Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-01-10:
Grunnloven § 93 ble vedtatt i 1962. Men forslaget til en slik paragraf er eldre. Det ble fremmet allerede i 1952, av bl.a. representantene Rakel Seweriin fra Arbeiderpartiet og Herman Smitt-Ingebretsen fra Høyre. I dette forslaget var kravet til flertall 2/3, som ved grunnlovsendringer. Det inneholdt ingen henvisning til folkeavstemning. Forslaget ble den gangen ikke vedtatt, fordi det ikke forelå noe aktuelt behov, og fordi mange ønsket en annen utforming av forslaget. Det samme var tilfellet i 1960, da forslaget igjen var oppe. I 1962 ble det så tatt inn i Grunnloven, og da med det alternativ som foreskrev 3/4 flertall. Grunnloven § 93 gir, som saksordføreren redegjorde for, åpning for å overføre suverenitet på et avgrenset område. Den har vært brukt én gang, da vi vedtok EØS-avtalen. Men den har vært vurdert brukt ved flere anledninger, når vi har gått inn i internasjonale avtaler og organer, bl.a. Schengen-avtalen. Denne paragrafen er tatt inn for at Grunnloven ikke skal stå i veien for at Norge skal kunne være en aktiv medspiller i en utvikling mot et sterkere og mer omfattende og forpliktende internasjonalt samarbeid mellom land, for - som det heter i paragrafen - å sikre den internasjonale fred og sikkerhet eller fremme internasjonal rettsorden. Dette er en utvikling Norge har støttet helhjertet opp om i hele etterkrigstiden. En internasjonal rettsorden er særlig i små lands interesse. Den utviklingen vi har hatt siden annen verdenskrig, har skritt for skritt bygd opp internasjonale organer og avtaler, som i sterkere og sterkere grad forplikter landene som deltar. Det er en utvikling vi skal være glad for. Men det er også en utvikling som begrenser det enkelte lands handlefrihet. Og slik må det være. For det er ikke mulig å forplikte hverandre til i sterkere grad å handle kollektivt og samtidig beholde sin fulle selvråderett. Norge har undertegnet rundt 900 internasjonale avtaler som i større eller mindre grad innsnevrer denne sals handlingsrom. Når vi har gjort det, er det selvsagt fordi vi har ment det er i vår egen interesse - i noen tilfeller for å trygge vår sikkerhet, som medlemskapet i NATO og i FN er eksempler på, i andre for å sikre våre økonomiske interesser, som EØS-avtalen og WTO-medlemskapet er eksempler på. De 900 avtalene vi har inngått, er av folkerettslig karakter. Men det medfører likevel en innsnevring av vårt handlingsrom og begrenser derved reelt sett vår suverenitet. Til nå har altså § 93 bare vært benyttet i forbindelse med EØS-avtalen. Men hadde den eksistert i 1949, ville den utvilsomt ha måttet bli brukt da vi gikk inn i NATO. Men paragrafen har vært vurdert brukt ved flere anledninger, ikke bare ved inngåelsen av Schengen-avtalen i 1997. Den ble vurdert brukt ved endringene i energiloven i 2005, hvor ESA gis hjemmel til å innhente informasjon og ilegge bøter direkte overfor norske bedrifter. Og den ble vurdert brukt ved innmeldelse i den Europeiske Patent Organisasjon. Da mente juridiske miljøer at paragrafen burde benyttes, fordi det innebærer en overføring av forvaltningssuverenitet. Hvis vi ser på hva som er våre store, felles utfordringer internasjonalt - klimatrusselen, fattigdomsbekjempelse og terrortruslene - tror jeg vi alle er enige om at det er behov for mer og sterkere forpliktende samarbeid landene imellom. Det betyr at vi må ha vilje til å avgi suverenitet. Den sittende regjering trekker i Soria Moria-avtalen f.eks. opp den målsetting at FNs miljøprogram skal utvikles til en Verdens Miljøorganisasjon med sanksjonsmuligheter. Det vil bety at denne sal og alle andre lands parlamenter må være villige til å avgi noe av sin suverenitet. Vi står forhåpentligvis foran en tid da internasjonalt samarbeid blir sterkere, mer forpliktende og mer omfattende. Mot en slik bakgrunn mener jeg det ikke vil være riktig å innføre krav om obligatorisk og rådgivende folkeavstemning i § 93, slik forslaget fra Marit Arnstad og Åslaug Haga innebærer. Det ville kunne føre til en økende bruk av folkeavstemninger, også knyttet til suverenitetsoverføringer som sannsynligvis og forhåpentligvis ville være lite kontroversielle. Spørsmålet om å innføre folkeavstemning som et grunnlovfestet obligatorisk element i vårt parlamentariske system bør i tilfelle drøftes på et mer prinsipielt grunnlag. Et helt sentralt spørsmål vil jo i tilfelle være om folkeavstemningen skal være bare rådgivende eller bindende. En slik prinsipiell diskusjon legger forslaget ikke opp til. Derfor går vi inn for å avvise dette forslaget. Folkeavstemning har, som også saksordføreren redegjorde for, vært brukt svært få ganger i rikspolitisk sammenheng. Det ble brukt da vi måtte velge kongedømme eller