trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Regjeringa si målsetjing i Omsorgsplan 2015 for talet på sjukeheimsplassar og bustader med heildøgns omsorg er at det skal gjevast tilskot til bygging av 12 000 plassar innan 2015. Sjølv om regjeringa med sine forslag no tek eit skritt i riktig retning, meiner Framstegspartiet at utbygginga av omsorgsplassar og sjukeheimsplassar går altfor sakte. Departementet sine eigne tal viser at vi har rett i vår påstand om at regjeringa ligg langt under målsetjinga si. Framstegspartiet har fleire gonger foreslått betydeleg auka investeringstilskot til bygging av nye sjukeheimsplassar, seinast under behandlinga av statsbudsjettet for 2011. Vi foreslo då å auke det maksimale tilskotet frå 666 660 kr til 1,3 mill. kr til kvar sjukeheimsplass. Vi foreslo å løyve totalt 1,5 mrd. kr meir enn regjeringa til dette formålet. No er det kanskje ikkje statlege midlar til investering som er det største problemet ute i kommunane. Når vi reiser rundt og besøkjer lokalpolitikarane våre, er det krav om driftsmidlar til omsorgsbustader og sjukeheimsplassar vi vert møtte med. Det er derfor heilt meiningslaust av regjeringa å lokke kommunane med investeringstilskot til å byggje mange omsorgsbustader og sjukeheimsplassar og samtidig setje kommunane i ein skvissituasjon der dei manglar midlar til drift av dei. Dette hjartesukket kjem like mykje frå lokalpolitikarar frå regjeringspartia som frå våre. Det er eit skritt i riktig retning at regjeringa no foreslår styrkt investeringstilskot til omsorgsbustader og sjukeheimsplassar, med tilbakeverkande kraft frå 2008. Det uforståelege er at regjeringa ikkje støttar Framstegspartiet sitt framlegg til alternativt statsbudsjett i 2008, som då var likt det som regjeringa no går inn for. Då sa medlemmane frå regjeringspartia at forslaget frå Framstegspartiet var uansvarleg. No er det altså ifølgje dei same ikkje uansvarleg. Skal vi oppnå at det raskt vert bygd fleire omsorgsbustader og sjukeheimsplassar, må vi gjere det same grepet som vart gjort ved utbygging av barnehageplassar. Derfor har Framstegspartiet eit eige forslag om ei ny ordning med statlege tilskot til drift av sjukeheimsplassar gjeldande frå 1. august 2011, og dette vert lagt fram for Stortinget i samband med revidert nasjonalbudsjett for 2011.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Det var godt nytt da regjeringen varslet at kommunene skulle få 2,5 mrd. kr i økt tilskudd til bygging av omsorgsboliger og sykehjemsplasser, og at ordningen skulle ha tilbakevirkende kraft, slik at 730 av disse millionene vil gå til kommuner som er i gang med utbygging. Det medfører at kommuner som allerede bygger, ikke kommer dårligere ut enn de som skal bygge framover. I mitt fylke, Akershus, betyr dette bl.a. for Nesodden kommune at de får en tilleggsbevilgning på vel 6 mill. kr. Investeringstilskuddet er et sentralt virkemiddel i Omsorgsplan 2015, og legger til rette for langsiktig planlegging og investering i den kommunale omsorgstjenesten. Vårt mål er å gi tilsagn om tilskudd til 12 000 omsorgsplasser i perioden 2008–2015. Fra 2008–2010 var det satt av midler til bygging av 6 000 plasser, men etterspørselen etter tilskudd fra kommunene har vært noe lavere enn ventet. For å få fart på byggeaktiviteten økes derfor nå de statlige tilskuddene. I tillegg til å øke bevilgningene går regjeringen inn for å gjøre ordningen mer fleksibel for kommunene, ved å gi tilskudd også til kommuner som velger å inngå avtaler med frivillige organisasjoner, boligbyggelag eller private firmaer. Vi vil endre regelverket, slik at hver enkelt kommune kan bestemme om de vil bygge ut selv eller gjennom avtaler med ideelle eller private samarbeidspartnere. Men det er et krav at kommunene skal sikre seg disposisjonsrett til plassene i minst 30 år. Med fleksible støtteordninger og større bevilgninger øker vi nå takten i byggingen av omsorgsboliger og sykehjemsplasser i Norge. Det er viktig for å sikre en fortsatt rettferdig sosial fordeling av godet omsorg.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Statsråden viser i sitt innlegg til situasjonen rundt Alnor. Det ble faktisk søkt om tillatelse fra Utenriksdepartementet for å ta imot midler til finansiering av moskeen i Tromsø fra saudiarabiske forretningsinteresser. Den gangen sa man at det ville man ikke gjøre, som statsråden helt klart også understreket. Men det er altså ikke slik at samtlige land spør først. Vi vet at Iran ikke spør først. Saudi-Arabia gjør det faktisk, for de er forpliktet til det. Men Iran spør ikke først. Hvilke virkemidler vil man møte den type problemstillinger med – når man ikke spør først om lov til å finansiere moskeer i Norge? Er det da helt greit? Eller innser man at man i realiteten står uten virkemidler for å stoppe det?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg opplever at statsråden i sitt innlegg tar avstand fra, og ikke ønsker å støtte, de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen. Det synes jeg er litt spesielt, all den tid flere av forslagene faktisk er konkrete forslag som Arbeiderpartiets integreringsutvalg har tatt til orde for. Jeg synes det er veldig spesielt at man her skjærer alle forslagene over én kam. Er det fordi det er Fremskrittspartiet som fremmer dem, at man tar avstand fra dem? Eller ser man ikke at det faktisk er noen gode forslag, som Arbeiderpartiet forhåpentligvis også etter hvert kommer til å støtte på et eller annet tidspunkt, gjerne etter at de har hatt landsmøte? Eller er disse forslagene totalt uaktuelle for statsråden å komme tilbake til på et senere tidspunkt?