trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
Representanten Grande sier at det ikke er en motsetning mellom gode, anstendige lønnsforhold og det å drive god business. Men det er vi jo helt enig i, og det er nettopp vårt poeng. Det er Arbeiderpartiet som legger fram forslag på forslag som om bedrifter driver uten anstendige lønnsforhold for å drive god business. Det er der skremselspropagandaen ligger, og det virker som om Arbeiderpartiet i så fall ikke lenger har kontakt med det private næringslivet som skaper verdier her i landet. Jeg har vist til flere rapporter med nyere tall om at ni av ti arbeidstakere er fornøyd på jobben, føler at de har god innvirkning på egen arbeidsplass, og at de blir lyttet til av ledelsen. I dette arbeidsmarkedet skal altså Arbeiderpartiet, sammen med Rødt, inn og stramme inn i bransje etter bransje. Derfor mener jeg faktisk at næringslivet må våkne opp og skjønne at dette er et organisert angrep på et hovedsakelig velorganisert og anstendig arbeidsliv. Da mener jeg også at næringslivet må våkne såpass at de skjønner at et angrep på én er et angrep på alle. Det kan hende at det er utfordringer innen franchisemodellen, og at noen her har pekt på eksempler på det. Men regjeringen har allerede satt ned et forskningsarbeid som skal dekke ulike tilknytningsformer i arbeidslivet, og som kommer nå til høsten. Så Høyre er jo for å endre for å bevare de gode forholdene som vi har i norsk arbeidsliv – dette for å kunne gjøre justeringer om nødvendig, ikke radikalt endre på forutsetningene for noen forretningsmodeller over natten, slik Arbeiderpartiet og Rødt vil. Høyre følger opp arbeidsgiver for å kunne gjøre justeringer som både sikrer arbeidstakers rettigheter på den ene siden, og at rammevilkårene for næringslivet sikres på den andre siden. Det må være mulig å drive verdiskaping i Norge, ellers har ikke arbeidstakere noen rettigheter å forholde seg til, fordi de ikke lenger har arbeid. Men jeg tror det er fint for oss alle at Arbeiderpartiet viser sitt sanne ansikt, hvor de ønsker reguleringer, innstramminger og vetorett til fagforeningene i et arbeidsmarked der ni av ti nordmenn altså er fornøyd. Arbeiderpartiets forslag ville ha pulverisert arbeidsgiveransvaret mellom arbeidstaker og arbeidsgiver. Det er en av grunnene til at akkurat dette forslaget, når det gjelder franchisemodellen, er dårlig, og at vi ikke stemmer for. Jeg tror at dette i det store og hele er en god debatt, mellom både Arbeiderpartiet og Høyre, som klargjør noen fronter i debatten for framtiden – der hvor Høyre forstår både næringslivet og verdiskaping i Norge og ønsker trygge og gode arbeidsplasser, mens Arbeiderpartiet først og fremst jobber for å gi vetorett til fagforeningene.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
Først takk til saksordføreren for sedvanlig ryddig og godt arbeid. Fortrinnsretten i ILO-konvensjon 137 kom på en tid da havnearbeiderne var løsarbeidere uten sikkerhet for fast eller regelmessig arbeid og inntekt. Konvensjonen skulle sikre stabile lønns- og arbeidsvilkår og åpner for to måter å gjøre dette på. Hovedregelen er at havnearbeidere skal sikres fast eller regelmessig sysselsetting, minimumsperioder med sysselsetting eller minimumsinntekt. Dette ligner på det som er hovedregelen i norsk arbeidsliv, nemlig fast ansettelse i hel stilling. Det er den ene måten å oppfylle konvensjonen på, i tråd med norsk arbeidsmiljølov og tariffavtaler. Den andre måten er en registreringsordning hvor man blir tilkalt ved skipsanløp. Dette bryter egentlig med hovedregelen i norsk arbeidsliv og minner mer om innleie. Det som er litt spesielt, er at det er knapt en uke siden vi debatterte innleie, og et flertall, inkludert forslagstillerne i denne saken, vedtok sterke begrensninger for innleie i andre bransjer. I denne saken virker det motsatt. I Drammen havn, som danner bakgrunn for denne saken, var det seks registrerte fast ansatte havnearbeidere på laste- og lossekontoret som brukte inntil 90 midlertidige arbeidstakere for å løse oppdragene. Skulle vi gå tilbake og definere registreringsordningen som den eneste ordningen som oppfyller konvensjonen, ville det ikke bare økt bruken av innleie, men også undergravd havne- og terminaloverenskomsten mellom NTF og NHO Logistikk og Transport – en overenskomst som i større grad sikrer hele, faste stillinger. I forslaget fra Senterpartiet vises det til at det ikke er noen henvisning til ILO-konvensjon 137 i den nye havne- og terminaloverenskomsten. Det var det for øvrig heller ikke i de andre overenskomstene, og det er fordi det er staten som er adressat for ILO-konvensjonen, og staten som har sagt at når partene gjennom tariffavtaler har ordnet dette, er dette godt nok for å oppfylle ILO-konvensjonen. Det pussige er jo at dersom man gjør ILO-konvensjonen til en inkorporert del av tariffavtalen, flyttes også makt til de internasjonale organisasjonene, og tariffpartnerne taper selvråderett over egne forhandlinger. Som vi antakeligvis vil se i neste sak på dagsordenen, er ikke akkurat Senterpartiet en tilhenger av det. Det er ikke EØS-avtalen som er problemet i denne saken. Fortrinnsretten ga en monopollignende situasjon som svekket effektiviteten i verdikjeden og ga økte kostnader for havnebrukerne og for lokalt næringsliv i distriktene. Og jeg synes faktisk det er underlig at Senterpartiet ønsker å gjøre det dyrere å opprettholde arbeidsplasser i distriktene. Vi mener at havnearbeidernes interesser best ivaretas av at det finnes produksjon og arbeidsplasser langs hele kysten.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2018-06-12:
EUs varslede arbeidsmarkedsbyrå har som mål å sikre etterlevelsen av EUs regelverk om arbeidsmobilitet og sikre at dette blir håndhevet på en rettferdig, enkel og effektiv måte. Under finanskrisen tror jeg det var rundt 260 000 EØS-borgere som bodde, levde og arbeidet i Norge, og som dermed kunne sikre både norsk økonomis framdrift og, ikke minst, sine egne familier hjemme, istedenfor å gå arbeidsledig i sitt eget hjemland. Hele 17 millioner europeere bor i et annet EU-land enn det de kommer fra, og 1,4 millioner europeere pendler hver dag til et annet EU-land for å jobbe. Jeg skulle tro at å sikre arbeidstakeres rettigheter på tvers av landegrensene er en god opprydningsaksjon i den delen av arbeidslivet som har mest utfordringer, nemlig den mobile. Når EU nærmer seg en løsning på det mange av oss har pekt på som utfordringer, truer Arbeiderpartiet, Senterpartiet, ikke ukjent, og SV med å reservere seg – så mye for å rydde opp i norsk arbeidsliv. Det nye byrået skal gjøre det lettere for folk og bedrifter å få informasjon om rettigheter, plikter og tjenester knyttet til grenseoverskridende aktivitet. Norge deltar allerede i flere viktige europeiske samarbeidsordninger innenfor arbeidslivsfeltet. EU-kommisjonens forslag ser ut til å samle disse i et nytt byrå. Det kan bety at mange av byråets arbeidsoppgaver blir tilsvarende de samarbeidene Norge allerede er tilsluttet gjennom EØS-avtalen i dag, og ikke noe nytt samarbeid. Byrået ser ikke ut til å gripe inn i verken trepartssamarbeidet eller den nasjonale arbeidsmarkedspolitikken, ei heller få noen selvstendig myndighet, innebære en myndighetsoverføring eller gripe inn i den norske modellen. Den europeiske fagbevegelsen, ETUC, virker positiv til forslaget, da det kan bidra til å forbedre sosiale rettigheter på tvers av landegrensene og bekjempe utnyttelse av arbeidstakere. De forutsetter at byrået ikke blander seg inn i eller undergraver det enkelte medlemslands egne fagforeninger og partssamarbeid. Jeg minner om at sosialpolitikk og arbeidsmarkedspolitikk er og skal være nasjonalstatens ansvar. Det er viktig at EUs arbeidsmarked fungerer godt. Det er viktig at arbeidstakernes rettigheter blir ivaretatt, og at bedriftene har god tilgang på arbeidskraft. Litt avhengig av hvordan det nye byrået innrettes, kan det bli veldig viktig i kampen mot svart arbeid og grenseoverskridende arbeidslivskriminalitet, som ikke kan løses av enkeltnasjoner alene. Så må jeg si nesten for min egen del at Norge ville vært mye mer tjent med å stå helt innenfor enn halvt utenfor. Vi så det i debatten om ACER, som bygget på en modell av det nordiske kraftmarkedet. Vi ser det i initiativene rundt likestilling og balansen mellom arbeid og familieliv, og vi ser det når det gjelder å sikre arbeidstakeres rettigheter. Norge, som så mange land ser på som et modelland for nye løsninger, burde hatt en selvsagt plass rundt tegnebordet for å utforme disse løsningene og sikre dem – ikke stå utenfor og kritisere dem.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det er særdeles viktig å bidra til ryddige og seriøse forhold i norsk arbeidsliv. Det er viktig for dem som er arbeidstakere, men det er også viktig for de bedriftene som driver seriøst og ordentlig. Det er viktig for dem som kjøper tjenestene – i det tilfellet vi diskuterer i denne saken, bl.a. dem som kjøper tjenester innenfor renhold og har renholdere inne i sine private hjem. Det er særdeles mange som etter hvert kjøper renholdstjenester. I 2016 var det 270 000 som gjorde det. Bare ca. en tredjedel av dem kjente til godkjenningsordningen, og sannsynligvis var det langt færre som faktisk sjekket opp. SINTEF hadde en rapport i 2017 om renholdsbransjen som beskrev at den ulovlige delen av bransjen mest sannsynlig var betydelig større enn tidligere antatt, at svart arbeid var mer organisert enn før, og en beskrev i rapporten både uformelle nettverk og lukkede nettverk innenfor bransjen. Fafo hadde en evaluering av godkjenningsordningen i 2016, der en bl.a. sa følgende: «Det viktigste tiltaket for å øke seriøsiteten i privatmarkedet er derfor trolig å øke innsatsen mot kjøp av svarte tjenester ytterligere.» I SINTEF-rapporten som jeg tidligere har vist til, sier en bl.a. følgende i sammendraget: «Etablerte tiltak for å motvirke useriøsitet har hatt bare begrenset effekt på forbrukermarkedet.» Det er særdeles viktig at en gjennomfører ytterligere tiltak. Det har vært etterlyst fra Senterpartiets side. Undertegnede har selv, i flere spørsmål til statsråden, spurt hva slags nye tiltak som er på gang. Det er bra at en nå omsider snur og sier at en er villig til å fjerne § 17(2) i forskriften, som går ut på kjøp av renholdstjenester for private personer, men det er også behov for å gå videre. (2) Det er smått utrolig å høre den beskrivelsen og begrunnelsen som blir gitt for hvorfor det ikke skal være et absolutt krav at de virksomhetene må være godkjente før de kan begynne sin virksomhet. For dem som ønsker å drive ordentlig, for dem som ønsker å drive seriøst, er det selvsagt greit å vente på en godkjenning. Langt verre er det at en kan leve i en situasjon der en har virksomheter som bevisst utnytter regelverket gjennom at en har den uklarheten som er her. Derfor er Senterpartiets forslag særdeles viktig, også det som Senterpartiet, SV og Arbeiderpartiet står sammen om: at en må ha informasjon i sanntid i renholdsregisteret.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Til diskusjonen om skattefradrag: Det er helt opp til den enkelte borger og den enkelte familie i Norge hvorvidt en ut fra sin situasjon ønsker å kjøpe renholdstjenester. Jeg har full forståelse for at veldig mange gjør det i både ordinære situasjoner og eventuelt knyttet til flytting og i andre sammenhenger. Det er noe en velger selv, og noe en betaler selv. Men skal en ha skattefradrag for å opptre på en seriøs og ordentlig måte? Folk som kjøper renholdstjenester, skal selvsagt følge norsk lov, uavhengig av om det foreligger et skattefradrag eller ikke. Fra Høyres side sier man at vi må innføre et skattefradrag for å gjøre bransjen hvit. Nei, folk som kjøper renholdstjenester til sine private hjem, skal gjøre det uansett om det foreligger et skattefradrag eller ikke. Folk som kjøper den tjenesten, skal ha god mulighet til å betale sin skatt allikevel. Men saksordføreren svarte ikke på utfordringene som er kommet fra Senterpartiets side, som går på hvorfor en avviser vårt forslag om at alle virksomheter skal være godkjent før de kan iverksette sin aktivitet. Det burde være et helt selvsagt og grunnleggende prinsipp at når man leverer en søknad, venter man til man har fått godkjenning før man iverksetter sin aktivitet. Renholdsbransjen er et ganske godt eksempel på at det innenfor noen bransjer er aktører som forsvinner, nye aktører dukker opp, men noen av de samme personene er involvert. Men så er en ikke villig til å ha et tydelig regelverk som sier at når man har levert en søknad, er ikke det nok; man skal ha godkjennelse av den søknaden før man kan starte sin virksomhet. Det er et klokt forslag for å bidra til ryddigere forhold, som bidrar til seriøsitet, som bidrar til å styrke de aktørene som faktisk driver seriøs virksomhet i dag, for å rydde unna dem som spekulerer i systemet. Jeg synes det er synd at Høyre og flertallet ikke er med på det forslaget.