republikk ved løsrivelsen fra Sverige i 1905. Når det gjelder vår utenrikspolitikk, har det vært benyttet to ganger, i tilknytning til våre søknader om å bli med i EU-samarbeidet. Dette har skapt en sedvane. Derfor er det heller ingen uenighet eller tvil om at det ved en tredje medlemssøknad blir en folkeavstemning. Det er heller ingen uenighet om at en folkeavstemning konstitusjonelt sett er rådgivende. Men det har aldri vært noen tvil fra Arbeiderpartiets side om at en folkeavstemning måtte respekteres, uansett utfallet. Det vil også være Arbeiderpartiets holdning ved en tredje folkeavstemning om EU-medlemskap. Derfor har utgangspunktet for oss i behandlingen av dette grunnlovsforslaget fra Inge Lønning og Julie Christiansen vært at det handler om Grunnloven og ikke om EU-spørsmålet. Forslaget vil skape en parallellitet i § 93 når det er avholdt folkeavstemning til grunnlovsendringer. En slik endring vil styrke folkeavstemningens innflytelse i beslutningsprosessen. Konstitusjonelt er ansvaret i denne sal. Suverenitetsoverføring er alvorlig, og det skal bygge på bred politisk enighet. Derfor skal mindretallsvernet være sterkt. Men når folket har fått mulighet til å gi Stortinget sitt råd, vil det politisk sett legge en avgjørende føring for behandlingen her i salen. Derfor bør det også komme til uttrykk ved at kravet til kvalifisert flertall blir noe mindre enn når det ikke har vært folkeavstemning. Utgangspunktet for Arbeiderpartiets behandling av dette forslaget har altså vært at det dreier seg om Grunnloven og ikke om EU-medlemskap. Men det er ikke alle av våre representanter heller som er enig i dette utgangspunktet. Derfor vil Arbeiderpartiets gruppe ikke være samlet ved avstemningen senere i dag. Debatten som har gått i media forut for behandlingen i dag, er etter mitt skjønn mer egnet til å tilsløre enn til å opplyse problemstillingene. Jeg tillater meg å kommentere noe av det som har vært sagt: Det er hevdet fra senterpartirepresentanter at en endring vil være et brudd med mindretallsvernet i Grunnloven. Nei, etter mitt skjønn er det i tråd med mindretallsvernet å endre Grunnloven. Det er blitt hevdet at dette skal gjøre det lettere å melde Norge inn i EU. Jeg har litt spøkefullt sagt at den oppskriften, hvorfor dette blir lettere, vil jeg gjerne ha, for den er jeg interessert i å prøve. Men nei, det gjør ikke det, for nøkkelen til et EU-medlemskap ligger i et flertall i en ny folkeavstemning. Den foreslåtte endringen i § 93 endrer ikke på denne realiteten. I innstillingen skriver mindretallet, representantene fra SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet: «Disse medlemmer vil påpeke at en reduksjon av flertallskravet i § 93 ved bruk av rådgivende folkeavstemning endrer fremgangsmåten som ble brukt ved folkeavstemningene i 1972 og 1994.» Nei, etter mitt skjønn er endringen av flertallskravet til 2/3 ikke å endre framgangsmåten. Den skal etter vår mening være den samme. De spillereglene som det er blitt presedens for i EU-saken, er at det skal holdes en folkeavstemning, og at utfallet av den skal respekteres. Selv om folkeavstemningen er rådgivende, har utfallet blitt respektert begge de to gangene saken har vært aktuell. Det vil altså være folkeavstemningen som avgjør, i hvert fall hva Arbeiderpartiets representanter skal stemme i denne sal. Det eneste denne endringen vil bety, er at det styrker folkeavstemningen som element i beslutningsprosessen. Det blir vanskeligere for et lite mindretall her i salen å stemme ned et flertall i folket. Det er den eneste realitet som endres. Da § 93 ble innført, var Senterpartiets ønske for mindretallsvernet ikke 1/4, men 1/6. Det ville innebære at 29 representanter i dagens storting skulle være tilstrekkelig til å stoppe et ja, eller en innmeldelse i en organisasjon som innebærer avgivelse av suverenitet. I 1994 ville Senterpartiet ikke klargjøre om partiet ville respektere utfallet før folkeavstemningen. SV var den gang også uklare og snakket om et dobbelt flertall, et flertall i et flertall av fylkene. Senere er det klargjort at SV vil respektere utfallet av en ny folkeavstemning. Jeg har oppfattet representanten Djupedal her i dag slik at han bekreftet den klargjøringen. Jeg håper Senterpartiet vil klargjøre det samme her i salen i dag, eller bekrefte at det de ønsker, er at et så lite mindretall som mulig her i salen skal beholde muligheten til å stemme ned et flertall i en folkeavstemning. La meg gjenta det som også står i innstillingen: Arbeiderpartiet vil respektere utfallet av en folkeavstemning, enten flertallet blir ja eller nei, enten den handler om EU-medlemskap eller et annet medlemskap. Med dette vil jeg anbefale Arbeiderpartiets representanter å støtte innstillingen.