Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
La meg starte med det statsråden i sin redegjørelse definerte som verdenssamfunnets omforente utviklingsmålsetting: I år 2015 skal andelen av fattige i verden være halvert. For så å erkjenne at de globale rammebetingelsene for utvikling har endret seg dramatisk på noen få tiår. Verden er blitt mindre, bl.a. på grunn av samhandel og kontakt på tvers av landegrensene. Med globaliserte markeder og frie kapitalbevegelser vil økonomisk utstabilitet ett sted få konsekvenser andre steder. Fattigdom og forurensning truer livsgrunnlaget. Krig, konflikter og terrorisme preger millioner av menneskers liv, og antall flyktninger øker, ikke minst gjelder det Afrika. Internasjonal kriminalitet og mafiavirksomhet utfordrer nasjonale rettssamfunn. Medierevolusjonen muliggjør endring av trender, kultur og livsstil over hele verden. Det betyr at produkter kan produseres hvor som helst, med ressurser fra hvor som helst, av en bedrift lokalisert hvor som helst, til en kvalitet vi finner hvor som helst, for så å bli solgt nær sagt hvor som helst. Vår utfordring nå er kjøreregler i det internasjonale handelsregimet og i forhold til å styre internasjonal kapital. I Utenriksdepartementet er arbeidet påbegynt med en stortingsmelding om slike kjøreregler. Som utviklingsministeren la vekt på i sin redegjørelse, er det i vår politikk vis-à-vis utviklingsland viktig å se på bistand, handel, gjeldslette og investeringer i sammenheng, som en del av en samlet utviklingsstrategi for det enkelte land. Innenfor det internasjonale handelsregimet er det etter min oppfatning viktig at en del av kjørereglene også består av kompensasjonsordninger for de fattigste landene og for utdanning og kompetanseoverføring. I år lever ca. en fjerdedel av jordas befolkning i den ytterste fattigdom. Fattigdommen feminiseres. Vi har hørt dette før. Likevel, to tredjedeler av verdens fattige er kvinner. Fattigdomsreduksjon og -bekjempelse forutsetter utvikling av landbruk, næringsliv, småindustri, håndverk, men også av offentlig sektor, velferd, utdanning og helse. Å få bukt med fattigdommen er også avhengig av såkalt «good governance». Som utviklingsministeren understreket i redegjørelsen: «Bistand har liten positiv effekt i land med et dårlig styresett.» I våre prioriterte samarbeidsland – eller hovedsamarbeidsland, som etter hvert nå gjeninnføres som begrep – skal vi forvente at de ansvarlige myndigheter har en klar målsetting om rettferdig fordeling, demokrati, bekjempelse av korrupsjon, ansvarlig ressursforvaltning og likestilling. Og jeg vil vise til replikkordskiftet etter forrige taler. Zimbabwe ble i fjor avviklet som prioritert samarbeidsland. Mediebildet tyder dessverre ikke på at situasjonen har forandret seg – tvert imot. Dagsavisens reportasje forrige søndag om han som bl.a. heter Hitler til fornavn, med etternavn Hunzvi, lederen for de såkalte krigsveteranene og Robert Mugabes kronprins, viste at Zimbabwe nå er et brutalt diktatur, der målet, slik reportasjen viste, er en gang for alle å ta for oss de frivillige organisasjonene som finansierer Bevegelsen for demokratisk endring. I sin redegjørelse sa statsråd Sydnes at barns oppvekstvilkår og barns rettigheter hører til våre prioriterte innsatsområder. Hun understreket at verdens fattigste land ikke engang makter den minimumsinvesteringen som er nødvendig for å sikre barns elementære rettigheter. Det betyr at barn i fattige land frarøves retten til å velge sin framtid, mister retten til utvikling. Det bør kanskje legges til at jentene er om mulig enda verre stilt enn guttene i en slik sammenheng. Innenfor en strategi for å sikre barns oppvekstvilkår ligger sikring av grunnutdanning for alle. Dette er samtidig helt nødvendig for å skape samfunn som både er levedyktige og bærekraftige. Jeg har nylig vært i Pakistan. Den nye regjeringen der – med en kvinnelig utdanningsminister – har nettopp lagt fram et ambisiøst program for elementær grunnutdanning for alle, inkludert lovfesting av utdanning for alle barn. Planen innebærer også muligheten for deltidsundervisning