Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-04-05:
Regjeringen legger til grunn at importvernet er og fortsatt kommer til å være en bærebjelke i norsk landbrukspolitikk. Importvernet er en forutsetning for å kunne sikre avsetningen av norske landbruksvarer, oppnå fastsatte priser i jordbruksavtalen og utnytte de ressursene vi har til matproduksjon. Dette er også grunnlaget for en tilfredsstillende inntektsutvikling i jordbruket. Summen av handelsavtaler og forvaltningen av importvernet er avgjørende for muligheten til norsk matproduksjon. Derfor må ulike internasjonale forhandlinger og andre nasjonale prosesser som berører importvernet, ses i sammenheng. Dette gjelder både WTO-forhandlingene og forhandlinger om bilaterale avtaler innenfor både EØS og EFTA, samt markedsåpninger til Norge gjennom vårt importregime for handel med u-land. Den samlede virkningen av ulike importlettelser må være på et nivå som er forenlig med målsettingene for landbrukspolitikken. Jeg er glad for at komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre, slutter seg til disse vurderingene fra regjeringen. Utgangspunktet for Norge i artikkel 19-forhandlingene har vært at vi fortsatt skal ha et sterkt importvern. Vi har derfor først og fremst gitt EU tollettelser for varer der dette er fordelaktig for norsk næringsmiddelindustri, og der det allerede er import til ordinær toll. Samtidig åpner den nye avtalen for noe mer import av matspesialiteter som vil supplere vareutvalget i det norske dagligvaremarkedet. Avtalen vil for noen bedrifter innebære reduserte råvarekostnader gjennom spart toll, men uten at dette vil gå på bekostning av eksisterende norsk råvareproduksjon. Underveis i forhandlingene har vi hatt nær kontakt med landbrukets og industriens organisasjoner for best mulig å kunne vurdere konsekvensene for næringen av avtalen. Avtalen gir også norske landbruksbedrifter økte eksportmuligheter. Norsk eksport av landbruksvarer er tradisjonelt svært beskjeden, men for enkelte varer gir avtalen markedsmuligheter som det er realistisk at norske bedrifter vil kunne utnytte. Avtalen er etter min oppfatning godt forankret i regjeringens landbrukspolitikk, selv om den også kan innebære noen utfordringer. Utfordringene ligger i hovedsak i de økte importkvotene for ost og kjøtt. For ost er de tollfrie kvotene mellom Norge og EU gjensidig økt til 7 200 tonn. Det innebærer at en større andel av den eksisterende importen av ost fra EU – om lag 8 000 tonn – vil bli tollfri. For kjøtt er det gitt økte importkvoter inn til Norge på i alt 3 100 tonn. Av dette er 2 300 tonn midlertidige kvoter for storfekjøtt, svinekjøtt og fjørfekjøtt som vil inngå i eventuelle framtidige WTO-kvoter, dersom WTO-avtalen kommer på plass. Denne avtalen er, som sagt, den andre avtalen som er inngått i samsvar med artikkel 19 i EØS-avtalen. Den første avtalen ble iverksatt fra 1. juli 2003. For meg har det vært viktig at den nye avtalen skal være forankret innenfor rammene av norsk landbrukspolitikk. Det er samtidig slik at vi har inngått en omfattende avtale. Jeg regner med at det også blir konklusjonen når vi i ettertid, om lag to år etter iverksetting av avtalen, skal gå gjennom handelen med landbruksvarer mellom Norge og EU. Jeg har merket meg at komiteen er positiv til at de fleste nye importkvotene vil bli fordelt ved auksjon. Fra mitt ståsted er det en langt bedre fordelingsmåte enn en fordeling basert på historiske rettigheter, slik vi delvis har for ost. Jeg har videre merket meg at komiteen mener at det framover bør legges til rette for å øke andelen auksjoner. Avslutningsvis: Jeg registrerer som positivt at en enstemmig komité slutter seg til den framforhandlede avtalen.