Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2010-02-18:
Først vil jeg takke utenriksministeren for redegjørelsen. Det var en grei gjennomgang av situasjonen slik vi ser den pr. i dag. At det er utfordrende og vanskelig både for ISAF-styrkene, de afghanske styrkene og sivilbefolkningen å leve under konstant press, sier seg selv. At Taliban blir sterkere, er selvsagt også en kilde til bekymring, men hvis man nå virkelig løfter fram intensjonene fra London-konferansen fra afghansk side om en freds- og forsoningsprosess, får vi håpe at det vil skje en endring og en bedring for det afghanske folket. At dette vil ta tid og ikke er gjort på en måned eller to, er selvsagt, men så lenge det finnes vilje til forhandlinger og dialog, så finnes det håp. I sin redegjørelse sa utenriksministeren at det var en framgang, at halvparten av barna i Afghanistan nå går på skole, og at man kan se jenter på skolevei. Det er en utvikling jeg ønsker hjertelig velkommen. Dessverre vet vi at Taliban gjør sitt for å forhindre nettopp at jenter får utdannelse. Vi får håpe at barna – og kanskje spesielt jentene – får god beskyttelse på skoleveien og på skolen. En annen ting som utenriksministeren orienterte om i sin redegjørelse, var at det nå var fungerende helsestasjoner, og at en fjerdedel av fødende kvinner får medisinsk hjelp. Dette er fantastisk tatt i betraktning at svært få kvinner, om noen, i mange år ikke har fått medisinsk hjelp ved fødsel i det hele tatt. Afghanistan har ligget øverst på listen over mødredødelighet i verden, og hvert femte barn dør før det fyller fem. Når utenriksministeren nå redegjør for at det finnes et tilbud til mødre og barn, gir dette meg håp om at vi kanskje en gang, om ikke så veldig mange år, kan nå tusenårsmålene som FN har satt. Jeg synes jeg kunne spore en viss optimisme hos utenriksministeren i hans redegjørelse. Men jeg er likevel nødt til å ta opp et tema som jeg håper utenriksministeren vil fortsette å jobbe med, også i forhold til Afghanistan. Dessverre ligger Afghanistan fremdeles på verstinglistens topp ti når det gjelder brudd på menneskerettigheter, særlig når det gjelder ytringsfrihet og trosfrihet, som vi diskuterte for en uke siden her i Stortinget. Der kom det fram at kristne blir forfulgt, trakassert og utstøtt. Særlig skjer dette gjennom at familier tar avstand fra den som har konvertert til en annen tro. Eier du en bibel, kan du bli arrestert. Misjonerer du, kan du bli drept. Så vi må være til stede på alle arenaer, også på den sivile delen. Det er omtrent én million enker som ikke har noen inntektskilde, og som blir redusert til å tigge på gatene. Mange er analfabeter, og det er omtrent umulig å få arbeid. I tillegg til det er det over 2 millioner, eller ca. 7 pst. av befolkningen, som daglig bruker opium. Fattigdom og økningen av rekruttering til Taliban henger antakelig godt sammen. Skal vi bygge opp et afghansk samfunn gjennom landsbybygging, må vi også bygge opp befolkningen. Så kanskje det kunne være norske prosjekter som så på hvordan man skal få enkene bort fra gatene og gjøre dem selvberget, gjennom f.eks. mikrokreditter, til å produsere varer som Vesten etterspør. Kanskje et annet prosjekt kan være å forsøke å rehabilitere noen av de to millionene rusmisbrukere. For det er jo kanskje det aller viktigste budskapet menneskerettighetene gir – nemlig retten til et verdig liv. Har en befolkning opplevd mange, mange år med krig, analfabetisme, fattigdom og rus bak seg, så trenger den hjelp til å reise seg igjen – en hjelp som Norge burde være i stand til å gi.