Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-12-18:
Jeg er enig med representanten Sponheim i at dette er en ganske absurd situasjon, fordi man gjør opp status for 2008, som har vært et jubelår i rekken av flere jubelår. Når man holder opp den statusen mot Norges Banks hovedstyres begrunnelse for rentenedsettelsen i går, sier det noe om hvor kraftig skifte det er i verdensøkonomien, og hvor stor betydning det skiftet har for oss. Vi visste at vi skulle ut av en eventyrlig høykonjunktur som vi må 50 år tilbake i tid for å finne maken til, og til mye lavere vekst. Vi hadde håpet at vi skulle kunne gå inn for en myk landing, men nå vet vi at det blir en mye hardere og tøffere utfordring enn det vi visste og trodde for bare uker og måneder siden. Jeg er glad for at finanskomiteen og Stortinget er innforstått med at jeg bruker taletiden i dette innlegget, fordi jeg har lyst til å legge fram status for arbeidet med finanskrisen for Stortinget før jul. Jeg kommer ikke til å varsle nye tiltak i dag, men jeg vil gjerne invitere opposisjonen til å komme med sine vurderinger og sine synspunkter og eventuelle bekymringer for hva vi skal være ekstra oppmerksomme på i den videre håndteringen av finanskrisen, for 2009 kommer til å bli et krevende år. Det er ikke ett tiltak eller én pakke der vi kan si at nå foreslår vi det, og så går det over. Det kommer til å være et krevende år som kommer til å kreve flere tiltak, nye håndteringer og høy beredskap. Jeg er jo veldig glad så langt for at vi har hatt et godt samarbeid med Stortinget. Det ble lagt merke til at vi kom så raskt med den første pakken til bankene, at Stortinget var så raskt til å håndtere den. Det gir tillit i markedet. Det er veldig mye av det krisehåndteringen nå dreier seg om, nemlig å gjøre så godt man kan for å etablere tillit. For det er ikke penger vi mangler, det er tilliten som vi i stor grad mangler. Vi kan gjøre noe i Norge, men vi er jo også helt avhengig av hva slags tillit som nå etableres til det veldig mange land gjør, når det gjelder finanskrisen. Hvis jeg kan tillate meg å komme med en liten appell fra alle dem som er aktører i diskusjonen om finanskrisen, er det nettopp å ha det for øye at man bidrar i en debatt som dreier seg om å skape tillit, eller øke mistilliten. Det er den alvorligste økonomiske tilbakegangen vi har hatt siden annen verdenskrig, som nå rir verden. Det er ikke riktig å bruke den betegnelsen på situasjonen i Norge så langt, men vi rammes selvfølgelig også av den krisen som er internasjonalt. Vi kan gjøre mye, men vi kan ikke tro at vi kan oppveie virkningene av et tilbakeslag som er veldig alvorlig i den internasjonale økonomien. Det er en situasjon gjennom flere år med sterk og til dels lånefinansiert oppgang som har bygd opp ubalanser i økonomien i veldig mange land. Det er svakt regulerte finansmarkeder, utvikling av nye finansielle instrumenter, undervurdering av risiko i finansielle markeder og avlønning av ledere i en del av disse institusjonene som har gjort at de har hatt et meget kortsiktig og spekulativt perspektiv på det de har holdt på med. Alt dette er med på å forklare årsakene til den krisen vi har kommet opp i. I en stadig mer globalisert økonomi har man ikke balansert med tilsvarende internasjonale reguleringer av markedene. Det er på den bakgrunn vi må forstå professor og nobelprisvinner i økonomi Stiglitz' ord om at fallet for Wall Street er for markedsfundamentalismen hva fallet av Berlinmuren var for kommunismen. Det forteller verden at kapitalisme og markedsøkonomi uten tilstrekkelig regulering fra myndighetenes side og riktig regulering fra myndighetenes side gir ustabilitet. Det siste året har det vært klart at veksten er på vei ned både internasjonalt og i Norge. De