Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-12:
Isolert sett er det godtgjørelsene til stortingsrepresentantene og Regjeringens medlemmer vi skal behandle i dag. Men SV vil i år, som i fjor og i forfjor, se lønns- og pensjonsordningene under ett. Vi kommer til å stemme imot lønnsøkningene, men det aller viktigste for SV er å få ryddet opp i pensjonsforholdene, pensjonsforhold som vi oppfatter som svært lukrative, nesten urimelig lukrative. Hvorfor? Jo, fordi vi mener at stortingspensjonene står i ganske grell kontrast til de pensjonsordningene vanlige lønnsmottakere har. Og når vi sammenligner våre pensjonsordninger med de ordningene vanlige lønnsmottakere har, er det fordi våre ordninger må kunne oppfattes som rimelige blant dem som vi skal representere. Og det er ikke rett og rimelig – etter vår oppfatning – at vi skal ha andre og bedre pensjonsordninger enn det vi bestemmer at andre skal ha. Hva er det som er så urimelig ved pensjonsordningene? For det første: Mens de fleste andres pensjoner er knyttet til grunnbeløpet, har stortingsrepresentantene med full pensjon 66 pst. av den til enhver tid gjeldende stortingslønn, slik stortingspresidenten også gjorde rede for. Det er denne forsamlinga som regulerer grunnbeløpet, som jo er basis for de fleste andres pensjon. Grunnbeløpet har vært underregulert i mange år, og det er dette flertallet, som ikke vil oppregulere grunnbeløpet, som nå foreslår lønnsøkninger som gjør at stortingspensjonistene får langt større pensjonsøkninger enn det vanlige folk får. Med andre ord: Med disse lønnsøkningene vil gapet mellom stortingspensjonene og vanlige lønnsmottakeres pensjoner øke. Vi er opptatt av denne underreguleringa av grunnbeløpet. Det er den som fører til at mange – og blant dem majoriteten kvinner – blir minstepensjonister og strever med å få hverdagen til å gå i hop. Da er vårt spørsmål: Når Stortinget mener at representantene fortjener gode ordninger, hvordan kan da stortingsflertallet mene at mange andre skal dårlige ordninger? For det andre: Mens de fleste har en opptjening til full pensjon på 40 år, har stortingsrepresentantene tolv år. Denne regelen er det mange gode grunner til å se på, vi vil i hvert fall at den skal vurderes. For det tredje – og det er kanskje den mest urimelige regelen: Her har vi 75-årsregelen som gjør det mulig for en representant å starte opp som 27-åring, ha sine 24 år på Tinget og så gå av med full pensjon som 51-åring. Det vil som regel denne stortingsrepresentanten ikke gjøre. Men hva skjer? Jo, reglene er slik at hvis han eller hun tar seg oppdrag – ikke som vanlig lønnsmottaker i ordinært arbeid – kan han eller hun tjene nøyaktig like mye som den utbetalte pensjonen utgjør, og pensjonen blir ikke avkortet, slik den blir for mange andre. Dette er det vi nå mener at det må ryddes opp i. Det er riktig at vi har tatt opp disse forslagene mange ganger, og når jeg hører på stortingspresidenten, fatter jeg litt håp. Jeg tror det nytter. Når han begynner å problematisere nettopp denne pensjonen og sier at vi må vente med dette til pensjonskommisjonen kommer med sine forslag, fatter jeg litt håp om at argumentene går inn. Men vi mener at vi her og nå har et sjølstendig ansvar for å gjøre noe med det. Så til lønnsøkningene: Vi stemmer altså mot de foreslåtte økningene fordi vi ønsker å se lønn og pensjoner under ett. Verken stortingsrepresentanter eller regjeringsmedlemmer skal være lavtlønte – det er helt sjølsagt. Men det er vi da heller ikke. Lønna skal gjenspeile at vi er folkevalgte, og vi gjør en viktig jobb. Motforestillingene vi møter, er at vi må sammenligne oss med ledere, og at lønna må være slik at politikken skal kunne rekruttere også fra det private næringslivet. Til det første er det å si at vi er folkevalgte. Vi er ombudspersoner. Vi skal ikke være høytlønte ledere. Så til rekrutteringsargumentet: Det er viktig med en bred rekruttering. Det er helt riktig. Men der lener jeg meg litt på hva NHOs Finn Langeland sa til VG i fjor, at lønna til stortingsrepresentantene nå er om lag den en leder av en bedrift med 5–50 ansatte i gjennomsnitt har. Lønna skulle derfor ikke være noe hinder for rekruttering, heller ikke fra næringslivets ledere. Dessuten skal politikere rekrutteres ut fra engasjement og ikke ut fra høye lønninger. Jeg ser heller ikke at det er noen problemer med rekruttering. Folk står jo i kø både for å komme inn i regjering og i storting. Så blir vi møtt med argumentet om at det er opprettet en lønnskommisjon. SV var imot denne lønnskommisjonen. Vi advarte mot avpolitisering av den beslutninga som Stortinget til sjuende og sist skal ta. Det mener vi er det som skjer. Stortingsflertallet gjemmer seg bak skjørtene til kommisjonen, rekker hendene i været og sier at de ikke kan gjøre noe. Det er altså lov å bruke fornuft, særlig når moderasjonsformaningene fra de store lønnstakergruppene er både høylytte og sterke. Vi mener at folkevalgte skal gå foran med et godt eksempel. Jeg tar opp det forslaget som ligger i innstillinga, og vil samtidig si at vi ønsker en votering som gjør det mulig for oss å stemme sekundært for Senterpartiets forslag.