Michael Tetzschner (Høyre), 2014-03-25:
Det er med en blanding av forundring, overraskelse og skuffelse jeg leser dette representantinitiativet fra Venstre, for det partiet er vanligvis en god alliert når det gjelder å være skeptisk til registreringsordninger. Men slike prinsipper må da tydeligvis vike når det kommer slike påfunn som dette. Jeg har lyst til å bemerke at det forslaget som representanten Rotevatn argumenterte for, til dels var et helt annet enn det som faktisk er fremsatt. Det vil jeg derfor referere mer utførlig. Det Venstre vil ha Stortinget med på, er å registrere «dem som oppsøker Stortinget på vegne av seg selv eller andre for å påvirke Stortinget i saker som er til behandling». Man kan sikkert gjøre sosiologiske undersøkelser av hvem som melder seg her nede i foajeen. Jeg tror det vil si veldig lite om hvem som har makt i samfunnet, for de store, ressurssterke organisasjonene har helt andre innganger til storting og styringsverk enn det å snakke med enkeltrepresentanter. Det er altså slik at de som kommer hit til Stortinget etterpå, skal underkastes en registrering som – for å oppfylle formålet – også skal være offentlig, og da kan man også tenke på de misbruksmulighetene som ligger i enhver registreringsordning. Overvåkningssamfunnets dilemma er at de fleste av de opplysningene vi gir fra oss, gir vi fra oss i god tro, og i den tro at de skal brukes til ett formål. Så tyter de ut og blir brukt til helt andre formål, og summen av disse registreringene gjør at vi får et totalt gjennomlyst samfunn. Jeg vil si at dette også fører til at møteformen nå skal bli en registreringsgjenstand. Hva da med inngående eller utgående telefonsamtaler? Skal man akseptere at noen kan lytte med for at man skal være oppmerksom på at man kan bli kontrollert på at man hele tiden gjør det beste for land og folk? Hva med mailer, eller hva med korrespondanse til Stortinget – brev – hvor Stortinget hittil, av gode grunner, har stått utenfor den vanlige offentlighetsloven fordi vi ikke er noe forvaltningsorgan? Jeg synes at forslaget mangler prinsipiell gjennomtenkning, og at man pådrar seg større problemer. Det ser vi også i de land som har prøvd å gjøre noe liknende. Dette forslaget er faktisk mer vidtgående, fordi det også ser for seg at man skal la seg registrere på emne. De fleste av oss vet jo at i en samtale – i hvert fall er det slik når det gjelder mine gjester – vet en ikke alltid hvilken retning samtalen utvikler seg, og så må man etterpå rapportere om hva dette nå kan ha vært. Så er det et grunnleggende problem at man kaster over bord den siste forestillingen om at representanter faktisk er innvalgt på eget verdisyn, og at de er forpliktet overfor lojaliteten til Stortingets spilleregler, sitt eget verdisett, sine egne programmer. Det er ikke slik at man ruller rundt og legger seg på ryggen og av høflighetsgrunner fordi man har interesse av å holde kontakt med sine velgere, innvilger i møter. Men det betyr ikke at man dermed blir agenter for vedkommendes synspunkt. Såpass trente er alle stortingsrepresentanter at veldig mye av deres kontakt med velgere går ut på å forklare hvorfor ting ikke kan følges opp, hvorfor man ikke kan få det akkurat slik man vil. Jeg må si at jeg setter pris på innstillingen fra presidentskapet. Dette forslaget må vi glemme snarest mulig, og det er heller ikke noe bidrag til en opplyst diskusjon om hva slags offentlighet vi vil ha i landet. Jeg synes overskriften har en undertittel som ikke har vært fremme, og det er egentlig mistillit til integriteten hos de folkevalgte i nasjonalforsamlingen.