Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2016-04-07:
Som interpellanten selv er inne på, er «delingsøkonomi» et samlebegrep som brukes om ulike måter å ta i bruk ledige ressurser og ledig kapasitet på – egentlig helt uavhengig av digitale plattformer. Men det digitale plattformer har bidratt til, er en mer effektiv måte å koble nettopp ledig kapasitet og behov på, som regel med større trygghet for alle parter. Tradisjonell tommelfingerhaik forekommer fortsatt, men det er tryggere å avtale dette via f.eks. haiketjenesten BlaBlaCar, der begge må være registrerte brukere og reisen blir logget. Det samme er det med privat overnatting, som fortsatt kan avtales uten Internett eller registreres via gratistjenesten Couchsurfing eller betaltjenesten Airbnb. Dette er bare eksempler. Det meste av det som tilbys innen deleøkonomien, er ikke nytt. Vi har alltid leid ut, byttet, lånt bort eller solgt kapasitet, tjenester eller ting vi ikke trenger. Forskjellen er at digitale plattformer gjør hele koblingsprosessen mer effektiv, noe som da utfordrer kjente forretningsmodeller. Men hoteller oppsto jo i mangel av at vi hadde bekjente vi kunne overnatte hos når vi reiste. Taxier oppsto i mangel av eget transportmiddel eller noen å sitte på med. Disse har oppstått nesten i mangel av effektive delingstjenester. At disse har eksistert og er blitt regulert over en hundreårsperiode, betyr at de har fått lov til å vokse, med velsignelse av myndighetene, under gitte forutsetninger. Det ønsker også aktørene innen den digitale delingsøkonomien. Men teknologien har også endret forutsetningene for både nye og gamle aktører. Derfor må vi modernisere dagens reguleringer – for å gi begge like konkurransevilkår. Ingen nye næringer kommer ferdig regulert. Det er viktig ikke å kvele de nye initiativene. Det som i dag framheves som utfordringer innen arbeidsforhold, skatt og bransjebestemte reguleringer, er alle politisk skapt og kan løses politisk. Et eksempel på en bransjebestemt regulering er taksameterplikt for taxinæringen, en nødvendig regulering for å hindre svart økonomi da den kom, men som nå kanskje hindrer innovasjon innen betalingsløsninger. Når det gjelder skatt, er det en villet politikk at småjobber under 4 000 kr ikke skal betales skatt av – sunn fornuft for at nabojenta på 13 år ikke skal bli nødt til å registrere seg som enkeltpersonforetak for å sitte barnevakt. Men er det riktig regulering i dag – når både hun og alle andre mer effektivt kan skaffe seg mange småjobber fra ulike oppdragsgivere, uten at noen gang å bli skattepliktige? Det er også en villet politikk at utleieinntekter fra egen bolig kan være skattefrie, noe som gir utleiere via Airbnb et prismessig fortrinn foran hoteller og andre overnattingssteder, som dessuten har strengere krav til sikkerhet. Er det fortsatt riktig skattepolitikk? Det fine er at alt dette kan vi gjøre noe med. Teknologien kan også hjelpe myndighetene med å løse dette bedre og billigere enn tidligere. Barnevakten trenger kanskje ikke registrere seg som foretak dersom skatteetaten lager en mobilløsning som rapporterer innbetaling på personnummer – og vipps er saken løst. Men det gjenstår å se. Jeg er glad for at regjeringen, med finansministeren i spissen, var raskt på ballen og nå utreder ulike løsninger, og ser fram til at disse presenteres. Jeg er enig med interpellanten i at det også finnes utfordringer rundt arbeidsforhold, rettigheter og pensjon. Ingen ønsker seg et uregulert arbeidsmarked eller et løsarbeidersamfunn, men jeg mener at frykten for dette er betydelig overdrevet. Erfaringen fra de fleste aktørene innen denne økonomien viser at deres brukere enten bruker muligheten til å få en fot innenfor arbeidsmarkedet – og går videre i fast jobb når dette er mulig – eller de bruker muligheten til å få en kjærkommen ekstrainntekt av småjobber eller av å leie ut bilen i påsken eller leiligheten når den står tom i helgen eller i ferien. De utfordringene flere derimot har pekt på når det gjelder pensjon og rettigheter, er egentlig ikke knyttet til delingsøkonomien i seg selv. Allerede i dag har vi 350 000 registrerte enkeltpersonforetak i Norge – eller 350 000 løsarbeidere, om en vil – kunstnere, frilansere og andre selvstendig næringsdrivende som, fordi de ikke har en arbeidsgiver som betaler pensjon og arbeidsgiveravgift, har andre rettigheter knyttet til sykelønn og pensjon. På NHOs årskonferanse, som bl.a. omhandlet nettopp delingsøkonomi, ble det da også påpekt de store forskjellene mellom å være fast ansatt og selvstendig næringsdrivende, og ikke minst pensjonsforskjellene mellom å være ansatt i offentlig versus i privat sektor. Dette er store, viktige problemstillinger som jeg mener det er altfor lite debatt om, og som egentlig ikke hører inn under en debatt om delingsøkonomi som sådan, men der delingsøkonomien kanskje kan være en akselerator for nettopp disse debattene. Også her er utfordringene langt på vei politisk skapt og kan derfor løses av oss, i fellesskap.