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg må si at det er forstemmende å høre representanten Holmås fra SV i sine to innlegg snakke om dette alvorlige temaet, og det han klarer å prate om, er Fremskrittspartiets dobbeltmoral, som han kaller det i det siste innlegget. I det første innlegget prater han om Sør-Afrika og hva Fremskrittspartiet med undertegnede har skrevet på Facebook – et rimelig spesielt fokus man velger når vi diskuterer et såpass viktig og alvorlig tema som dette. Bare for å slå det til jorden umiddelbart, for jeg ser ikke at Facebook-kommentarer har så veldig mye å gjøre i stortingssalen. Men hvis man ønsker det, får man ta en sak på det og fremme for Stortinget, hvis undertegnedes Facebook-kommentarer har noe her å gjøre. Men jeg understreker faktisk i forbindelse med den Facebook-kommentaren hva jeg snakker om, når jeg snakker om korstog. Det er mulig det var et dårlig valg av ord. Men jeg sier at det handler om å stå for våre verdier, stå opp for vår kultur, vår sivilisasjon. Det handler om å gjøre noe med den omfattende og massive folkevandringen som Europa står overfor. Det handler ikke om oppfordring til vold, og jeg synes med all respekt det er nedrig å prøve å fremstille det på det viset som representanten Holmås gjør i sitt innlegg. Så synes jeg det er spesielt at flere representanter velger å konstruere hypotetiske problemstillinger. Jeg har ingen erfaring med at buddhistiske selvmordsbombere er et utbredt problem. Men derfor kan man ikke bruke ordet «islamisme» i merknadene engang. Men det er altså islamisme vi snakker om. Vi snakker ikke om buddhistisk terrorisme. Vi snakker om islamister som bruker vold for å fremme sine standpunkter. Jeg synes også at det er spesielt at representanten fra Kristelig Folkeparti i sitt innlegg snakker mot seg selv. Man ønsker ikke å forby, som man sier, organisasjoner ut fra integreringspolitiske hensyn. Det har Kristelig Folkeparti ved representanten Syversen faktisk tatt til orde for sammen med undertegnede i tilfellet Hizb ut-Tahrir, som er en rimelig farlig organisasjon som vokser frem i Norge. Justisdepartementet var ikke villig til å gjøre noe med det. Så her taler man med flere tunger samtidig fra Kristelig Folkepartis side, og jeg skulle ønske at man behandlet dette problemet med et større alvor enn det enkelte representanter fra særlig SV og Venstre gjør i denne saken.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg lurer litt på om representanten Trine Skei Grande i det hele tatt har fått med seg hvilken sak som står på dagsordenen her i dag og hva vi faktisk diskuterer. Vi diskuterer finansiering av politisk og religiøs aktivitet fra islamistiske land på norsk territorium. Det er det vi diskuterer i dag. Det å trekke paralleller og prøve å fremstille det som om Fremskrittspartiet ikke står på individets side – det er jo akkurat det denne kampen handler om, det handler om frihet for enkeltmennesket, det handler om demokrati, det handler om likestilling, det handler om likeverd, det handler om sekulære rettsregler. Dette er fundamentale verdier når man skal ha et velfungerende samfunn hvor individet står i sentrum. Islamismen er det motsatte av det. Den handler om en kollektivistisk tankegang på linje med, som jeg sa, det som kommunismen og nazismen i sin tid gjorde. Den eneste forskjellen er at den begrunnes i religionen. Denne typen ideologier må bekjempes, og da nytter det ikke med å drive med flåserier.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg hører hva som sies av flere når det gjelder utlendingsloven § 17 – som for så vidt statsråden også viser til i sitt brev til komiteen – i de tilfellene hvor det kan nektes innreise ut fra hensynet til indre sikkerhet, offentlig orden eller utenrikspolitiske hensyn. Det er for så vidt en grei bestemmelse. Spørsmålet er bare: Det er ikke alltid man kan vite om dette på forhånd, og man vil ofte i etterpåklokskapens lys kunne se at man kanskje burde ha nektet innreise for personer som sprer hat mot Vesten. Avviser statsråden totalt å se nærmere på bestemmelsen i utlendingsforskriften § 6-1 for å innskrenke muligheter for imamer til å komme til kongeriket? Avviser man det totalt, eller er man åpen for å tenke gjennom problemstillingen?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-05:
Jeg skal bare gi statsråd Storberget helt rett i en ting, og det er at Norge overhodet ikke er blant de landene i Europa som fører den strengeste asylpolitikken – det kan det ikke være noen tvil om. Å hevde noe annet er direkte feilaktig. Da jeg tegnet meg, var det ikke for å drive denne debatten videre. Tvert imot var det bare for å påvise feil i innstillingen. Det fremkommer på side 3 i innstillingen, forslag nr. 3. Der er det sånn at den flertallsmerknaden inkluderer også Fremskrittspartiet. Den særmerknaden som kommer frem under flertallsmerknaden, er feil. Det er ikke Fremskrittspartiets politikk. Jeg understreker at Fremskrittspartiet i høyeste grad er for å se på en gjennomgang av praksisen for omgjøringsadgang. – Bare så dette er sagt, og at det blir gjengitt i debatten. Vi står sammen med flertallet i den merknaden.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg mener at vi slett ikke står uten virkemidler for å forhindre f.eks. radikalisering basert på religiøs tro. Men det virkemidlet som Fremskrittspartiet her tegner – det at man skal gripe dette an via et slags lovforbud som man tror man skal kunne klare å håndheve – tror jeg vil være et blindspor. Blant annet på bakgrunn av det representanten Trine Skei Grande var inne på i sitt innlegg, bidrar det til økt konflikt og konfrontasjon å komme med den type regler, og det vil også være svært vanskelig å gjennomføre en effektiv kontroll med dette. Det ville kanskje også bidra til at det ble en hvilepute for oss når det gjelder alle de andre tiltakene man bør sette i verk, og som er veldig godt beskrevet i regjeringens handlingsplan for å forhindre uønskede aktiviteter, og det vi definerer som ekstremisme i mange slags leirer. Jeg mener det er mye viktigere at vi har skarpere trykk på det som handler om å forhindre at folk faller utenfor, bl.a. på bakgrunn av lovregler, laget av politikere som ønsker det gode.