Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2011-02-22:
Først av alt har jeg lyst til å gi statsråden honnør for den redegjørelsen som ble gitt i Stortinget sist torsdag. Redegjørelsen gav en god situasjonsbeskrivelse av tilstanden i næringen og også av en del av de utfordringene som næringen står overfor i årene som kommer. Men på ett punkt må jeg få lov til å uttrykke en viss form for skuffelse, og det gjelder visjonene for tiden som skal komme: Hvordan har vi tenkt å gripe fatt i en del av disse problemstillingene? For det er jo helt åpenbart – noe man i hvert fall har sett i media og andre steder – at man også internt i regjeringen sliter lite grann med hvem det er som skal uttale seg om hva innenfor næringen, og hvem det er som skal bestemme. Allerede til å begynne med ønsker jeg å uttrykke følgende: Norsk oppdrettsnæring er en suksessnæring. Det er en suksesshistorie. I 2010 var det, som sagt, 40 år siden man fikk den første vellykkede utsettingen av oppdrettsfisk, altså laksesmolt i merd. Det er faktisk noe vi skal ta inn over oss. For når vi ser at vi har gått fra null til at vi i fjor hadde en eksportverdi – det var vel – på 33,4 mrd. kr bare innenfor denne næringen, er det en suksesshistorie. Men det mediemessige har i altfor stor grad vært preget av å framstille næringen i et negativ lys. I en del sammenhenger er det selvfølgelig noe som næringen selv har vært med på, men i en rekke andre situasjoner er det andre ting som også har kommet til uttrykk. Jeg skal gjennom mitt innlegg prøve å peke på en del av utfordringene, men også på hva dette faktisk dreier seg om. Komiteens leder var i sitt innlegg nettopp inne på det med at vi hver eneste dag bare innenfor laks- og ørretområdet eksporterer 10 millioner måltider mat. Hvis man ser det i lys av enkelte utsagn fra landsbruksministeren i denne sal når han har snakket om at det er viktig at vi blir selvforsynt med mat, ja, så er vi mer enn selvforsynt med mat i dette landet. Hvis vi tar med andre fiskeslag, er vi oppe i eksport av 37 millioner måltider mat hver dag. Jeg kaller det å ha oppfylt selvforsyningsgraden relativt godt, hvis jeg skal være helt ærlig. Men så har vi selvfølgelig en del utfordringer – det har man, og det har denne næringen hatt opp gjennom årene. Jeg tør minne om situasjonen knyttet til opparbeiding av lakseberget. Hvis vi går tilbake en del år, husker FOS og hva som skjedde i forbindelse med det omsetningsleddet, så var det en måte å omsette fisk på som svært få ønsker å gå tilbake til. Det er i hvert fall helt sikkert. Vi har også gått fra å produsere 330 000 tonn oppdrettsfisk i 1980 til i dag å være oppe i 1 000 000 tonn. Det har vært en rekke forskjellige utredninger og NOU-er innenfor dette feltet. Det siste utvalget i så henseende er Gullestad-utvalget, som nå har kommet med sin innstilling «Effektiv og bærekraftig arealbruk i havbruksnæringen – areal til begjær». Det som foreligger i denne utredningen, er relativt betydelige endringer hvis det hele går igjennom, og ikke minst kan det få store konsekvenser. Dette er nå sendt ut på høring, der man skal få komme med tilbakemeldinger. Det som er det mest overraskende, er sammensetningen av dette utvalget. Jeg gjorde meg noen refleksjoner da jeg gikk igjennom dette og så på hvor den enkelte kom fra: Det er nesten utelukkende personer som enten kommer fra Fiskeridirektoratet, er ansatt i fylkeskommunen, er seniorrådgiver i Mattilsynet eller er fra Havforskningsinstituttet, fra Veterinærinstituttet, fra Direktoratet for naturforvaltning, etc. Hvor er næringen? I et så viktig arbeid som dette, hvor er næringen – selv om de har fått komme med innspill underveis? Det at man oppretter denne type utvalg uten at et stort innslag av næringen er med, gjør at en del av disse virkemidlene veldig fort kommer i et dårlig lys. Og det som er det mest utrolige, er at man ennå ikke har fortalt at man i hvert fall skal ha på plass en konsekvensutredning knyttet til de tiltakene som foreslås. Jeg vil si følgende: Hvis man skal gå til det skritt å gjøre hele