Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Også i år behandler Stortinget en framforhandlet jordbruksavtale mellom staten, Norges Bondelag og Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Komiteens innstilling bygger på respekt for forhandlingsinstituttet, selv om flertallet på flere områder har kritiske merknader til resultatet av årets forhandlinger. Flertallet slutter seg på denne bakgrunn i sin helhet til det økonomiske opplegget i avtalen. På ett punkt har imidlertid flertallet funnet å måtte motsette seg forhandlingsresultatet. Dette vil bli begrunnet i andre innlegg senere i debatten. Jeg går videre ut fra at mindretallet selv vil presentere sitt syn, og vil derfor i dette innlegget i all hovedsak konsentrere meg om Arbeiderpartiets vurderinger. Avtalen innebærer at budsjettstøtten ved full virkning økes med 540 mill. kr. Dette kommer i tillegg til økningen i 1998, som var på 675 mill kr. I løpet av to år har altså budsjettstøtten til norsk jordbruk økt med over 1,2 milliarder kr. I forbindelse med behandlingen av St.prp. nr. 8 for 1992-93 la Stortinget bl.a. til grunn en målsetting om en landbrukspolitikk som bidrar til mer konkurransedyktige råvarer, lavere matvarepriser og lavere næringsoverføringer. Den økning i budsjettstøtte som nå finner sted, er ikke i tråd med denne målsettingen. Målt i faste 1998-kroner innebærer de to siste oppgjørene at de statlige næringsoverføringene til landbruket for første gang på 1990-tallet øker. Det mest alvorlige med dette ser man kanskje i lys av de kommende WTO-forhandlingene. Årets avtale innebærer nemlig at støtten både innenfor gul og blå boks øker. Regjeringen har tilslutning fra Arbeiderpartiet i forhold til den forhandlingsstrategi man har valgt i WTO-sammenheng. Likevel er det grunn til å understreke at vi står overfor tøffe forhandlingsrunder. Og jeg finner all grunn til å minne om en av konklusjonene i utenriksministerens WTO-redegjørelse, som vi tidligere i dag hadde en debatt om. I redegjørelsen sa utenriksministeren om landbruksavtalen i WTO: «Partene må allikevel forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene». I så måte går Regjeringen nå i feil retning. Den betydelige veksten i budsjettstøtten de to siste årene skaper en situasjon med økende fare for at norsk landbruk må gjennom en brå og vanskelig omstilling etter neste WTO-runde. Også på dette området fører altså Regjeringen en politikk basert på kortsiktige motiver. Avtalen innebærer videre at målprisene økes med 330 mill. kr. Sett i en ren nasjonal sammenheng er ikke dette en stor økning, og på viktige varegrupper som storfe, gris, egg og norsk matmel er det ikke noen økning av målprisene i det hele tatt. Likevel er det klart at vi står overfor store utfordringer også på dette området. Handelslekkasjen til våre naboland hadde en eksplosiv økning i 1998, og var da rekordhøy. Utviklingen i 1999 tyder på at det også i år blir en svært stor handelslekkasje. En viktig årsak til denne lekkasjen er lavere matvarepriser i våre naboland. Jeg er selvsagt klar over at dette berører problemstillinger som er svært sammensatte. En nylig gjennomført undersøkelse konkluderer bl.a. med at den gjennomsnittlige prisforskjellen på norsk og svensk mat er på 12-13 pst. Bondeorganisasjonene har i så måte pekt på at dette omtrent er forskjellen på norsk og svensk matmoms. Men den aktuelle undersøkelsen viste at prisforskjellen på melkeprodukter og kjøttvarer var større enn gjennomsnittet. Og det er jo dette som er hovedproblemstillingen. Nordmenn gjør ikke sine daglige innkjøp i Sverige. De kjøper kjøtt, og de kjøper ost. Dermed forsterkes overproduksjonsproblemene i norsk landbruk. Fra Norges Bondelag har