Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Årets trontaledebatt holdes samtidig med to store dramatiske internasjonale begivenheter: Jugoslavia er i ferd med å bli et demokrati, og vi er dermed igjen i ferd med å få ett Europa. I Midtøsten har konflikten for alvor blusset opp igjen, fredsprosessen har fått et tilbakeslag, og faren er at den blir helt ødelagt. Jugoslavia er en kraftig påminnelse om at Europa er mer enn EU. Det bør også vår hjemlige Europa-debatt mer ta konsekvensen av. Norge kan være en aktiv deltaker i prosesser i Europa uten at vi er EU-medlem. Samtidig innebærer euro-avstemningen i Danmark interessante perspektiver: Kanskje får vi et EU med en mer differensiert utvikling med ulike grader av integrasjon. Det er god grunn til å følge denne utviklingen, men ikke grunn til å «stresse» medlemskapsdebatten. Norge har spilt en viktig rolle for fredsprosessen i Midtøsten. Den er nå for alvor satt på prøve. Alternativet kan være grufullt: Blodige konflikter – ja i verste fall rent krigsutbrudd. Derfor er det avgjørende viktig nå at alle internasjonale krefter settes inn på å stanse voldshandlingene og å få fredsprosessen på skinnene igjen. Det er langt viktigere enn ropet på ensidige fordømmelser. Etter vel et halvt år med ny arbeiderpartiregjering er det grunn til å spørre: Hvilket program har denne regjeringen for sin virksomhet? Hva ønsket Arbeiderpartiet å oppnå med regjeringsskiftet? Modernisering av offentlig forvaltning var en hovedsak for Regjeringen. Så langt har dette endt opp i en intern uenighet i Arbeiderpartiet, slik vi har sett det i debatten om fylkeskommunens framtid, eierskap til sykehus og organiseringen av petroleumsforvaltningen. Det er uheldig at Stortinget må vente på Arbeiderpartiets landsmøte for å få presentert Regjeringens politikk. Trontalen gav ingen avklaring. Den inneholdt ellers saker og holdninger de fleste kan slutte opp om. Det vil være innholdet og oppfølgingen i den enkelte sak som sier noe om arbeiderpartiregjeringens politikk. På samme måte som sentrumsregjeringen er arbeiderpartiregjeringen en mindretallsregjering. Så vel regjering som opposisjon må vise vilje til samarbeid for å finne løsninger. Kristelig Folkeparti går inn i dette siste året av stortingsperioden med den samme holdning vi alltid har vist: vilje til samarbeid på tvers av partigrenser. Kristelig Folkeparti vil først og fremst være med og videreutvikle samarbeidet mellom sentrumspartiene. Vi vil søke løsninger med andre grupperinger i Stortinget. Vi har alle et ansvar for landet. Men sentrum har intet spesielt ansvar for dagens regjering. Det er det andre som har. Vi går også til valg neste år med sentrum som regjeringsalternativ. Vi har vist at sentrum er styringsdyktig. Så vil valgresultatet vise hvilke muligheter vi får. Sentrumspartiene vil etablere en felles arbeidsgruppe for å forberede og senere utarbeide felles merknader til Regjeringens langtidsprogram. Kristelig Folkeparti er opptatt av å trygge norsk økonomi som grunnlag for en videreutvikling av velferdssamfunnet. Det bør prege alles holdning til budsjettbehandlingen også nå i høst. Men det er enda viktigere å sikre samfunnet et trygt verdigrunnlag som er holdbart for nålevende og kommende generasjoner. I en tid preget av økt forbrukermentalitet og materialisme hadde jeg ventet at Regjeringen var mer opptatt av behovet for en verdimessig mobilisering og etisk bevisstgjøring. Her er Arbeiderpartiet påfallende svakt. Det er tydeligvis også behov for en etisk bevisstgjøring blant næringslivstopper. Den kulturen som nå igjen er avdekket de senere dager med lukrative ordninger for noen bedriftsledere, er i seg selv forkastelig og har en svært uheldig signaleffekt til befolkningen ellers. Det er også uheldig for de mange bedriftsledere utover landet som gjør en stor innsats og har en nøktern livsstil, at det blir et så negativt stempel på næringslivet. Nå får næringslivets ledere ordne opp! Den grunnleggende enhet i