Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-05-07:
Jeg får begynne å snakke litt sent, så kommer vel gjerne statsråden inn i salen. La meg allikevel gå rett på sak. CO2-rensing, som vi prøver å få til på Mongstad, kan bli et viktig virkemiddel for å kutte verdens CO2-utslipp. Samtidig vil CO2-rensing kunne medføre kutt i mange andre utslipp som har mer lokal forurensningsproblematikk knyttet til seg. Det fikk komiteen et godt innsyn i på høringen. Det gjør at CO2-rensing her kan slå mange fluer i en smekk og må sees i et større perspektiv enn et rent CO2-regnskap. Men det er òg verdt å merke seg at Det internasjonale energibyrå i World Energy Outlook for 2008 har anslått at ca. en sjettedel av de CO2-kuttene som må til for å nå togradersmålet til FNs klimapanel, vil komme gjennom CO2-rensing. I tillegg foreslår IEA en massiv satsing på kjernekraft, fornybar energi og energieffektivisering. Dette er et av de fire effektive virkemidlene som det må fokuseres på. Slik sett er det interessant og bra at Norge tar et grep her. En vet at det i dag er mellom 5 000 og 8 000 store CO2-kilder som kan egne seg for rensing. Vi vet òg at et betydelig antall fossil energi-kraftverk vil bygges framover. Et teknologisk gjennombrudd på dette området i forhold til å fange CO2, vil ikke bare være et godt CO2-tiltak, men det vil òg være en spennende forretningsmulighet for de bedriftene eller de nasjonene som lykkes i å utvikle en teknologi som kan konkurrere på det internasjonale markedet. Samtidig skal vi i den norske debatten ta inn over oss at konkurransen er stor. Av det en hører i debatter, får en ofte inntrykk av at resten av verden sitter og venter i spenning for å se hva Norge får til på Mongstad, fordi det er det som vil være bære eller briste for CO2-renseteknologien. Jeg tror at de som reiser rundt i verden, ser at det ikke bare er i Norge en tenker på dette. Her er det mange prosjekter, konkurransen er stor og det mangler ikke på innsatsvilje. I siste utgave av avisen Recharge som handler om fornybar energi, var det en lang liste over CO2-renseprosjekt – alt fra Nord-Tyskland med Schwarze Pumpe og helt til Kina med Huaneng-selskapet som i innledningen nå bare skal fange CO2-forbruk i brusproduksjon, men som allikevel håper å finne teknologi som kan brukes. I USA er det flere prosjekt, og i Australia åpnes et demonstrasjonsprosjekt. Statoil er involvert i Algerie, og vi har altså Mongstad. Grunnen til at jeg nevner dette, er både for å vise at det er mange som tenker som vi gjør, og også for å understreke viktigheten av at vi finner opp og utvikler teknologi som faktisk kan konkurrere. Det er ikke nok at vi får en teknologi der vi først skal ha bygd et eller annet, hvis andre land bygger noe som fungerer mye bedre eller har en mye lavere kostnad. Derfor er måten en setter opp prosjektet på, og måten ingeniørene jobber på, særdeles viktig. Det må være mye viktigere enn at vi setter oss ambisiøse tidsfrister som gjør at ingeniørene må ta snarveier, der man gjerne får det første fullskalaanlegget opp en gang i framtiden, men der en året etterpå blir utkonkurrert av et selskap eller en nasjon som har lagt mer vekt på ingeniørkunsten og mindre vekt på den politiske prestisjen. Seieren på dette området går jo som kjent til dem som bygger best og billigst, ikke bare dem som bygger først. I så måte er det gledelig å se på komiteens arbeid i denne saken. Komiteen står samlet om veldig mye. Ved forrige korsvei, i 2006, da en diskuterte Mongstad på et litt mer overordnet plan, var det en samlet komité som stilte seg positiv til at staten skulle bidra til forskning og utvikling av en CO2-kjede. Dette følges opp. Jeg mener komiteens merknader legger grunnlag for at Mongstad kan bli et godt prosjekt. Bredden i komiteens merknader, det at en står samlet om stort sett alt, gjør at prosjektet også vil være robust overfor regjeringsskifter og ulike budsjettforhandlinger i årene framover. Det er viktig, for dette er langsiktig. Jeg skal ta en liten gjennomgang av de punktene der komiteen helt og holdent deler syn, og så vil jeg til slutt ta av meg hatten som saksordfører og fokusere litt på det Fremskrittspartiet mener burde vært gjort annerledes. I teknologisenteret på Mongstad skal altså staten gå inn og eie 80 pst. og Statoil 20 pst. Komiteen er veldig positiv til at andre selskap skal kunne gå inn på eiersiden på bekostning av staten, hvis