trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Representanten Reikvam var i sitt innlegg opptatt av demokrati og medvirkning. For oss i Kristelig Folkeparti er det også viktig å balansere forholdet mellom individ og fellesskap. Medbestemmelse og ansvar for hverandre er sentrale element i en kristendemokratisk visjon for samfunnet. Skolen er en viktig arena for opplæring i demokrati. Skolen er også en viktig verdiformidler som må samarbeide med foreldre og hjem om oppdragelsen av barna. Dette foreldremandatet er et tydelig element i Kristelig Folkepartis skolepolitikk, det er mindre framtredende i SVs. Kristelig Folkeparti ønsker en bedre skole og vil gjerne samarbeide med SV om å få det til. Det viktigste for å få til en bedre skole er etter Kristelig Folkepartis mening for det første å få en flink lærer som vises tillit, og for det andre å utnytte det lokale handlingsrom i læreplaner og lovverk. Er Sosialistisk Venstreparti og Rolf Reikvam enig i at disse to elementene er de viktigste for å få en bedre skole? Og hvor er det lokale ansvar og handlingsrom i SVs skolepolitikk?
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Jeg må innrømme at jeg ble litt overrasket over det etter min mening dogmatiske synspunktet representanten Reikvam fra SV gav uttrykk for her, at han ser det som en slags trussel at private overtar tjenestetilbudet. Det som er grunnleggende for Fremskrittspartiet, er at tjenestetilbudet skal være der, og vi mener at med konkurransestimulering kan en måle at dette gjøres på en kvalitetsmessig og økonomisk fornuftig måte. Er det ikke viktigere for representanten fra SV at folk får et tjenestetilbud som fungerer, enn at man fokuserer på om det er offentlig eller privat? For Fremskrittspartiet er hovedpoenget at enkeltmennesket skal få et best mulig tilbud.
Inge Lønning (Høyre), 2000-10-11:
Jeg er enig med representanten Reikvam i at det er grunn til å være opptatt av det lokale folkestyret og dets arbeidsvilkår. På den bakgrunn finner jeg det litt underlig at det ene punktet i det forslaget som Rolf Reikvam tok opp på vegne av Sosialistisk Venstreparti, faktisk er et forslag nettopp om å begrense det lokale selvstyre. Man skal innføre minstestandarder som reduserer forskjellene mellom kommunene. Ingen kommuner skal ha anledning til å bruke mindre penger på grunnskolen enn et lovfestet minste timetall. Dette er jo et forslag om å øke den statlige overstyring av kommunene. I tillegg: Hvis man skal være sikker på å oppnå virkningen, nemlig at det skal bli minst mulig forskjeller, må man jo også innføre en maksimumsgrense for hvor mye kommunene får lov til å bruke. Det forekommer meg at det her er en åpenbar selvmotsigelse hos Reikvam hvis han på den ene siden vil styrke det kommunale selvstyre og på den annen side, på et så vesentlig område som grunnskolen, som er et av de viktigste områdene som kommunestyrene har ansvar for, ønsker at staten skal øke sin overstyring av kommunene. Det er ett punkt til i SVs forslag som jeg har store problemer med å forstå at man for ramme alvor kan mene er et godt forslag. Det står: «Antall elever i klassene skal settes ned på grunnskolens ungdomstrinn.» Jeg går ut fra at det må bety at man skal senke det absolutte taket på 28. Nå er det til overmål dokumentert at dette er det dyreste av alle mulige tiltak for å bedre arbeidssituasjonen i skolen. Det er også dokumentert at hvis det skal ha noen påviselig effekt på kvaliteten og arbeidssituasjonen i skolen, må man senke taket dramatisk, f.eks. fra 28 til 20. Ellers har det ingen påviselig effekt i det hele tatt. Dette er en reformpolitikk i skolen som jeg tror er bortkastede penger.
Inge Lønning (Høyre), 2000-10-11:
Da Stortinget i vår – det var før regjeringsskiftet – behandlet forskningsmeldingen, var Arbeiderpartiet, sammen med Høyre og SV, den sterkeste pådriveren for å løfte ambisjonsnivået. Den gang var Arbeiderpartiet meget utålmodig når det gjaldt oppfølgingen av Hervik-utvalget med forslag for å styrke den privatfinansierte forskning i Norge. Man ønsket å pålegge Bondevik-regjeringen at man skulle komme med den oppfølgingen allerede i forslaget til revidert nasjonalbudsjett. Hva har skjedd? I Stoltenberg-regjeringens forslag er det et forslag om å lage en tilskuddsordning som bedrifter kan søke om støtte fra. Samtidig innfører man moms på forskningstjenester, slik at det går i null. I tillegg velter man nye skatter og avgifter over på bedriftene, som gjør at det overskuddet bedriftene kunne fristes til å investere i forskning og utvikling, isteden blir pumpet inn til statens løpende drift. Med det forslaget Regjeringen har lagt frem, kan man med inntil visshet grensende sannsynlighet slå fast at forskningsinnsatsen fra det private næringsliv kommende år ikke kommer til å gå opp, den kommer til å gå ned. Samtidig var det enighet i Stortinget – igjen med Arbeiderpartiet som en av pådriverne – om at man skulle understreke målsettingen om å nå gjennomsnittet av OECD-landenes nivå i løpet av de kommende fem år, og man ønsket å pålegge Bondevik-regjeringen å komme med en forpliktende opptrappingsplan i revidert nasjonalbudsjett. Så overtok man regjeringsmakten selv. I revidert nasjonalbudsjett kom det ingen opptrappingsplan, aller minst noen forpliktende opptrappingsplan. Det kom en avskrift av konsentratet av Bondevik-regjeringens forskningsmelding pluss stortingskomiteens innstilling. I årets budsjettforslag viser man tilbake til den opptrappingsplanen man la frem i revidert, og som er ikke-eksisterende. Det var også enighet om at man skal forskyve tyngdepunktet over på grunnforskningen med en større andel av forskningsbevilgningene direkte til universitetene. Hva skjer så i Stoltenberg-regjeringens budsjettforslag? Man går i stikk motsatt retning. Man svekker universitetsbudsjettene sterkere enn noen regjering har gjort på svært, svært mange år. Realiteten er at det ambisjonsnivået regjeringen Stoltenberg har lagt seg på, vil innebære at norsk forskningsinnsats vil sakke ytterligere akterut i 2001 i forhold til gjennomsnittet av OECD-landene. Det vil si at i de fire resterende år av perioden må man ha en ganske dramatisk opptrapping dersom man skal nå målet. Jeg tror sammenfatningsvis at man om regjeringen Stoltenbergs forskningspolitikk, og særlig dens universitetspolitikk, kan bruke det uttrykk som statsministeren selv er spesielt glad i: Det er en enestående svak regjering.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
