trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Når det gjelder sammenligning av skattenivået i Norge med skattenivået i andre land, har det alltid vært vanlig tidligere i budsjettdokumenter at Regjeringen har basert sammenligningen på Fastlands-Norges bruttonasjonalprodukt, og ikke har tatt med hele oljesektoren. Den gjør oss usammenlignbare med andre land, som ikke har tilsvarende. Dette er første gang man ikke har en slik sammenligning med i budsjettdokumentene. Det skjønner jeg jo, for hadde man tatt med en slik statistikk, som var i tidligere dokumenter, hadde den vist at vi kommer meget høyt når det gjelder skattenivå, hvis sammenligningen altså baseres på Fastlands-Norges BNP. Jeg har ikke anbefalt noen bedrifter å dra ut av landet. Jeg har verken kompetanse eller vilje til det. Det jeg gjorde, var å sitere fra hva bedriftsrepresentanter selv sier om det å være i Norge sammenlignet med i andre land. Representanter for dem som investerer innenfor IT-bransjen, sier at en av årsakene til at man nå f.eks. i økende grad flytter til Stockholm og København, er at de har bedre opsjonsbeskatning sett med bedriftenes øyne enn Norge har. Det har dette stortingsflertallet med vitende og vilje gått inn for, så det er ikke noen overraskelse at man ønsker å beholde det slik. På midten av 1990-tallet blomstret faktisk Internett-selskaper i Norge – nå blomstrer de i Stockholm. For å si det slik: Det unner jeg ikke svenskene! Jeg synes vi skulle beholdt fordelen av å ha noe i Norge som vokste, og som var en del av den nye økonomien. Vi kutter i arbeidsmarkedstiltak. Ja, bl.a. fordi vi mener det kan oppnås mer ved å slippe private aktører til i bransjen, flere enn det stortingsflertallet vil. Vi mener faktisk også at den offentlige arbeidsmarkedsetat må konsentrere seg om de vanskeligst «formidlbare», og ikke drive generelle tiltak, slik den altfor lenge har gjort uten gode og påviselige resultater. Vårt sykelønnsopplegg, bare for å svare kort på det, innebærer ikke at kvinner – eller menn – skal belastes med egenandeler for sykefravær som skyldes barns sykdom.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
De vi står alene om, og de vi er medforslagsstillere til.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Det gjør vi fordi man – hvis man skal oppnå likebehandling av alle arbeidstakere – må ha en lov som skjærer gjennom i forhold til tariffavtaler. Hvis ikke vil man oppnå at enkelte bransjer, bedrifter, vil avtale bedre ordninger som gjør at man kan f.eks. risikere det vi ikke ønsker, at funksjonærer får gunstigere ordninger enn arbeidere, for å ta et eksempel. Derfor må en uansett her skjære gjennom. Det kan tenkes at vi kan ha ordninger i Norge av den typen de har i Sverige, at loven gir refusjon opp til 80 pst., men at man gjennom tariffavtaler tillater å gå opp til 90 pst., men ikke høyere. I Sverige skjærer de altså gjennom på en annen måte. Bakgrunnen for det er at svenskene i sin tid beveget seg ned til 65 pst. refusjon i forhold til lønn, men har så beveget seg opp igjen. Så også der har man et system hvor loven regulerer tariffavtalenes gyldighet på dette området for å oppnå likebehandling mellom arbeidstakergrupper.