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg er redd for at jeg ikke kan bidra med så mange detaljer om det. Det er et oppdrag som komiteen nå har gitt regjeringa, og som jeg mener det er viktig at regjeringa også tar. Jeg syns at det ønsket man har om åpenhet om dette, er langt viktigere enn å være kreativ både når det gjelder ytterligere lovforbud og straffesanksjoner. Lovforbud, økt åpenhet og kunnskap om dette har faktisk en verdi i seg sjøl. Jeg tror også at et slikt arbeid kan ha en preventiv effekt med hensyn til uheldige bindinger knyttet til slike bidrag – altså vilkår og betingelser knyttet til det. Bak slike pengegaver kan det ligge store forventninger om innflytelse og gjenytelser, og det kan jo være uønsket for oss alle. Samtidig tror jeg også et slikt arbeid kan bidra til – vi får komme tilbake til Stortinget med en nærmere orientering når det er klart – at vi får økt fokus også på andre tiltak som kan bidra til å dempe uheldig finansiering.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Vi har jo behandlet disse forslagene nå. Stortingets fraksjoner har behandlet det nå og tatt stilling til det nå. Arbeiderpartiet har, som det er blitt sagt, hatt et integreringsutvalg som har jobbet ut en etter mitt skjønn veldig bra plan. Jeg fikk tak i den da jeg hørte representanten i sted, for jeg mener at det nødvendigvis ikke er riktig at fremskrittspartiforslagene er gjengitt der. Det er jo særlig forslaget om åpenhet når det gjelder finansiering, som går inn i dette utvalgets rapport, og som har relevans inn i denne debatten. Og det mener jeg at man nå tar tak i ved at Kulturdepartementet skal utrede det spørsmålet. Så er det jo slik med alle forslag som kommer – jeg syns de fleste som kommer fra integreringsutvalget, er veldig gode – at de skal behandles på landsmøtet. Men jeg kan ikke se at representanten kan si at alle Fremskrittspartiets forslag i denne saken er speil av forslag fra Arbeiderpartiets integreringsutvalg.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg har lært meg i denne bransjen her, eller i denne virksomheten – jeg får holde meg til parlamentarisk språkdrakt – at man skal være forsiktig med å si aldri. Men det er noe jeg mener er veldig viktig når vi utformer straffelovgivning og regler som begrenser folks frihet, og det er prinsippet om at det er individene som skal vurderes. Når vi beveger oss over på gruppedefinisjoner og begynner å slakke på rettighetene opp mot grupperinger, enten det er hvilket land man kommer fra, eller hva slags tro man har, eller for så vidt hva slags yrke man har, skal vi være skeptiske til å gå inn med begrensninger – bare fordi man har en yrkestittel eller fordi man har en nasjonal bakgrunn. Jeg sier ikke det bare ut fra et menneskerettighetsperspektiv, men jeg mener at det også i seg sjøl er ganske ineffektiv rettspleie, og at hvis vi skal få et regelverk og en håndhevelse av det regelverket som faktisk gir effekt, må vi anstrenge oss og være så presise som mulig. Men det betyr ikke – og der er jeg helt enig med spørreren – at det er lett å avdekke hvilken intensjon folk har når de kommer til Norge.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Svaret og utgangspunktet er helt klart: Alle har rett til den samme beskyttelse – selvfølgelig. Jeg har ikke vært på det samme møte som representanten Helleland har vært på, men jeg ville kanskje høre også på PSTs versjon før jeg konkluderer i det spørsmålet. Men det kan godt være sånn at man har følt at man ikke kommer noen vei med disse spørsmålene, at man har en følelse av eller en forvissning om at man sjøl er overvåket, fordi man ikke har lyktes i saken. Det vil jeg gjerne understreke: PST og også det alminnelige politiet har en klar forpliktelse til å følge med opp mot denne type aktiviteter, men det betyr jo ikke at det er helt enkelt å gjøre det. Å avdekke det og det å iretteføre det er svært vanskelig, og ofte befinner jo de ansvarlige for slik aktivitet seg langt utenfor norsk jurisdiksjon.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Nå er det vel fraksjonene i Stortinget som avgjør det – men i dialog med oss, selvfølgelig. Men det jeg har lyst til å si, er at jeg ikke vil at det skal bli sittende igjen som et inntrykk her at Politiets sikkerhetstjeneste og myndighetene i Norge ikke bruker visumreglene. Det kan vel gjerne være sånn at man ikke hører om de gangene hvor man nekter å gi visum, nettopp på bakgrunn av f.eks. utlendingsloven § 17, og at man hører om de tilfellene hvor man har mistanke om noe annet, og hvor vedkommende har fått visum. Jeg vil understreke det. Jeg kan for så vidt også bekrefte at departementet har håndtert saker hvor man nettopp har brukt dette, og også har sett den tette koblingen som er mellom Politiets sikkerhetstjeneste og utlendingsmyndighetene i enkelte saker. Men det er ikke lett å få overblikk over alle momentene her. Når det gjelder ressurssituasjonen for PST, trenger vi ikke å gå til mindretallet i Stortinget eller tidligere regjeringspartier for å spørre om det. Det er jo slik at regjeringa siden 2005 har valgt å øke ressursene til PST betydelig – med 58 pst. Så det måtte en rød-grønn regjering til for å få en sterk Politiets sikkerhetstjeneste.