Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-05:
Tittelen på proposisjonen vi behandler i dag, er lov om endringer i arbeidsmiljøloven. Likestilling av arbeidstiden for skift- og turnusarbeidere mv. står i parentes. Det er kanskje litt misvisende, for det er jo mange flere lovendringer som tas opp, enn det som berører arbeidstidsbestemmelser for turnusarbeidere. Men det sier vel litt om hvilken enkeltsak som Regjeringen mener er viktigst av dem som fremmes. Det er brukt store ord om den lovendringen som nå et stort flertall står bak. Av og til kan det være på sin plass med det – og dette er faktisk en slik anledning. Mange politiske initiativ har vært tatt både fra Kristelig Folkeparti og fra andre partier i denne sal for å få til arbeidstidsbestemmelser for skift- og turnusarbeidere som blir oppfattet som innbyrdes mer rettferdig. Ulike regjeringer har sett på saken, uten hell. Og siste forsøk på å få partene selv til å rydde opp, initiert av Stortinget, endte i en skikkelig krangel, for å si det som det er. Så med den forhistorien bør det være grunn til å gi arbeids- og inkluderingsministeren en «go'klapp» på skulderen med takk for innsatsen, og samtidig håpe at dette kan føre til at mange års uro på dette området nå i det minste stilner betydelig. Det er bred enighet om lovendringen om skift/turnus. På andre områder er det større skillelinjer. Et viktig tema er grensen for når det er lov å si opp arbeidstakere med begrunnelse i alder – den såkalte 70-årsregelen. Kristelig Folkeparti mener at all logikk bak pensjonsreformen tilsier at denne grensen bør økes. Når det hevdes at dette ikke gjelder så mange, og at hovedutfordringen for seniorers arbeidsdeltakelse ligger i å få 62–65-åringer til å stå lenger i arbeid, så er det riktig. Men vi skal ikke undervurdere effekten av å gi signaler gjennom lovverket. Det er vanskelig å se at det å heve aldersgrensen to år, slik Kristelig Folkeparti foreslår, skal ha noen særlig negative effekter i forhold til konflikter om avgang. Men det har klare positive signaleffekter. Samtidig mener Kristelig Folkeparti at mye taler for at det fortsatt bør være en spesifikk grense i lovverket. Det forhindrer flere uklare og kanskje uverdige prosesser. Men grensen må være høyere enn i dag. Vi registrerer med overraskelse at Regjeringen somler når det gjelder vernet av arbeidstiden til personer med særlig uavhengige stillinger. For fire år siden var de nåværende regjeringspartiene veldig opptatt av at man skulle beholde en veldig detaljert regulering av arbeidstiden for alminnelige arbeidstakere. Selv en moderat utvikling mot en mer rammepreget regulering ble karakterisert som alvorlige inngrep i arbeidstakeres rettigheter. Men når det kommer til såkalt særlig uavhengige – en i praksis særdeles ullen avgrensning – ja, da synes fortsatt regjeringspartiene at det er helt greit med nærmest totalt anarki i loven, for å sette det på spissen. Og vi snakker ikke om en liten gruppe i arbeidslivet. Utredninger i 2006 viste at dette angikk 350 000 arbeidstakere. Det er en betydelig og stadig voksende andel arbeidstakere som defineres som særlig uavhengige. Jeg vil også benytte anledningen til å ta opp et tema innen arbeidsmiljøloven som Kristelig Folkeparti har kjempet for å få økt fokus på, nemlig innsatsen for å bekjempe vold, mobbing og trakassering på arbeidsplassene. Norske arbeidstakere trives heldigvis stort sett veldig godt på arbeidsplassene. Vold, mobbing og trakassering på arbeidsplassen er ikke noe som den gjennomsnittlige arbeidstaker opplever jevnlig – heldigvis. Men det er all grunn til å tro at det har vært og er mørketall på dette området. Det er god grunn for myndighetene, for arbeidsgivere og for arbeidstakere til å ha fokus på dette og sørge for at den jevne innsatsen mot dette holdes oppe rundt omkring. Ingen er selvsagt mot dette, men jeg har inntrykk av at fokuset på dette området er blitt svekket. Så registrerer jeg med en viss skuffelse at komitéflertallet ikke ser noen grunn til å gå igjennom den europeiske trepartsavtalen om tiltak mot vold og trakassering for å vurdere om deler av denne er relevant å forskriftsfeste i Norge. Også dette er et eksempel på et tiltak hvor man ikke skal undervurdere selve signaleffekten. Skulle Kristelig Folkeparti få ansvar for dette saksfeltet igjen i en ny regjering etter valget, skal vi sørge for økt fokus. Og skulle vi ikke få det, skal vi holde engasjementet levende og fokus oppe fra talerstolen her i Stortinget.