Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-04-28:
Jeg vil også takke utenriksministeren for redegjørelsen. Det er alltid interessant å høre hvordan utviklingen har vært i Afghanistan siden sist. Jeg har tenkt å ta for meg noe som utenriksministeren har snakket om flere ganger, nemlig barns tilgang til skoler i Afghanistan. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at syv millioner barn nå går på skole i Afghanistan, og det er kjempeflott. Det er skolestart i Afghanistan i disse dager, og for ganske nøyaktig ett år siden sa president Karzai under åpningen av skoleåret at halvparten av de afghanske barna fremdeles ikke går på skole. Ja, jeg er ikke i tvil om at situasjonen har vært mye verre, men med 600 000 gatebarn uten foreldre, og med fem millioner barn uten skoletilbud, er det vel fremdeles et stykke igjen å gå når det gjelder beskyttelse av barn i Afghanistan. Det som bekymrer meg, er at det ser ikke ut til at barna er særlig prioritert. Så lenge det fortsatt er høy dødelighet for kvinner i barsel og menn kjemper for eller imot Taliban, blir det stadig flere foreldreløse barn – barn som trenger beskyttelse. I Kabul er det to barnehjem – to barnehjem – som skal beskytte de utallige barna som lever på gaten, og som dermed også lever svært utsatt. Det er ikke bare krigshandlinger som truer disse barna. Det er også kriminelle gjenger, narkotika og seksuelle overgrep. Her bør Norge lede an, og vi har faktisk muligheten og ressursene til å gjøre det. I samarbeid med frivillige organisasjoner bør Norge løfte også disse barna ut av nød og elendighet og gi dem trygghet og tak over hodet. Vi skal selvsagt ikke bygge landet, det skal afghanerne selv gjøre. Men det er ingen motsetning i det – så lenge det er krig og konflikt, må barn beskyttes. Det sier også Barnekonvensjonen. 600 000 gatebarn blir voksne en gang, og da utgjør disse barna en gruppe som ikke har illusjoner, ingen kunnskap og ingen mulighet til å være økonomisk selvberget. De vil da lett kunne la seg rekruttere til ekstreme organisasjoner som tilbyr dem økonomisk hjelp. Også gatebarna – i tillegg til fem millioner som ikke får et skoletilbud – er Afghanistans framtid. Så av all bistanden som går til Afghanistan, håper jeg at man kan vurdere å gjøre mer for disse barna, slik at de slipper å bli stående igjen alene når vi trekker oss ut. Det er en ting til jeg har lyst til å nevne i denne debatten om Afghanistan. Det er bruken av bistandsmidler og resultater av bruken av disse. Norge har vært og er en av de store bidragsyterne til oppbygging av landet. Det skulle for så vidt også bare mangle at ikke Norge kan bidra til å gjenoppbygge et av verdens fattigste land. Men det som bekymrer meg, er at vi vet ikke hvor mye av bistanden vi bidrar med som faktisk når ut til folket. Vi har lest skrekkeksempler om at 35–40 pst. av bistandsmidlene forsvinner på veien. Bistand som skulle ha hjulpet de svakeste, ender opp hos den fienden man forsøker å bekjempe, nemlig terrorgrupper. Direktøren i Verdensbanken i Kabul, Mazurelle, sier sågar til pressebyrået AFP: Sløsingen med bistandspenger er enorm, i min 30-årige karriere har jeg aldri vært med på noe lignende. Så i likhet med mange andre undrer jeg meg på hvor mye av bistanden vi bidrar med, som vi vet faktisk kommer fram til mottakerne? Hvilke krav til dokumentasjon krever vi for et prosjekt? Og vet vi at ikke det samme prosjektet er solgt til flere? Med korrupsjon på alle nivåer kan det vel hende at det samme skjer med bistandspenger fra Norge, som en FN-rapport sa i 2010, nemlig at korrupsjon gjør at de fleste utviklingsprosjekter enten stanser eller ikke når fram til de områder der de ville ha påvirket fattigfolks liv. Jeg tror at Norge i større grad selv må målrette og følge sine utviklingsprosjekter, og være sikker på at de intensjonene vi legger til grunn for et bedre Afghanistan, også blir en realitet. Jeg vil også til slutt si til utenriksministeren at hvis han ikke har lest boken av Linda Polman som heter «Krisekaravanen», så bør han gjøre det.