samfunnet er familien. At den fungerer er avgjørende for barns oppvekst, ja for det behovet vi alle har for omsorg, kontakt og nærhet. Derfor er familiepolitikken så viktig. Kristelig Folkeparti vil fortsatt prioritere den. Vi er glad for at Arbeiderpartiet nå ser ut til å ha akseptert at kontantstøtten er kommet for å bli. Men vi merker tvetydighet i enkelte uttalelser fra regjeringsmedlemmer. Derfor er det grunn til å spørre: Vil regjeringspartiet igjen gå til angrep på denne rettferdige reformen i forbindelse med neste års stortingsvalg? Kristelig Folkeparti vil i familiepolitikken framover prioritere fedrenes rolle. Derfor vil partiet arbeide for å utvide pappapermisjonen i forbindelse med fødsel. Det er en uverdig situasjon for vårt velferdssamfunn at 70 000 barn lever under fattigdomsgrensen. I forbindelse med den bebudede handlingsplan for oppfølging av sentrumsregjeringens utjamningsmelding ber jeg Regjeringen spesielt utarbeide forslag til tiltak for å bedre situasjonen for disse barna. I vårt verdigrunnlag er respekten for det enkelte mennesket og menneskeverdet selve fundamentet. Retten til liv er den fremste av alle menneskerettigheter. Derfor fremmer vi forslag om at denne retten også nedfelles i vår grunnlov. Retten til liv gjelder så vel fødte som ufødte i vårt eget og i andre land. Derfor er kampen mot fattigdom så viktig. Derfor er arbeidet for økt trafikksikkerhet så viktig. Derfor er kampen mot rusgiftenes livsødeleggelse så viktig. Og derfor vil heller ikke Kristelig Folkeparti slå seg til ro med at vi i vårt velferdssamfunn fortsatt opplever at ca. 14 000 ufødte liv går tapt hvert år ved abort. Selv om det ikke synes å være flertall for grunnleggende endringer i abortloven, må vi arbeide videre både med forebyggende tiltak og med hjelpetiltak for å få ned aborttallet. Respekten for liv må også være gjennomgående i møte med de nye muligheter som bio- og genteknologien gir. Jeg har utfordret helseministeren til debatt om dette, og synes ikke at hans holdning til bl.a. fosterdiagnostikk og forskning på aborterte foster vitner om en klar nok holdning i slike spørsmål. Bio- og genpolitikken har også en utenrikspolitisk side i forhold til EUs patentdirektiv. Regjeringen har varslet at den støtter Nederlands sak for EU-domstolen mot dette direktivet, men har samtidig signalisert at dersom Nederland taper, vil Norge implementere direktivet. Dette er en altfor defensiv holdning. Patentdirektivet reiser i hvert fall tre sentrale spørsmål: Bør det være adgang til å ta patent på deler av det menneskelige legemet, slik direktivets artikkel 5.2 åpner for? Vil direktivet kunne gi internasjonal storkapital mulighet til kontroll over genressurser i u-land og tappe disse? Vil direktivet være i strid med FN-konvensjonen om biologisk mangfold? Det er ikke nok gjennom EU-domstolen å få avklart bare dette siste spørsmålet. Også de to førstnevnte innvendinger er i seg selv så tungtveiende at Norge på eget grunnlag får ta opp kampen mot direktivet og om nødvendig motsette seg at det blir gjennomført i Norge. Her har Regjeringen en for defensiv holdning. Våre bedrifter skal skape grunnlaget for vårt velferdssamfunn. Norsk næringsliv har mange utfordringer. En slik er transportkostnadene. Avstanden til markedene er ofte stor. En næringspolitikk som skal legge til rette for nyskaping, omstilling og utvikling av sterke næringsmiljøer, må ta dette på alvor. Næringspolitikken må legge til rette for at kapital når fram til de beste investeringene, ikke bidra til at den låses fast i bedrifter som kanskje har en stor fortid, men ikke en like stor framtid. Vi trenger en næringspolitikk som er mer forutsigbar, som ikke endres kraftig fra år til år. Næringslivet trenger stabile rammevilkår. Ikke minst er dette viktig for de små og mellomstore bedriftene. Kostnadene ved norsk arbeidskraft har vært en viktig del av motivasjonen for moderasjonslinjen. Regjeringens opplegg i budsjettet, som velter nye kostnader over