økonomiske utsiktene ble kraftig forverret da uroen i finansmarkedene slo over til å bli en alvorlig krise i september i år. I en rekke land har nedgangen i prisene på bolig og andre formuesobjekter gitt behov for å redusere gjelden både i finansinstitusjoner og i husholdningene. Usikkerhet om størrelsen på og fordelingen av tap har ført til tillitssvikt i internasjonale finansmarkeder og til høye risikopåslag i penge- og kredittmarkedene. Tilgang på finansiering for banker og andre private aktører har blitt vanskeligere. Veksten i internasjonal økonomi avtar nå veldig raskt, og raskere enn OECD, IMF og andre regnet med bare for noen få måneder siden. Både OECD og IMF la i november fram nye prognoser for utviklingen i verdensøkonomien, der den økonomiske aktiviteten i OECD-området nå anslås å falle i 2009. Veksten ventes å ta seg opp igjen i 2010, men usikkerheten er veldig stor, og konjunkturtilbakeslaget kan bli dypere og mer langvarig enn det som nå anslås. Ifølge IMF, altså Det internasjonale pengefondet, er gjerne lavkonjunkturer som følger finansielle kriser, dypere og mer langvarige enn andre lavkonjunkturer. Den svake økonomiske veksten i industrilandene gjør nå også at de som lenge så ut til å ha høy økonomisk vekst fortsatt, nemlig de framvoksende økonomiene, særlig i Kina, men også i India, har avtakende vekst. I takt med at bruttonasjonalproduktveksten avtar, har sysselsettingsveksten falt, og i enkelte land har arbeidsløsheten begynt å stige. Særlig i USA har arbeidsløsheten vokst veldig raskt, men arbeidsmarkedet har også svekket seg i euroområdet og i Japan. I en rekke land har myndighetene iverksatt eller lansert planer om omfattende tiltak for å motvirke de negative konsekvensene finanskrisen har for den økonomiske utviklingen. Den raske spredningen av problemene globalt har understreket behovet for samarbeid og for at tiltak i en del tilfeller bør være koordinerte. På toppmøtet til G20-landene den 15. november ble det framholdt at for stor risikotaking, mangelfulle reguleringer i enkeltland og sterke internasjonale smitteeffekter var blant årsakene til krisen. Det ble også enighet om å innlede en prosess med sikte på å styrke regelverk, tilsyn og internasjonalt samarbeid om nettopp disse problemene. IMF er gitt en nøkkelrolle i dette arbeidet. Det er veldig viktig også for Norge å være med i prosessene og spille inn forslag om hvordan man nettopp kan regulere på fornuftig vis, slik at lignende finanskriser ikke kan skje igjen. En rekke sentralbanker har tilført ekstra likviditet, og myndigheter har gått inn og reddet finansinstitusjoner for å sikre videre drift. Sentralbankene har utvidet løpetiden for lån til bankene, lempet på kravene til sikkerhetsstillelse og økt mottakergruppen for sentralbanklån. De store sentralbankene har også iverksatt samordnede tiltak for å tilføre likviditet, og det har vært koordinerte rentenedsettelser. Flere land har etablert ulike former for stabiliseringspolitiske programmer overfor banksystemet. Det er innført midlertidige garantiprogram der staten, innenfor gitte rammer, garanterer for nye banklån eller nye lån mellom bankene. Det er også opprettet ordninger for tilførsel av kapital til banker. Det legges vekt på at bankene skal betale for garantier som staten stiller, og det kan også settes begrensninger – det er gjort i stor grad – for utlånsvekst, for lederlønninger og styrehonorarer og for utbyttepolitikken for de bankene som deltar. Interessen for å delta varierer betydelig mellom banker og mellom land. Styringsrentene er blitt kuttet kraftig både i industriland og i framvoksende økonomier, til historisk lave nivåer i flere land. Senest på tirsdag i denne uka senket den amerikanske sentralbanken styringsrenten til nær