trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Annelise Høegh (Høyre), 2000-11-14:
Jeg synes det var et svært interessant og godt innlegg som helseministeren holdt nå. Hvis man ser bort fra den konklusjon som hans parti er kommet til, kan jeg slutte meg til det alt vesentlige av det han sa. Jeg merket meg også at helseministeren som et utgangspunkt for hvordan man skal benytte denne muligheten til et større innslag av utenlandsk behandling, sa noe slikt som at det som skal ligge i bunnen, må være at norske pasienter skal få god behandling i rett tid. Vi har nå bak oss vedtakelsen av en pasientrettighetslov som venter på sine forskrifter. Det er derfor svært viktig og interessant at helseministeren nå understreket noe som jeg langt på vei finner er en tilslutning til Høyres og vel også Fremskrittspartiets alternativ til rett til helsehjelp i den nye pasientrettighetsloven – nettopp det at når norske pasienter innenfor en rimelig tidsfrist ikke kan få behandling i Norge, skal de få det i utlandet. Jeg håper at de forskrifter som nå skal komme til den nye pasientrettighetsloven, vil følge opp det som ikke bare har vært Høyres syn, men også flertallets i sosialkomiteens innstilling, nemlig – som Asmund Kristoffersen også sa – at pasientene skal få behandling innen en medisinsk-faglig begrunnet frist. Jeg vil spørre helseministeren om han kan bekrefte det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-14:
Det er fristende å spørre helseministeren om han ville ha satt i gang denne pasientbroen hvis han ikke hadde fått dette forslaget om tilleggsbevilgning, for i så fall ville han jo ha kjørt seg opp i betydelige økonomiske problemer. Men jeg skal først og fremst konsentrere meg om en litt annen problemstilling. Sykehusenes forutsetninger for å kunne drive er at de har midler til investeringer så vel som til drift. Når det gjelder driftsmidler til sykehusene, er det svært mye i dag som tyder på at det har vært en vekst innenfor sykehussektoren som det er grunn til å se på med atskillig oppmerksomhet. Effektiviteten er heller ikke på langt nær hva den burde ha vært. Mye kan også tyde på at behandlingen skjer på et for høyt nivå, og at man med en bedre utbygd primærhelsetjeneste og tiltak rundt i kommunene kunne ha fått ned en del av liggetiden og latt noe av behandlingen skje ute i kommunene. Samtidig er det på investeringssiden helt åpenbart at en rekke av de norske sykehusene har for dårlig utstyr. Sykehusene har for dårlig bygningsmasse, og de har – på samme måte som når man skal bore etter olje i Nordsjøen – behov for betydelige investeringer for å fornye utstyr og bygninger for å bli tidsmessig og i stand til å utføre oppgavene. Man er helt avhengig av å få fornyet sykehusutstyret. Jeg registrerer at helseministeren fikk et spørsmål fra sin partikollega Asmund Kristoffersen i spontanspørretimen den 1. november. Helseministeren sa da at man var godt i gang og helt i rute med bestilling av utstyr til sykehusene. Samtidig får vi altså så sent som i dag i forbindelse med en høring i sosialkomiteen høre fra regionsykehuseierne at flere fylker er i en slik økonomisk situasjon at de ikke er i stand til å bestille utstyr. Mitt spørsmål er: Hva er helseministerens begrunnelse for at Arbeiderpartiet ikke ønsker å gå inn på en ordning med større statlig finansiering – 80 pst., som Sosialistisk Venstreparti foreslår – som jo burde være helt i tråd med et større statlig engasjement, slik Arbeiderpartiet nå har tatt til orde for.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-14:
Jeg oppfattet at helseministeren gav uttrykk for at han hadde tenkt de samme tankene om at man burde få til en behandling i utlandet. Han valgte riktignok litt andre ord, og han hadde så langt ikke fått felt ned de tankene på papiret. Man hadde så finansministerens replisering om at de tankene som helseministeren hadde tenkt, og som altså stortingsflertallet her har tenkt å sette ut i livet, var Arbeiderpartiet uenig i. Sånn sett er det fortsatt, syns jeg ved å høre på begge statsrådene, svært uklart å finne ut av hva Arbeiderpartiet egentlig mener om denne saken – om man ser det helseministeren har tenkt og som stortingsflertallet setter ut i livet, som fortjenstfullt, eller om det er slik som finansministeren gir uttrykk for, at disse tankene egentlig ikke burde ha vært tenkt. Det kan man grunne videre på. I hvert fall er det en fallitterklæring at det skal være nødvendig for Stortinget å bevilge en hel milliard kroner for å få til behandling i utlandet, når man tenker på at man har 84 sykehus i et land med et innbyggertall som ikke er høyere enn halve London. Det sier ganske mye om at vi har klart å organisere helsevesenet vårt på en måte som på ingen måte står i stil med det befolkningen burde ha krav på. Det er selvsagt behov for betydelige reformer innenfor norsk helsevesen, ikke minst i forhold til samordningen mellom sykehusnivået og primærhelsetjenesten. En rekke av de tilstander som folk havner på sykehus med i dag, har ingen ting der å gjøre, de burde ha vært behandlet ute i kommunene, de burde til dels ha vært tatt hånd om gjennom hjemmebasert omsorg med ganske enkle midler, men kommunene mangler ressurser til det. Mange pasienter burde ha vært utskrevet fra sykehus for lenge siden. Nylig var det en reportasje i NRK Nordnytt om en pasient som hadde ligget i over ett år ved Regionsykehuset i Tromsø med en infeksjon som egentlig kunne ha vært behandlet ved et sykehjem. Sånne eksempler kunne man ha kommet med mange av, men det er klart at helseministeren har betydelige utfordringer å ta fatt på, ikke bare ved å se på en overføring av sykehusene i Norge til staten, men også ved å få til et samarbeid mellom de ulike sykehusenhetene og mellom sykehus og primærnivået sånn at det blir unødvendig å gjøre det som stortingsflertallet nå må gjøre. For selvsagt kan det ikke være formålstjenlig å sette i system et behandlingsapparat i utlandet over tid, sånn at folk stadig vekk må reise stadig lenger for å få behandling for til dels banale lidelser. De fleste – det viser en rekke undersøkelser – ønsker behandling så nær hjemstedet som mulig, og da må man kunne forvente at man får til en opprustning av norske sykehus ikke minst på utstyrssiden. Dessverre ser vi at Arbeiderpartiet, som ønsker en statlig overtakelse av sykehusene, ikke ønsker å være med på SVs forslag om at en større andel av utstyrsinvesteringene skjer i regi av staten. Men man får håpe at reformiveren gjør at man også kommer på glid i forhold til økte midler både til bygningsmasse og utstyr ved norske sykehus sånn at vi hindrer at det blir behov for en varig pasientbro til utlandet.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-14:
Helseministeren snakker om ordninger som et resultat av det vedtaket Stortinget sannsynligvis fatter i kveld om å stille penger til rådighet – hva det ikke er i budsjettet. Jeg går ut fra at helseministeren også vil vurdere om det kan stilles midler – penger – av det vi i dag bevilger, til rådighet for våre eksisterende sykehus. Flere av dem har helt sikkert kontakt med sykehus i andre land. Det kan ikke være nødvendig med omfattende departementale ordninger, det er vel allerede sykehus som samarbeider med sykehus i andre land i visse tilfeller. Men det disse sykehusene mangler for eventuelt å gjøre bruk av sykehus i andre land, er penger til å betale regningene. Er det noe i veien for at man prøver å få til fleksible ordninger der eksisterende, eventuelt regionale sykehus har samarbeid med sykehus i andre land, eventuelt private, at man kan sette i gang dette langt raskere? Er det noen innvendinger mot at man ikke gjør dette for komplisert og byråkratisk, men at man ganske enkelt bruker det eksisterende apparatet og de eksisterende kanaler? Det er det første spørsmålet. Og så sa helseministeren at han likevel ville ha gjort disse tingene, uavhengig av dette vedtaket Stortinget nå fatter. Hvilke kapitler på budsjettet for 2001 refererer helseministeren til hvor han ville hatt midler tilgjengelig til å sette i verk en relativt omfattende betaling av behandlinger i andre land, hvilket kapittel på statsbudsjettet ville han benyttet, og hvilket beløp på det kapitlet hadde han tenkt å benytte til kjøp av behandlingskapasitet i andre land i 2001?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-14:
Først til bevilgningsreglementet, som jeg skjønner at både finansministeren og Arbeiderpartiets stortingsgruppe har hengt seg opp i. Finansministeren sa nå at man var veldig opptatt av å følge dette. Da må det jo være slik at hans egen regjering ved helseministeren ikke har fulgt bevilgningsreglementet, for helseministeren sa nå nettopp at han hadde planlagt å komme til Stortinget med denne ordningen ferdig utredet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Og når han nå for så vidt ved ikke å svare på mitt spørsmål har bekreftet at det ikke ligger noen penger inne i budsjettet for 2001, må jo det være en feil. Hvis statsråden allerede har planlagt å komme til Stortinget med en ordning og bevilgninger for 2001 på et senere tidspunkt, burde vel det vært varslet og tatt med i budsjettet nå, for da var det jo planlagt fra Regjeringen at det skulle brukes penger i 2001 til kjøp av behandlingskapasitet i utlandet, men at man ikke kunne iverksette det før eventuelt i juni. Men 2001 er jo også tiden fra juni til desember, og hvis Regjeringen og statsråden hadde planlagt å bruke noen midler til dette i 2001, burde det vært varslet og inntatt på et kapittel i 2001-budsjettet. Kan jeg da tolke det dit hen at enten innrømmer Regjeringen at den ikke har fulgt bevilgningsreglementet, eller så er det slik at Regjeringen ikke hadde planlagt å gjøre noe som helst med behandling av pasienter i utlandet før etter årsskiftet 2001-2002? En av disse tingene må være det riktige – enten hadde man ikke planlagt å gjøre noe før i 2002-budsjettet, eller så har man brutt bevilgningsreglementet selv ved ikke å varsle en slik bevilgning allerede i budsjettet. Og det siste spørsmålet er: Hvorfor kan ikke Regjeringen være med på å slette gjelden til norske sykehus på lik linje med at man slettet gjelden til Gardermobanen fordi aktiviteten allerede hadde funnet sted? Det var begrunnelsen til finansministeren da man skrev av 7 milliarder kr i gjeld til Gardermobanen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-14:
Det har også vært snakk om inndekning av dette. Nå kommer det vel snart en del tilleggsproposisjoner når det gjelder endelig saldering av 2000-budsjettet. Det kunne ha vært interessant å høre om finansministeren har i sitt hode sånn cirka hvor mye inntektssiden på budsjettet for 2000 blir endret i forhold til det opprinnelig vedtatte budsjett fra november–desember i fjor. Vi har i vårt forslag, som ligger til grunn for denne debatten, antydet at merinntektene i forhold til det opprinnelige budsjettet går opp mot nærmere 100 milliarder kr. Det kunne ha vært interessant å få vite om det er riktig, for da er jo det vi i tilfelle nå bruker av merinntektene, kun 1 pst. Når det gjelder utstyrsanskaffelser, som finansministeren ikke har vært inne på, ble det på vårparten, noe også representanten Ballo var inne på, gjort et nummer av at man fra flertallets side kuttet 700 mill. kr i utstyrsanskaffelser fordi de ikke ville bli benyttet. Årsaken var at fylkeskommunene ikke hadde nok midler til sin 40 pst. andel av utstyrsanskaffelsene, og man kunne si at da har det ingen virkning. Innhentinger fra sykehus som vår sosialfraksjon har gjort, har medført at vi har fått opplyst fra ca. 40 sykehus at de kunne ha kjøpt sykehusutstyr for noe over 700 mill. kr i inneværende år, men fylkeskommunene hadde ikke penger til sin 40 pst. andel. Jeg la merke til at helseministeren hele tiden snakket om fylkeskommunene der vi snakker om sykehusene. Når dette er situasjonen og når staten har slik pengerikelighet, synes ikke da også finansministeren at det ville være forsvarlig å endre denne fordelingen av sykehusutstyrsanskaffelser? Vi har sluttet oss til et forslag fra SV for inneværende år om en fordelingsnøkkel på 80 pst. på staten og 20 pst. på fylkeskommunene, og selv foreslår vi i vårt budsjett for neste år 90-10. Hvorfor er Regjeringen så imot å gjøre det lettere å skaffe utstyr til norske sykehus til beste for pasientene?