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Som jeg sa i mitt innlegg, er det jo en viss adgang til å kunne innrømme opphold og ha lov til å være i landet når man ikke kan returneres på grunn av forhold som asylsøkeren sjøl ikke rår over. Men jeg tror det er en betydelig forskjell i den oppfatningen som representanten Bekkevold har om mulighetene for frivillig retur, og det som faktisk er gjeldende. Det er, som jeg også sa i innlegget mitt, i stor grad mulighet til å returnere frivillig, også til land hvor det ikke er mulig for oss som stat å kunne gjennomføre tvangsretur. Det er derfor jeg mener at det er viktig at man overfor disse er konsekvent. Det er nå mange som faktisk velger å reise frivillig, med gode frivillige ordninger, og det er en god ordning både for dem sjøl og for oss, at det blir såpass likebehandling at man ikke begynner å fire på eller går inn på hva som faktisk er viljen til vedkommende.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Grunnen til at vi ikke ønsker å gjøre det, er at vi tror vi finner svært lite som kan gi oss noe som hjelper til med å utforme framtidas asylpolitikk. Jeg hørte med interesse representanten Skei Grandes innlegg i den forrige debatten, om at man ikke likte gruppetenkning, men skulle gå inn på individets rettigheter, og det er jo det dette handler om. Menneskerettighetene er jo for individet, enten det er tro, helse, familieliv eller ytringsfrihet. Det skal vurderes ut fra hver enkelt, og derfor tror jeg det er ganske meningsløst å si at man nå skal lage en utredning om menneskerettighetssituasjonen for de som er i Norge ulovlig. Det er her jeg mener at den reelle vurderingen rundt menneskerettighetssituasjonen til disse gjøres nettopp av utlendingsmyndighetene opp mot om de har behov for beskyttelse eller opphold på humanitært grunnlag.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Jeg er i hvert fall ikke av en slik kaliber at jeg kan felle dom i de konkrete sakene som representanten Skei Grande nå trekker inn i stortingssalen. Jeg er overrasket over at representanten velger å gjøre det. Regjeringa har, særlig i den første konkrete saken som nevnes, bedt om å få en gjennomgang og redegjørelse fra bl.a. Utlendingsnemnda om den situasjonen. Jeg er veldig stolt av at man nå har klart å få til et opplegg som gjør asylpolitikken mer effektiv enn det den var, nemlig at man gjennomfører de vedtakene som fattes, og at man selvfølgelig etter forutgående, grundig behandling både i UDI og i Utlendingsnemnda effektuerer politikken, i den forstand at man gjennomfører den. Da er det slik at jeg er enda mer stolt av at man etablerer ordninger som gjør sitt til at mennesker reiser frivillig, og som gir mennesker en god mulighet til å etablere et nytt og bedre liv, enn det de ville hatt om de drev den skytteltrafikken, som mye av asyltrafikken faktisk er.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Det har tatt tid – det har det. Jeg tror at en skal være varsom med å beskylde noen for at det har tatt tid, fordi jeg mener at dette er vanskelig. Det er en vanskelig diskusjon. Jeg må si at jeg har slitt meg fram til det vi har sendt ut på høring. Men det var jo ikke i 2006 denne diskusjonen startet. Nei da! Vi må lenger tilbake i tid. Det er mange som har jobbet med dette spørsmålet – egentlig helt siden vi etablerte de nye særreaksjonene, og man visste at det var grupper som ikke ville bli omfattet av de ganske høye tersklene som gjelder for strafferettslige særreaksjoner. Vi har sett på praktiseringen av de strafferettslige særreaksjonene at det til tider faktisk er en ganske stabil nedgang, så vidt jeg erindrer, når det gjelder antallet som kommer inn under de tradisjonelle strafferettslige særreaksjonene. Men dette har tatt tid for mange regjeringer. Det er ingen unnskyldning for at vi ikke skal gjøre noe nå. Det er derfor jeg er veldig glad for at når man nå finner en modell, som jeg håper også Stortinget kommer til å slutte seg til – for vi får jo den diskusjonen opp i Stortinget – så kan vi så raskt som mulig sette det i verk. Det er derfor det har vært maktpåliggende for min del – og for regjeringas del – at vi også i inneværende års budsjett faktisk har satt av penger til det, slik at vi kan få en ikrafttredelse av regelverk så raskt som mulig, og begynne å etablere og bygge opp et slikt tilbud. Det tror jeg er helt avgjørende. Når man har plassert ansvaret for dette og man også har budsjettmessig oppmerksomhet rundt dette og samtidig får på plass et lovverk som kan fange opp noe, er jeg optimist med tanke på at man kan gripe dette bedre an enn man har gjort tidligere. Men jeg forklarer meg alltid med et visst forbehold når det gjelder denne gruppen mennesker, fordi jeg vet at vi kan ikke vedta at mange av disse kan bli friske. Det må skje gjennom helt andre ting enn politiske vedtak. Det krever ganske stor innsats, og vi vil alltid kunne stå i en situasjon hvor vi heller ikke kommer helt fram. Da får vi prøve å se på hva slags tiltak som kan verne oss best mot den atferden som de fleste av oss ser som uønsket. Jeg minner også om at jeg har varslet at vi ser på utvidelsen av de eksisterende ordningene, slik at terskelen også endres noe opp mot hva slags aktiviteter man kan gripe inn mot, men det er særlig vedvarende plagsomme integritetskrenkende aktiviteter som noen bedriver, som vi mener der bør omfattes.