Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-04-24:
La meg starte med å takke Olav Akselsen for at han tar opp et veldig sentralt tema. La det ikke være noe fnugg av tvil om at det selvsagt er viktigere hvordan vi bruker 22 milliarder kr i bistand enn om vi får 22 eller 22,5 milliarder kr. Jeg kommer til å kjempe knallhardt for å få dette opp til 1 pst., men det er viktigere hvordan vi bruker de 0,97 eller 0,98 pst. enn at det kommer opp til 1 pst. Det er for meg en selvfølge. Bistand virker. For ti år siden var det over 100 land i verden som hadde polio, nå er det nede i fire. I Zambia, som jeg besøkte i forrige uke, går nå antall hiv-smittede klart nedover. Tre av fire barn i verden er nå vaksinert mot meslinger. I et land som Bangladesh – som Kissinger kalte «a basket case» – som var et av de fattigste land i verden, går nå et betydelig større antall barn på skole. Der går jenter like ofte på skole som gutter – nesten iallfall. Det er mange flere mennesker i verden som har adgang til drikkevann. Gjennomsnittsmennesket er høyere, tykkere, bedre utdannet og bedre ernært enn noen gang i verdenshistorien. Andelen ekstremt fattige i verden synker drastisk. Det var 28 pst. ekstremt fattige i 1990, det var 19 pst. i 2002. Den forventede levealder i verden har på 1 generasjon økt med 20 år. Så det er masse å glede seg over. Vi må legge til side bildet som vi får gjennom media, om at alt går den gale veien i verden. Så er det selvsagt ikke sånn at bistand alene har skapt disse resultatene, men bistand har vært en medvirkende årsak til mange av disse resultatene. Investeringer, handel, fungerende stater, som interpellanten var inne på, fred, lov og orden, et fornuftig investeringsklima, bistand, sosial innsats – det er summen av alle disse tingene som nå drar mange land i en riktig retning. Det er lett å peke på bistandsprosjekter som har vært mislykket. Det skulle bare mangle, for selvsagt er det mye vanskeligere for oss å gjøre noe i et land hvor vi ikke kjenner kulturen, hvor vi ikke forstår samfunnsforholdene fullt ut, et land som ofte er i krig, med en oppløst stat hvor det ikke er noen til å sikre lov og orden i landet. Selvsagt er det vanskeligere for oss enn det er å bygge veier på Vestlandet eller skoler i Nord-Norge. Så det vil være mange mislykkede prosjekter, og det gjør også at vårt tilslag ikke må være selvforherligende. Vi må ikke være sikre på at alt vi gjør, er riktig, men, som interpellanten sier, alltid spørre om vi er på rett vei, og så korrigere kursen hvis vi gjør ting som ikke er bra. Bistand virker, men bistand virker bare sammen med andre faktorer, og de to mest avgjørende faktorer for utvikling er en fungerende stat og et sterkt næringsliv. Så kan bistanden gjennom Aid for Trade bidra til det næringslivet, og så kan bistand bidra til den fungerende staten, men det er de to avgjørende faktorer. Det er også grunnen til at jeg insisterte på å bli kalt utviklingsminister, ikke bistandsminister. Realiteten er at godt under halvparten av min tid går med til å drive med bistand i den klassiske forstand. Det er alle de andre sidene ved utvikling som bistand kan hjelpe til å nå, som er hovedanliggendet for norsk utviklingspolitikk. La meg trekke opp fire avgjørende punkter når det gjelder lærdom om hva som er gjort galt, og hva som er gjort riktig innen bistand – og nå snakker jeg om bistand og ikke alle de andre utviklingsfaktorene – over de siste 30–40 årene, hvor bistand har vært sentralt. Det første er at det fungerer når vi bidrar til å bygge fungerende stater. Utenlandsk ekspertvelde, derimot, hvor vi reiser rundt og forteller afrikanske land, f.eks., hvordan de skal løse problemene, er det veldig dårlige erfaringer med. Vi må hjelpe dem som ønsker å bli hjulpet selv. Her må man gjøre unntak for land i borgerkrig og humanitære situasjoner, men det er der hvor det er et fungerende styre som kan ta tak i problemene og selv definere hvordan landet skal komme seg framover, det er størst sjanse for at bistand vil virke. Det er også grunnen til at vi har gått inn på det ofte mest omstridte virkemiddelet, nemlig budsjettstøtte. Budsjettstøtte er et virkemiddel for å sikre at de afrikanske land som har fått det til å begynne å gli, som har et relativt demokratisk system og et etter forholdene ukorrupt system, kan ta skritt framover med egen kontroll over egen utvikling. Så det hjelper å bygge stater, det hjelper ikke i særlig grad med ekspertvelde. Så må vi samordne oss med andre og fokusere på det Norge er god på, ikke at Norge skal være et mini-FN som gjør alle ting. Det blir stadig flere bistandsaktører. Gates-stiftelsen alene har større produksjon enn – jeg tror det er – 40 lands brutto nasjonalprodukt. Vi har Det internasjonale vaksinefondet GAVI Alliance og Det globale fondet mot Aids. Det er 47 FN-organisasjoner, det er 32 internasjonale NGOer, og stadig flere land begynner å drive bilateral bistand. De siste aktørene er land som Kina, India og nå også