null. Renten har aldri vært så lav i USA tidligere. Også sentralbankene i bl.a. euroområdet, Sverige og Storbritannia har senket renten kraftig de siste ukene, til et nivå på mellom 2 pst. og 2,5 pst. De siste månedene har myndighetene i flere land annonsert at de vil dempe utslagene av finanskrisen også gjennom ulike former for finanspolitiske tiltak, altså tiltak over statsbudsjettet, og en mer ekspansiv politikk. Men det er ikke riktig at de fleste land har vedtatt nye pakker. Jeg skal komme litt tilbake til det. EUs stats- og regjeringssjefer ble 12. desember enige om en plan for å koordinere finanspolitiske tiltak i EU, med et mål om tiltak tilsvarende ca. 1,5 pst. av bruttonasjonalproduktene i EU-landene. Det er medlemslandene som hver for seg må foreslå og vedta nye budsjetter dersom planen skal følges opp. Fellesskapsnivået skal bare stå for en begrenset del av stimulansen, 30 av 200 milliarder euro. Det er foreløpig vanskelig å gi en presis beskrivelse av størrelsen og innretning på flere av de pakkene som så langt er foreslått i EU. Noen pakker kan strekke seg over flere år. De kan omfatte tidligere foreslåtte vedtak og ting som allerede er omtalt. Samtidig strever vi med å få full oversikt over og informasjon om innholdet i enkelthetene. Derfor er det vanskelig å gjøre opp en fullstendig status. Men la meg ta eksempler fra noen land: Situasjonen i Sverige er langt mer alvorlig enn i Norge. De forventer en arbeidsløshet på det dobbelte av det norske nivået. Statsbudsjettet for 2009 er i Sverige ekspansivt. Det er en svekkelse av det strukturelle budsjettoverskuddet på i underkant av 1 pst. av BNP fra 2008. Regjeringen annonserte 5. desember nye tiltak som skal ha en virkning på 0,3 pst. av BNP i 2009. Det er en konkret plan. Sverige er blant dem som har gjort klare vedtak. Storbritannia er også ett av de landene som har gjort konkrete vedtak. De la 24. november fram forslag til en finanspolitisk stimuleringspakke som svekker budsjettbalansen med ca. 1 prosentpoeng av BNP. Tiltakspakken er beregnet til å øke BNP med bare 0,5 pst. i 2009, fordi det viktigste tiltaket i Storbritannia er reduksjon i momsen. I Frankrike ble det annonsert nye forslag den 4. desember – også en finanspolitisk pakke som vil stimulere økonomien, men de hadde et nøytralt budsjett i bånn, slik at de ligger fremdeles med budsjettstimulanser som er under nivået på det norske statsbudsjettet for 2009. Det samme gjelder for Tyskland, som har annonsert en begrenset pakke. Men denne pakken betyr at Tyskland for 2009, samlet sett, kommer omtrent ut med en nøytral virkning i forhold til økonomien. Danske myndigheter har ikke lagt fram finanspolitiske tiltak. De har tvert imot sagt at de vil avvente den videre situasjonen, og ser for seg 2010 som det rette tidspunktet, men de har i bånn et forholdsvis ekspansivt budsjett. Så over til situasjonen i Norge. Også for Norge er det helt klart at det økonomiske bildet er svakere enn det som er lagt til grunn for 2009. Etter fem år med veldig kraftig vekst, som jeg var inne på – jeg minner om at i 2007 var veksten på over 6 pst. – vet vi nå at den blir svært lav for 2009. I nasjonalbudsjettet – og arbeidet med nasjonalbudsjettet ble avsluttet den 26. september – ble det anslått at BNP for Fastlands-Norge vil øke med knapt 2 pst. fra 2008 til 2009. Men dette var etter Lehman Brothers, vi visste at usikkerheten var veldig stor, og det står nøye beskrevet også i nasjonalbudsjettet at veksten kunne bli vesentlig lavere enn det vi la til grunn på dette tidspunktet. Foreløpige nasjonalregnskapstall viser at veksten i fastlandsøkonomien har avtatt klart så langt i år. BNP for Fastlands-Norge økte med 0,2 pst. fra 2. til 3. kvartal i år, og tilgjengelig informasjon tyder på