trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Til representanten Meltveit Kleppa, som muligens har forlatt salen, men som stilte et spørsmål, vil jeg si at Regjeringens tiltak, som er målrettede, og som skal hjelpe folk ut av fattigdom, i 2002–2003 er nær 600 mill. kr. Regjeringens politikk, som har ført til en lavere rente med hele 2 prosentpoeng, kommer også fattige og dem som er aller vanskeligst stilt, til gode, og da særlig barnefamilier. Det skulle vel heller ikke være overraskende at Regjeringens politikk når det gjelder å sikre arbeidsplasser i forhold til skattepolitikken, og det å redusere arbeidsledigheten, også er viktige anliggender i en slik helhet. Så har jeg bare lyst til å understreke at vel er det slik at vi målretter tiltak i en handlingsplan mot fattigdom, men det ligger mange titalls milliarder kroner der i generelle velferdsordninger. Dette handler også om å målrette.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Svaret på representanten Hildengs spørsmål er selvfølgelig ja. Jeg registrerer at det er enormt mange forsøk i gang, og at det er stor kreativitet der ute. Jeg ser også at man lokalt tør å gå inn for modeller i større grad enn det jeg ser at opposisjonen nå gjør. Jeg vil rette blikket fremover, og slik sett tror jeg ut fra innstillingen fra komiteen at det kunne vært greit med noen oppklaringer også for meg som skal lede arbeidet videre. For det er ikke enkelt å se hva opposisjonen ønsker med en ny utredning. Enigheten synes først og fremst å gjelde at meldingen skal sendes tilbake. I merknadene står det f.eks. at flertallet vil at vi skal utrede både en statlig og en kommunal modell. Hva betyr det? Betyr det at opposisjonen vil at kommunene skal overta ansvaret for pensjoner og trygd? Eller betyr det at opposisjonen vil at kommunene skal overta ansvaret for den nasjonale sysselsettingspolitikken? Eller betyr det at opposisjonen vil at staten skal overta ansvaret for den kommunale sosialtjenesten? Men lokalt, der tør de!
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Til representanten Nesvik: Jeg oppfatter at spørsmålet til meg er som følger: Har Regjeringen gjort det Stortinget bad om? Regjeringen har gjort det Stortinget bad Regjeringen om. Regjeringen har utredet fire modeller, hvorav to er statlige. Det Regjeringen imidlertid kom frem til, og som også er bredt omtalt i meldingen, er at en statlig modell ikke vil løse de problemene som både storting og regjering er opptatt av at vi skal løse. En statlig modell vil bli for stor, for tung og for kompleks. Den vil trolig også få problemer med å fokusere på det den skal, nemlig å få færre på stønad og flere i jobb. Den vil også ha innbygde målkonflikter. Jeg antar at målet med samordningen er å finne frem til en modell som løser problemene brukeren møter. For Regjeringen er det ikke et mål å etablere en etat som ikke er i stand til å gjøre jobben sin, men å etablere en etat som er i stand til å utføre den. Jeg forstår budskapet i bestillingen. Vi har vurdert fire modeller. To av dem er statlige. Vi har anbefalt vår.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Jeg oppfatter at representanten Ballo inviterer til kontakt. En slik kontakt har det også vært i saken som drøftes i dag. Når vi legger frem et stykke arbeid, tror jeg at det alltid er klokt å ha dialoger. Likevel må ikke det forhindre at man legger frem de anbefalinger man selv mener er riktige, samtidig som man gir dem som har bestilt oppdraget, mulighet til å velge modell. Det mener Regjeringen at vi har gjort. Men det hadde også vært greit å få avklart hva de fire partiene som nå utgjør opposisjonen, faktisk mener i henhold til de spørsmålene jeg stilte, fordi oppdraget er både å utrede en kommunal modell og en statlig modell. Der hadde jeg noen konkrete forespørsler. Jeg tror at resultatet blir best når bestillingen er som klarest. Slik den er nå, er den uklar.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Jeg skulle si litt om Regjeringens videre arbeid. Vi er opptatt av at samordningen ikke stanser opp. Det vil i så fall bare være brukerne som taper på det. Vi er opptatt av at utredningen kommer i gang raskt, slik at vi får et nytt grunnlag å diskutere modellvalget ut fra. Det er helt absolutt selvfølgelig at både brukere og arbeidstakerorganisasjoner involveres. Det har de også vært denne gang, selv om jeg skal innrømme at det var i begrenset grad ut fra det tidsløpet som Stortinget hadde lagt for Regjeringen. De vil bli involvert. Representanten Gløtvold antydet at det ikke var så lurt å dele opp dette i en startfase I og II. Men jeg minner om at det faktisk var bestillingen fra Stortinget. Oppdraget var at vi skulle se på modellene. Regjeringen har vært opptatt av begge deler.
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Helt konkret til det siste. Ja, forsøksvirksomhet er viktig. Det er storting og regjering enige om. Disse ønskene om forsøk kommer i all hovedsak nedenfra. De er ofte godt begrunnet, og det er stort engasjement rundt dem. Jeg vil være åpen for at vi gjør flere forsøk, og jeg ser at kommunene og de statlige etatene faktisk tør drive forsøk, og at de gjør det også. Selv om brukerne ikke nødvendigvis får bedre tjenester, får de én dør og én skranke. Det som mangler, er selve modellen bak, og det er den vi skal gå videre med nå og være konstruktive i forhold til.
