Victor Norman (Høyre), 2003-10-23:
La meg først si at jeg deler fullt ut Jørgen Kosmos bekymring både for Rollag stavkirke og de andre stavkirkene – de er praktfulle. Jeg deler hans bekymring for den gamle furuskogen. Heldigvis har vi en del igjen i Tolga-Nord-Østerdal-området og også en del i Nord-Gudbrandsdals-området, men vi må sørge for at vi har en god sammensetning av skogen i Norge også av hensyn til verning av bygninger. Generelt deler jeg representanten Kosmos bekymring for vern og bevaring av landets kulturhistoriske eiendommer, og det gjør ikke bare jeg, det gjør hele Regjeringen. Regjeringen Bondevik I satte derfor i 1999 ned et offentlig utvalg for å vurdere mål, strategier og virkemidler på kulturminnefeltet. Utvalget la i 2001 frem sin innstilling, som etter en bred høringsprosess nå bearbeides for å fremlegges for Stortinget. I utredningen pekes det på en rekke forslag for å styrke kulturminnevernet, herunder: Det bør utarbeides en kulturminnelov.Private må ikke påføres kostnader de ikke kan bære, ved at de pålegges urimelige kostnader ved kulturminner av nasjonal verdi.Plan- og bygningsloven må styrkes som virkemiddel i kulturminnepolitikken.Det må utvikles bedre kriterier for prioritering mellom kulturminner.De økonomiske virkemidlene må styrkes, bl.a. gjennom etablering av et kulturminnefond, og avgifter som hemmer kartlegging, vern og vedlikehold av kulturminner, bør reduseres.Tilgjengeligheten av opplysningene om kulturminner og kulturmiljøer må bedres, og det må satses på forskning og kunnskapsoppbygging i forhold til kulturminneregistrene og bruken av dem. I dag står private eiere for den daglige forvaltningen av de aller fleste kulturminner og kulturmiljøer i Norge. Jeg har lyst til å presisere at veldig mange av disse eierne gjør en usedvanlig stor innsats, en innsats langt utover det man kunne vente ut fra både deres ansvar og deres økonomi – de gjør en usedvanlig stor innsats for å bevare disse kulturminnene. Men vi kan ikke vente at private skal påta seg et ansvar som går langt utover deres bæreevne, eller det som er rimelig ut fra kulturminnenes nasjonale betydning. For å styrke privates innsats og snu en negativ utvikling på enkeltområdene her er det nødvendig å utvikle virkemidler som kan stimulere til økt verneinnsats fra private eiere og næringsliv. Regjeringen forslo derfor i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett for inneværende år å opprette et kulturminnefond, i første omgang med en forvaltningskapital på 200 mill. kr. Fondet er forutsatt å utløse midler fra privatpersoner, næringsliv og andre, og på den måten skape en synergieffekt som gjør at vi får en merinnsats som langt overstiger fondets beløp. Så til det som er arbeids- og administrasjonsministerens primæransvar: hvordan man kan sikre oversikt og finansiering i forhold til de kulturhistoriske eiendommene som er i statlig eie. Det er et problem – der er jeg enig med representanten Kosmo – at man ikke har tilstrekkelig oversikt over eiendommer staten eier direkte eller gjennom heleide selskaper. Det vi kan fastslå med stor sikkerhet, er at staten eier et betydelig antall eiendommer av kulturhistorisk verdi, og at man står overfor et betydelig etterslep i vedlikeholdet av mange av disse eiendommene. Interpellanten bidrog selv som arbeids- og administrasjonsminister til å rette søkelyset mot dette problemet gjennom opprettelse av et forprosjekt for statens kulturhistoriske eiendommer. Forprosjektrapporten av mars 2002 pekte på en del viktige problemstillinger i tillegg til den manglende oversikt over kulturhistoriske eiendommer i statlig eie: Ingen statlig eiendomsforvalter har forvaltning og bevaring av kulturhistoriske eiendommer som sitt hovedansvar, og få av de statlige eiendomsforvalterne har egen fagkompetanse innen kulturminnevern.Vedlikeholdssituasjonen er varierende fra sektor til sektor, og det er et inntrykk av betydelig etterslep på enkeltsektorer.En side ved problemene er at finansieringen er fragmentert, som representanten