ytterligere svekkelse i 4. kvartal. Vi ser av såkalte stemningsindikatorer både når det gjelder bedrifter og personer, at forventningene til neste år er pessimistiske nesten over hele fjøla. Vi ser også at tradisjonell eksportindustri strever med et verdensmarked som etterspør mindre. Nedgangen i samlet industriproduksjon dempes imidlertid av fortsatt økende aktivitet i de delene av næringene som leverer til petroleumsindustrien. Veksten i sysselsettingen ser ut til å ha stoppet opp utover høsten, mens ledigheten, målt ved Statstisk sentralbyrås arbeidskraftundersøkelse, har holdt seg stabil på rundt 2,5 pst. av arbeidsstyrken. Vi har imidlertid i dag fått nye tall på registrerte ledige fra Nav, som viser en betydelig økning i ledigheten. På ett år har den registrerte arbeidsløsheten nå økt med over 11 000 personer, og nivået ligger nå på vel 50 000 personer. Det er særlig personer med bakgrunn fra bygg og anlegg og industrien som nå melder seg ledige. Tilgangen på ledige stillinger ser vi også er på vei ned ved arbeidskontorene. Hva må så gjøres for å bedre denne situasjonen? La meg først ta utgangspunkt i at Norge er bedre stilt enn de fleste land. Det er ikke bare fordi vi har penger på bok og ikke trenger å bekymre oss om budsjettunderskudd i forhold til de tiltakene vi mener er fornuftige å gjøre. Det må jo en del andre land faktisk skjele til. Men det er jo også fordi vi har valgt en velferdsstat som gjør at de fleste mennesker i Norge ikke er utsatt direkte i forhold til sin egen velferd for de kraftige svingningene i markedene som vi nå ser, og den kraftige nedgangen på børsene. Det er folks sparepenger som de hadde tenkt å bruke til ungenes utdanning og skolepenger, som går tapt for mange amerikanske borgere, det er helseforsikringene som er plassert i aksjefond eller knyttet til jobben som fordamper for mange, med den usikkerheten som det betyr, det er kanskje pensjonene som er utsatt. I Norge har vi gratis helsevesen betalt over skatteseddelen. Vi har gratis utdanningssystem betalt over skatteseddelen. Vi har en folketrygd som vi har betalt over skatteseddelen. Det er en del av vår beredskap mot så sterke fall som vi nå ser i markedene. Det gjør at markedskreftene herjer mindre med oss enn de gjør med mange andre lands innbyggere. At vi har statsbanker, at vi har stort statlig eierskap i mange norske bedrifter og en stor andel av Oslo Børs, har også betydning for hvordan vi nå kan stabilisere situasjonen. Det viktigste nå – og det har det vært en god stund – er å få penge- og kredittmarkedene til å fungere normalt. Det er finansmarkedet og finansinstitusjonene som skal legge til rette for at foretak og husholdninger kan spare, låne og overføre midler på en effektiv og trygg måte. Det er markedsøkonomiens infrastruktur vi her snakker om. Bankene formidler sparekapital til investeringer og bidrar til at aktiviteter som er lønnsomme etter vanlig kredittvurdering, kan gjennomføres. Det sier seg selv at dersom tilgang til betalingsformidling og kreditt blir forstyrret, har det store konsekvenser for hele samfunnet. Det finansielle systemet i Norge og andre land har blitt utsatt for usedvanlig store forstyrrelser de siste månedene. Finanskrisen har ført til at risikopåslagene i penge- og kredittmarkedene har økt, og dette gjør at bankenes og annet næringslivs innlån blir dyrere. Samtidig har det blitt vanskeligere å få lån. Mange finansinstitusjoner og husholdninger har lidd tap og trenger å redusere gjelden sin for å tilpasse den til lavere formuesverdier, og til at risikoen ved lån nå framstår som større. Den 12. oktober presenterte Norges Bank og Regjeringen tiltak for å bedre bankenes likviditet og finansieringsmuligheter, den såkalte bankpakken. Norges Bank lanserte F-lån, eller