Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-12-02:
La meg få takke representanten Fredriksen for å ta opp denne viktige saken her i Stortinget. Det Fredriksen fokuserer på, er båndlegging av vern og fredningsplaner. Det er – ikke for å overdrive – ikke noe som eksplisitt gjelder for Finnmark fylke. I resten av landet gjennomføres det stadig vekk nye tiltak med hensyn til jordvern, landskapsvern, restriksjoner på grunn av tilstedeværelse av truede arter, vern av arkitektur, bygningsmiljøer, frednings- eller bevaringsvedtak av enkeltbygninger, vern av elvedrag og våtmark, osv. osv. Dette er veldig bra, veldig bra! Miljøvernministeren var inne på at Fremskrittspartiet har stemt for veldig mye av dette. Det sjenerer vi oss ikke for. Det har vi gjort, og det var det riktig at vi gjorde. Men vi kan altså ikke fortsette med dette i det uendelige. Norge med Svalbard er altså bare 387 000 km2. Før eller senere må vi stoppe. Kanskje tiden er kommet nå. Norge trenger vernet natur, men Norge trenger også arealer til havner, boligbygging, infrastruktur, veier, kontorbygg, industri, lagerbygg, supermarkeder, hoteller og restauranter, osv. osv. Vi må bokstavelig talt ha noe å leve av i fremtiden. Da bør vi kanskje tenke nytt. Kanskje vi skulle begynne i den andre enden? Hva om vi fikk miljøvernminister Solheim til å lede et arbeid med å finne frem til de områdene som definitivt ikke trenger vern? Kanskje vi skulle sette av noen områder der man vil gjøre det stikk motsatte av det å verne og si: Vær så god! Kom igjen! Sett i gang! Bygg høyt og tungt og pøs på med betong og asfalt! La områdene bli godt dekket med infrastruktur, vannforsyning og energiforsyning og gi området ekstremt liberale reguleringsbestemmelser og rammebetingelser! Det behøver ikke være så store områder. En kan bare tenke seg den byen vi nå er i sentrum av. Den inneholder altså 600 000 innbyggere, som vel er rundt 12–13 pst. av landets befolkning, med en byggesone på 120 km2. Oslo by er altså en tredel promille av Norges areal. Det er mange fordeler med dette. Ved å henvise til denne type områder kan man dempe presset på de delene, på de områdene og på de regionene og naturområdene i landet som vi definitivt ikke ønsker skal bli forringet for fremtidige generasjoner. Det vil dessuten gjøre det mye enklere for bedrifter å etablere seg, istedenfor å måtte gå gjennom en skog av hindringer fordi det er et hav av restriksjoner og reguleringsbestemmelser og vanskeligheter, ikke minst vernebestemmelser, når de skal prøve å søke i mørket for å finne frem til områder som det offentlige til syvende og sist endelig greier å si ja til. Jeg kunne bare ha bedt om ordet i denne debatten for å si at det altså finnes andre behov i dette landet enn vernede områder. Siden miljøvernminister Solheim selv nevnte Grünerløkka, har jeg lyst til å si at hadde han vært miljøvernminister i Norge for 150 år siden, ville ikke Grünerløkka bydel blitt bygd. For Grünerløkka var et nydelig naturområde – det var massevis av flotte trær, gress, og små sauer som gikk og gresset i området på Grünerløkka. Det var til og med noen små salamanderpytter, som i dag definitivt ikke blir rørt. De blir vernet så det holder. Dessuten var det gulveis på Grünerløkka. Gulveis er en rødlisteart. Det var også flere rødlistearter. Hvis man for 100–150 år siden hadde gjort slik vi praktiserer det i dag, ville størsteparten av de norske byene aldri blitt bygd – dette til ettertanke. Jeg tror det er grunn til å tenke nytt når det gjelder vern. Vi har kommet veldig langt, og det er vi stolte av. Men vi har også andre behov enn verneinteressene.