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2000-11-14:
Eg blir ein smule forvirra ved å høyra på dei ulike innlegga frå leiaren i finansfraksjonen og no frå helseministeren Tore Tønne. Eg hadde inntrykk av at då leiaren i finanskomiteen hadde innlegg i dag, var han veldig klar på at dette ikkje kunne settast i gang i inneverande år, og eg siterer òg frå Arbeidarpartiet sine merknader i innstillinga: «Disse medlemmer viser til svarbrevet fra finansministeren» … «der det sies at det ikke vil være mulig å få effekt av en slik ordning i inneværende år, men at mye av rammeverket rundt en ordning kan klargjøres i år, og at «ordningen skal kunne være operativ det meste av 2001».» Då legg ein frå Finansdepartementet si side i grunnen klare føringar. Eg reknar med at svara om at dette ikkje kan vera operativt i år, gjekk innom helseministeren før dei vart sende vidare til finanskomiteen. Men no seier plutseleg helseministeren her i dag at dette kan settast i gang i inneverande år. Det synest eg er kjempebra! Og då er spørsmålet mitt eigentleg: Er ikkje helseministeren glad for at det kan gjerast på denne måten, og at han kunne få desse pengane til å setta i gang dette arbeidet fortare? Eg er i alle fall veldig glad for at pasientane får hjelp fortare enn dei ville ha fått dersom ein skulle gått den vegen og dei rundane helseministeren signaliserte. Har då dette forslaget frå Carl I. Hagen og det at ein ser at det blir fleirtal for det, fått fortgang i prosessen, slik at pasientane får hjelp og operasjon i år 2000 og ikkje må venta til langt ut på året i 2001 for å få denne hjelpa? Kva har forandra situasjonen, og kvifor er det forskjell på det helseministeren no seier, og det leiaren i finanskomiteen, Dag Terje Andersen, sa tidlegare i dag – og òg det som står i innstillinga?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Når det gjelder spørsmålet om Gardermobanen, var, hvis jeg ikke erindrer feil, også representanten Foss inne på den avgrensningen i sitt svar til representanten Hagen. Det å slette gjeld fra staten til staten er unektelig noe annet enn å slette gjeld som andre organer enn de statlige har, der en ikke i samme grad har anledning til å påvirke virkningen på annen aktivitet. Det er helt åpenbart at virkningen av å slette gjeld i fylkeskommunesektoren eller i kommunesektoren har en annen virkning enn å slette gjeld som et statlig selskap har til staten for virksomhet som allerede har funnet sted. Så til spørsmålet om bevilgningsreglementet. I den utstrekning Regjeringen har tatt standpunkt til at man skal gjennomføre et tiltak fra et fast tidspunkt, er det selvsagt slik at det skal det opplyses om og tas høyde for i budsjettet. Helseministeren har redegjort for at han var i ferd med å forberede et grunnlag for å ta et slikt standpunkt og ville komme tilbake når han mente at saken var tilstrekkelig forberedt. Han gjorde klart at det kunne skje enten i en proposisjon eller i revidert nasjonalbudsjett. Da ville det selvsagt også være slik at Regjeringen måtte skaffe rom for en slik aktivitet. Og la meg minne om at denne regjeringen har ikke akkurat vært beskyldt for at vi ikke har vært i stand til skaffe rom for den aktivitet som vi mener det er behov for å iverksette. Jeg kan derfor forsikre representanten Hagen om at det ville vi ha sørget for å få til.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
La meg først si at jeg kan ikke se at det på noe punkt finnes noen grad av motstrid mellom det helseministeren gav uttrykk for, og det jeg gav uttrykk for, og heller ikke noen motstrid mellom det vi som representanter for Regjeringen gav uttrykk for, og det standpunkt Arbeiderpartiet har under behandlingen av saken i denne salen. Og da må jeg få lov til å referere til Arbeiderpartiets merknader i innstillingen, hvor det står: «Disse medlemmer går inn for at det gis mulighet for at pasienter skal få nødvendig helsehjelp, innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinsk faglig skjønn, i utlandet. Disse medlemmer mener derfor at det vil være naturlig at en betydelig økning i omfanget av kjøp av operasjoner i utlandet knyttes opp til Stortingets ordinære behandling av statsbudsjettet for 2001.» Med andre ord: Det er jo ikke slik at Arbeiderpartiet eller Regjeringen har uttrykt at man er imot et økt omfang av behandling i utlandet. Tvert imot har Arbeiderpartiets representanter i komiteen og både helseministeren og jeg i denne debatten understreket at Regjeringen mener at det vil være riktig med et økt omfang av slike behandlinger. Helseministeren har også gjort kjent at han var i ferd med å forberede et grunnlag for det. Det står selvfølgelig ikke i motstrid til at jeg har understreket at det må ses i forhold til den ordinære bevilgningspraksis, og at man holder seg innenfor Stortingets bevilgningsreglement, og hvis det skal være aktivitet som finner sted i 2001, hører det hjemme i budsjettet for 2001 eller innarbeides i løpet av året i budsjettet for 2001, slik helseministeren har sagt at han var åpen for å vurdere når hans utredningsarbeid var sluttført. Dette gav Regjeringen uttrykk for, og dette er hva Arbeiderpartiets fraksjon i komiteen har gitt uttrykk for. Jeg kan derfor ikke se at det finnes noen slik motstrid som representanten gir inntrykk av.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
En bevilgning på 1 milliard kr burde selvsagt ha vært dekket inn. Det burde ha vært bevilget på budsjettet for 2001 og sett i forhold til den ordinære budsjettbehandling for 2001, slik at det ble bevilget i det året aktiviteten finner sted. Det er også det Stortingets bevilgningsreglement tar sikte på å ivareta for å sikre en forsvarlig budsjettbehandling. Jeg konstaterer at et flertall i Stortinget velger å bevilge beløpet på budsjettet for 2000. Et flertall i Stortinget velger også å gjøre det overførbart. Jeg tar som utgangspunkt at det er Stortingets vilje. Arbeiderpartiets stortingsgruppe har gitt uttrykk for at man er uenig i det syn. Regjeringen tar Stortingets flertallssyn til etterretning.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
