Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2002-03-21:
Behovet og muligheten for å sikre at hvert enkelt menneske i dette landet selv skal kunne påvirke sin egen evne til å følge med i velferdsutviklingen, er sterkt knyttet til arbeid. Arbeid er på mange måter det instrumentet som gjør at enkeltmennesker i dette landet har mulighet til å ta del i velferdsutviklingen gjennom egen deltakelse. I det øyeblikket man kommer i en slik livssituasjon at man av en eller annen grunn plasseres i trygdesystemet, fratas man på mange måter den muligheten. Derfor er det viktig at det offentlige skal kunne legge til rette for attføring, sørge for at folk som kommer i en vanskelig livssituasjon, enten på grunn av sosial utvikling, økonomisk utvikling eller helsemessig utvikling, får mulighet til raskest mulig å komme tilbake i arbeid. Jeg hadde nær sagt: Det offentlige system kan nesten ikke drive mer aktiv fattigdomsbekjempelse enn å sørge for at man har et attføringsapparat som fungerer, som gir folk muligheten til å komme tilbake i arbeid. Det er slik som representanten André Dahl påpekte, at hvis man i det offentlige er mer opptatt av å registrere begrensninger enn å registrere mulighetene, vil man alltid være defensiv. Derfor er Riksrevisjonens rapport viktig, selv om den er gammel. Det kan gjerne diskuteres om det har noen verdi å behandle og diskutere en revisjonsrapport på et område der problematikken har endret seg så mye i løpet av de årene som har gått siden den var ferdig. Jo, det har en verdi, for det det tydelig synliggjør, er hvor liten evne det offentlige har til å dreie seg fra å se på begrensninger til å se på muligheter. Min oppfatning er at hvis ikke det offentlige er bra, enten vi snakker om arbeidsmarkedsetaten, trygdeetaten eller sosialkontorene, hvis ikke de evner å lete etter menneskets muligheter, evner heller ikke vi, uansett hvor mange regler vi har eller hvor mange penger vi stiller til disposisjon, å tilfredsstille det som må være utgangspunktet vårt: skaffe individet en mulighet til gjennom eget arbeid å sørge for egen inntekt. Det ene er at dette er individuelt viktig. Det andre er at det vil ikke være mulig for oss å møte fremtidens velferdsutfordringer hvis vi ikke sørger for å skaffe flere arbeidstakere. Hvis vi skal hente alt sammen fra industrien, skaper vi klart et stort næringspolitisk problem i Norge. Så vi må både få til omstilling i det offentlige og sørge for at folk som i dag blir dømt ut av arbeidslivet, får en mulighet til å fortsette. Så er det noe jeg er meget forundret over. Jeg ser at arbeids- og administrasjonsministeren er her, og jeg vil gjerne stille ham et spørsmål. På side 7 i innstillingen har komiteens flertall en merknad – Høyre og Kristelig Folkeparti er ikke med på denne merknaden – om behovet for å legge til rette for incitamenter som gjør at arbeidsgiverne er villig til å ta imot yrkeshemmet arbeidskraft. Jeg er ikke i stand til å forstå hvorfor Høyre og Kristelig Folkeparti er imot dette. Det må jo være gjort i samarbeid med Regjeringen. Derfor ville det være interessant å høre om det faktisk er slik at man mener at incitamenter overfor arbeidsgiverne ikke er et virkemiddel som bør vektlegges i forhold til å få yrkeshemmede i arbeid. Det skal virkelig bli interessant å høre hvilket annet alternativ man har. Jeg mener at nettopp incitamenter kombinert med utdanning, kompetanseheving, som gjør at man kan få introdusert folk på arbeidsmarkedet i en ny form, i en ny drakt, kanskje i et annet arbeid, virkelig er det som kan gjøre det mulig å bygge videre og få stoppet den uheldige utviklingen der folk faktisk støtes ut av arbeidslivet. Så til slutt: Jeg håper at denne rapporten fra Riksrevisjonen, sammen med en rekke andre tiltak, kan være ett av virkemidlene som skal til for at vi kan bli i stand til å utvikle det offentlige på en sånn måte at vi hjelper folk istedenfor å støte folk ut. Vi har registrert 60 000 yrkesvalghemmede som har ett eneste ønske, og det er å komme i en slik situasjon at de igjen kan komme i arbeid. Hvis vi mislykkes med det, har vi ikke bare mislyktes i forhold til den enkelte, men vi har også mislyktes i forhold til velferdspolitikken.