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Jeg har lest også den biografien, og som det meste av det Lars Roar Langslet har skrevet, er det meget velformulert og godt. Jo da, vi har fått til meget med sentrum uten Senterpartiet. Det er bare å se seg omkring i hr. Rises eget hjemfylke, Oslo. Da vil han se at det i grunnen går ganske bra. Men det forutsetter at vi klarer å enes om politikken. Jeg skjønner at man er lei seg for at vi ikke har trukket frem positive sider ved forliket. Jeg prøvde å formulere det nyansert. Jeg sa at det er litt mindre ille for bedriftene, men verre for forbrukerne. Og hvis det er å svartmale, vil jeg gjerne ha det gjendrevet. Jeg mener det er helt dekkende og helt korrekt. Det er riktig at prosessindustrien slapp en elavgift som særlig Venstre hadde ivret for, og som Arbeiderpartiet av en eller annen uforståelig grunn kom med i sitt budsjettforslag. Det er jeg veldig glad for. Men det er jo ikke slik at man kan si at ting er blitt bedre i Norge fordi man får det verre neste år. Her sammenlikner man som om Regjeringens budsjettforslag skulle være virkeligheten, altså det som bedriftene skal betale, og alt man gjør av endringer i forhold til den forverring som ligger der, fremstilles som et stort fremskritt. Det er mildt sagt å snu det litt på hodet. Det er da jeg tror man tjener på å orientere seg i virkelighetens verden for å oppfatte at norske bedrifter neste år, sammen med skatteyterne for øvrig, skal betale 11,8 milliarder kr mer i skatt som følge av bl.a. Kristelig Folkepartis bidrag til forliket. Det er jeg ikke glad for, og det må det være både rett og rimelig å gi uttrykk for fra en talerstol som denne. Det er ikke å svartmale, det er faktisk å beskrive situasjonen. Vi har forsøkt å bidra til å stå sammen med Kristelig Folkeparti der hvor det er mulig. Ved enhver givende anledning hvor vi kan oppnå en kvart seier, en halv seier – jeg vil ikke gå lenger – skal vi gjerne stå sammen med Kristelig Folkeparti om forslag(presidenten klubber)(presidenten klubber) kunne gi en del talende eksempler på fra sin aktive tid som politiker. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Det får være grenser for – jeg får bruke uttrykket, stjele det fra representanten Rise – svartmaling når man beskriver den norske sykelønnsordningen med de beskjedne innstramminger Høyre foreslår, som økonomiske sanksjoner. Altså: Det er en langt bedre sykelønnsordning enn i Sverige, for ikke å snakke om den Sverige hadde for inntil få år siden. Vi har Europas beste sykelønnsordning, og så foreslår vi denne ordningen – visse egenandeler, dog begrenset. Representanten Dale stiller spørsmålet: Vil ikke dette øke presset på – han brukte uttrykket – slike arbeidstakere? Jeg antar det bygger på den forestilling at sykefraværet i Norge er særlig høyt på grunn av at vi har høy yrkesfrekvens, altså at mange deltar i arbeid. Det har vært en myte lenge, men Sandman-utvalgets rapport og de fakta som der legges frem, slår faktisk det tilbake. For den viser at det er ikke bare de nye arbeidstakergruppene som er kommet til de senere årene, som har et høyt fravær, det er gjennomgående for dem som har vært i arbeidslivet også mye, mye lenger enn det, så det er faktisk gjennomgående at fraværet i Norge er rimelig høyt. Og det er vel slik med enhver ordning i en velferdsstat at det som er gratis, har det en tendens til å være et visst overforbruk av. Så vi tror faktisk at egenandeler og karensdager vil begrense tendensene til overforbruk. Erfaring fra Sverige tyder også i samme retning. Da Sverige på sitt laveste hadde 65 pst. refusjon, sank sykefraværet drastisk. Så har det selvfølgelig gått noe opp etterpå, men det har nettopp sammenheng med det jeg nå sier, nemlig at man forbedret ordningen og nå er oppe på 80 pst. igjen – altså dårligere enn vi har foreslått, men atskillig bedre enn det var i Sverige tidligere. Så det er sammenheng mellom ytelsenes størrelse og tendensene til å bruke ordningene.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-11-27:
Jeg har sans for historie, også kokebøkenes historie, men jeg orienterer meg for tiden mer i noe mer ajourførte bøker enn Hanna Winsnes", for øvrig utmerket som historisk skrift, men som akkurat inspirasjon til dagens kjøkken har jeg på en måte lagt den litt til side ut fra de ringe muligheter man «haver». Når det gjelder hvor vi henter inspirasjonen fra, kunne jeg i og for seg berolige representanten for Arbeiderpartiet ved å si at det mangler da ikke på inspirasjon for tiden for et konservativt parti til å føre en politikk for fornuftige skattelettelser – fra en serie sosialdemokratiske regjeringer. Vi kan bare gå over Kjølen og se hva svenskene gjør. Det kunne jo være inspirasjon til den skattereform sentrum og Arbeiderpartiet i hemmelighet planlegger til neste år, å gjøre som sosialdemokratene i Tyskland, nemlig sette marginalskattesatsen på inntekt ned til 42 pst. Det ville vel vært betegnet som et rent høyreavvik her hjemme. Så inspirasjon er det nok av hvis man bare vil hente den rundt omkring, men vi registrerer at på dette området er Norge – og Arbeiderpartiet – et annerledesland. Vi med verdens kanskje sterkeste statsøkonomi iallfall går altså i retning av å si at vi skal ta mer og mer i skatt og avgift fra innbyggerne. Andre land som kanskje har noe svakere grunnlag statsøkonomisk, går altså i retning av å si at folk skal kunne beholde litt mer, ha litt mer til disposisjon selv, etter betalt skatt og avgift. Skolefritidsordningen er en gjenganger, og jeg har svart på et par av de andre områdene tidligere. Hovedutfordringen for Norge som utdanningsnasjon er faktisk ikke at vi har for mye fritid på skolen. Vårt problem er at vi har ikke nok undervisningstid. All tilgjengelig statistikk viser at norske barn og norsk ungdom har mindre undervisningstid enn i sammenlignbare land. Virkelig katastrofalt er det i realfagene. Så vårt opplegg er faktisk å øke undervisningstiden, og så kutter vi noe i skolefritidsordningen, og det er en tanke – en undervisningstanke – bak det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-11-27:
I Senterpartiet er vi fornøgde med vårt stempel på budsjettavtalen: halvert matmoms, fritak for persontrafikk, reiseliv og kultur, ei meir rettferdig skattlegging, meir til samferdsel, miljø, kultur og frivillig arbeid samt ei solid styrking av kommuneøkonomien. 1 250 mill. kr meir enn Regjeringa sitt forslag, det kan t.d. i mitt fylke bety 19 mill. kr ekstra til Stavanger, snautt 6 mill. kr til Haugesund og to stillingar i Lund. Regjeringa må, på Senterpartiet sitt initiativ, til våren koma til Stortinget med ein gjennomgang av kommunane sin gjeldssituasjon – 67 milliardar kr i nettogjeld, delvis fordi staten har underfinansiert både eldrereforma og grunnskulereforma. Senterpartiet ville gått lenger. Vi stod i lag med Kristeleg Folkeparti og Venstre overfor Arbeidarpartiet med krav om ei eingongsavsetjing til kommunane på 15 milliardar kr, til gjeldssanering for dei som treng det, til fondsavsetjing for framtidige investeringar for dei som har vore mest forsiktige. Det ville betydd ein lette på nær 2 milliardar kr på lån, avdrag og fond i 2001. Vonde kutt i skule- og fritidstilbod, når det gjeld heimehjelp og nattevakter, støttekontaktar og eigendelar, barnevern og førebyggjande og reparerande tiltak innan rusfeltet ville vore unngått. Men Arbeidarpartiet ville ikkje. I vår føreslo Arbeidarpartiet sjølv å dekkja nær 7 milliardar kr i overskriding på Gardermobanen. Ei avsetjing til kommunane tilsvarande to gardermobanar, med det håp det ville gitt for mange vanskelegstilte i vårt land, vart avvist av Arbeidarpartiet. Eg vil gje finanskomiteens leiar moglegheit til å forklara ei slik prioritering.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