Hardangerfjorden til én sone, vil det si at man skal slå den 50 000 tonns-produksjonen vi har i den indre delen i Hardangerfjorden i dag, sammen med den produksjonen man har helt i yttergrensen, i dag en produksjon på totalt 79 000 tonn – at hele dette fjordområdet skal ha en produksjon på 50 000 tonn. Man skal gjøre dette til én sone og flytte ut av denne sonen også settefiskproduksjonen. Det er ikke bare selve produksjonen i merdene som blir det interessante, man må også flytte settefiskproduksjonen, for den kan ikke komme fra denne sonen og settes over i en annen sone. Da er mitt spørsmål til statsråden, som jeg håper hun vil svare på senere: Hvor blir det av konsekvensutredningen, bl.a. når det gjelder de små og mellomstore anleggene? De store og tunge anleggene vil kunne få på plass et system, men hvis man ser på de små og mellomstore anleggene, vil ikke de ha denne muligheten uten at de risikerer å brekke ryggen økonomisk. Jeg forventer at statsråden gir klokkeklar beskjed om at det skal komme en konsekvensutredning i denne saken. Jeg ser tiden går fort. Når man bare har 15 minutter i en så viktig sak, får man ikke sagt det man vil – vi får se senere. La oss ta villaksen. Villaksen er også noe som er veldig viktig for nasjonen Norge. Vi har en rekke lakseførende vassdrag i Norge, og da er det viktig at vi prøver å ta vare på den villaksstammen vi har. Det store spørsmålet gjelder dette: Når man ser medieoppslagene, får man inntrykk av at det er oppdrettsnæringen som er den største fienden til villaksen. I den forbindelse vil jeg bare minne om et annet utvalg som var svært viktig for norsk laksenæring. Det er Rieber-Mohn-utvalgets innstilling, NOU 1999: 9 «Til laks åt alle kan ingen gjera?», som nettopp handler om villaksen. I denne innstillingen står det utrolig mye fornuftig og veldig mye bra for oss som er glad i villaksen. Allerede der viste man bl.a. til at størrelsen på laksebestanden går i bølgedaler, med enten korte eller lengre svingninger. Man viste også til problemer knyttet til Gyrodactylus salaris, som ikke er noe oppdrettsnæringen har ført med seg til lakseelvene. Det er faktisk noe vi som sportsfiskere drar med oss fra elv til elv hvis vi ikke rengjør utstyret skikkelig før vi går fra et vassdrag til et annet. Videre er det også en veldig interessant bemerkning fra Rieber-Mohn-utvalget om hvordan vi skal bevare villaksen. Utvalget går nemlig inn på en problemstilling som verken Gullestad-utvalget eller regjeringen har kommet inn på, og som jeg nå mener det er på tide at man griper fatt i. Det gjelder ørret og produksjon av regnbueørret. Ørret kan ikke formere seg med laksen. Ørreten kan kun formere seg i kontrollerte former, den form vi bruker i dagens oppdrettsnæring. Da er det på tide at vi i hvert fall vurderer hvorvidt man skal ha et skille når det gjelder konsesjonsnivå, skille mellom laks og ørret. Hvis det er villaksbiten man er ute etter, har man en mulighet til nettopp å kunne gi ørretkonsesjoner i områder der villaksbestanden er i stor fare. Det gjør ikke vi i dag. I dag får man laksekonsesjon/ørretkonsesjon, slik at den enkelte selv kan velge hva han vil produsere. Det er i dag veldig få aktører innenfor ørretmarkedet. Det er ganske spesielt, men det har å gjøre med hvor merdene er plassert – hvor det enkelte fiskeslag trives. For å ta et enkelt eksempel: Hvis man i dag gjør Storfjorden i Møre og Romsdal om til én sone – det ligger opp til flere ørretoppdrettsanlegg, regnbueørretoppdrettsanlegg, i denne fjorden – stenger den og sier at nå skal anleggene flyttes over i en ny sone, altså ut langs kysten, vil det si at alle disse anleggene skal flyttes ut av denne sonen og ut langs kysten, inklusiv de anleggene som har med settefiskproduksjon å gjøre. Da kan man komme i den situasjonen at man får enda flere anlegg som skal produsere laks, for dette har jo nettopp å gjøre med hvor fisken trives produksjonsmessig. Isteden burde vi gjort dette annerledes, sett på det som har med ørretproduksjon inne i fjordene å gjøre. La oss nevne ørret i f.eks. Storfjorden, der