Bent Høie (Høyre), 2003-05-13:
Representanten Bjarne Håkon Hanssen trakk i sitt hovedinnlegg opp en ideologisk debatt på bakgrunn av meldingen, og det er veldig interessant. Han var også ydmyk i forhold til den politikken som var ført i etterkrigstiden, sa at mye hadde lyktes, men at vi ennå ikke var i mål. Det er jeg helt enig i. Men det som kanskje hadde vært vel så interessant, var om han hadde brukt noe tid på å drøfte hvorfor en ikke var kommet helt i mål med den velferdspolitikken som partiet har stått for i etterkrigstiden. De store, universelle, viktige ordningene som vi har etablert, er ordninger som det stort sett har vært bred politisk enighet om – ordninger som har fått virke, og som har hatt stor betydning i forhold til utviklingen av det velferdssamfunnet som vi kjenner. Men så har en allikevel, på tross av dette, sett at det er noen som – som vi lett sier – faller igjennom. Og når en sier «faller igjennom», er det lett å bruke den betegnelsen at da har vi behov for et nett som fanger dem opp. En bruker ofte den betegnelsen at en må ha et velferdssamfunn der en har et nettverk som fanger opp dem som faller igjennom. Men trenger vi fortsatt flere nett? Kanskje vi har behov for flere trampoliner som hjelper folk å komme tilbake igjen i arbeid, som har fokus på at en må målrette tiltakene? Dette kommer fram i den konkrete politikken. Arbeiderpartiregjeringen ønsket å innføre gratis skolebøker til alle i den videregående skole, og mente det var den rette velferdspolitikken. Men hva ble det ut av det? I løpet av den tiden Bjarne Håkon Hanssen satt i regjering, ble det ca. 1,2 bok til hver elev, mens denne regjeringen innførte en stipendordning som gjorde at de som virkelig hadde behov for skolebøker, fikk skolebøkene der og da. En hadde en diskusjon om gravferdsstønaden, som arbeiderpartiregjeringen – år etter år – ikke ville justere opp. Det er en ordning som har blitt smurt tynt utover alle. Denne regjeringen sa: Alle har ikke behov for gravferdsstønad, men de som har behov for det, skal få en skikkelig stønad. Den hevet stønaden, men fjernet den for alle dem som ikke hadde behov for den. En har sett det innen skolepolitikken. Vi har hørt representanter for Arbeiderpartiet si at private skoler vil skape forskjeller i Norge. Sannheten er at Arbeiderpartiet har akseptert år etter år at en har fått etablert private skoler for dem i det øverste sosiale lag, som har hatt råd til å betale for det, mens denne regjeringen vil innføre ordninger som gjør at stønaden til de private skolene øker, slik at også de som ikke har god økonomi, har råd til å gjøre det. Det samme ser en innen sykehussektoren: Arbeiderpartiet har akseptert de private alternativene så lenge ordningene var ordninger for de rike. Men denne regjeringen gjør at dette er ordninger som skal gjelde alle.
Bent Høie (Høyre), 2003-05-13:
Det var representanten Andersens innlegg som fikk meg til å ta ordet, fordi hun flere ganger gjentok at regjeringspartiene først fikk glød når en snakket om behovet for skattelette til de rike, men ikke hadde et ekte engasjement i forhold til fattigdomsplanen, som vel var kjernen i budskapet. Nå skal jeg i hvert fall si at det ikke var vanskelig å se hva som skapte glød i representanten Andersens innlegg, det var å videreføre at hovedkampen går mot å innføre nye skatter for dem som skaper arbeidsplasser, mer enn det å fokusere på hva som kan bedre situasjonen for dem som er fattige. Men for å hjelpe representanten Andersen med hukommelsen vil jeg vise til noen av de tingene som er helt grunnleggende og vesentlige, og som denne regjeringen har grepet fatt i. For det første er det ingen som kan komme vekk fra det faktum at den nåværende sosialministeren er den første sosialministeren i Etterkrigs-Norge som har lagt fram en handlingsplan mot fattigdom. Man har for det andre lagt fram og er i ferd med å gjennomføre en grunnleggende reform når det gjelder rusproblematikken og behandlingen av rusmiddelmisbrukere i dette landet. Man vil innføre rettigheter for disse misbrukerne, som mange av oss har snakket om i veldig mange år, men ingen regjeringer før har klart å gjennomføre det – kanskje det viktigste grepet på dette området. Man skal i den neste saken i dag behandle en melding, som også er lagt fram av denne regjeringen, om samordning av Aetat, trygdeetaten og sosialtjenesten. Det er en melding som dette stortinget velger å sende tilbake, og de som kommer til å tape på det, er akkurat de brukerne som mange i dag har snakket så veldig varmt om, som da igjen blir sendt fra kontor til kontor og ikke får den oppfølgingen som de har behov for. Det er denne regjeringen som har satset mest i forhold til opptrappingsplanen for psykiatri. Dette er saker som skaper glød i de tre regjeringspartiene, som viser at vi ikke bare er opptatt av retorikk, som kanskje noen her er, men vi er mer opptatt av å gjennomføre ting som virkelig betyr noe for den gruppen mennesker som man her snakker om.
Bent Høie (Høyre), 2003-05-13:
De fattige er nå i ferd med å forsvinne fra debatten, fordi SV har et sterkt behov for å forsvare en politikk som åpenbart ville ha ført til dårligere vilkår for næringslivet – og dermed også til høyere ledighet – i den vanskelige situasjonen som både Norge og landene rundt oss er i. Det er ikke noen tvil om at SVs politikk i sum ville hatt store negative konsekvenser. Det fjerner ikke det faktum – som denne debatten dreier seg om, og som jeg påpekte i mitt innlegg – at SVs engasjement her nettopp går på det som vi nå fikk demonstrert av representanten Djupedal: Hans engasjement, og også Karin Andersens, går på muligheten til å skattelegge de rike – som de sier. De beskylder oss for på en måte å gi skattelette til de rike – mens det vi gjør, er å gi skattelette til næringslivet. Regjeringens engasjement på dette området er nettopp å vise til konkrete tiltak for de fattige i Norge. Slik sett var Øystein Djupedals innlegg en god illustrasjon av hva SV legger vekt på.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2003-05-13:
Blant dei mange tiltaka som innstillinga som er til behandling her, skisserer, vil eg ta fatt i eitt punkt. Det gjeld problemstillinga med asylsøkjarar og andre som på grunn av kort butid i Noreg ikkje kan få full pensjon i folketrygda. Det er viktig at Regjeringa no følgjer opp innstillinga på dette området, noko eg reknar med, all den tid eit fleirtal står bak forslaget om å be Regjeringa «fremme forslag om ny stønadsordning for pensjonister med kort botid i Norge i løpet av 2003». Det er sanneleg på tide. For allereie i utjamningsmeldinga, St.meld. nr. 50 for 1998-99, var problemstillinga på mange måtar godt omtalt. Her står det: «Personar som ikkje har status som flyktningar, og som har lang butid i utlandet i vaksen alder, kan ikkje få full pensjon i folketrygda. Det gjeld personar med opphaldsløyve på humanitært grunnlag og arbeidsinnvandrarar så vel som nordmenn med lang tid ute. Når desse gruppene blir pensjonistar, vil ein del kunne trenge varig økonomisk sosialhjelp som supplement til ei låg folketrygd.» Her er òg skissert forslag til tiltak for å rette opp skeivheiter, og det står: «Regjeringa meiner derfor at personar med kort butid i Noreg i tilfelle bør få ekstra ytingar frå ei ny stønadsordning med grunnlag i ei særlov. Det gjer det lettare å avgrense nyordninga i samsvar med behovet.» Og så er dette noko nærare konkretisert. Dette slutta eit stortingsfleirtal seg til, men Regjeringa har enno ikkje følgt opp dette, trass i eit stort påtrykk frå enkeltkommunar og frå Kommunenes Sentralforbund, og at saka har vore teken opp igjen her i salen. Sosialdepartementet uttalte da Dagsrevyen sette søkjelyset på dette 14. februar 2002, at Regjeringa skulle sjå nærare på spørsmålet fram mot statsbudsjettet for 2003. Men her kom ikkje noko. Manglande pensjonsrettar fører til – som det òg står i utjamningsmeldinga – at asylsøkjarar og andre med kort butid i Noreg må leve på sosialstønad eller ha sosialstønad som ei supplerande støtte til den vesle trygda dei eventuelt får. Sosialstønad skal ikkje vere av varig karakter, men her blir altså ein god del menneske tvinga til å leve på sosialstønad i ein 10–25 års periode. Dette er uverdig for dei menneska det gjeld. Det fører til ei form for oppdeling av folk i eit A- og eit B-lag. Det andre er at dette fører til ei ekstra kommunal belastning i og med at det blir utbetalt som sosial stønad, og kommunane vegrar seg no for å ta imot asylsøkjarar, eller seier blankt nei til å gjere det. Det er derfor nødvendig at Regjeringa følgjer godt opp dette punktet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
For SV er kampen mot fattigdom et verdispørsmål og en hjertesak. Nå har jeg sittet og hørt på, og jeg har hørt en sosialminister og regjeringspartier som ikke et eneste sekund greier å overbevise meg om at de er engasjert i saken. Derimot ser jeg at kampgløden kommer opp og det lyser når man skal forsvare at man har gitt skattelette til de aller rikeste, og at man ikke synes at omfordeling er viktig. Jeg må si jeg blir opprørt. Og så vet vi ikke hva som virker, sier sosialministeren. Jo, det vet vi. Kutt i trygdeordninger og velferdsordninger virker. Folk blir fattige av det. De får ikke jobb av å bli fattige. Økte egenandeler virker også. Folk blir fattige av det, og sjuke får mindre muligheter til å greie seg sjøl og komme seg på beina. Dyre boliger eller mangel på boliger virker. Folk som ikke har tak over hodet og et trygt hjem, greier ikke å beholde jobb, greier ikke å ta seg utdanning, greier ikke å gjenvinne helse. For lite satsing på en god skole for alle virker. Da får ikke barna til dem som har små ressurser hjemme, like muligheter i forhold til dem som har store ressurser. Jeg er ikke så forundret over at Høyre mener dette. De har alltid ment at de rike arbeider bedre og mer når de får mer, og at de fattige arbeider mer når de får mindre. Men jeg blir litt opprørt over Kristelig Folkeparti, til og med når de greier å si at det store problemet i verden er jo at det er fattige andre steder. Ja, det er det. Men blir det noe bedre for de fattige i den tredje verden hvis rike folk i Norge blir rikere eller vi gjør det enda verre for de fattige i Norge? Det er altså ikke sant, slik som Regjeringen ser ut til å tro, at det som er bra for de rikeste i Norge, er bra for Norge og er bra for de fattige. Det er ikke slik at når det regner på presten, drypper det på klokkeren. Det er rett og slett uriktig. Det er heller ikke slik hvis man vil kjempe mot fattigdom, at man kan legge seg flat hver gang de sterke og mektige kommer og banker på og vil ha mer penger. Da må man si nei – det er noe annet som er viktigere for oss, som er mer verdifullt, det er noen som faktisk trenger det mer, du er stor og sterk, du må være med og dra dette lasset, slik at vi greier å bevare dette samfunnet godt for alle. Jeg savner dere i den kampen. Regjeringen sier at politikken er målrettet. Ja, det er den. Først 20 milliarder kr i skattelette, mest til de mest velbergede, hvorav 1,7 milliarder kr var cash på labben til dem som hadde inntekt fra aksjeutbytte. Så gikk den løs på trygde- og velferdsordningene og økte egenandelene med til sammen ca. 2 milliarder kr, og så, da den hadde gjort dette, lagde den en fattigdomspakke på ca. 400 mill. kr. Ja, det var målrettet, det. Og så til slutt: Hvis man vil gjøre noe riktig målrettet, så skaff dem som kommer ut av rusbehandling og ut av fengslene våre, tak over hodet. Det er noe vi faktisk kan bestemme, og noe av det aller viktigste vi kan gjøre, og vi kan gjøre det nå.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
