Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-19:
I mitt siste innlegg fra denne talerstolen har jeg lyst til å se litt tilbake på de åtte årene som jeg har fått lov til å jobbe i dette huset. Det som slår meg først, er at jeg er blitt mye mindre sjølsikker i løpet av disse åtte årene. Det tror jeg skyldes at dette stedet og disse flotte folkene har mange ulike meninger som gjør inntrykk. Jeg har lært masse av alle partier, noe som har gjort at en del av de standpunktene jeg hadde da jeg kom hit for åtte år siden, har blitt slipt, moderert og utviklet. Det er et sunnhetstegn, tror jeg, i et demokrati at man klarer å ha debatter som gjør at man blir beriket, og at man blir litt mindre sjølsikker. Det tror jeg er bra også for landet at en stortingsrepresentant blir. På den andre siden er jeg blitt tryggere på noe. Det er tre søyler som for meg er de viktigste i utviklinga av det norske samfunnet. Det er søylen «politisk styring», det er søylen «naturressursene hører fellesskapet til», og det er søylen «fellesgoder». Jeg er blitt enda tryggere på at det er riktig at man går i retning av disse søylene. Og jeg mener at dagens regjering gjennom disse fire åra har gjort søylene både høyere, bredere og mer solide. Det med politisk styring har fått en ny vår, særlig i forbindelse med finanskrisa. Politikerne stod jo litt lavt i kurs en periode; vi politikere måtte ikke bry oss så veldig mye. Men politikk er et fag, politikk handler om å se helheten, og det er viktig at man har dyktige folk som søker til politikken og er med på å utvikle samfunnet. Jeg er veldig glad for at «politisk styring» er blitt et mye mer positivt ladet ord her hjemme enn det var for noen år siden. Vi trenger politisk styring, for det er det som gir en helhetlig samfunnsutvikling. Når det så gjelder naturressurser – og det har jeg hatt mange innlegg om i denne salen – som er den andre søylen, har ulike partier og ulike storting helt siden unionsoppløsningen i 1905 og fram til i dag vært veldig flinke til å si at naturressursene hører fellesskapet til. Enten det har dreid seg om vannkraft eller det har dreid seg om olje og gass eller andre ting, har man enten vært direkte eiere eller skattlagt dette på en slik måte at man har kunnet omdanne naturressurser til velferd. Dette lille, rare landet helt opp mot Nordpolen er blitt verdens beste land å bo i. Det er fordi vi har tatt politisk styring og omdannet naturressurser til velferd. Da kommer jeg til den tredje søylen, som kanskje er den viktigste. Det er det at vi har fellesgoder. Vi merker det særlig godt nå, når det er finanskrise. Sjøl om jeg er usikker på hvor mye enkeltpersoner merker finanskrisa, er det i hvert fall en trygghet å vite at jeg havner på sykehus dersom jeg blir syk – uten at det har noen betydning om det er finanskrise eller ikke – at jeg kan gå på den samme skolen, at jeg kan gå i den samme barnehagen, at jeg kan få det samme tilbudet på sykehjemmet. Jeg kan til og med gå på biblioteket og få kulturtilbud, fordi vi har bygd opp et samfunn der vi har fellesgoder som alle kan benytte seg av – en utrolig viktig kvalitet ved det norske samfunnet som jeg er stolt av at vi har fått til gjennom mange år, og som er den store styrken også gjennom denne regjeringa. Jeg ser at jeg fikk litt ekstra taletid, president, for klokka startet litt seint, så jeg tillater meg å bruke et minutt til. En av de utfordringene vi har framfor oss, som også denne fellesskapskassa skal ta tak i, er den økende arbeidsledigheten. Økende arbeidsledighet tror jeg er et av de områdene de neste par åra der vi skal legge oss i selen for å få gjort et best mulig håndverk. Jeg tror det er umulig å unngå økende arbeidsledighet, men hvordan skal vi møte de arbeidsledige? Jo, vi må møte de arbeidsledige med aktivitet. Vi må sørge for at de arbeidsledige blir satt i aktivitet så fort som mulig, for det er det beste for den arbeidsledige – at man føler at man er verd noe, at man blir brukt til noe – det er det beste for familien til den arbeidsledige, det er det beste for barna som ser at mor eller far har det greit og er i aktivitet, og det er det beste for Finansdepartementet på sikt fordi det er billigst å sette inn kreftene tidlig. Til slutt er det slik at det beste for det norske samfunnet er at vi sørger for at ledig arbeidskraft brukes til å skaffe seg kunnskap. Det er en utfordring der Regjeringa, sammen med Stortinget, må gjøre en god innsats i åra som kommer. Så vil det igjen komme perioder der ledigheten vil gå ned, men nå er det viktig å fokusere på dem som blir arbeidsledige.