næringskomiteen fått oversendt en oversikt over prisutviklingen på norskproduserte matvarer, sett i forhold til utviklingen på den totale matvareindeksen. Denne viser at indeksen for norskproduserte matvarer er lavere enn matvareindeksen samlet. Samtidig viser indeksen at prisene på norske matvarer nå igjen er økende. Fra 1990 til 1997 falt prisene på norsk kjøtt. Etter den tid viser indeksen at prisene igjen stiger. Hovedpoenget er etter Arbeiderpartiets mening at norsk landbrukspolitikk ikke kan basere seg på at norske matvarepriser kan ligge på et helt annet nivå enn prisene i våre naboland og i EU for øvrig. Gjennom sin Agenda 2000 har EU nå lagt en plan for en reduksjon i sine råvarepriser på mellom 15 og 20 pst. Dersom vi ikke møter Agenda 2000 med aktive tiltak, vil forskjellen på norske råvarepriser og tilsvarende EU-priser øke betraktelig de kommende fem årene. Dette er en kjempeutfordring for norsk landbruk. Hvis EU lykkes med sin Agenda 2000, vil norsk landbruk hvert år tape konkurransekraft, selv med en stabilisering av våre matvarepriser. Det kan igjen føre til økt grensehandel og økt import, og den som i det lange løp vil tape på at vi ikke gjør noe, er bonden selv. Men norsk landbruk kan heller ikke legge opp til en strategi der vi utelukkende er opptatt av pris. Vårt landbruk har ingen mulighet til å konkurrere på like vilkår med EU-landbruket. Ikke minst klimatiske forhold tilsier det. Derfor må vi bygge videre på den sterke preferansen norske forbrukere har i forhold til norsk mat. Nordmenn vet at når de kjøper norsk mat, kjøper de trygg og ren mat. Dette er de og vil de være villige til å betale en god pris for. Poenget er imidlertid at dette ikke gjør at norsk mat overhodet ikke trenger å ta hensyn til pris. Det viser økningen i grensehandelen oss. Norske forbrukere har også tillit til svensk og dansk mat. Når vi i Stortinget til våren skal utforme en ny landbrukspolitikk, står vi altså overfor formidable utfordringer. Internasjonale og handelspolitiske forhold vil i veldig stor grad legge rammene for den nasjonale landbrukspolitikken. Samtidig ser vi en utvikling i norsk landbruk der det ofte er de større brukene som i dag gir opp. Melkebruk med kvoter på mellom 80 000 – 100 000 liter melk selger kvoten sin, og slutter med gårdsdriften. Dette begrunnes med at arbeidet på bruket tar så mye tid at det ikke er tid igjen til å kompensere for nedgang i landbruksinntekt gjennom arbeid utenfor bruket. Dette gir grunn til bekymring, ikke minst fordi dette forteller oss noe om hvordan norsk landbruk i framtida skal kunne rekruttere ungdom med en fagutdannelse rettet inn på arbeid i landbruket. Arbeiderpartiet mener at vi i landbrukspolitikken må prioritere en tilstrekkelig inntektsutvikling til dem som lever av landbruket. Det legger da også årets oppgjør til en viss grad opp til. Summen av utfordringene kan oppsummeres slik: Norske matvarepriser må ned. WTO-avtalen gir oss en klar retningsbeskrivelse av hvordan overføringene vil utvikle seg. De vil måtte reduseres. Vi vil prioritere lønnsutvikling til dem som lever av landbruket. Men dette skal skje innenfor en ramme der vi fortsatt skal satse på distriktslandbruket. Og vi skal fortsatt satse på et landbruk i Norge med en variert bruksstruktur, et småskalalandbruk hvor industrilandbruket avvises som bruksform. Mange vil med rette kunne hevde at det er umulig å få alle disse målene til å gå opp i en samlet nasjonal landbrukspolitikk. Arbeiderpartiet er enig i at dette vil være vanskelig, men står klart fast på disse målene når vi starter arbeidet med den landbrukspolitiske meldingen som Stortinget skal behandle til våren. Jeg vil med dette anbefale komiteens innstilling.