Først til Kristelig Folkeparti: Ja, SV er veldig glad for at Kristelig Folkeparti er opptatt av fattigdom i andre land. Det er vi også. Men da kan vi ikke drive en helhetlig politikk når det gjelder handel, utenrikspolitikk, skattepolitikk, verken hjemme eller ute, som sier at vi må la de rikeste få forkjørsrett, og at det er deres argumenter som skal være gjeldende: at bare vi blir rike nok, skaper vi noen arbeidsplasser, og så drypper det litt på fattigfolk. Det er ikke slik. Dette er en gammel utviklingsteori som heter «trickle down», og den fungerer altså ikke. Det å skape et velferdssamfunn for alle er en politisk handling, ikke noe marked kan skape det. Alle mennesker vil sjølsagt forsøke å kare til seg i alle mulige sammenhenger, og har man mulighet til å bli veldig rik, så vil folk det. Mitt poeng er ikke å moralisere over det, men vi som er politikere, har et ansvar for å si at noe er viktigere enn noe annet. Da må vi ikke bøye oss for dem som sier: må ha det, bare må ha det, slik det sies i reklamen nå. Og fordi jeg fortjener det, skal jeg ha mer enn de andre – da blir det best. Så til et stort problem for de fattige i dag. Før var de fattige veldig mange, og de var den viktigste arbeidskraften. De hadde faktisk et verktøy som de kunne bruke i kampen for sine rettigheter: De hadde arbeidskraften sin. I dag er de fattige trygdet, de er sosialhjelpsmottakere, de er rusmiddelmisbrukere, de er innvandrere uten arbeid – de har ingen arbeidskraft å trekke tilbake, for de er ikke i arbeid. De er splittet, og de blir til dels satt opp mot hverandre i det norske samfunnet i dag. Derfor er det en politisk verdihandling som kan skape en forandring på dette, ikke at de sjøl skal trekke seg opp etter håret, slik som Regjeringen nå tror. Jeg har ingen tro på at hvis du er sjuk og uten arbeid, så greier du bedre å gjenvinne helse og få mot til å ta fatt på livet hvis du blir enda mer bekymret for at du ikke greier å betale regningene dine – når du ser regningsbunken vokse, når du er utrygg på om du greier å betale husleia, eller om du kanskje må flytte for fjerde gang, når ungene må bytte barnehage eller skole, og at alle vennene som du en gang har fått, må du skifte ut en gang til. Jeg har ingen tro på denne strategien. Problemet med Regjeringen er at de har lagt fram en helhet som skaper fattigdom. Det er det som er vår største anklage mot regjeringspartiene for det de har gjort. Det er ikke det at de har lagt fram en fattigdomsmelding, det er for så vidt bra det, men når alt det andre de gjør, går i gal retning og i motsatt retning, er det ingenting å dele ut ros for.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-05-13:
Senterpartiet meiner det er bra at Regjeringa har lagt fram ein eigen handlingsplan mot fattigdom. Det er ikkje tvil om at dei tiltaka som er føreslått, vil koma nokre enkeltpersonar til gode. Det er likevel pinleg at planen er så snever at han berre omfattar nokre få, og at budsjettet for 2003 viste at Regjeringa føresette at det var sjuke, uføre og ledige som skulle betala planen. Regjeringa sine tal viser at for 2003 fekk dei av oss som tener 350 000 kr, 6 000 kr eller meir i skattelette. Samtidig fekk grupper som verkeleg trong å styrkja eigen økonomi, innstramming. Regjeringa hadde altså meir pengar – ho valde å gi dei til dei rikaste. Utjamningsmeldinga har lagt til grunn fem strategiar for å utjamna forskjellar: ein meir sosial bustadpolitikk for å sikra fleire ein bustad som utgangspunkt for livet sittei mjukare arbeidslinje for å inkludera fleire i arbeidsliveteit meir finmaska sosialt sikringsnett, så fleire skal klara eigen økonomibetre offentlege tenester for å sikra fleire høgst nødvendig oppfølgingeit meir rettferdig skattesystem, som skulle gi nødvendige midlar til å realisera tiltaka som var føreslått i meldinga Ei regjering som vil ta opp kampen mot fattigdom, må no ta eit ekstra tak for å sikra fleire arbeid og bustad. Ei regjering som vil ta opp kampen mot fattigdom, kan ikkje skuva ein plan føre seg som eit besynderleg fikenblad samtidig som ho fører ein politikk der aleinemødrer, funksjonshemma og også nokre barnefamiliar får det tøffare. Ei regjering som vil ta opp kampen mot fattigdom, sørgjer for ein kommuneøkonomi som gjer at ein framleis har ein god og gratis offentleg skule i dette landet, og kan ha ei meir verdig omsorg. Dessverre kan ikkje dette seiast om denne regjeringa. Landsmøtet i Kristeleg Folkeparti bar bod om ei viss erkjenning av svikt i sosialpolitikken. I dag kan Kristeleg Folkeparti gjera sitt til at desse signala er meir enn ord. Dei kan sørgja for fleirtal for tolv forslag frå Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet. Men dersom dei tykkjer tolv forslag er litt mykje på ein gong, vil eg retta søkjelyset mot forslag nr. 3, som vil gi innvandrarungdom i Noreg ein betre start, forslag nr. 8, som vil sikra fleire ein bustad, og forslag nr. 12, som vil sikra at fleire av dei mest utsette på arbeidsmarknaden får moglegheit til å bli inkluderte i arbeidslivet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2003-05-13:
Det er dei vala Regjeringa gjer i sin praktiske politikk, som er urovekkjande. Eg vil i den samanhengen stilla eit spørsmål til sosialministeren: Er det slik at 335 mill. kr til ein tiltaksplan mot fattigdom var det maksimale ho kunne bruka overfor grupper som treng hjelp? Eller kunne statsråden lett setja inn meir midlar til vanskelegstilte grupper – til funksjonshemma, til sjuke og til ledige – dersom ho hadde hatt nokon av dei pengane som Regjeringa delte ut i skattelette? Så til Kristeleg Folkeparti: Eg deler Kristeleg Folkepartis glede over renteletten, men eg er overraska over at Kristeleg Folkeparti, som no skal skjerpa sitt sosiale engasjement, teier i hel skatteletten som dei sjølve har vore med på, til dei rikaste – og attpåtil må innstilla seg på ytterlegare skattelette fordi Høgre kjem til å pressa dei til det, det står svart på kvitt i regjeringserklæringa. Så til kommuneøkonomien og kva den betyr for dei som slit. Det er eit viktig punkt som no står for fall i vårt til no rimeleg likeverdige samfunn, og det er den felles arenaen som dei fleste barn og unge har hatt gjennom ein god og felles skule. No strammar Regjeringa inn på kommuneøkonomien. No blir reglane for privatskulane endra, med fare for oppsplitting av lokalsamfunn på lang sikt, men framfor alt ved det signalet som blir gitt om at har du pengar, kan du no ordna med ein betre skule for ungane dine. Dermed går det òg tapt ein viktig felles verdi i vårt samfunn. Så til velferdsordningane: Eg er eining med Inge Lønning på eitt punkt, at det skal skje ei kontinuerleg forbetring av velferdsordningane våre. Men det må ikkje skje ved at funksjonshemma, ledige og sjuke kjenner seg meir utrygge. Dei må jo kjenna større tryggleik. Når det gjeld bustad, strammar dessverre Regjeringa inn Husbanken som verkemiddel. Å skaffa seg bustad blir vanskelegare, og det mens ein går og ventar på bustadmeldinga. Skal ein få til å kjempa mot fattigdomen, må ein få til ei betre fordeling.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-13:
Sosialministeren snakker mye om skreddersøm i fattigdomsbekjempelsen. Det jeg vet om skreddersøm, er at det er veldig dyrt, at det tar lang tid, at det er for de få, og det er ofte for de rike. Det er andre løsninger som gjør samme nytten, som er billigere, som virker, og som favner alle. I Arbeiderpartiet har vi gitt uttrykk for at vi ikke synes at dette er noen utjevningsmelding. Det er en melding om fattigdomsproblemer, uten særlige tiltak. Sosialministeren har ved flere anledninger, bl.a. på spørsmål fra meg i denne sal, sagt at denne regjeringa setter de fattige først. Ikke trodde vi at dét var å ta fra de fattige først. Mange har redegjort for de tiltak som er redusert, bl.a. arbeidsledighetstrygden. Det er et godt eksempel. Som mange har vært inne på i debatten: Det er ikke noe tiltak mot fattigdom, men det er målrettet. Representanten Karin Andersen sa det veldig godt. Arbeid, en lønn å leve av for de arbeidsledige, en trygd å overleve på og en bolig som det er mulig å betale husleia på, vet vi er noe som virker for å utjevne forskjeller og for å bekjempe fattigdom. Regjeringa vil ikke støtte våre forslag – på arbeid, bolig, tiltak for innvandrere. Til tross for at representanter fra både Kristelig Folkeparti og Høyre snakker varmt for de samme sakene, vil de altså ikke konkret handling. Vi har hørt representanter fra Fremskrittspartiet, og til tross for at de bare var to i salen i dag, ble jeg litt forvirret over politikkens budskap. Men jeg forholder meg iallfall til representanten Nesvik, som snakket fint om fattige og framhevet de fattige barna. Det er Arbeiderpartiet også veldig opptatt av. Men det som er forunderlig, er at Fremskrittspartiet ikke har fremmet et eneste forslag i denne saken, og ikke ser det ut som de har tenkt å støtte noen av våre forslag heller. Som Regjeringas beste venn hadde Fremskrittspartiet nå hatt muligheten til å handle og forhandle for de fattigste i samfunnet, men det gjør de altså ikke.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
Dette er en debatt om to ting. Det er en debatt om vilje, og det er en debatt om kraft. Det er en debatt om vilje til å skape et rettferdig samfunn der vi avskaffer fattigdom, og det er snakk om kraft til å klare å gjennomføre dette. Vi vil ha et samfunn der færre folk skal bli fattige. Vi vil ha et samfunn der vi skal klare å avskaffe fattigdom. Da blir spørsmålet: Vil vi ha et samfunn der vi prioriterer at flere mennesker blir rike før vi får avskaffet fattigdommen? Når man hører Regjeringen og Fremskrittspartiet snakke, skjønner man at de snakker mer om incentiver til å være aktive, enn de snakker om å avskaffe fattigdom. Måten å skape incentiver på for dem som er aller fattigst, slik vi hørte bl.a. Fremskrittspartiets representant nevne, vil jo innebære at man svekker alle trygdeordningene, at man svekker de sosiale ordningene, at man svekker boligordningene for å hjelpe folk, slik at de liksom skal piskes ut i aktivitet. Da vil jeg gjerne spørre: Har Regjeringen spurt de innvandrerne som ikke kommer seg i jobb fordi de ikke får seg et arbeid, har de spurt de menneskene som blir støtt ut av arbeidslivet som er over 40–50 år gamle, og som føler seg skviset ut av arbeidslivet fordi de ikke blir verdsatt, om de føler at dette hjelper – bare de får dårligere ledighetstrygd, bare de får dårligere sosial oppfølging, bare de får dårligere vilkår på boligmarkedet, skal de liksom bli så aktive? Hvorfor er det sånn at fattige må få det dårligere for å bli aktive, mens alle som er rike, bare blir aktive hvis de får skatteletter og mer penger, gulrøtter, for å være aktive? Er dette rettferdighet? Det er ikke det. Det er ikke utjevning. Det er ikke et slikt samfunn vi vil ha. Fra 1986 til 2000 har fattigdommen blitt fordoblet i Oslo. Vi har gått fra 3,4 pst. til 7,6 pst. fattige i Oslo. Det er snakk om en økning fra omtrent 17 000 mennesker til 38 000 mennesker bare i Oslo. 38 000 mennesker! Det er ganske mange steder her i landet hvor det er mindre enn 38 000 mennesker. Hvis vi skal gjøre noe for disse, er vi nødt til å ha vilje til å skape et rettferdig samfunn. Det tror jeg ikke at denne regjeringen har. Og så er det snakk om kraft til å klare det. 400 mill kr i fattigdomsmeldingen er ikke et krafttak for å gjøre noe med fattigdom. Når vi vet at den private velstanden her i landet øker med 23,5 milliarder kr i dette året, blir 400 mill. kr et spytt i havet.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-13:
Det slår en når en lytter til en debatt som denne, at dersom det hadde vært mulig å leve av politisk retorikk, hadde det ikke eksistert fattige i Norge. Det er en del av retorikken, særlig fra SVs talere, og delvis fra Arbeiderpartiets talere, som er urimelig høystemt i forhold til tankeinnholdet i det som blir fremført. Vi hadde en statsminister en gang som sa at alt henger sammen med alt. Når en kjører grammofonplaten om skattelette til de rikeste, må det være tillatt å minne om at hvis vi hadde ført den skatte- og avgiftspolitikken som SV har gått inn for, hadde antallet arbeidsledige i Norge i øyeblikket vært skyhøyt mye høyere enn det er, og de arbeidsledige hadde formodentlig hatt beskjeden glede av at de blir stilt i utsikt at de kan heve arbeidsledighetstrygd i tre år. Det er en sammenheng i politikken. Den skatte- og avgiftspolitikk som denne regjeringen har ført, har bremset på den arbeidsledighet vi ellers ville hatt på grunn av utflagging av arbeidsplasser. Den har ført til at vi i dag har et rentenivå som er 2 pst. lavere, og som betyr noe vesentlig for svært mange mennesker i dette landet. Den ideologiske debatt som burde vært ført i denne sammenheng, er etter mitt skjønn følgende: Når antallet fattige øker i Norge, er det på grunn av eller på tross av den velferdsstat som vi har bygd opp? Etter mitt skjønn er det mer på grunn av enn på tross av, fordi vi i altfor lang tid har trodd at man skal vedlikeholde alle sosiale ordninger som en gang er innført, samtidig som man skal bestrebe seg på å innføre stadig nye. Da får man etter hånden en velferdsstat som blir overtung, og som også konserverer helt museale rettigheter. Jeg synes det aller mest slående eksempel på det var den debatten vi hadde om gravferdsstøtten på 4 000 kr til alle dødsbo i Norges land, som mange i denne sal kjempet for med nebb og klør i fjor, fordi den skulle være viktig som sosial ordning. Hvis vi ikke er villige til å bygge om velferdsstaten og fjerne de støttene som var begrunnet en gang, men som ikke er begrunnet lenger i dag, ja så kommer den simpelthen til å lide kvelningsdøden. De som kommer til å tape på det, er nettopp de svakeste. Hvis vi skal opprettholde gratis tjenester til hele den delen av befolkningen som har stadig høyere kjøpekraft, for å opprettholde prinsippet om universelle ordninger, ja da kommer forskjellene garantert til å øke i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-13:
Grunnen til at jeg bad om ordet en gang til, var representanten Ballos innlegg, som skuffet meg ganske alvorlig. Det eneste Ballo bidrog med, var å øke lydvolumet i retorikken fra SVs side, derimot kom han ikke med et eneste tilløp til tankeinnhold. Og denne retorikken om rikdom og fattigdom hjelper aldeles ingen andre enn dem som oppbygger seg selv ved å vise sitt engasjement og avgi egenattester for det engasjementet. Det uenigheten om skattepolitikken har dreid seg om, har vært skattlegging av arbeidsplasser. Og da er det et tankekors at noen kan tro at man i dagens situasjon i Norge ville gjøre noen en tjeneste ved å øke skattleggingen av arbeidsplasser i en situasjon hvor stadig flere arbeidsplasser flagges ut fordi vilkårene i Norge ikke lenger er mulige å konkurrere ved hjelp av. Det er direkte rystende i sin uansvarlighet å fremstille dette på den måten SV gjør. Den virkelig interessante spørsmålsstilling er jo: Hvilken fordelingseffekt mener SV at det har å opprettholde universelle støtteordninger til alle dem som har en mer enn høy nok kjøpekraft til å betale for tjenestene selv? Hvilken fordelingseffekt har det å insistere på å bevare universelle ordninger med samme kronebeløp til hver mottaker, uavhengig av behov? Det har jo det motsatte av en sosial fordelingseffekt. Det bidrar nettopp effektivt til å motvirke at man kan gjøre noe for dem som virkelig har behov for hjelp – og på et eller annet tidspunkt må også Arbeiderpartiet og SV være villige til å gå seriøst inn i den debatten. Hvis man ikke er villig til å gå inn i den debatten, kommer man aldri til å klare å løse fattigdomsproblemet i Norge.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-13:
Ballo forsøker å kjøre debatten inn på et annet spor. Utgangspunktet var den voldsomme retorikken til Karin Andersen og Heikki Holmås, som kjørte den vanlige platen om de enorme skattelettelsene i Regjeringens program. Den største biten av det som hittil er gjennomført, er investeringsavgiften, som har direkte med arbeidsplasser å gjøre. Samtidig har alle medier den siste uken vært pakkende full av politikere som er opptatt av at man ikke må selge ut norske bedrifter, og av at det er behov for risikovillig kapital i Norge. Det har faktisk også med arbeidsplasser å gjøre, og det trodde jeg Ballo var i stand til å oppfatte. Det er jo nettopp dette som henger sammen. Man kan ikke klage over at det ikke er risikovillig kapital i Norge og på samme tid føre en skatte- og avgiftspolitikk som SV gjør – som ville ta knekken på den siste resten som måtte være tilbake – og isteden satse på 100 pst. statskapitalisme.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
En amerikansk folkesang av litt eldre opprinnelse handler om at sønnen sitter på farens dødsleie, og de siste ordene man hører faren si, som han klarer å presse fram, er: «Remember, son, the very thing that makes you rich, makes me poor.» Og den er udødeliggjort av Ry Cooder på LP-en «Bop till you drop». Spørsmålet er om man tror på slike mekanismer eller ikke. Er det slik at ved at noen blir mye, mye rikere, så er det andre som utvikler fattigdom? Den typen sammenhenger tror SV på. Vi tror at en fordelingspolitikk som gjør noe med den typen forskjeller, også gjør noe med fattigdommen. Og det er den interessante ideologiske tilnærmingen. Tror man på slike sammenhenger, eller tror man ikke på det? Noe av det Inge Lønning beskriver, er en manglende tro på at det å gjøre noe med fordelingen i samfunnet påvirker situasjonen for de fattigste. Og mye av den ideologien framføres her, med et budskap som går ut på at ved at de rikeste blir rikere, så får de fattige arbeid. Man framstiller det som om det man skal gjøre, er å målrette mot de aller fattigste en del tiltak som Bent Høie i sitt innlegg kaller for en type trampoline. Men assosiasjonene som den trampolinen gir, er til et gulv av betong og armeringsjern. Det er som om man istedenfor å drive med strikkhopp, skulle la strikken være av kjetting. Og det å tro at det gir effekter i et samfunn som gjør at man får færre fattige over tid, det fornemmer man at ikke Høyre tror på engang. Derfor blir det helt sentrale her: Hva slags tiltak har man tenkt å iverksette for å hindre at fordelingen blir