trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil gjerne stille et spørsmål til den fungerende justisministeren: «Halden politidistrikt er fratatt to stillingshjemler for at de skal overføres til andre politidistrikt. Dette gjøres til tross for at Halden tydelig har vist at de trenger flere politifolk både til lokale oppgaver og nasjonale oppgaver politidistriktet har ansvaret for. Anser statsråden dette å være i tråd med en enstemmig komites budsjettmerknader for inneværende år?»
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Det er godt å høre at statsråden har fått med seg hvilke vilkår Stortinget la til grunn da det initierte at man skulle ha en omfordeling mellom politidistriktene, nemlig at man skulle ta hensyn til hvilke utfordringer som lå i det enkelte politidistrikt, og hvilke særlige forhold som var der. Men når man har fått det med seg i teorien, må man jo også gjennomføre det i praksis. Det mener jeg at departementet ikke har gjort i forhold til Halden politidistrikt. Jeg vil også sitere det som står i budsjettmerknaden under kapitlet om politi- og lensmannsetaten: «Komiteen vil i denne sammenheng også påpeke at byer, og bynære områder f.eks. i Oslo-området, i mange tilfeller møter de samme utfordringer i kriminalitetsutviklingen.» Nå er det altså slik at Halden er en by og har vært en by i mange hundre år. Og Halden er en by som møter de samme problemene i forhold til kriminalitetsutviklingen når det gjelder vold og andre ting. Derfor trenger Halden en styrking av hjemlene og ikke en svekkelse.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Jeg vil understreke at det er ingen uenighet om at det trengs en gjennomgang av stillingshjemlene og fordelingen av dem, men jeg kan ikke se at departementet her har fulgt opp de retningslinjene som Stortinget har trukket opp. Jeg ser heller ikke bort fra at også andre politidistrikt trenger en ytterligere styrking i likhet med Halden. Derfor har jo også Stortinget gitt ekstra bevilgninger for at man skal kunne opprette flere stillingshjemler, og krevd at alle politistudentene skal få tilbud om jobb i politiet – fordi vi trenger dem. Det at det trengs en styrking også i andre politidistrikt, kan ikke forsvare at man svekker Halden politidistrikt, som også trenger en styrking. Og det å sammenlikne Kongsvinger og Halden som grensepolitidistrikt er jo helt søkt. Halden er hovedinngangsporten til Norge. 80 pst. av trafikken over grensa går over Halden. Og når vi nå snart får Schengen-avtalen på plass – selv om Regjeringa ikke har vært så entusiastisk i det arbeidet, ser det jo slik ut – betyr det nye oppgaver for Halden, og da trenger de flere hjemler, og ikke færre.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Justisdepartementet har et overordnet ansvar for at ressursene i politiet fordeles slik at alle distrikter i Norge har et tilnærmet likt polititilbud. Etter en gjennomgang av politibemanningen på landsbasis, som for øvrig er initiert av Stortinget, fant vi at det var betydelige ressursmessige skjevheter mellom politidistriktene. Prinsippet er at befolkningsgrunnlaget skal være den mest tungtveiende faktor for bemanningen, og at «særlige forhold» i politidistriktet skal komme i tillegg. Grensen mot Sverige kan betegnes som slike særlige forhold for politiet i Halden. Bemanningsgjennomgangen viste at det på tross av disse spesielle oppgavene som enkelte politidistrikt har, er nødvendig å foreta en omfordeling av tjenestemannsstillinger på landsbasis for å rette opp de skjevheter som er påvist. Dette arbeidet er påbegynt i år, hvor 15 tjenestemannsstillinger er omfordelt med det resultat at Halden politidistrikt blir fratatt to stillingshjemler. Jeg gjør også oppmerksom på at Halden mottar øremerkede midler knyttet til grenseproblematikken.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Halden politidistrikt hadde før omfordelinga ein dekkingsgrad på 2,03 tenestemenn/ -kvinner pr. 1000 innbyggjarar. Det kan nemnast at Kongsvinger politidistrikt, som også har stor grensetrafikk til og frå Sverige, har ein dekkingsgrad på 1,43. Til samanlikning kan eg elles opplyse at politidistrikta Hordaland og Sunnmøre har ein dekkingsgrad på respektive 0,84 og 0,97. Dei to siste politidistrikta er ved omfordelinga av tenestemannsstillingar tilført to stillingsheimlar kvar. Den omfordelinga som no er gjennomførd, er eit ledd i arbeidet med å få ei betre fordeling av ressursane mellom politidistrikta. Eg er sikker på at Halden på ein god måte kunne ha nytta desse to heimlane, men ut frå eit rettferdsprinsipp, slik komiteen ynskte, meiner Regjeringa at det her er gjort ei fordeling i samsvar med komitemerknaden.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Schengen skal statsråden la liggje i denne samanhengen, men eg skal sitere noko meir frå den komitemerknaden som det har vore vist til: «Komiteen har merket seg at det er igangsatt et arbeid med gjennomgang av politiets totale ressurser og oppgaveløsning og ber departementet om å bli orientert på egnet måte. Komiteen er opptatt av at dette arbeidet skal bidra til en riktigere fordeling av ressursene mellom politidistriktene.» Det er heilt klart at det kan vere behov for auka ressursar svært mange plassar, men her står det altså «riktigere fordeling» mellom politidistrikta. Når gjennomsnittet er på vel ein og Halden har vel to, er det som er gjort i den samanhengen, ikkje urimeleg, sjølv om eg har stor forståing for at Halden er skuffa. Så ein liten merknad til slutt: Dei 100 mill. kr som vart løyvde ekstra ved forliket, var vel ikkje Arbeidarpartiet med på, så vidt eg hugsar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Det er politimesteren som har ansvar for hvordan arbeidsoppgavene prioriteres i et politidistrikt. Statsadvokaten har et overordnet faglederansvar for de påtalemessige oppgavene. I september 1997 opprettet Halden politidistrikt en egen grensekrimgruppe for å styrke innsatsen mot grenseoverskridende kriminalitet. Grensekrimgruppen oppnår gode resultater. Et distrikt som Halden må med utgangspunkt i sin beliggenhet fokusere på kriminalitet knyttet til grenseproblematikken. Det samme gjelder andre distrikter med spesielle utfordringer. For å bedre oppdagelsen av grenseoverskridende kriminalitet ytterligere er det iverksatt tett samarbeid mellom svensk og norsk politi og tollvesen. Det nære samarbeidet gjør det mulig å målrette innsatsen bedre enn tidligere. Departementet følger utviklingen nøye, og det er også i budsjettet for 1999 satt av særlige midler til dette arbeidet. Dette er midler som ikke er knyttet til stillingshjemler.