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Point taken. Aller først har jeg bare lyst til å takke for en veldig fin debatt. Hver gang jeg står i sånne diskusjoner om mennesker som begår straffbare handlinger, så er det helt andre typer krav som reises: Det er lengst mulig unna, lengst mulig tid og under mest brutale forhold. Ofte gir det ingenting. Dette har vært en verdig og konstruktiv debatt om et utrolig viktig spørsmål for min del. Jeg skjønner at det er flere partier som er engasjert i det, og det er jeg glad for. Som representanten Graham var inne på, handler det om behandlingen av mennesker, og debatten har lagt opp til det. Jeg vil derfor når forslaget er klart fra regjeringen, invitere alle Stortingets partier til å være med og diskutere nettopp den nye formen for reaksjon, for jeg tror den trenger samling – bredere samling enn bare flertall. For den trenger mer legitimitet enn kanskje andre typer løsninger, og aksept slik at folk forstår hvor vanskelig det er og også forstår hvorfor det skal reageres slik. Da trenger vi brede flertall. Bare slik vil det bli forstått, og bare slik vil det bli effektivt. At vi mener alvor, understrekes også av budsjettet, hvor man altså for inneværende års budsjett har valgt å bevilge totalt 12 mill. kr til etablering av en ny særreaksjon. Men det er også i tillegg bevilget 3 mill. kr til tidsbegrenset tvungent opphold i spesialisthelsetjenesten, og det er bevilget 6 mill. kr til kommunal oppfølging, og 3 mill. kr ble bevilget til pilotprosjektsamarbeid mellom spesialisthelsetjenesten, kommunale instanser, politi, kriminalomsorg og Nav i påvente av at ordningen ble etablert. Så jeg mener at vi har tatt noen viktige skritt, men takker for nyttige innspill. Jeg skal ta dem med meg både til Justisdepartementet og også til helseministeren.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2011-04-05:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg har lyttet interessert til redegjørelsen, og jeg opplever virkelig at statsråden er veldig opptatt av dette temaet. Jeg synes det er fint at han har tatt initiativ til å gjøre noe med problemet. Prinsippet om at utilregnelige ikke kan straffes, betyr ikke at domfelte ikke kan møtes med noen reaksjon, som også statsråden sa. Utilregnelige som har begått lovbrudd av en viss alvorlighet, kan etter nærmere betingelser idømmes en strafferettslig særreaksjon. Særreaksjonen, som innebærer overføring til tvungent psykisk helsevern, kan idømmes den som var psykotisk eller bevisstløs på handlingstiden, og gjennomføres innenfor det psykiske helsevernet, jf. straffeloven 1902 § 39. Men de strafferettslige særreaksjonene kan bare anvendes overfor lovbrudd av en viss alvorlighet. Personer som utfører vedvarende samfunnsskadelig eller plagsom kriminalitet, kan f.eks. ikke idømmes særreaksjon etter dagens gjeldende regelverk, men det har man nå på høring for å utvide og senke terskelen for. Derfor går mannen som Aftenpostens Aften skrev om i forrige uke, fri, selv om han begår åtte av ti innbrudd i deler av Oslo og påfører samfunnet store kostnader. Han uttaler, ifølge Aften, at det er «gøy» å være kriminell, og at det er «spennende» å begå innbrudd. Det blir oppfattet som provoserende av dem som blir utsatt for innbrudd og krenkelser, at ingenting blir gjort for å stoppe slik uakseptabel kriminell atferd. Det strider mot den allmenne rettsfølelse når personer etter nøye planlegging og overveielse gjennomfører gjentatte straffbare handlinger, uten at dette får konsekvenser verken i form av strafferettslig reaksjon eller behandling. Derfor er det fint at statsråden har tatt initiativ til en lovendring for å få tettet hullet – denne «missing link» – i lovverket. Men Høyre synes det er beklagelig at det har tatt så lang tid med ulike utredninger og flere høringer i denne saken. Det tar altfor lang tid før noe blir gjort. Sak om eventuelle lovendringer har jo vært varslet siden 2006, og vi er nå i 2011. Derfor etterlyser jeg kanskje enda litt mer handlekraft og fremdrift fra statsrådens side. Det «å skjære igjennom», som statsråden selv uttrykte tidligere her, er på tide. Det er på høy tid med nødvendige ansvarsavklaringer og lovendringer på dette området.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2011-04-05:
Jeg vil takke statsråden og de som har tatt ordet, for engasjementet på en sen kveld, og for en god debatt. Høyre ser fram til at nødvendige avklaringer og lovendringer kommer på plass, slik at svarteperspillet med ansvarsfraskrivelser mellom berørte instanser snart kan ta slutt. Alvorlig psykisk syke personer som stadig begår lovbrudd, må følges tettere opp, slik at de ikke påfører enkeltpersoner eller samfunnet unødig skade. Når det endelig blir avklart hvem som skal ha ansvar for reaksjon og oppfølging av psykisk syke lovbrytere, enten det nå blir kriminalomsorgen, psykiatrien eller kommunene, må også nødvendige ressurser stilles til rådighet med hensyn til økonomi og fagfolk. Det er da gledelig også å høre at statsråden var inne på dette i sitt innlegg, at det faktisk er satt av midler i inneværende års budsjett, og at det sikkert vil bli mer av det. For det er ingen tvil om at det er en kostnadskrevende oppgave å få ansvar for de strafferettslig utilregnelige psykisk syke. Jeg mistenker nok at de økonomiske utfordringene også har spilt en stor rolle i tillegg til de juridiske når de berørte instanser har prøvd å skyve ansvaret for disse personene over på andre. Når det gjelder spørsmålet fra representanten Tove-Lise Torve, mener Høyre at det først og fremst må fattes en beslutning om hvem som skal ha ansvaret for disse som faller mellom to stoler. Personlig mener jeg vel det er nærliggende å peke på at det må være spesialisthelsetjenesten ved psykiatrien som bør ha et særskilt ansvar for denne gruppen, i nært samarbeid, som statsråden også var inne på, med kommunene og Nav. Det er et spesialisert omsorgstilbud og oppfølging disse personene trenger, og da må spesialisthelsetjenesten ta et særskilt ansvar. Høyre har også foreslått en ny og forsterket kvalitetsstrategi for helsetjenesten, og vi etterlyser også der hvordan en kan sikre bedre kvalitet i det psykiske helsevernet.
