André Oktay Dahl (Høyre), 2010-06-08:
Det er nesten så jeg avslutter med det siste ordet i en bønn, men det skal jeg ikke gjøre. Goethe uttalte at man burde mistro alle dem som føler en sterk trang til å straffe, mens Edmund Burke uttalte at dårlige lover er kanskje den verste form for tyranni. Det danner kanskje bakteppet for at Bjørneboe på sin side uttalte at ethvert fremskritt er avhengig av at både skrevne og uskrevne lover blir brutt. Vi behandler altså i dag nok et kapittel hvor vi ikke kjenner konklusjonen på når det vi vedtar i dag, skal tre i kraft, innenfor rammen av den nye straffeloven som vi vedtok i fjor. Det skal jo bli spennende å se hvilken farge det blir på den regjeringen som omsider får gleden av å fremme ikrafttredelsesproposisjonen om den nye straffeloven. Det er sagt om menneskehetens historie at det er historien om stadig urettferdighet og overgrep fra mannens side overfor kvinnen i den hensikt å tyrannisere henne fullstendig. Jeg håper vi ikke er der i 2010, men uansett var det i hvert fall slik at i den gamle straffeloven var det hensynet til eiendom og verdier som fikk hovedfokus – den vi nå bruker som en slags nødhavn i påvente av ikrafttredelsen av den nye. Seksuelle overgrep er et stort og omfattende samfunnsproblem, med store og ofte traumatiske konsekvenser for det enkelte mennesket. I Voldtektsutvalgets utredning viste man til at åtte av ti anmeldelser blir henlagt av politiet. Det er fortsatt en stor utfordring i dag. Det er ikke akseptabelt at 90 pst. av alle voldtekter og voldtektsforsøk aldri blir kjent for politiet, og at så få saker som anmeldes, blir oppklart. Til tross for at voldtekt foregår i et så stort omfang, og rammer ofrene hardt, forblir gjerningsmennene nærmest usynlige i straffesakssystemet. Derfor har hele Stortinget vært klar på at det er nødvendig å skjerpe arbeidet mot seksuelle overgrep, og at en ny straffelov må sikre at denne type kriminalitet straffes på en måte som er i pakt med den alminnelige rettsoppfatning. Litt historikk: Det er som kjent – og sagt flere ganger – ennå ikke klart når den nye straffeloven skal tre i kraft. Det skulle man jo ha trodd, for i etterkant, og i hele valgkampen forut for stortingsvalget, ga justisministeren i media et inntrykk av at nye straffebud var på plass, og nærmest over natten skulle medføre kraftig skjerpede straffer for volds- og sedelighetsforbrytelser, i pakt med Stortingets forutsetninger. Det møtte juridisk motbør. På den bakgrunn ba Høyre i lengre tid om at regjeringen klargjorde hvorvidt man da ville være åpen for å gjøre det man gjør i dag, å legge disse straffebudene inn i straffeloven av 1902. Det ble avvist av regjeringen helt inntil årsskiftet – på nyåret i år. I mellomtiden fremmet vi, fra Høyres side – på basis av Høyesteretts avgjørelse i de to ankesakene i november 2009 – et forslag som skulle bidra til å realisere de løftene som statsråden kom med i hele valgkampen på vegne av et enstemmig storting. Da vi behandlet det forslaget, berømmet vi statsråden og flertallet for å ha snudd ved å komme Høyre og opposisjonen i møte, på et felt hvor vi altså har prøvd å stå tverrpolitisk sammen, da det ble varslet at statsråden kom til å fremme et slikt lovforslag via media – og følge Høyres forslag. På det tidspunktet var det grunn til å rose uten forbehold, for det vitnet om stor politisk handlekraft. Men statsråden ble delvis hentet igjen av sine egne ord, som i denne saken viser seg å være noe større enn virkeligheten, og det viser seg dessverre oftere og oftere. Det politiet som skal sørge for at denne straffeloven skal bli håndhevet, varsler at de må kutte 500 stillinger. Men man flyr altså rundt og kommer med de samme foilene som man gjorde ved budsjettfremleggelsen, da Stortinget ikke kjente eller hadde det hele og fulle bildet med tanke på hva som skulle vise seg å bli driftsbudsjettene i virkelighetens verden etterpå. Kriminalomsorgen beskriver selv at den er i en krise, mens statsråden sier at Kriminalomsorgen er i en gullalder. I tilknytning til denne saken blir statsråden på debattsiden i Aftenposten i dag nærmest fornærmet på Aftenpostens lederartikkel fredag 4. juni. Der er det en lederskribent som altså ikke har gjort noe annet enn å sammenholde ord med handling når han beskriver prosessen forut for den loven vi behandler i dag. Selv om man selvfølgelig skal ta denne type kommentarer med en klype salt, så bør det gjøre et visst inntrykk at man fra Aftenpostens side ikke sier at man har fått et inntrykk, men at man har fått befestet et «inntrykk av en utspillsglad justisminister som er dyktig til å få oppmerksomhet om engasjerende enkeltsaker, men som slurver med politikkens mer hverdagslige, men like nødvendige fotarbeid». Det er grunn til å gi ros for å ta initiativ og vise handlekraft, men det er ikke grunn til å rose den måten statsråden som medlem av en regjering