Når en hører de foregående replikkene, skulle en ikke tro at det var disse to partiene som akkurat har blitt forlikt og er såre fornøyde med det budsjettet en senere skal vedta. Det er vel også det å si at hvis det virkelig var slik at Senterpartiet mente at kommuneøkonomien var det viktigste, hadde man jo anledning til å forhandle om det og ikke redusert matmoms, for å ta et eksempel. Det jeg godt kunne tenkt meg å utfordre komiteens leder på, er følgende: Han er såre fornøyd med dette budsjettet, det er et ansvarlig budsjett som peker fremover. Men det man her gjør, er å skyve en regning på minst 10 milliarder kr foran seg. Man tar altså hele investeringsavgiften og sier at man er enig om at den skal fjernes, det er 6,5 milliarder kr. Man har heller ikke dekt inn halve matmomsen som skal reduseres, det er over 3 milliarder kr. Så har man mange av det som hr. Foss kaller for «harry-kutt», altså penger man skyver foran seg, som man skal dekke inn i revidert nasjonalbudsjett, eller dekke inn på et senere tidspunkt, som man later som er kutt i dette budsjettet. Totalt skal altså over 10 milliarder kr dekkes inn i en eller annen ukjent framtid. Mitt spørsmål er: Kan dette være ansvarlig? Hvis det virkelig er slik den hellige budsjettbalansen og ansvarlige bruk av de offentlige midler er, hvordan skal da disse pengene dekkes inn? Skal de dekkes inn med nye skatteutgifter eller skatteøkninger neste år, eller skal de dekkes inn med nye kutt i den offentlige økonomien? Det er påfallende å legge merke til at begrepet ansvarlighet er det som er brukt desidert mest i denne sal og i det politiske miljø gjennom hele høsten. Jeg har ikke noe problem med å skjønne at representanten Andersen er såre fornøyd med at man har fått til et forlik, for jeg antar at det man egentlig er mest fornøyd med, er at man fortsatt er i regjering, og ikke så mye politikkens innhold. Det gjør altså at man her tillater seg et grep som av alle andre ville ha blitt kalt totalt uansvarlig, ved å inngå et forlik der man skyver over halvparten av forlikspengene foran seg uten å si hvordan dette skal dekkes inn. Så min utfordring til Andersen er: Hvordan har Arbeiderpartiet tenkt – hvis de sitter i regjering neste år – at man skal dekke inn hele denne regningen på 10 milliarder kr? Er det ved økte skatter, eller er det ved kutt i fellesforbruket?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
Et av mine yndlingssitater lyder som følger, og det er fra Peter N. Myhre, som uttalte i 1989: «Jeg spår at om fem til ti år er det ingen som lenger snakker hverken om drivhuseffekten eller om hullene i ozonlaget. Venstresiden, særlig i norsk politikk, har nemlig alltid forsøkt å finne saker som ligger utenfor virkelighetens verden. Siden slutten av 70-tallet har disse vært samene, de homofile, atomvåpnene og nå altså drivhuseffekten/ozonhullene.» Dette kuriøse utsagnet skulle en jo kanskje tro var lagt dødt og maktesløst siden det nå er omtrent ti år senere. Så legger vi merke til at i finansinnstillingen i dag holder Fremskrittspartiet fremdeles på med å benekte at drivhuseffekten kan være menneskeskapt. Man skriver: «Disse medlemmer er i likhet med en rekke forskere skeptiske til dette, og registrerer at det er stor uenighet blant forskere om det omfanget de eventuelle betydninger dette» – altså de menneskeskapte klimautslipp – «har for klimaet.» Det er jo trist å registrere at Fremskrittspartiet fremdeles ikke skjønner det store deler av verden skjønner. Sammenbruddet i Haag er jo et stort tilbakeslag for hele verden, faktisk. Men det man registrerer i Fremskrittspartiets politikk, er at man fremdeles sier at dette ikke har betydning. Nå er det slik at klimaendringene også rammer Fremskrittspartiet, og også Fremskrittspartiets velgere – også lastebileiere og lastebilsjåfører og andre av dem – som har presset fram at Fremskrittspartiet bl.a. går foran når det gjelder alle lettelser som