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Dei tala som representanten Hedstrøm viste til, og som eg hadde referert, var tal knytte til den generelle bemanningsnorma. Så sa eg at det er sett av ekstra midlar spesielt til dei utfordringane som ligg her. I budsjettramma for 1999 er det sett av 500 000 kr til politidistriktet si grensekrimgruppe, og i tillegg er Halden politidistrikt tildelt 1 450 000 kr frå Utlendingsdirektoratet i ekstraordinære midlar til grensekontroll. Dette er til saman ei monaleg styrking av budsjettet for distriktet, og gjennom vidareutvikling av grensesamarbeidet og målretta innsats ser vi det som heilt klart at denne tenesta er styrkt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Regjeringa legg vekt på å opptre ryddig i forhold til eit forlik. Vi meiner vi på ein grundig måte skal kunne dokumentere at vi har halde oss til budsjettforliket. Det vil ikkje på dei 30 sekunda som no er igjen, vere tid til å gå inn på det, men seinare vil det vere høve til å gå gjennom dei premissane som låg til grunn for forliket, og Regjeringa si handtering av det. Det er heilt klart at dei 100 mill. kr har hjelpt godt i heile landet, men det er framleis behov for meir dei fleste plassane. Det forstår også Regjeringa at det er, men vi må halde oss til det Stortinget har sagt, at ein òg skal fordele mellom dei enkelte distrikta på ein mest mogleg ansvarleg måte. Det har vi prøvd å gjere.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Jeg er kun kjent med den aktuelle saken gjennom presse og media, og det ser ut som om overformynderiet i Alvdal har handlet i tråd med vergemålslovens regler, som først og fremst ivaretar den umyndiges interesser. Ifølge vergemålsloven § 63, jf. Justisdepartementets forskrift 11. november 1988 nr. 930, plikter overformynderiet å overta forvaltningen av umyndiges midler dersom beløpet er på 30 000 kr eller mer. Departementet har nå foreslått å endre ovennevnte forskrift og bl.a. høyne dette grensebeløpet. Hvor høyt dette grensebeløpet bør settes, har vi ikke tatt endelig stilling til ennå. Vi vil i løpet av kort tid sende saken ut på høring og avventer reaksjonene fra høringsinstansene vedrørende dette spørsmålet. Departementet har også planer om å foreta en full revisjon av selve vergemålsloven, som både er gammeldags og vanskelig tilgjengelig. Vi vil i den forbindelse også måtte vurdere den problemstilling som er reist av representanten Per Roar Bredvold. Jeg kan for øvrig nevne bestemmelsen i vergemålsloven § 89 første ledd, som gir en arvelater eller giver rett til selv å bestemme hvordan gaven/arven skal forvaltes. Dette betyr at overformynderiets rett/plikt til å overta forvaltningen av den umyndiges midler kan settes til side av arvelater/giver i medhold av denne bestemmelse.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg kan dele mange av dei vurderingane som representanten Bredvold her gjev uttrykk for, og eg er òg glad for at han er nøgd med at vi har i gang eit arbeid der ein skal gjennomgå dette på nytt. Det var berre ein ting eg hadde behov for å presisere i forhold til spørsmålet til representanten Bredvold, og det er at overformynderiet forvaltar jo denne gevinsten for guten. Det er ikkje slik at han beslaglegg dei og overtek han. Det kunne i og for seg høyrast slik ut på spørsmålet. Eg trur ikkje at representanten meinte det, men eg hadde behov for å presisere akkurat det. Elles vil vi møte dette prinsippet igjen etter at vi har gjennomgått lova og hatt den ute på høyring.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Justisdepartementet etablerte i 1994 prosjektet Lokalområdepolitiordningen som et prøveprosjekt for å utvikle en form for nærpoliti. Ordningen ble også utprøvd i Oslo, Kristiansand, Stavanger, Bergen og Trondheim. Prosjektet kom i gang med lokale delprosjekter de fleste steder i 1995. For at prosjektet kunne komme i gang ble politidistriktene tildelt nye stillinger til det. I starten ble det avsatt øremerkede ressurser. I Bergen kom prosjektet med to områder først i gang i 1996 av ulike grunner. Midler til prosjektet ble lagt inn i budsjettrammene. I 1997 var det ingen øremerkede midler til prosjektet. Som prosjekt skulle det for alle politidistriktene etter forutsetningene avsluttes ved utgangen av 1997. Målet med prosjektet var å utvikle politiets arbeidsmetoder for å kunne øke tryggheten hos folk i det aktuelle området, bedre servicen overfor befolkningen og redusere kriminaliteten der. Prosjektet skulle basere seg på å øke politiets synlige nærvær ved uniformert, oppsøkende tjeneste i området, slik at en kunne utnytte lokal kunnskap for å bedre polititjenesten, gi støtte ved etterforskning av lovbrudd og forebygge kriminalitet. I hvert område fikk en polititjenestemann ansvaret for polititjenesten der og skulle overvåke området. Jeg vil imidlertid understreke at det er politimesterens ansvar å organisere politiet på beste måte etter de retningslinjer som trekkes opp, for å kunne bekjempe kriminaliteten og skape trygghet for publikum. Det er imidlertid ingenting i veien for at politidistriktet selv kan fortsette med ordningen med lokalområdepoliti eller andre former for nærpoliti. Dette er da også meddelt politidistriktet i den såkalte styringsdialogen. Hvilke ressurser politidistriktet har behov for og hva som kan tildeles, tas opp i styringsdialogmøtet som gjennomføres mellom politidistriktet og departementet. Her fremkommer også hvilke oppgaver som skal prioriteres. Bergen politidistrikt er tildelt 219 mill. kr i 1999. Heri er også inkludert øremerkede midler, med 3,8 mill. kr til ekstra innsats mot vold i Bergen sentrum i tillegg til den ordinære kriminalitetsbekjempelse gjennom bl.a. ordenstjenesten. Når representanten Terje Knudsen viser til at narkotikaforbrytelsene i Bergen har økt med 40 pst. i 1998, er det det å si at narkotikaforbrytelser er en av de typene forbrytelser der antall saker blir påvirket sterkt av politiets innsats, og ikke er så avhengig av publikums anmeldelser som det er ved de fleste andre forbrytelser. En økning på 40 pst. viser derfor at politiet i Bergen har hatt en god innsats i 1998 når det gjelder bekjempelse av narkotikaforbrytelser. Dersom politimesteren i Bergen finner erfaringene med nærpoliti hittil gode, er det etter min oppfatning ikke noe i vegen for at ordningen opprettholdes – om ønskelig også utvides til flere områder innen de tildelte midlene. Dette kan også politimesteren finne støtte for i St.prp. nr. 1 for 1998-99, side 9, der utvikling av et synlig og tilgjengelig politi med god kjennskap til lokale forhold er særskilt fremhevet. Det vil imidlertid ikke bli tilført ytterligere midler til Bergen politidistrikt nå.