Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2013-06-19:
I går og i forgårs var jeg i Roma, og det var ett tema som dominerte dagsordenen: Hvordan skal vi klare å sikre verden tilgang til 70 pst. mer mat? Det var hovedtemaet. Når vi diskuterer norsk landbrukspolitikk, er det det bakteppet vi må ha med oss, for hvorfor er det vi har et landbruk? Vi har et jordbruk nettopp for å produsere den viktigste varen av alt, nemlig maten. Det er en enorm utfordring vi står overfor internasjonalt skal vi klare å øke tilgangen til mat med 70 pst. Og hvorfor må vi øke med så mye? Jo, fordi vi blir flere folk, og fordi det er flere som ønsker å leve som deg og meg, spise kjøtt, spise bedre ernæringsmessig, ta seg en øl, ha en bedre levestandard i Kina og India. Det gjør at verdens etterspørsel etter mat øker voldsomt, samtidig som vi går inn i en periode der klimaet sannsynligvis er i ferd med å bli mer ustabilt, slik at det å produsere mat i mange av de områdene som i dag har utfordringer, blir vanskeligere. Landbruks- og matmeldingen, Velkommen til bords, som vi diskuterte i Stortinget i fjor, begynte med det internasjonale bakteppet. Regjeringen tok først en beslutning om at ett av våre bidrag i diskusjonen om å øke verdens matproduksjon er at vi skal øke vår nasjonale matproduksjon. Den målsettingen fikk også tilslutning i Stortinget: Det er et mål at vi, med vårt lille landbruk, skal gjøre vår del i det globale løftet det er å øke verdens matproduksjon – derfor den målsettingen som begynner å få bred politisk støtte, at vi skal øke matproduksjonen i Norge med 1 pst. hvert år. Det at vi har et landbruk i Norge, gir enorme ringvirkninger. I mitt fylke, Hedmark, er 10 pst. av alle sysselsatte sysselsatt i jordbruk og næringsmiddelindustri. Det samme tallet kan en finne i Nord-Trøndelag, vi finner nesten det samme tallet i fylker som f.eks. Oppland og Sogn og Fjordane, vi finner det i distriktskommune etter distriktskommune. Det har en enormt stor effekt, skaper masse arbeidsplasser, skaper mye merverdi. Det opplever jeg at egentlig alle partier også er for; de roser det og sier det er flott at man har næringsmiddelbedrifter, f.eks. Tine i Elnesvågen, med alle arbeidsplassene det skaper. Men dette kommer ikke av seg selv, og det er der de politiske forskjellene er så store. Det å drive landbruk i Norge er krevende, og det krever virkemidler. Og det er ingen næring og nesten ikke noe politikkområde der forskjellene er større i denne salen. Nå vil jeg gå gjennom hva som er bærebjelkene i landbrukspolitikken: Punkt nr. 1 er toll: Landet vårt er kaldt, vått og bratt, og det er ikke lett å konkurrere med f.eks. dansk eller fransk landbruk uten toll. Man trenger en form for tollbeskyttelse. Etter at regjeringen valgte å gjøre forbedringer på det feltet i fjor høst, har jeg blitt mildt sagt overrasket over hvilket enormt engasjement over tid Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre har vist i kampen mot norsk næringsmiddelindustri og norsk landbruk. Venstre kalte det proteksjonisme på sitt verste. Svein Flåtten, fra Høyre, proklamerte at han skulle fjerne tollendringen før han hadde tatt av seg frakken. Fremskrittspartiet satte i Europautvalget norsk landbrukspolitikk opp mot norsk gasseksport. Det har vært en enorm kreativitet når det gjelder å gå til angrep på det at vi skulle styrke én av bærebjelkene i norsk landbrukspolitikk, nemlig tollen. Tollgrepet vi gjorde i fjor høst, har vært et premiss for årets jordbruksoppgjør, og det er den andre bærebjelken: I Norge utformer vi landbrukspolitikken i en tett dialog mellom myndighetene og næringen. Det er ikke bare én person, landbruksministeren, som definerer landbrukspolitikken. Det gjør han sammen med litt over 40 000 bønder, som er organisert gjennom bondelag og småbrukarlag. Vi diskuterer sammen hvilke løsninger vi skal klare å få til, og hvilken kurs man skal stake ut framover. Takket være tollgrepet i fjor høst kunne vi i år legge fram et opplegg som ga en reell mulighet for inntektsøkning. Det var et løft som var 12 000 kr høyere enn for andre grupper, fordi det var nødvendig hvis vi skal nå målsettingen om at vi på sikt skal øke matproduksjonen i Norge med 1 pst. hvert eneste år. I fjor høst så vi at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre angrep tollendringen. I innstillingen nå og før i debatter har Høyre og Fremskrittspartiet angrepet jordbruksavtalesystemet med full kraft; de ønsker ikke å ha den tette samhandlingen med næringen som vi har nå. De ønsker å flytte jordbruksavtalesystemet fra våren, og det skal bli en del av den ordinære budsjettprosessen på høsten. Det vil svekke landbrukets makt og innflytelse over landbrukspolitikken. Den norske modellen, at vi har klart å ha dette tette samarbeidet mellom næring og stat, har vært en suksess. Hva Høyre og Fremskrittspartiet mener om samvirkets rolle, er godt kjent. Forskjellene er veldig klare. Årets oppgjør var et oppgjør der regjeringen viste vilje til opptrapping. I de sju foregående årene gikk vi fra en periode der det å få en kronemessig lik utvikling, nesten var en umulig tanke. Men det har vi klart i perioden fram til årets oppgjør. Det har vært en kronemessig lik utvikling mellom jordbruket og andre grupper. I år klarte vi å gi det ekstra løftet, med 12 000 kr mer. Det er et steg i riktig retning, og vi skal fortsette i fire nye år.