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Allmenngjøringsloven er viktig, og det er viktig med allmenngjøring innenfor ulike bransjer i den situasjonen norsk arbeidsliv står i – situasjonen i mange praktiske yrker. Men det var ikke en ønsket situasjon at en kom dit at en skulle få en ny tradisjon i Norge og bruke nye virkemidler som en ikke hadde brukt tidligere. Det var en ren konsekvens av at Norge inngikk EØS-avtalen og underkastet oss EUs regler og prinsipper for fri flyt av varer, tjenester, kapital og arbeidskraft. Derfor er det, som også representanten Lundteigen viste til i stad, interessant – og jeg vil si også gledelig – at en i hvert fall har en tydelig erkjennelse fra et bredt flertall i komiteen, som sier: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Arbeiderpartiet, viser til at bakgrunnen for loven var konsekvensene for det norske arbeidsmarkedet som suverenitetsavståelsen gjennom inngåelsen av avtalen om Det europeiske økonomiske samarbeidsområdet(EØS) medførte.» (EØS) Jeg må si det er litt overraskende at ikke også Arbeiderpartiet kan være med på en slik erkjennelse. Den 11. august i fjor skrev Leif Sande, som for øvrig tidvis møter som vararepresentant på Stortinget og har møtt i arbeids- og sosialkomiteen, følgende på sin blogg: «EØS avtalen åpner som kjent for fri flyt av arbeidskraft, og vil vi unngå at det fører til sosial dumping må vi ha på plass reguleringer som demmer opp for at det kommer folk hit for å jobbe med lavere lønn. Slike ordninger hadde vi før EØS, men disse måtte endres på grunn av avtalen.» Det er nettopp det vi er underlagt – både det at vi er blitt del av et system der vi er underlagt fri flyt av varer, kapital, tjenester og arbeidskraft, og at norsk lov, bl.a. norske tariffavtaler og norsk arbeidslivslovgivning, er underlagt EUs beslutninger i Norge – som gjør at vi er i den situasjonen vi er i nå, der det er behov for å utvide allmenngjøring også på nye områder. Det er også behov for å forenkle dokumentasjonskrav og for å få allmenngjøring innenfor nye bransjer på grunn av den praktiske virkeligheten som en står oppe i, i Norge. Men selvsagt hadde det vært fornuftig om flertallet på Stortinget hadde vært villig til å gå i en annen retning, i stedet for at en skal ha et arbeidsliv i Norge der dette er nødvendig. Det er gjennom å bidra til å regulere arbeidsinnvandring fra EØS-området, og det er å gjøre endringer i EØS-avtalen og få norske regler i førersetet igjen.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Formålet med ILO-konvensjon 137 var nettopp at en skulle gå fra det som var et løsarbeidersamfunn, til faste ansettelser og stabil inntekt. Jeg merker meg representanter fra regjeringspartiene som nærmest viser en rørende omtanke for havnearbeiderne, og vil bidra til ordnede forhold. Vel, da er det jo interessant å merke seg at det er de samme havnearbeiderne og deres organisasjoner som var særdeles uenige i at fortrinnsretten skulle fjernes, og som førte kampen til Høyesterett. De samme organisasjonene viser også til hva som er situasjonen nå, etter at fortrinnsretten har forsvunnet. En er på full vei tilbake i retning av et løsarbeidersamfunn, der sjøfolk under bekvemmelighetsflagg i større grad utfører arbeid i norske havner, der det blir større innslag av sosial dumping, og der det blir utstrakt bruk av deltid. Det haster med å gjennomføre endringer. Havnearbeidernes fortrinnsrett til lasting og lossing, og den ordningen en hadde med administrasjonskontor, fungerte godt og bidro til at en hadde fleksible løsninger. Det var ikke en monopolordning det var snakk om, det var snakk om en fortrinnsrett. I situasjoner der en ikke hadde registrerte havnearbeidere til å utføre arbeidet, kunne en eksempelvis gjøre avtale om at mannskap på skip utførte arbeidet. Flertallet i Høyesterett dømte eksisterende ordning for ulovlig, og viste til fulle at EØS står over norsk lov og ILO-konvensjon 137. Men det betyr ikke nødvendigvis at fortrinnsretten ikke kan gjennomføres i Norge av den grunn, men spørsmålet er hvordan det skal gjøres. Vi er forpliktet gjennom ILO-konvensjon 137, når fortrinnsretten ikke er inne i avtaleverket lenger, til å gjennomføre den gjennom lov eller forskrift. Derfor er det viktig – slik en bl.a. fra Transportarbeiderforbundet har tatt til orde for – at Stortinget går inn og tar ansvar og sikrer fortrinnsretten gjennom lov og forskrift, at vi gjennom det arbeidet også må få en klar definisjon av hva som er havnearbeidere, og at det arbeidet blir prioritert og får framdrift.