Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-06-02:
Det er bred enighet om at helseindustri er en av de nye næringene med potensial til å sikre framtidig sysselsetting, verdiskaping og mulighet til å styrke konkurranseutsatt næringsliv. NHO har nylig utgitt rapporten «Verdiskaping i helsenæringen». Det er første gang vi har fått en slik helhetlig verdiskapingsanalyse av helsenæringen i Norge. Bak rapporten står de mest sentrale private og offentlige aktører i verdikjeden. I 2014 sto helseindustrien for en omsetning på 48 mrd. kr, og det er forventet en vekst på 11 pst. i 2015. Helsenæringen er den klart mest forskningsintensive næringen i Norge. Det ble investert 9 mrd. kr i FoU i 2013, mer enn maritim, mat og marine næringer til sammen. Universitetssykehusene står for den største andelen, og næringslivet kun for 1,5 mrd. kr, ifølge tall fra Forskningsbarometeret. Rapporten har gjort beregninger basert på SkatteFUNN-refusjon og tildeling av Forskningsråds-prosjekter og kommet fram til at private står for 2,5 mrd. kr. Det er mer enn den totale FoU-innsatsen i alle norske næringer med unntak av petroleum. Rapporten beskriver også gründerbedriftenes kapitalbehov og helsenæringens flaskehalser. Helseindustrien er også nøkkelen til å redusere behovet for helsetjenester gjennom forebygging og utvikling av velferdstjenester som kan overføre behandling fra sykehus og omsorgsinstitusjoner til pasientene selv. I tillegg vil nye legemidler, bedre diagnostiske verktøy og medisinsk teknologi gi bedre og mer effektiv behandling. Samfunnsgevinstene er også store, med redusert dødelighet, mindre sykefravær og økt livskvalitet for mange. Norge har konkurransefortrinn som bør utnyttes bedre. I tillegg til sterke forskningsmiljø har vi unike helseregisterdata, biobanker, fødselsnummer som gjør oss i stand til å følge utviklingstrekk, stor villighet i befolkningen til å delta i utprøving og forsøk og ikke minst et sterkt offentlig helsevesen som gjør det mulig å dele på kunnskap på en effektiv måte. Men det vi mangler, er sterke industrilokomotiver slik vi har innen andre bransjer der vi har lyktes – Statoil, Hydro, Telenor, Kongsberg Gruppen, Marine Harvest og Lerøy Seafood. Mens våre naboland historisk sett har hatt en relativt stor og velfungerende farmasøytisk industri, har denne type industri vært nesten fraværende i Norge fram til nå. Vi har Oslo Cancer Cluster som har potensial til å bli et slikt lokomotiv i Norge. I mars ble de partner i et prestisjetungt EU-prosjekt, men de trenger rammebetingelser for å utvikle seg videre. Trond Giske som næringsminister tok initiativ til å etablere et nytt nivå i klyngeprogrammet GCE, Global Centres for Expertise. Det er et tiårsprogram innrettet for våre verdensledende næringsklynger med potensial til vekst og internasjonale markeder. Nåværende regjering støtter dette og tildelte tre miljøer slik status i fjor. Oslo Cancer Cluster var ikke et av dem, men det er akkurat slike rammebetingelser de trenger. Vi håper derfor at regjeringen utlyser en ny runde. Det vil gi kraft til omstilling og utvikling til ny industri. Næringsministeren svarte i går at midler til nye GCE lå inne i revidert, men det vi har funnet, iallfall så langt, er nye prosjektmidler for risikoavlastning til Bedriftsnettverksordningen rettet inn mot små og mellomstore bedrifter som ønsker å etablere strategisk og kommersielt samarbeid med andre bedrifter. Kortvarig prosjektstøtte er det god tilgang på – utfordringen er langsiktige rammevilkår som kompenserer der markedskreftene ikke strekker til, og som kan snu utviklingen i ønsket retning. En annen utfordring er å kapitalisere mer på forskning, for det er først når forskning blir tatt i bruk, at vi skaper helsegevinster, arbeidsplasser og verdiskaping. Vi trenger en kultur i helse for innovasjon og status til det å dra forskning over til industri- og næringsutvikling. Helsesektoren må få et tydelig innovasjonsmandat. Det gjelder både primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten. HelseOmsorg21 er en god start, men må følges opp med tydelige grep og målrettede tiltak. For eksempel er ikke én eneste bevilget forskningskrone fra Helse- og omsorgsdepartementet