Nå er det jo som kjent slik at Arbeiderpartiet har noe romsligere rammer for fylkeskommunenes generelle aktivitet enn det Fremskrittspartiet har, så jeg tror ikke forskjellen i mulighet til å finansiere er vesentlig dårligere med Arbeiderpartiets opplegg, snarere tvert imot. Når det gjelder spørsmålet om utstyrsanskaffelse, må jeg ellers vise til at det i forbindelse med revidert budsjett ble vist til overføringer fra tidligere år, som var en viktig årsak til behovet for mindre bevilgninger for inneværende år. Så tar representanten Hagen opp sitt tradisjonelle synspunkt om at inntektene øker. Ja, det gjør de, inntektene øker betydelig som følge av høye oljeinntekter. Men hvis man skulle følge representanten Hagens resonnement, skulle vi jo innrette vår økonomiske politikk i tråd med svingende inntekter på statsbudsjettet – opp når oljeprisen gikk opp, gitt en fast produksjon, og ned når oljeprisen gikk ned. Dette er også en viktig illustrasjon på hvorfor Fremskrittspartiets, for ikke å si Hagens, økonomiske politikk ville føre så galt av sted. Arbeiderpartiets og alle de andre partiers standpunkt når det gjelder innretning av den økonomiske politikken er jo at man må innrette den slik at man bruker så mye penger som økonomien er i stand til å ta imot, og ikke som Hagen gir uttrykk for, at det er bare å pøse på uavhengig av om det er ressurser i samfunnet som er egnet til å ta imot denne pengebruken eller ikke. Og derfor er resultatet av Fremskrittspartiets økonomiske politikk at prisene vil øke og at rentene for folk flest vil øke. Fremskrittspartiets økonomiske politikk er en oppskrift for at unge mennesker skal få betydelige økonomiske problemer som følge av høyere rente, med det resultat at mange vil måtte gå fra sine hus. Det er en økonomisk politikk som Arbeiderpartiet er uenig i, det er en økonomisk politikk som jeg konstaterer at alle andre partier i dette hus unntatt Fremskrittspartiet er uenig i. Det tror jeg det norske folk bør være svært takknemlig for.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2000-11-14:
I den utstrekning det måtte bidra til å gjøre det klarere for representanten Lønning, vil jeg nok en gang gjenta at Arbeiderpartiet er for økt behandlingskapasitet i utlandet, men samtidig for å betale regningen – ikke for å omgå budsjettreglementet ved å bevilge i et år hvor pengene ikke blir brukt. Når det gjelder spørsmål om improvisasjon, blir mitt motspørsmål til representanten Lønning: Hva er Høyres syn? Representanten Foss gjorde i sitt innlegg og i det etterfølgende replikkordskiftet det klart at hans ambisjon var at man skulle ha tilstrekkelig kapasitet i Norge til å behandle de pasienter det er behov for å gi behandling, ikke at målsettingen skal være et varig behandlingstilbud i utlandet. Det synes jeg er en mer konstruktiv tilnærming. Så registrerer jeg at Stortinget ikke har endret pasientrettighetsloven ved denne behandlingen. Regelverket i loven står fast. Helseministeren har imidlertid gjort klart at man ønsker å utvikle en ordning slik at man kan gi et bedre tilbud til pasientene. Men det at man gir tilbud til de pasienter som har et behov, er ikke det samme som at man etablerer en lovfestet rettighet for disse pasientene som de kan henvise til. Dette er et skille som jeg synes er vesentlig, og som det også er viktig å ha med seg i den videre behandling. Samtidig er det viktig i dag når de ulike partier i denne debatten diskuterer hvem som vil gjøre slik og hvem som vil gjøre hva, å konstatere at det er et enstemmig storting som står sammen om ønsket om å gi en økt behandlingskapasitet for at de pasienter som har behov for det, skal få behandling. Men det er altså en ulik oppfølging av det bevilgningsreglement som så langt jeg vet, et enstemmig storting i utgangspunktet har vedtatt.
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-14:
Jeg lyttet med stor interesse til innleggene både fra helseministeren og fra finansministeren. Men jeg kunne jo ikke unngå å bli slått av at det var en påtagelig forskjell i tilnærmingen, for så vidt som helseministeren kom med alle de gode argumentene for den konklusjonen som et flertall i komiteen har tilrådd, også regjeringspartiet, nemlig at det er riktig å åpne for en betydelig satsning på behandling utenlands, mens finansministeren kom med alle motforestillingene som logisk egentlig bare kunne føre til én konklusjon, nemlig et absolutt nei til det samme. Nå er jo dette et indremedisinsk problem for Regjeringen som for så vidt ikke behøver å bekymre Stortinget. Jeg går ut fra at det forhold at regjeringspartiet har sluttet seg til det flertallet i komiteen som går inn for dette, betyr at det er helseministerens standpunkt som er Regjeringens standpunkt i saken. Men jeg har lyst til å spørre, fordi jeg la merke til at helseministeren i sitt innlegg brukte som begrunnelse for riktigheten av å satse på behandling utenlands at det kan ha utgangspunkt i, som han sa, «rene kapasitetsproblemer i Norge». Og nå har flertallet i innstillingen fra komiteen brukt formuleringen at de «går inn for at det gis mulighet for at pasienter skal få nødvendig helsehjelp, innenfor en tidsfrist knyttet til forsvarlig medisinsk faglig skjønn, i utlandet.» Dette er nøyaktig ordlyden i det standpunkt som Høyre fremmet i forbindelse med pasientrettighetsloven, og det at flertallet nå har sluttet seg til denne formulering, burde jo bety at man i realiteten mener at dette for fremtiden skal være et prinsipielt begrunnet standpunkt. Eller er det Regjeringens oppfatning at dette er et betinget standpunkt knyttet til fluktuasjonen i oljeprisene på verdensmarkedet? Er det slik at dette for fremtiden skal ligge til grunn for norsk helsepolitikk, eller er det fra Regjeringens synspunkt en ren improvisasjon?
