Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-12-05:
Jeg tror jeg skal velge i mitt innlegg å legge hovedvekten på Prop. 138 L, og så får jeg heller tegne meg til et nytt innlegg hvis jeg ikke får tid til å komme inn på Prop. 141 L i førsteinnlegget. For å starte med Prop. 138 L behandler Stortinget i denne saken forslag til endringer i utlendingsloven hva gjelder bruk av tvangsmidler. Loven hjemler allerede bruk av tvangsmidler overfor personer med usikker ID, personer man frykter vil unndra seg vedtak om retur, og personer som utgjør en trussel mot grunnleggende nasjonale interesser. Jeg viser bl.a. til Stortingets behandling av Prop. 11 L for 2009–2010 den 3. desember 2009, der tvangsmidler som meldeplikt, pålagt bosted og inndragning av reisedokumenter ble vedtatt utvidet til en større personkrets enn før. Det var det full enighet om. 17. desember 2010 vedtok vi, også stort sett enstemmig, forslag til tilpasninger i loven som følge av tilslutning til returdirektivet, bl.a. bruk av tvangsmidler dersom noen forsøker å unndra seg retur. Stortinget har med andre ord flere ganger sagt seg enig i prinsippet om bruk av tvangsmidler. Formålet er å få til en mer effektiv retur av personer uten lovlig opphold i Norge og hindre at asylinstituttet utnyttes av personer uten rett til beskyttelse. Spesielt vil jeg framheve dem som misbruker asylinstituttet til å begå kriminalitet, og dem som utgjør en trussel mot grunnleggende nasjonale interesser. Det er viktig at ikke slike personer får mulighet til å undergrave oppslutningen om asylinstituttet. Det kommer først og fremst dem til gode som trenger vår beskyttelse, når utlendingsmyndighetene får større rom til å konsentrere seg om deres behov, i stedet for å bruke en uforholdsmessig andel av ressursene sine på personer som misbruker systemet. Når det gjelder bruk av tvangsmidler, er vi selvsagt bundet av internasjonale forpliktelser. Men også etter innstramningene har vi lempeligere regler enn det de internasjonale bestemmelsene gir adgang til. I denne saken utnytter vi i større grad det handlingsrommet vi fortsatt har, men, og jeg understreker det, med samme forutsetning som før, at det ikke skal etableres mer inngripende regler enn det som er nødvendig for å hindre at asylinstituttet misbrukes. Regjeringen har derfor frafalt to av forslagene i høringsbrevet, ett om en ny og strengere hjemmel om bestemt oppholdssted og meldeplikt for dem som hindrer eller vesentlig forvansker behandlingen av en asyl- eller utvisningssak, og ett om utvidelse av framstillingsfristen til tre dager. De endringene vi inviteres til å ta stilling til, er: senket sannsynlighetskrav for å bruke de tvangsmidlene vi allerede har til rådighet, som ransaking, beslag, meldeplikt, pålagt oppholdssted og fengsling når det gjelder identitetstvil eller unndragelsesfare ved avslag på asylsøknaden. I stedet for sannsynlighetsovervekt, som i dag, foreslås det at kravet senkes til konkrete holdepunkter for «å anta» osv. Endringene bringer våre regler mer i takt med andre nordiske lands regler. Forslagene er også sjekket ut i forhold til våre internasjonale forpliktelser. Dessverre har vi i noen tid opplevd økende problemer med vinningskriminalitet og narkotikaomsetning blant noen asylsøkere og personer uten lovlig opphold i Norge. Mer effektive tiltak har ofte vært diskutert, så sent som under debatten om Justisdepartementets budsjett i forrige uke. Hittil har vi altså ikke hatt egne hjemler for å bruke tvangsmidler overfor utlendinger som begår kriminalitet, men har vært nødt til å gå veien om identitetstvil eller unndragelsesfare. Nå får vi dette på plass. Noen ord om fengsling: Det er det mest inngripende virkemidlet staten kan bruke overfor enkeltmennesker. Det skal derfor bare brukes dersom man ikke kan oppnå det samme ved hjelp av andre typer tvangsmidler, som f.eks. meldeplikt og pålagt oppholdssted. Det skal foreligge et utvisningsvedtak hvis det ikke ellers foreligger grunnlag for fengsling med utgangspunkt i ID-tvil eller unndragelsesfare. Det gjelder en tidsfrist på tolv uker, unntatt i spesielle tilfeller, bl.a. av hensyn til grunnleggende nasjonale interesser. Fengsling av barn skal bare skje når det er påkrevd. Til slutt kort om komiteens behandling av denne saken: Jeg vil starte med å rette en liten feil på side 7 i innstillingen, nest siste avsnitt før punkt 1.3.3.2. Ved en feil er det henvist til «punkt 3.3.1.2 nedenfor». Det rette skal altså være punkt 1.3.3.2. Siden lovforslagene allerede hadde vært på bred høring før de kom til Stortinget, mente vi at det ikke var behov for egen høring her. I forståelse med departementet har vi gjort en tilføyelse i forslaget til ny § 103 annet ledd, som kun er en tydeliggjøring, uten realitetsendringer. Komiteens innstilling er enstemmig. Så får jeg komme tilbake igjen til Prop. 141 L for 2010–2011 i et senere innlegg.