Bent Høie (Høyre), 2012-12-05:
Årets budsjettinnstilling er preget av et klarere skille mellom regjeringspartiene på den ene siden og en samlet opposisjon på den andre. Jeg vil i mitt innlegg konsentrere meg om hva Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre er enige om. Jeg mener det sier mye om hvilke endringer som vil komme i helsepolitikken ved et regjeringsskifte neste høst. Enigheten handler ikke bare om spredte enkeltpunkter, men omhandler alle deler av helsetjenesten, prioriteringer og systemendringer. Jeg mener at enigheten kan grupperes under tre hovedoverskrifter: Et moderne helsevesen, bedre og mer demokratisk styring, og det aller viktigste: en klarere prioritering av de pasientene som sitter nederst ved bordet. Jeg mener at foretaksreformen har gitt positive resultater når en sammenlikner med hvordan det var da 19 fylkeskommuner hadde ansvaret for spesialisthelsetjenesten. Men det er mulig å gjøre det bedre, og på noen områder har en blitt hengende etter. Dagens investeringsregime hindrer nødvendige investeringer i moderne sykehusbygg. I Oslo er dette kritisk. Det skyldes både manglende vedlikehold, mange gamle bygninger, sterk befolkningsvekst og fusjonen av sykehusene. Andre steder, som i Stavanger, vil det bli kritisk hvis dagens regime skal sette rammene for planleggingen av nye sykehus. Når det gjelder IKT og medisinsk-teknisk utstyr, er situasjonen ulik i ulike deler av landet. Noen steder er helseforetakene godt rustet, andre steder ikke. Noen steder er kommunene koblet på, men de fleste stedene er de det ikke. Dessuten vil det være behov for å få dette til å henge sammen nasjonalt, ikke bare innenfor den enkelte region. Organiseringen henger også igjen i gamle systemer. Pasientflyten i sykehusene er derfor ofte dårlig, og det skjer alvorlige feil som følge av at pasientene sendes fram og tilbake, spesielt innenfor kreftdiagnostisering. På disse områdene har opposisjonen nye ideer og bedre løsninger i budsjettinnstillingen. Vi foreslår å endre investeringsregimet for de store sykehusinvesteringene, vi har foreslått en egen finansieringsordning for IKT- infrastruktur i sykehusene og i kommunene, og vi foreslår egne diagnosesentre, som vil sikre at de fleste pasientene får avklart sin diagnose raskere og kan komme i gang med behandlingen. Et mer moderne helsevesen vil gi velferd som virker. Oppdelingen i fire helseregioner med stor makt har ført til at det fortsatt er ulikhet i hvordan den nasjonale helsepolitikken tolkes og utføres i landsdelene. Det har skjedd store endringer i sykehusstruktur og innhold i helsetjenesten. Men helse er politikk. Befolkningen reagerer derfor med rette på at viktige endringer blir gjort uten at en kan stille folkevalgte til ansvar. De lokale sykehusstyrene – HF-ene – opplever at de styres i detalj av det regionale nivået. Lederne sitter langt vekk fra dem som arbeider med pasientene. Opposisjonen foreslår å etablere en operativ nasjonal helse- og sykehusplan. Den skal inneholde bl.a. minimumskrav til hvilke nøkkelfunksjoner som må være til stede i de ulike sykehustypene og i landsdelene. Når det gjelder kvalitetskrav, må det sikres en nasjonal samordning av viktige funksjoner, f.eks. IKT-infrastruktur, oversikt over og prioritering av større investeringer og behov for nye sykehus. Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti er også enige om å legge ned de regionale helseforetakene og flytte mer makt til sykehusene lokalt. Det er i overkant av 20 sykehus – HF-er – i Norge, og vi ønsker å gjøre dem mer selvstendige og desentralisere ressurser og makt fra de regionale helseforetakene til disse styrene og til lederne lokalt. Mer enn 13 ganger har vi tatt opp i Stortinget manglende planlegging og situasjonen vi har i forbindelse med hovedstadsprosessen. Hver gang har vi fått som svar fra regjeringen at alt har vært under kontroll – de har fulgt prosessen nøye, og alle risikomomenter har blitt håndtert fortløpende. Nå har vi fått vite at dette ikke var riktig, og pipen har fått en annen lyd. Regjeringen sviktet i eieroppfølgingen, risikomomenter ble ikke håndtert tilstrekkelig. En hadde ikke kontroll. Vi er kjent med at pasienter er blitt skadet og har mistet livet på sykehusene i denne perioden, og ansatte, pasientombud og pårørende setter dette i sammenheng