Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-03-21:
Jeg vil først takke saksordføreren for en god gjennomgang av saken. Som saksordføreren også sier, er det stor enighet i komiteen om en del av intensjonene i meldingen. Det er mange som har ventet lenge og med interesse på at regjeringen nå skulle legge fram en stortingsmelding om integreringen i Norge. Mange har ventet på å se hva som fungerer, og hva som ikke fungerer, og hva som kan gjøres for at det som ikke fungerer, kan bli bedre. I så måte har meldingen delvis svart til forventningene, og delvis ikke. Det blir i meldingen sagt mye glorifiserende om norsk integreringspolitikk, og det kan på mange måter virke som om det meste fungerer meget bra, og at norsk integreringspolitikk er vellykket. Det er mye bra med norsk integrering – det må være et bakteppe. Men det er også mye som ikke er bra, og det peker også meldingen på. Det er viktig å ha fokus på det som ikke er bra, for det er det en må gjøre noe med. Regjeringspartiene har pekt på solskinnshistorier om alt som er vellykket, og det som er vellykket, er også Fremskrittspartiet enig i at er bra. Men det er en del av opposisjonens oppgave å sette fingeren på det som er mindre bra, og å utfordre regjeringen på om de virkelig vil gjøre noe med dette. Vellykket integrering handler om hvordan innvandrere skal bli likeverdige bidragsytere i det norske fellesskapet, og finne trygghet i et samfunn basert på essensielle frihetsverdier og mellommenneskelig tillit. Vellykket integrering handler også om store økonomiske verdier i det norske samfunnet, et samfunn der folk bidrar og deltar. Vellykket integrering handler om å bruke de riktige verktøyene for å få gode resultater. Norge har brukt 20 år på tiltak med liten eller ingen effekt. Vi må våge å bruke det som virker. Vellykket integrering handler også om å ha en bærekraftig innvandringspolitikk, en politikk som gjør at norske verdier ivaretas og videreutvikles, slik at Norge fortsatt kan være et velferdssamfunn. I det politiske Norge er vettet sånn noenlunde jevnt fordelt, og jeg setter pris på mine politiske motstandere når de gjør eller sier noe som jeg mener er fornuftig. Jeg vil gjerne få vise til en politisk motstander, nemlig arbeidsminister Anniken Huitfeldt, som nylig sa noe veldig klokt. Hun sa i forbindelse med et oppslag i Aftenposten om aktivitetsplikt for sosialmottakere at å stille krav er en måte å vise omsorg på. Dette er jeg dønn enig i. Det er noe vi i Fremskrittspartiet har ment i alle år, og vi har fått bøttevis av kjeft for det, både fra denne og andre talerstoler. Men det fratar ikke statsråd Huitfeldt momentum på noen måte. Hun har sikkert møtt kritikk fra sine egne partifeller og medlemmer i sine samarbeidspartier, men det hun sikkert spør seg om, og som jeg også spør om her og nå, er: Hvorfor skal vi være redd for å stille krav? Det er både riktig og fornuftig å stille krav. Dette gjelder også for dem som kommer hit for å søke asyl, arbeid eller av andre grunner. Utredninger, høringsrunder og vurderinger og det å se på ting er vel og bra i en del tilfeller, men skal en ha resultater, må en faktisk gjøre noe konkret. Handlingsplaner er også bra, men de må være konkrete, de må brukes, og de må ikke minst evalueres, slik at en vet hva som virker i planen, og hva som ikke virker. Å bruke feil medisin over lengre tid virker ikke, og er ikke bra. Det gjør heller situasjonen verre. Men så lenge en ikke evaluerer tiltakene, vet en som sagt ikke hva som er riktig medisin å bruke. Det å søke asyl i et land er en menneskerett. Det å få familiegjenforening og det å søke arbeid er også lov. Norge skal ivareta sine internasjonale forpliktelser, og vi skal hjelpe dem som er på flukt, og som er forfulgt i sitt opprinnelige hjemland. Når personer søker asyl – eller arbeid, for den saks skyld – i Norge, går jeg ut fra at de som kommer til Norge, kommer hit fordi de vil bo i Norge. Det er mange land i verden som en kan komme til. Noen land er litt mer likt det landet personen kommer fra, både klimamessig og kulturelt. Det