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Representanten Tonning Riise gikk på talerstolen og viste til uttalelser fra LO-lederen, som gratulerte havnearbeiderne med den nye avtalen. Ja, den nye avtalen innebar viktige forbedringer på en del områder, bl.a. at den ikke bare skulle gjelde for organiserte byggearbeidere, men at den også skulle gjelde for de delene av havnene som er skilt ut til private. Det ville være et stort framskritt i debatten dersom Høyre er enig i prinsippene som ligger til grunn der. Men det som også er helt uomtvistelig i den nye avtalen, er at fortrinnsretten er fjernet, og at det skyldes EØS-avtalen. Lederen i Transportarbeiderforbundet sa følgende til ABC Nyheter 21. september i fjor: «EØS-avtalen tilsidesetter vår forrige avtale. Vi ønsket selvfølgelig en tariffavtale som gir fortrinnsrett for registrerte havnearbeidere.» Han la til: «Her er det en innblanding i den frie forhandlingsretten i Norge fra EØS.» Vi lever på EUs nåde. Systemet vi har hatt tidligere, er vi blitt tvunget til å endre gjennom beslutningen som Høyesterett foretok. Så finnes det andre måter å gjennomføre ILO 137 og fortrinnsretten der på, og det er nettopp den bestillingen vi fra Senterpartiets side, sammen med noen andre partier i denne salen, ønsker å gi regjeringen. Derfor vil jeg, til liks med forrige taler, representanten Christoffersen, utfordre statsråden på om det er representanten Tonning Riise som er representativ for flertallets syn om at fortrinnsretten er gammeldags, og at vi ikke skal oppfylle våre forpliktelser etter ILO 137, eller om det faktisk er slik at regjeringen fortsatt mener at Norge skal oppfylle sine forpliktelser etter ILO-konvensjon 137, og at en jobber målrettet for det. I neste omgang er spørsmålet hvordan det skal gjøres. Fra Senterpartiets side er det ingen tvil om hva som skal ha forrang. Senterpartiet er veldig tydelig på at den norske arbeidslovgivningen, norske tariffavtaler og ILO-konvensjoner skal ha forrang foran EUs bestemmelser i Norge, i tråd med det som en enstemmig LO-kongress har vedtatt ved to anledninger. Hvis det til syvende og sist er det det står på, er det ingen tvil om hvor Senterpartiets forpliktelser ligger i denne saken.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Statsråden kom opp her og sa at Norge ikke lever på EUs nåde. Jo visst gjør vi det. I flertallets merknader er det helt tydelig vist til hva også Høyesteretts flertall i Holship-saken sa: «Uansett hvordan ILO-konvensjon nr. 137 artikkel 3 skal forstås, må den etter EØS-loven § 2 stå tilbake for etableringsretten etter EØS-avtalen artikkel 31.» Det betyr at det er EØS-reglene som har forkjørsrett. Så mener vi at det er fullt mulig å finne løsninger for å ivareta fortrinnsretten i våre internasjonale forpliktelser, men det er altså EØS-forpliktelsene som har forkjørsrett. Og det var ikke en enstemmig høyesterett, det var et betydelig mindretall på 7 av 17 dommere som stemte imot den flertallsavgjørelsen som kom. Det var et dramatisk slag for norsk arbeidsliv, og derfor er det viktig at vi er på denne saken framover.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Det forslaget som Senterpartiet har fremmet, går jo ut på at norske tariffavtaler og norsk arbeidslivslovgivning skal gis forrang foran forpliktelser som vil kunne inngå i EUs arbeidsmarkedsbyrå, ELA. Det er særdeles viktig å slå fast det prinsippet, spesielt når det er det motsatte prinsippet som gjelder generelt innenfor EØS-avtalen, nemlig at det er EU sine regler, implementert gjennom EØS-avtalen, som har forrang foran norsk lov og den norske grunnloven. Men det forslaget som Senterpartiet har fremmet, vil altså ikke EØS-tilhengerne i Stortinget forplikte seg på, til tross for at en enstemmig LO-kongress har vedtatt at det samme prinsippet skal gjelde hele arbeidslivsområdet – de har vedtatt det to ganger – til tross for at Arbeiderpartiets nestleder ifølge Dagsavisen vil si nei «hvis det svekker vår evne til å regulere arbeidslivet selv», og til tross for at statsråden sier vi har ingenting å frykte, ifølge samme avis. Hvis det er det som er synspunktene, burde en nettopp stemme for vårt forslag, som angir en klar og tydelig fortrinnsrett for nasjonal lovgivning. Dette føyer seg dessverre inn i et mønster som vi har sett i flere andre saker, senest i forbindelse med behandlingen av ACER-saken. Arbeiderpartiet går høyt og tydelig ut og stiller såkalte ufravikelige krav, eller det som i salen her blir omtalt som forbehold. Regjeringen beroliger og sender brev til EU, samtidig som en er beredt til å underkaste seg et system der det er EU som bestemmer reglene, EU som bestemmer videreutvikling av reglene, og vi ikke har noen garanti for den framtidige utvikling. Vi underkaster oss altså et system basert på fri flyt av varer, tjenester, kapital og arbeidskraft og et byrå som skal megle og avgjøre tvister i grensekryssende konflikter. Vi trenger ikke gå lenger enn til vårt naboland. Det er flere som har vist til uttalelsene fra svenske Riksdagen og arbeidsmarkedskomiteen der. Men det som ikke har blitt vist til så langt, er at arbeidsmarkedskomiteen er bekymret nettopp fordi byrået er tiltenkt å skulle megle og avgjøre tvister, og fordi en skal rapportere fra nasjonalt hold til EU-kommisjonen. Komiteen sier at det er fare for at byrået kan komme i konflikt med de nasjonale arbeidsmarkedsmodellene. Det er altså vurderingen per dags dato fra arbeidsmarkedskomiteen i den svenske Riksdagen. Derfor er det helt avgjørende – syretesten er hvorvidt en er villig til å stemme for vårt forslag, som avklarer helt tydelig at den nasjonale arbeidslivslovgivningen og nasjonale tariffavtaler skal ha fortrinnsrett i denne saken.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Representanten Wang Soleim viste til positive effekter av arbeidsinnvandring. Vel, arbeidsinnvandring har en hatt til Norge gjennom lange tider, lenge før en fikk EØS-avtalen. Det som var det nye med EØS-avtalen, var at en fikk uregulert arbeidsinnvandring, der det er EUs regler som har forrang foran norske regler på arbeidslivsområdet. Til den ordningen som han viste til når det gjelder kildeskatt for utenlandske arbeidstakere: Det er en fullstendig nyvinning i revidert nasjonalbudsjett. En får altså en valgfri ordning der utenlandske arbeidstakere kan velge hva slags beskatning en er underlagt, alt etter hva som gir lavest skatt for en selv – et privilegium som norske arbeidstakere ikke er underlagt. Det vil bli en skattesubsidiering av utenlandske arbeidstakere på 50 mill. kr, ifølge regjeringens egne tall, noe som ytterligere vil skape utfordringer for norske arbeidstakere i det norske arbeidslivet. Til representanten