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-14:
Jeg tar til etterretning at finansministeren er enig med helseministeren og helseministeren med finansministeren, og at Regjeringen er enig med Arbeiderpartiets stortingsgruppe. Det jeg ikke fikk helt klart for meg, er hva man er enig om. Det var derfor jeg stilte spørsmålet, men jeg fikk ikke svar på det. Er man enige om at dette skal være en prinsipielt begrunnet politikk for fremtiden, eller skal det være en improvisasjon for ett budsjettår? Grunnen til at jeg stiller spørsmålet, er at da vi behandlet pasientrettighetsloven, inngikk den daværende sentrumsregjeringen og Arbeiderpartiet et kompromiss som førte til at vi nå har en ganske underlig lovformulering som sier at pasienten har rett til behandling innenfor fastsatt frist dersom det finnes kapasitet. Det er den underligste juridiske definisjon av en rettighet som vi har i det norske lovverk. Derfor la jeg merke til at helseministeren i sitt innlegg brukte formuleringen at «rene kapasitetsproblemer i Norge» kan være en begrunnelse for at vi kjøper behandling utenlands. Det er nettopp der man går langt utover den lovformuleringen som Arbeiderpartiet og sentrum inngikk kompromiss om. Og det er etter mitt skjønn et meget interessant spørsmål for norske pasienter. Betyr dette at man ved nærmere ettertanke har kommet til at det bør være en pasientrettighet, uavhengig av hvorvidt kapasiteten i det hjemlige norske systemet til enhver tid er stor nok eller ikke? Bør den enkelte pasient uavhengig av det ha en rett til forsvarlig medisinsk behandling innenfor en medisinsk fastsatt tidsfrist?
Inge Lønning (Høyre), 2000-11-14:
Finansministeren reiste i sitt siste replikksvar spørsmålet om Høyres standpunkt primært er at vi skal ha tilstrekkelig kapasitet i vårt hjemlige norske helsevesen, eller om det primært er at vi på permanent basis skal sende pasienter ut. Svaret er ingen av delene. Høyres prinsipale standpunkt er at det er pasientens behov som skal være utslagsgivende. Det var nettopp derfor vi gikk inn for en definisjon av pasientens rett til behandling, som skal sikre at pasienter, når de lider av alvorlige sykdommer, skal være garantert at de får behandling til rett tid. Etter vårt skjønn er dette nemlig en del av det forsvarlighetskriteriet som legeloven legger til grunn. Hvis behandlingen ikke gis til riktig tid, er den heller ikke legemessig forsvarlig, for da innebærer det at utsiktene til et positivt resultat for pasienten er betydelig dårligere enn dersom behandlingen blir gitt til rett tid. Vår tankegang er også den at hvis man hadde definert dette som en rettighet for pasientene, ville det i seg selv legge et betydelig press på Stortinget i retning av å følge opp utbyggingen av helsetilbudet hjemme. Det er klart at ingen er interessert i at store midler over tid skal brukes til å kjøpe helsetjenester utenlands dersom det er mulig å skaffe tjenestene bedre og eventuelt også billigere hjemme. Men da ville lovgiveren ha lagt en betydelig forpliktelse på seg selv når det gjelder den andre siden ved Stortingets virksomhet, nemlig den bevilgende myndighet. Utgangspunktet må etter mitt skjønn prinsipielt være brukernes behov. Det er derfor vi har en helsetjeneste, og det er derfor vi eventuelt kjøper inn helsetjenester utenlands – det er fordi brukerne har et behov. Derfor er svaret at det prinsipale standpunkt hverken er å tviholde på utbygging av vårt hjemlige helsevesen eller å kjøpe tjenester ute. Det prinsipale standpunkt er at alle norske pasienter som har behov for forsvarlig medisinsk behandling, skal få det behovet dekket.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-11-14:
Jeg tror det i dagens situasjon er riktig å bevilge 1 milliard kr til behandling i utlandet for å få redusert ventelistene ved norske sykehus. Vi ønsker rett og slett ikke at pasienter, mange med smertefull sykdom, skal vente unødig lenge på behandling dersom vi kan tilby denne i utlandet. Men det må være målet snarest mulig å tilby slik behandling i Norge. Dette må skje av hensyn til pasienten, fordi den smule erfaring vi har med fritt sykehusvalg, tilsier at de fleste ønsker behandling i nærheten av hjemstedet. Det er dessuten ikke alle tilstander som egner seg for eller alle pasienter som ønsker seg behandling i utlandet. Men også av hensyn til norsk helsevesen er det viktig å ta sikte på full behandlingskapasitet i Norge. Vi må ha et helsevesen som gir landets innbyggere det tilbud de trenger her i landet. I den utstrekning vi eksporterer pasienter, eksporterer vi også erfaring og kompetanse som vi gjerne skulle hatt i vårt eget helsevesen. Det er også et tankekors at det rapporteres om ledig kapasitet ved norske sykehus. Et annet viktig moment er at Norge er i en særdeles heldig situasjon med hensyn til lav forekomst av resistente og multiresistente bakterier. Andre land, også i Europa, har til dels mye høyere forekomst av slike mikrober. 5-10 pst. av innlagte pasienter får gjerne sykehusinfeksjoner, og sykehusbakterier er ofte blant de mest resistente. Det er derfor fare for at multiresistente mikrober følger med på lasset når pasienter kommer hjem fra utlandet etter behandling. Dette krever bakteriologisk overvåking og eventuelt behandling ved hjemkomsten, og behandling av infeksjoner med multiresistente bakterier er kostbar og dessverre ikke alltid vellykket. I denne sammenheng kan det nevnes at et tiltak i forslag til handlingsplan for å motvirke antibiotikaresistens er å samarbeide med andre land om å påvirke EUs legemiddelmyndigheter til å innta en strengere holdning til godkjenning av antibiotika. Disse forhold må vi være forberedt på når vi velger å sende pasienter til utlandet. Konklusjonen må være at vi ikke bygger opp et apparat som bidrar til å sementere behandling i utlandet som en del av norsk helsepolitikk, men at vi gjør det vi kan for å øke kapasitet og aktivitet i helsevesenet i Norge, slik at vi selv kan ta oss av dem som trenger behandling.