det er et stort innslag av brakkvann om våren og sommeren. Så lenge man har et stort innslag av ferskvann i dette området, vil det påvirke betydelig hvorvidt lus trives eller ikke. For dess høyere innslag av ferskvann, jo lavere lusetall får man, på grunn av at lusen ikke overlever i ferskvann. Så dette er vi også nødt til å gå inn i. Jeg håper statsråden vil se på dette nå, for det kan være et av de tiltakene hvor vi kan være med og gjøre noe. Så til rømt oppdrettsfisk: Komiteens leder var inne på det som skjedde ved SalMars anlegg på Hitra for kort tid tilbake, der man anslår – jeg gjentar at man anslår – at antall fisk som er rømt, er ca. 175 000. Det er selvfølgelig et betydelig og stort problem. Det er derfor på tide at vi får noen fagpersoner til å regne ut overlevelsesprosenten for denne rømte laksen – hvor mange av disse laksene vil faktisk overleve, og hvor mange vil stime rett til havs? En veldig stor andel av dem vil faktisk dø. Det kan være interessant at dette også kommer inn i den mediedebatten som vi har. For man får nærmest inntrykk av når man ser medieoppslagene, at disse 175 000 laksene kommer til å fordele seg langs kysten og formere seg med villaksen. Det kommer ikke til å være tilfellet. Jeg gleder meg til å høre den første fagpersonen innenfor dette området som faktisk står fram og anslår overlevelsesprosenten for denne rømte fisken. Så ser jeg at man har satt ut 300 garn i området. Dessverre tror jeg at det man får i de garnene, veldig mye er den fisken som allerede står i området. For det er mest sannsynlig at de første fiskene som går, går i stim ut. Men jeg er ikke fagperson på dette feltet. Det skal bli spennende å se hva man der vil gjøre. Det er helt åpenbart at når det gjelder dette som har med rømming å gjøre, og særlig i dette tilfellet, må det iverksettes tiltak. For det har med omdømmet til hele næringen å gjøre. Det er en rekke ting som vi faktisk bør gjøre. Jeg kan ikke i min villeste fantasi skjønne at man i dag ikke har klart å finne fram til en vaksine som man kan tilsette fôret, som gjør at lusen ikke går på laksen. Det kan jeg faktisk ikke skjønne. Det har å gjøre med hvor mye man er villig til å sette inn av midler og tiltak for å sørge for at vi får forsket det fram. Når vi snakker om et influensavirus for oss mennesker, bruker man fra seks uker til tre måneder på å finne fram til en vaksine som man kan iverksette og produsere. Vi har brukt lang tid både på å finne genomet til lusa og på å forske fram dette her. Men det er klart at jo større bevilgninger man gir denne forskningen, jo større sannsynlighet er det for at vi kan få et godt resultat. Jeg skal prøve å komme med en viss form for oppsummering av det jeg har sagt, og vise til at det også skjer utrolig mye spennende innenfor næringen. Jeg vil også benytte anledningen til faktisk å invitere med meg fiskeriministeren til Møre, hvor hun kan komme og få seg forelagt et utrolig spennende prosjekt som Nofima har utarbeidet for en bedrift. Det er knyttet til produksjon av stor settefisk i et resirkuleringsanlegg, der en nettopp henter vannet fra dypet der det ikke er lus, får det inn og produserer i et resirkuleringsanlegg, slik at antall måneder som fisken står i sjøen, blir redusert. Det er også et av tiltakene nettopp for å redusere luseinfisert fisk. Videre er det helt åpenbart at det er en rekke ting som vi kan gjøre. Jeg skal følge denne debatten med stor spenning. Men jeg vil bare konkludere med at norsk oppdrettsnæring er en suksesshistorie. Det bør også vi politikere si. Vi er de første gründerne og de som startet denne næringen, en stor takk skyldig. De har ført Norge til en betydelig velstand gjennom det som man har vært med på og bidratt med til fellesskapet. Så har man utfordringer, og utfordringer er til for å møtes. Men vi må heller ikke sette oss i den situasjonen at vi legger så mye begrensninger på vår egen næring at den vil tape i markedet nå som Chile er i ferd med å ta seg opp igjen og har planer om å produsere 110 000 tonn allerede neste år. Jeg ser fram til debatten.