La det først og fremst være helt klart at vi ikke bare ønsker en fornyelse, vi akter å få til en fornyelse, og det akter vi å få til fordi det er helt nødvendig. Bare de reformene som Stortinget allerede har vedtatt, krever ca. 100 000 flere ansatte innenfor de offentlige velferdstilbudene med hensyn til helse, omsorg og barn. Det er ingen mulighet i verden til å få dette til hvis ikke vi samtidig fornyer, forenkler og forbedrer. Derfor er ikke dette bare et ønske, det er noe som vi skal gjennomføre. Jeg kan med ganske bred penn skrive under på at dette også vil gi en ressursforbedring, men det vil ikke stille penger til disposisjon som i og for seg kan gis som skattelette. De pengene som vi greier å få ut av denne resultatforbedringen, må pløyes inn igjen i tjenestetilbudet skal vi være i stand til å møte fremtidens utfordringer. Det er det nemlig et absolutt behov for i forhold til de reformer Stortinget allerede har vedtatt.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Jeg sa vel tre ganger i innlegget mitt at grunnlaget og betingelsen for gjennomføringen av dette prosjektet, som er det største som gjennomføres når det gjelder omorganisering av offentlig sektor, er at brukeren skal stå i sentrum. Det skulle jo da ikke være noe grunnlag for å spørre om det. Og når man så også spør om hvilke tiltak vi skal sette i gang, kan jeg bare ta ett eksempel, som det også er viktig at Stortinget slutter opp om, og det er alt det som både er signalisert og foreslått i forbindelse med kommuneopplegget for neste år: Å få begrenset de øremerkede midler, få begrenset den statlige detaljstyring av kommunesektoren, delvis etter krav og ønsker som er oppstått her i Stortinget, er helt vesentlig for at vi skal kunne greie å etablere en brukervennlig tjenesteproduksjon, for mesteparten av tjenesteproduksjonen foregår jo i kommunene. Derfor vil stortingsbehandlingen av kommuneopplegget for neste år på mange måter være med på å danne fundamentet for hvor raskt og hvor langt vi kan greie å gå. Og så kan jeg forsikre, som jeg har gjort tidligere: Alle de forslag som lå i «Et enklere Norge» som er fornuftige, vil selvsagt bli tatt opp og videreført.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Jeg kan forsikre representanten Foss om at brevene blir åpnet i departementet i det øyeblikket de kommer, de blir journalført og umiddelbart tatt til behandling, selv om statsråden er på reise. Da jeg kom tilbake fra reise, fikk jeg ikke bare brevet, men også tilrådinger fra avdelingen om hvordan vi skulle følge opp de forslagene som kom fra arbeidsdirektøren. Så man må ikke leve i den tro at departementenes arbeid stopper opp fordi om statsråden er på reise. Slik er det ikke. Vi vil komme tilbake til de konkrete forslagene som Hanisch tar opp, og i og for seg også de konkrete forslagene som representanten Foss tar opp i sitt Dokument nr. 8-forslag, som jeg forstår blir sendt til behandling i komiteen. Som jeg sa i innlegget mitt: Vi trenger økt arbeidsinnvandring i fremtiden, men vi trenger også å gjøre en del andre ting i forhold til arbeidslivet. Vi må ikke tro at bare vi åpner for mer arbeidsinnvandring, løser vi alle de andre problemene. De arbeidsmarkedspolitiske utfordringene er faktisk større når det gjelder det andre spørsmålet som representanten Foss tok opp, nemlig å forhindre utstøting fra arbeidslivet på grunn av den enorme veksten vi har hatt i sykefravær og uførepensjonering. Så vidt jeg husker, stipulerer Regjeringen en vekst i sykefraværet også til neste år. Men vi skal arbeide intenst for å forhindre at den veksten blir så stor som stipulert. Hvis vi ikke får snudd den trenden, har vi alvorlige problemer, ikke bare med trygdeutgiftene, men også med å skaffe folk nok til arbeidslivet i Norge.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
For de langt fleste kommunene i Norge vil utfordringen ikke være spørsmålet om konkurranseutsetting eller fortsatt offentlig virksomhet. Utfordringen vil være å greie å etablere den omorganisering og den nyskaping i den ordinære offentlige virksomheten i kommunen som gjør at man kan utnytte de ansattes kompetanse på en fornuftig måte. Det skjer ikke i dag. Hvis man greier det, ville jeg anta at det ikke ville være behov for å stille spørsmålet om privatisering, for den tjenesten ville være så god at publikum ikke ville spørre etter noe annet. Spørsmålet om privatisering kommer egentlig ikke bare som et resultat av at man har dårlig og trengt økonomi, det kommer også som et resultat av at en del av befolkningen er misfornøyd med den tjenesten som tilbys. Og da er det eneste svaret å gjøre den tjenesten bedre, og det mener jeg det er fullt mulig å gjøre. Jeg tror ikke at konkurranseutsetting og privatisering er noe virkemiddel i fornyelsesprosessen. Jeg tror at det å endre virksomhetenes karakter, gi de ansatte frihet til å kunne utnytte sin kompetanse, er et mye bedre svar på den utfordringen. Så håper jeg at kommunene følger det opp. Men velges det et kommunestyre som ønsker å privatisere, er det ingen makt i verden som kan forhindre det – for vi ønsker jo kommunalt selvstyre. I forbindelse med at vi tar i bruk ny teknologi skal vi selvsagt fortløpende vurdere om enten hele eller deler av statlig virksomhet kan flyttes til andre lokalsamfunn enn der de i dag er plassert, så lenge man kan greie å opprettholde en så fornuftig og en så god organisering av den tjenesten at vi faktisk også derigjennom kan få en effektivisering, ikke en utbygging av byråkratiet. Informasjonsteknologien gir mulighet til å gjøre mye mer enn det vi har gjort før.