Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2012-04-17:
Jeg vil først få takke interpellanten for å ta opp et viktig og aktuelt tema. Atomvåpen har en ødeleggelseskraft som langt overgår andre våpen vi kjenner, og som vil føre til en katastrofe som nesten er utenfor vår fatteevne hvis dette skulle bli tatt i bruk i en konflikt. I dag – det er vel kanskje det som er litt av utgangspunktet også – har vi to krevende situasjoner internasjonalt som omfatter atomvåpen, altså Iran og Nord-Korea. Det er viktig å ha visjoner og målsettinger, men jeg tror at veien til disse visjonene er lang. Jeg tror det er veldig viktig å ha et realistisk utgangspunkt når man starter på den veien, slik at man får en holdbar nedrustning og – eventuelt – en holdbar avtale. Vi har sett fra historien at man kan inngå mange ulike typer avtaler, men de har liten verdi hvis de ikke blir overholdt og respektert. Derfor er ikke nødvendigvis målet i seg selv en avtale eller en konvensjon, selv om det kan være et viktig middel og et viktig mål. Målet må være at man får en reell kontroll – en reell begrensning, en reell nedrustning – og til slutt eventuelt en avskaffelse av atomvåpen. Jeg kan gå tilbake til f.eks. 1928 med Kellogg-Briandpakten mellom de europeiske land. Der trodde man at en avtale var det som etablerte fred i Europa. Så gikk det ti–tolv år, og de samme landene var i full krig med hverandre. Mitt poeng er derfor at en avtale i seg selv garanterer ikke for fred. Det som garanterer for fred, er at de statene som er involvert, har en reell vilje og en reell interesse i å oppfylle det som man kommer fram til. Jeg er også helt enig med utenriksministeren når han sier at det er viktig at det er de landene dette faktisk gjelder, som er de sentrale aktørene i dette. Det hjelper veldig lite at alle andre stater i verden vedtar at man ikke vil ha atomvåpen, hvis de landene som faktisk sitter med atomvåpnene, ikke er enig i det, og ikke ser at deres sikkerhetspolitiske behov blir dekket gjennom de avtalene som inngås. I dag er det Russland og USA som har 95 pst. av alle atomvåpnene i verden. Hvis det skal være noen som helst mulighet til å nå målet, er det disse to landene som er nøkkelstatene, ved at man får til en gjensidig nedrustning mellom disse to landene. NATO har sin strategi. Man har en kombinasjon av konvensjonelle våpen og atomvåpen, men man har samtidig en visjon på lang sikt – og deler den visjonen med USA og Obama – om til slutt å komme dit at man er uten atomvåpen. Men så lenge det er atomvåpen i verden, sier også NATO at man vil ha det. Interpellanten henviste til avtalen mot klasebomber og landminer og Norges rolle i dette. Jeg tror ikke denne sammenligningen er helt enkel å gjøre, at Norge skal spille en tilsvarende rolle når det gjelder atomvåpen. Atomvåpen har en helt annen strategisk betydning for stormaktene, også en helt annen militær betydning, tror jeg. Derfor tror jeg at dette er det til sjuende og sist stormaktene – gjerne med pådriv og push fra andre stater – spesielt USA og Russland, som må ha interesse av å redusere og ha en reell vilje til å gjøre noe med. Det er for så vidt en positiv prosess på gang når det gjelder langtrekkende strategiske atomvåpen, i de nye START-avtalene. Det kan være viktig å fortsette den konstruktive prosessen som der er på gang. Det er to nye stater som nettopp har fått atomvåpen, eller som er på vei til å få det – Nord-Korea og Iran. Det er lite betryggende for verdensfreden. Noe av det man frykter, er at disse våpnene kan spre seg til ustabile og totalitære regimer, der det er vanskelig å forutsi hvordan de vil bli brukt, og å forstå mange av de truslene som framsettes. En del av dette er nok indremedisin. Ethvert totalitært regime trenger en ytre fiende. Iran har nærmest erklært krig mot Israel siden 1979, etter revolusjonen, og har hevdet at de vil utslette Israel, mens landets atomvåpenprogram nå kan destabilisere hele regionen. Det har allerede skapt en truende situasjon. For Israel ligger den store risikoen selvfølgelig i Irans langtrekkende raketter kombinert med atomvåpen, men også i det at atomvåpen kan fraktes nær Israels grenser, f.eks. gjennom Hizbollah. Det er viktig at det internasjonale samfunnet har en klar og tydelig holdning, og iverksetter de nødvendige tiltak for å avverge eller forhindre at situasjonen utvikler seg. Jeg tror at den mest konstruktive tilnærmingen til atomvåpennedrustning går gjennom det å være pragmatisk, ta ett skritt om gangen. Den viktigste forutsetningen er at Russland og USA klarer å bli enige, at de skritt som tas, må ivareta begge lands sikkerhetsbehov og opprettholde en balanse i nedbyggingen. Her bør Norge holde seg innenfor rammene til NATO og USA, og ikke drive et eget solospill utenfor disse. I dag er det kanskje veldig viktig å fokusere på Iran og Nord-Korea.