Grande, som mener at enkelte partier går i skyttergravene i denne saken: Det jeg gjorde i mitt forrige innlegg, var å vise til hva den svenske riksdagen, altså arbeidsmarkedskomiteen der, har gjort vedtak om, og hva slags uttalelse en har kommet med. Det er en uttalelse som bl.a. Senterpartiets søsterparti i Sverige og også representanten Wang Soleims søsterparti i Sverige står bak, som bl.a. sier at det ikke er klart at byrået vil gi noen merverdi. Komiteen er bekymret for økt administrasjon og merarbeid. En mener forslaget bryter med nærhetsprinsippet. Forslaget om at byrået skal megle, ser komiteen som spesielt problematisk. Det er dette vi tar på alvor. Så kan ingen si at en sitter med fasiten i dag på hva EU til sjuende og sist vedtar, men det vi vet, er at det EU har lagt fram forslag om, ikke er et direktiv, som enkelte har sagt her tidligere i dag, det er en forordning som, dersom Norge godtar den, må implementeres direkte i norsk rett. Det er derfor det er viktig å være føre-var, og det er derfor det er viktig å slå fast noen tydelige merkepæler, nemlig det Senterpartiet har lagt fram forslag om, at norsk arbeidslivslovgivning og norske tariffavtaler skal ha forrang foran de forpliktelsene som eventuelt måtte komme gjennom deltakelse i EUs arbeidsmarkedsbyrå. Det ville være klokt dersom det lå til grunn for en videre behandling.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-06-12:
Representanten Knutsen gikk på talerstolen her og sa at Senterpartiet bruker enhver anledning til en kamp mot EØS-avtalen. Senterpartiet peker på de konkrete konsekvensene av EØS-avtalen i de saker som Stortinget har til behandling – de konsekvenser det har for norske havnearbeidere, den fortrinnsretten en nå ikke lenger har, som en kjempet for å få inn i norsk lov eller forskrift, den konsekvens en har gjennom uregulert arbeidsinnvandring, som en ser konsekvenser av i stadig nye yrker. Det er jo Senterpartiet som i denne saken følger opp det standpunktet som en enstemmig LO-kongress ved to anledninger har markedsført, nemlig at norske tariffavtaler, norsk arbeidslivslovgivning og ILO-konvensjoner skal ha forrang foran EUs lover i Norge. Det følger vi opp når det gjelder EUs arbeidsmarkedsbyrå, og det er svært spesielt at Arbeiderpartiet ikke er villig til å stemme for det her i salen i dag.
Tina Shagufta Munir Kornmo (Venstre), 2018-06-12:
Landet vårt er bygd på ein underskog av små og mellomstore arbeidsplassar. Me treng mange som orkar å driva for seg sjølve for at hjula i velferdsstaten skal gå rundt. Men det er ikkje til å koma frå at me enno har ein lang veg å gå før det vert lett å vera gründer. Ei hovudutfordring er at å vera sjølvstendig næringsdrivande krev at ein kan mykje meir enn det ein eigentleg brenn for. Rapporteringar og papirmøller kan ta pusten og motivasjonen frå nokon kvar. I tillegg er det økonomiske tersklar som skal forserast. Franchise er ei god løysing for mange. Ein har det daglege ansvaret for dei tilsette og for butikken, kafeen, frisørsalongen eller kva det skal vera, og ein kan fokusera meir på drift og mindre på byråkrati. Konseptet er ferdigutvikla og gjennomprøvd. Forslaget som Raudt har lagt fram for Stortinget, er godt intendert, men landar feil. Å påleggja franchisetakarar registreringsplikt i Brønnøysundregistera er ikkje rett medisin dersom målet er å skapa fleire jobbar og gjera vegane inn i arbeidslivet lettare for fleire. Å leggja til ei slik plikt gjev meir byråkrati, og mange franchisetakarar har nok valt nettopp denne forma for å sleppa alt ekstraarbeidet som kjem med å starta noko heilt frå botn av. Det vert fleire timar bak kontorpulten for desse, og det går imot magekjensla mi. Franchisetakarar gjer det best og skapar mest verdiar ved å vera ute blant kundane og kollegaene sine. Eg er òg bekymra for at å krevja eit delt arbeidsgjevaransvar mellom franchisetakar og franchisegjevar vil bety meir uklarleik og nok ein gong meir byråkrati. Det er lurt at ansvaret ligg hos den som faktisk tilset, vanlegvis franchisetakaren, som kjenner forretninga si, dei andre tilsette og veit kva som trengst. Elles finst det allereie ei moglegheit for å dela arbeidsgjevaransvaret på fleire, etter ei konkret vurdering. Ei ny lovfesting som føreslått vil altså vera unødig. Venstre er sjølvsagt for eit ryddig og seriøst arbeidsliv. Difor stemmer me òg for forslaget frå Kristeleg Folkeparti som går ut på å sjå på særtrekka ved organiseringar som franchise, konsern og liknande, med vekt på arbeidsgjevaransvaret og rettane til arbeidstakaren. Samstundes er me på lag med dei som driv for seg sjølve, inkludert franchisetakarane.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Eg ser forslaget frå fleirtalet – Høgre, Framstegspartiet, Venstre og Kristeleg Folkeparti – om å greia ut om omfang og særtrekk ved organiseringar som franchise, bl.a. med vekt på arbeidsgjevaransvar og rettane til arbeidstakarane. Då er spørsmålet mitt: Når forslaget òg kjem frå partiet til statsråden, er det på nokon måte ei erkjenning av at denne modellen for organisering har problematiske sider for franchisetakar og arbeidstakar?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Eg takkar for svaret, men eg er likevel litt spørjande til kva ei slik utgreiing vil ta for seg som ikkje allereie er dekt av konsernutvalet, næringslovutvalet og medbestemmingsutvalet. Nokre av desse utvala har òg anbefalt endringar. Spørsmålet mitt er: Når ein då skal setja i gang denne typen utgreiing – kva ser statsråden for seg at ei slik utgreiing vil bringa av nye ting og ny informasjon knytt til franchisemodellen og rettane til arbeidstakarane?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Då ser me fram til den utgreiinga. Spørsmålet mitt er likevel: Når ein ser at det har vore ei ganske tydeleg utvikling knytt til franchisesysselsetting – ein klar vekst på nesten 50 pst. i løpet av dei siste ti åra – kva trur statsråden er årsaka til den klare veksten? Kva er det som gjer dette til ei så attraktiv tilsetjingsform, etter statsrådens meining?
