Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Gaveforsterkningsordningen er et direkte resultat av behandlingen av den såkalte forskningsmeldingen, Vilje til forskning. Det er viktig å huske på at det ikke er lenge siden denne var til behandling. Derfor er det heller ikke lenge siden vi opprettet gaveforsterkningsordningen. Det var i 2006. Jeg tror det er viktig å huske på dette når vi i dag diskuterer og vedtar endringer i gaveforsterkningsordningen. Vi må ha respekt for at erfaringsgrunnlaget av denne grunn kan være litt spinkelt. La meg først si litt om den ordningen vi har i dag. Stortinget har tidligere vedtatt veldig ambisiøse mål innen forskning. Målet er at 3 pst. av BNP skal gå til forskning. Deltakerne i dette kappløpet mot målet er to parter, nemlig det offentlige og private, veldig forenklet sagt. Fortsatt er det langt fram til målet for begge parter. Vi i denne salen skal selvsagt være veldig forsiktige med å kritisere tempoet til den andre parten når vår egen fart for å nå målet ikke er optimal – men likevel stadig høyere. Nettopp denne utfordringen, nemlig fartsmangelen, kan vi si var noe av foranledningen til å etablere gaveforsterkningsordningen – altså ikke som kritikk, snarere som en stimulus. Denne ordningen skulle stimulere private, her definert som bedrifter, privatpersoner eller stiftelser, til å gi gaver til Forskningsrådet, Det Norske Videnskaps-Akademi og universitetene og til høyskoler med rett til å tildele doktorgrad. Tempo og omfang skulle økes, ikke bare når det gjaldt den som gav, for dersom gaven var stor nok og ellers lå innenfor rammene, ville det bety at staten måtte bidra med 25 pst. av gavens størrelse, i tillegg til verdien av gaven, altså en forsterkning av gaven. For det andre ønsker vi alle større oppmerksomhet om – og derigjennom flere – donasjoner. En giver, Trond Mohn i Bergen, sier at det er en glede å gi, det er en av drivkreftene. Dessuten kan det jo være en god investering i framtiden, kanskje en bedre investering av formue enn andre investeringer det har vært oppmerksomhet rundt de siste dagene. For det tredje er dette samtidig en erkjennelse av at private bør bidra mer til finansiering av forskning. Vi vet også at dette er en utfordring som andre er opptatt av i EU. Det er altså ikke bare i Norge at private bør bli bedre i denne sammenheng. Slik sett skulle en gjerne tro at vi er i godt selskap, men det er dessverre ikke slik. Vi ligger nok som nasjon litt etter i denne kampen. Det kan selvsagt være mange grunner til at vi ligger etter andre land, men i forskningsmeldingen står det at i Norge har grunnforskning «vært ansett som et offentlig anliggende». Vi har altså med en tradisjon å gjøre – en tradisjon vi har lyst til å gjøre noe med, til beste for alle parter. Heldigvis blir det slått kraftig opp i media når noen gir penger til forskning. De samme medier melder også om det faktum at når en ser på de 20 rikeste personene her til lands, finner vi en formue på 250 milliarder kr. Fra 2004 til 2006 ble det gitt 541 mill. kr i gave til grunnforskning – 400 mill. kr av disse kom fra én person og 135 mill. kr i gaveforsterkning. Til sammen blir det 676 mill. kr. Det er fenomenalt mange penger isolert sett, men ikke sett i forhold til formue eller de målene som er satt i forskningsmeldingen. I dag er det slik at størrelsen på gaven må være minimum 5 mill. kr for å utløse gaveforsterkning. Forslagsstillerne mener at denne grensen bør settes til 500 000 kr for å øke interessen for forskning, og samtidig åpne for andre eller nye givere, og selvsagt for å nå målet i forskningsmeldingen. Komiteen er enig med forslagsstillerne i at en må se på dette, men i en litt større sammenheng, slik at en kan vurdere å utvide rammene. Selve administreringen av ordningen er det Forskningsrådet som står for. Det vil være naturlig å samarbeide med disse for å se om en kan få en bedre ordning, en ordning som kan administreres på en måte som gjør at en ikke skaper byråkratisering verken for giver, for mottaker eller for den som administrerer. Ved at en gjennom komitebehandlingen av forslaget har sett at det kan være andre problemstillinger som en bør vurdere i denne saken, stilte hele komiteen seg bak forslaget, som innebærer at vi nå ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget snarest mulig og senest i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett med en sak om dette. Komiteen mener altså at Stortinget i denne omgang ikke skal ta stilling til om en skal endre den nedre beløpsgrensen. Jeg vil berømme alle i komiteen, både forslagsstillerne og de andre, for å vise evne til å finne fram til gode forslag til vedtak som kan gjøre at gaveforsterkningsordningen, som er en god ordning, kan bli enda bedre.