfallsvinkel. I tillegg har regjeringen innført forsøk med Nav-veiledere utplassert på utvalgte videregående skoler i alle fylkeskommuner. Dette tilbudet gis ved skoler som sliter med lav gjennomføring og høyt frafall, og er et samarbeid mellom Kunnskapsdepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet. For å styrke forebygging av frafall og utvikle et godt psykososialt læringsmiljø har vi også forsøkt ut en tverrfaglig modell, som vi har kalt Et lag rundt eleven, på grunnskolenivå i noen kommuner. Her handler det om at flere yrkesgrupper med helsefaglig og sosialfaglig bakgrunn skal arbeide sammen i skolen med utsatte elever. Nå foreligger det et solid kunnskapsgrunnlag og skisser til modeller som kan prøves ut. Arbeidet med neste fase fortsetter i 2016. Dette er noen av de sentrale initiativene. Nøkkelen er jo – som representanten Bøhler også var innom – at dette også må gjenspeiles lokalt. Men jeg mener at gjennom gode nasjonale programmer, men også gjennom god nasjonal koordinering, f.eks. mellom direktoratene, er det større sjanse for at man kan få god oppfølging også lokalt. Så etterlyser representanten mer bruk av praksisbrev for skoletrøtte elever, og der er jeg hjertens enig. Forsøkene med praksisbrevordningen startet i 2007, og allerede i 2009 forelå det en delevaluering av ordningen. Her konkluderte NIFU med at ordningen så ut til å være svært vellykket. De konkluderte bl.a. med at forsøket med å ansette har bidratt til langt lavere frafall og til bedre gjennomføring for dem som deltok, enn det man ville forventet dersom disse ungdommene hadde fulgt ordinært løp i videregående opplæring. Nå er det på tide at praksisbrevordningen blir en permanent del av den videregående opplæringen, ikke for alle, men som et permanent tilbud i alle fylker. Vi har derfor nylig sendt på høring et forslag med de nødvendige lovendringer. Vi vil våren 2016 komme tilbake til Stortinget med lovendringsforslag som tar sikte på at alle kommuner skal ha praksisbrevordningen – og forhåpentligvis bygge den ut. Jeg må også nevne at vi styrker tilskuddet til lærlinger og lærlingkandidater som har særskilte behov, et tilskudd som vi har økt til 58 mill. kr i 2016. Alt dette kan være tiltak som vil få effekt. Det aller viktigste er at vi jobber systematisk, og at tiltakene også prøves ut og brukes lokalt. Vi må bruke fellesskapets penger på innsats som faktisk kan gjøre en forskjell. Det er – som representanten Bøhler sa – både samfunnsøkonomisk nyttig og, ikke minst, helt avgjørende for den enkelte.