Anders B. Werp (Høyre), 2011-04-05:
Takk til interpellanten som løfter fram et viktig tema. Hun bruker jo mange eksempler på hvorfor dette temaet er så viktig. Jeg er enig med interpellanten i at statsråden utviser et ekte og genuint engasjement i saken. Det er gledelig. Statsråden brukte uttrykket at dette er en «sårbar gruppe», og det er åpenbart riktig. Interpellanten peker på at denne gruppen brukes i et såkalt svarteperspill – hvis jeg noterte riktig. Det synes jeg også er et godt uttrykk, fordi man lett kan få inntrykk av at dette er personer der den ene offentlige instansen etter den andre snur ryggen til de sårbare, og heller peker på hverandre og sier at det er andre enn de selv som har ansvaret for oppfølgingen av disse personene. Det gjør at man altså står igjen som taper på enda en arena. Politi, kriminalomsorg, helsevesen og kommuner har alle sin del av ansvaret for den videre oppfølging, men dette må det ryddes opp i. Vi kan alle sammen lett forstå hvilke problemer dette selvfølgelig fører til for den som står i sentrum – altså gjerningspersonen – men nabolag, nærmiljø, sliter jo også med dette. Jeg vil tro – og det er lett å forstå – at også familien rundt dem det gjelder, har det vanskelig. Det er mange som går tapende ut av dette spillet. Dette har det tatt tid å få ryddet opp i. Jeg vil fra Høyres side si at vi har forståelse for at det ikke finnes noen enkle løsninger på dette spørsmålet, og statsråden bruker jo i stor grad sitt innlegg til å begrunne hvorfor det har tatt tid. Men det slår meg at i stedet for å bruke mye tid på å finne en antatt fasitløsning – den løsningen som på en måte skal gi svaret for all framtid – går det vel kanskje an å nærme seg løsningen ved at vi kan bruke den kunnskapen vi har i dag, i erkjennelse av at vi får mer erfaring og kunnskap etter hvert, og at vi dermed ikke har en statisk innstilling til at vi nå skal finne fasitsvaret. Noen må ta ansvar. Det ansvaret ligger i Justisdepartementet. Høyre er ikke i tvil om at det er der saken må løses. Vi imøteser konklusjonene fra departementet i denne saken, og fra Høyres side kommer vi til å følge det opp videre derfra. Vi gleder oss over – i den grad det er mulig å glede seg over noe i denne saken – at i alle fall statsråden utviser et genuint engasjement.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2011-05-10:
I innstillingen fremmer presidentskapet forslag til endring i Stortingets forretningsorden for å legge bedre til rette for en hensiktsmessig dialog mellom storting og regjering om viktige spørsmål i tilknytning til nasjonal terrorberedskap. Presidentskapet er av den oppfatning at det vil være formålstjenlig at slike konsultasjoner fra Stortingets side ivaretas av den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen. For å understreke dette foreslås det i innstillingen en presisering i Stortingets forretningsorden § 13 som innebærer at viktige spørsmål om terrorberedskap eksplisitt nevnes som et saksområde for den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen. Presidentskapet vil understreke at slike drøftelser i den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen ikke er ment å erstatte den ordinære behandlingen i justiskomiteen av saker som berører nasjonal terrorberedskap, f.eks. i budsjettsammenheng, men vil være et tillegg. Presidentskapet viser til at justisministeren ikke har samme selvstendige adgang til å be om møte i den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen, slik statsministeren og utenriksministeren har, og også forsvarsministeren når det gjelder spørsmål om militær beredskap. Når viktige spørsmål om terrorberedskap kan være gjenstand for konsultasjoner i den utvidede utenriks- og forsvarskomiteen, mener presidentskapet at det også bør gis en selvstendig adgang for justisministeren til å be om sammenkalling av komiteen når det er behov for slike drøftelser. Presidentskapet fremmer derfor forslag om endring av Stortingets forretningsorden § 13 i samsvar med dette.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Jeg vil takke statsråden for hennes informasjon om hva som gjøres for å følge opp Handlingsplanen for psykisk helse og arbeid. Jeg vil også påpeke hvor viktig dette arbeidet er samfunnsøkonomisk sett. Som jeg nevnte i mitt innlegg, koster det 60 mrd. kr–70 mrd. kr å ivareta psykisk helse i befolkningen i året. Dette er ressurser som kan brukes på en helt annen måte hvis man får mennesker over fra trygd til aktivt arbeid. Statsråden nevnte veilederlosen og hvor viktig denne er, og det er det lett å være enig i. Samtidig vil jeg også påpeke at det er viktig å forske på årsakene til at mennesker ikke kommer ut i arbeidslivet, hvorfor de faller ut, og ikke minst på holdningene arbeidsgivere har til psykisk syke. Her kan vi få vite mye. Jeg tror også det er viktig å forske på hvorfor de menneskene som faktisk lykkes i å komme inn i arbeidslivet, gjør det, og på hvordan det fungerer for å finne de rette tiltakene. Jeg synes det er veldig bra det som det legges opp til, at staten vil vise vei, og at man skal få flere inn i offentlig sektor. Det var en veldig gledelig melding som statsråden kom med der. Så vil jeg også påpeke det jeg tok opp innledningsvis, behovet for å fjerne stigmatiseringen i samfunnet, også blant arbeidsgivere. Jeg er også glad for at det ble tatt opp.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Det er flere enn meg rundt i det ganske land som er veldig glad for denne debatten, og den er med på å bryte stigmaene. Det går framover. Jeg er f.eks. veldig glad for at jeg ikke levde for 20, 30 eller 40 år siden, og jeg regner med at det blir lettere å leve med psykisk sykdom om 20, 30 eller 40 år. Jeg er glad for at representantene har vektlagt samfunnets kostnader, og hvor viktig det er å ha arbeid for å ha en god psykisk helse. Jeg er glad for at arbeidslivets ansvar er tatt opp. Vestfold-losene var veldig interessant, og det er fint at Gullvåg nevnte hvordan det fungerer i Vestfold. Jeg er også veldig glad for at man snakker om ventetiden når man trenger hjelp, og betydningen av tidlig innsats. Her har vi mye å gjøre. Det er ikke mange steder hvor man må gå til helsevesenet selv og søke om å få hjelp. Så har jeg lagt merke til Kristelig Folkepartis og Ropstads engasjement for arbeidsrettet rehabilitering og tiltaksplasser, og behovet for det. Fontenehuset ble også nevnt i et innlegg. Det er en type arbeidsrettet rehabilitering, og det er for få kommuner som har et