Sylvi Graham (Høyre), 2013-03-19:
Først vil jeg få uttrykke min glede over at Norge i dag går inn for å ratifisere FN-konvensjonen for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Det er en viktig milepæl i kampen for funksjonshemmedes rettigheter. Det blir nå fastslått én gang for alle at de alminnelige menneskerettighetene skal gjelde også for mennesker med nedsatt funksjonsevne i Norge. Bare for å rydde den misforståelsen av veien: Konvensjonen handler ikke om særrettigheter – tvert imot skal den sikre funksjonshemmede rett til deltagelse i samfunnet som likeverdige borgere, med samme rettigheter og plikter som enhver annen samfunnsborger. Det er på høy tid å få dette på plass. Men selv om dette er en milepæl, betyr ikke det at vi er i mål. Med undertegningen og ratifikasjonen av denne konvensjonen har Norge forpliktet seg til – som det heter i konvensjonen – å «treffe alle lovgivningsmessige, administrative og andre tiltak som er nødvendige for å virkeliggjøre de rettigheter som er nedfelt i denne konvensjon». Her gjenstår det en god del. Det første – og kanskje viktigste – enkelttiltaket omhandler universell utforming. Her har vi blitt skjønt enige om at Norge skal være universelt utformet innen 2025. Men det er verd å ta bekymringene som kommer fra funksjonshemmedes organisasjoner, på alvor: Går dette egentlig fort nok? Universell utforming er bare ett aspekt av mange. Tilrettelegging er så mye mer, f.eks. riktig hjelp og veiledning til rett øyeblikk, enten man er i en butikk på jakt etter dagligvarer, foran en minibank eller i et stemmelokale for å utøve sin demokratiske plikt. I alle slike situasjoner har man rett til den tilretteleggingen som er nødvendig for at man skal kunne ha tilgang på det alle andre har tilgang på. Det er forstemmende at det har tatt hele syv år fra konvensjonen forelå til vi nå får ratifisert den her i dag – syv år – og hele seks år fra vi undertegnet den til den nå er oppe til ratifikasjon. Ja, det er riktig at vi måtte få på plass det nødvendige lovverket før konvensjonen kunne ratifiseres. Men måtte det virkelig ta seks år før man fikk på plass det nødvendige lovverket? Seks år fra signering til Stortinget nå endelig har tatt stilling til saken? Det stiller jeg meg tvilende til. Hadde dette vært en prioritert oppgave, kunne man fått det på plass tidligere. Jeg må få peke på at selv om vi er flinke til å dele ut penger i denne sal, er vi enda flinkere til å dele ut oppgaver. Det er derfor ikke alltid det følger penger med de oppgavene vi deler ut. For all del: Det er rom for forbedringer og mer effektiv ressursutnyttelse de fleste steder, det er ikke det jeg sier. Men når storting og regjering sier til en etat eller et direktorat: «Gjør dette, i tillegg til det dere gjør fra før», uten at det følger med noen ressurser, da er ikke akkurat det et signal om at det er en prioritert oppgave. Det er det vi gjør i dag: Vi ber Likestillings- og diskrimineringsombudet om å følge opp og påse at konvensjonen for funksjonshemmedes rettigheter oppfylles – uten å følge opp med ekstra ressurser. Det synes jeg er et tydelig, men trist signal fra regjeringen. Så er det tilleggsprotokollen: Regjeringen har ikke tatt stilling til tilleggsprotokollen. Det kan være grunner til at man bør gå eller ikke gå for å ratifisere den, men siden regjeringen ikke har tatt stilling til den, har vi hverken fått pro-argumentene eller kontra-argumentene. Derfor fremmer Høyre sammen med Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti det forslag som representanten Giltun tok opp: «Stortinget ber regjeringen i løpet av våren 2013 gjennomføre en utredning som synliggjør fordeler og ulemper ved å ratifisere tilleggsprotokollen om individklagerett til FN-konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne.» Da Høyre fremmet dette forslaget i komiteen, var vi sikre på at det ville få støtte fra hele det politiske spekteret. Grunnen er at for bare noen få måneder siden – 11. november 2012 – fikk et forslag med praktisk talt nøyaktig samme ordlyd støtte fra alle partiene på Stortinget. Den eneste forskjellen var at det da dreide seg om FNs barnekonvensjon. Høyres likelydende forslag når det gjeler funksjonshemmede ser altså ikke ut til å få støtte fra regjeringspartiene med mindre de tar til vettet i siste sekund. Alt vi ber om, er en utredning – ikke noe annet enn det. Hvorfor går de for et slikt forslag når det gjelder barnekonvensjonen, for så å stemme ned det samme forslaget når det gjelder funksjonshemmede? La meg helt til slutt få understreke hvor glad jeg er for at denne konvensjonen nå ratifiseres. Det er en gledens dag, og det er bra. Men det er en liten bismak – sett i sammenheng med at dette vitner om et nedprioritert saksfelt som ikke tas alvorlig nok av regjeringen. Det er synd, og det er et betydelig skår i gleden selv om det alt i alt er en gledens dag.