Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2021-03-08:
Helse- og omsorgskomiteen har behandlet et representantforslag fra SV om å sikre likeverdige og gode rehabiliteringstjenester i hele landet. En samlet komité viser til høringsinnspill om betydelige geografiske forskjeller i hvilke rehabiliteringstilbud som gis, og komiteen mener da det må være en prioritert oppgave å sørge for at bosted ikke er avgjørende for tilgang og kvalitet på habiliterings- og rehabiliteringstilbudet man får. Komiteen er opptatt av at man ikke får en nedbygging i spesialisthelsetjenesten før tilbudet er klart til å kunne gis i kommunene, og at det i så måte er behov for godt samarbeid mellom kommune og spesialisthelsetjeneste. Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og SV, fremmer et eget forslag om at regjeringen må sørge for at rehabiliteringstilbudet i spesialisthelsetjenesten ikke legges ned før kommunene er i stand til å overta ansvaret for de aktuelle pasientgruppene. Jeg vil da gå over til å argumentere for Arbeiderpartiets syn i saken. I likhet med det som framkommer i komitémerknadene, er Arbeiderpartiet veldig opptatt av at folk ikke skal måtte falle mellom to stoler når man opplever at enkelte spesialisthelsetilbud på feltet blir bygd ned uten at kommunene ser seg i stand til å gi den samme oppfølgingen kvalitetsmessig av disse pasientene. Det er behov for en tett og god samhandling mellom kommuner og spesialisthelsetjeneste. Noen ganger vil det selvfølgelig kunne være grensetilfeller: Hører man til i kommunen, eller hører man til i spesialisthelsetjenesten? Men utfallet er uansett likt – det blir tap både for pasienten det gjelder og for samfunnet om ikke vedkommende får god oppfølging. Så må det også være slik, når vi ønsker at folk skal bo i hele landet, at man også får den gode oppfølgingen uavhengig av hvilken helseregion man tilhører, uavhengig av om man bor i en by, eller om man bor på bygda. Så ser Arbeiderpartiet, i hvert fall, at dette er et felt som kunne vært løftet ytterligere, utover det som har vært tilfellet de siste årene. Det er mye å vinne når det gjelder livskvalitet for den enkelte, at man tar dette feltet på det største alvor, og det er også mye å vinne for samfunnet hvis man kan unngå tapte arbeidsdager, unngå at folk faller ut av arbeidslivet tidligere enn det som strengt tatt hadde vært nødvendig. I så måte har vi sett fram til evalueringsrapporten for opptrappingsplanen for habilitering og rehabilitering. Den fikk dessverre ikke komiteen tilgang til – heller ikke andre, for den saks skyld – før helt på slutten, da saken skulle avgis, men lesningen er på mange måter skuffende når vi går igjennom KPMGs rapport. Opptrappingsplanen ser ikke ut til å ha bidratt til en systematisk endring i hvordan sentrale aktører forholder seg til feltet. Man har lite hensiktsmessig og uklar fordeling av ansvar, individuell plan fungerer dårlig, man har en svak styring og manglende lederforankring på nasjonalt nivå, det er en mangelfull enhetlig nasjonal tilnærming, og systemene for erfaringsutveksling og læring er også svake. Dette viser behovet for at feltet må høyere på dagsordenen, og at man må ta – fra helseministerens side – en tydelig styring, for her er det all grunn til å legge inn mer innsats. Det vil ha en stor gevinst, både for den enkelte og for oss som samfunn, når flere klarer å utføre flere oppgaver selv og klarer å stå lenger i arbeid. Så er jeg bekymret for at den covid-situasjonen som vi nå står overfor, kommer til å gi ytterligere utfordringer. Derfor har Arbeiderpartiet lenge vært opptatt av at vi må få på plass en nasjonal strategi for dem som har vært rammet av korona. Vi ser at veldig mange, og også ganske unge folk, får store ettervirkninger, som gjør at de sliter med å komme seg tilbake til hverdagen, komme seg tilbake til arbeidet sitt. Jeg har et inntrykk av at dette nå er i ferd med å bli bedre, men det har vært viktig for Arbeiderpartiet at det tidlig kom på plass opptrening for dem som da får langvarige negative effekter av korona. Men det som er en kanskje enda større utfordring, er alle de som har en tilstand som er avhengig av opptrening og rehabilitering. Jeg har fått flere tilbakemeldinger, f.eks. fra foreningen som representerer kronikere, om at man nå opplever funksjonstap som følge av at det er begrensninger i muligheten til å få faglig opptrening og veiledning. Treningssentre er stengt, svømmebassenger og varmtvannsbassenger er stengt, og det er kronikere som nå ikke kommer seg opp av senga. Vi må derfor sørge for at de langsiktige konsekvensene på dette feltet blir minst mulig, og jeg har forventninger om at statsråden også har en plan for hvordan vi skal ta igjen det etterslepet som nå ligger innenfor rehabilitering. Med det vil jeg ta opp de forslag som Arbeiderpartiet er en del av.