innrettet på en måte som skal attrahere næringslivet og utløse privat forskningsinvestering. Vi registrerer også at de regionale helseforetakene ikke har midler til å matche større innovasjonsprosjekter som f.eks. godkjente OFU-prosjekter som kan startes gjennom Innovasjon Norge. Utprøvingsenheter med studiesykepleiere og patologifasiliteter mangler kapasitet og midler. Det finnes ikke innovasjonsmidler til disse. Norge mister dermed mange studier på grunn av nettopp manglende rammebetingelser. Kreftforeningen finansierer omtrent 25 pst. av all kreftforskning i Norge. De private gavene har utvilsomt bidratt til at Norge er i stand til å yte et forskningsmessig langt større bidrag til internasjonal kreftforskning enn det man i utgangspunktet ville anta ut fra Norges ranking på andre forskingsfelt. Utviklingen av nye legemidler er kostbart, og risikoen for tap er svært høy. Det anslås at bare ett av 10 000 nye potensielle legemidler som framstilles i laboratoriet, noen gang når fram til pasienten. I snitt tar utviklingen av et nytt legemiddel 12 til 13 år. En nødvendig forutsetning for at resultatene fra forskningen skal kunne omsettes i nye legemidler og behandlinger, er at noen er villig til å ta risikoen med å utvikle nye legemidler og terapier basert på forskningsresultatene. Men vi har suksesser i Norge: Algeta, som ble solgt til Bayer for 20 mrd. kr, og Nycomed, som tidligere har blitt solgt. Begge fortsetter med aktivitet i Norge og er blant våre største aktører innenfor feltet. Det er to gode eksempler som viser hvilket enormt potensial som ligger i norsk medisinsk grunnforskning. Det er behov for bedre tilrettelegging for kliniske studier og demonstrasjonsplattformer for næringsvekst og for å få økte forskningsinvesteringer fra industrien. Det vil trekke flere kliniske studier til Norge og bidra til at norske pasienter får tilgang til den nyeste og mest innovative behandlingen. Representanten Sveinung Stensland offentliggjorde i går at regjeringen vil komme med et program på 130 mill. kr til kliniske studier. Det er bra. Norge har allerede flere biomedisinske forskningsmiljøer av høy internasjonal klasse. Life science-satsingen til Universitetet i Oslo utgjør sammen med Oslo universitetssykehus en av Nordens og Europas største kompetansebaser for «life science». I tillegg har vi sterke biomedisinske miljøer i Bergen, Trondheim og Tromsø. Denne kompetansebasen må benyttes strategisk for å tiltrekke private investeringer og næringsliv samt human kapital fra utlandet. Men det er en merkverdig lav profil når det gjelder å markedsføre attraktiviteten vi har innenfor klinisk forskning. Danske myndigheter legger f.eks. stor vekt på det, selv om de allerede har sterk industri fra før. Aktiv profilering er nødvendig for å nå fram i den globale konkurransen om forskningsinvesteringene. Det er behov for at ulike fagdepartement drar i samme retning. Forskningspolitikken må innrettes på å premiere kapitalisering av forskning, samarbeid mellom offentlig og privat virksomhet og spesielt inn mot industrimiljø som kan utvikle produktene videre. Helse må få et klart innovasjonsmandat. Næringspolitikken som skal føre til omstilling og nytt kunnskapsbasert næringsliv, må ved hjelp av oppdaterte virkemidler og bevisst kapitalstyring sørge for at vi får et helhetlig forsknings- og innovasjonssystem som skaper verdier for samfunnet som helhet, enkeltindivider og et blomstrende næringsliv. Når det gjelder kapital, har staten et virkemiddel i Argentum som kunne bidratt til å få på plass et norsk farma-venturefond, men de har vist liten interesse. Investinor er lunken på farma og medtech og har lite kompetanse på dette feltet. Så hva med å etablere et statlig helseventurefond på størrelse med Investinor, som hadde mandat til å investere i helserelatert næring. Det ville gjøre det lettere å trekke også nordisk og europeisk kapital til norske framtidige «Algetaer». Mulighetsrommet for å få økt verdiskaping på helseområdet i Norge har aldri vært større. Alle aktører i denne verdikjeden må være seg sitt ansvar bevisst og gå sammen om konkrete handlinger som vil gi økt kunnskap, bedre folkehelse og nasjonaløkonomisk utvikling.