stadig skjevere, slik at de rike får mer, og de fattige får mindre? Det er klart at hvis måten vi skal løse det på, er ved at de rikeste i dette samfunnet skal ha økonomi til å bygge flere private flyplasser, og at hyttene skal bli 2 000 m2 istedenfor 1 200 m2, slik at de fattige dermed vil kunne være med på å bygge disse flyplassene og hyttene, så er det et budskap som er sørgelig tynt å gå ut med i valgkampen. Men så langt er det det budskapet Høyre kommer ut med i denne debatten i dag. Og jeg er helt enig med Karin Andersen: Når Kristelig Folkeparti ikke klarer å differensiere det budskapet og få det til å høres annerledes ut enn slik Høyre får det til å høres ut, så har Kristelig Folkeparti begitt seg inn på en farlig vandring fra et politisk ståsted som var et ganske annet i forrige stortingsperiode, da man i regi av regjeringen Bondevik la fram utjamningsmeldingen. For da ønsket man å ta tak i forskjellene, da snakket man om utjamningspolitikk og en fordelingspolitikk som gikk ut på at de rike skulle være med og bidra på en annen måte enn de har gjort til nå. Det er klart at gir man avkall på det, har man også gjort noe med det politiske flertallets vilje i denne salen til å styre samfunnet i en retning der forskjellene avtar. Jeg vil si at det er en viktig ideologisk debatt. Man må jo respektere at det kan være ulike syn, men jeg legger merke til at sosialministeren ikke vil gå inn i den debatten.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
Jeg burde ha bedt om ordet til en åpenbar misforståelse, for jeg skjønner at Lønning har oppfattet det slik at det er arbeidsplassene vi vil til livs og ikke den personinntekt som den ulike arbeidsgiver tar ut fra sine foretak – for det er jo slik Lønning argumenterer. Vi har argumentert for lettelser i arbeidsgiveravgiften, for å søke å beholde den differensierte arbeidsgiveravgiften for å hindre at man taper arbeidsplasser. Vi har gått imot at man skulle utvide arbeidsgiverperioden ved dekning av sykepenger. Vi har argumentert for at man skulle fjerne egenandeler på tilrettelegging på arbeidsplassen for funksjonshemmede. Vi har ønsket å tilrettelegge for at arbeidsplasser som er lønnsomme, beholdes i Norge, i stedet for at de flyttes til utlandet. Jeg kunne ha nevnt en rekke slike tiltak nettopp for å sikre at man ikke har tap av arbeidsplasser som gjør at folk blir arbeidsledige. Et eksempel på det er det som skjer innenfor SAS i dag. Hvor er Høyre der? Hvor er næringsministeren i forhold til den prosessen? Men det som vi derimot mener, er at det å tilrettelegge for at man tar ut av disse selskapene betydelige personinntekter som så skal beskattes svært lavt, kan ikke være en lur måte å gjøre det på for å sikre arbeidsplassene og videreutvikle dem. Og når jeg nå forstår at Lønning ikke skiller mellom de to forholdene, så er det også forståelig at han tolker SVs politikk i den retning som han tror den er. Men slik har den jo aldri vært. Slik sett synes jeg det er rimelig at han får både vårt arbeidsprogram og vårt program for politikkutvikling på dette området tilsendt, slik at han kan lese nøyere gjennom hva vår politikk egentlig dreier seg om. For på alle de områdene jeg har nevnt nå, ofte mot Høyres stemmer, har vi tatt til orde for at man burde styrke muligheten for å skape arbeidsplasser i Norge.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-13:
SV oppfatter at Regjeringens problem i denne konkrete saken er at det ikke er noe parlamentarisk flertall som støtter det forslaget som Regjeringen har kommet med. Et problem med det er jo åpenbart at Regjeringen valgte ikke å avklare på forhånd om det flertallet eksisterte før man la fram saken for Stortinget. Det å skulle tenke seg at tre partier som står for så ulike politiske syn, i detalj skulle kunne beskrive dette systemet, er jo helt urimelig, slik som både representantene Heieren Hundhammer og Osmundnes tydeligvis har hatt en slags forventning om. For å hindre at man får en repetisjon av det som nå har skjedd, vil jeg spørre statsråden om hun neste gang, før Regjeringen legger fram sitt forslag, på en eller annen måte vil søke å avklare om forslaget har et parlamentarisk grunnlag i Stortinget, slik at hun på den måten kartlegger nettopp de spørsmålene som statsråden nå stiller vedrørende hva de ulike partiene måtte mene. SV vil i hvert fall invitere til den type samarbeid. Vi ønsker å få dette realisert på en målrettet og hensiktsmessig måte overfor brukerne.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg har gleden av å overlevere et privat forslag om å be Regjeringen legge fram for Stortinget en handlingsplan for å sikre bedre sikkerhet for polititjenestemenn, som bl.a. skal inneholde forslag om minimumsstraffer for alle typer vold og trusler mot polititjenestemenn, og forslag om en vesentlig økning av maksimumsstraffen for drap på polititjenestemenn.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg vil på vegne av Ulf Erik Knudsen, Ursula Evje og meg selv fremme forslag om litteraturpolitikk, konkurranseforhold og struktur i bokbransjen, herunder oppheving av bokbransjeavtalen.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
På vegne av representantene Åslaug Haga, Bjørn Jacobsen og meg selv vil jeg legge fram forslag om åpenhet rundt Norges posisjoner, og de krav Norge sender og mottar, i forbindelse med forhandlingene om Generalavtalen for handel med tjenester i WTO.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til utenriksministeren: «I GATS-forhandlingene i WTO har Norge både sendt og mottatt en rekke krav om liberalisering av handelen med tjenester. UD skriver på sine internettsider at «Norges bilaterale forslag reflekterer de viktigste norske eksportinteressene på verdensmarkedet for tjenester». Det må derfor antas at næringslivet har fått delta aktivt i denne prosessen. Vil norsk fagbevegelse og bistands- og solidaritetsorganisasjoner bli invitert til å delta på lik linje med næringslivet i de videre forhandlingene?»
