Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-25:
Jeg vil iallfall ha gode ambisjoner om at vi i denne debatten forholder oss til hverandres argumenter, om vi så er uenige, framfor å vri på det som er budskapet. Men la meg gå rett på sak. Konkurranseevnen i norsk næringsliv og konkurranseevnen under et klimakvotesystem er tema her. Dette er ingen form for utfordring av om en skal ha klimakvoter, eller om en skal ha mål om kutt. Det er også Fremskrittspartiet enig i. Spørsmålet er: Hvordan skal en innrette dette for å få best mulig resultat på kort og på lang sikt, både for verden og for Norge? Kraftforedlende industri blir det største temaet her. Det er en betydelig eksportnæring i Norge. De kraftforedlende industribedriftene er viktige for sysselsetting og verdiskaping og er hjørnesteinsbedrifter mange steder i landet. Dette er en kapitalintensiv næring som må være langsiktig i sine investeringer, gjerne med en tidshorisont på 40–50 år, og den må ha forutsigbarhet. Den konkurrerer stort sett på det globale markedet. Jeg har reist rundt i landet, og jeg har etter hvert besøkt de fleste kraftforedlende industribedrifter, fra Lista i sør til Finnfjord i nord. Det er mange temaer som opptar dem, f.eks. prisene på råstoff, som ofte er en global forutsetning som en ikke kan gjøre noe med, og alle konkurrentene blir gjenstand for de samme prissettingene. Når det handler om arbeidskraft, er Norge et høykostland, men vi har en produktiv arbeidskraft som kan forsvare kostnadsnivået, og da er det helt greit. Det er to temaer som en stadig uttrykker bekymring for: Det ene er energi, som jeg ikke skal berøre her i særlig grad. Det andre er CO2-kostnadene og rammebetingelsene for dette. Denne næringen er eksponert i et internasjonalt marked – den lever på marginene. Aluminiumsnæringen har en pris på aluminium, uavhengig av utslipp og uavhengig av ressursbruk. Da kreves det en forutsigbarhet på en del kostnadsrammer. En del av innsatsfaktorene er, som jeg har nevnt, gitt i verdensmarkedet, og en del er gitt av politiske myndigheter. I forhold til CO2-kvotemarkedet er det to ting som berører industrien. Det ene er kvotetildeling for deres direkte utslipp. Det andre er CO2-kostnader som ligger i energiinnkjøpet. Jeg viser spesielt til det europeiske kraftmarkedet, der CO2-kvotene til kullkraften bringer kraftprisene opp på en måte som bedrifter lokalisert utenfor EU ikke får i sine kraftpriser. I denne debatten er jeg ikke ute etter at statsråden skal komme med konkrete tall på hvor mye en enkelt bedrift skal få tildelt av kvoter, hva prisen skal være, eller hvordan utviklingen skal være. Jeg er bare ute etter én enkelt ting, og det er en prinsipiell avklaring når det gjelder likebehandling i det norske systemet kontra i EU. Dette kan således være en veldig kort debatt. La meg likevel begrunne hvorfor jeg gjør det. Det er fordi det har en sammenheng med historikken. Regjeringen har i mange sammenhenger skrytt av at man har det strengeste klimakvoteregimet i verden. Da skulle man tro at det hadde noe å gjøre med at vi er de som klarer å kutte utslippene mest – at vi ikke bruker alle våre kvoter, men faktisk eliminerer en del av dem, og dermed kutter raskere enn det en hadde forutsatt. Men det er ikke det som er tilfellet. Når man ser på hva som blir definert som et stramt klimakvotesystem, eller som et offensivt klimakvotesystem, handler det om hvor mye man tildeler gratis til industrien. Den norske regjeringen tildeler færre gratis kvoter til industrien enn det de konkurrerende bedriftene gjør. Nå ble riktig nok ikke dette systemet så galt som det i utgangspunktet lå an til å bli, fordi Stortinget vedtok først klimakvotelov én gang, med betydelige restriksjoner i Norge kontra i EU, men dette ble klaget inn til ESA. Den norske regjeringen tapte, og måtte mer eller mindre tildele kvoter til eksisterende industri for prosessutslipp, på nivå med EU – for energiutslipp, noe mindre. Problemet ligger i at ny industri, etablert etter 2005, får ingen gratis kvoter av den norske regjering. Det er en favorisering av etablert industri, altså av de som har den gamle teknologien. De som kommer inn med ny teknologi, får et ekstra konkurransefortrinn. Ikke bare må de investere i kapital, men de får også en CO2-kostnad som konkurrentene som eksisterer i Norge, ikke har. Det er et problem fordi ingen av disse industribedriftene har teknologi som er CO2-fri. Hvis man i aluminiumsnæringen kunne vise til at det finnes renseteknologi som er kommersielt tilgjengelig, og som kan eliminere utslipp, hadde det selvsagt vært et poeng, for da hadde man tvunget dem til å investere i renseteknologi umiddelbart. Men den teknologien finnes ikke. Selv om Elkem snakker om sine karbotermiske prosesser, snakker man om noe som gjerne kutter utslippene