Carsten Dybevig (Høyre), 2004-06-10:
Organiseringen av den sivile rettspleien på grunnplanet har i mange år vært under vurdering, og derfor er jeg glad for at vi nå endelig har fått en avklaring. Justiskomiteen har i fellesmerknader understreket at vi er opptatt av at justissektoren ivaretar rettsikkerheten til den enkelte på en god måte og fremstår som publikumsvennlig. Disse to hensyn har stått sterkt i komiteens arbeid med saken. Endringene i den sivile rettspleien på grunnplanet må også sees i sammenheng med forlengelsen av politireformen. Jeg vil som saksordfører takke de partiene som har vært med på å skape flertall for forslaget og de tilleggsendringene som er gjort. Flertallet består av regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og SV. Fremskrittspartiet har fremmet en egen modell som skiller seg kraftig ut fra flertallets forslag. Fremskrittspartiets modell knytter seg opp mot domstolene og er etter min oppfatning en langt mer byråkratisk, tungrodd og fordyrende modell for borgerne enn politimodellen. Fremskrittspartiet vil selv redegjøre for sitt syn i saken senere. Den sivile rettspleien kjenner vi best gjennom forliksrådene. Men også namsmannsfunksjonen, stevnevitnefunksjonen og andre rettspleiegjøremål som utføres på nivået under tingrettene, regnes til den sivile rettspleien på grunnplanet. Hovedspørsmålene som justiskomiteen i forbindelse med behandlingen av proposisjonen har beskjeftiget seg med, har vært hvordan vi kan modernisere, strømlinjeforme og forenkle organiseringen av oppgavene og strukturen rundt namsmannsfunksjonen og forliksrådene. En viktig forutsetning for endringer i organiseringen av den sivile rettspleien har vært å forenkle inndrivelsen av uimotsagte krav. Justiskomiteens flertall har støttet Regjeringens forslag om at man innfører en ordning med direkte tvangsinndrivelse i saker hvor skyldneren ikke bestrider kravet. I praksis betyr dette at en fordringshaver kan henvende seg direkte til namsmannen uten å ha en dom som bakgrunn for kravet. Dette styrker rettsikkerheten til den enkelte som ikke har en dom før kravet blir innkrevd. I tillegg vil partene spare kostnader forbundet med behandlingen i forliksrådet i de mange tilfellene der skyldneren ikke har innvendinger. For skyldneren som til sist må dekke alle kostnadene ved tvangsinnkrevning, vil det medføre reduserte gebyrer, salærer og andre omkostninger. Skyldnere som allerede er i en vanskelig økonomisk situasjon, og kanskje er ressurssvake i tillegg, påføres dermed ikke større utgifter enn nødvendig. Reduserte kostnader, spesielt for skyldner, har vært et viktig moment ved å gå over til denne ordningen. Også en raskere og billigere inndrivelse av fordringer vil kunne holde gjeldstorpedoer unna skyldnerne. Jeg vil spesielt peke på at det i forslaget til lovregler om direkte tvangsinndrivelse er bygd inn mange ekstra rettssikkerhetselementer, sammenlignet med de alminnelige reglene for utlegg. Herunder skal utleggsbegjæringen gi noe mer utfyllende opplysninger om kravet, siden begjæringen også skal oppfylle de krav som stilles til en forliksklage. Videre vil jeg poengtere at enhver innsigelse som er fremsatt i rett tid fra skyldner mot kravet, fører til at det ikke kan tas utlegg før saken også har vært behandlet i forliksrådet. Noen vil kanskje spørre om ordningen med direkte tvangsinndrivelse kan medføre misbruk. Flertallet har til dette sagt at det er en prinsipiell fordel at kravet fra fordringshaveren ikke blir rettskraftig avgjort under direkte tvangsfullbyrdelse. Det har en preventiv virkning at saksøkte kan reise tvist om kravet i ettertid. Jeg kan i tillegg nevne at en slik ekstra sikkerhet har man ikke dersom inndrivelsen starter i forliksrådene. Under arbeidet i komiteen har vi mottatt bekymringer som går på at ordningen med direkte inndrivelse vil kunne gjøre at flere urettmessige krav blir fremmet. For å sikre seg mot dette har flertallet foreslått at namsmannen kan ha adgang til å kreve inn gebyrer forskuddsvis. Det blir da en endring i rettsgebyrloven § 14. Under arbeidet med lovforslaget har det fremkommet bekymring for at direkte inndrivelse av uimotsagte krav vil bety et betydelig merarbeid for namsmannen. Flertallet i komiteen har derfor vært opptatt av at det sikres tilstrekkelig med stillinger, slik at man unngår restanser og ventetid. Forliksrådet som institusjon skal bestå uendret, og jeg er spesielt opptatt av at den lokale forankring