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Jeg synes ikke det var noe svar på spørsmålet. Spørsmålet var altså om også fagbevegelsen og bistands- og solidaritetsorganisasjonene vil bli invitert på lik linje med næringslivet i neste fase, om man vil ha en likeverdig rolle for disse ulike typer interesser i den fasen man går inn i etter 31. mars. I tillegg har jeg lyst til å peke på at det foreløpig ikke har vært tatt noe initiativ her for å informere Stortinget om hva som er levert av krav, og at det kan være nærliggende å anta at en del aktører i næringslivet, slik utenriksministeren er inne på, har vært involvert i utformingen av kravene. Jeg lurer derfor på i hvor stor grad næringslivet har fått innsyn i de krav Norge har levert, i forhold til det innsynet som andre aktører, f.eks. Stortinget, har fått.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-15:
Det var en snedig måte å bruke opp taletiden på. Spørsmålet mitt gikk altså på at vi utover de utvalgene som er satt ned, må regne med at det har vært relativt stor deltakelse fra ulike interesser i Norge når det gjelder den konkrete utformingen av forslaget. Men la nå det ligge. En side ved dette er uansett at norske bistands- og solidaritetsorganisasjoner åpenbart ikke er så fornøyd med det innsynet og den deltakelse de har fått, som utenriksministeren her antyder at de burde være. Jeg har derfor lyst til å spørre utenriksministeren om han erkjenner at det er viktig at de organisasjonene som jobber med u-landsspørsmål i Norge, får innsyn og påvirkningsmulighet på lik linje med næringslivet i den neste fasen av forhandlingene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg vil få lov å stille et spørsmål til sosialministeren. Vi har nå bak oss en lang og intensiv debatt som går på økte strømpriser og hvordan bl.a. våre eldre og uføre og minstepensjonister skal ha mulighet til å dekke de ekstra høye regningene som nå begynner å falle ned i postkassene. I den forbindelse har også representanter fra regjeringspartiene sagt at man må ta vare på sin helse, her får man sørge for å fyre det som man har behov for, for å få varme i huset, og man vil få hjelp til regningen. Den 10. januar kom Regjeringen med sitt svar på de problemene som disse personene har fått. Man øker bostøtten med en engangsutbetaling på 700 kr. Staten håver jo inn milliardbeløp som følge av de økte strømkostnadene som brukerne får, og i den forbindelse vil jeg spørre statsråden: Mener hun at disse 700 kr er tilstrekkelig for å hjelpe de personene som har kommet i et økonomisk uføre som følge av de økte strømprisene?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Hvis vi ser på selve saken om den økte bostøtten, så står det at dette skal være en engangsutbetaling, dvs. det står ingenting her om at dette kun skal gjelde for strømmen i det første kvartalet. Det er med undring jeg merker meg sosialministerens svar. Her viser man til at istedenfor at vi i dag kan gi et økt tilskudd til de personene som virkelig har det store behovet, og sørge for at de har økonomi til å kunne klare seg, vil man heller ha dem inn på sosialkontorene og gjøre disse personene til sosialklienter. Dersom man kunne ha gått inn på Fremskrittspartiets forslag, som bl.a. går på redusert moms og redusert elavgift, ville de 700 kr langt på vei vært til hjelp for disse personene. Det er ikke tilfellet med den økningen det nå legges opp til. Når det gjelder sosialkontorene og de utbetalingene som vil måtte finne sted der, hvilke konkrete planer har sosialministeren i den forbindelse for å sørge for at kommunene får dekt opp de utgiftene som relaterer seg til økte strømpriser?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
I forbindelse med de sakene som vi har sett, snakker vi nå om bruk av tvang overfor enkeltmennesker og enkeltmennesker som har problemer med å ivareta sin egen interesse. Da blir det til at kommuner faktisk tvangsflytter mennesker sammen i institusjoner. I noen tilfeller er det helt klart at en del personer som i forbindelse med HVPU-reformen har blitt skrevet ut til ensomhet, kanskje ville hatt behov for et tilbud. Men det som vi ser nå, er faktisk at man bruker tvang for å kjøre disse personer sammen av hensyn til økonomien. I den forbindelse vil jeg spørre sosialministeren: Mener sosialministeren at dette ikke er et overgrep overfor enkeltpersoner? Hvis sosialministeren mener det, vil man ta initiativ til å sørge for at rettighetene til disse personene blir ivaretatt på en langt bedre måte?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg vil få stille den ærede sosialminister følgende spørsmål: «I Aftenposten ved juletider sto en AFP-pensjonist, som hadde fått sin pensjon avkortet med feriepenger som var tjent opp året før, fram. Ifølge Aftenposten konkluderte Sosialdepartementet med at dette skulle endres for framtiden, og at feriepenger ikke skulle tas med i beregning av inntekt som grunnlag for eventuell avkorting av pensjonen. Er regelverket rettet opp i samsvar med dette slik at det er gjeldende pr. dags dato, og gjelder det samme for vanlige alderspensjonister?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker sosialministeren for svaret. I Aftenposten den 18. desember 2002 står det: «Myndighetene snur og lar alle AFP-pensjonister beholde feriepengene. Men trygdekontorene har ikke selv oversikt over hvem som feilaktig er blitt trukket.» Videre sier avdelingsleder Kari Haugstvedt i Rikstrygdeverket: «For dem som har klaget, er det greit, … De vil få medhold i klagen og dermed unngå å bli trukket. Men for de øvrige, er vi avhengige av at de selv tar kontakt» Vil statsråden sørge for at alle pensjonister som er blitt urettmessig utsatt for denne type avkorting av sine pensjoner, bli gjort oppmerksom på dette, og at de har adgang til å klage?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2003-01-15:
Jeg takker statsråden for svaret og håper at man vil prøve å finne fram til disse personene som urettmessig har fått avkortet pensjonen sin. Videre sa sosialministeren i sitt første svar til meg at man nå har gjort det med tilbakevirkende kraft for 2001. Da stiller jeg følgende spørsmål til sosialministeren: Hva med dem som tidligere har blitt utsatt for dette, og den urettferdigheten som disse har blitt utsatt for i den tiden som AFP-ordningen har fungert?
Ingjerd Schou (Høyre), 2003-01-15:
Representanten Nesvik er, slik jeg forstår det, opptatt av de eldre, minstepensjonister, uføretrygdede, de som særlig har behov for hjelp til å klare å betale de høye strømprisene, og da er det viktig å si at å ha nok strøm til oppvarming er et grunnleggende behov for alle i Norge på lik linje med mat, drikke, klær. Ingen skal behøve å fryse som følge av at vi har høye strømpriser. Regjeringen har iverksatt strakstiltak nettopp for å avhjelpe denne situasjonen, og kommer også til å følge utviklingen nøye. Representanten Nesvik påpeker at Regjeringen som et strakstiltak har bevilget 76 mill. kr, som i forhold til første termin vil være ca. 700 kr. Dette går inn i bostøtten. Men det er ikke det eneste tiltaket som Regjeringen har varslet. Allerede før jul i budsjettet for 2003 ble tilskuddet til lys og varme i bostøtteordningen økt med 450 kr. Så for dem som kommer inn under bostøtteordningen, vil det være 700 kr pluss 450 kr. For dem som ytterligere trenger hjelp, er sosialtjenesteloven det sikkerhetsnettet som hver og en skal ha, og hvor man også har anledning til å få sin konkrete situasjon vurdert. Det handler om å vurdere både inntekter, utgifter og formuesforhold, og slik sett er det det som skal være sikkerhetsnettet. Dersom dette vil påvirke kommunenes økonomi, vil det være naturlig å vurdere det i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, der både kommunenes totale inntekter og utgifter vil være en del av vurderingen. Men Regjeringen kommer til å følge utviklingen nøye fremover, og den vil også vurdere behovet for ytterligere tiltak.