må være lov å tro at når en velger å komme til et land langt fra sitt eget, både geografisk og kulturelt, er det fordi man vil være med og være en del av det landet, og det må da være lov å forvente at de som kommer, er villig til å tilpasse seg Norge. Det kan ikke være for mye forlangt. Det er ikke til å stikke under stol at innvandringen skaper en del utfordringer, og at noen har større vanskeligheter med å bli integrert enn andre. At innvandringen til Norge har vært stor, kanskje for stor, kan være en av grunnene til at integreringen skaper disse utfordringene. Når det kommer flere til landet enn landet klarer å ta imot på en god måte, skaper det problemer. Når en fortsetter å ta inn innvandrere mens tusenvis sitter i asylmottak og venter på å bli bosatt i en kommune, vil problemene bare tilta. Det sitter i dag over 15 000 personer i norske asylmottak. Bare i 2012 søkte nesten 9 800 personer asyl i Norge. I tillegg kommer selvfølgelig familieinnvandring og arbeidsinnvandring. Dette er forholdsvis høye tall. Når en samtidig vet at mange kommuner ikke har kapasitet til å ta imot og bosette innvandrere på grunn av mangel på boliger, mangel på arbeidsplasser og mangel på skoleplasser samt manglende kapasitet til å imøtekomme krav innenfor helse- og sosialfeltet, forverrer dette situasjonen. En må huske at det er ikke regjeringen som integrerer innvandrere, det er heller ikke Stortinget; det er kommunene og de som bor der. Norge er det landet som tar imot flest innvandrere i forhold til folketallet. Kanskje er det på tide at vi setter på bremsene litt i en periode, slik at vi kan ta bedre vare på de som allerede er her, istedenfor å fylle på med enda flere. Det kan hende at vi har nådd et metningspunkt der kommunene ikke makter å ta imot flere, og at det er derfor bosettingen går tregere. Mange som kommer til Norge, kan verken lese eller skrive – de er analfabeter. De har da heller ingen utdanning. Disse personene får i større grad utfordringer med å integrere seg. De skal lære et fremmed språk, de skal lære å lese og skrive, de skal få en utdanning, og de skal prøve å komme i jobb. Mange av disse klarer lite eller ikke noe av dette. De havner derfor som mottakere av velferdsytelser og blir dermed en belastning for samfunnet, snarere enn en berikelse. I meldingen sier regjeringen at innvandrere er en ressurs, og at sysselsettingsprosenten er beviset. Faktum er at flere og flere av dem som har kommet som arbeidsinnvandrere og har blitt værende i landet, havner i ledighetskø og blir mottakere av trygdeytelser. Frischsenteret har studert dette og kommet til en del interessante funn. En studie viser bl.a. at innvandrere fra Litauen og Polen som kom til Norge i perioden 2003–2007, og som i stor grad fikk jobb i bygg- og anleggsbransjen, i langt større grad enn nordmenn ble arbeidsledige, og at de ble værende arbeidsledige i langt større grad enn sammenlignbare nordmenn. Tidligere studier viser at pakistanere og tyrkere som kom til Norge på 1970-tallet, nokså raskt forsvant fra arbeidsmarkedet. Etter bare ti år i Norge var disse overrepresentert på trygdestatistikken. Ifølge studien avdekkes det lignende trekk hos nye grupper fra ikke-europeiske land. Studien viste at arbeidsledigheten blant innvandrere var høy, opp mot 18 pst. Det som er bekymringsfullt, er at ledigheten blant disse øker, og at den holder seg høy. Så viser det seg at samtidig som de som kom først, og som gikk ut i ledighet, kom det mange nye, som gikk rett ut i jobb. Det er bekymringsfullt, da det er lett å forestille seg at også disse kan komme til å havne på statistikken, og at det kanskje er en viss kynisme i arbeidslivet. Frischsenteret peker på flere forklaringer på dette fenomenet. Språkproblemer, dårlig kontaktnett, at de er mindre omstillingsdyktige, og at de har lavere formell utdannelse, er noen av punktene. Så kommer selvsagt de norske velferdsordningene som en mulig forklaring. Dette vil i lengden være lite bærekraftig for det norske samfunnet. Det blir da stadig færre til å betale velferdsgodene til