Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-06-14:
Jeg slutter meg til de bemerkningene som både saksordføreren og representanten Kristiansen hadde til § 4 og for så vidt også § 7 i forsvarspersonelloven. Men jeg kan likevel ikke unngå å nevne en gang til det som for komiteen og åpenbart også for befalsorganisasjonene, både for NOF, for BFO, for KOL og for andre, framsto som et stort inngrep i rettsvernet til den enkelte ansatte. Det har man nå søkt å avhjelpe fra Stortingets side ved å klargjøre og presisere hvilke regler som skal gjelde, og også gjøre anledningen og adgangen til frabeordring snevrere enn det regjeringa hadde foreslått. Det er ingen tvil om at personellet og personellets kompetanse er det som kommer til å gi Forsvaret styrket operativ evne i framtida. Vi kan i grunnen kjøpe og anskaffe så mange fly og stridsvogner vi vil, men uten kompetent personell hjelper det veldig lite. Et av de temaene som kommer til å være viktig i framtida, er hvilken befalsordning vi har. Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti går klart inn for en spesialistordning der man også inkluderer vervet personell og justeringer i avdelingsbefalsordningen. I dag er jo ikke bare problemet, som representanten Eva Kristin Hansen så riktig påpekte, at mange slutter når de er rundt 35 år, fordi de må ut av Forsvaret da etter avdelingsbefalsordningen. Problemet er at veldig mange slutter veldig mye før. Gjennomsnittet i Sjøforsvaret er om lag 26 år, og grunnen til det er enkel: Når du står i et valg når du nærmer deg 30 år, om du skal fortsette i Forsvaret eller om du skal velge en sivil karriere, er det ganske fristende å velge en sivil karriere når du vet at din militære karriere allikevel er avsluttet når du er 35 år. Derfor bruker man opp mye av den veldig gode kompetansen som personellet besitter, akkurat i det øyeblikk de er på høyden av sin kompetanse. Et av de største privilegiene ved å være leder av utenriks- og forsvarskomiteen er å få møte de mange kvinner og menn, militære og sivile, som utgjør det norske forsvaret. Enten vi er ute på øvelse en bikkjekald natt i Nord-Norge – det er det jo en del av – eller vi besøker soldatene våre i Afghanistan, enten vi møter de mange friske eller skadde veteranene som har gitt så mye i tjeneste for Norge, eller vi besøker KNM «Fridtjof Nansen», som nå har tatt plass i Adenbukta igjen, er det én ting som står fram hos alle: De gir alt for at vi andre skal være trygge. De ofrer og risikerer egen trygghet og eget liv for vår fred og frihet. Det er noe som vi i denne sal etter hvert har blitt flinkere til å anerkjenne som viktig. Et av Forsvarets slagord er «Verdt å forsvare». La meg derfor si hvorfor Høyre har valgt å støtte helhjertet opp om en likestilt verneplikt. Det er ikke et tiltak som vil øke kvinneandelen i Forsvaret dramatisk, rett og slett fordi det er forskjell på verneplikt og førstegangstjeneste, men det gir muligheter for det på sikt. Og prinsipielt er det veldig viktig. La meg likevel understreke en ting: Det er mange som sier at Forsvaret ikke lenger handler om å gå langt og bære tungt. Det er feil. Forsvaret handler også om å gå langt og bære tungt – men ikke bare det. Et moderne forsvar trenger variert kompetanse, og Forsvaret selv vil ha en likestilt verneplikt. Likestilt verneplikt er å gi menn og kvinner de samme rettigheter og plikter, og det er viktig for å sikre et moderne, levedyktig og mangfoldig forsvar i framtida. Grunnloven var faktisk ganske framsynt i 1814. Etter Grunnloven § 109 er nemlig enhver borger forpliktet til å forsvare landet. Men i 1953, da vernepliktsloven ble vedtatt, mente nok Stortinget at denne radikale likestillingen fra 1814 hadde gått noe langt, og forbeholdt verneplikten for menn. I det året og den uka vi feirer jubileet for kvinners stemmerett, er det på tide at vi gjennomfører en prinsipiell likestilling på ett av de siste områdene der det er en forskjell. Det som er verdt å forsvare, bør forsvares av oss alle sammen, menn og kvinner.