Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-02:
Jeg synes det er trist at det er nødvendig å ta opp en sak som burde være en selvfølgelighet i vårt moderne samfunn. Det er likevel prisverdig at representanten Karin Andersen har meldt denne interpellasjonen om å sikre egnede evalueringsformer for elever og studenter som har lese- og skrivevansker, kalt dysleksi på fagspråket. Jeg ble svært overrasket da jeg fikk rede på at studenter som har lese- og skrivevansker, møter problemer med å få tilrettelagt eksamen ved enkelte høyere utdanningsinstitusjoner i dag. Jeg har selv erfaring fra videregående opplæring, med hovedvekt på yrkesfag. Der har jeg vært med på å legge til rette for alternative prøveformer i mange, mange år. Elevene fikk bl.a. lengre tid ved prøver og eksamener, muntlig og skriftlig prøving ved at det var assistent med til å skrive, i tillegg til ekstra tilsyn i eksamenslokalet. Bruk av lydbånd var også et alternativ – alt i tråd med regelverket for videregående opplæring. Jeg kan derfor ikke akseptere at dette ikke er mulig i høyskolesektoren. Jeg håper og tror det ikke er så ille som ett – i denne sammenheng ikke navngitt – tilfelle bærer bud om. Det er i tilfelle en stor skam, hvis det er lov å bruke det uttrykket i denne salen. Det er for lettvint å skylde på manglende ressurser og regelverk som krever mer enn én sensor, slik det sies i et dokument jeg har fått innsyn i. Norge er en velferdsnasjon. Det forplikter. Alle skal ha mulighet til å skaffe seg utdanning, ut fra sine evner og forutsetninger. Ingen skal avvises uten å ha fått vurdert sin kompetanse. Vedtaket om realkompetanse er et glimrende eksempel på at Stortinget vil at alle skal få dokumentert sin kompetanse. I en pressemelding fra Handelshøyskolen BI heter det at også høyere utdanning nå møter utfordringen med dyslektikere. Dette krever en klar policy fra myndighetenes side og evne til nytenking hos de enkelte utdanningsinstitusjoner, heter det. Ja, det er jeg enig i. Mens policyen er der fra myndighetenes side, tror jeg dessverre det står en del att å hente fra annet hold. Da mener jeg utdanningsinstitusjonene. Det er de som har de største utfordringene. Kanskje den største oppgaven blir å bearbeide egne holdninger, for ikke å si fordommer på dette området. Det har ikke vært vanlig for disse institusjonene å møte folk med lese- og skrivevansker i studentmiljøet. Jeg er glad for at statsråden har svart positivt på mange av spørsmålene som interpellanten har stilt. Jeg er glad for at han også vil se om han kan gi flere dispensasjoner i særlige tilfeller etter individuell vurdering hva gjelder forskriften om generell studiekompetanse – dette for å bedre muligheten for dyslektikere til å kunne starte på høyere studier. Regjeringen har i Handlingsplan for funksjonshemmede pålagt alle universitet og høyskoler å lage handlingsplaner for funksjonshemmede studenter. Dette er framhevet i budsjettrundskriv for inneværende budsjettår, og det er bra. Jeg vil også gi ros til statsråden som nå har satt ned en arbeidsgruppe som skal se nærmere på problemer som studentene med dysleksi og dyskalkuli opplever i høyere utdanning. Dessverre har mange dyslektikere blitt betraktet som evneveike fordi bokstavene har hoppet på kryss og tvers i læreboka. Det er heldigvis ingen skam å ha denne funksjonshemmingen i dag, men det står igjen en del arbeid å gjøre.