Vidar Helgesen (Høyre), 2016-04-05:
Riksrevisjonens gjennomgang av arbeidet med lokal luftkvalitet setter lys på et veldig viktig problem, nemlig kvaliteten på luften vi alle puster inn i byene. Dårlig luftkvalitet kan føre til alvorlige helseplager for befolkningen og rammer særlig sårbare grupper som foster, barn, eldre og allerede syke mennesker. Selv om luftkvaliteten generelt har bedret seg i norske byer de siste tiårene, og selv om den varierer fra år til år og er avhengig av meteorologiske forhold og effekten av virkemidler som er satt inn, er det også slik at vi vet progressivt mer om de helseskadelige effektene av luftforurensning. Derfor er arbeidet med lokal luftkvalitet høyt prioritert i regjeringen, og vi er i gang med oppfølgingen av riksrevisjonsrapporten. Og den brede enigheten som er demonstrert i det gode arbeidet i komiteen i denne saken, som saksordføreren understreket, viser at dette er en sak med høy prioritet på tvers av det politiske landskapet. Riksrevisjonen anbefaler for det første at Klima- og miljødepartementet forenkler målstrukturen for lokal luftkvalitet. I arbeidet med lokal luftkvalitet opereres det bl.a. med grenseverdier og vurderingsterskler i forskriften, nasjonale mål og Folkehelseinstituttets luftkvalitetskriterier. Jeg er enig med Riksrevisjonen i at denne strukturen er komplisert. Miljødirektoratet, Vegdirektoratet, Helsedirektoratet og Folkehelseinstituttet anbefalte i 2014 som kjent en trinnvis innskjerping av grenseverdiene for svevestøv samt at nye nasjonale langsiktige og helsebaserte mål etableres med utgangspunkt i Folkehelseinstituttets luftkvalitetskriterier. Regjeringen skjerpet i tråd med dette inn grenseverdiene for svevestøv med virkning fra januar 2016. Det vil være naturlig for regjeringen å vurdere målstrukturen nærmere i forbindelse med arbeidet med Stortingets anmodningsvedtak 574 for 2014–2015 om forsvarlige grenseverdier for svevestøv. For det andre anbefaler Riksrevisjonen at Klima- og miljødepartementet sørger for at Miljødirektoratet forsterker sin veiledning og oppfølging av kommunene som forurensningsmyndighet. Det er etter forurensningsforskriften kommunene som er lokal forurensningsmyndighet. Kommunene har ansvar for at grenseverdiene overholdes og for at det utarbeides tilfredsstillende tiltaksutredninger. Miljødirektoratet har, slik Riksrevisjonen påpeker, hatt tett og god oppfølging av kommunene siden 2013. Miljødirektoratet har utarbeidet flere veiledere om tiltaksutredninger, og det er avholdt en rekke møter med berørte kommuner. Miljødirektoratet har også nylig gjennomgått kommunenes oppdaterte tiltaksutredninger og gitt kommunene tilbakemelding om at det fortsatt er behov for å forbedre disse ytterligere. I tillegg har Miljødirektoratet nylig iverksatt opplæring av fylkesmennene med sikte på fylkesmannstilsyn av kommunenes arbeid med lokal luftkvalitet. Miljødirektoratets oppfølging er, som Riksrevisjonen påpeker, viktig, særlig når det gjelder arbeidet med å utarbeide tiltaksutredninger. Jeg vil derfor sørge for at Miljødirektoratet fortsetter sitt gode arbeid på dette området. I tillegg anbefaler Riksrevisjonen at Klima- og miljødepartementet og Samferdselsdepartementet går gjennom oppgave- og ansvarsfordelingen mellom aktuelle sektorer og forvaltningsnivåer med sikte på en mer effektiv virkemiddelbruk og måloppnåelse. Kommunen er en betydelig anleggseier, planlegger og besitter av lokal kunnskap. Dette er blant grunnene til at kommunene i dag er tillagt rollen som lokal forurensningsmyndighet. Regjeringen