Annelise Høegh (Høyre), 2000-06-13:
Dagens innstilling og debatt er egentlig en hard dom både over tidligere helseminister Dagfinn Høybråten og det budsjettforliket som Bondevik-regjeringens partier og Arbeiderpartiet inngikk høsten 1999 – altså for mindre enn et halvt år siden. Jeg vil si det så sterkt som at den budsjettavtalen som den gang ble inngått, ikke var verdt papiret den ble skrevet på. Den ble forhandlet frem av folk som i alle fall ikke var veldig godt kjent med hvilke behov og hvilke ønsker man har innenfor helsesektoren. Derfor grep Stortinget inn, som flere har vært inne på. Allerede i budsjettinnstillingen fra sosialkomiteen gikk alle partier – både de som den gang hadde regjeringsansvar, og de som i dag har det, sammen med oss som hverken da eller nå har det – inn og forlangte at Regjeringen skulle komme med en tilleggsproposisjon så raskt som mulig. I tillegg fremmet Høyre og Fremskrittspartiet forslag om at vi burde få en skikkelig evaluering av innsatsstyrt finansiering som system, fordi det var avslørt at de endringer som stadig ble gjort, var i ferd med ikke bare å svekke tilliten til systemet, men å sette hele dette finansieringssystemet i miskreditt. Det førte til en tillitskrise mellom staten og fylkeskommunene. Det gav uforutsigbarhet og mistillit til innsatsstyrt finansiering som system. Men denne evalueringen har vi jo egentlig ikke fått i dag heller, og jeg håper derfor at helseministeren vil gjøre som Høyre og Fremskrittspartiet nå anbefaler, nemlig å legge frem en vurdering av den rapporten som fagmiljøene har utarbeidet, slik at vi får en bedre og mer total gjennomgang av innsatsstyrt finansiering som system. Det den tidligere helseministeren gjorde – og som var svært bra – var at han nedsatte denne referansegruppen, der også forskningsmiljøene var med. Det er, som de tidligere talere også har påpekt, svært viktig at det nå ser ut til å være enighet om virkelighetsforståelsen. Det er i alle fall første skritt for å kunne gå videre. Det er slått fast at fylkeskommunenes frie inntekter er redusert mer enn forsvarlig er, og den foreløpige evaluering vi har fått av innsatsstyrt finansiering, viser selvfølgelig – hadde jeg nær sagt – at denne ordningen ikke har de vridningseffektene som først og fremst motstanderne og skeptikerne til dette finansieringssystemet har ment ville skje, nemlig at man ville prioritere de lette og såkalt billige pasienter fremfor de tyngre og mer kompliserte. Det har ikke skjedd. Det er også enighet om, slik jeg oppfatter det, at gjestepasientordningen nå skal avvikles og bli en del av DRG-ordningen. Det er også bra. Forhåpentligvis vil det medføre et enklere og mer rettferdig system enn dagens. Vi prøver også å gjøre noe med regionsykehusene, og Radiumhospitalet. Jeg vil i denne sammenheng understreke Radiumhospitalet, fordi man ofte glemmer at det også er et regionsykehus på sitt område. Alle disse sykehusene har vært underfinansiert i mange år. Det begynner vi altså å rette opp nå. Derfor er det gledelig at vi får til en styrking av sykehusenes økonomi, ikke bare gjennom Regjeringens proposisjon, men også gjennom de tillegg som kommer i og med stortingsbehandlingen. Men dersom dette skippertaket – for det er vel egentlig det det er, det er noe veldig norsk ved det – ikke skal bli et tilbakevendende årvisst skippertak, må Regjeringen ta på alvor at den årvisse manglende prisjustering som mange deler av sykehusøkonomien blir utsatt for, underbudsjetteringen av fylkeskommunenes frie inntekter og triksing og miksing med komponentene i innsatsstyrt finansiering, ikke kan fortsette. Da blir altså dette ikke en engangsforeteelse, som det burde være, da blir det noe vi må komme tilbake til med jevne mellomrom, og slik burde det ikke være dersom man ønsker forutsigbarhet, åpenhet og en sykehusøkonomi som gjør det mulig å behandle stadig flere pasienter. Det er det vi alle ønsker. Da må vi prøve å klare å prioritere denne sektoren, som er en av de viktigste som