John Dale (Senterpartiet), 2000-11-14:
Eg røysta feil. Eg skulle ha røysta for.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
På vegne av Vidar Kleppe, Terje Knudsen, Steinar Bastesen, Torbjørn Andersen og meg selv vil jeg fremlegge forslag om et landsdekkende værradarnett.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
På vegne av Kenneth Svendsen, Ulf Erik Knudsen og meg selv har jeg den glede å fremsette et forslag om å redusere skjemaveldet lagt på næringslivet av det offentlige.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Nærings- og handelsdepartementet har kommet med et forslag om at Regjeringen skal gis fullmakt til å gjennomføre en delprivatisering av AS Olivin med den hensikt å redusere statens eierpart ned mot 51 pst. i selskapet. Finanskomiteen har parallelt med dette behandlet et Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet som går langt lenger, fordi det innebærer full statlig avvikling av hele eierengasjementet i virksomheten. Sentrumspartiene støtter Regjeringens maksimumsgrense for nedsalg. Fremskrittspartiet og Høyre er de eneste partier som går inn for en helprivatisering. Vi har nemlig den mening at staten ikke bør ha som oppgave å være hovedaksjonær i spekulativ forretningsvirksomhet, men komme seg ut av virksomheten snarest mulig. Vi mener det ikke skal være en offentlig oppgave å ivareta vanlige samfunnsborgeres verdier på denne måten. Den virksomhet som er liv laga, bør private stelle med. Selv om Olivin ikke har beslaglagt mye tid fra statsadministrasjonen eller hatt de store behov for kapitaltilførsel, mener vi statsaksjeselskapsformen kan være et stengsel for bedriftenes utviklingsmuligheter og markedstilpasninger. Med private eiere og investorer i majoritet, vil man få større muligheter til å være i forkant av utviklingen og være mest mulig profesjonell for å øke mulighetene til profitt. Stikkord vil være ansettelse av dyktige kommersielt innstilte ledertyper i toppstillinger, stram kontroll av kostnader og økt vekt på produktivitet. Det er vel kjent at Olivin har vært en økonomisk suksess. Men selv om selskapet står sterkt, er det avhengig av markedsforholdene i stålindustrien. En økende produksjonskapasitet hos konkurrerende olivinprodusenter kan gi økt konkurranse om priser og markedsandeler i årene som kommer. Ved å slippe til private eiere kan selskapet bedre sin konkurransedyktighet ved samordningsgevinster på områder som markedsføring, logistikk og teknisk kompetanse. Felles løft for produktutvikling, forskning og alternative anvendelsesområder kan gi nye muligheter. Jeg har liten tro på at Regjeringens modell med fortsatt statlig eiermajoritet vil bety et like aktivt eierskap og pådriverrolle til utvikling, internasjonalisering og effektivisering av virksomheten som et privat majoritetseie vil gjøre. Gjennom et begrenset nedsalg vil private som tildeles minoritetsposter, i sterkere grad kunne betrakte dette som finansielle investeringer enn hva det ellers ville ha vært. Det bør også tas med som et salgsargument at privat eierskap gjennom helprivatisering betyr redusert offentlig innblanding. Det kan bidra til at Stortinget slipper å behandle mange industrisaker. De politiske partier i denne sal vil gis mer tid til generelle industripolitiske spørsmål, og det vil være å foretrekke, slik vi ser det.
Lars Sponheim (Venstre), 2000-06-16:
I dette fasjonable selskap vil jeg få legge fram et forslag på vegne av Einar Steensnæs, Johan J. Jakobsen og meg selv om større åpenhet og innflytelse i EØS-arbeidets beslutningsprosesser.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det var i grunnen godt ment da jeg viste til at det var riktig som Fremskrittspartiet sa, at revidert skal være en gjennomføringsmelding. Det er mulig hun var litt overrasket, at det var derfor jeg fikk replikken tilbake på den måten som jeg nå gjorde. Når det gjelder omkamper, mener jeg at det er direkte feil. Poenget er at vi mener at de 3,5 milliarder kr er netto utgiftsøkning, for vi snakker egentlig om 5,5 milliarder kr. Jeg snakket om det nettobeløpet som stod igjen etter f.eks. økte avkastninger og andre inntektsøkninger som har kommet, og vi mener ut fra erfaring som er gjort før, så sent som i 1998, at det er viktig at vi holder oss til den rammen som vi har sagt er forsvarlig. Derfor er det ikke omkamper som ligger i budsjettet. Det er noen nødvendige kutt som ligger der for å få til denne inndekningen. Det er faktisk sånn at jeg den dagen revidert ble lagt fram, sa at vi kommer til å legge stor vekt på å holde den samme orden som Regjeringen har lagt opp til, men vi er villige til å diskutere hvert eneste kutt i forhold til andre alternative kutt. Da er det ikke snakk om politiske omkamper, det er snakk om noen nødvendige inndekningsbehov som vi har satt oss helt åpne for å diskutere alternativer til. Så er det et paradoks, eller litt pussig, at Anders Langes gamle parti nå faktisk har lagt seg på et høyere forbruk enn SV i revidert. Det er litt av en prestasjon egentlig av et parti som er skeptisk til offentlig sektor, i budsjettsammenheng å klare å legge seg så høyt at de får SV til å framstå som relativt moderat. Det er godt gjort. Men det betyr ikke at vi ville fått til et ansvarlig økonomisk opplegg hvis det Fremskrittspartiet har lagt fram, skulle vært i nærheten av å bli vedtatt.