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg vil fyrst presisere igjen at dei midlane som vart gjevne til prosjektet, er lagde inn i rammene og eksisterer i rammene. Det er ikkje slik at dei er trekte ut av budsjettet i år, men dei er no inne i rammene. Så refererer representanten til forliket som er gjort. Og det er heilt klart at det er gledeleg med den styrkinga nasjonalt som politiet har fått med dei 100 millionane ekstra. Det er også heilt opplagt at det er dei tyngste byane som har fått den største betringa. Alle kunne heilt sikkert ha brukt meir – det kunne heilt sikkert Bergen òg ha gjort – men ut frå dei midlane som er løyvde gjennom statsbudsjettet, er fordelinga gjord. Og det er ut frå det eg måtte vere såpass kontant i den siste setninga mi som eg var, og seie at det no ikkje vil bli tilført ekstra midlar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg er heilt samd med representanten Løvik i at det verste er den totale framstillinga av næringa som ei næring under nedbygging, under pessimisme. Det gjev oss nok ei utfordring på mange fleire felt enn det som gjeld lærebøker, for det er eit eller anna bilete som har festa seg hjå svært mange, og det slår òg ut i rekrutteringa til f.eks. fiskerifaga. Her har vi ein felles jobb å gjere. Så her deler eg representanten Løviks uro og syn. Eg er òg einig i at det er leit når ein har ei godkjenningsordning som ikkje har fanga opp dette. Eg er òg glad for at representanten Løvik oppfatta at her er vi i gang med eit ganske stort arbeid, og at vi er veldig opptekne av at dette skal verte betre. Eg meiner framleis at det arbeidspresset som har vore i samband med gjennomføringa av reformene, er medverkande.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
I samband med St.meld. nr. 42 for 1997-98 om kompetansereforma og Innst. S. nr. 78 for 1998-99 drøfta Stortinget nyleg m.a. situasjonen til dei vaksne i den fylkeskommunale vidaregåande opplæringa. Det kom då klart fram behov for tiltak som kan styrkje dei utsiktene vaksne har til vidaregåande opplæring, m.a. ved å etablere eit system som gjev vaksne rett til å dokumentere realkompetansen sin, utan å måtte gå vegen om tradisjonelle prøveordningar. Det er ikkje heilt dekkjande det som representanten Sigvald Oppebøen Hansen seier om situasjonen til dei vaksne i Reform 94. Sluttrapporten frå Norsk voksenpedagogisk forskningsinstitutt, som vart presentert på eit presseseminar i førre veke saman med dei andre sluttrapportane frå evalueringa, har fått tittelen «På rett vei, uten rett». Tittelen indikerer, som forskarane sjølv skriv, at «situasjonen for voksne har bedret seg siden innføringen av reformen». Det er med andre ord eit meir nyansert bilete som kjem fram i dag når det gjeld konsekvensane av Reform 94 for dei vaksne i den fylkeskommunale vidaregåande opplæringa, enn ved oppstarten av reforma. Situasjonen til dei vaksne i den fylkeskommunale vidaregåande opplæringa krev ein samla og grundig analyse, der fleire ulike forhold må vurderast i eit heilskapleg perspektiv. Dette vil verte gjort i meldinga om vidaregåande opplæring som vil verte lagd fram for Stortinget i vår. Det vert òg arbeidd vidare med dette i oppfylginga av kompetansereforma. Eg finn det difor ikkje rett på noverande tidspunkt konkret å gå inn på det arbeidet som no går føre seg i departementet, og som vil verte lagt fram i den ovannemnde meldinga. Men eg kan forsikre representanten Oppebøen Hansen om at det er eit erklært mål for Regjeringa å leggje tilhøva til rette slik at alle vaksne kan få ei best mogleg tilpassa vidaregåande opplæring. Vi ser i evalueringa av Reform 94 at det her ligg ei stor utfordring for oss og for fylkeskommunane.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Her skal ein prøve å vere nyansert og balansert, for det er rett som eg sa, at ein ikkje har kome så dårleg ut som den artikkelen kunne tyde på, og at det er blitt ei forbetring, totalt sett. For 16-19-åringane er det blitt ei stor forbetring, så det er heilt opplagt at svært mange ikkje er komne godt nok ut. Derfor er det heilt klårt ein skikkeleg jobb å gjere her – det gjeld både det at ein treng ei anna tilrettelegging for vaksne, ein treng meir fleksibilitet for vaksne, og ein treng fleire tilbod til vaksne. Og eg er ikkje nøgd med måten som svært mange fylkeskommunar har fylgt opp omfangsforskrifta på. Ut frå den debatten vi hadde, der det låg fleire forslag på bordet, men der det ikkje var heilt klårt kva modell ein skulle velje, er eg innstilt på å ta vare på intensjonen til Stortinget: at flest mogleg vaksne får eit reelt tilbod, eit tilbod som er tilpassa dei.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg er takksam for at representanten Oppebøen Hansen tek alt i beste meining, men vil nok då vise til kva eg reelt sa. Det var at eg vil kome tilbake til Stortinget, som ein del av evalueringa av Reform 94, med eit forslag som skal gje flest mogleg gode moglegheiter for å få vidaregåande opplæring. Vi er midt i arbeidsprosessen no, og eg har varsla at i løpet av mars skal den stortingsmeldinga liggje føre. Då vil vi få svara. Så står det att å sjå om representanten Oppebøen Hansen vil verte fornøgd. Eg håpar i alle fall at flest mogleg av dei som treng denne opplæringa, skal verte fornøgde.