Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2001-12-11:
Statsråden pekte på problemområder som har oppstått ved flertallets prioriteringer, og på to forslag til løsning av eksamensspørsmålet. Jeg lærte for mange år siden at det finnes ikke problemer, men utfordringer, som må løses. Dette betyr – hvis min lærdom er korrekt – at statsråden må tenke nytt, finne nye former for objektiv prøving av elevene innenfor de rammer som er der allerede i dag – Læringssenteret, Statens utdanningskontor, med mer. Videre: Hr. Lyngstad tok i sitt svar til meg på seg å gi en fortolkning av Fremskrittspartiets tanker rundt kompromisser og flertallsforslag som var ganske spesiell, men ikke uventet. Fremskrittspartiets utdanningspolitikk er et langsiktig arbeid, uavhengig av om vi deltar i det ene eller det andre flertallet. Jeg vil vise til vårt alternative budsjett, hvor landslinjer, utenlandsstudentene og studenter i privat høyere utdanning er meget vel ivaretatt, ikke bare i budsjettet for 2002, men i like høy grad i budsjettet for 2001, for 2000, for 1999 osv. Når hr. Lyngstad så tar på seg å referere til forhandlinger som ikke førte fram, blir det nesten litt utidig når utsagn gitt i fortrolighet bak lukkede dører plutselig blir referert fra Stortingets talerstol. Det er dessverre faktisk ikke første gang, men det påvirker muligheten til positivt samarbeid ganske betraktelig hver eneste gang dette skjer. Politikk er flertall. Flertall betyr samarbeid, og evnen og muligheten til samarbeid går på om man kan stole på eller ikke. I går ble det hevdet i «Tabloid» at det brenner et blått lys for den norske skolen. Det var førsteamanuensis ved Universitetet i Tromsø, Kåre Skagen, som hevdet det. Dette har faktisk Fremskrittspartiet sagt i mange år uten å få noe særlig gjennomslag. Vi har de siste dager igjen blitt informert om at norske elever har dårligere kunnskaper enn elever i land vi sammenlikner oss med. Som om ikke det er nok, bråker også norske barn og unge mest i klasserommet. Norske barn og unge ruser seg langt mer nå enn de gjorde for få år tilbake. Hvem er ansvarlig for denne elendigheten? Lærerlaget er helt klare på at det er det foreldrene som er. Selverkjennelse synes ikke å inngå i deres faglige utdanning. Jeg er tilbøyelig til å slutte meg til Kåre Skagens faglige oppfatning ut fra følgende betraktninger: Når det fremgår at hver fjerde elev i skolen ikke får den arbeidsro og den opplæring de har rettmessig krav på, ser jeg på dette som noe i nærheten av et overgrep. Dette må vi som ansvarlige politikere snarest ta tak i og tørre å se på i en skolepolitisk sammenheng. Den skolepolitikken som har vært ført over tid av et flertall, har hatt disse tingene som konsekvens. Når jeg så ser en offentlig utspørring hvor så vel Lærerlaget som foreldresiden avgir en rekke utsagn uten materielt innhold, finner jeg grunn til å reagere. Seriøse forskere har i lengre tid vist til at så mange som 10 pst. av norske foreldre frykter at lærere skal hevne seg på deres barn hvis de våger å uttrykke mistillit til skolens faglige kompetanse i forbindelse med bråk og uro, eller for å bruke Nordahl-utvalgets egne ord: Kunnskap på å forebygge læringsforstyrrende uro er et sort hull i internasjonal kunnskapsverden. På denne bakgrunn finner jeg det graverende når lederen for landets største lærerorganisasjon fremstiller det som om det bare dreier seg om at foreldre må ta seg sammen og følge opp barna sine. Det er foreldrenes ansvar å lære barna respekt for andre, men er det riktig at respekt ikke behøver å fortjenes av den enkelte lærer i en skolesituasjon? Jeg skal ikke påta meg å undervise skoleverket, men jeg er fullt rede til å tale foreldrenes sak når jeg opplever en total mangel på selverkjennelse. For det kan ikke være mulig at alle lærere i norsk skole er helt uten ansvar når seriøse forskere avdekker at et av Europas rikeste land synes å ha et opplæringsnivå på linje med et av Europas fattigste