kan påvirke klimaet. Man går altså inn for lavere bensinavgifter, man går inn for mer veibygging, ingen bevilgninger til kollektiv trafikk, bare for å nevne noe. Spørsmålet er jo da til Fremskrittspartiet: Er det slik at Fremskrittspartiet fremdeles hardnakket benekter sammenhengen mellom klimaproblemer, stormer og flommer og de menneskeskapte klimautslipp? Er det slik at man fremdeles tror på et par forskere fra den amerikanske oljeindustrien ved Climate Coalition, eller hva de kaller det for noe, som er betalt av en lobbyorganisasjon for å hindre at man fikk til en avtale i Haag? Eller er det faktisk slik at Fremskrittspartiet på dette punkt kanskje ser behov for å nyansere sitt standpunkt litt, og at det kuriøse utsagnet fra Peder N. Myhre fra 1989, kanskje for en gangs skyld skal legges dødt og maktesløst? For etter hva jeg forstår, er vel Peder N. Myhre en av de få som fremdeles ikke er hevet ut av Oslo Fremskrittsparti.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
Det er godt mulig, president.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
De replikkordskiftene som dreier seg om kommuneøkonomi og prioritering, er egentlig veldig lette. Det er all mulig grunn til å gratulere Senterpartiet, de har lyktes med å få gjennom en sak man ikke lyktes å få gjennom da man selv satt i regjering, nemlig lavere matmoms. Realiteten er jo den at man har prioritert lavere matmoms foran kommuneøkonomi, men later som man har prioritert begge deler. Det har man ikke. Norske kommuner vil også til neste år ha en meget anstrengt situasjon, bl.a. fordi Senterpartiet ikke har ment at dette var viktig nok i de forhandlingene man nå har gjennomført. Hvis man ser på den momsen som angivelig skal begrunnes ut fra to ting, nemlig grensehandel og småbarnsforeldrenes vilkår, er det da grunn til å tro at det var den man hadde valgt? La oss ta det først. Hvis man hadde spurt norske foreldre: Dere har 6,5 milliarder kr til rådighet, vil dere da f.eks. ha mer barnetrygd, lavere barnehagesatser, tryggere skolevei, kanskje et varmt måltid på skolen og ruste opp den generelle barneomsorgen i Norge, eller vil dere ha en redusert matmoms som dere må betale selv med en høyere generell momssats, og som det ikke finnes en eneste garanti for at kommer forbrukeren til gode? Det er mitt første spørsmål til representanten Enoksen: Hvordan kan man sikre at reduksjonen i matmomsen faktisk kommer forbrukeren til gode, og at dette ikke er en reform som primært Rimi-Hagen vil være mest fornøyd med, eller for den saks skyld at den norske bonde kan ta litt bedre betalt? Det er jo det som er realiteten. Grunnen til at Senterpartiet ønsker dette så veldig, er at man i landbruksforhandlingene ikke har lyktes i å komme fram til det Senterpartiet gjerne hadde ønsket, at bonden fikk bedre betalt, og nå ser at det finnes en mulighet gjennom å redusere momsen. Småbarnsforeldre i sin alminnelighet ville velge annerledes enn redusert moms. Det er heller ingen grunn til å tro at grensehandelen vil gå dramatisk ned på bakgrunn av de relativt beskjedne kostnadsreduksjonene som dette vil medføre. Dette betyr at man får en reduksjon av matvareprisen på – anslår Finansdepartementet – 7,5 pst. Det er heller ikke riktig som representanten Enoksen sier, at dette er god fordelingspolitikk, men la meg likevel bare stille spørsmålet: Hvilke mekanismer er det Senterpartiet ser for seg som skal sikre at denne reduksjonen faktisk i sin helhet kommer forbrukeren til gode?