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg har det same ynsket som representanten Oppebøen Hansen. Det er ynskjeleg at alle elevar i grunnskulen tek del i leirskuleopplæring i løpet av skuletida, eller at elevane på annan måte får røynsle med å vere ute i naturen. Læreplanverka for den 10-årige grunnskulen legg opp til ei rekkje aktivitetar som kan leggjast til leirskuleopphald. På mellomtrinnet er leirskule nemnt som eit tiltak med sikte på å gje elevane røynsle med opphald i naturen. Formuleringa i L-97 er ikkje til hinder for å leggje leirskuleopphald til ungdomstrinnet. Spørsmålet om foreldrebetaling ved leirskuleopphald vart behandla av Stortinget i samband med den nye opplæringslova. Eg viser til Ot.prp. nr. 46 for 1997-98 og Innst. O. nr. 70 for 1997-98. I innstillinga heiter det frå fleirtalet i komiteen: «Flertallet legger vekt på at elevene ikke skal betale for ekskursjoner eller undervisning ved leirskoleopphold, men at en kan ta betaling for skoleturer og andre reelt frivillige tilbud. Flertallet vil i denne sammenheng understreke betydningen av at elever og elevenes foreldre ikke blir utsatt for et økonomisk press, og at skolene tar hensyn til dette i undervisningsopplegget.» Eg har såleis lagt til grunn at skulane kan ta betaling for reise, kost og losji knytt til eit reelt frivillig leirskuletilbod. Det vert også gjeve tilskot for å medverke til at opplæring på leirskule er gratis. Tilskotet vert gjeve pr. klasse for opphald på inntil ei veke i løpet av grunnskuletida, og dekkjer løn til lærar ved leirskule. Opplæringslova inneheld heimel til å gje forskrift om kompetansen til dei som underviser ved leirskular, og lov, læreplanverk og tilskotsordning skulle samla sett leggje godt til rette for at elevane skal kunne få eit slikt tilbod. Forskrifta til opplæringslova er no ute på høyring, og eg vil oppfordre til å nytte høvet til å uttale seg dersom ein har synspunkt på korleis føresetnadene frå Stortinget eventuelt kan takast betre vare på enn ved det som ligg i framlegget til forskrift.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Som eg sa, er nye forskrifter no ute på høyring, og der er dei forskriftene som representanten Oppebøen Hansen nemnde, frå 1993, ikkje med på same måten som dei då var. Det som eg sa i mitt fyrste innlegg, var at i den grad ein er usamd i dei nye føresegnene, har dei som vil vere interesserte i det, sjølvsagt fullt høve til å fremje synspunkta sine før endeleg vedtak vert fatta. Det ein har grunn til å ta omsyn til, er eit lokalt ynske om å få organisere leirskuleverksemda på ein måte som ikkje er i samsvar med den klassiske leirskuleundervisninga. I det spenningsfeltet står ein, og ein har prøvd å gje ei rimeleg sikring til leirskulane via tilskot til lærarløn, men samstundes hatt ei opning for at kommunane sjølve kan finne den beste måten å organisere det på.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Etter departementets syn og òg etter Stortingets handsaming føresåg ein at den nye lova skulle sikre leirskulane og den verksemda som dei driv, men samtidig gje ein fleksibilitet for dei enkelte kommunane. Det er ikkje lagt opp til å endre forholdet når det gjeld arbeidsgjevaransvaret, som vi har oppfatta at Leirskuleforeininga var svært oppteken av at ein ikkje skulle endre. Det at tilskotsordninga ikkje kvart år vert prisregulert, er nok rett, slik som representanten Oppebøen Hansen seier. På enkelte område forbetra denne regjeringa praksisen frå tidlegare regjeringar når det gjeld slike tilskot, m.a. til fengselsundervisninga. I dette høvet førte vi Arbeidarpartiets tradisjon vidare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet fordeler kvart år plassar i den såkalla kvoteordninga for studentar frå utviklingsland og Aust-Europa etter søknader frå alle universiteta og høgskulane i Noreg. Studentane får støtte frå Statens lånekasse for utdanning på line med norske studentar. Når studentane vender attende til heimlandet etter avslutta utdanning, vert lånet gjort om til stipend. Kor mange plassar departementet har til fordeling, vert fastsett i statsbudsjettet for kvart år. Studieåret 1998-99 var det i alt 900 studentar som fekk plass. 300 av plassane gjekk til studentar frå Aust-Europa. I statsbudsjettet for 1999 har Stortinget løyvt pengar til ytterlegare 100 plassar til studentar frå Aust-Europa og 100 plassar til studentar frå utviklingsland. Institusjonane har frist til 15. februar for å søkje om plassar, og departementet har som målsetjing å handsame søknadene før påske. Det er om lag 40 høgre utdanningsinstitusjonar som kan søkje om kvoteplassar. Talet på søknader har dei siste par åra vore ein god del større enn talet på plassar som står til rådvelde. Dette gjeld i særleg grad plassar for studentar frå Aust-Europa. Departementet har derfor vore nøydd til å redusere talet på plassar for dei fleste institusjonane. Mange av dei institusjonane som i dag berre har nokre få plassar, ynskjer å ta opp fleire studentar frå Aust-Europa. Ikkje minst gjeld dette Universitetet i Tromsø og dei andre høgskulane i Nord-Noreg, m.a. som ein del av samarbeidet i Barentsregionen. Etter mi meining er det viktig at flest mogleg av institusjonane kan ha utanlandske studentar for å fremje internasjonaliseringa av universitet og høgskular. Til skilnad frå norske studentar, som kan ta med seg støtta si til utlandet, er studentar frå utviklingsland og Aust-Europa ofte avhengige av å få støtte frå Noreg til livsopphald. Kvoteordninga er derfor til vanleg den einaste opninga institusjonane har for å ta opp studentar frå desse delane av verda. I studieåret 1998-99 fekk Høgskulen i Narvik 90 plassar, dvs. nær ein tredel av dei disponible plassane for studentar frå Aust-Europa. Departementet meiner at det ikkje er rettferdig overfor dei andre universiteta og høgskulane å tildele Høgskulen i Narvik endå fleire plassar. Departementet har tvert om varsla Høgskulen i Narvik om at dei ikkje kan rekne med å behalde så mange plassar i framtida. I spørsmålet sitt nemner representanten Tveiten at det står att pengar på Lånekassa sitt budsjett til kvoteordninga. Dette er ikkje rett. Alle dei 900 plassane vart fordelte mellom universiteta og høgskulane våren 1998. For studieåret 1999–2000 er det ei ny løyving over statsbudsjettet for inneverande år. Dei 1100 plassane som denne løyvinga finansierer, vil som nemnt verte fordelte før påske.