er imidlertid oppmerksom på at den eksisterende rollefordelingen har ført til visse utfordringer i arbeidet med lokal luft. Miljødirektoratet vil derfor i samarbeid med departementet foreta en vurdering av forurensningsforskriftens kapittel 7 om lokal luft, herunder myndighetsfordelingen og sanksjonsapparatet. Staten har tatt flere grep som vil kunne bedre luftkvaliteten i byområdene. Klimaforliket fra 2012 ga en ny målsetting om at veksten i persontransporten i storbyområdene skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange. Midler fra belønningsordningen er allerede et viktig bidrag for å nå målet om nullvekst. På noe lengre sikt vil de kommende bymiljøavtalene være et sentralt verktøy for å sikre god måloppnåelse gjennom effektiv og samordnet virkemiddelbruk på tvers av forvaltningsnivåene. I tillegg ser vi en lovende teknologiutvikling innen transportsektoren. Utviklingen i batteriteknologi gjør elektriske kjøretøy både billigere og mer effektive. Ruter har f. eks. introdusert mål om fossilfri kollektivtransport i Oslo i 2020, der elektrisk drift vil være en viktig komponent. Vi ser også f.eks. i Hordaland en stor satsing på miljøvennlig ferjedrift, med så sent som i dag en ny Enova-tildeling til ladestrøm. Og nye tall i dag fra Statistisk sentralbyrå viser at for første gang siden 2009 ble salget av autodiesel redusert i 2015. Videre anbefaler Riksrevisjonen at Klima- og miljødepartementet i samarbeid med Samferdselsdepartementet og Statens vegvesen gjør det klarere for kommunene hvilke tiltak som er tilgjengelige, praktisk gjennomførbare og hvilken effekt de vil ha på lokal luftkvalitet. Kommunene er lokal forurensningsmyndighet etter forurensningsforskriften, og det er derfor sentralt at kommunene har god forståelse for tilgjengelige virkemidler og effekten av disse. Miljødirektoratet har bl.a. utarbeidet en tiltaksveileder for kommunene som er elektronisk tilgjengelig, og som oppdateres på bakgrunn av ny utvikling på området. Samferdselsministeren redegjorde også i et brev til kommunene datert 22. desember 2015 for tilgjengelige virkemidler. Regjeringen vurderer i tillegg flere nye virkemidler på dette området, bl.a. lavutslippssoner, miljødifferensiering gjennom AutoPASS-systemet, adgang til å stille miljøkrav til drosjer og felles regelverk for trafikantbetaling. Det er også satt i gang et omfattende arbeid med å utvikle og etablere et nasjonalt beregningsverktøy for lokal luft. Dette vil kunne bidra til å lette kommunenes arbeid med bl.a. effektberegning av ulike tiltak. Riksrevisjonens arbeid og rapport og Stortingets arbeid med saken demonstrerer at dette er et alvorlig spørsmål. Det demonstrerer bred enighet om behovet for fremgang samtidig som man heller ikke stikker under stol at det er målkonflikter – politikk dreier seg i sin grunn om håndtering av målkonflikter. Et nylig eksempel på det er spørsmålet om å avvise skip fra havn, hvor det er klart at kommuner har myndighet til å gjøre det, men man må gjøre en vurdering av miljøeffekt versus kostnader. Forutsigbarhet for skipstrafikken er jo et veldig viktig hensyn, for vi ønsker mer tungtransport over fra vei til sjø, og derfor viser dette at det ikke bare er målkonflikt mellom transporthensyn og miljøhensyn, det kan være målkonflikter og hensyn til balanse mellom ulike miljøhensyn. Enkelt er det altså ikke i det enkelte tilfellet, men at behovet er til stede, og at vi tar både Riksrevisjonens rapport og kontrollkomiteens behandling av den på stort alvor, det skal det ikke være tvil om.