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Jeg skal være forsiktig med å komme inn på det som Svarstad Haugland nå kalte forhandlingene, som vi vel var enige om var samtaler, ut fra sentrums ønske om begrepsbruk. Jeg skal absolutt ikke komme inn på de samtalene vi hadde, fordi nesten det eneste vi egentlig ble enige om, var at vi ikke skulle rapportere noe særlig fra de samtalene. Men når det blir antydet at det ikke var vilje hos oss til å strekke seg, så er det relativt langt fra den virkeligheten vi opplevde som forhandlet. Vi strakk oss allerede i utgangspunktet mye lenger enn det som var startpunktet for forhandlingene om det ordinære budsjettet. Da sier jeg ingen tall, ingen detaljer, men det viser hvem som har vist forhandlingsvilje. Selv om jeg har sagt at vi har kjørt slalåm, så er jo det et begrep om skiftende flertall i revidert. Men jeg må nok si at jeg i lange perioder i langt større grad hadde følelsen av å drive forfølgelsesritt, at jeg på en måte syklet etter sentrum med sjekkheftet for å prøve å finne felles inndekninger på en del gode ønsker. Jammen klarte vi det til slutt, slik at vi kunne sluttføre denne idrettsøvelsen med slalåm. Når det gjelder ubetalte regninger, bruker vi begrepet «ubetalte regninger» på regninger som ligger der og ikke er betalt. Det er ikke dermed sagt at de regningene ikke ville ha vært der med andre regjeringer. Når det gjelder sykehusøkonomien, var det noe den forrige regjeringen burde ha visst om da de la fram sitt budsjett. Stortinget påtalte det, og en skulle komme tilbake til det i revidert. Når det gjelder Kosovo, var det også slik at det var budsjettert for et halvt år. Det er jo én måte å gjøre det på, og det gjorde for så vidt Stortinget. Men der visste vi at det kom tilleggsregning. Når det gjelder folketrygden, er det rett og slett anslagene som har vært for lave, og det kan vi ikke kritisere den forrige regjering for. Jeg presiserte for øvrig at skatteforslaget var ment å skulle virke fra neste år, så jeg tror den delen av replikken rett og slett var en misforståelse.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Når det gjelder å forklare ting for «forvirrede observatører», som representanten Foss kalte det, er jeg noen ganger litt i tvil om hvorvidt enkelte – da tenker ikke jeg på de miljøene som Foss nevnte, men enkelte debattanter i diskusjonen om pengepolitikken i Norge – egentlig nødvendigvis er så «forvirrede observatører». Jeg tror noen av dem er observatører som ønsker å forvirre, og noen ønsker rett og slett et annet system enn det solidaritetsalternativet vi har stått for, og som det har være bred dekning for i Stortinget. Sitatene fra statsministeren var gode. Jeg berørte akkurat det samme i mitt innlegg når det gjaldt pengepolitikken og de signaler som ligger i revidert på det – altså ingen nye signaler på det området. Men det er klart at noen mener noe annet. Det fins selvfølgelig folk på den ytterste høyrefløy, f.eks., som gir jamt rakkern i hvordan arbeidsledigheten utvikler seg. Det overordnede målet med solidaritetsalternativet er å holde høy sysselsetting og klare å gjøre det uten at vi får inflasjonspress. Det er vanskelig. Men når høy sysselsetting er det overordnede målet, må vi prøve å få til sånne ting. Det er klart at noen heller vil la humla suse, renta flyte og la ledigheten bli det den blir. Men det er noe annet enn det vi står for, rett og slett. Så kan det knapt overraske noen at Foss mener at vi strammer inn for lite i revidert. Hadde vi strammet inn en milliard til, hadde Foss antakeligvis allikevel ment at vi strammet inn for lite. Men jeg har konstatert – og jeg må innrømme med noen grad av tilfredshet – at sentralbanksjef Gjedrem faktisk påpekte at man i finanspolitikken i denne omgangen hadde gjort jobben sin. Det syns jeg er en viktig tillitserklæring. Han er jo ikke akkurat kjent som noen uansvarlig ramp, den samme Gjedrem.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Jeg er usikker på om det egentlig var en misforståelse. Det første som representanten Hagen nå refererte til, var akkurat det samme som jeg sa. Så jeg er litt usikker på hva som var misforståelsen i det. Det var det nettobeløpet jeg snakket om. Så har jeg brukt en del andre replikker til å si at jeg ikke tror det er bra at vi nå heller mye mer penger i tillegg inn i økonomien. Det var det vi ville gjort hvis vi i tillegg skulle tatt justeringer i skatteinntektene og lagt inn på toppen. Men netto inndekningsbehovet var det jeg nevnte som 3,5 milliarder kr, og for så vidt var representanten Hagens gjennomgang en bekreftelse på nettopp det.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Jeg synes at det etter at representanten Svarstad Haugland og andre herværende gikk ut av regjeringskontorene, i hvert fall en god stund var slik at vi kunne konstatere at det var en del felles forståelse mellom oss og de som hadde gått ut av regjeringskontorene, om hva som er de reelle politiske og økonomiske utfordringene. Det har bl.a. kommet til syne ved at både Svarstad Haugland og andre tidligere regjeringsmedlemmer har understreket behovet for å finne brede, samlende løsninger f.eks. på folketrygdens framtid, fordi det er viktige fordelingspolitiske spørsmål. Nå er det nok slik at vi i de siste dagenes diskusjon om utjamningsmeldingen, kommuneopplegget og slikt kanskje har hatt litt inntrykk av at den forrige regjeringens mest ekspansive periode åpenbart har vært etter at den gikk av. Det begynner å komme løfter langt utover de rammer den forrige regjeringen selv fant forsvarlig tidligere, men la nå det ligge i denne omgangen. Jeg vil heller spørre Svarstad Haugland om de fordelingsmessige virkningene av de få forskjellene som faktisk er mellom oss og sentrumspartiene i revidert nasjonalbudsjett. For eksempel vet vi at mange nye landsmenn har tilpasningsvansker på arbeidsmarkedet, det blir ofte sagt de er de svakeste i samfunnet, i hvert fall de svakeste i forhold til det å komme inn på arbeidsmarkedet. Hvordan kan det forsvares at de som har det vanskeligst på arbeidsmarkedet, nå skal rammes av at sentrumspartiene faktisk vil kutte i arbeidsmarkedstiltakene bare noen få dager etter at vi har diskutert utjamning? Hvordan kan Svarstad Haugland på samme grunnlag forsvare at det samtidig for neste år blir lovet 2,5 milliarder kr i skattelette til de som har mest fra før? Er dette god fordelingspolitikk?