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Eg er takksam for at representanten Tveiten ser samanhengen i måten ein her tildeler på, ut frå dei 400 plassane ein har til disposisjon. Eg har òg lyst til å gje uttrykk for at Høgskulen i Narvik er ein av dei institusjonane som har organisert dette best, med veldig gode opplegg som desse studentane frå aust heilt opplagt har hatt stor nytte av. At ein får eit problem med dette mellomåret, ser eg. Eg er innstilt på å vere fleksibel når det gjeld organisering. Dersom vi kan finne ein måte, er eg innstilt på at vi kan ta ei drøfting med Høgskulen i Narvik om dette. Å love fleire plassar ville vere urett i forhold til alle dei andre institusjonane. Men å få ein fleksibilitet i måten å organisere det på er eg open for å diskutere.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til fungerende justisminister: «I Alvdal kommune har en gutt på 6 år vunnet en ny bil. Gleden i familien var veldig stor helt til overformynderiet grep inn i henhold til vergemålsloven. Familien ønsker å bruke gevinsten til hele familiens beste, mens overformynderiet har «tatt» bilen. Hva vil statsråden gjøre for at denne og tilsvarende saker kan løses innenfor familiens egne rekker?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
At denne loven er gammel, er riktig. Den er nemlig fra 1927. Den sier at midler til jenter og gutter under 18 år, uansett hvordan de har framkommet, skal meldes til overformynderiet når verdien er over 30 000 kr. Det at overformynderiet i Alvdal har gjort sin jobb, er riktig, men det er kanskje på tide at vi ser på den loven, og statsråden lovet jo at det skal gjøres. For eksempel er det veldig påkrevd å heve grensen fra 30 000 kr, da dette beløpet sist ble justert 11. november 1988. Hva som er familiens beste, kan selvfølgelig diskuteres, men man skulle tro at de aller fleste foreldre vet hva som er best for det enkelte familiemedlem og familien i sin helhet. Og hvem er det nå som tør å kjøpe lodd i sine barns navn? Det er jo også forholdsvis vanlig at foreldre setter barnetrygden inn på en konto, slik at barnet kan bruke den senere, til f.eks. utdannelse, førerkort, til moped, traktor og sånne ting, turer, idrettsutstyr etc. Man kan jo spørre om hva som er barnets beste når barnet må være 18 år før det får bestemme over disse midlene. Rettslig sett kan det også diskuteres hvem en gevinst skal tilfalle, om det er den som kjøper loddet, eller den som får loddet.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
På vegne av min kollega Terje Knudsen vil jeg få stille følgende spørsmål til fungerende justisminister Lilletun: «Narkotikaforbrytelsene i Bergen har økt med ca. 40 pst. i 1998. Bergen politikammer har derfor vært nødt til å videreføre bare ett av de to forsøksprosjektene med lokalområdepoliti for å finne midler til narkotikabekjempelsen. Vil statsråden sørge for nok midler til Bergen politikammer slik at begge forsøksprosjektene kan videreføres uten at det går utover bekjempelsen av narkotika og voldsutøvelse?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg syns den siste setningen var meget skuffende, for der ble det slått kategorisk fast at Bergen politikammer ikke får noe mer midler. Det syns jeg er veldig beklagelig, når Bergen og andre store byer har en økning i narkotikakriminaliteten. Jeg vil bare gjøre statsråden oppmerksom på at det jo er inngått et forlik mellom Fremskrittspartiet, Høyre og regjeringspartiene, og det er iallfall en utvetydig holdning hos medlemmene av disse partiene som jeg refererte til, som vektlegger at man påpekte problemene for byene og ville prioritere den situasjonen som der har oppstått. Og da er mitt spørsmål til statsråden, i og med at han selv var inne på dette med at man har trukket fra de øremerkede midler, at de ikke eksisterer mer: Er situasjonen såpass prekær i byene nå at statsråden vil revurdere sitt syn og gi de nødvendige midler som skal til for å styrke nærområdepolitiet?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-02-03:
Arbeidsmarkedstiltaket Arbeid med bistand startet som et forsøksprosjekt i perioden 1992-95, og Arbeidsforskningsinstituttet ble engasjert til å evaluere dette prosjektet. På bakgrunn av de gode erfaringene som forsøket gav, ble Arbeid med bistand innført i 1996 som et ordinært arbeidsmarkedstiltak. Arbeid med bistand retter seg mot personer med så omfattende yrkeshemninger at de har behov for særlig oppfølging og bistand. Tiltaksplassene i Arbeid med bistand er integrert i det ordinære arbeidslivet. Målet er at deltakerne skal kunne beholde arbeidet også etter at tiltaksperioden på inntil tre år er avsluttet. Mange av deltakerne har uføretrygd når de kommer inn på tiltaket. Målet er imidlertid at deltakelse i tiltaket over tid skal kunne bidra til å redusere trygdeytelsene, ved at den enkelte etter hvert får lønn fra arbeidsgiver eller en kombinasjon av lønn og trygd. Som spørreren sikkert er kjent med, er det til enhver tid vel 50 000 registrerte yrkeshemmede arbeidssøkere i arbeidsmarkedsetaten. Disse har ulike problemer og ulik fungeringsevne. Vi trenger derfor et bredt spekter av tiltak, og Arbeid med bistand er et av flere tilbud til de svakest fungerende yrkeshemmede. Andre tilbud til denne gruppen kan være Arbeidsforberedende trening eller tilbud om ASVO-plass. Jeg deler helt og fullt spørrerens oppfatning av Arbeid med bistand som et tjenlig tilbud til de svakest fungerende yrkeshemmede. Jeg har derfor fortsatt å bygge ut kapasiteten i tiltaket. I 1997 var det om lag 850 tiltaksplasser i gjennomsnitt i dette tiltaket. Budsjettet for 1998 gav rom for vel 900 plasser, mens det i gjennomføringen faktisk ble om lag 1045 tiltaksplasser. Antallet tiltaksplasser kan ligge noe høyere enn budsjettert fordi Arbeidsdirektoratet har adgang til en viss omdisponering mellom tiltakene. I Regjeringens budsjettframlegg for 1999 foreslo vi en ytterligere utbygging av tiltaket Arbeid med bistand til om lag 1 300 plasser i gjennomsnitt i året. Også i 1999 kan endelig antall plasser bli noe høyere enn budsjettert. Beslutninger om videre utbygging av Arbeid med bistand vil bli tatt i tilknytning til de årlige budsjettene.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-02-03:
Når det gjelder området tiltak for yrkeshemmede, er det faktisk det samme antall og det samme nivå som i fjor. For den gruppen som tar i bruk Arbeid med bistand, er det viktig å finne ut om det kanskje også er andre tiltak som arbeidsmarkedsetaten har tilgjengelig, som kan være like egnet – eller i hvert fall i en avklaringsperiode være med på å vise hvilken arbeidsevne vedkommende har. Jeg merket meg at da Stortinget behandlet budsjettet for 1999, bad det departementet om nettopp å se på forholdet mellom de forskjellige tiltakene for yrkeshemmede, om vi kan ha større fleksibilitet mellom tiltakene for at disse personene skal ha en sjanse til å komme ut i arbeid og vise hvilken arbeidsevne de har. Det er mulig at det kan finnes løsninger innenfor den totale tiltakspakke, og at vi ikke bare fokuserer på dette ene tiltaket.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-02-03:
Jeg er enig i at tiltaket Arbeid med bistand er et godt tiltak, det sa jeg også i mitt første svar. For denne gruppe personer som vi her snakker om, kan det også være viktig å se dette og andre tiltak i en sammenheng, nettopp for å unngå det som representanten peker på, nemlig flere på uføretrygd – i hvert fall er det viktig å skape fleksibilitet mellom å kunne yte arbeid og å få trygd. Når det gjelder opptrappingsplanen, som representanten hadde en karakteristikk av her, må det være forståelse for at jeg ikke nå kan si hva jeg ønsker å gjøre i neste budsjettår – annet enn å be representanten legge merke til at jeg sier at Arbeid med bistand er et godt tiltak.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-02-03:
Som representanten Vaksdal påpeker, har de beste tilbudene fra Konkurransetilsynets prisundersøkelser på strøm blitt publisert på NRKs Tekst-TV-sider. Nå er det imidlertid ikke riktig å si at dette er basert på et samarbeid mellom Konkurransetilsynet og Nord Pool, siden det er Nord Pool som på eget initiativ har lagt ut denne informasjonen på Tekst-TV. Det er således Nord Pool som nå har valgt ikke å videreføre opplysningstjenesten på NRKs Tekst-TV. Dette berører imidlertid ikke Konkurransetilsynets prisundersøkelser på strøm, som videreføres som tidligere. Tilsynet har over noen år utarbeidet en prisrangering over tilbudene fra landets strømleverandører. Bakgrunnen for etableringen av denne ordningen var at man i forbindelse med dereguleringen av kraftomsetningen ønsket å skape prisbevisste og aktive forbrukere. Som de fleste nå vet, er det i dag mulig å skifte strømleverandør på ukentlig basis uten kostnader. For å kunne sikre virksom konkurranse mellom e-verkene også ved leveranser til mindre sluttbrukere, som f.eks. husholdningskunder, er det en forutsetning at det foreligger tilstrekkelig og sammenlignbar prisinformasjon, slik at forbrukerne kan foreta aktive valg med hensyn til leverandør av elektrisitet. Det er i denne sammenheng gledelig å observere at det er stadig flere som faktisk benytter seg av muligheten til å bytte leverandør. Ved utgangen av oktober 1998 hadde så mange som 140 000 strømkunder byttet leverandør. Dette indikerer at konkurransen om leveranser til husholdningene er økende. I tilknytning til innføring av en meldepliktsordning for kraftpriser fra januar 1998 videreutviklet Konkurransetilsynet sine prisundersøkelser ytterligere, slik at tilsynets rangering av strømleverandører nå oppdateres på ukentlig basis. Denne informasjonen publiseres på tilsynets egne internettsider, gjennom jevnlige pressemeldinger samt via e-post og ordinær post til interesserte. Resultatene fra tilsynets prisundersøkelser refereres og omtales i tillegg hyppig både i landets aviser og i TV. Konkurransetilsynet har gode erfaringer med dagens formidlingsformer. Etter min oppfatning er således tilsynets prisrangering lett tilgjengelig for folk flest. Det er jo naturligvis også et mål at flest mulig skal få ta del i den informasjonen som tilsynets prisundersøkelser frembringer. I den forbindelse kan det for øvrig nevnes at Konkurransetilsynet nettopp har gitt ut en informasjonsbrosjyre som beskriver hvordan husholdningsmarkedet fungerer, og hvordan man kan bytte leverandør. Avslutningsvis vil jeg oppsummere med å si at Konkurransetilsynets prisundersøkelser er et godt hjelpemiddel til å holde seg orientert om prisutviklingen i kraftmarkedet. Det er videre min oppfatning at dagens publisering via Internett, i kombinasjon med den brede omtale tilsynets prisundersøkelser generelt får i media, i tilstrekkelig grad ivaretar behovet for informasjon til forbrukerne. Dette reflekteres også i den gledelige utviklingen i kraftmarkedet, der et økende antall forbrukere bytter strømleverandør samtidig som konkurransen strømleverandørene imellom synes å øke betraktelig.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-02-03:
Også for Konkurransetilsynet er omfanget av publisering et spørsmål om anvendelse av ressurser. Publisering via egne hjemmesider på Internett er en kostnadseffektiv og hensiktsmessig måte å informere om prisundersøkelsene på. Ytterligere publiseringer gjennom NRKs Tekst-TV-sider, og eventuelt også andre TV-kanalers Tekst-TV-sider, vil binde ressurser som tilsynet da kunne brukt til f.eks. prisundersøkelser og prisinformasjon på andre områder. Jeg har derfor tiltro til at Konkurransetilsynet vurderer dette løpende – og nå vurderer de det altså slik at det ikke skal brukes penger på Tekst-TV. Internett er jo ellers en tjeneste som øker i omfang i et veldig raskt tempo.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Konkurransetilsynet har i samarbeid med Nord Pool ASA, den nordiske elbørsen, hatt opplysninger om strømpriser til forbruker på NRK Tekst-TV. Dette tilbudet opphørte ved årsskiftet, og mange som har benyttet dette tilbudet, reagerer svært negativt på at det opphørte. Vil statsråden ta initiativ til å få dette populære tilbudet tilbake, slik at forbrukerne kan orientere seg om prisnivået mellom de forskjellige aktører i markedet?»