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Ja, med det kommuneopplegget vi har lagt opp til neste år, mener jeg at kommunene har en meget god sjanse til igjen å komme på offensiven under forutsetning av at de selv gjør sin viktige del av jobben med fornyelsen – omorganisering av virksomheten for å forhindre at folk er nødt til å løpe bena av seg, men kanskje kan begynne å gå og samtidig gjøre noe strukturert, og at de kan få utnyttet kompetansen sin til beste for brukerne. I dag er det altfor mange som sitter og skriver helt unødvendige rapporter, og store administrative byråkratier som sitter og behandler disse rapportene som det ikke blir noe av, i stedet for å utnytte kompetansen sin for brukerne. Den omstillingsprosessen, den fornyelsen, må kommunene ta tak i. Da får de noen ressurser til disposisjon på toppen av det kommuneopplegget vi har lagt til grunn. I tillegg er det altså mulig å effektivisere tjenestene på en skikkelig, god måte hvis man organiserer tjenestene på en fornuftig og effektiv måte. Med de elementene mener jeg ganske sterkt at det er mulig for oss å gjennomføre fornyelsesprosessen med velferdssamfunnet som fundament. Det vi ønsker og det vi skal oppnå, er nemlig å bedre velferden for befolkningen i dette landet, ikke redusere den. Da må vi være villige til å prioritere og bruke ressursene på en annen måte enn det vi gjør i dag. Sist, men ikke minst, betinger det også at Stortinget er villig til å akseptere at både storting, regjering og direktorater må gi fra seg makt. Man kan ikke sitte her i salen og vedta ganske mange detaljerte krav til hvordan kommunesektoren skal styres, og samtidig forvente at kommunesektoren skal være i stand til å effektiviseres. Det er noen sammenhenger mellom de krav som stilles, og de ressursene som overføres.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Statsråden ønsker en fornyelse av offentlig sektor. Statsråden er ikke i tvil om at det er mye å hente innenfor forvaltningsområdene i staten, i form av både økonomiske innsparinger, kompetanseutvikling og effektivisering. I sum burde dette kunne gi en mer effektiv og strømlinjeformet forvaltning, som igjen kunne komme publikum til gode i form av bedre og raskere tjenester. Dette har alltid vært noe vi i Fremskrittspartiet har sagt. Fremskrittspartiet har alltid vært av den oppfatning at offentlig sektor skal være innbyggernes tjenere og innfri deres ønsker så raskt og så godt som mulig. Ved denne kommende effektivisering som statsråden nå ønsker, er spørsmålet om det er riktig å tilføre enda flere økonomiske midler til denne sektor. Fremskrittspartiet er av den mening at det ved denne fornying heller burde kunne frigis midler til annen bruk. I tillegg ønsker Fremskrittspartiet svar på hva det er som er faren ved at det forefinnes to alternative tjenestetilbud, et offentlig og et privat. Tror ikke statsråden dette heller vil skjerpe tjenestetilbudet, slik at brukerne får et bedre tilbud? Og det må da være det som er viktigste, ikke hvem som utfører tjenestene.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Fremskrittspartiet har som grunnholdning at kulturen og kulturlivet i størst mulig grad skal være fri for politisk styring. Kultur må være basert på frivillighet og et personlig engasjement, slik at enkeltmennesket, dvs. du og jeg med vår fantasi og kreativitet, kan skape noe nytt, hvis vi ønsker det. Staten og politikernes rolle i denne prosessen bør være begrenset til å opprettholde den rettslige ramme for individets egne valg. Fremskrittspartiet mener at politisk målstyring av kulturlivet, slik det praktiseres i dag, vil kunne føre til passivitet og stagnasjon, og dette er det motsatte av hva kulturlivet fortjener. Fremskrittspartiet mener at kultur er et meget vidt begrep, som hver enkelt innbygger tillegger særlige egenskaper. Det som oppfattes som positiv kultur av én person, kan oppfattes som en vulgaritet av en annen. En runde på en pub med viseaften kan være det maksimale for noen, mens andre må en tur i operaen for å oppleve sin kultur. Andre igjen har sine begreper om hva som er god og riktig kultur for dem. Derfor må det være et frivillig valg uten innblanding fra det offentlige. Skillelinjene i norsk kultur går ikke på den individuelle oppfatning av kulturbegrepet, men mellom den kulturen som støttes av offentlige midler, og den kulturen som ikke omfattes av slike offentlige støtteordninger. Fremskrittspartiet mener at kultur er noe som på ulik basis dyrkes fram i et samfunn. Kultur kan være noe helt personlig, eller noe som oppfattes som allemannseie. Kultur skal være folkestyrt, slik at folks oppfatning av kultur vil styre kulturpolitikken og kulturutviklingen i landet. De økonomiske rammer og betingelser er med på å styre vår bruk av kulturtilbudet, og man må få lov til å hevde at mye at den såkalte folkelige kulturen dessverre må baseres på mye frivillighet og dugnad. Her kan f.eks. korpsmusikk, amatørteater og idrett nevnes. At denne dugnadsånden finnes, skal norsk kulturliv være særdeles glad for. Uten denne hadde nok mange lokalsamfunn kulturelt ligget øde. Nettopp idrettslag drives i meget stor utstrekning på dugnad, og Fremskrittspartiet mener at det er en veldig god utnyttelse, og det er sosialt, når så mange mennesker møtes og gjør en jobb mot et felles mål. Tilbudet dette gir, bl.a. til de unge, er svært viktig i vår tid og kan spare samfunnet for store midler i ettertiden. Derfor hadde det vært en mer riktig bruk av offentlige kulturmidler å overføre disse dit hvor flest mulig får glede av dem. Kostnadene i forbindelse med operabygningen er allerede før det første spadetaket er tatt, overskredet med en kvart milliard kroner. To, tre, ja kanskje fire milliarder kr, som dette bygget vil koste, ville fått kulturlivet til å blomstre, ikke bare om sommeren, men hele året.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-10-11:
Eg har òg to spørsmål til statsråd Kosmo. Eg trur kanskje dei er enklare å svara konkret på enn dei to føregåande spørsmåla. Det fyrste gjeld konkurranseutsetjing, privatisering. Det føregår i dag svært mykje positivt omstillings- og organisasjonsutviklingsarbeid i Kommune-Noreg. Søkjelyset blir sett på betre tenester og på høgare kvalitet. Mange kommunar vurderer no konkurranseutsetjing og privatisering og det i ei tid då det faktisk blir meldt om opprør i mange lokalsamfunn i Sverige, fordi dei meiner privatiseringa, ansvarsfråskrivinga frå det offentlege, går for langt. Nødvendig hjelp uteblir. Er Arbeidarpartiet einig med Senterpartiet i at kommunal drift i omsorgssektoren, eventuelt i samarbeid med frivillige organisasjonar, gir størst tryggleik og stabilitet for hjelptrengande og for tilsette og derfor er å føretrekkja framfor kommersielle interesser? Mitt spørsmål nr. to gjeld utflytting av statlege oppgåver. I ei MMI-undersøking som vart offentleggjord i august 1999, svarte 560 av 1 000 spurde at dei flytta frå Distrikts-Noreg inn til ein by eller eit byområde på grunn av jobb – for å få ein jobb eller for å få ein betre jobb. I Kosmo sitt departement ligg det ein rapport frå februar med eksempel på utflytting av statlege oppgåver som kan innebera både fornying av mange lokalsamfunn og fornying av offentleg sektor. Vil Kosmo følgja opp den rapporten, i tilfelle når og på kva måte?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-10-11:
Eg vil gripa tak i eit sitat frå statsministeren sin tale, og det er: «Vi har nå tatt tidenes løft» når det gjeld kommunane. Ja, beløpet sin storleik skulle tilseia det. Men her er eit stort men, for det er faktisk ikkje slik ein opplever det ute i felten. Kommunane sin eigen organisasjon, Kommunenes Sentralforbund, melder at kommunane no har blitt pålagt større utgifter som følgjer på i 2001 enn det som blir kompensert. Det gjeld pensjonskostnader, det gjeld eit læraroppgjer som delvis er rekna inn, og andre forhold. Og når utgiftene neste år blir større enn inntektene, då blir det ikkje meir verken til skule, helse eller omsorg. Då blir faktisk resultatet det motsette. Kommunalkomiteen i Stortinget opplever i desse dagar å få meldingar frå ulike typar kommunar som fortel kva budsjettet for neste år – slik som det no ser ut – inneber i praksis. Dei største byane får ikkje inntekter og utgifter til å gå i hop, og det er ofte dei mest vanskelegstilte som opplever kutt på sine område. Vekstkommunane har sine spesielle utfordringar. Frå utkantkommunane, dei som frå naturen si side på ein spesiell måte er utstyrte både med jord og fisk og skog og vatn, og som gjennom ny teknologi er tiltenkt nye moglegheiter, og som òg på ein spesiell måte kunne avlasta dei største pressområda i landet vårt, også frå dei vert det meldt om reduserte inntekter i forhold til utgiftene. Situasjonen i år burde vore annleis fordi sentrumsregjeringa tok initiativ til ei såkalla konsultasjonsordning med Kommunenes Sentralforbund, der ein skulle finna fram til ei felles forståing av korleis situasjonen er i Kommune-Noreg. Det er avklart både når det gjeld 11 milliardar kr med gjeld i fjor, 10,6 milliardar i år og 10 milliardar til neste år. Det bør òg då vera avklart at ein gjerne kan framføra ynske om sterkare satsing på barnehagar, på skule, på helse og på omsorg, og til og med på kulturtilbod og på frivillige aktivitetar, som er så viktige i Kommune-Noreg, men då må ein òg tilføra meir midlar. Det er trist å konstatera at slike flotte tiltak som frivilligsentralar og anna frivillig engasjement opplever kutt. Senterpartiet kjem til å ta opp denne tråden i budsjettsamanheng.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-10-11:
Vi kan stille spørsmål om hva som er forutsetningene i en rettsstat for å ta et oppgjør med kriminelle handlinger, og vi kan alle fort bli enige om at det er vitner. Når vi nå har fått et oppgjør med den kriminelle handling som ligger i den legemsbeskadigelsen som omskjæring av kvinner er, er det fordi vi har fått et modig vitne. Vi har hørt imamer som har talt med to tunger, og vi reagerer. Da trenger ikke noen av oss å oppføre oss som om vi er politiske imamer. Jeg tror vi skal vise den dype respekt for de vitner vi har; at når de viser det mot at de trer fram, reagerer vi alle sammen. Derfor har vi også fått et tverrpolitisk kvinneinitiativ i Stortinget, som jeg hilser meget velkommen. Det at vi har vitner, har gjort at vi i de senere årene har lagt arbeid i å beskytte og hedre vitnene. Det å bekjempe omskjæring er å bekjempe kriminell aktivitet. Og å snakke tydelig og klart om det skal vi alle gjøre. Hvis det er noen som mot formodning har visst om dette uten å ha sagt fra tidligere, får vi bare ta det til etterretning, men for min del styrer jeg min politikk etter følgende prinsipper: Lytt til vitnene, for de vet hva det handler om. Vær raus mot mennesker på flukt. Gjør det klart for alle som kommer til Norge, at de må følge spillereglene her, med rettigheter og plikter. Bekjemp alle kvinneundertrykkende strukturer. Gjør det du kan for å unngå kunnskapsløse imamer, for det er like håpløst som kunnskapsløse prester.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-10-11:
Regjeringen var pålagt å legge fram et forslag om et egenandelstak II, slik at kronikere og alvorlig langtidssyke og pleietrengende skulle sikres mot svært store utgifter i forbindelse med sin helsetilstand. I budsjettforslaget, som kom dagen etter trontalen, avviser Regjeringen at det er mulig å finne et slikt system, og det sies ellers svært lite om hvordan det i så fall skulle kunne gjøres. Det er vanskelig å forstå, ja uakseptabelt, at en ikke kan finne en måte å skjerme alvorlig syke og pleietrengende på fra urealistisk høye egenutgifter. Det er svært skuffende at Regjeringen bare i trontalen, som da nærmest blir en festtale, snakker om solidaritet og rettferdig fordeling, og at den ikke har en mer håndfast holdning – og handling – når det gjelder dette med store utgifter på grunn av sykdom og uførhet. Jeg har lyst til å komme med et par andre kommentarer til trontalen og til det som har vært sagt i dag. Det har vært holdt fram at forebyggingsarbeid, ikke