Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-04-28:
Først vil jeg få lov til å berømme utenriksministeren for at han så klart og tydelig på vegne av det offisielle Norge anerkjenner den innsatsen som de kvinner og menn gjør, som utfører krevende oppdrag for oss i Afghanistan, og hvor vi dessverre har opplevd tragiske tap av liv. Den innsatsen som disse militære og sivile gjør, er avgjørende for å kunne nå frem med vårt oppdrag. Det er, som utenriksministeren korrekt sa, bred støtte på Stortinget for vårt engasjement i Afghanistan. Men denne enigheten må ikke hindre oss i å ta de krevende debattene. Selv om det i redegjørelsen kommer frem at mye går bedre og at bildet ikke bare er negativt, er det allikevel ikke til å komme forbi at etter ti år med norsk og internasjonalt engasjement, er vi langt fra å lykkes, altfor langt. Hva fungerer ikke? Hva gjør vi feil? Hva gjør andre feil? Kan retningen korrigeres? General McChrystal kom med en ny militær strategi for ca. halvannet år siden. Strategien medførte bl.a. en militær opptrapping og mer fokusering på å beskytte sivilbefolkningen. Dessverre kunne ikke Obama levere det nødvendige antallet soldater i forhold til McChrystals krav. Andre land kom også til kort. Dermed ble strategien iverksatt med for få soldater på bakken. Vi vet samtidig at opptrening av den afghanske hær ikke går helt knirkefritt. Så står vi overfor en situasjon hvor Obama har sagt at fra og med den sommeren som vi nå står foran, skal USA begynne å trekke sine styrker hjem, og det ut fra et styrkeantall som allerede er for lite til å håndtere sikkerhetsutfordringen. Vi hører ofte fra USA at man ønsker at Norge og andre land skal stille med mer militær kapasitet. Det kan være gode grunner til å vurdere det – og det skal vi gjøre kontinuerlig – men nå er vel situasjonen slik at Norge bør gi klar beskjed til USA om å utsette planlagt tilbaketrekking og ikke skape mer uro. Det er en realitet at ingen vil kunne erstatte USA i Afghanistan, heller ikke om USA bare skulle velge å hente hjem noen tusen soldater. Færre amerikanske og andre internasjonale styrker sammen med fornyede forsøk på å få Taliban inn til et forhandlingsbord kan være oppskriften på krise. Internasjonal tilbaketrekking gir mange afghanere en oppfatning av at de igjen blir overlatt til seg selv, samtidig som presidenten, pashtunske Karzai, stadig fremholder et ønske om en avtale med Taliban, som også i hovedsak er pashtunsk. Usbekere, tadsjikere og hazaraer vil igjen kunne bevæpne seg og se seg tvunget til å forsvare seg, og vi er tilbake til konfliktlinjer fra tiden før 11. september 2001. Afghanistans ulike etniske grupper har også sine støttespillere internasjonalt, som står klare til å forsyne sine likesinnede. Et par av Sentral-Asias vaklende stater vil fort kunne falle inn i et fullstendig kaos. Vi vil kunne oppleve en flyktningstrøm av voldsomme proporsjoner, og den fullstendige tragedie kan være et faktum. Jeg husker fra mitt første besøk i Afghanistan at vi spurte et parlamentsmedlem som tidligere var en av lederne for Nordalliansen, om han nå, ved etableringen av en ny afghansk hær, ville overlevere våpnene til denne hær. Nei, det var for usikkert. Hva om Afghanistan på nytt falt fra hverandre? Hvordan skulle hans folkegruppe kunne forsvare seg? Dette er ikke unikt, dette er realiteten. Afghanistan holdes sammen takket være USA og andre land. Ingen intern maktfaktor i landet er for tiden i stand til å ha den oppgaven. Mens vi alle ser at det kun er en politisk løsning som må til for en varig fred, er det ikke slik at en avtale med Taliban løser problemet. Det afghanske lappeteppet er mer komplisert. En løsning med Taliban, som kan synes bekvemmelig – og til og med logisk – kan være begynnelsen på en verre situasjon enn det vi hittil har opplevd. Vi er enig med regjeringen når det gjelder vårt engasjement for 2012. Regjeringen begrunner engasjementet bl.a. med at sikkerhetsansvaret i Faryab-provinsen fortsatt må ligge hos internasjonale styrker. Vårt militære engasjement i Afghanistan har de senere år hovedsakelig vært Faryab-fokusert. Det er gode grunner til dette. Allikevel vil vi understreke viktigheten av å løfte blikket og erkjenne at vårt sikkerhetsengasjement i Afghanistan ikke er geografisk begrenset. Hvis og når Faryab blir klart til å overføres til afghansk kontroll, er ikke det nødvendigvis slutten på norsk militær tilstedeværelse i Afghanistan. Mens USA, Norge og andre land uten geografisk nærhet til Afghanistan jobber mot det mål