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 1999-02-03:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg syns var noe skuffende. Konkurransetilsynet har opplyst meg på telefonen at de har gått vekk fra dette prosjektet på grunn av at det kostet 60 000 kr året – det er forsvinnende lite penger. Jeg har også fått med meg at dette tilbudet er lagt ut på Internett. Problemet er at ikke alle mennesker i dette land har tilgang til Internett. Jeg vil derfor stille statsråden følgende tilleggsspørsmål: Ser hun ikke at det tilbudet som nå er fjernet fra NRKs Tekst-TV, ikke kan erstattes av Internett, da dette ikke er et tilbud for alle? Spesielt eldre faller utenfor, da de ikke har den nødvendige tilgang til det som flere og flere får tilgang til i informasjonssamfunnet.
Petter Løvik (Høyre), 1999-02-03:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Læreboka «Samfunnskunnskap 9» gir eit svært negativt inntrykk av fiskerinæringa og har også fleire direkte feil. Så lenge vi har ei offentleg godkjenningsordning vert innhaldet ståande som offentleg godkjende fakta. Kva vil statsråden gjere i denne konkrete saka og generelt for å sikre at bøker der innhaldet er stempla som offentleg godkjent, held faglege mål?»
Petter Løvik (Høyre), 1999-02-03:
Eg takkar for svaret, som eg synest til ein viss grad var imøtekomande. Det er ille med direkte feil, men det alvorlegaste her er kanskje den totale framstillinga av næringa, under kapitlet «Arbeidslivet – muligheter og utfordringer». Det er rett nok eit bilete frå fiskerinæringa i dette kapitlet – eit bilete med teksten «Nedlagt og fraflyttet fiskevær». På same sida står teksten: «Kvar er hammaren Edvard, du treng han vel no når døra skal spikrast igjen?» Det er den kveldsroa som liksom ser ut til å ha senka seg over fiskerinæringa i denne læreboka, som gjer meg mest uroleg. Eg synest det er ille at Gyldendal ikkje gjer ein god nok jobb, men eg håpar statsråden er einig med meg når eg seier at det er endå verre å ha ei godkjenningsordning som ikkje klarer å fange opp slike ting.
Petter Løvik (Høyre), 1999-02-03:
Rett nok skal det føyast til at det same forlaget i andre verk har omtalt delar av næringa. Ein går bl.a. inn på at det er ei moderne næring og seier: «Moderne fiskebåter er fulle av elektroniske hjelpemidler som gjør det enkelt å finne fiskestimene.» Og så kjem det eg vil ta fatt i: «Det er ikke lenger greit å være fisk, om det var det før.» Det må vi vel kunne slutte oss til. Men det er heller ikkje greitt for oss som prøver å vere med og rekruttere folk til ei næring som vi langs kysten sjølve oppfattar som ei framtidsnæring. Som statsråden korrekt sa, er det den nest største eksportnæringa, ei næring som har enormt vekstpotensial i kraft av at ho leverer mykje og rein mat, og næringa har store utviklingsmoglegheiter. Det er bakgrunnen for den store diskusjonen som det no er blitt i fiskerikrinsar om denne læreboka. Eg synest statsråden sitt svar var rimeleg positivt, og håper at han vil følgje opp dette også på generell basis.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «Norsk voksenpedagogisk forskningsinstitutt(NVI) i Trondheim har i sin evalueringsrapport peika på at vaksne elevar i den vidaregåande skulen blir taparar i Reform 94. (NVI) Kva vil statsråden gjere for å bøte på dette?»
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg takkar statsråden for svaret. Ingen vil bli meir glad enn eg om det er slik statsråden nå fortel, at rapporten viser at dei vaksne eigentleg ikkje har kome så dårleg ut som artikkelen i Dagsavisen kanskje viser. Situasjonen før Reform 94 var slik at inntaksforskriftene til vidaregåande opplæring gav eldre søkjarar tilleggspoeng, det vil med andre ord seie at eldre søkjarar konkurrerte ut dei unge. Sånn sett var reforma på sin plass. Så fekk me altså Reform 94, med ei omfangsforskrift om 375 pst., der ein del av dei prosentane skulle gå til vaksne søkjarar. Nå hadde me ein stor debatt i samband med kompetansereforma om dei vaksnes plass i den vidaregåande opplæringa, og eg har sjølvsagt respekt for at statsråden vil avvente situasjonen …
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg takkar statsråden for svaret, og er glad for å høyre korleis han nå tolkar det som for så vidt ikkje var noko fleirtalsvedtak i samband med kompetansereforma – der var det lagt fram ein del forslag som ikkje fekk fleirtal. Arbeidarpartiet foreslo å gi ein lovmessig rett til vidaregåande opplæring òg for vaksne som ikkje hadde vidaregåande opplæring frå før. Dersom eg tolkar statsråden veldig velvillig nå, kan det tyde på at statsråden er i retning av det forslaget som Arbeidarpartiet fremma i samband med behandlinga av kompetansereforma. Sjølv om eg seier at eg har respekt for at statsråden vil vente med å signalisere om han vil gå inn for dette til han kjem med evalueringa av Reform 94, vil eg likevel spørje om mi tolking av statsråden er i rett spor.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til kirke-, utdannings- og forskingsministeren: «Stortinget sitt politiske mål er at elevar i grunnskulen skal ha høve til å reise på leirskule minst ein gong i løpet av grunnskuletida. Korleis vil statsråden sikre at dette skjer slik Stortinget har føresett?»