for barnearbeidere. Dem er det som kjent mange av i Pakistan. Det strides om hvor mange barn som ikke får skolegang. Regjeringen sier 7 millioner, den lokale ILO-komiteen og det lokale UNICEF-personalet mener at tallet er rundt 20 millioner, og det viser hvilken utfordring verdenssamfunnet står overfor når det gjelder å sikre utdanning og andre elementære goder for barn. Hva er det Pakistan egentlig erkjenner? Jo, at de aldri kommer ut av fattigdom, ut av massearbeidsledighet med bare en liten elite som er velutdannet og har teknologisk kompetanse. De erkjenner nødvendigheten av at flere må få ta del i kunnskapsutviklingen. Gradvis erkjenner også elitene i sør at folket må utdannes i bredden skal de komme seg videre. Her ligger kanskje vårt håp når det gjelder utdanning for verdens barn. Norge har økt antall utdanningsprosjekter i bistanden betraktelig etter at vi behandlet meldingen om nord-sør i juni 1996. Dessverre har altfor få av disse hatt et kvinneperspektiv. Opplysning og skolegang for jenter og kvinner er imidlertid helt avgjørende for kvinners utvikling og deltakelse. Vi prioriterer f.eks. kampen mot kjønnslemlestelse i Afrika, og har satt inn relativt store ressurser til å forebygge og bekjempe denne formen for mishandling av småjenter. Vi er helt avhengig av folkeopplysning og kunnskap. Det samme kan sies om hiv/aids. Generelt er utvikling i mange land i sør ikke mulig uten at kvinnene får en annen status og sikres helse og utdanning. De enkelte aktører i bistandsarbeidet vårt må ses innenfor en helhetlig norsk bistands- og utviklingsstrategi. Jeg vil også vise til budsjettdebatten sist høst. Vi må se på hvilke mål vi stiller oss, og deretter finne ut hvilke aktører som best kan sette ut i livet de enkelte prosjekter og programmer. I budsjettet for inneværende år økte vi vår bistand gjennom UNDP og andre FN-organisasjoner, noe det var bred enighet om – og har vært siden juni 1996 i forbindelse med Innst. S. nr. 229 for 1995-96. Og en fjerdedel av hele bistandsbudsjettet går til prosjekter i regi av de frivillige organisasjonene. Det viser hvilken bredde vi har når det gjelder ulike aktører. Nå er det naturligvis ikke slik at noen aktører skal ha en viss andel av bistandsmidlene. Vi må kanalisere midler til prioriterte tiltak gjennom de aktørene som best kan sikre oss resultater. Jeg hilser velkommen Regjeringens beslutning om å foreslå å avskaffe toll og kvoter på alle produkter unntatt våpen fra de minst utviklede land. Dette er viktige tiltak, men de må følges opp med å bedre betingelsene for eksportrettet produksjon i nettopp MUL-land. Både vår støtte til næringsutvikling i MUL-land og investeringer i offentlig sektor og annen infrastruktur er en forutsetning for å sikre en økt verdiskaping i verdens aller fattigste land. Her er både norsk næringsliv, organisasjoner og offentlige etater viktige aktører i bistandspolitikken. Vi bør også kunne se på avbindingspolitikken med litt kritiske øyne. I Innst. S. nr. 28 for 1999-2000 la flertallet vekt på at avbinding av norsk bistand må ses i nær sammenheng med andre lands avbinding og i nær dialog med berørte parter. Vi la til at det å presse fram det laveste anbudet kan svekke både kvaliteten på bistanden og de myke verdiene i bistandspolitikken. Avbinding fører til økt konkurranse, noe som ikke styrker u-landenes bedrifter i utgangspunktet. Når det nå er oppnådd enighet i OECDs utviklingskomite, kan vi gå et skritt videre med avbinding, bl.a. med miljø og arbeidstakerrettigheter som utgangspunkt også i en avbindingsstrategi. Til slutt: Vi har en nordisk dimensjon også i vår bistandspolitikk, som vi har i vår utenrikspolitikk, basert på de verdiene vårt eget samfunn er tuftet på – demokrati, likestilling og velferdsstat, kombinert med et fungerende arbeidsliv og en stor grad av folkelig deltakelse. Med det som utgangspunkt skal vi gjøre det statsråd Sydnes understreket i sin redegjørelse, bygge partnerskap mellom nord og sør med flere samarbeidspartnere og allierte fra sør. Slik har det jo ikke alltid vært i forholdet mellom industriland og utviklingsland.