Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-04-04:
José Manuel Barroso sa i forbindelse med utarbeidelsen av EUs nye langtidsprogram Horizon 2020 at det å investere i barn og unge er den beste forretningsidé man kan ha. For å trekke det litt videre: Det å investere i utdanning for alle er kanskje noe av det viktigste vi kan gjøre for å redusere fattigdom, for å bidra til demokratiutvikling og for å sørge for en positiv utvikling i fattige land. Det har enorme ringvirkninger å bidra til utdanning. Det skaper økonomisk vekst – ikke minst blir den mer langsiktig – det bidrar til et velfungerende demokrati, og ikke minst reduserer det og gjør det vanskeligere for diktaturer og autoritære regimer å holde på makta. Det bidrar til utjevning – der utdanning også når de fattigste. For jenter har utdanning kanskje enda større ringvirkninger enn det har for noen annen gruppe. Det er fortsatt slik at flere jenter enn gutter holdes ute fra skolegang, men for de jentene som får utdanning, ser man at det bidrar til at det utsetter alderen for når de giftes bort i mange land. I snitt utsettes alderen fra 14 år til 17 år, de får i gjennomsnitt færre barn, og det å utsette tidspunktet for første fødsel bidrar til å redusere både mødre- og barnedødelighet. Vi vet også at barn av utdannede mødre får mer næringsrik mat, og ikke minst at utdannede mødre og kvinner bidrar til utdanning for sine barn igjen – med andre ord: Det er mange positive ringvirkninger. Det har vært flere år med positiv utvikling. Siden 1999 er antallet barn som holdes utenfor skole, redusert fra 108 millioner til 61 millioner. Det er flere jenter som går på skole, spesielt i et land som Afghanistan, og det er en veldig gledelig utvikling. Det har komiteen hatt gleden av å se på nært hold ved et par anledninger. I perioden fra 1999 til 2004 økte antallet barn i skole i Afrika sør for Sahara med 21 millioner. Men framgangen avtok i 2004, og den stagnerte i 2008. For å bruke Afrika sør for Sahara som ett eksempel igjen: Det er nå det området i verden der andelen barn utenfor skole øker – 1,6 millioner flere barn får nå ikke gå på skole i Afrika sør for Sahara. Vi ser at 60 millioner av de barna i hele verden som fikk tilgang til skole, faller ut av skolen før de når 4. klasse – ikke minst ser vi at mange titalls millioner gjennomfører skolegang uten å tilegne seg de grunnleggende ferdighetene. Så vi har mange utfordringer på den globale arenaen. Den ene er kvantiteten – vi må få enda flere barn inn i skole – men ikke minst er det utfordringer også når det gjelder kvalitet. Vi har en stor jobb å gjøre når vi nå diskuterer agendaen for det som skal skje etter tusenårsmålenes utløp i 2015. Flere har vært inne på viktigheten av å nå særlig de marginaliserte gruppene. I denne sammenheng er det typisk barn som lever i krigs- og konfliktområder, en ekstremt sårbar gruppe. Det er ikke alltid så viktig at de lærer å lese og skrive når skole settes opp i en krigssone, men at de beholder en normalitet i hverdagen – noen rammer som gjør at de får tankene vekk fra den konflikten de er midt oppe i. Komiteen besøkte en flyktningleir på grensen mellom Tyrkia og Syria i november i fjor. Der var skoletilbud noe av det aller viktigste de framhevet som tilbud til barna. En annen marginalisert gruppe er funksjonshemmede barn, som sjelden sendes på skole, og ikke minst vet vi at det er en stor utfordring å få til skolegang for barn som bor på landsbygda, sammenlignet med barn som bor i byer. Det er lett å telle og lett å få inn på skole barn som bor i sentrale strøk; det er vanskeligere med andre. Det er tre ganger så mange elever som ikke lærer å lese og skrive etter 3. klasse som det er barn som står utenfor skolegang – vi har altså enorme utfordringer også med innholdet. Vi vil mangle omtrent 5,5 millioner lærere i 2015, og det gjelder i et stort spekter av land. Vi trenger en strategi for å møte det – og ikke minst: Vi trenger å tenke at det også er noe etter grunnutdanning. Det holder ikke bare med grunnutdanning; vi må også tenke videregående utdanning og høyere utdanning. Norge må ta et lederskap i diskusjonen om hva som skal være på agendaen etter 2015 – etter at