av forliksrådene består. Forliksråd er en effektiv måte å løse konflikter på. Saksmengden til forliksrådene er økende. I 2002 behandlet forliksrådene mer enn 220 000 saker. Resultatet i mer enn halvparten av disse er pådømmelse ved uteblivelsesdom. Når det åpnes for direkte tvangsinndrivelse av uimotsagte krav, må forliksrådenes organisering endres. Direkte tvangsinndrivelse av uimotsagte krav medfører at det ikke vil være grunnlag for at kommunene fortsatt skal ha det økonomiske og administrative ansvaret for forliksrådene. Politiet vil for fremtiden stå for sekretariatsfunksjonen, slik lensmannen allerede gjør i mer enn 100 kommuner. Ved å overføre sekretariatet for forliksrådene til politiet styrkes også grunnlaget ytterligere for lensmannens lokale tilstedeværelse. Den viktigste endringen blir at staten overtar det økonomiske og administrative ansvaret for forliksrådene fra kommunen. Det vil også være slik at Justisdepartementet fortsatt skal ha det direkte overordnede faglige ansvar for forliksrådene. Når man skal gjøre endringer i organiseringen som fremmer rettssikkerheten og er publikumsvennlig, er det viktig at organiseringen blir helhetlig og mest mulig lik i hele landet. Derfor har det vært viktig å se på hvordan man kan få en mest mulig lik organisering av namsmannsapparatet. I dag er tilknytningen ulikt organisert, ved at man f.eks. i Oslo er tilknyttet domstolen. For å få en organisering av namsmannsapparatet som er tilpasset bosettingsmønsteret, vil vi videreføre tradisjonen med lensmann som namsmann. Historisk sett har politi- og lensmannsetaten også ivaretatt sivile gjøremål. Den sivile rettspleien på grunnplanet samles derfor hos politiet. Den valgte modell, politimodellen, er den beste av tre årsaker: For det første fordi den sikrer nærhet til publikum, dernest sikrer den nødvendig kompetanse, og for det tredje så taler også kostnader for at politimodellen velges. Under justiskomiteens arbeid har problemstillingen vedrørende namsmenn i de største byene vært noe vi har sett spesielt på. I dag er disse namsmenn organisert under domstolene. For å sikre at namsfogdene i de fire største byene får en selvstendig stilling i forhold til politidistriktet, har flertallet kommet til at disse namsfogdene bør ligge direkte under Politidirektoratet. Dette krever en endring i politiloven § 16 annet ledd. Hensynet til en helhetlig løsning taler for dette. Med en slik organisering vil Politidirektoratet fortsatt ha et enhetlig ansvar for namsmannsgjøremålene og samme grad av styringsmulighet overfor alle namsmennene. Forholdene vil også ligge godt til rette for et nært samarbeid mellom disse namsfogdene og Politidirektoratet når det gjelder utviklingsoppgaver, kompetansehevingstiltak og systemutvikling innen den sivile rettspleien på grunnplanet. Disse namsfogdene vil kunne utgjøre kompetansesentre med en spisskompetanse innen de sivile oppgavene som andre namsfogder og lensmennene kan dra veksler på. I dag er det flere som har namsmannskompetanse i Norge. En problemstilling som har vært reist, er om det bør foretas en samling av disse namsmannsoppgaver. Dette har vi bedt Regjeringen se nærmere på. Dog er det viktig å se at problemet i dag i praksis ikke er at man har flere namsmenn, men at ulike instanser kan utøve tvangsfullbyrdelse overfor de samme skyldnere. Vi må for fremtiden unngå at en skyldner kan risikere å oppleve å bli trukket i lønn av ulike namsmenn på samme tid, noe som til slutt tilsier at skyldneren har lite igjen å leve for hver måned. Dagens system med lønnstrekk har flere mangler, og jeg har merket meg at Regjeringen i proposisjonen også kommenterer dette. Vi har imidlertid funnet det nødvendig å påskynde arbeidet med samordning og bedt Regjeringen om å komme med en fremdriftsplan for dette i statsbudsjettet for 2005. Årsaken til dette ligger i bl.a. at i dag er namsmannsfunksjonen, eller innfordringsmyndighetene, fordelt på mange hender, som lensmenn, kemnere, tingretter, arbeidsgivere og statlige innkrevingssentraler. Dette gjør det uoversiktlig og tungvint for publikum. Ny organisering av disse funksjonene vil bli forenklet, mer effektiv og lik over hele landet. For å unngå at gjeldsofre skal oppleve for store lønnstrekk, vil det i fremtiden bli en nasjonal koordinering av samtlige trekk fra samtlige trekkinstanser. Jeg viser for øvrig til komiteens innstilling, og anbefaler regjeringspartiene å stemme for de forslag som der fremmes.