Gorm Kjernli (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Veldig mye er blitt sagt i denne debatten hittil, og det er ikke så lett å tilføre helt nye argumenter. Jeg ønsker likevel å komme med noen betraktninger. Jeg vil ikke trekke det så langt som å si at dette er en gledens dag, men det er heller ikke dommedag for den frie rettsstaten Norge, slik flere av motstanderne prøver å gi inntrykk av. I dag gjør vi helt nødvendige og riktige lovendringer som styrker personvernet, jf. dagens praksis, samtidig som vi ivaretar samfunnets behov for å oppklare alvorlig kriminalitet. Vi er alle enige om, tror jeg, at datalagringsdirektivet balanserer på disse to hensynene, og at grensene dem imellom nøye må vurderes. Det har Arbeiderpartiet gjort. Der det skurrer for meg og mange andre, er hvordan motstandernes retorikk kan være så voldsom, all den tid vi vet hva som er dagens praksis. Det er ikke grenser for hvor alvorlig denne påståtte overvåkningen vil bli ved implementering av datalagringsdirektivet, med lovtekster tilpasset norske forhold. Jeg har respekt for at når man balanserer på en grense, kan det være ulike syn på hvilken side av grensen man er. Jeg har respekt for at det også kan være ulike syn på når man krysser den grensen. Men når man diskuterer i grenseland og plutselig beskylder motparten for ikke bare å krysse grensen, men for å ta beina fatt, løpe, fortsette og ikke se seg tilbake, henger ikke den retorikken på greip. Når vi vet hva som er dagens praksis for lagring og utlevering av trafikkdata, med mindre krav og dårligere personvern, blir det for meg vanskelig å forstå at det vi nå gjør, er et kvantesprang. Den type argumentasjon tror jeg ikke tjener motstandernes sak. Så kan jeg ikke la være å avlegge representantene Hoksrud og Ørsal Johansen en visitt. De har innlegg som gjør meg ganske skremt. Samtidig var det ene innlegget et godt eksempel på, mener jeg, hvordan datalagringsdirektivmotstanderne støter folk fra seg. Vanlige folk har ikke tiltro til – og selvfølgelig, med rette, har de ikke tro på – at Arbeiderpartiet og Høyre vil innføre Sovjet-tilstander i Norge, og at de er som Stasi eller som Ceausescu. Den type retorikk fra Fremskrittspartiet er bare ødeleggende for saken de ønsker, og det får stå for deres regning og som deres tap. Men det som skremmer meg med representanten Hoksruds innlegg og med Fremskrittspartiets holdning i saken, er ønsket om en strengere innvandringspolitikk som et slags alternativ til datalagringsdirektivet og ikke minst forslaget om å endre straffeloven, slik at terskelen for å iverksette overvåkning mot mistenkte, potensielle terrorister blir lavere. Dette, sammen med at de i innstillingen trekker parallellen terrorisme og islam, gjør meg skremt. Det er mistenkeliggjøring, det er stigmatisering, det er intoleranse, og det er fremmedfiendtlig retorikk fra Fremskrittspartiet som jeg tar avstand fra, og som jeg vil advare mot. Her vil man lett ofre det personvernet man påstår man er opptatt av, og sette inn mer krenkende tiltak mot mistenkte, potensielle terrorister. Mange spørsmål reiser seg, men først: Hvordan finne ut hvem som er potensielle terrorister? Hvem skal definere det? Representanten Hoksrud snakket om gufs fra fortiden. Fremskrittspartiet står for gufs i nåtiden. Datalagringsdirektivet innebærer ikke overvåkning. Data lagres av tilbyderne. Mulighet for kryptert lagring gis, myndighetene får bare tilgang til data om bestemte personer etter en rettslig kjennelse. Det må foreligge mistanke om en straffbar handling med en strafferamme på fire år. Trafikkdata lagres i seks måneder, for så å slettes. Jeg lander på den siden av grensen der vi er, som ikke mener inngrepet i personvernet, slik summen av lovforslagene ligger, overskygger det eventuelle verktøy dette kan ha for at min og andres sikkerhet skal ivaretas også i et bredt perspektiv. Jeg mener vetoretten er reell, og har vært åpen for å bruke den i andre spørsmål. Men å benytte seg av den i denne saken vil være feil, fordi vi trenger disse lovendringene og styrkingen av personvernet.