stadig flere. Dette viser at innvandringen ikke er helt vellykket og ikke helt bærekraftig. SSB beskriver dette gjennom sin rapport 15/2015. Jeg siterer: «En varig økning i innvandringen fra EU-land, Amerika og Australia vil i noen grad lette presset på offentlige finanser ut dette århundret gjennom langsommere aldring av befolkningen og økte skatteinntekter. Innvandring fra lavinntektsland svekker derimot offentlige finanser. På svært lang sikt vil ikke innvandrere som har samme økonomiske atferd som dagens ikke-innvandrere løse velferdsstatens finansieringsutfordringer, for også disse vil bruke velferdsordningene. Yrkesaktivitet er avgjørende for utviklingen.» At deltakelse i arbeidslivet er en viktig faktor for integrering, er det enighet om. En annen viktig faktor er språk og samfunnsforståelse. Behersker en ikke språket, vil en være utenfor arbeidslivet og utenfor samfunnet ellers. Fremskrittspartiet vil vise til at altfor mange som har rett og plikt til undervisning i norsk og samfunnskunnskap, ikke er i arbeid eller under utdanning. En sammenstilling av status for kursdeltakerne fra årene 2005 til 2009 viser at om lag 40 pst. av kursdeltakerne ikke var i jobb etter avsluttet program. Dette er betenkelig. Det er også et klart tegn på at integreringen av innvandrere ikke på langt nær fungerer godt nok, og at det å si at integreringen er vellykket, hviler på et noe sviktende grunnlag. Fremskrittspartiet mener det er viktig med en kartlegging av den enkelte innvandrers kompetanse, og at en må sørge for eventuell tilleggsutdannelse, skolering, for at vedkommende skal komme seg ut i inntektsbringende arbeid for derigjennom å bli økonomisk selvhjulpen. Fremskrittspartiet ser klart at et utenforskap fra arbeidslivet på 40 pst. av deltakere av introduksjonsordningen er et alvorlig samfunnsproblem, og at de som faller utenfor, må fanges opp. Det er mange årsaker til dette frafallet. Vi mener at fravær av en tverrfaglig tilnærming for å fange opp disse personene på sikt vil føre til at de vil falle utenfor det norske samfunnet. Det er etter min og Fremskrittspartiets mening klart at en i slike tilfeller må stille sterke krav, og at offentlige ytelser kun skal utbetales mot arbeidsplikt. Meldingen sier også at språk er viktig, og en samlet komité mener at kartlegging av språk på et så tidlig stadium som overhodet mulig er et viktig verktøy for å kunne gi god språkopplæring. Det er viktig at språket læres. Introduksjonsordningen har nå 600 timer språkopplæring. Problemet er bare at det er oppmøteplikt og ikke læringsplikt. Det er derfor mange fullfører introduksjonsordningen uten å kunne et ord norsk. Dette er etter Fremskrittspartiets mening uakseptabelt. Regjeringen legger opp til at en skal ta prøve i samfunnskunnskap, men at denne kan tas på eget morsmål. Det mener jeg er skivebom. Samfunnskunnskap og språkopplæring må ses i sammenheng. Det må stilles krav til språkopplæring og samfunnsforståelse. De som skal ha opphold i Norge, må kunne avlegge en prøve i språk og samfunnskunnskap. Det må settes karakterer, som vil si noe om den enkelte innvandrers kunnskap. Dette vil også fungere som et vitnemål overfor arbeidsgivere ved en senere anledning. Integreringsmeldingen er omfattende når det gjelder ord, men litt fattig når det gjelder handling og tiltak. Regjeringen har brukt åtte år på å finne ut hva de skal vurdere eller utrede. Vi kan i meldingen telle: Regjeringen skal vurdere 19 tiltak, utrede ni problemstillinger og sende ut på høring én fattigslig liten ting. Handlingsplaner som ikke er evaluert på 20 år, utredninger og gode ønsker hjelper lite for å få en mer vellykket integrering. Det er kun konkrete tiltak som hjelper. Det gjenstår mye før en kan si at integreringen i Norge er vellykket, og én ting er jeg sikker på: Denne meldingen avslutter ikke integreringsdebatten i Norge. Arbeiderpartiet sier at alle skal med, og jeg spør: Når da? Jeg vil med dette avslutte med å ta opp de forslag Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen, enten alene eller sammen med andre.