tusenårsmålene skal være nådd. Nå blir jo ikke alle tusenårsmålene nådd, men det er viktig at Norge er en aktiv pådriver. Det at man fikk forpliktet 164 land til «Education for All»-målene i 2000, viser at det nytter – noen må gå foran og ta lederskap. Vi ser også at utdanningsbistanden som gis globalt, faller. Det har mange årsaker, men det er viktig at Norge her viser vei i en motsatt retning. Norge gjorde en prioritering fra budsjettet for 2007, og det har fått konsekvenser. Det er helt åpenbart at det er prioriteringer – og det er helt legitimt å prioritere – men man må vite at det har noen synlige konsekvenser. Da ble utdanning tatt ut av listen over prioriterte områder i utviklingspolitikken. En samlet utenrikskomité i sin tid og en utenriks- og forsvarskomité nå i vår tid har påpekt at man ønsker å snu den trenden, og at andelen som går til utdanningsbistand, skal øke. Erik Solheim sa i en interpellasjon jeg hadde om dette temaet i februar 2008: «Utdanning er ikke utelatt fra Regjeringens utviklingssatsing, men vi har valgt ut noen få områder hvor vi har trappet opp de økonomiske beløpene.» Det er helt riktig, og det skal jeg straks komme tilbake til. I Ny Tid 12. april 2007 sa også daværende utviklingsminister Erik Solheim: «Men jeg er ikke villig til å si at utdanning er jobb nummer en, at det er viktigere enn fred i Sri Lanka, likestilling for kvinner eller klimatruslene.» Det er en helt legitim prioritering, men vi må være klar over at det har noen konsekvenser. I går kom det nye tall fra Norad som viser hvordan det står til med fordelingen av bistandspengene i Norge. Det er en veldig nyttig oversikt som gir godt innblikk i hvordan vi bruker pengene. Fra 2005 til 2012 har den norske bistanden økt med i overkant av 9 mrd. kr. I 2005 brukte vi 1 mrd. kr på grunnutdanning i fattige land, i 2012 bruker vi 1 mrd. kr på grunnutdanning i fattige land. I 2005 brukte vi 1 mrd. kr på klima- og miljøtiltak, i 2012 bruker vi 5 mrd. kr. Det er viktige spørsmål. Jeg vet at utviklingsministeren helt sikkert også kommer til å si at det er viktig å ha lys å lese under når man skal gå på skole, og det er jeg helt enig i. Men det viser også at en prioritering er mulig, og vi mener at den prioriteringen regjeringa har gjort, har gått for langt bort fra å satse på utdanning. Bondevik II-regjeringa, som satt fra 2001 til 2005, hadde som sitt hovedmål at utdanning var jobb nr. 1. Målet var å doble utdanningsbistanden i perioden, og det klarte vi. Det er nå slik at vi bruker mindre i utdanningsbistand til alle land i hele verden enn det vi bruker på bistand til ett land, nemlig Brasil. Det er en tankevekker. Det et også slik at bistanden til Afrika har gått ned med ca. 500 mill. kr fra i fjor. Hvis vi samtidig ser på tallene som Norad legger fram – der også dette tallet sto – ser vi samtidig at andelen barn i Afrika sør for Sahara som ikke får utdanning, øker. Det er dramatisk. Så hørte jeg utviklingsministeren si i dag morges at Norge ikke skal betale for utdanning til fattige land, at det må være riktig og viktig at fattige land selv betaler for sine barns skolegang. Skal det argumentet ha gyldighet, kan vi bare slutte med utviklingspolitikk, for det er jo det vi driver med. Vi ønsker å støtte opp under visse prosjekter og visse tematiske prioriteringer i land der vi er engasjert, på samme måte som regjeringa helt sikkert ikke mener at man ikke skal betale for klimatiltak i fattige land. Det er jo det Norge bruker store deler av sine utviklingsbudsjetter til nå. Så det er altså viktig fortsatt å ha en oppmerksomhet om at politisk synliggjøring er viktig. Det at vi skal bruke penger på utdanningsbistand, betyr ikke at vi fratar landene selv et ansvar for å bidra. Tvert imot ser jeg det som veldig positivt at flere lavinntektsland nå øker sin andel av budsjettene til utdanning. Men vi skal være med og hjelpe til, og vi skal ta en lederrolle internasjonalt for å bidra til at andre land gjør det samme. Det å investere i barn og unge er ikke bare den beste forretningsideen man kan ha, det er definitivt den aller viktigste og mest effektive måte å drive utvikling på, og er det som kanskje gir de aller største ringvirkninger av alt.