Helge Orten (Høyre), 2014-06-17:
Jeg må innrømme at dette er en sak det har vært litt rart å være saksordfører for, men jeg vil starte med å takke komiteen for en ryddig og god behandling. Diskusjonen om regler for datalagring og de prinsipielle sidene av det er både interessant og viktig. Utfordringa er at dette representantforslaget handler om å stanse implementeringa av et direktiv EU-domstolen har kjent ugyldig, og som slik sett ikke eksisterer lenger. Det vil derfor være en fordel om vurderinga av EU-domstolens beslutning og konsekvensene for norske datalagringsregler blir debattert når regjeringa legger fram sin vurdering for Stortinget. Jeg oppfatter det slik at det er det komiteen har gitt sin tilslutning til gjennom dette representantforslaget. Den 8. april i år avsa EU-domstolen sin dom: EU-direktiv 2006/24 EF, kjent som datalagringsdirektivet, ble kjent ugyldig. Det betyr at direktivet ble annullert, og at det ikke er bindende for medlemslandene, og slik sett heller ikke kan implementeres i norsk rett. Den 11. april ble det sendt brev fra statsminister Erna Solberg til Stortinget der det ble opplyst at regjeringa ikke vil fremme et forslag om kostnadsfordelingsmodell i vårsesjonen 2014, slik det var varslet i statsbudsjettet for 2014, og vil gå igjennom dommen fra EU for å se om det er behov for å gjøre endringer i reglene for datalagring fra april 2011. Statsministeren ga uttrykk for at regjeringa vil komme tilbake til Stortinget med saken på en egnet måte. I tillegg har saken vært belyst i Stortinget gjennom skriftlige spørsmål, både til statsministeren og justisministeren, og redegjort for i en uttalelse til dette representantforslaget fra samferdselsministeren. Diskusjonen om datalagringsdirektivet og regler for datalagring i Norge er naturlig nok preget av at det er vanskelige avveininger mellom personvern på den ene sida og effektive virkemidler mot kriminalitetsbekjempelse på den andre sida. Av den grunn utnyttet derfor heller ikke de norske reglene som ble vedtatt i 2011, hele det handlingsrommet som datalagringsdirektivet ga rom for. Blant annet er lagringstida satt til seks måneder, som er direktivets minimumsgrense, fulgt av en sletteplikt i Norge. Det er stilt strengere krav til lagringssikkerhet, med kryptering og lukket lagring, og det er strengere krav til utlevering av data, med krav til domstolsbehandling. Slik jeg oppfatter situasjonen, erkjenner de fleste i denne sal at vi må ha regler for datalagring, og at de bør lovfestes. Når det nå ikke lenger foreligger et EU-direktiv som setter retningslinjer for datalagring, så er det ikke i seg selv ikke et argument for å akseptere et lovtomt rom. Tvert imot så tydeliggjør dette behovet for nasjonal lovgivning på området. Uansett tilnærming og prinsipielt utgangspunkt vil det være ryddig at vi nå får et godt grunnlag for å vurdere konsekvensene av EU-dommen, slik regjeringa legger opp til. Da vil vi også ha tilstrekkelig kunnskap for å vurdere om det er nødvendig å gjøre endringer i datalagringsreglene fra april 2011. Jeg innledet med at dette er en spesiell sak å være saksordfører for. Å gjøre et vedtak om å stanse implementering av datalagringsdirektivet er helt unødvendig. Direktivet er kjent ugyldig og eksisterer som sådan ikke lenger. Slik sett er det heller ikke noen grunn til å bruke veldig mye tid på å debattere akkurat det. Debatten om det norske regelverket for datalagring og konsekvensene av EU-dommen, derimot, er viktig, og jeg ser fram til den debatten når regjeringa legger fram sine vurderinger for Stortinget.