Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2020-10-05:
Ansvaret for å bekjempe koronaepidemien ligger hos nasjonalstatene, men i dette spesielle året, 2020, etter hvert som alle verdens land har blitt rammet av pandemien, har vi også fått illustrert behovet for et fungerende internasjonalt samarbeid. Samtidig har også pandemien forsterket motkreftene mot internasjonalt samarbeid: mer alenegang og nasjonalisme og økt stormaktsrivalisering. Dette er bakteppet når Norge om få uker tar plass rundt bordet i FNs sikkerhetsråd. Jeg ser fram til samarbeid i Stortinget om de viktige sakene på Sikkerhetsrådets dagsorden, og hvordan Norge kan bidra til å fremme fungerende og forpliktende internasjonalt samarbeid – for vi står ikke sterkest alene. For det første trenger vi EØS-avtalen for å trygge arbeidsplasser og verdiskaping over hele landet. For det andre: Norges trygghet ivaretas best gjennom samarbeid med våre allierte i NATO. For det tredje: Det er nødvendig at land som Norge er villig til å ta ansvar som medlem av FNs sikkerhetsråd. Og for det fjerde: Vi må stå sammen med våre venner og allierte i Europa og sammen med EU reagere når vårt naboland bryter folkeretten ved å bruke militærmakt for å prøve å endre landegrenser. Disse fire poengene er ingen selvfølge. I Norge er det i denne salen politisk uenighet om disse fire sakene. I en tid preget av stadig sterkere motsetninger er det bra at vi er samlet om sentrale verdier i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk, men det betyr ikke at vi må slutte med debatt. Jo større ambisjoner vi har i utenrikspolitikken, jo mer debatt må vi ha om de utenrikspolitiske veivalgene. Og jeg vil spesielt utfordre regjeringa på tre områder. Det første gjelder utviklingspolitikken. Jeg mener at vi i altfor stor grad bidrar til politisk sementering i mottakerlandene og i for liten grad bidrar til samfunnsendring. Vi må mer enn i dag bruke bistand som et politisk virkemiddel for å få til fordeling, håndtere klimaendringene og i kampen for at kvinner skal kunne bestemme over egen kropp. Så kan sikkert regjeringa peke på enkelte bistandsprosjekter som bidrar til nettopp disse målene, men i dag er det litt for mye av litt til alle, og for lite utviklingspolitikk som bidrar til reell samfunnsendring i mottakerlandene. For utviklingspolitikk er også politikk, ikke veldedighet. For det andre er det behov for at Forsvaret nå har politisk beslutningsevne og tiltak som raskt kan øke forsvarsevnen. Beslutningsvegringen i forsvarspolitikken må ta slutt. Vi trenger tydelige veivalg om hvilke forsvarskonsept Hæren skal bygge på, og hvilke skip Sjøforsvaret skal ha i framtida. Vi trenger ikke minst flere folk i Forsvaret, ute i de operative avdelingene. Flere folk er ifølge den nylig avgåtte forsvarssjefen det viktigste enkelttiltaket for å øke Norges forsvarsevne. Og med utfordringene sivil luftfart og maritim sektor nå står overfor, har Forsvaret meget gode muligheter til å få tak i dyktige fagfolk. Den tredje og siste utfordringen – i denne omgang i hvert fall – er behovet for nye initiativ og taktskifte både innenfor freds- og forsoningspolitikken og i nedrustningspolitikken. Norsk konfliktløsningsdiplomati er faktisk effektiv ressursbruk. Ved å bidra til å forebygge og stanse væpnede konflikter kan menneskeliv reddes. Ødeleggelser kan avverges, radikalisering kan forhindres, og flukt kan unngås. Også innen nedrustningspolitikken trenger vi nå nye ideer og et oppgjør med vanetenkningen. Vi trenger nye initiativ for å styre utviklingen innen ny teknologi, som f.eks. selvstyrte våpen, og vi trenger et oppgjør med vanetenkning i nedrustningspolitikken. Med vårt NATO-medlemskap kan vi spille en viktig brobyggerrolle, og den rollen er det nødvendig at vi fyller.