fastrentelån, med to års løpetid spesielt rettet inn mot de små bankene. Stortinget vedtok pakken den 24. oktober. Regjeringens foreslåtte bytteordning har virket. Bankene har nå begynt å låne disse statspapirene i bytte mot obligasjoner med fortrinnsrett. Bankene kan bruke statspapirene som sikkerhet for lån, eller de kan selge dem i markedet. Dette ligner på et lån mot sikkerhet. Men bankene låner ikke penger, de bytter til seg statspapirer, og dermed låner de egentlig sikkerhet og likviditet. Dersom bankene selger de statspapirene de får låne, blir virkningen for dem ganske lik virkningen av å få lån fra staten. Men papirene må selges i et marked, og da hentes likviditeten i markedet. Rammen for slike bytter for 2008 og 2009 har Stortinget vedtatt satt til 350 milliarder kr, og løpetiden er tre år. Helt siden denne ordningen ble foreslått, har Finansdepartementet arbeidet med endringer i vilkårene for bytteordningen, slik at flere banker skal kunne delta. Det er i tråd med de signalene som ble gitt av finanskomiteen i innstillingen om pakken. La meg nevne noen endringer som er gjennomført: I proposisjonen ble det nevnt at vi ville vurdere om ordningen skulle utvides, slik at obligasjonene med fortrinnsrett også kunne ha basis i næringslån og kommunelån, i tillegg til boliglån. I de vurderingene er det konkludert, og vi har gjennomført en slik utvidelse. Det har vært ønske om at bankene også skulle kunne delta gjennom sine kredittforetak. En slik endring er gjennomført. Det står bl.a. omtalt i nysalderingen. Ordningen har fått et nytt spor, der staten frafaller kravet om sikkerhetspåfylling i løpetiden til bytteavtalene under visse forutsetninger. Det er også presisert at bankene kan benytte obligasjoner utstedt i visse valutaer når disse har sitt grunnlag i lån med sikkerhet i norske boliger og næringseiendom. Det har vært usikkerhet knyttet til tolkningen av regelverket for store engasjementer i forhold til obligasjoner med fortrinnsrett. Det problemet er nå avklart. Det betyr at flere banker kan bruke ordningen. Det er nå gjennomført fire auksjoner i bytteordningen, som har tilført bankene til sammen 42 milliarder kr. Renten har vært mellom 4,70 pst. og 5,86 pst. Så langt har så å si hele volumet gått til bytter med de lengste løpetidene. Detaljer om enkeltbankenes deltakelse er forretningshemmeligheter. De offentliggjøres ikke, men det er til nå undertegnet rammeavtaler med sju banker under denne ordningen. I tillegg er det tildelt til sammen 12 milliarder kr i lange F-lån fra Norges Bank til i alt 89 banker. Bare noen ganske få tok maksimumsbeløpet på 1 milliard kr. Tiltakene i bankpakken synes å ha hatt effekt. Pengemarkedsrenten er redusert, og påslagene utover forventet styringsrente er kommet ned. Det henger selvsagt sammen med de tiltakene som er gjort internasjonalt, og det henger sammen med disse tiltakene. Det er vanskelig å tallfeste hvordan den isolerte virkningen av vår pakke har vært, men vi kan observere at flyten i dette markedet er bedre enn før. Vi har nå lagt kalenderen for hvordan auksjonene skal gjennomføres første halvår i 2009, og volumene vil bli tilpasset etterspørselen fra bankene. Vi har mye å gå på, for vi har vide fullmakter fra Stortinget. Det er grunn til å tro at denne ordningen vil være viktig for finansieringen av bankene framover. I tillegg til selve bankpakken har Regjeringen bidratt ekstra til finansiering av næringslivet og kommunene på flere måter. Vi har økt egenkapitalen til Kommunalbanken, og vi har gitt økte rammer til GIEK og Innovasjon Norge, som har vært tema også tidligere i dag. Vi følger situasjonen i bankene nøye. Vi vet at norske banker har hatt tilfredsstillende resultater de tre første kvartalene i år. De har først og