minst ved å satse på barns og unges organisasjoner, skulle prioriteres av Stoltenberg-regjeringen. Det harmonerer dårlig med at vesentlige organisasjoner som f.eks. norske 4-H får et kutt på over 20 pst. i bevilgningen fra staten. Det samme kan sies når det gjelder frivillige organisasjoner innenfor helse- og sosialsektoren. Der er det ingen økning i tilskuddsbeløpet, som nå må deles på flere søkerorganisasjoner, og dermed blir det mindre på alle. Debatten i dag startet med forsvarspolitikk. Jeg har lyst til å avslutte mitt innlegg med litt forsvarspolitikk. Det gjelder Regionfelt Østlandet og den store satsingen der, med det store utlegget som staten og Forsvaret i tilfelle får i den forbindelse. Jeg syns det nå må være på tide at vi ser dette mye klarere i sammenheng med den nye forsvarsstrukturen, og at vi også ser det klarere i sammenheng med økonomien innenfor Forsvaret. Det er kun gjort forundersøkelser i Gråfjell-området og i det området som er utlagt som et eventuelt felt for Regionfelt Østlandet. Det er viktig at vi nå tar en ny runde før vi bruker mer penger. Blant annet er det slik at prosjektledelsen ønsker å inngå avtaler om makeskifte når det gjelder grunnen neste år, og jeg håper at vi kan ta en debatt om dette før så skjer. Det viser vel også at kostnadsberegningene for dette feltet er høyst usikre, og at det her dreier seg om flere milliarder kroner, som kanskje burde brukes på en helt annen måte hvis vi skal ha en fornuftig utvikling av det norske forsvaret i framtida, og ikke rasere store naturområder, som det her er snakk om.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-10-11:
Jeg regnet ikke med at representanten Røsjorde var den som først ville ta innover seg det som jeg sa. Men jeg håper at Røsjorde også kan være enig i at det er grunn til å se på en del ting som henger i hop her nå, bl.a. dette med forsvarsstruktur, og ikke minst økonomi i Forsvaret og hva vi skal bruke pengene til mest vettugt. Vi vet at Forsvaret har fasiliteter i Indre Troms som de har brukt til dags dato, og som de fortsatt kan bruke når det gjelder skytefelt. Vi vet også at vi, hvis vi ønsker det, kan kommunisere og kanskje komme fram til en avtale med Sverige når det gjelder bruk av skyte- og øvingsfelt, og i forbindelse med internasjonale operasjoner må da det være mulig. Jeg syns også at når vi snakker om at vi kan kjøpe tjenester og varer i utlandet fordi det ikke er inflasjonsdrivende, så burde det nå være interessant å se på om vi kanskje kan ha skyte- og øvelsesopplegg i Sverige istedenfor å bruke så mye penger som det her kommer til å gå med, på å øde et stort naturområde.
Karin Kjølmoen (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Det er uforståelig at sentrumspartiene har gjort nei til gasskraft i Norge til en av sine viktigste saker, ja så viktig at Bondevik-regjeringen gikk av. Hvorfor skal ikke norsk gass kunne brukes i Norge? Sentrumspartiene har ingen innvendinger mot å selge nordsjøgass til kontinentet uten at det stilles rensekrav. Gassen skal altså brukes, men ikke i Norge. Vi skal bare være råvareeksportør. Arbeiderpartiets politikk er at nordsjøgassen bør kunne videreforedles også i Norge, ikke bare i utlandet. Det er ren molbopolitikk at Norge skal importere gasskraft eller – enda verre – kullkraft fra kontinentet. Vi bør være eksportør både av gass og elektrisitet basert på gasskraft. Gassen bør brukes til industriutvikling – slik som det er planlagt i Nord-Trøndelag – og ikke utelukkende i utlandet. Gassen skal selges, den skal brukes, og det blir ikke mer utslipp om den brukes i Norge istedenfor på kontinentet. Når gass istedenfor kull brukes til å lage elektrisitet, blir faktisk utslippene redusert. Bruken av gass i Norge er ikke bare et miljøspørsmål, men et spørsmål om distriktsutbygging. I trontaledebatten har Senterpartiet etterlyst distriktspolitikk fra Arbeiderpartiet, men etter mitt syn har Senterpartiet, med sitt standpunkt i gasskraftsaken, ingen troverdig distriktspolitikk.
Petter Løvik (Høyre), 2000-10-11:
Som det har gått tydeleg fram av debatten desse to dagane, har Høgre ein heilt annan næringspolitikk enn det arbeidarpartiregjeringa legg opp til. I staden for å kome med store skatteskjerpingar og så dele ut igjen ein del via eit fond, politisk styrt, til eigenkapitalutvikling, vil Høgre lette skattane, vi vil skaffe mulegheiter for næringslivet til å utvikle seg ved å satse meir på den infrastrukturen som næringslivet er avhengig av, på vegar, på utdanning og forsking. Men i tillegg har Høgre sagt at vi er nøydde til å ta konsekvensen av det som fleire har peika på i debatten, nemleg at vi står i ein prekær mangel på arbeidskraft på mange viktige område. Vi vil prøve å få norske arbeidstakarar ut i arbeidslivet igjen, og vi har tidlegare foreslått fleire gonger å få opnare reglar, slik at vi kan få meir utanlandsk arbeidskraft inn. Blant anna manglar vi fleire tusen når det gjeld helsepersonell i vårt land, og dei må sannsynlegvis hentast frå langt andre land enn EØS-området. Kanskje ser vi dette best når vi får konkrete saker. I min heimkommune Volda har vi nyleg hatt ei sak der to filippinske helseutdanna arbeidarar blir utviste frå landet, sjølv om dei har tilbod om arbeid frå fleire sjukehus både i Møre og Romsdal og i andre fylke i landet. Då ser vi kor meiningslaust det er når vi manglar fleire tusen helsearbeidarar, at enkeltpersonar som vi har så innmari god bruk for, blir utviste. Dette har ført til skarpe reaksjonar i lokalsamfunnet, som rimeleg kan vere. Og den skarpaste reaksjonen kom frå det lokale Framstegspartiet, som reagerte enormt i lokalavisa Møre med storoppslag, der Framstegspartiet går til «kamp FOR innvandring». Eg vil berre sitere litt av kva Framstegspartiet i Volda seier. Dei «reagerer med avsky overfor den politikk og den regeltolking som måtte ligge til grunn for UDI sitt avslag». Vedkommande som blir intervjua, blir «eitrande sint». Og vidare: «Dette held ikkje. Og det må gjerast noko raskt, skal ikkje sentral politikk her i landet miste alt av tiltru, seier ein svært skarp Frp-politikar.» Og så seier han til slutt at dei har «kontakta politikarane sine på Stortinget» – dvs. framstegspartigruppa – «og vil få dei også til å reagere». Og så kjem han med eit hjartesukk til slutt: Det ser ut som det er Høgre og Framstegspartiet som må sikre mulegheitene for å få fylt opp desse arbeidsplassane i helsesektoren med det personalet vi treng for å få eit betre helsevesen. Om beskjeden har nådd fram til Framstegspartiet her på Stortinget, er eg usikker på. Det får vise seg når Høgre sitt forslag skal behandlast seinare i haust.