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Det er så bra at representanten Nordby Lunde bruker omgrepet «nytale», for det er heilt openbert at dei systematisk usynleggjer Senterpartiet og SVs posisjon i denne saka. Dei er tydelegvis ikkje skumle nok for høgresida. Eg veit ikkje om det er ein kompliment eller kva det er for noko, me får berre ta det med oss. No er det i alle fall sånn at franchisemodellen har mange fordelar. Han har den fordelen at det er ei merkevare. Det er klart at det gjev fordelar òg for franchisegjevaren å ha denne typen modell for organisering, men vårt poeng er at det òg har nokre veldig tydelege ulemper. Forslaget vårt om å endra arbeidsmiljølova slik at det ikkje lenger skal vera mogleg å organisera seg vekk frå arbeidsgjevaransvaret, handlar nettopp om det å erkjenna desse ulempene. Og det er ein del av Arbeidarpartiets oppryddingsaksjon i arbeidslivet: Me har bidratt til å stramma inn på innleige i lag med andre parti, og det er eit faktum at me har pressa på plass endringar i reinhaldsbransjen då regjeringa sjølv valde å dra beina etter seg. Og så har me føreslått ei styrking av allmenngjeringsordninga, som jo vart debattert i den førre saka. Alt dette har det til felles at det gjev makt tilbake til vanlege folk, og det skaper klarheit i uryddige forhold. Utviklinga i arbeidslivet i dag er i utgangspunktet på dei sterkaste aktørane sine premissar. Det ein ofte kallar moderne og fleksibelt, viser seg å vera gammaldags og ganske rigid for den som er tilsett. Då er det lov- og forskriftsendringar som må til for å styrkja vanlege folk sin posisjon. Med vårt forslag i dag ville folk fått meir makt over sin eigen arbeidskvardag, og dei ville lettare kunna forhandla om sine eigne løns- og arbeidsvilkår, og dei ville fått ein sjef som ikkje berre hadde ein tittel, men som òg hadde eit meir reelt ansvar og reelle moglegheiter til å gjera nødvendige endringar. Det er bra for arbeidstakaren, men det er òg bra for franchisetakaren, som òg får større påverknad. Når Høgre då fell ned på noko anna, er det vel først og fremst fordi dei manglar ein grunnleggjande maktanalyse av arbeidslivet i dag. Dei framstiller forslaga våre som eit angrep på næringslivet. Det vil eg seia er ganske artig. Dei seier òg sågar – dei sa det i alle fall til VG – at dei vil ha ein «NATO-pakt» for å verna seg mot det som er ein legitim politisk debatt. Eg vil minna om at små forskjellar og kort veg frå tilsette til leiar er eit gode for norsk næringsliv, noko dei veit å setja pris på, sjølv om Høgre og Framstegspartiet ikkje gjer det.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2018-06-12:
En skulle tro under deler av debatten her at franchiseselskaper ikke er underlagt de samme reglene som alle andre aksjeselskaper i Norges land, verken hva gjelder rapporteringsplikt, oppførsel, avtaler eller arbeidsfolks rettigheter og arbeidsgiveres plikter. Jeg synes det er relativt spesielt å gå inn for en løsning der en sier at noen som ikke har ansvar for å betale ut lønn eller ansvar for de daglige arbeidsforholdene, skal være ansvarlige for å forhandle lønn uten å ha ansvar for eventuelt å sørge for at den lønnen kan betales. For det er jo ikke slik at arbeidstakere i franchisevirksomheter ikke har nær kontakt med sin ledelse, ikke har påvirkning på sine arbeidsvilkår og ikke har organisasjonsfrihet, slik som alle andre. Det har faktisk vært egne konflikter og egne rettssaker knyttet til akkurat det siste, der organisasjonsfriheten er blitt slått selvfølgelig og klart fast, og vedkommende franchise har vært nødt til å forholde seg til det. Det samme gjelder, som statsråden ga eksempler på, andre deler av dette. Det er også viktig i dette tilfellet å minne om at dette er faktisk frivillige avtaler, inngått mellom frivillige parter. Det virker her i dag kanskje som om det skulle være en eller annen form for tvang ved inngåelsen av disse avtalene. Det har det ikke vært. Så kan en være glad for én ting: Det virker som en del representanter her for første gang oppdager at det faktisk finnes problemer og utfordringer i norsk næringsliv når en driver en virksomhet. Det hender faktisk at det ikke går bra, det hender faktisk at en går konkurs, og det hender faktisk at en ikke nødvendigvis klarer å få en omsetning som bidrar til å betale alle regninger og overholde alle forfallsplikter. Men det er ikke fordi det er franchiser, det er fordi det er utfordrende å drive en butikk eller en kiosk eller en bensinstasjon i et marked med sterk konkurranse. Det betyr ikke at det er urimelig, det betyr at det er utfordrende. Jeg tror at det er langt bedre både for arbeidstakere, for forbrukere og – ikke minst – for den som driver den enkelte butikken, at det er den enkelte kjøperen, i stedet for en fjern investor, som får ta del i overskuddet. Så vil jeg minne om at med den definisjonen som her legges til grunn, er en av de største franchisebedriftene i dette landet Coop, altså samvirkebedriftene som er organisert også som underliggende samvirker, én for én, noe i nærheten av en butikk i noen sammenhenger. Disse går jeg ut fra skal treffes på samme måte. Men jeg ser ikke at dette er et svar på en utfordring som faktisk er til stede.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2018-06-12:
EUs arbeidsmarkedsbyrå har viktige oppgaver i et Europa der forflytningen av arbeidskraft mellom landene øker. For Norge er utenlandske arbeidstakere viktig for mange bransjer, spesielt i sesongperioder, der man har europeiske arbeidere på korte arbeidsopphold. Fra regjeringens side ble også skattesystemet for utenlandske arbeidstakere på korte opphold nå forenklet ved at man innførte en ordning med kildeskatt. Vi vet at altfor mange ikke blir skattlagt riktig, og ved å velge en enklere modell for skattlegging er det vårt håp at flere arbeidstakere blir riktig beskattet. Dette byrået har som mål å samle ulike aktører som ellers er i EU-systemet, til en mer samlet struktur. Byråets hovedoppgave er å sikre etterlevelsen av det regelverket som EU har vedtatt, et regelverk som påvirker arbeidshverdagen til millioner av europeere. Med dette byrået er målet at man skal gjøre det lettere for folk og næringsliv å få informasjon om hvilke rettigheter og plikter man har når man jobber eller oppholder seg i andre medlemsland. Byrået kan bidra med mer effektive tilsyn og kontroller, som kan avdekke svindel og misbruk. Regjeringen viser selv til at dette er helt i tråd med det norske initiativet om å bekjempe arbeidslivskriminalitet. Byrået skal heller ikke avgjøre noe i uenigheter mellom land, men det skal legge til rette for at man kommer fram til en meglingsprosess som vil føre til en felles tolkning mellom landene. Norge har allerede vært tydelig på at det nye byrået må respektere nasjonal kompetanse på dette området, og at det ikke må kunne treffe bindende avgjørelser for EØS-landene. Vurderingen til regjeringen så langt er at dette ikke medfører noen myndighetsoverføring, og jeg merket meg at regjeringen vil holde Stortinget orientert hvis videre vurdering tyder på noe annet. Flertallet i komiteen viser til at dette byrået så langt ikke vil gripe inn i verken trepartssamarbeidet eller den nasjonale arbeidsmarkedspolitikken. Det er viktig å understreke dette. Det er ingen grunn til å følge opp Senterpartiets unødvendige oppheting av diskusjonen. Det blir skapt et bilde av hva dette byrået er ment å skulle bidra med, som ikke har rot i den faktiske virkeligheten. Jeg vil likevel avslutte med å si at dette byrået må være en forenkling av den arbeidsinnsatsen og jobben som gjøres i andre deler av EU. Jeg er alltid skeptisk til økt byråkrati og tyngre prosesser. Jeg merker meg at den europeiske fagbevegelsen ser ut til å være positiv til dette forslaget, og hvis det er arbeidstakerne Senterpartiet er bekymret for, er det jo rart at deres representanter så langt på vei er for forslaget. EØS-avtalen har tjent norske økonomiske interesser godt og sikrer samtidig mange viktige reguleringer på arbeidslivsområdet, som i mange tilfeller også har styrket arbeidstakernes rettigheter.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2018-06-12:
Jeg kunne sagt mye om innlegget til Gjelsvik, men jeg lar det ligge foreløpig, for jeg hørte noe annet her fra talerstolen som er langt mer alvorlig. Det er rett og slett meget alvorlig det som representanten Grande her framfører fra denne talerstolen, for det er altså slik at representanten Grande mener at Lovavdelingens og regjeringens vurderinger av EØS-rettslige spørsmål, herunder myndighetsoverføring, blir farget av den regjeringen som sitter. Er det da slik at Arbeiderpartiet nå framover i alle saker som er EØS-relevante, skal benytte seg av Stortingets utredningsseksjon for å få en vurdering? Det minner rett og slett om en komplett mistillit til de fremste juristene forvaltningen har, nemlig i Justisdepartementets lovavdeling, en lovavdeling som Arbeiderpartiet selv da de satt i regjering, støttet seg på i sine vurderinger. Det er i så fall meget alvorlig. I tillegg er det slik at hvis man anfører en sånn politikk, flytter du jo utredningsansvaret og vurderingsansvaret fra regjeringen og inn til dette hus. Hvem skal da stå til ansvar for de vurderingene som blir gjort, om Arbeiderpartiet alltid trenger en vurdering nr. 2? Jeg synes det er meget alvorlig. I tillegg kan en jo si: Hvor tror representanten Grande at utredningsseksjonen får sin faktainformasjon fra? Det er våre skarpeste fagfolk i departementene som bidrar med den faktainformasjonen. Hvis dette er en linje som Arbeiderpartiet har lagt seg på, bør de gå opp på denne talerstolen og si at alle EØS-relevante rettsakter som skal inn i norsk lov framover der myndighetsoverføring er et spørsmål, også skal vurderes av Stortingets utredningsseksjon, og at de ikke tar hensyn til enhver vurdering som de skarpeste juristene i Lovavdelingen gjennomfører. I så fall er det veldig alvorlig og oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiet ikke mener at regjeringens lovavdeling og det regjeringen legger fram for Stortinget, er den uhildede og riktige vurderingen, etter beste evne. Da er det betimelig å stille spørsmålet: Er det slik Arbeiderpartiet gjorde det, at Lovavdelingens vurderinger da de kom hit til huset, var farget av hvem som satt i regjering?