å gjøre Afghanistan i stand til å stå på egne ben og håndtere egne utfordringer, oppleves ikke nabostatene som like konstruktive. Utenriksministeren nevnte at Iran forsyner opprørere med våpen. Det handler jo veldig mye om å holde USA opptatt i Afghanistan – og således mindre fokusert på den iranske trussel. Regioner i Pakistan kan fortone seg som en vel så stor terrortrussel som Afghanistan. Land som Pakistan, India, Iran og Kina deltar aktivt på møter om Afghanistan, men har lite eller ingenting å bidra med. Det de gjør, gjøres bilateralt og med liten grad av åpenhet. Det er liten vilje til koordinering. Alt handler om egne interesser, og i det spillet blir Afghanistan ofte taperen. Men også FN og andre donatorer settes ut av spill når mange store aktører ikke viser kortene. Interesser som kan virke direkte i motstrid til det vi forsøker å få til, settes inn i spillet om Afghanistan. Vi tror på å styrke afghanske myndigheter. Vi tror det er riktig å kanalisere bistand gjennom myndighetene. Det høres ikke bare fornuftig ut, det er på mange måter det skoleboka sier vi skal gjøre. Men hva er realiteten? Hvilke muligheter er det for at pengene kommer frem? Er det noen realistisk mulighet til å drive utviklingsarbeid som gir resultater i Afghanistan på denne måten? Tvinger vi og andre donatorer frem en situasjon som ikke virker? Bidrar bistanden f.eks. til å dempe etniske motsetninger, eller bidrar den til det motsatte? 5,3 mrd. kr har Norge brukt i bistand til Afghanistan de siste ti år. Hva er gevinsten av disse pengene? Hvor mye er forsvunnet på veien? Det er viktig å kunne gi noen troverdige svar. Mange givere har stilt opp med store beløp til Afghanistan. Men det kan også være et problem at for mye penger på for kort tid uten nok kontroll og i et korrupt samfunn fremmer negativ utvikling. Den tidligere lederen av Verdensbankens kontor i Kabul estimerte i 2006 at 35 pst.– 40 pst. av bistanden ble brukt feil. Det er ille nok om dette er penger som bare forsvinner i lommen til personer som ønsker seg et bedre liv eller en konto i utlandet, men i Afghanistan er det grunn til å stille spørsmål ved om en del av disse pengene havner i lommen til personer med helt andre og mer destruktive hensikter. Selv en begrenset andel av den internasjonale bistanden blir svært mye penger. I flere land, bl.a. Danmark, har det det siste året vært en debatt knyttet til at bistandspenger havner hos Taliban. Det handler om at man må betale beskyttelsespenger for å kunne iverksette og drive ulike prosjekter. Med økende opprørsaktivitet i den delen av Afghanistan hvor Norge er mest aktiv, hvilken garanti har vi for at norske penger ikke går i lommen på Taliban? Uansett om det er norske eller andre penger som kommer i gale hender, er det åpenbart stor grad av risiko forbundet med pengebruk i Afghanistan. Hvis det er noe som helst hold i de rapportene vi får om at Taliban mange steder opptrer som en mafia og tar en prosentandel av bistanden for igjen å finansiere sin egen terrorvirksomhet rettet mot bl.a. våre militære, er vi inne i en svært ond sirkel, der vi, helt utilsiktet, finansierer vår fiende. Svarene på alle utfordringene i Afghanistan er ikke enkle, og om vi så vet svarene, er det jo ikke sikkert at vi klarer oppgaven allikevel. Men alternativet til å lykkes synes allikevel å være langt verre. Derfor fortsetter vi med et solid og bredt engasjement, men ved det engasjementet må vi evne å trekke lærdom av de erfaringer og den kunnskap vi har. Og om vi kanskje tidligere har vært naive med hensyn til kompleksiteten som møter oss i Afghanistan, mener vi det må være et tilbakelagt stadium. Til slutt en kort oppsummering fra vår side, som ikke på noen måte skal forsøke å være fullstendig, men noen hovedtrekk: Vi må være mer enn tydelige i møte med afghanske partnere når det gjelder hva vi forventer, enten det gjelder militær innsats, menneskerettigheter eller korrupsjonsbekjempelse. Vi og andre allierte må på ingen måte utøve en politikk som tilkjennegir at vi er på vei ut av Afghanistan eller bort fra regionen. Vi må sørge for at nabolandene i nord ikke kollapser. Vi må fortsette å utfordre alle land i regionen til å trekke i samme retning og kreve at den afghanske regjering unnlater å motta f.eks. hemmelige kontantbeløp fra Iran. Vi må ikke akseptere å bruke penger i landet som vi ikke kjenner effekten av, og vi må la de militære gjøre det de er best til, nemlig å løse sine oppdrag uten at vi pålegger dem begrensninger som ikke fungerer i en afghansk realitet.