Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2017-06-08:
Kommunen jeg bor i, blir dobbelt berørt av vedtakene i dag. Asker skal slås sammen med Røyken og Hurum – et godt og fornuftig lokalt forankret vedtak, til alles beste. Vi vil bli Norges femte største kommune, og lokalt er det god stemning for denne sammenslåingen. Det er bra, og Arbeiderpartiet kommer til å stemme for det. Selv vil jeg gjøre det med glede. Men med tanke på å bli viking, gjennom å bli en del av Viken, da melder helt andre følelser seg. For Akershus-kommunen Asker skal nå havne i regionen Viken, et misfoster av en region, med 1,2 millioner innbyggere i en sirkel rundt Oslo. Flere velgere har spurt meg hvordan dette har skjedd, og hvem som egentlig har funnet på det. Jeg aner ikke. En svært dårlig idé er det uansett, for det er ikke mulig å finne noen faglig begrunnelse. Disse tre fylkene har ikke felles bo- og arbeidsmarked. Da måtte i så fall Oslo ha vært med, og det er en av de få kommunene statsråd Jan Tore Sanner og hans kamphaner i kommunal- og forvaltningskomiteen har latt være helt i fred – uvisst av hvilken grunn. Rasjonelt er det ikke. Det finnes ingen felles regional identitet, det kan jeg skrive under på, som har halve slekta fra Buskerud, er vokst opp i Østfold og nå har bodd 18 år i Akershus. Dette har ingen folkelig forankring. 62 pst. av velgerne i Akershus er imot denne konstruksjonen, under 20 pst. støtter den. Det store flertallet av lokalpolitikere er imot. Fylkestinget i Akershus og Østfold er imot. Også Buskerud er imot, til slutt. De fleste kommunene er altså imot. Jeg har tro på å bruke fornuft når man skal organisere samfunnet. Jeg er en sterk tilhenger av nærhetsprinsippet. Beslutninger skal fattes så lavt nede på effektivt nivå som mulig. Derfor har vi primærkommuner, vi har fylker på regionnivå, vi har nasjonalstater, selvfølgelig, og vi har EU – for oss EØS. Diskusjoner om hvilket nivå oppgavene skal ligge på, må vi ta med jevne mellomrom. De er følsomme, særlig om kommunesammenslåinger og forpliktende internasjonalt samarbeid som EU. Noen er imot disse nivåene. Fremskrittspartiet og Høyre er imot fylker, Senterpartiet og SV er imot EU. Men man trenger ikke av den grunn slutte å bruke sunn fornuft når politikken på disse nivåene skal utformes. Dessverre er det akkurat det Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti gjør. Fornuften er på ferie, og mange her stikker hodet i sanden, forpliktet av en såkalt avtale. Avtaler gjøres i dette huset på kryss og tvers, og det er bra, vi er i vår fulle rett. Men på noen områder er det klokt med brede forlik. Og det er heldigvis tradisjon for at store reformer som skatt, pensjon og kommunegrenser sikres bred forankring, for de skal overleve skiftende flertall. I denne saken svikter regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti. Det er skuffende, særlig at Høyre nærmest har abdisert i saken om regionreform, og at motstanden mot fylkenes eksistens brukes som unnskyldning for at de ikke tar ansvar. Større fylker er i seg selv ingen dum tanke, og det er mange med meg i mitt parti som har vært tilhenger av det lenge. Men da bør grensene være fornuftige og ha god lokal forankring. Det er ikke situasjonen når det gjelder Viken. Hadde det enda vært slik at regionen hadde fått nye oppgaver av en viss størrelse, men det er jo heller ikke tilfellet – hvilket jo er bekreftet av skuffede fylkespolitikere som er blitt lovet gull og grønne skoger lenge. Og når representanten André N. Skjelstad påstår at nå vil fylkene få flere og større oppgaver enn noensinne, ja, så er det feil. Fylkene hadde sykehusene, en av de virkelig store oppgavene i samfunnet vårt. Dem har staten nå ansvaret for. De blir ikke foreslått overført nå heller. Dessverre er det noe «trumpsk» over innlegget til representanten Skjelstad, som er en som har forsøkt å forklare dette, om ikke annet. Han påsto i innlegget sitt at nå skal fylkeskommunene få ta egne beslutninger og få reell makt. I mitt fylke ville det vært stor tilfredshet om Akershus fylke fikk makt til selv å bestemme hva slag fylke det skal være. Det skal bli slutt på ovenfra-og-ned-vedtak, ble det sagt. Hva er det som skjer i dag? Jeg har sjelden sett et tydeligere ovenfra-og-ned-vedtak enn dette. Og attpåtil presterer representanten Skjelstad å uttrykke stolthet over at 19 representanter får til en regionreform. Venstre og de andre tar med andre ord ikke ansvar for at en stabilitet rundt grunnleggende organisering av samfunnet er på plass. I stedet tvinger flertallet igjennom en løsning som ikke er bærekraftig, og som neppe vil overleve lenge. Kristelig Folkeparti stemmer imot sine egne lokalt, og det er jo også til å undres over. Og Venstres Skjelstad triumferer over noe han kaller et mesterstykke. Et mesterstykke lages som kjent av kandidater som skal ta mesterbrev. Når kyndige på regionalisering, f.eks. forskere på feltet, vurderer Viken, kaller de det komisk. Konklusjonen er lett å trekke: Det såkalte mesterstykket til regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti får stryk av sensor. Jeg vil avslutte med å referere fra statsråd Sanners innlegg tidligere her i salen, men litt med motsatt fortegn – i min betydning. Han hevdet at det er et stort ansvar å ville endre det som nå vedtas, hvis det blir et regjeringsskifte. Jeg vil hevde at det hviler et enda større ansvar på dagens stortingsflertall, som tvinger igjennom noe det ikke finnes noen god begrunnelse for, og som fullstendig mangler lokal forankring.