med 30 pst. – det er altså langt fram til man kutter dem 100 pst. Det gjør bare at man sementerer en industristruktur i Norge der de gamle overlever og de nye investerer andre steder. Problemet er også at når man reinvesterer, investerer man andre steder. Da ender man opp med at man gradvis, med de vilkårene, bygger ned norsk industri. Det er et problem fordi etterspørselen etter de produktene som norsk industri leverer, ikke endrer seg på verdensmarkedet – den opprettholdes. Det betyr at konkurrenter i andre land vil få økt etterspørsel etter sin produksjon, vil ha grunnlag for å etablere nye produksjonslinjer – og dermed flytter man bare produksjonen, man flytter utslipp. Men man bedrer jo det norske regnskapet. Det virker dessverre som om det er det viktigste i denne saken. Det mener jeg absolutt ikke er det viktigste. Det Regjeringen burde ha som utgangspunkt, er hva de globale konsekvensene av de nasjonale tiltakene er. Hvis norske tiltak gir både globale reduksjoner av CO2-utslipp og nasjonale utslippsreduksjoner, er det positivt. Hvis et norsk tiltak gir norske utslippsreduksjoner med globale økninger, er det på ingen måte positivt. Det er det vi ser er konsekvensen hvis en holder fast ved det som er rammevilkårene. Riktignok er det slik at vilkårene ikke har vart lenge nok til at det har begynt å få veldig synlige konsekvenser. Når man snakker med aktører i næringslivet, og i industrien, er det åpenbart at det er slik de tenker. Det er ingen som legger ned en bedrift over natten, men neste gang de skal reinvestere og neste gang de skal begynne å vedlikeholde, blir det et problem. Senest i dag snakket jeg med en aktør i en større industribedrift som viste til at når de, som nå er eid av et utenlandsk selskap, overtok denne fabrikken på Vestlandet, hadde tidligere eier over lang tid ikke hatt tro på bedriften og hadde sluttet å vedlikeholde den. De overtok noe som liknet på smelteverket i Nikel – ingenting fungerte. Men fordi de nå hadde et langsiktig perspektiv, hadde de gjennomført et omfattende moderniseringsprogram. Det er selvsagt konsekvensen. Det første man gjør, er å slutte med vedlikeholdet fordi man vil kjøre bedriften inn i solnedgangen. Denne prinsipielle avklaringen som jeg etterlyser, er derfor svært viktig, for hvis de vet at de kan stole på at den norske regjering vil gi kvoter på samme nivå som man gjør i EU, kan kvotenivået egentlig være hva det vil, fordi de vet de får en likebehandling. Det betyr at marginene deres på CO2 ikke er annerledes enn det konkurrentene har. Da trenger en ikke frykte for framtiden på akkurat det området. Etter Stortingets spørretime for halvannen uke siden, et spørsmål om CO2-kvotetildelingen av Kårstø, ble min bekymring ytterligere økt ved at statsråden sa at det er uten betydning for Kårstø om de får kvotene tildelt gratis, eller om de må kjøpe dem – i forhold til deres produksjonsplan. Det har informasjonssjefen på Kårstø avvist i media. Det er også et problem, for hvis den logikken skal gjelde for Kårstø, kan den like godt gjelde for all industri i Norge, nemlig at det betyr ingen ting om de får det gratis eller betaler for det. Men det betyr ganske mye. Hvis Kårstø skal kjøpe alle sine kvoter på det internasjonale markedet, er det en ekstra regning på 150 mill. kr som konkurrentene ikke har når de får det gratis. Det betyr noe for marginene. Det betyr noe for hvem som stopper produksjonen først når markedet blir dårlig. I denne debatten er det mange som viser til at når industrien stenger i Norge, er det fordi konjunkturene er dårlige – vi kan ikke påvirke etterspørselen. Nei, det er helt riktig, og det er jeg helt enig i. Men Norge kan påvirke rammevilkårene og dermed lønnsomheten, marginene, som den norske industrien produserer under. Hvis vi har bedre marginer enn konkurrentene, er det konkurrentene som stenger ned først. Selv om etterspørselen går ned, betyr ikke det at alle kutter likt. Det er ikke et ostehøvelkutt som fungerer i industrien. Det er en og en fabrikk, en og en produksjonslinje. Og dermed, hvis vi har bedre marginer for norsk industri, vil de kunne holde produksjonen lenger åpen, mens det er andre som blir svingprodusentene. Derfor er dette så viktig. Skal du få nyinvesteringer i norsk industri, må du ha de prinsipielle avklaringene. Jeg vil være helt enig i det argumentet som jeg tipper miljøvernministeren vil komme med, at det å måtte betale for kvotene er et større incentiv til å foreta kutt enn å få dem gratis. Det er jeg helt enig i. Men det prinsippet funker bare hvis alle gjør det likt. Når kun Norge gjør det og ikke konkurrentene, betyr det bare at staten får inntekter, industrien får dårligere marginer, og industrien flytter over tid ut av landet. Det er ikke fornuftig for klimaet, og det er ikke fornuftig for norsk industri.