Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2012-05-29:
Det er mange temaer man kan berøre i denne debatten. Men etter en helg med dramatiske tv-bilder fra Syria og møte med en borgerkrigs brutalitet på sitt verste får man et inntrykk av hvor lite verdt et menneskeliv er sett fra – etter mitt syn – en gal manns brutale kamp om makten over sitt eget folk. Gjennom tv-ruten møtte vi en livredd mor som ba for sin og sine ti barns framtid – et fortvilt rop om hjelp til å vinne kampen om frihet og demokrati til verden utenfor. Vi trenger bare å være medmennesker for å forstå hva slike opplevelser skaper av både psykiske og fysiske lidelser, som disse barna tar med seg inn i sitt voksne liv. Gjennom det som skjer på ulike krigsarenaer, forstår en at begrepet «global helse» inneholder også krigens galskap som en del av sitt mangfoldige innhold. God helse – både fysisk og psykisk – er selve fundamentet i det å gi en bedre hverdag for enkeltmennesker og de samfunn de tilhører. Vi har mange utfordringer foran oss, og der kan vi bare bli bedre – utenriksministeren, saksordføreren og mange andre som har hatt innlegg før meg, har vært inne på flere områder. I tillegg har også flere nevnt at vi kan bli bedre, i samarbeid med andre giverland og med sivilsamfunnet, at vi kan koordinere vår bistand slik at den blir mest mulig effektiv. Og vi må, ikke minst, jobbe tettere sammen med multilaterale organisasjoner, som WHO, UNICEF og GAVI. Til det siste må det vel være lov til å gi honnør for saksordførerens innsats i GAVI, som jeg vet blir verdsatt av mange. Jeg synes det er betryggende å lese at Stortinget stiller seg bak regjeringens klare signaler på dette området, og at dette arbeidet skal videreføres. Regjeringen inviterer også til videre samarbeid med de norske frivillige organisasjoner – en invitasjon jeg er overbevist om vil bli mottatt med takk. De gjør en formidabel jobb på mange arenaer, noe vi medlemmene i familie- og kulturkomiteen fikk erfare da vi var på besøk i Vietnam og Kambodsja i fjor. I likhet med helgens tv-bilder fra Syria var mitt mentale bilde av Vietnam et krigsbilde – den lille jenta som sprang naken langs veien etter et napalmbombetokt, og den redselen vi kunne lese i hennes ansikt. I dag er mitt bilde byttet ut med et Vietnam som er i sterk økonomisk framgang, der Norge har bidratt på mange områder. Selv om folket på langt nær lever i et demokrati, er hovedinntrykket bra fordi de opplever en økt levestandard. Men Vietnamkrigen er ikke over. Selv 40 år etter krigen tar den liv. 2,25 mill. tonn klasebomber ble sluppet over landet. Hver dag blir mennesker lemlestet og drept av disse bombene, og mange av dem er barn. Det gjøres en stor internasjonal innsats for å fjerne dem, og en av aktørene er Norsk Folkehjelp med sine mineryddingsteam. Jeg er stolt av det de gjør i Vietnam og andre steder, men det er spesielt å møte dem og høre dem fortelle om sin jobb ute i felten, der deres jobb kan utgjøre forskjellen mellom liv og død. I en slik hverdag skal barn leve sitt liv. Det var unektelig litt spesielt da vi møtte et fotballag, der det ikke bare var taktikk som ble diskutert i forkant av kampen; bilder av klasebomber var også tema, slik at barna kunne skille disse fra andre gjenstander. Slik er disse barnas hverdag i dag – 40 år etter krigen. Også i Kambodsja lever restene av Vietnamkrigen. Der møtte vi representanter fra Tromsø Mineskadesenter, et tilbud som er utviklet av legene Mats Gilbert og Hans Husum, som har vært delaktige i å bygge opp et tilbud om å styrke kunnskapen til det lokale helsevesenet – helt i tråd med føringen i denne meldingen – slik at befolkningen kunne være i bedre stand til å håndtere dem som ble skadet av landminer, og gi dem et bedre liv, fra en passiv tilværelse til en aktiv tilværelse, der de igjen kunne være med og sørge for sin familie. Tromsø Mineskadesenter har også bidratt til bedre helsehjelp og økt kunnskap om helse til befolkningen ute i skogen og i bushen, og vi vet at mange liv er spart gjennom den minimumskunnskapen de har vært med på å gi. Som nasjon må vi satse på mange arenaer og mange områder for at det grunnleggende helsevesenet i verdens fattige land skal kunne fungere. Vi har en stor utfordring, men det som er gjort, og det som gjøres, gir et håp om at vi en dag vil lykkes. Vi kan bare bli bedre. Kanskje kan moren som vi hørte rope ut sin bønn om frihet og demokrati i Syria, våkne til en hverdag der det har skjedd. Kanskje vil de nybakte foreldreparene i Malawi, som representanten Myhre fortalte om, oppleve å se sine nyfødte barn vokse opp – takket være vaksiner mot meslinger og andre sykdommer som lett lar seg behandle. Gjennom sitt vedtak i dag viser Stortinget nok en gang solidaritet med verden omkring oss. Det fortjener verden.