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Trontalen og trontaledebatten er preget av at Norge er et rikt land. Det er i seg selv en utfordring. Både i et historisk perspektiv og i et globalt perspektiv finner vi mange eksempler på rike land i dype kriser. Det skyldes konflikter eller krig, mangel på demokrati, dårlig organisering, eller det kan skyldes at de rådende ideologier ikke gir rom for alle og bygger på feil verdier. Det viser at det er en svært lang vei fra rikdom til et samfunn som er godt å leve i. Det er viktig å modernisere velferdsstaten. Det er viktig å organisere offentlig sektor på en effektiv måte. Men er det alt? For å sette det på spissen: Dersom hovedmålet for velferdsstaten er å sikre brukerne tjenester av høy kvalitet, da kan vi legge ned hele det offentlige helse- og omsorgstilbudet, for markedet ville raskt sikret tilbud av høy kvalitet. Men velferdsstaten bygger på et langt bredere grunnlag enn som så. For grunnlaget for både helse- og omsorgstilbud, de offentlige sosiale tjenester og offentlige utdanningstilbud er jo en moralsk idé. Målene om rettferdighet, fellesskap og lik rett til velferdstjenester gjør velferdsstaten til noe langt mer enn en hvilken som helst tjenestetilbyder som skal maksimere kvalitet for sine brukere. Etter å ha fulgt moderniseringsdebatten en tid, er jeg bekymret for at politikerne kan bidra til å undergrave verdiene bak velferdsordningene ved å bruke en retorikk omkring velferdsstaten som om den var et hvilket som helst aksjeselskap. For det er et viktig poeng at velferdsstaten består bare så lenge dens grunnverdier og ideen om solidaritet står tilstrekkelig sterkt i befolkningen. I en tankevekkende artikkel i Dagbladet den 28. september gjør Sissel Benneche Osvold spørsmålet om forbedring av offentlig sektor først og fremst til et spørsmål om menneskeverd. Det er en politisk utfordring som Kristelig Folkeparti vil ta på alvor, og ikke bare vedta riktige reformer for effektiv drift av sykehus og sykehjem, men i tillegg bidra til at verdigrunnlaget for velferdsstaten utvikles og styrkes. Dette bør ikke minst være en utfordring for sosialdemokratiet, som har gitt sentrale bidrag til oppbyggingen av dagens velferdsordninger. Og jeg syns det er interessant at representanten Tom Thoresen ser behovet for en verdimobilisering. Og derfor er Kristelig Folkeparti opptatt av velferdsstaten, men vi er også like opptatt av hele velferdssamfunnet, som inkluderer frivillige organisasjoner, familie og viktige deler av det sivile samfunn. For det er verken aksjeanalytikerne eller organisasjonskonsulentene som avgjør hvor godt vi forvalter vår rikdom. Det er politiske valg – forankret i sunne og gode verdier.
Harald Solberg (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
Vi kan slå fast at Norge er mulighetenes samfunn. Men det hjelper ikke å være et samfunn fullt av muligheter dersom disse mulighetene ikke brukes. Regjeringens standpunkt i gasskraftsaken er det mest åpenbare eksemplet på at vi ikke bruker de mulighetene vi har. Norge har nå en enestående mulighet til å gå foran. Vi kunne brukt våre muligheter, våre ressurser, vår kunnskap og vår erfaring til å bidra positivt til verdens miljøsituasjon. Vi kunne sagt at Norge lenge nok har bidratt negativt. Gjennom årtier har vi sluppet ut store mengder ødeleggende klimagasser. Vi har nå mulighet til å ta et krafttak for å utvikle CO2-frie gasskraftverk. Dette ville vært et teknologisk fremskritt, som garantert ville bidratt til å redusere de totale klimagassutslippene. Men hva skjer? Jo, det åpnes for å bygge helt vanlige, sterkt forurensende gasskraftverk, som flertallet håper vil gi lavere totalutslipp. Realiteten er at disse gasskraftverkene vil fjerne mye av initiativet for å utvikle mer miljøvennlig teknologi. Hvis dette er å bruke mulighetene i mulighetenes samfunn, hvis dette er å gå foran i miljøpolitikken, og hvis dette er en moderne og fremtidsrettet politikk, ja da er det på tide å tenke seg om. Dette er å rygge inn i fremtiden. Alle ungdomspartiene, bortsett fra Fremskrittspartiets Ungdom, er imot bygging av forurensende gasskraftverk. Alle miljøorganisasjonene er også imot å bygge gasskraftverk. Er det fordi ungdomspartiene ikke forstår seg på hva som er fremtidsrettet politikk? Eller er det fordi en samlet miljøbevegelse ikke har innsett hva som er en miljøvennlig politikk? Eller kan det tenkes at både ungdom og miljøvernere ser at forurensende gasskraftverk verken er en løsning for fremtiden eller et miljøvennlig tiltak? Det er lenge siden miljøbuksene til Arbeiderpartiet gikk fra å være grønne til å bli grå. Til og med festtalene fra Regjeringen er nå uten visjoner i miljøpolitikken. Trontalen inneholdt ingen samlende visjon for Regjeringens miljøpolitikk. Det er selvfølgelig verst at Regjeringen fører en praktisk politikk som går på tvers av miljøets interesser, men det er også ille hvis miljøperspektivet forsvinner fra de politiske festtalene. Da har vi tapt et vesentlig perspektiv for fremtidens politikk. Vi trenger en fremtidsrettet miljøpolitikk. Vi trenger en politikk som satser på de virkelige utfordringene. I miljøpolitikken ligger ikke de store utfordringene innenfor kulturminner, friluftsliv eller rovvilt. Dette er selvfølgelig viktige saker, men de store utfordringene dreier seg om klimautfordringen og ressursutfordringen. På disse områdene fører ikke Regjeringen en fremtidsrettet politikk, dessverre.
