Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-05-05:
Jeg vil få lov til innledningsvis å takke representanten Henriksen for å ta opp dette temaet og for et tankevekkende innlegg. Det finnes knapt en gruppe mennesker – små mennesker, sårbare mennesker – som opplever en tøffere hverdag enn de som opplever å ha mor eller far i fengsel. Det er et tungt budskap å servere ute, og vi må gjøre hva vi kan for å lette situasjonen for de unge. Disse barna er jo på sin måte også et offer for kriminalitet og møter mange og veldig sammensatte utfordringer på en rekke områder når omsorgspersoner dømmes for å ha begått kriminalitet og senere skal gjennomføre straffen. Og det er noen stikkord knyttet til barna: De er totalt uskyldige. Noe av straffens dilemma er jo at den har utilsiktede virkninger for andre enn den straffedømte og offeret. Her er det grunn til å tenke spesielt på barna. Jeg er derfor helt enig i at det nå fortsatt er særlig grunn til å se på deres situasjon. I stortingsmeldingen som vi presenterte i 2007–2008, St.meld. nr. 37, Straff som virker, er det redegjort for ulike tiltak det arbeides med i kriminalomsorgen for å bedre kvaliteten på arbeidet med å tilrettelegge for både pårørende og innsattes barn, og den opplevelsen de har når de møter kriminalomsorgen. Vi har de siste årene bygget flere besøkshus og leiligheter i fengslene, med overnattingsmuligheter for både barn og andre pårørende. Det er tankevekkende at mye av disse fasilitetene nærmest blir latterliggjort i den kriminalpolitiske debatten. Det er luksus, og det er for fint. Men regjeringa står den av. Dette må vi har mer av, ikke bare for barnas skyld, men også fordi dette på sikt bidrar til å redusere kriminaliteten. Noe av det aller viktigste vi kan gjøre, er å sikre at de som soner, har mulighet for å ha kontakt med sitt pårørendenettverk, også barna. Det er derfor i flere fengsler også innført ordninger med såkalte åpne dager, hvor barn av innsatte kan få se sin forelders celle. Ved flere fengsler kan innsatte nå få hjelp til å lese inn barnebøker på cd, slik at barna deres kan lytte til dem. Tiltaket Lyden av lesing har vært meget godt mottatt av de innsatte. Det er også en ordning hvor de innsatte lager små filmer av seg sjøl og sin hverdag i fengselet, og som kan bidra til å gi barna et mindre skremmende bilde av den livssituasjonen deres foreldre er i. Mye av det arbeidet vi driver med på dette feltet, ville ikke kunne sett dagens lys hvis vi ikke hadde hatt organisasjonen For Fangers Pårørende. Det er en organisasjon som kunne gitt oss alle konstant dårlig samvittighet. De gjør ikke det – litt kanskje – men de gir oss gode innspill og er den viktigste premissleverandøren også i mitt arbeid. I flere fengsler tilbys det samlivskurs, foreldreveiledningskurs og såkalte pappagrupper. Pappagruppene har jeg sans for. Målet er å ivareta barns behov når foreldre gjennomfører fengselsstraff. Her får de innsatte kombinert kursopplegg og aktivitetstiltak i forbindelse med barns besøk. De får også basisopplæring i hva barn trenger fra voksne, og hvilke utviklingstrinn barn gjennomgår fra det første leveår fram til de er godt over tenårene. For oss som er småbarnsforeldre, kan vi bare ane hvordan det føles ikke å få ta del i viktige år. Jeg vil også nevne at vi er i ferd med å innføre et nytt IT-basert kartleggingssystem i kriminalomsorgen. Dette systemet vil bidra til en bedre oversikt over antallet barn som er berørt av straffegjennomføringen, og innsattes status som omsorgspersoner for sine barn. Jeg vil også trekke fram regjeringas satsing på alternative straffereaksjoner og gjennomføringsformer, som skal bidra til å gjøre det lettere å være barn og pårørende. Hva så med straffegjennomføringsloven – har den regler som i tilstrekkelig grad ivaretar barnas behov? Jeg tror ikke det, og jeg tar imot utfordringen fra interpellanten. Det er, som interpellanten også påpeker, gjort endringer i lovgivningen for å styrke barns situasjon på andre felter, bl.a. helse. Det er allerede bestemmelser om barna til de domfelte i dagens straffegjennomføringslov, bl.a. i § 3. Men jeg mener at vi nå bør vurdere om § 3 er tilstrekkelig i denne sammenheng. Jeg vil derfor se på om vi på samme måte som i helselovgivningen bør lovhjemle kriminalomsorgens forpliktelser overfor barn av alle som er innsatt i fengsel, eller som gjennomfører straff på annen måte. Jeg tror at vi har et stykke arbeid å gjøre opp mot dette, men jeg er optimist. Jeg mener at det kan bidra til å gjøre det enklere når det gjelder ansvarsforhold, og også å utløse den kreativiteten som lovtekster faktisk kan bidra til i kriminalomsorgen. Jeg har med interesse også sett hvordan den svenske kriminalomsorgen har organisert dette arbeidet. Jeg tror vi har mye å lære av hverandre. Den svenske ordningen innebærer at alle fengsler, varetektsanstalter og friomsorgskontorer har oppnevnt en eller flere ansatte som barneombud. Barneombudenes oppgave i svensk kriminalomsorg er å påse at enheten tar hensyn til barneperspektivet som uttrykkes i FNs barnekonvensjon – nemlig barns rett til å få samvær med sine foreldre, og at vurderinger blir gjort ut fra barnas beste. Jeg ønsker å framheve barneperspektivet i kriminalomsorgen – jeg gir meg ikke – og vil vurdere å innføre en liknende ordning i alle våre fengsler og friomsorgskontorer. Barneombudsbegrepet er allerede benyttet her i Norge. Vi må i så fall finne en annen betegnelse – noe som er et mikroskopisk problem – f.eks. barneansvarlige, og det er en betegnelse som helseforetakene i Norge benytter. Til slutt vil jeg igjen nevne det samarbeidet kriminalomsorgen har med de frivillige organisasjonene, og i særdeleshet organisasjonen For Fangers Pårørende. Vi har hatt mange gode møter, og vi har fått mange gode innspill. Det er kanskje de som bidrar til de små skritt som tas, når vi bygger besøkshjem, setter i verk tiltak og utsteder informasjonsmateriell, som skal være små og store skritt som gjør det enklere å være liten i en svært tøff hverdag.