slikt tilbud. Karin Andersen tok opp behovet for brukerstyring, og det tror jeg er helt undervurdert. Dette er selvstendige mennesker som tar selvstendig ansvar i hverdagen. Så vil jeg si til Røe Isaksen at det var flott at han tok opp det med fordommer. Jeg tror at dette kan reduseres, og den beste måten å gjøre det på, er å prate om det. Som Kari Henriksen sier: Vi er mer like enn vi er ulike. Så vil jeg også berømme og ære Helseth for å ta opp dette med at arbeidsledighet er «uhelse». Han nevnte også hvor viktig brukerorganisasjonene er, og hvor viktig det er at de blir lyttet til politisk, for det er ikke brukerorganisasjonene vant til. Jeg er også glad for at han poengterte Mental Helses viktige innsats. Jeg vil bare oppsummere med å si at det er viktig med arbeidsrettede tiltak. Det er økonomisk lønnsomt å gjøre noe. Det gjøres veldig mye fra statsrådens side allerede, og vi er spent på oppfølgingen av dette. Jeg vil igjen takke for den viktige debatten her i stortingssalen, og for at dere deltok i den, for det bryter stigmaet.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Warloe stiller spørsmål om synet på Forskningsbarometeret og de konklusjoner som framgår der i forhold til å bedre situasjonen for studentene. Det har skjedd veldig mye innenfor universitets- og høyskolesektoren når det gjelder å bedre situasjonen for nettopp studentene. Kvalitetsreformen var banebrytende i å gi studentene gode muligheter for faglig oppfølging. Oppfølgingen er blitt tettere, og studentene framstår som en mer integrert del av det faglige miljøet enn tidligere. Samtidig er utdanningsløpet blitt tydeligere, slik at det er en klarere distinksjon mellom utdanning som beveger seg mot forskning, og den mer arbeidsrettede delen av utdanningen. At det har blitt klarere utdanningsløp for studentene og en sterkere internasjonal harmonisering, viser den store nødvendigheten av denne reformen. Det er viktig å belyse om kandidatene er tilfredse med tilbakemeldingen og veiledningen som gis i forbindelse med reformen. Samtidig er det to faktorer som jeg også ser på som viktige. Den ene er å sette det i sammenheng med den undervisning og oppfølging som faktisk blir gitt, og den andre er – uten at det skal være et skalkeskjul for å gi dårlig oppfølging – at det ved mange universiteter og høyskoler er et ønske om at utdanningen også skal baseres på egen evne til utvikling og problemforståelse. Det skal i dette systemet være spesiell vekt på faglig selvstendighet. Det vil være forskjeller mellom ulike fagmiljøer i hvordan de følger opp studentene i forhold til Kvalitetsreformen, og det er viktig å følge med på hvordan ulike utdanningsinstitusjoner og retninger forvalter sitt ansvar. Her tror jeg faktisk det er viktig å følge med, slik at studentene ved ulike retninger får den oppfølgingen som skal gis. De ansatte ved universiteter og høyskoler er blitt bedt om å oppgi hvor mye tid de bruker til ulike oppgaver, deriblant oppfølging av studentene. Da vil vi, som statsråden sa, også få forskning som ser dette fra de ansattes side, og vi vil få et mer utfyllende bilde av situasjonen. Universiteter og høyskoler har plikt til å evaluere kvaliteten på sine utdanninger. Institusjonens kvalitetssikringssystemer er helt sentrale i denne sammenheng, og jeg er helt sikker på at departementet følger dette tett, bl.a. med den satsingen de har på forskningen på området. Vi imøteser også evalueringen av Kvalitetsreformen.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Igjen har jeg lyst til å si at jeg er veldig glad for at dette temaet er blitt satt på dagsordenen. Vi ser med stor bekymring at det er en veldig økning i sykefravær og uførhet knyttet til psykiske lidelser, ofte til det man kaller lettere psykiske lidelser, men til alle typer psykiske lidelser. Vi ser at det øker blant unge mennesker. Jeg er bekymret for hele området, men særlig synes jeg det er alarmerende at vi ser dette blant unge mennesker. Vi vet for lite om hva som er årsaken til dette. Vi vet, som interpellanten er inne på, veldig klart at noe av det som virker, er å komme inn i en type aktivitet, et arbeid, bli sett, bli tatt med – det er veldig viktig. Jeg har sagt noe om hva vi gjør, men jeg har også vært tydelig på at det er utfordrende. Det tror jeg interpellanten er enig med meg i. Vi har hele spekteret her, vi har hele spekteret av utfordringer. Jeg tror det er viktig, som interpellanten sier, at vi må lære av de tiltakene som viser gode resultater. Vi narrer oss selv hvis vi tror at enkle kvalifiseringstiltak osv. virker. Jeg tror det som er helt grunnleggende å få fram, som også interpellanten er opptatt av, er å åpne arbeidslivet for denne gruppen med folk som vi virkelig har bruk for i arbeidslivet. Vi trenger arbeidskraft. Vi kan ikke la folk som kan gjøre en viktig og verdifull innsats for samfunnet, falle utenfor fordi vi ikke klarer å følge dem opp. Så jeg er veldig glad for dette, og jeg lover å følge med videre på det. Jeg har uttalt min bekymring for unge mennesker. Sysselsettingsstrategien, som vi skal legge fram om ikke lenge, vil prøve å ta tak i noe av dette. Men jeg tror det er et kontinuerlig arbeid, og ikke minst: Vi må vite mer om hva som faktisk er årsaken til at dette samfunnet er såpass tøft for veldig mange unge mennesker, og at det har den konsekvensen vi ser.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Jeg vil også takke for denne interpellasjonen, og gi honnør til interpellanten for at hun har gitt dette et ansikt, i likhet med andre politikere før oss. Vi må komme dit hen at det å ha en psykisk lidelse er like greit å snakke om som det at man har andre typer, fysiske lidelser. Jeg mener at vi har gjort store framskritt i Norge på det området, og ikke minst har politikere som har stått fram med det, vært viktige i så henseende. Men akkurat som vi nå er opptatt av å snakke om graderte sykmeldinger, se arbeidsevnen hos folk som er uføre i stedet for å se hva de ikke kan gjøre, skal vi gjøre det også i forhold til psykiske lidelser. Vi må stille like mange krav og bygge like mye opp under at det skal være mulig å stå i arbeid når man har psykiske lidelser, som når man har andre typer fysiske lidelser. Vi må ikke akseptere at det er forbundet med mer fravær fra arbeidet om man har en psykisk lidelse enn om man har en annen type lidelse. Det er ikke noe grunnlag for å si det i det hele tatt. Vi har en vei å gå. Jeg ser at Ropstad igjen er på pletten med tiltakene, og jeg er glad for det. Jeg er glad for at folk aldri hviler i forbindelse med sine saker, og vi deler jo veldig mange av de samme synspunktene på dette. Representanten Røe Isaksen var inne på spørsmålet om hva vi vet om den videre evaluering av denne planen. Han sa at Nav har blitt påført omstilling av Stortinget, og at utfordringer knyttet til dette kanskje var Stortingets ansvar. Men jeg tror vi samtidig er enige – ikke sant – om at dette får vi heller ikke til uten Nav, fordi det nettopp er Nav som er de som på en måte ser hele mennesket, noe som er helt grunnleggende for at vi også kan lykkes stadig bedre på dette området. Vi har hatt en løpende evaluering av planen. Jeg har vært innom noen av de resultatene i mitt hovedinnlegg. Hvordan planen samlet sett skal evalueres, er til vurdering, så det må jeg komme tilbake til senere. Men igjen: Tusen takk for diskusjonen, og tusen takk til interpellanten.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2011-05-10:
Jeg vil også slutte meg til takken til interpellanten for å ta opp et tema som ikke får den oppmerksomheten det burde. Det å være i jobb gir et nettverk og sosiale relasjoner. Det å ha jobb gir den gode opplevelsen av å bidra til fellesskapet. En jobb å gå til er viktig for alle, ikke minst for dem som har psykiske lidelser. Passivitet er uhelse. Derfor er det bekymringsfullt at vi ser en stadig økning av psykiske lidelser som årsak til trygdeytelser. Ofte er det snakk om mildere psykiske plager som burde ha vært løst på en annen måte enn ved å sykmelde. Derfor er det bra at ministeren har strammet inn overfor fastlegene når det gjelder oppfølging av de sykmeldte. Mye kan løses med et bedre samspill mellom den sykmeldte, legen og arbeidsgiveren. Derfor er det viktig at vi har politikk og planer for å få flest mulig ut i jobb. For kort tid siden arrangerte Arbeiderpartiets helsefraksjon et samråd med bruker- og pårørendeorganisasjoner innen psykisk helse. De kom med mange gode råd, og de var tydelige på verdien av aktivitet. De påpekte at det er behov for flere lavterskeltilbud. Et godt eksempel er Fontenehuset. Medlemmene i et fontenehus jobber først og fremst på klubbhuset, men de får også bistand til å komme i gang med studier og ut i eget arbeid. Dette er gode tiltak bygget opp under Opptrappingsplanen for psykisk helse, som vi må ta vare på og utvikle videre. Mental Helse var også på samrådet, og de fokuserte på behovet for langsiktige støtteordninger som kunne gi dem mulighet til å konkurrere på det åpne arbeidsmarkedet. De ønsket et bredere samarbeid mellom Nav, partene i arbeidslivet og brukerorganisasjonene om tiltak for å skape muligheter for arbeid. Andre organisasjoner, som Hvite Ørn og We Shall Overcome, ønsket å fokusere mer på reduksjon i bruken av medikamenter og medikamentfri behandling, som kanskje kan bidra til enklere å komme i jobb. Det er viktig at vi ytterligere utvider samspillet med brukerorganisasjonene og lytter til deres råd om hva vi bør gjøre for å få flere med psykiske lidelser i arbeid. Det har skjedd mye bra gjennom opptrappingsplanen. Nå er det viktig at vi tar vare på dette og bygger videre på det vi ser gir gode resultater, for vi vet at arbeid gir velferd, trygghet og helse. Eksistensielle kriser og psykiske lidelser er en del av det virkelige liv og rammer flertallet i løpet av et langt liv. En moderne åpenhet om dette hjelper mange mennesker. Også flere politikere har her vært gode rollemodeller, bl.a. interpellanten, som også nevnt av representanten Røe Isaksen. Jeg er overbevist om at den kronikken som interpellanten skrev i en av våre større aviser, allerede har ført til at flere hundre med psykiske lidelser har kommet ut i arbeid. Jeg vil oppsummere veldig enkelt: Psykiske lidelser er en naturlig del av det virkelige liv, og skal være en naturlig del av et friskt arbeidsliv.
Henning Warloe (Høyre), 2011-05-10:
Jeg takker statsråden for svaret. Det siste hun sa, nemlig at det var bred politisk enighet om Kvalitetsreformen da den ble vedtatt, er jo helt klart. Det var også en bred politisk enighet om oppfatningen av situasjonen og behovet for noen – skal vi si – kvalitetsfremmende tiltak i forhold til struktur, ledelsessystemer og forholdet mellom studenter og institusjon osv. Så det har blitt fremlagt en rekke stortingsmeldinger. Jeg fant departementets vurdering av dette temaet som jeg nå har tatt opp i denne interpellasjonen i kortform i forbindelse med St.meld. nr. 35 for 2001–2002, som var en av disse meldingene, hvor det altså står: «Iverksetting av kvalitetsreformen innebærer en tettere oppfølging, veiledning og tilbakemelding overfor den enkelte student. I fag med mange studenter på bachelornivå der det ikke har vært tradisjon for tett studentoppfølging, vil kvalitetsreformen medføre økt undervisningsaktivitet.» Dette var jo nettopp noe av den virkeligheten som mange studenter rapporterte om, og som ble et problem for sektoren også i en periode med sterk studentvekst, ved at man kom inn i et system som man følte seg fremmed i. Man ble ikke ivaretatt, man fikk ingen oppfølging, man følte at man kanskje traff de gale valgene, frafallet var stort, osv. Det var åpenbart et behov for å gjøre noe. Akkurat i dagens politiske debatt har vi nå fått en stortingsmelding om ungdomsskolen som fokuserer på overgangen fra ungdomsskole, altså grunnskole, til videregående skole. Den gangen dreide det seg om det enorme sjokket det var å komme fra en videregående skole med organisert undervisning, klare krav og forventninger, fremdrift osv., progresjon, over i et universitetsmiljø der man var fullstendig overlatt til seg selv – for å sette det på spissen. Dette var det stor politisk enighet om at man måtte gripe fatt i. Så er jeg enig med statsråden i at det vi nå kjenner, er tall for studentenes oppfatning av saken. Nå mener jo jeg at studentene kanskje er de viktigste brukerne av universitetene, og om deres oppfatning – skal vi si – er helt objektiv eller ikke, kan sikkert diskuteres. Det er uansett interessant å se hvordan de oppfatter seg ivaretatt på sine studiesteder. Det er viktig. Men det kan være andre sider av den saken som det kan være interessant å få mer kunnskap om. Jeg har for så vidt ikke i min interpellasjon satt spørsmålstegn ved om disse tallene er riktige. Jeg har kun referert det som rektorer ved universitetene har uttalt offentlig. De setter spørsmålstegn ved noe av denne virkelighetsbeskrivelsen, og rektorene er jo i denne sammenheng også interessante aktører.