fremst merket den internasjonale finanskrisen ved en kraftig økning i finansieringskostnader og tap på verdipapirer. Jeg er kjent med at en del banker nå sikter mot en høyere kjernekapitaldekning for å sikre tilgang til finansiering til akseptable vilkår. Dersom bankene ikke får skaffet penger til akseptable vilkår, vil det også kunne føre til mer tilbakeholdenhet med å gi nye utlån. Det vil næringslivet og vanlige husholdninger i tilfelle merke. Derfor er det veldig viktig å følge med på det som nå er bankenes kredittpraksis. Kredittveksten i Norge er fortsatt relativt høy, men den er avtakende. Det er rimelig å anta at uroen i finansmarkedene og de endrede konjunktursituasjonene bidrar til at både etterspørselen etter og tilbudet av kreditt øker mindre enn tidligere. Husholdninger og bedrifter er blitt mer forsiktige i sine låneopptak, mens bankene strammer inn sin utlånspraksis. Norges Banks utlånsundersøkelse for 3. kvartal viser at bankene strammer inn i sin kredittpraksis overfor foretak og husholdninger. Bankene begrunner i stor grad innstrammingene med vanskeligere makroøkonomiske utsikter og med generelt lav risikovilje. Også bankenes egen finansieringssituasjon oppgis som en årsak til strammere kredittpraksis. Finansdepartementet har sammen med Norges Bank og Kredittilsynet høy beredskap når det gjelder bankenes likviditet og muligheter for finansiering. Det er fremdeles stor uro i markedene, men Regjeringen har vært meget klar på å si at vi er beredt til å iverksette nødvendige tiltak for å sikre tilliten til det norske banksystemet. Under hele høsten har det vært viktig å ha nær kontakt med næringene og banknæringens organisasjoner, Sparebankforeningen og Finansnæringens Hovedorganisasjon. Jeg har også tatt direkte kontakt med en del banksjefer, rett og slett for å høre hvordan de vurderer virksomheten i sin egen bank. For det er mange historier ute og går om bedrifter som ikke får lån, og det er vanskelig å skille mellom om de ikke får lån til dårlige prosjekter, som de ikke burde fått lån til, eller om de ikke får lån til gode prosjekter, som de absolutt burde ha gjennomført. Jeg tror bildet er litt sammensatt. Sparebankene sier at de låner ut til gode kunder og til gode prosjekter. Andre banker sier at de nå begynner å få større problemer. Så jeg har igjen invitert Finansnæringens Hovedorganisasjon og Sparebankforeningen – vi har møttes mange ganger i løpet av høsten – til møte hos meg for å få en så god oversikt over bankenes situasjon og utlånspraksis som mulig. Jeg ønsker å ha et best mulig grunnlag for å vurdere disse problemstillingene og eventuelt ytterligere tiltak som kan være nødvendige overfor finansnæringen. Dette er jo den typen tiltak som det ikke er mulig for meg å diskutere – hva skal jeg si – enkelthetene i offentlig, det er finanskomiteen veldig klar over, fordi det er sensitivt materiale og har betydning for markedssituasjonen. Men både Stortinget og finanskomiteen kan være oppmerksom på at vi selvsagt følger situasjonen og de rapportene vi får, nøye, og at vi mener alvor med at vi er beredt til å gjøre de tiltak som er nødvendig for å sikre tilliten til det norske banksystemet. I hele høst har det vært viktig å fokusere på å gjøre det viktigste først i krisehåndtering, gjøre det riktige på de riktige tidspunktene og i riktige proporsjoner. Vi har hatt et veldig skarpt øye for at rentepolitikken, altså pengepolitikken, også må ha rom for å virke. Det er det som er førstelinjeforsvaret i å bidra til stabilisering av produksjon og sysselsetting. Og det virker. Den rentenedgangen vi fikk i går på 1,75 prosentpoeng, er den største på over 20 år. Det er et godt svar på dårlige nyheter, for det er jo med bakgrunn i enda mer negative oppfatninger av hvordan