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg takkar statsråden for svaret. I mange år sleit leirskuleverksemda med mangelfulle retningslinjer, heilt til Stortinget bad departementet om å lage ei forskrift som skulle regulere leirskuleverksemda. Da fekk me ei forskrift for det, i 1993. Den tredde da i kraft, og etter det eg forstår, har det fungert nokolunde tilfredsstillande. Nå er eg gjord kjent med at Norsk Leirskoleforening i eit møte med embetsverket i departementet for ganske få dagar sidan blei informert om at forskriftene som regulerer leirskuleordninga, nå skulle fjernast. Mitt spørsmål til statsråden er om det er riktig, og om det er slik at ei eventuell regulering i lovs form gjennom opplæringslova vil kunne ta vare på det som forskrifta i dag tek vare på.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg takkar statsråden for svaret, som for så vidt ikkje gjekk konkret inn på mitt spørsmål, slik eg oppfatta han. Mitt spørsmål er om ein gjennom opplæringslova vil sikre leirskulane på same måten som ein gjer det med dagens forskrifter. No er det òg slik at statstilskotet til leirskuleopplæring ikkje dekkjer dei faktiske utgiftene, for det har ikkje vore regulert dei siste åra. Og det betyr at det blir problem i forhold til vertskommunane, som ikkje lenger vil subsidiere, kan ein seie, leirskuleopplæring for andre kommunars barn – det har eg ei viss forståing for. Er det slik at med den endringa som nå skjer innanfor leirskuleopplæringa, skal vertskommunane òg få sleppe å ha arbeidsgjevaransvaret i framtida?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål til kyrkje- utdannings- og forskingsministeren: «Høgskulen i Narvik gjev utdanningstilbod til russiske studentar. Dei har kapasitet til å ta imot 120 utanlandsstudentar, men «får berre» 90, dette trass i at Statens lånekasse for utdanning har midlar att til formålet. Korleis kan dette ha seg, og kva kan gjerast for at Høgskulen i Narvik får høve til å ta imot ytterlegare 30 studentar til hausten?»
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg vil fyrst få takka statsråden for eit klargjerande svar. Eg er glad for at alle dei 900 studieplassane er i bruk. Dei russiske ingeniørstudentane som dette dreier seg om, er ein viktig del av studiemiljøet ved Høgskulen i Narvik. Det som gjer at dei kjem litt ille ut på Høgskulen, er at skulen tilbyr eit eittårig forkurs der studentane får høve til å læra seg norsk og få kunnskap om norsk samfunnsliv. Og når skulen har 90 studieplassar, fører det til at det etter tre år vert eit hol i tilbodet, noko som gjer at skulen står i fare for å mista dei lærarkreftene som er nytta i dette tilbodet. Det er òg viktig å sjå på Aust-Europa som ein svært interessant marknad for ulike næringsgreiner i Noreg, og at desse studentane på eit seinare tidspunkt kan verta uvurderlege kontaktar for det same næringslivet. Mitt spørsmål vert difor: Kva kan statsråden gjera for å sikra kontinuiteten i eit slikt tilbod som òg inneheld eit forkurs?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-02-03:
Eg er spesielt fornøgd med svaret som statsråden kom med no, for det som er viktig, er å koma fram til ordningar som gjer at ein kan ha kontinuitet i eit slikt tilbod. Det er òg av stor verdi for Høgskulen i Narvik. Eg synest det er viktig ved tildelinga av desse plassane å sjå på om det er skular som er så sårbare at dei i større grad enn andre er avhengige av å kunna gje eit slikt studietilbod. Det er nyttig for tilbodet til dei norske studentane, og det er nyttig for tilbodet til dei utanlandske studentane. Eg føler meg difor trygg på at saka er i dei beste hender.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-02-03:
Forebygging av uønskede svangerskap og abort har vært et prioritert område for alle regjeringer på 1990-tallet. Vi har hatt to handlingsplaner på området, den tredje er nå under utarbeidelse. Målsettingene i planene er klare: Forekomsten av uønskede svangerskap og abort skal reduseres, spesielt i de yngste aldersgruppene. Spørsmålet det her dreier seg om, er en tilskuddsordning til abortforebyggende tiltak, der avgjørelsesmyndigheten ligger i Sosial- og helsedepartementet. I tråd med utlysningen av midlene er det Helsetilsynet som avgir innstilling, og Sosial- og helsedepartementet som avgjør søknadene. Det ligger i dette at departementet må gjøre en selvstendig og helhetlig vurdering av søknadene, basert på innstillingen. Avvik fra en innstilling medfører ingen overprøving. Tilskuddsordningen kommer i tillegg til tiltakene i regi av Handlingsplan for forebygging av uønskede svangerskap og abort 1995-98, som følges opp av Helsetilsynet. Ordningen ble opprettet i 1998 ved at bevilgningen på kap. 717 post 70 ble utvidet med 2 mill. kr. Midlene skal gå til organisasjoner og andre som setter i gang og gjennomfører ulike typer abortforebyggende tiltak. Departementets tildeling for 1998 avviker fra Helsetilsynets innstilling på enkelte punkter: Departementet valgte å avslå en av de søknadene som Helsetilsynet anbefalte å gi tilskudd. Dette gjaldt en kvalitativ undersøkelse, som etter departementets vurdering falt utenfor formålet med tilskuddsordningen. Med utgangspunkt i Helsetilsynets innstilling ville deler av midlene stått ubenyttet. Departementet valgte derfor å tildele midler til ytterligere tre prosjekter: et undervisningsopplegg i regi av Norges Kristelige Student- og Skoleungdomslag en ressursperm til undervisning i regi av For Livsrett og Menneskeverd en TV-dokumentar om uønsket graviditet i regi av Nordisk Film & TV AS Etter klage ble det også tildelt et mindre beløp til en lokal programserie i Radio Pro Vita Sandefjord. Dette er prosjekter som tilfredsstiller kravene til prosjekter som kan få tilskudd fra ordningen. Det er viktig å understreke at tilskuddet går til enkeltprosjekter og ikke til drift av organisasjoner. Departementet har lagt vekt på at prosjektene som får midler fra tilskuddsordningen, skal nå så mange som mulig i målgruppen ungdom og unge voksne. Dette er en stor og langt fra homogen gruppe. Det er derfor nødvendig å ta i bruk ulike strategier og virkemidler for å nå ut til hele bredden av ungdom og unge voksne. I tillegg til ovennevnte organisasjoner gikk midlene bl.a. til prosjekter i regi av kommuner, Medisinernes seksualopplysning, Kvinnefronten og RadiOrakel.