Inge Lønning (Høyre), 2007-05-31:
Representanten Samuelsen stilte spørsmålet: Trenger vi ytterligere utredning? Det var tydeligvis ment som et retorisk spørsmål, for det lå i kortene at representanten mente at svaret skulle gi seg selv, og at svaret er nei. Etter mitt skjønn viser hele forløpet av denne debatten, og ikke minst representanten Samuelsens innlegg, at svaret er ja. Vi trenger i aller høyeste grad ytterligere utredning. For selv om man viser stor velvilje overfor de fremsatte forslag, vil vel ingen for ramme alvor kunne påstå at de utmerker seg ved sin klarhet. Det bør vel være et ideal når det gjelder endringer av Grunnloven – hva enten de er ment å være av symbolsk karakter eller av substansiell karakter – at de i det minste er rimelig klare, og at det ikke kan reises alvorlig tvil om tolkningen av forslagene. I realiteten var representanten Samuelsens innlegg fra begynnelse til slutt en argumentasjon for den motsatte tolkning av det grunnlovsforslaget som SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet står bak, i forhold til den tolkning som saksordfører Lånke gav av det samme forslaget. Lånke var opptatt av å understreke at dette ikke ville medføre noen umiddelbare endringer verken av rettslige bestemmelser eller av den politiske virkelighet, mens representanten Samuelsen argumenterte for en dramatisk og radikal forståelse av samme forslag, som hvis man skulle ta det på ordet, ville bety likestilling mellom kommunestyrerepresentanter og stortingsrepresentanter under kategorien «folkevalgte», noe som igjen ville innebære at Stortingets privilegium som eneste lovgiver i dette land i realiteten skulle avskaffes. Jeg håper i lengste laget at det ikke var sånn ment, men det var den eneste måten man kunne høre det på, dersom argumentasjonen var alvorlig ment. Det er en del andre svakheter som etter mitt skjønn understøtter at svaret på spørsmålet om vi trenger ytterligere utredning, er et klart og tydelig ja. Det henvises fra forslagsstillernes side til grunnlovfestingen av parlamentarismen. Men det er en svært dårlig parallell. For den bestemmelsen Stortinget har vedtatt når det gjelder parlamentarismen, er en særdeles presis – man kunne si nesten en teknisk – beskrivelse av hva parlamentarismen går ut på, mens det man her foreslår, er en beskrivelse som er vidåpen, og som egentlig ikke gir noen tolkningsveiledning i det hele tatt. Til overmål forutsetter alternativ 4 en forskuttering av en regionreform som ingen pr. i dag kan forutsi innholdet av. Det er i hvert fall en ny praksis hvis man skal så å si vedta grunnlovsendringer på forskudd for å ta høyde for politiske beslutninger som ennå ikke er truffet i denne salen. Etter min oppfatning peker hele forløpet av denne debatt i retning av at dersom man i et senere storting finner grunnlag for å grunnlovfeste det lokale selvstyret, bør det foreligge en seriøs vurdering av alle sider ved det, og først og fremst en seriøs vurdering av på hvilken måte det vil innskrenke Stortingets myndighet som lovgiver. Grunnloven er bygd opp meget logisk ut fra tredelingen av statsmakten: den utøvende statsmakt, den lovgivende og bevilgende statsmakt og den dømmende statsmakt. Allerede det burde etter mitt skjønn tilsi at man gikk varsommere frem hvis man mener alvor med grunnlovfesting av det lokale selvstyret, og tok seg tid til virkelig å gjennomtenke hvor i Grunnlovens oppbygning dette hører hjemme. Formodentlig må jo svaret på det være at det har å gjøre med forståelsen av samspillet mellom Stortinget som lovgiver og den regjeringsmakt som utgår fra stortingsflertallet, og kommunestyrer og eventuelt et mellomnivå, dersom vi i fremtiden kommer til å ha det. Men da må en grunnlovsparagraf være utformet på en slik måte at den ikke etterlater tvil om hvor grensene for Stortingets lovgivende myndighet går.