Erlend Larsen (Høyre), 2018-06-12:
Stortingsrepresentantene Olaug V. Bollestad, Ingvild Kjerkol og Nicholas Wilkinson har i et representantforslag tatt initiativ til å be regjeringen utrede og fremme forslag om endringer i tobakksskadeloven. Målet er å hindre at en ny generasjon blir avhengig av tobakk. I forslaget ber de også om endringer i loven for å gjøre flere arenaer i samfunnet tobakksfrie, samt styrke vernet mot passiv røyking. Verdens helseorganisasjon har anslått at ett av tre krefttilfeller kan forebygges. Dette kan vi bl.a. gjøre gjennom bedre kosthold og gode levevaner. De overordnede målene for folkehelsepolitikken i Norge sier at vi skal være blant de tre landene i verden som har høyest levealder, at befolkningen skal oppleve flere leveår med god helse, trivsel og reduserte sosiale helseforskjeller, og at det skal skapes et samfunn som fremmer helse i hele befolkningen. I Nasjonal kreftstrategi for perioden 2018–2022 står det at Norge skal bli et foregangsland for kreftforebygging. Det står også at arbeidet rettet mot kjente risikofaktorer for kreft, som bl.a. tobakk, skal videreføres. Den nasjonale kreftstrategien har som mål at kreftforebygging skal motvirke sosiale ulikheter innenfor helse. Vi vet at redusert tobakksforbruk vil være med på å fremme denne målsettingen. Tobakksbruk er også med på å øke sannsynligheten for å få en rekke andre sykdommer enn kreft. Stortinget har tidligere satt som mål å redusere tobakksforbruket blant befolkningen med 30 pst. Tobakksbruk er den enkeltfaktoren som bidrar mest til for tidlig død og sosiale forskjeller i befolkningen. Det er nødvendig med tydelige mål og tiltak dersom vi skal redusere forbruket ytterligere, samt hindre at barn og unge begynner med tobakk. Det er også viktig å skjerme befolkningen mot passiv røyking. Komiteens flertall, dvs. alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, mener det må vurderes å stramme inn norsk lovgivning ytterligere for å hindre at en ny generasjon blir avhengig av tobakk, og for at befolkningen i større grad enn i dag skal beskyttes mot tobakksskader som følge av passiv røyking. Som et konservativt menneske med tro på enkeltmenneskets frihet synes jeg at forslaget om ytterligere skjerping i tobakksskadeloven er et dilemma. Hvor går grensene for individets frihet kontra når storsamfunnet skal overstyre individet? Jeg tror verken på forbud mot salg av tobakk eller forbud mot røyking, men jeg tror på min frihet til å slippe å være passiv røyker på offentlige steder. Vi må med andre ord finne en balanse mellom individets frihet og folkehelse. Denne balansen vil vi se nærmere på når vi får forslag om endringer i loven. Flertallet i helse- og omsorgskomiteen står da bak forslaget til vedtak om at Stortinget ber regjeringen «utrede og fremme forslag om endringer i tobakksskadeloven med mål om å hindre at en ny generasjon blir avhengig av tobakk, og mål om å gjøre flere arenaer i samfunnet tobakksfrie og å styrke vernet mot passiv røyking».
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2018-06-12:
Tobakksforbruk er den enkeltfaktoren som bidrar mest til for tidlig død og sosiale helseforskjeller. Den 15. mai i år la Folkehelseinstituttet fram rapporten om helsetilstanden i Norge. Der kan vi lese at røykingen har gått ned, men fortsatt røyker 10 pst. av de voksne daglig. Vi kan også lese at snus i dag er den dominerende tobakksformen for yngre grupper, og at en av fem i aldersgruppen 16–24 år snuser. Lungekreft øker fortsatt hos kvinner og er den sykdommen som står for flest røykerelaterte dødsfall. Røykevaner er trukket fram som en spesielt viktig årsak til de sosiale helseforskjellene, forskjeller i dødelighet og forskjeller i levealder i Norge. Røyking er den levevanen som tar flest liv i form av hjerte- og karsykdom, lungekreft, kols og andre røykerelaterte sykdommer. Hvert femte dødsfall før fylte 70 år skjer på grunn av røyking. Da mener jeg at representantforslaget er på sin plass. Heldigvis har tobakksforbruket gått ned. Tøffe politikere har tort å gjøre upopulære vedtak som har hatt effekt. Arbeiderpartiet ønsker effektive tiltak for å bedre folkehelsen og hindre at nye generasjoner blir avhengig av tobakk. Derfor står vi bak forslaget. I sitt svarbrev skriver eldre- og folkehelseministeren at hun støtter forslagsstillernes syn om at vi må vurdere nye og effektive tiltak for å redusere tobakksbruk. Videre skriver statsråden at departementet allerede er godt i gang med arbeidet med ny tobakksstrategi. Da er det påfallende at det samme partiet ikke støtter komiteens innstilling om at det bør utredes å fremme forslag om endringer i tobakksskadeloven, med mål om å hindre at en ny generasjon blir avhengig av tobakk. Jeg er glad for at det er et bredt politisk flertall, med unntak av Fremskrittspartiet, som er enige, og som står bak denne innstillingen. Det tror jeg er viktig hvis vi skal komme noen vei i folkehelsearbeidet, og jeg håper at vi ser mer av det i folkehelsesaker framover.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2018-06-12:
Det er ikke tvil om at røyking er en av de viktigste årsakene til at mange mennesker dør av kreft i dag. Derfor er vi i stor grad enig i veldig mye av det som ligger i komiteens merknader, men vi støtter ikke forslaget. Det er med bakgrunn i at debatten har vist at det er noen partier som er veldig glad i formynder-, påbuds- og forbudslinjen, og som har vært ute og uttalt seg om hva de tenker rundt dette. Jeg har lyst til å minne denne forsamlingen om at de siste ti årene er heldigvis andelen som røyker, halvert, fra 22 pst. til 11 pst. Det betyr altså at dette går ned. Intensjonen om å hindre at nye grupper av barn og unge starter med røyk, tobakk og sigaretter, er jeg helt enig i. Men da er det greit å se hva SSB-statistikken sier. Den sier at svært få unge mellom 16 og 24 år røyker daglig. Det er fordi ungdom ikke synes det er «hipt», ungdom synes ikke det er kult å røyke. Det er faktisk «ut» å røyke. Det er veldig bra – det er bra for helsa til norske innbyggere. Vi ser at det er en kraftig reduksjon, og vi har noen av verdens strengeste lover og forskrifter på dette området. Så vi gjør veldig mye for å redusere bruken. Når vi ser på statistikken, er det de eldste som røyker aller mest, og når man da ser at de unge ikke gjør det, er sannsynligheten stor for at kommende generasjoner kommer til å røyke mindre, og det er veldig bra for helsa. Men det er andre områder som jeg tror det etter hvert er vel så viktig å tenke på å jobbe målrettet mot. Det går på overvekt, det går på trivsel, på å redusere sosiale forskjeller og helseforskjeller, som det er viktig å jobbe med framover. Og selvfølgelig er reduksjon av alkohol, sukker og fett og økt aktivitet viktige ting å jobbe med. Det er noe av begrunnelsen. Vi kunne sannsynligvis ha støttet mye. Vi er med i det aller meste i merknadene fra komiteen og i innstillingen. Men jeg opplever at noen tolker forslaget som ligger der, at man ikke lenger tenker bare på barn og unge, men man ønsker faktisk mer omfattende reduksjoner. Det har vi vært i debatter og diskutert med andre partier. Derfor stemmer vi imot.