Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-02-15:
Det er en interessant spørsmålsstilling interpellanten tar opp. Det kan jo for så vidt være greit at vi har fått en orientering fra utenriksministeren om saken, men jeg personlig er av den oppfatning at Menneskerettighetsrådet i mye større utstrekning enn i dag burde ha greid å sette agendaen og vært mye høyere på banen i egen regi. Menneskerettighetsrådet har til oppgave å fremme universell respekt for og beskyttelse av alle menneskerettighetene og frihetene – for alle mennesker og grupper. Rådet skal arbeide med saker og spørsmål vedrørende krenkelser av menneskerettighetene, deriblant grove og systematiske brudd på menneskerettighetene. Dette er altså utgangspunktet. Men når så sammensetningen i Menneskerettighetsrådet blir slik at en rekke organisasjoner utenfor FN-systemet er dypt bekymret og særdeles kritisk til rådet, bør nok vi som er på innsiden, lytte. Jeg kan nevne at både Freedom House, UN Watch og Human Rights Watch er svært bekymret. Problemet for rådet blir at innsatsen for menneskerettighetene ikke blir bedre enn det medlemslandene som sitter der, aksepterer. Hvem sitter så i dette rådet, og hvordan står det til med menneskerettighetene i disse landene? Jeg vil bare nevne f.eks. Kina, Libya og Saudi-Arabia, som vel er land som neppe kan skryte på seg at de følger universelle regler for menneskerettigheter. Dette er bare noen få av svært mange land hvor menneskerettighetene ikke står sentralt. Hvordan kan Norge akseptere at Menneskerettighetsrådet ikke får lov til å snakke om sharialover, at man i Uganda forfølger og torturerer mennesker med en annen seksuell legning enn «normalen», eller Hviterussland, som bryter klart med ytringsfriheten? Hva har Norge gjort for å frata de land som åpenbart bryter med konvensjonen, medlemskap i rådet? Jeg antar at man har sanksjonsmuligheter overfor land i rådet som bryter konvensjonen, på lik linje med andre internasjonale organisasjoner. Hva hjelper det om Norge engasjerer seg, når deler av rådet består av mordere og voldtektsforbrytere? Jeg vet ikke om utenriksministeren er klar over at det i de fem årene rådet har eksistert, har vært vedtatt 35 fordømmelser av Israel og litt over et dusin når det gjelder resten av verden. De eneste gangene det har vært brukt hastedebatt i dette rådet, har vært når man har hatt en sak mot Israel. Unnskyld meg, president: Man retter altså pekefingeren mot det eneste demokratiet i Midtøsten, mens man overfor resten av landene gjør ingenting. Det eneste vi hører, er en øredøvende stillhet. Rådet har altså valgt å lukke øynene for ofrene i Kina, på Cuba, i Iran, i Saudi-Arabia, for ikke å snakke om i Zimbabwe. Så spørsmålet blir til syvende og sist: Hva er forskjellen på rådet og kommisjonen, og hva er blitt utrettet? Jeg skal til slutt prøve å være litt konstruktiv, ikke bare negativ og kritisk. For som vi hørte utenriksministeren si, har Norge fått til noe på noen felt, og man har satt mediefrihet, ytringsfrihet, barns rettigheter, menneskerettighetsforkjempere og næringslivets grunnleggende rettsstandard på dagsordenen. Men jeg vil faktisk oppfordre utenriksministeren og det departementet som jobber for ham, til kanskje å gjøre seg litt mer synlig. Jeg tror det er svært få i den norske befolkningen som er klar over at Norge er med i Menneskerettighetsrådet. Kanskje man burde bygge opp et image og være litt utadrettet, og ikke gjøre det at Norge er medlem av Menneskerettighetsrådet, til Norges best bevarte hemmelighet.