selskapene ønsker. Jo, flere aktører som deler lasset, jo flere gode hoder det er sammen, jo større sjanse tror vi det er for suksess. Kostnaden anslås til 5,2 milliarder kr, og driftskostnadene anslås til 250 mill. kr i året. Dette er betydelige beløp, og det er ikke beløp som det er lett å prioritere i forhold til alle andre gode tiltak og de størrelsene man har på miljøbudsjettet fra før av. Det gjør at vi må vektlegge kostnadsstyring og budsjettstyring i dette prosjektet, slik at vi får det vi betaler for. Det er ingen grunn til å tro noe annet enn at Gassnova, som koordinerer dette, har fokus på det. Byggingen av anlegget skal komme i gang snarest mulig, og formålet skal være å teste ut ulike CO2-teknologier for CO2-rensing. Komiteen synes det er spesielt positivt at en i testsenteret har lagt opp til at en skal kunne justere CO2-innholdet i avgassen, slik at en både kan lage tester som simulerer gasskraftverk, og også kan simulere kullkraftverk. Det mener jeg er veldig viktig, for med tanke på hvor enn i verden en først vil begynne å rense, er nok kullkraft det andre land vil starte med. Vi ser at dagens tiltakskostnader anslås til å være mellom 700 kr og 2 000 kr pr. tonn CO2. Dette er kostnader som er langt høyere enn andre CO2-tiltak rundt i verden. Ambisjonen er jo selvsagt at en skal redusere dette kostnadsnivået betraktelig. Det er viktig, for skal CO2-rensing være et virkemiddel på området CO2-reduksjon, må en få kostnadene ned for å få utbredelsen opp. Det er ingen grunn til å tro at land som Kina og India vil ta i bruk CO2-rensingsteknologi som koster mer enn det selve kraftverket koster. Den dagen dette blir billig, vil også utbredelsen bli stor, og da har en fått suksess. I utgangspunktet er det Aker Solutions som skal teste ut amin, og Alstom som skal teste ut en karbonatløsning. Komiteen mener det er viktig at anlegget bygges med stor grad av fleksibilitet og også tester andre teknologier framover, slik at dette anlegget har en framtid utover kun disse to testene som er nå. Det skal altså være et senter som gjerne er attraktivt og trekker til seg ulike selskap og ulike teknologier, og har fleksibilitet til å teste ut mer enn én teknologi om gangen. Det er viktig, slik at en ikke her vedtar noe som har en veldig kortvarig effekt, og der en bruker store penger på infrastruktur som blir borte i framtiden. Det er også viktig at norske aktører får mulighet til å bidra, og det gjør de i første omgang gjennom Aker Solutions. Men det har også vært flere andre prosjekter på gang i Norge – flere av disse aktørene var på komitéhøringen. I den grad Mongstad kan ivareta dem, vil det være veldig bra. Så vil jeg også vektlegge at vi skal ta arbeidet med testsenteret og den testingen de skal gjøre, på alvor. Arbeidet som gjøres og erfaringene man gjør, må bli brukt i beslutningsprosessen for et fullskala CO2-renseanlegg. Komiteen forutsetter i merknadene at tester på anlegget evalueres og inkluderes i beslutningsgrunnlaget for en fullskala CO2-rensing på Mongstad. Det er nok ulike synspunkter på hvor fort ting kan skje, men jeg synes det er et viktig signal til ingeniørene i prosjektet at deres arbeid faktisk vil bli brukt og ikke bare vil være et skalkeskjul for at noe skjer. Jeg tror også en forutsetning for at en skal få suksess, er at en faktisk får testet dette skikkelig og evaluert og justert det, før en begynner å bygge i fullskala. Komiteen har også vektlagt at helsesidene ved f.eks. bruk av aminer må evalueres grundig. Folkehelseinstituttet har sett på de studiene som ligger rundt utslipp av aminer. Det går fram av en pressemelding publisert 4. mai at det finnes «forbausende lite kunnskap både om helseeffekter og miljøeffekter av flere stoffer som kan dannes». Det uttaler forsker Marit Låg. Det er ikke et argument for at dette ikke skal kunne gå an, men et argument for at det må vektlegges i den totale prosessen at en studerer de ulike sidene. Det gjelder ikke bare amin, det gjelder også karbonat og andre teknologier, slik at en vet at når en får gjennombrudd på teknologisiden, har en også ivaretatt helsesidene, som gjør at det er tillit i befolkningen til at teknologien kan tas i bruk. Dermed er det altså en samlet komité som støtter det som skjer, det er en samlet komité som viser vilje til å få det til, og det er en samlet komité som legger mange av premissene for hvordan arbeidet skal skje. Det er et par punkter