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Komiteleder Andersen innledet med å henvise til det store etterslepet som han mente lå etter den forrige regjeringen. Han nevnte at dette var et beløp på ca. 3,5 milliarder kr, og at det var helt avgjørende at man nå dekket dette inn for å bevare stramheten i økonomien. Samtidig kom dette lille sleivsparket om at vi fant det nødvendig å gjenta 75 ganger i innstillingen at det faktisk er en budsjettrevisjon vi driver med. Det er jo fordi dette ikke er en budsjettrevisjon fra Regjeringens side, men et forsøk på utallige omkamper, et forsøk på å foreslå kutt på utallige områder som ligger langt utover den definisjonen av revidert som Dag Terje Andersen nå kom med. Men i og for seg nok om det. Disse «småtingene» som beløper seg til 3,5 milliarder kr i en økonomi på over 500 milliarder kr, kunne vi f.eks. ha dekket inn gjennom de økte skatte- og avgiftsinntektene som staten har fått i samme periode som disse utgiftene har påløpt. Det er et beløp på 5,5 milliarder kr. Men de pengene later Regjeringen som om ikke er kommet inn, eller ikke skal brukes, eller ikke skal hensyntas i denne inndekningslogikken. Jeg synes det kunne være interessant å høre komitelederens forklaring på hvorfor alt annet som har skjedd i økonomien i denne perioden, skal hensyntas og dekkes inn uavhengig av om det påvirker norsk økonomi eller ikke. Her dekker man jo i og for seg også inn penger som på en måte har vært brukt, og som man ikke kan definere som en ren vekstøkning eller aktivitetsøkning i økonomien. Men at vi har fått 5,5 ekstra skattemilliarder inn, de skal vi altså late som ikke er der, og heller gjøre livet surere og vanskeligere for barnefamiliene, for næringslivet og for en rekke andre som blir berørt av de smålige kuttene som Regjeringen har foreslått.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Man må jo ikke tro, enten man auksjonerer bort disse lisensene eller tar inn avgifter, at det til syvende og sist ikke vil være noen som måtte betale for det. Det tror jeg er noe enkelt. Så henviser man til Finansavisen i går. Jeg vil gjerne henvise til Finansavisen i dag hvor dette igjen er et tema, og hvor det sies: «Det er tydelig at europeiske myndigheter har lært av den britiske auksjonen hvor verdifulle UMTS-lisensene er for selskapene.» Det sier noe om at dette er en het debatt i de fleste andre land, bare ikke her. Så har jeg et spørsmål tilbake til Arbeiderpartiet. Hvis vi i denne situasjonen har eksempelvis fem stykker som er interessert i å delta i dette, men hvor en av dem er villig til å betale mer enn de andre, hvordan har Arbeiderpartiet tenkt å løse det? Jeg må jo minne om at dette er på en måte et knapphetsgode som det er opp til myndighetene å legge rammebetingelsene for at skal virke. Det er riktig at vi har kalkulert med betydelig større inntekter enn de andre partiene hva gjelder UMTS-auksjoner, men i henhold til disse dyrebare budsjettindikatorene som alle partiene forholder seg til, og som de klapper seg på brystet for, og som skal vise hvem i klassen som er flinkest til å være stram, er det vi som kommer ut som strammest i klassen – på tross av at det ikke er riktig. Vi har erkjent for lenge siden at vi bruker mer penger enn de andre. Men i henhold til budsjettindikatoren som alle partiene bruker og legger til grunn for å definere stramheten i budsjettet, er vi strammest. Det sier noe om at budsjettindikatoren ikke lenger er et egnet virkemiddel for å vurdere effekten for norsk økonomi av de grepene vi gjør.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Hele denne budsjettrevisjonen kan oppsummeres i standpunkttabellen her. Jeg tror aldri den har vært så tykk. Her er det forslag om kutt på 900 000 kr, på 1 mill. kr, på 2,5 mill. kr, men alle de forslagene som Regjeringen har fremmet i hvert fall, er ikke kommet fordi vi har en vanskelig økonomisk situasjon i denne nasjonen. De er kommet fordi man feilaktig prøver å fremstille det som om vi har et inndeknings- behov på 3,5 milliarder kr, noe vi ikke har. Vi har fått 5,5 milliarder kr ekstra i skatteinngang som er blitt holdt utenfor, og hvis de hadde blitt tatt med på lik linje med alle andre ting som Regjeringen finner helt nødvendig å ta med, hadde vi hatt et overskudd siden budsjettet ble vedtatt. Man later gjennom talltriksing som om vi er i en dramatisk situasjon, og vi må kutte og gjøre ting vanskeligere for de aller fleste, for å holde denne stramheten. Det er jo ikke riktig! Hva gjelder dette spørsmålet om UMTS-auksjoner og beløp, har vi fått svar fra Samferdselsdepartementet på det, hvor man bl.a. har vist til den runden man hadde i Storbritannia. Det vil ikke være urimelig å anta at det beløpet er svært nær det vi kunne fått inn i Norge ved å gjennomføre slike auksjoner.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Ja, den prøvelsen har jo ikke det norske samfunn blitt satt på ennå, så foreløpig er det litt vanskelig å se det for seg. For det første prøver jeg gjennom mine resonnementer å påvise at budsjettindikatoren ikke virker etter planen. Men hvis det er slik at budsjettindikatoren er så glimrende som representanten Brende gir uttrykk for, må vi jo samtidig få den kreditten for at vi er best i klassen. Det henger jo ikke på greip det representanten Brende sier når han først sier at vi øker utgiftene mest og gjør en masse grep som representanten Brende synes er aldeles hoderystende, og at vi i neste øyeblikk kommer ut som bestemann i klassen. Det viser jo hvor ubrukelig hele budsjettindikatoren er. Så til dette med underliggende utgiftsvekst. Det kommer som en naturlig følge av at vi reviderer budsjettet og ikke driver med politiske omkamper. Når Fremskrittspartiet lager sitt alternative statsbudsjett om høsten, har vi en negativ underliggende utgiftsvekst fordi vi evner å kutte betydelig i de offentlige utgiftene som vi mener det er unødvendig at staten driver med. Så til dette med økt rente. Det dreier seg ikke om jeg liker at renten går opp eller ikke. Dette dreier seg om samspillet mellom pengepolitikken og finanspolitikken. Men la nå også det være sagt at det er ikke sikkert at det riktigste og beste for norsk økonomi nå vil være å fortsette å føre en kontraktiv finanspolitikk. Kanskje vi burde begynne å føre en ekspansiv finanspolitikk, nettopp fordi vi nå ser tegn til kraftig økning i ledigheten. Det synes jeg er mer overraskende. Siste prognoser indikerer 90 000 arbeidsledige. Sist vi var på det nivået, var det store bannere på Youngstorget, hvor Arbeiderpartiet gikk til frontalangrep mot den politikken som ble ført, og ville gjøre hva de kunne for å få ledigheten ned. Nå sitter de stille og ser på, og det synes jeg er mye mer foruroligende.