Kosmo selv var inne på, den er fordelt på mange budsjettkapitler og mange ordninger hvor vedlikehold veldig ofte blir en lavt prioritert oppgave. Og finansieringen er for dårlig, spesielt der det mangler husleieordninger. På grunnlag av rapporten fra forprosjektet besluttet Regjeringen i september i fjor å gjennomføre et større arbeid for å få oversikt over statens kulturhistoriske eiendommer både gjennom landsverneplaner, en hurtigregistrering og et eget arbeid med modeller for eierskap og forvaltning av eiendommene. Arbeidet er i første omgang planlagt for 2003 og 2004 og foregår i nært samarbeid med særlig berørte departementer og etater. Innen utgangen av inneværende år skal det være gjennomført en hurtigregistrering av statens eiendommer, med en foreløpig og grov vurdering av vernebehov. Resultatene fra hurtigregistreringen kan systematisk gjennomgås og vurderes, slik at eiendommene kan forskriftsfredes etter kulturminneloven, og slik at man kan avdekke behov for bedre vedlikehold og eventuelle ekstraordinære tiltak. Men hoveddelen av arbeidet består i å få alle sektorer til å utarbeide landsverneplaner. Landsverneplanene som sektormyndighetene er gitt ansvar for å utarbeide, vil gi et nødvendig grunnlag for en fullstendig oversikt og gjøre det enklere å planlegge og gjennomføre tilfredsstillende vedlikehold. Slike større arbeider er allerede gjennomført for bl.a. en sektor som Forsvaret og flere områder innen samferdselssektoren. Det vil kreve ekstra ressurser å rette opp skader etter mange års sviktende vedlikehold. Men det må også finnes tilfredsstillende løsninger for å finansiere løpende forvaltning, drift og vedlikehold over tid. Mange av de kulturhistoriske eiendommene er ikke bare attraktive ut fra et kulturhistorisk perspektiv, de er også attraktive som eiendommer, selv om de ikke er tegnet og utformet av arkitekter i vårt århundre. Fordi de er attraktive som eiendommer, kan de også antas å være selvfinansierende. Samtidig er det sikkert at flere viktige eiendommer med høy nasjonal verneverdi ikke har et tilstrekkelig inntektspotensial. For å finne svar på hvordan eierskap og forvaltning av eiendommer, bygg og anlegg av historisk verdi bør organiseres, har vi satt i gang et utredningsarbeid for ulike modeller. I det arbeidet vurderes flere modeller, herunder også forslag tatt opp i Stortinget om et kulturhistorisk fond etter modell bl.a. av National Trust i England. Men uansett hvilken eierform og forvaltningsform vi velger, må vi hele tiden huske på at den beste måten å sikre vern og vedlikehold på er at eiendommene er i bruk, og at de er i bruk av noen som er interessert i å bevare dem og har økonomisk evne til å finansiere kostnadene. Å tro at vi kan få en god forvaltnings-, finansierings- og eierform her hvis den ikke innebærer at bygningene faktisk er i bruk, det tror jeg er naivt. Men vi må finne en modell som forener de organisatoriske og finansieringsmessige forholdene med ønsket om at eiendommene skal brukes, i den grad de kan brukes. Fordi dagens ansvar for og forvaltning av eiendom er spredt, og fordi man mangler oversikt over hva staten faktisk eier av kulturhistorisk eiendom, er dette et vanskelig arbeid. Arbeidet må dessuten ses i sammenheng med det arbeid Regjeringen har for å vurdere modernisering av henholdsvis Forsvarsbygg og Statsbygg. Jeg tror jeg har alle med meg når jeg sier at både storting og regjering er opptatt av å sikre landets verneverdige kulturhistoriske eiendommer, og at vi alle er utålmodige etter å få forslag på bordet til hvordan ivaretakelsen av disse verdiene kan bedres. Samtidig er det viktig at vi tar innover oss at disse spørsmålene er såpass sammensatte og komplekse at det tar tid å fremskaffe et informasjonsgrunnlag for de riktige beslutningene på området. Jeg kan forsikre interpellanten om at dette arbeidet fra Regjeringens side gis både prioritet og ressurser, slik at vi kan fremsette forslag og iverksette nødvendige tiltak så snart det er forsvarlig ut fra den informasjonen vi har.