Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-09:
Det er med glede jeg som saksordfører kan konstatere at de vesentlige trekkene i lovforslaget vedrørende erstatning etter straffeforfølgning i dag blir enstemmig vedtatt i Odelstinget. Det å drive etterforskning mot enkeltindivider og det å straffedømme er en alvorlig foreteelse. Justiskomiteen har også helt klart tatt innover seg at det å trå feil i forhold til slike avgjørelser er noe av det alvorligste vi kan gjøre. Derav uttrykket: Det er bedre at ti skyldige går fri enn at én uskyldig skulle bli dømt. I en tid hvor vi stadig peker på strafferetten og de straffeprosessuelle virkemidlene som metode for å løse samfunnets utfordringer, er jeg glad for at en samlet justiskomite nettopp ser behovet for å være strenge, klare og helt konsekvente i forhold til spørsmålet om hva som skjer når skade har skjedd, i ytterste konsekvens vil det si at man står overfor justismord. Det som over lang tid har vært et problem i forhold til norsk lovgivning, har vært at man stadig har blitt møtt med argumenter om at lovgivningen er i strid med menneskerettighetene. Det er i seg sjøl et problem, og akademisk og juridisk gjør mange store nummer ut av det, og med god grunn. Men det aller viktigste er at vi ønsker oss en lovgivning og en straffeprosess hvor man som borger i Norge faktisk kan være trygg på at man har et strafferettsapparat som gjør alt det kan for å unngå feil. Det har vi behov for i disse tider, sjøl om det ikke hjemles i menneskerettighetskonvensjonen eller andre lovverk. I så måte er det særdeles positivt at Regjeringa såpass raskt, konsekvent og klart har fulgt opp det som i hvert fall jeg som saksordfører føler er hovedtrekkene i Straffelovrådets utredning, og med det resultat at justiskomiteen samlet sett avgir en innstilling som omhandler det vesentlige i forhold til spørsmålene om erstatning etter straffeforfølgning. Det mest avgjørende punktet i forhold til dette er at grunnvilkåret for å få erstatning ikke lenger er at man skal bevise sin uskyld, noe som av flere er blitt oppfattet som et særdeles vanskelig krav å komme rundt. Det lovforslaget som man nå har til behandling i Odelstinget, bøter nettopp på dette. Det blir med andre ord ikke slik at man gjennom en prosess for å få erstatning får kastet et mistankens lys over seg. Det er slik at lovforslaget godt sikrer nettopp de situasjoner hvor det er behov for erstatning, der man blir frifunnet, der saken blir henlagt, der man har sittet fengslet i strid med menneskerettighetsbestemmelser, eller der man er blitt idømt og har fullbyrdet straffen som senere viser seg i mengde er blitt for stor, dvs. man har sittet for lenge inne eller har måttet betale for strenge bøter. Der er lovforslaget veldig klart, og det er en glede. Det er også bra at man nå har ryddet opp i reglene for utmålingen av erstatningen og også søker å skape et klart regelverk i forhold til spørsmålet om hvilken oppreisning, dvs. ikke-økonomisk erstatning som de forfulgte nå kan få et rettmessig krav på. Det er to områder det har vært strid rundt når det gjelder dette lovforslaget. Det er trist, fordi vi ved dette kunne ha søkt og fått en fullt ut enstemmig komite. Jeg er også nødt for å redegjøre kort for de områder hvor komiteen har vært uenig. Det første punktet, og det er ikke et lite viktig punkt, er spørsmålet om man kan sette ned erstatningen når man har nektet å avgi politiforklaring. Der er det slik at Arbeiderpartiet og SV mener at Regjeringen går for langt i det forslaget som nå ligger på bordet, ved å gi domstolene adgang til å sette ned erstatningen eller la erstatningen falle helt bort når man har nektet å avgi forklaring, og hvor det ikke er rimelig grunn til dette. Dette er etter vår mening en måte å krenke den åpenbare rettigheten som er nedfelt i norsk straffeprosess, til å nekte å avgi forklaring. Dette er en rettighet som er nedfelt i mange andre lands og regimers straffeprosess. Blant annet i den amerikanske grunnloven er dette en åpenbar rettighet. Det er etter vårt skjønn også i strid med menneskerettighetskonvensjonen å begrense rettigheten til å nekte å avgi politiforklaring. Det betyr ikke at vi må søke å få folk til å avgi politiforklaringer, for det gjør mennesker i stor grad. Men det ville være uriktig å «straffe dem» i ettertid ved å sette ned erstatningen, fordi det i mange tilfeller vil være nærmest komplett umulig for vedkommende å bevise overfor en norsk domstol at man hadde en rimelig grunn til å nekte å avgi forklaring. Da kan vi faktisk bringe vedkommende inn i en situasjon hvor han på mange måter føler redsel for det han skulle ha forklart, eller vi setter ham i en svært vanskelig situasjon fordi han må komme med opplysninger som nettopp danner grunnlaget for at han på et eller annet tidspunkt nekter å avgi en politiforklaring. Derfor er det trist at dette totalt sett gode lovforslag får denne flekken på seg. I den grad innlegg i stortingssalen blir brukt som rettskilder, enten det er flertall eller mindretall, vil jeg i hvert fall for Arbeiderpartiets og SVs del sterkt få fokusere på at domstolene har en mulighet for skjønnsmessig, etter rimelighetsgrunner, å legge vekt på dette. Ut fra de rettighetene som er nedfelt bl.a. i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, mener i hvert fall disse to partier at det skal man være særdeles varsom med å begi seg inn på, da dette faktisk kan være i strid med menneskerettighetsbestemmelsene. Det andre forholdet som vi har tatt opp i innstillingen, er spørsmålet om fritt rettsråd eller fri sakførsel ved de sakene som bringes inn for domstolene i forhold til dette komplekset. Der er det underlig å lese flertallets innstilling, for man baserer altså fri sakførsel nærmest på et slags suksesskriterium, at hvis man har lyktes med sin sak, kan man få innvilget fri sakførsel. Det er trist, for det første fordi det bryter med en lang tradisjon i Norge, for vi har faktisk ikke knyttet det å gi fri sakførsel til utfallet av saken. Men det er også trist fordi det kan virke bremsende i forhold til dem som åpenbart har gode saker, men som av forskjellige slags grunner ikke får noe mer erstatning ved å bringe det inn for domstolene. I så måte er dette lovforslaget et tilbakesteg i forhold til det som har vært ordinær rettspraksis. Det er bakgrunnen for det forslaget som Arbeiderpartiet og SV står sammen om, om at man også når man bringer disse sakene inn for domstolene, fortsatt skal ha krav på fri forsvarer. Jeg minner om at vi fortsatt står overfor situasjoner hvor det er folk som enten er frifunnet for ganske alvorlige anklager, det er saker som er henlagt, eller det er gjenopptatte saker, og hvor folk er påført stor lidelse av å måtte bli utsatt for straffeforfølgning, og så skal man ved siste skanse bli møtt med at man da heller ikke har krav på fritt rettsråd. Det er beklagelig i forhold til helheten i dette forslaget. Men jeg skal likevel være så pass raus til slutt og si at totalt sett har vi fått et lovforslag som er et veldig godt skritt framover, og som gjør sitt til at når vi i framtida antakelig skal vedta flere tvangshjemler og strengere straffer i dette landet, har man et sikkerhetsnett i bakgrunnen som gjør at når man trår feil, blir ikke skaden så stor, og den skal rettes opp økonomisk i den grad det kan være til noen hjelp. Til slutt tar jeg opp de to forslagene som Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til.