verdensøkonomien vil utvikle seg – og dermed også hvordan norsk økonomi vil utvikle seg – at denne rentenedgangen kommer. Hvis vi skulle veksle den om, hvis effekten i forhold til hvordan det stimulerer norsk økonomi, skulle veksles om i økt oljepengebruk over statsbudsjettet, tilsvarer 1,75 prosentpoeng rentenedgang ca. 12 milliarder kr. Hvis vi legger til den prosentnedgangen som allerede har vært i to omganger, har vi nå gjennom to måneder med pengepolitiske virkemidler og rentenedgang stimulert økonomien på den måten med nesten 20 milliarder kr. På toppen av det kommer den tiltakspakken som allerede ligger i budsjettet for 2009, nemlig 14 nye oljemilliarder i forhold til hva vi har brukt i år. Så til sammen ligger det en ekstra stimulans fra 2008 til 2009 på nesten 35 milliarder kr. Det går selvsagt ikke an å si at vi har et definert rom for rentenedgang, men det har betydning hvor ekspansiv politikk man fører, for hvor stort rom man har for en rentenedgang. Og vi har holdt igjen med å foreslå nye tiltak på statsbudsjettets utgiftsside, for å være sikre på at rentevirkemidlet kunne utnyttes fullt ut. Og det viste det seg i går at det gjør det. Da kan vi konsentrere oss om neste etappe, og det er finanspolitiske tiltak. Det er jo ikke slik at det budsjettet som ligger der, har gått ut på dato i den forstand at det er forslag som ligger i budsjettet som det er behov for å reversere, for vi visste at veksten i norsk økonomi kom til å bli betydelig lavere i 2009 enn den var i 2008, så det er mer i samme retning. Vi la ikke fram for Stortinget forslag om et nøytralt budsjett, vi la fram forslag om et ekspansivt budsjett, med 14 nye oljemilliarder utover det vi nå må vurdere av tiltak. Jeg er veldig enig i mye av det Lars Sponheim sa om dette, for vi må ikke gi inntrykk av at vi kan bevilge oss ut av en situasjon med en negativ vekst i verdensmarkedet. Vi har vært plassert midt i smørøyet nå i de siste fem årene, da det har vært sterk etterspørsel etter norske varer og en voldsom vekst i eksportindustrien. Når den etterspørselen nesten faller bort – eller i hvert fall reduseres kraftig – er det klart at da vil mange i eksportnæringene merke det. Derfor må vi ha offensive tiltak over et bredt spekter, men også med betydelig fokusering på den mulige omstillingen – videreutdanning, etterutdanning, opplæring – som mange i enkeltbransjer kan ønske å gå igjennom for å være klare til ny oppgang og forhåpentligvis også en grønnere vekst enn det vi har hatt i det senere. Vi har begynt arbeidet med denne pakken, og vi kommer tilbake til Stortinget i månedsskiftet januar/februar med innholdet i den. Vi har hatt møte med Kontaktutvalget mellom Regjeringen og partene i arbeidslivet. De har kommet med mange forslag. Opposisjonspartiene er selvfølgelig også velkomne til å komme med sine forslag, og så må vi prøve å avstemme det vi nå mener er en god pakke for den situasjonen vi ser i januar, og som vi endelig konkluderer med i januar. Det vil bli lagt fram nye prognoser og nye anslag for statsbudsjettet for 2009 i forbindelse med en slik pakke, men jeg understreker igjen: Det er på meget usikkert grunnlag vi nå lager prognoser. Utfordringen for 2009 er ikke å lage prognosene, det er først og fremst å håndtere de problemene som kommer, så klokt og med så mye vett og forstand og så mye solidaritet – tror jeg at jeg vil si til slutt – som mulig, fordi denne krisen kommer ikke til å ramme det store flertallet av oss. Vi kommer til å ha reallønnsvekst, vi kommer til å ha fordel av rentenedgang. Det er de som nå føler usikkerhet for jobben sin, kanskje i kombinasjon med at de må flytte eller selge boligen sin, som er de som tar støyten, og det er derfor vi må si at 2009 må være et år i solidaritetens tegn.