Sør-Afrika. Det er jo for øvrig et av de beste argumentene for at bistand virker. Hvorfor i all verden ville land som Kina, India eller Sør-Afrika – land som til nå har vært store mottakere av bistand – begynne med det hvis de ikke hadde følt at bistanden hadde virket, hatt betydning for dem selv? Uansett er faren for fragmentering, at alle løper rundt og gjør forskjellige ting, stor. I Tanzania var det i 2005 230 bilaterale giverbesøk. Gjennomsnittlig antall givere pr. land er 24. I mange land blir myndighetene nærmest fulltidsopptatt med å håndtere givere, og mange av giverne gir små beløp. Så alt det taler for en mye større samordning, og det taler for at Norge fokuserer der vi har særlig kompetanse, og så lar andre land gjøre hovedjobben der de kan formodes å ha like god kompetanse som oss. Det er også grunnen til at jeg har pekt ut kvinnespørsmål, freds- og forsoningsspørsmål, olje- og energiforsyning og miljø som særlige norske satsingsområder – dette er områder hvor det er internasjonal aksept for at Norge har særlige fortrinn. Så er det det tredje. Vi må fokusere ikke bare på utgiftene, men også på inntektene. Det å sette land i stand til å generere sine egne inntekter er ofte langt viktigere enn å pøse penger inn i landene selv. Det er grunnen til at vi i Norge mottar en delegasjon fra Zambia denne uken for å se på hvordan vi kan hjelpe Zambia til å få mye større inntekter av sin kopperproduksjon. Hvis de var i nærheten av å få de samme inntektene av sin kopper som vi får av olje og gass eller andre land får av sine råvarer, ja, så ville behovet for bistand til Zambia gå drastisk ned. Det er grunnen til at vi har assistert Tanzania med å få et bedre skattesystem, slik at landet kan få mer inntekter og dermed selv stå for sin egen utvikling. Og det er grunnen til at vi har gått så tungt inn i et program som Olje for utvikling, som har som formål å sette land som f.eks. Angola i stand til å få et så godt forvaltningssystem for sin olje- og gassvirksomhet at behovet for bistand forsvinner. Det å sette land i stand til å håndtere egne inntekter er jeg ganske sikker på virker. Det som er motstykket, som ikke virker, er å skape bistandsavhengighet, hvor man skaper en passivitet, en holdning i statsapparat, næringsliv og – for den del – frivillige organisasjoner om at man skal sitte og motta milde gaver, og tilpasser seg dem. Dette å bygge stater, samordnes med andre og fokusere på inntektsside og ikke bare utgiftsside er altså ting jeg er ganske sikker på virker. Det fjerde er: Vi må ha et konsekvent fokus på resultater. Det hjelper ikke det minste om hensiktene er gode – det er de nesten alltid innen bistand, ikke alltid, men som regel – det er mye ødeleggelse i verden som er gjort med gode hensikter. Bare se på krigen i Irak, for å ta et godt eksempel. Mange av hensiktene bak den, som dreide seg om å skape demokrati i Midtøsten, var ikke så gale, men de har altså skapt en elendighet og en lidelse uten sidestykke i forhold til det som måtte være noen av motivene bak å starte den. Det samme kan selvsagt skje innen bistand. Motivene er vel og bra, men det er resultatene som er avgjørende. Det betyr at man systematisk må fokusere på resultater – ikke bare kortsiktige, lett målbare resultater, men formodede langsiktige resultater – og så avvikle det som viser seg å ikke gi resultater, og gå videre med og forsterke det som gir resultater. Interpellanten tar også opp hvilke kontrollsystemer vi setter i verk for å sikre at det ikke er korrupsjon og mislighold innenfor utviklingsrammen. Det er veldig bra at det spørsmålet stilles, for det er et område hvor Regjeringen har tatt mange initiativ. Vi har satt i gang en helt egen gjennomgang av vår tilskuddsforvaltning for å se på om vi har god nok kontroll, og hvilke forslag som kan komme for å bedre kontrollen. Gjennomgangen er i sin sluttfase, og resultatene av den vil selvsagt legges fram for Stortinget så snart den foreligger. Men det skal være en helhetlig kontroll, en bedre kontroll og en mer kompetent kontroll enn vi kanskje har hatt til nå. Vi har også satt i gang et stort anti-korrupsjonsprosjekt med det formål å hjelpe andre land med å bekjempe korrupsjon, men også med det formål å sikre nulltoleranse for korrupsjon i vårt eget system, bedre varslingsordninger, garanti for at ting blir anmeldt, for at de blir behandlet som politisaker når de skal det, og en absolutt tøff linje mot korrupsjon. Det å misbruke penger som skulle gå til de aller fattigste i verden, er noe av det mest avskyelige man kan tenke seg. Det kan ikke være noen snillisme i forhold til det. Så har vi – og det arbeidet startet under den forrige regjering – gjort om Norad til en evalueringsenhet som skal bli mye, mye sterkere på kontinuerlig å evaluere hva vi gjør. De skal selv initiere sine evalueringer, så det er ikke styrt av oss. Disse evalueringene vil selvsagt bli lagt ut til offentlig debatt, og jo flere som deltar i debattene om evalueringene, jo bedre er det.