på næringslivet, motvirker denne linjen. Vårt framtidige næringsliv kjenner vi ikke. Hvilke bedrifter, hvilke næringer som vil vokse, hvilke som vil avta, vet vi i dag ikke. Men vi vet at kunnskap og kompetanse blir avgjørende. Derfor er satsing på forskning og utvikling noe av det som betyr mest for vår framtidige velferd. Arbeiderpartiregjeringen kom til makten fordi den vil bygge forurensende gasskraftverk i Norge, om nødvendig ved å svekke forurensningsloven. Regjeringen har nå åpnet for at de to planlagte gasskraftverkene på Vestlandet skal kunne slippe ut like mye ødeleggende klimagasser som halvparten av den norske personbilparken. Og det skal de kunne gjøre helt gratis. Det er et miljøpolitisk paradoks at gasskraftverk skal få slippe ut gasser som ødelegger klimaet, uten å betale, mens norske bilister skal betale de skadene de påfører miljøet. Det er ingen logikk i at prinsippet om at «forurenser skal betale», ikke skal gjelde for gasskraftverk. Bygging av norske gasskraftverk vil føre til en kraftig forverring av Norges muligheter til å nå Kyoto-forpliktelsene. I mars slo Arbeiderpartiet og Høyre fast at de totale utslippene internasjonalt ville gå ned dersom vi bygde norske gasskraftverk. Etter en nærmere saksbehandling sier Regjeringen nå at det er «mest sannsynlig» at utslippene vil gå ned. Skråsikkerheten er altså borte. Derfor er det desto mer forunderlig at det ikke samtidig presenteres tiltak for å redusere de norske klimautslipp for øvrig, når det legges opp til en så kraftig økning fra gasskraftverk. Det er også grunn til å sette spørsmålstegn ved Regjeringens behandling av denne saken. SFT, som forvalter forurensningsloven, har ikke fått vurdert utslippskonsekvensene ved bygging av gasskraftverk. Regjeringen står dermed i fare for å ha fattet et vedtak i strid med forurensningsloven. I regjeringserklæringen fra Stoltenberg-regjeringen var det et sentralt element at Norge skal være et foregangsland i miljøpolitikken. Det å tillate sterkt forurensende gasskraftverk er ikke særlig framtidsrettet. Trontalen var for øvrig også forbausende taus om Regjeringens miljøpolitikk. Budsjettet er også svakt på miljøsiden. Økt elavgift følges ikke som forutsatt opp med kraftig satsing på enøk og alternative energikilder. Visjonene i Regjeringens miljøpolitikk er borte. Regjeringens miljøpolitikk er ikke en invitasjon til samarbeid med sentrum. La meg til slutt si følgende om noen viktige saker for Kristelig Folkeparti: Vi skal kjempe for en familiepolitikk basert på valgfrihet for småbarnsforeldrene. Kristelig Folkeparti vil legge til rette for en framtidsrettet skole. Barna skal ha god undervisning og mulighet til å utvikle evnene i et trygt skolemiljø. Norge ligger langt fremme i ressursbruk innen helse og eldreomsorg. Men vi må utvikle denne omsorgen videre for at syke og eldre skal få et bedre tilbud. Mange får i dag ikke den behandling de har krav på. Særlig viktig er det å satse på å bygge ut psykiatri, kreftomsorg og å investere i sykehusutstyr. Utbyggingen av eldreomsorgen har kommet langt og skal fortsatt prioriteres. Alle eldre skal ha en verdig behandling. Det har vi et felles ansvar for. Senere talere fra Kristelig Folkeparti vil utdype disse saksområdene. Modernisering av offentlig sektor er viktig. Men dette må ikke reduseres til bare å handle om strukturer og organisering. Et godt og moderne tjenestetilbud handler mer om medmenneskelighet og menneskeverd enn om organisering og strukturer. Derfor må vi fokusere mer på det som virkelig betyr noe for folk. Det viktigste er å få den hjelp en trenger når en trenger den. Det er viktigere hvordan vi blir møtt på sykehuset enn om det er staten eller fylkeskommunen som eier det. Det er viktigere at en som gammel får bade mer enn en gang i måneden enn om det er kommunen som eier sykehjemmet. Strukturer og politikk har ingen verdi i seg selv. De må ha ett siktemål: å tjene det enkelte menneske. Vi trenger et mer menneskevennlig samfunn.