der en skilles litt ad. Flertallet skal få begrunne sine synspunkt. Jeg vil begrunne Fremskrittspartiets syn i enkelte saker. Vi skulle gjerne hatt enda større fleksibilitet i prosjektet. Høringen i komiteen viste at det var mange aktører på banen. Vi opplever at en har fått litt for liten fleksibilitet i prosjektet, fordi en fra Regjeringens side tidlig i prosessen hadde hastverk i forhold til å nå målet om realisering av et fullskalaanlegg innen 2014. Jeg tror prosjektet kunne ha vært enda mer framtidsrettet og robust hvis 2014 hadde vært vektlagt mindre i starten og en heller hadde vektlagt den langsiktige effekten av hva en kunne ha fått til av utslippsreduksjoner over f.eks. en 30-årsperiode eller fram mot 2050, for det er kostnadsreduksjonen som er viktig. Kostnadsreduksjonen vil være liten til å begynne med. Det er i hvert fall anslagene som også kommer fram i stortingsproposisjonen på det området. En anslår altså at aminrensing vil kunne redusere kostnadene med opp til 10 pst. i løpet av denne testen. Hvis en ikke engang får evaluert testen, er det liten grunn til å tro på en stor utvikling. Men hvis en altså får til en revolusjon når det gjelder teknologien, vil nytten av det være mye større i et 30-årsperspektiv enn nytten av å begynne å rense Mongstad fullskala ett år tidligere. Hadde en hatt mer tid i forkant, kunne en ha hatt en enda større fleksibilitet, slik at de argumentene som kom fra f.eks. Sargas, Institutt for energiteknikk og Christian Michelsen Research, kunne ha vært vektlagt og gjort opplegget mer fleksibelt, og en kunne hatt en litt annen teknologitilnærming i utgangspunktet. Jeg mener samtidig at vi ikke bør stoppe Mongstad-prosessen slik som den nå er. Men en bør i det videre arbeidet med CO2-kutt og -teknologi sørge for at de alternative prosjektene som finnes i Norge, som er tunge, som har tunge institutt bak seg, og som har en viss troverdighet med tanke på å lykkes, bør få en mulighet til å prøves ut eventuelt andre steder. Jeg minner om at Sargas tidligere har forsøkt å få konsesjon på et gasskraftverk med CO2-rensing på Melkøya, men har fått avslag. Det bør vurderes om igjen om en skal prøve å få til noe lignende. Vi vet òg at det i Midt-Norge er ønske om gasskraftverk, men kravet om CO2-rensing ved oppstart gjør at det ikke er realistisk. Kanskje kunne en ha kombinert et pilotanlegg av dem som ikke får være med på Mongstad, med et gasskraftverk i Midt-Norge? Løsningene som IFE og CMR og Sargas promoterer, går jo mye mer på at en integrerer rensing med produksjon av kraft, og det kunne da være velegnet til å bli bygd sammen med et nytt kraftverk i Midt-Norge. Jeg håper derfor at statsråden i sitt innlegg vil komme inn på disse tilnærmingene for å øke bredden i forskning og utvikling ytterligere når det gjelder CO2. Jeg håper òg at en i større grad kan drøfte mulighetene for å lage et system der staten garanterer å kjøpe CO2 til en gitt pris pr. tonn – dette for å lage en fleksibilitet som gjør at en ikke nødvendigvis må gå gjennom en byråkratisk myndighetsmølle for å få godkjent et prosjekt, men at de som er villige til å ta en risiko på egen hånd, slik Sargas har vært, faktisk kan sette i gang, vel vitende om at det er generelle rammebetingelser som vil tre i kraft den dagen de selv legger penger på bordet for å ta en investeringsbeslutning. Det vil etter min oppfatning gi en stimulans til et bredere miljø enn det en har i dag, samtidig som en unngår at en kaster alle risikokostnader over på staten, fordi denne private aktøren selv må risikere en del. Så skulle jeg gjerne ha sett at en hadde laget en bredere strategi med tanke på bruk av CO2. I dag er det deponering som er den mest omtalte løsningen. Det brukes stort sett til injeksjon i mineralvannproduksjon. En har ønske om dette i forbindelse med oljeutvinning, men har ikke funnet det lønnsomt i Norge. Men en vet at det er prosjekt, f.eks. ved IFE, som kan binde CO2 til olivin og ilmenitt. Vi vet at Shell jobber med muligheten for å deponere CO2 i mursteinsproduksjon, og det er norske miljøer som jobber med å deponere CO2 i plastikk. Og et tidsskrift viser hvordan en kan bruke CO2 for å lage drivstoff. Ergo: En bruker et utslippsproblem i dag til faktisk å bli en energikilde. Dette gir ikke TCM svar på, og det burde ha vært en del av en mer helhetlig tilnærming ved neste korsvei. En burde begynne å jobbe med det området mye mer konstruktivt.