det offentlige steller med. Regjeringens forslag om å finansiere selv de midlene som ligger i proposisjonen, med kutt i utstyrsbevilgningene, viser jo dessverre at den nye helseministeren ikke er så ulik sin forgjenger i denne sammenheng som vi hadde kunnet ønske. For også Tore Tønne gir med den ene hånden og tar med den andre. Når han skal gi til sykehus, så tar han fra sykehus. Og det håper jeg altså blir siste gangen vi får oppleve. Det er derfor svært positivt at Regjeringen ikke får flertall for å utvide antall år som utstyrsplanen skal gjennomføres på. Det ville også gått ut over gjennomføring av kreftplanen, fordi også deler av den baserer seg på at man skal kunne skifte ut gamle strålemaskiner med nye, og det går under utstyrsplanen. Men det er et stort spørsmålstegn ved flertallets påplussing av kuttene på utstyrsplanen, fordi, som vel også tidligere talere var inne på, dette nettopp indikerer at fylkeskommunene ikke er i stand til å bidra med sin del av det spleiselaget som denne planen egentlig er: 60 pst. fra staten og 40 pst. fra fylkeskommunene. Den eneste måten man kan forstå Regjeringens brev til finanskomiteen på, er at det å kutte opptil 600-700 mill. kr på utstyrsfinansieringen ikke får konsekvenser. Og det er jo også det som ligger i Asmund Kristoffersens understrekning nettopp, at her skal kommunene få det de er forutsatt å få til neste år, og at vi ikke får noen forskyvning i og utvidelse av planens antall år. Det betyr altså at fylkeskommunen har problemer med å fylle opp sin del. Jeg håper derfor at helseministeren vil vurdere denne ordningen i budsjettet for 2001, for dersom dette fortsetter, vil jo konsekvensen enten bli at utstyrsplanen ikke lar seg oppfylle, eller at man faktisk er nødt til, når man kommer på slutten av perioden, å forlenge den fordi den ikke er gjennomført. Derfor håper jeg at man kan vurdere fordomsfritt om staten skal gå inn med en større del. Til slutt noen ord om kreftmedisinene, som utgjør et tallmessig lite beløp, men ikke desto mindre er svært viktig for dem som blir rammet av denne sykdommen. Det har i mange år vært påpekt fra Stortingets side at man ikke har klart å finne gode ordninger for å dekke inn de stadig nye og forhåpentligvis bedre medisinene som kommer på markedet. Det er viktig at den styrkingen på 30 mill. kr som nå er foreslått, ikke blir et skippertak, noe jeg håper at resten av påplussingene heller ikke blir. Og det betyr at skal de 30 mill. kr i år bli noe mer enn et skippertak, må man altså gjøre det slik at når det er oppnådd enighet om kriteriene for når nye medisiner skal tas i bruk, må det skje en fortløpende tilpasning av refusjonstaksten, slik at den dekker kostnadene uten at det blir en ny forhandling og utdragning i tid. Det er bare slik norske kreftpasienter raskt kan få tilgang på ny og bedre behandling, slik at flere kan reddes og helbredes. Komitelederen var inne på at det var et altfor stort gap mellom flertallets forslag til bevilgning, som Høyre i denne innstillingen står bak, og behovet. Det er riktig. Dette er ikke alt vi burde ha gjort, men det er et godt stykke på vei. Men i likhet med Kristoffersen, må jeg nok si at jeg synes Alvheims krasse ord også rammer ham selv, for heller ikke Fremskrittspartiet har vært i stand til å foreslå en bevilgning som er identisk med den som referansegruppen har kommet frem til. Det mangler flere hundre millioner kroner i samtlige forslag fra Stortinget i dag. Asmund Kristoffersen var inne på at i løpet av to år skulle den nye regjeringen nå etablere et robust system for at helsesektoren skulle kunne fungere. Ja, det får vi håpe, det skal iallfall ikke stå på Høyre. Jeg synes nok det er dristig å legge frem noe slikt uten at det er antydet noe om hva disse nye, robuste tiltak skal inneholde, men vi kan jo håpe at helseministeren vil avdekke noe av det her i dag. Hvis ikke, er det foreløpig intet annet enn fromme ønsker. Det kan vi alle ha, men det er forslagene og innholdet det kommer an på.