Olemic Thommessen (Høyre), 2007-02-16:
Vi lever i et velferdssamfunn der de aller fleste av oss har ganske romslige rammer når det gjelder hvordan vi lever livet vårt. Det er flott for oss, men det gjør ikke situasjonen enklere for dem som faller utenfor, og for det mindretall som sliter med fattigdommens ansikt. Det tror jeg det er viktig å ha med seg i et samfunn som kanskje ikke har så stort rom for fattigdom. Det er ikke så lett å finne billige løsninger på hvordan en skal leve livet i vårt land. Det er et viktig perspektiv å ha med når man skal forsøke å sette seg inn i hva det vil si å være fattig, og gjennom det tenke seg hvordan vi skal lage et apparat som hjelper mennesker ut av fattigdom. Det er viktig at disse spørsmålene kommer opp med jevne mellomrom. Det er ikke så forferdelig lenge siden sist de var oppe. Ikke desto mindre er det prisverdig, synes jeg, av Kristelig Folkeparti å ta dette opp nå. Det er fremmet 13 punkter. Jeg kan rimeligvis ikke gå igjennom alle. Flere av forslagene tror jeg det er vel verdt å ta med seg – f.eks. om et grønt nummer og en nettportal. Jeg skal her konsentrere meg om et par punkter som jeg synes fortjener nærmere omtale. Det første dreier seg om selvstendig næringsdrivende. En begrunnelse for at man ikke har sett selvstendig næringsdrivende i samme posisjon eller rolle som vanlige lønnsmottakere, har vært at namsmannen eller systemet rundt namsmannen ikke har hatt den nødvendige kompetanse til å håndtere slike saker. Jeg synes oppriktig talt at hvis det er den eneste begrunnelsen, er det en fallitterklæring i forhold til å unndra en hel gruppe nødvendig hjelp. Jeg har en fortid som advokat og har vært bobestyrer for mange små næringsdrivere – små butikker, små agenturer, håndverksbedrifter – som har gått konkurs. De som har lagt en stor del av sitt liv – og sin entusiasme – inn i disse prosjektene, drives inn i en avgrunn av gjeld som man ut fra en vanlig norsk lønn ikke har utsikt til å håndtere. Da er det forferdelig urimelig at det er huller i systemet som gjør at disse faller utenfor, eller at de nærmest fradømmes mulighet til å drive en virksomhet videre. Jeg synes ikke dårlig eller mangelfull kompetanse i det offentlige apparatet er noen god unnskyldning. Her bør vi gå inn i regelverket og se på om det ikke er mulig å stable på bena noen instanser som faktisk greier å håndtere dette, og som gir rom for at den gruppen, som faktisk er ganske stor, får den hjelp den fortjener. Det andre jeg vil knytte noen kommentarer til, er gjeldsregisteret. Der er det all grunn til skepsis. Jeg slutter meg i all hovedsak til Venstres betraktninger rundt dette. Det er riktig, som det sies, at tidspunktet når det går galt, ikke nødvendigvis er når gjelden tas opp. Det er senere. Jeg tror at et gjeldsregister veldig fort kan bli en gapestokk. Det kan bli en arena hvor man kan meske seg i andres ulykker, og kanskje nettopp den gruppen jeg var inne på i sted, de som har møtt en konkurs en gang i livet, faktisk aldri kommer ut av det. Det kan godt tenkes at Vennerød er stolt av å være notert i konkursregisteret, men jeg tror han er ganske alene om å være stolt av det. De fleste av oss andre ville se det som en stor belastning, som faktisk forfølger en gjennom livet. Vår holdning til gjeldsregisteret er kort og godt at man ikke skal bruke mye tid på å jobbe med det. Her er personvernhensynene fremtredene og overveiende. Det er også noe med at man skal være forsiktig med alt man gjør i forhold til den gode hensikt. Det er summen av alle tiltakene som til syvende og sist endrer det samfunnet vi lever i. Avslutningsvis vil jeg si at det generelt er viktig å ha en politikk i forhold til sysselsetting og utdanning som bringer mennesker ut av fattigdom. Vi skal ha med oss også det perspektivet innenfor andre områder vi jobber med, ikke bare når vi har en gjeldsordningslov eller andre tiltak på dagsordenen.