land, nemlig Hellas. På meg og på Fremskrittspartiet virker det som om dagens barn i norsk offentlig skole blir undervist med gårsdagens undervisningskompetanse, selv om disse barna skal overta forvaltningen av det samfunnet vi etterlater oss. Så skal jeg gå over til et forhold som jeg tror det blir mer og mer viktig å sette fingeren på, nemlig en nødvendig reformering av fengselsundervisningen, som over tid, på bakgrunn av det som er avdekket i det jeg sa foran, kommer til å bli et krevende arbeidsområde som det må settes inn både ressurser og kompetanse i forhold til. Utviklingen i samfunnet viser at stadig flere unge begår til dels grove lovbrudd, med lange straffer som følge. Dette er unge som er under opplæringsloven, og de har rett til en utdanning enten de er i fengsel eller utenfor. Fengselsundervisningen i dag fremstår med mange ikke-kompetansegivende kurs, uten den nødvendige faglige sammenbindingen som gjør at de unge kan få avlagt sin eksamen. På side 79 i St.prp. nr. 1 står det: «Det er færre som teiknar lærekontraktar og som tek teoriundervisning for å få fagbrev som praksiskandidatar enn året før.» Dette bør være et varselsignal. Fengselsundervisningen er like teoretisert som den ordinære videregående skolen, og vil ikke fange opp de praktisk flinke elevene – kall dem gjerne skoletapere – som er overrepresentert her. Fremskrittspartiet vil be om at det spesielt for unge innsatte blir gitt kompetansegivende kurs etter læreplaner med en praktisk-teoretisk utforming i fremtiden. Dette tror jeg vil bli et av de viktigste elementene i den rehabiliteringspolitikk som vi er nødt til å føre. Så over til Mjøs-utvalget. Ved behandlingen av Mjøs-utvalgets innstilling i vår ble det, da som nå, varierende flertall for enkelte ting. Fremskrittspartiet så raskt at Arbeiderpartiet hadde sakset halve vår studiefinansiering fra vårt program, og fremstilte så denne som eget tankegods. Fordi Fremskrittspartiet ikke ønsket å komme i den situasjon – som for øvrig er vel kjent – at man stemmer mot egne programformuleringer, ble det flertall for studiefinansieringen den gang. Det er derfor uforklarlig at den nye statsråden valgte å ta en omkamp på nettopp dette emnet. Dette programpunktet til Fremskrittspartiets må ikke under noen omstendigheter ta fokus bort fra studenter i privat høyere utdanning og utenlandsstudentene. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om en økonomisk likeverdig behandling av utdanning basert på kvalitet. Med de rammer vi har fått tildelt, er dette en umulighet i år, også for 2002. Og jeg blir lei meg når det ikke er råd å få til en likeverdig økonomisk uttelling for alle unge under utdanning. Gebyrstipend, både innenlands og utenfor Norges grenser, blir ytterligere forsterket ved månedlige utbetalinger av studielån til studentene. Hvis gebyrstipend ikke blir ivaretatt, vil dette medføre at vi kun har én utdanningskjede igjen, nemlig den offentlige, og det ønsker ikke Fremskrittspartiet. Vi vil derfor vise til at vi ivaretok disse forhold i vårt alternative budsjett, og vi vil fortsette å arbeide for dette. Videre er det helt klart at Giskes kvalitetsreform fra i vår vil koste penger – mange penger. Det er derfor beklagelig at de nødvendige midler ikke lenger er der, men snarere – for å bruke tidligere statsråd Lilletuns ord i forbindelse med et spørsmål om kompetansereformen – at veien blir til mens vi går. Og den veien er fortsatt ikke klar, vi famler. Når det gjelder Universitetet i Oslo, er det med bekymring Fremskrittspartiet har merket seg finansieringsmodellen for høyere utdanning, som ikke er et diskusjonstema, slik som forutsatt ved behandlingen av Mjøs-utvalgets innstilling. Når det gjelder Universitetet i Bergen, har det oppstått en annen prekær situasjon. Alle vet at marin forskning er et vedtatt satsingsområde. Dette vil kreve opprettelse av randsoneselskaper. Det har dessverre ikke skjedd, og vi håper at dette vil finne sin ordning på en annen måte.