Terje Stenseng (Senterpartiet), 2000-10-11:
Reiselivsmeldinga vart behandla her i Stortinget i juni i år. Eg uttrykte i mitt innlegg den gongen at reiselivsnæringa har for låg merksemd og status – det gjeld på alle politiske nivå. Regjeringa sitt forslag til moms på reiselivstenester kan sjåast som eit uttrykk nettopp for dette. Rundt om i landet, ikkje minst i mitt heimfylke Oppland, er reiselivsnæringa av dei aller viktigaste og står for ein vesentleg del av arbeidsplassane. For mange regionar kan ei livskraftig reiselivsnæring bety framgang og optimisme. Dessverre er innteninga innan reiselivet ofte heller svak. Dette har m.a. si årsak i at næringa er arbeidsintensiv, og at vi i så måte er eit høgkostland. Senterpartiet vil difor ikkje medverke til å auke byrdene ved å innføre moms på reiselivstenester, slik Regjeringa ønskjer og går inn for.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2000-10-11:
Det forekommer meg at NSB har kjørt av sporet og parkert seg på sidelinjen. Oppslag i mediene den senere tid vitner om at toget er uten styring og har stoppet for rødt lys. De eneste som går, er lederne. Til gjengjeld er de godt betalt. Dette er et forhold som det må ryddes opp i. Den 1. desember 1996 ble forvaltningsbedriften NSB delt i to selvstendige organisasjonsenheter. Trafikkdelen ble opprettet ved egen lov som selskapet NSB BA, og infrastrukturen ble lagt til et nytt forvaltningsorgan, Jernbaneverket. Rammen er gitt i St.prp. nr. 2 for 1996-97. Når katastrofene, uhellene, tabbene og de banale feilene ligger skinnelangs som hos NSB, er det etter Fremskrittspartiets syn åpenbart at ledelsen og styret ikke har gjort en god nok jobb. Et sentralt spørsmål Fremskrittspartiet stiller seg, er om det bare er ledelsens kvalifikasjoner som har ført til at NSB er kommet i et uføre, eller om det også er andre forhold. Det er etter vårt syn helt klart at det her handler både om selskapsform og om organisering. Det må etter Fremskrittspartiets syn skapes aksept for at NSB styres og organiseres som et ordinært norsk selskap, og ikke, som i dag, som en forlengelse av Samferdselsdepartementet. Det var et fornuftig trekk å skille NSB, som nå har ansvaret for togdriften, og Jernbaneverket, som har fått ansvaret for infrastrukturen. Fremskrittspartiet mener tiden nå er moden for en omdannelse av NSB til aksjeselskap, noe som skaper et klarere ansvarsforhold, hurtigere avgjørelser og avstand til departementet. Det er ikke akseptabelt at NSB i flere uker har hindret at offentligheten har fått innsyn i nestenulykker og uhell ved at man i den senere tid har unnlatt å sende inn ulykkesrapporter til Jernbanetilsynet. Det er heller ikke akseptabelt at folk står igjen på perrongene uten at det er etablert et alternativ til toget. At togrutene forandres midt i en ruteperiode, skaper også problemer for de reisende. Fremskrittspartiet vil komme tilbake med et Dokument nr. 8-forslag om å omdanne NSB BA til aksjeselskap.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
For Arbeiderpartiets stortingsgruppe skaper det ikke store vanskeligheter om vi sluttfører debatten uten å ta pause og sette kveldsmøte. Vi forutsetter – slik det ser ut på talerlisten – at det under alle omstendigheter ikke blir en veldig lang debatt fra nå av. Vi kan da akseptere at møtet fortsetter.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-10-11:
Jeg har ikke tenkt å gjøre noe forsøk på å oppsummere debatten, jeg vil bare si at jeg syns det var sider ved representanten Hagens oppsummering som faktisk var meget gode. Arbeiderpartiet, og jeg vil tro de andre partiene som har vært med og utviklet dette samfunnet dit det befinner seg i dag, tar mer enn gjerne ansvaret for det. For 25 år siden, da Hagens parti var forholdsvis nyfødt, lå Norge meget langt nede på alle statistikker. I dag er vi når det gjelder levekårsvurderinger, brakt omtrent helt til topps, så vi føler oss på ingen måte beskjemmet over å være ansvarlig for utviklingen gjennom mange tiår. Egentlig bad jeg om ordet for å gi en stemmeforklaring. Jeg vil starte med å vise til forslag nr. 2, fra Venstre, som omhandler arbeidsinnvandring. Høyre har her tidligere lagt fram et Dokument nr. 8-forslag for Stortinget som jeg antar på vanlig måte kommer til å bli sendt til handsaming i komite. Arbeiderpartiets gruppe vil sterkt anmode Venstre om å oversende forslag nr. 2 til komite, for vi finner det naturlig at det handsames sammen med dette Dokument nr. 8-forslaget som kommer til behandling. Det er den anmodningen vi har til Venstre når det gjelder forslag nr. 2. Jeg vil også spesielt trekke fram forslag nr. 11 fra Kristelig Folkeparti, som går på å etablere en kunnskapsbase når det gjelder overgrep mot barn. Arbeiderpartiets gruppe synes dette er et forslag som har veldig mange gode og viktige intensjoner i seg. Det berører også viktige ting som det arbeides med. Det er derfor et forslag som vi gjerne ser oversendes. Det er konkretiseringer i forslaget slik som det foreligger nå, som det er vanskelig for Stortinget å gå inn på. Vi har ikke hatt noen behandling av dette, så vår anmodning til Kristelig Folkeparti er at forslag nr. 11 gjøres om til et oversendelsesforslag til Regjeringen, under henvisning til de viktige intensjonene som ligger her. Det foreligger et forslag som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til, forslag nr. 12. Det stemmer vi naturligvis for. De øvrige forslag anbefaler jeg Arbeiderpartiets gruppe å stemme imot. Det er stort sett enten forslag som vi er helt uenig i, eller forslag som går på tvers av noe Stortinget har vedtatt før. Jeg viser til at det også er forslag som går rett inn i saker som faktisk ligger i Stortinget; det gjelder forslag nr. 9, som omhandler forhold som ligger i transportplanen.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-10-11:
Siden Fremskrittspartiets parlamentariske leder helt avslutningsvis her svingte pisken over de partier som i den nære og den fjerne fortid har vært med på å bygge dette landet, vil jeg også gjerne få gi uttrykk for på vegne av Venstre at jeg definitivt føler at vi ikke har noe å skamme oss over i en slik sammenheng. Og jeg tror at historien taler for seg. Det var oppfordring fra representanten Solberg om å gjøre forslag nr. 2 om til et oversendelsesforslag, og det er naturlig i sammenheng med at det foreligger et nær beslektet forslag til behandling i komite. Jeg vil rette meg etter det og foreslår at forslaget oversendes til komite for behandling, for så senere å komme tilbake til Stortinget.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-10-12:
På vegne av Erna Solberg, Anders C. Sjaastad og meg selv vil jeg fremsette et forslag om å iverksette nødvendige tiltak for å bedre tilgangen til transplantasjonsorganer i Norge.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-12:
Jeg vil fremme forslag om driftstilskudd til CatoSenteret.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2000-10-12:
På vegne av Øyvind Korsberg, Per Roar Bredvold og meg selv vil jeg fremsette et privat forslag om avvikling av kjerneområdene for rovvilt, samt fremme de nødvendige endringer slik at man kan oppnå et mer effektivt uttak av rovvilt som gjør skade eller skaper truende situasjoner.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-12:
Det stemmer det, ja! Det er eit tilbakevendande problem.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-12:
Det hender han gjer det, men det var ikkje det nå, då! Eg ber om orsaking! Miljøvernministeren veit at den politikken som Arbeidarpartiet har lagt fram i sitt budsjett, er skandaløs når det gjeld klimaproblema, og når det gjeld meir sjukdom knytt til vegtrafikk og utslepp. Og det er umogleg etter mi meining for miljøvernministeren å kunna seia til sine ungar eller til folk at det eg gjer, vil forbetra miljøtilstanden på denne kloden. Tvert imot må miljøvernministeren seia til dei framtidige generasjonane at som miljøvernminister har eg forverra miljøproblema på denne kloden. Det er det ho må sjå folk i auga og seia. Nåverande statsminister var i opposisjon einig med SV når det gjaldt forvaltinga av dei ville laksebestandane. Han var knallhard i sin kritikk av sentrumsregjeringas elendige framdrift. Så skjedde dét at han kom i posisjon sjølv, og dermed endra han heilt karakter. SV har ønskt å utfordra arbeidarpartiregjeringa når det gjeld dette. Me har ønskt ei satsing på å sørgja for at det blir nasjonale laksefjordar og nasjonale laksevassdrag. Men me ser nå at Arbeidarpartiet sjølv legg opp til ein praksis som bryt med dei prinsippa statsministeren sa han var for då sentrumsregjeringa sat med makta. Me er òg litt forundra over at me ikkje får støtte til å legga litt meir avgift på oppdrettsverksemda. Her er det klekkelege summar å henta, og me veit at oppdrettsnæringa frå før ikkje akkurat lever på knappar og glansbilete. I miljøpolitikken søkjer Arbeidarpartiet til høgresida for å finna dei dårlegaste løysingane. Det har me sett i saker som gasskraft, skytefelt og Øvre Otta. Alle desse sakene er dårleg miljøreklame og gjer det vanskeleg for folk å forstå at Arbeidarpartiet er så forskjellig frå Framstegspartiet og Høgre i desse sakene. Også i budsjettframlegget frå Arbeidarpartiet er det ein klar høgrepopulistisk profil på miljø. Dagens miljødebatt kan medverka til at Arbeidarpartiet og Regjeringa forstår at dei må sjå til SV for å finna ein miljøpolitisk kurs som ikkje berre er riktig, men som òg gjer det mogleg å plassera Arbeidarpartiet i samsvar med den retorikken dei fører. I mitt eige fylke har Arbeidarpartiet forstått dette. Dei går nå ikkje lenger inn for å bygga Saudafallene fullt ut. I Nordland forstod Arbeidarpartiet at der måtte dei stansa Beiarn-utbygginga. Og som ein illustrasjon vil eit lite verk som Elkem A/S Salten gjennom energigjenvinning spara to Beiarn-utbyggingar. Rundt omkring i landet finst det hundrevis av Enøk-Beiarn som gjer så vel gasskraftverk som nye vassdragsraseringar unødvendige. Moglegheitene til å velja miljøalternativa er til stades. Det er opp til Siri Bjerke og Arbeidarpartiet å velja side. Bruk det velbrukte kompasset du har fått av SV, så finn du vegen til ein miljøpolitikk som du med rak rygg og godt samvet kan fortelja framtidas generasjonar om! Då takkar eg presidenten for ekstra tid, men det var jo i grunnen du som …
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-12:
Til representanten Rahm: Det er klart at det er eit poeng, og det gjorde eg jo òg eit poeng av i mitt innlegg, at sentrumspartia i miljøpolitikken har vore betre i Stortinget og i regjering. Skytefelt og Øvre Otta er gode eksempel. Men så er det det at sentrumsregjeringa, det er nokre greier!(Munterhet i salen) (Munterhet i salen) Så svaret på spørsmålet frå Kristeleg Folkeparti blir at isolert sett i miljøpolitikken meiner eg at sentrum har ein klart betre profil enn det grusomme me ser frå Arbeidarpartiet nå. Taktikken til Arbeidarpartiet er sjølvsagt at i forhandlingane vil sentrum vinna fram med nokre av sine miljøsaker. Det er i alle fall slik dei har tenkt seg det, trur eg. Og det er klart at det Noreg treng, er ei forbetring av miljøpolitikken. Det viser ikkje Arbeidarpartiet tendensar til å vilja gjennomføra, men det kan SV og sentrumspartia vera med og gjera noko med.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-12:
Ideelt sett ville eg håpt at me hadde 50 pst. av stemmene sjølve, slik at me kunne laga ein sosialistisk republikk i Noreg, men det er vel neppe i første omgang aktuelt. Totalt sett er det klart at Arbeidarpartiet, gjennom den profilen dei nå har lagt seg på når det gjeld rettferdig fordeling, er eit betre alternativ i den politikken. Men det er noko som er nytt. Når det gjeld skatt på utbytte for aksjonærar, er det noko som ein har avvist tidlegare, men som ein nå, på grunn av press m.a. frå fagbevegelsen, har kome på banen med, for ein ser at ein må ha noko meir rettferdig fordeling enn det ein har hatt. Så det er ei positiv utvikling for Arbeidarpartiet. Men dersom ein ser på ein del av dei vedtaka som er fatta i store saker, som går på auka makt til marknaden, på EU og på miljø, så er det klart at Arbeidarpartiets politikk blir vanskelegare å spisa for eit parti som SV. Med omsyn til det som eg i mitt innlegg òg var oppteken av, å føra ord til handling, så illustrerte eg at det er nettopp det Arbeidarpartiet ikkje gjer i forhold til den meldinga. Faktisk seier ein i meldinga at ein skal styrkja kollektivtransporten, ein skal redusera biltrafikken, ein skal redusera godstrafikk på veg. Så legg ein altså fram eit budsjett som gjer det stikk motsette. Og då er det klart at me kan gjerne ha ei melding, me kan gjerne ha ein plan, men dersom handlingane ikkje står i forhold til planen, er det altså ikkje troverdig, og det sender òg signal ut til veljarane om at ein ikkje kan stola på partia, for dei skiftar meining heile vegen i viktige saker, slik som i miljøsaka i dette tilfellet.