Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
I forbindelse med debatten om stat–kirke, er det også naturlig at vi diskuterer vilkårene for offentlige seremonier. Hvordan kan vi gi de borgerlige vielsene en bedre ramme, slik at de blir mer likeverdige de kirkelige seremoniene. Borgerlige vielser og samboerskap har lenge vært anerkjent i Norge. Fra rettshistorien kan vi lese: «Ækteskabeligt Samliv mellom ugifte Folk var til dels anerkjendt i den Borgelige Lov, for så vidt forholdet var aabenlyst og vitterlig.(…) Og hvis saadant aabenlyst ægteskabeligt Samliv havde bestaaet i 20 aar, gik det etter Gulatingsloven af sig selv over til Ægteskab.» (…) Danskene var derimot mer liberale, og etter den Jyske lov skulle «en ugift kvinde(…) som har levet sammen med en mand i tre år og der åbenlyst er gået til sengs med ham, og som har rådet over husets nøgler, betragtes som ægtehustru.» (…) Hvorvidt vielser har vært en offentlig eller kirkelig handling har variert opp gjennom historien. De som under den katolske perioden i Norge var borgerlig viet, var de katolske prestene. Paven i Rom gav prestene klar beskjed om ikke å gifte seg, men de fikk liksom aldri has på de norske prestenes giftetrang. Kona til presten kunne likevel ikke kalle seg prestefrue, men husholderske, rådskone eller følgekone, selv om kirkemøtet den gangen insisterte på å kalle disse konene det mer nedsettende ordet frille. Martin Luther mente at ekteskap var en verdslig sak, som ikke vedkom kirken. Etter reformasjonen var det derfor vanlig at presten kun velsignet brudeparet. Forlovelsen var derimot et løfte brudeparet ga hverandre med presten til stede. Mellom forlovelse og ekteskap var det presten, lensmannen eller futen som skulle se etter at de to «ikke befattet seg med hverandre», som det het. Det er en oppgave det neppe er naturlig å overføre til lensmenn eller skatteetaten i dag. Senere ble kirkelig vigsel den eneste lovlige, men først på kirketrappen. Det var først i 1685 at brudeparene begynte å gi hverandre sitt ja foran alteret. I dag gir en kirkelig vielse brudeparet mulighet til å bli viet før bryllupsfesten på lørdag, i et vakkert kirkerom hvor venner og familie får oppleve begivenheten sammen med brudeparet. En vanlig borgerlig vielse foregår oftest en hverdag, i et lite rom, hvor kun de aller nærmeste får anledning til å delta. Sorenskriver Laila Ingebrigtsen i Drammen, sier at vigselsrommet i Drammen er nedslitt og stygt, og det ligger mellom rettssalene i tinghuset. Og hun sier: «De som gifter seg må gå mellom vitner og kanskje bevæpnede polititjenestemenn. Når jeg ikke kan tilby ordentlige rammer, synes jeg nesten det er flaut.» Det å lese et offentlig vigselsritual tar to minutter og 36 sekunder, og mange vigselsmenn forteller at de forsøker å drøye seremonien så det hele skal vare litt lenger. Mange liker denne enkle rammen, mens andre leter intenst etter en person med vigselsrett som kan gjennomføre en større seremoni på en lørdag. Jeg forstår at dommere ikke kan bruke tiden på å stille opp i store vielser på lørdag. Domstolen har veldig mange viktig oppgaver. Det er folkeregisteret som i dag prøver vilkårene for ekteskap mellom nordmenn. Vigselsmennene fungerer derfor i dag kun som seremonimestere. Trenger vi virkelig våre dommere til å utføre en slik oppgave? Sorenskriver Øyvind Smukkestad i Trondheim sier at han ønsker å konsentrere seg om kompliserte rettssaker i stedet. Han sier: «Vi er i dag ganske mange dommere som mener at oppgaven å gjennomføre vigsler kan tas ut av domstolene(…) Dette kan med fordel andre utføre minst like bra på den måten det i dag skjer i domstolene.» (…) Derfor er det naturlig å diskutere om vi skal overføre vigselsrett til kommunene, slik de har gjort i Sverige. Kommunene kan da overta de vigselsrommene som domstolene disponerer. I tillegg kan man stille større lokaler til rådighet på lørdag, som f.eks. Rådhuset, for dem som ønsker en større seremoni enn i dag. Forslag til vigselsrituale for lengre seremonier kan også utarbeides, slik at de som ønsker en ikke-kirkelig vielse, får et bedre tilbud enn i dag. I Sverige synes mange det er en ære å bli oppnevnt som offentlig vigselsmann. Det kan være en pensjonert dommer, gammelordføreren, eller kanskje en forhenværende storingsrepresentant. Jeg er sikker på at mange kunne tenke seg jobben som offentlig vigsler. Det står kanskje viktige og interessante oppgaver foran noen hver av oss dersom justisministeren vurderer å overføre vigselsrett til kommunene.