med disse endringene. En samlet opposisjon krever en uavhengig gransking av hovedstadsprosessen. Pasienter, pårørende og ansatte har krav på å få vite om manglende planlegging og rammene for fusjonen har gått ut over pasientsikkerheten. Samfunnet har behov for å lære av de feilene som er gjort. Helse- og omsorgsministeren krever åpenhet om sykehusenes feil. Det er positivt. Men tør regjeringen å få åpenhet om feil som regjeringen kan ha ansvaret for, og som kan ha gått ut over pasientene? Det viktigste som samler opposisjonen, er imidlertid en klar prioritering av de pasientene som sitter nederst ved det helsepolitiske bordet i dag – rusavhengige, psykisk syke og mennesker med kroniske sykdommer som har behov for rehabilitering, eldre som venter på sykehjemsplass, og de som har behov for en verdig avslutning på livet. Mens den rød-grønne regjeringen har ansvaret for at tykkelsen på lommeboken betyr mer for hvilken helsehjelp en får, prioriterer opposisjonen å løfte de svakeste pasientene. I år har regjeringen gitt de rusavhengige en trippelsmell. I 2012 fjernet de regelen som skal sikre større vekst i behandlingstilbudet til rusavhengige i spesialisthelsetjenesten, i 2013 fjerner de 330 mill. kr som går øremerket til tilbudet til rusavhengige i kommunene, og så legger de fram en rusmelding uten ambisjoner for framtiden. Nå ser vi at gode rusinstitusjoner som gjennom år har hatt gode resultater, legges ned, selv om nærmere 3 000 står i kø, og mange ønsker seg akkurat til disse institusjonene. Opposisjonen foreslår at rusavhengige skal prioriteres av sykehusene. Vi bevilger penger for å opprettholde gode behandlingsinstitusjoner, og vi øremerker penger, slik at kommunene kan gi et tilbud før og etter behandling. Så kommer vi til å løfte ambisjonene ytterligere når vi skal behandle stortingsmeldingen om rus. Kronisk syke og mennesker som har vært igjennom store operasjoner, får ofte god hjelp med selve sykdommen, men de får ikke god nok hjelp til å leve med sykdommen eller til å komme tilbake til livet. I år måtte pasientorganisasjonene bruke krefter på å slåss mot regjeringens kutt i behandlingsreiser, og de vant fram. Men de burde jo ha vunnet fram med det som en samlet opposisjon foreslår, nemlig en egen opptrappingsplan for rehabilitering og habilitering. I helgen leste vi i VG om Inger-Johanne Martens og hennes siste dager før døden – en fortelling som grep mange. Vi må tørre å snakke om døden. Men vi må også erkjenne at Norge henger etter når det gjelder å gi folk muligheten for en verdig død. Vi er alle forskjellige, også helt inn i døden. Det betyr at det er behov for et mangfold av tilbud. Hospice er en del av dette mangfoldet. Det finnes i våre naboland, men det er nesten ikke-eksisterende her i Norge. Vi mangler kompetanse og tilbud til barn og palliasjon. Skal vi nå målet om full sykehjemsdekning, er det behov for at det blir like enkelt for private å delta i denne dugnaden som det var da en skulle ha full barnehagedekning. I Norge har vi et godt helsevesen der mange får hjelp. Trygghet for hjelp når en har behov for behandling og omsorg, er en bærebjelke i den norske velferdsmodellen. Samtidig er det sånn at mange av dem som har størst behov for hjelp, ikke får det de har krav på. Dette er alvorlig. Rusavhengige og psykisk syke får ikke god nok hjelp. Helsevesenet redder mange liv, men svikter ofte når det er behov for rehabilitering og habilitering for å få livet tilbake. Kreftpasienter opplever at det tar for lang tid å få diagnose, og de mangler tilgang på nyere behandlingsmetoder. Mange venter lenge på enkle inngrep, selv om det er ledig kapasitet hos private. Altfor mange blir skadet og dør som følge av feil og mangler i helsevesenet. Høyre ønsker å ta vare på verdien av at alle har rett til det samme helsetilbudet, uavhengig av økonomi. Det er en viktig del av den nordiske modellen. Skal vi lykkes med å hjelpe de pasientene som er svakest, som i dag sitter nederst ved det helsepolitiske bordet, skal vi gi alle muligheten til lik helsehjelp, uavhengig av tykkelsen på lommeboken, skal vi få et mer moderne helsevesen, er det behov for nye ideer og bedre løsninger. Jeg mener at det i innstillingen i dag kommer klart fram at opposisjonen samlet peker ut en annen retning som nettopp ville ha løst disse utfordringene.