forholder seg til Stortinget som statsorgan på i denne saken. Flertallsstyre er sikkert bra, det kan gi stabilitet og forutsigbarhet, men det kan også gi grobunn for dårligere saksbehandling. Det oppstår jo oftere og oftere såkalte inkurier, som vi må behandle i dette storting, fordi både statsråd og embetsverk dessverre ser ut til å slakke bitte lite grann på kravene. Og jeg må si at man har lagt seg til gode vaner når man altså på debattsiden i Aftenposten i dag nærmest i en bisetning uttaler følgende: «I regjeringens lovforslag ble dessverre enkelte viktige prosessuelle konsekvenser oversett.» Og så beskrives det som om justiskomiteen nærmest i ro og mak har rettet opp dette i sin innstilling på basis av innspill fra lagdommere. Det er ikke lov å sitere fra komitémøter, men det er lov å sitere egne tanker, som jeg tror deles av både den ene og den andre: Denne saken har overhodet ikke blitt håndtert på en tilfredsstillende måte fra regjeringen overfor Stortinget. Jeg ville anbefale, på bakgrunn av den prosessen som faktisk har vært, at statsråden kanskje var bitte lite grann mer ansvarsfull overfor det parlamentet som han er konstitusjonelt ansvarlig overfor, og bitte lite grann mindre forurettet overfor Aftenposten og dem som påpeker avstand mellom ord og virkelighet. Men som forrige taler ganske så høyrøstet var inne på, så kommer vi faktisk noen skritt videre ved at man følger opp og legger inn en god del av det vi alle er enige om. Høyre mener imidlertid, i likhet med Fremskrittspartiet, at det er viktig å gjøre et par ting nå, nemlig å øke maksimumsstraffen når personer i høyt betrodde stillinger misbruker sin stilling til å foreta seksuelle overgrep. Det er viktig å sende et signal ved å heve den laveste strafferammen til inntil seks år for legemsbeskadigelse. Vi mener også det er nødvendig å heve straffenivået ytterligere for kjønnslemlestelse mot ungdom, for å understreke hvor alvorlig denne formen for overgrep mot unge er, og ikke minst ha et sterkere søkelys på vold i nære relasjoner ved å heve straffenivået ytterligere i forhold til regjeringens forslag. I den offentlige debatt har det blitt stilt kritiske spørsmål om hvorvidt den beskrivelsen som ble gitt i forbindelse med behandlingen av straffeloven i fjor hva angår uaktsomt bildrap, var fullt ut dekkende. I departementets gjennomgang da ble det hevdet at dagens rettspraksis var i tråd med intensjonene fra forrige lovendring i 2001, da loven ble endret fordi Stortinget mente at for mange ble dømt for uaktsomt drap. Det som viser seg når man har foretatt en undersøkelse av de siste årenes praksis, er at det ser ut til å være det motsatte. Det virker som om det råder vilkårlighet i både skyldspørsmål og straffeutmåling, samt ulik praksis i ulike deler av landet. Og det foranlediger, etter Høyres mening, en ny gjennomgang av rettspraksis, slik også departementet, via statssekretær Aas-Hansen, har varslet i Bergens Tidende. Jeg kunne tenke meg å få bekreftet av statsråden at det vil bli foretatt en slik gjennomgang som er varslet i media av en av hans statssekretærer. Det er en gjennomgang som vi imøteser med stor interesse, og vi forutsetter at vi blir informert om funnene, og at det eventuelt blir fremlagt nødvendige lovendringsforslag. Det er altså bakgrunnen for at vi i dag ikke støtter Fremskrittspartiets forslag om å endre loven på dette punktet nå. Så til slutt: Representanten Håheim var inne på – midt inni alt – en del viktige ting når det gjelder hvordan man bekjemper en del av de tingene vi snakker om i dag. Det er helt riktig. Én ting er selvfølgelig at man sørger for at politiet ikke går inn i enda en krise, men det andre er holdninger. Det er en viktig jobb vi alle har å gjøre med tanke på det holdningsarbeidet som må gjøres i forhold til alle de voldtektene som skjer med noen man kjenner. For det er fortsatt slik at jenter med korte skjørt dessverre ses på som fritt vilt blant enkelte, uavhengig av hvilken hudfarge og etnisitet de måtte ha – rett og slett fordi de har et negativt syn på kvinner. Dessverre er det slik at en overfallsvoldtekt regnes som en «skikkelig» voldtekt, mens man i en del andre situasjoner har en tendens til å lempe ansvaret over på den utsatte, i form av at det legges for stor vekt på den fysiske voldsbruken fremfor på totalbildet. Og når det gjelder barn, trenger man jo rett og slett ikke å bruke så mye makt for å få det til å gjøre som en voksen vil, for det holder å manipulere, og jenter og gutter i en sårbar livsfase kan også manipuleres ganske lett. Det er ting som det kanskje ikke er aktuelt å diskutere i dag, men det er et viktig perspektiv å ha når vi skal få denne straffeloven til å virke. Jeg vil også varsle at Høyre kommer til å støtte innstillingen subsidiært, hvis ikke flertallet skal gjøre det fornuftige, nemlig å støtte det de egentlig mener – i hvert fall gjorde de det i fjor.