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Det er godt mulig at Dag Terje Andersen og jeg har ulik oppfatning av hvordan velferdssamfunnet i Norge er. Men jeg mener at det er galt, når norsk økonomi går så bra som den gjør, å fortsette å øke skattene og avgiftene både for næringslivet og for folk flest. Jeg mener det er feil, og det hadde vært fullt mulig å gjøre noe annet. Og her er Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett. Ja, vi har foreslått en del kutt, og hvorfor har vi det? Hvorfor i alle dager skal vi fortsette å ha en arbeidsmarkedsetat som formidler arbeid for helt friske, arbeidsføre mennesker, en etat som i tillegg har bevist at den ikke er i stand til å gjøre den jobben den tilsynelatende skal gjøre? Det vi derfor har gjort, er å redusere etaten ned til å være en arbeidsmarkedsetat som nettopp skal konsentrere seg om dem som er vanskeligstilt i arbeidsmarkedet, og det må jo være bra. Så kan den ordinære arbeidsformidlingen drives av private byråer og mellom bedrifter og enkeltmennesker i arbeidsmarkedet. Det må jo være glimrende å redusere byråkratiet på den måten, men det vil ikke Arbeiderpartiet gjøre. Det er ikke slik at vi kutter i skolefritidsordningen. Vi gjør akkurat som Regjeringen, overfører dette via kommunerammen til kommunene og lar kommunene styre det som er oppgaven slik den skal løses i dag. Akkurat det samme gjør dere. Vårt forslag til sykelønnsordning og en rekke andre tiltak er nødvendig for å få arbeidsmarkedet til å fungere bedre. Det er jo nettopp tiltak som gjør at vi er på jobben i stedet for å stå i sykehuskø, og at vi er på jobben i stedet for å være hjemme, som kan bidra til at vi får mer ut av hver krone, og kan få arbeidsmarkedet til å virke bedre. Arbeiderpartiet har ikke foreslått ett tiltak for å få arbeidsmarkedet til å virke bedre. Derfor står det ikke til troende når representanten Andersen forsøker å kritisere dette.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Ja, jeg mener dette er svært realistisk budsjettering. Men hvorfor skal Fremskrittspartiet bli som alle de andre partiene før det på en måte skal være greit at vi skal få lov å ta ansvar? Hele poenget er jo at Fremskrittspartiet ønsker å føre en annen økonomisk politikk. Fordi vi tror at det er mulig å redusere skattene og avgiftene, fordi vi tror det er mulig å investere vår formue i eget land og fordi vi tror det er mulig å ta en del krafttak, gjør vi altså ting annerledes enn de andre partiene. Hadde vi vært som alle de andre – hvis alle var helt like – hadde jo hele hensikten med å være et opposisjonsparti eller være et parti som ønsket å ta regjeringsansvar, vært borte! Realistisk budsjettering dreier seg om at de økonomiske forslagene henger sammen. Det dreier seg ikke nødvendigvis om at våre forslag, fordi de er annerledes enn Kristelig Folkepartis, plutselig er urealistiske. Det er ikke slik at Arbeiderpartiet og sentrum har monopol på å bruke uttrykket ansvarlig budsjettering. Jeg vil bare minne om at vi i vårt alternative statsbudsjett også overfører 170 milliarder kr til oljefondet. Vi sparer også! Men vi tror altså det er mulig å bruke litt av den enorme, gigantiske formuen dette landet har, på å bygge grunnlaget for mer velferd gjennom å investere og gjennom å få fart på våre sykehus, slik at folk i stedet for å stå i sykehuskø, kunne komme seg ut av den vanskelige situasjonen og heller være i jobb. Og det er ikke slik at enhver støtte- og subsidieordning som i dag eksisterer, må vedvare for evig og alltid.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Først: Til representanten Brendes forsøk på å stikke kniven inn i en vanskelig situasjon, har ikke jeg i hvert fall registrert at det er noen politisk uenighet i Fremskrittspartiet. Så til forsøket på å fremstille ordfører Terje Søviknes’ budsjett som at man skulle ha spilt fallitt. I morgen legger Søviknes – altså Fremskrittspartiet og Høyre i Os kommune – frem sitt budsjettforslag, som altså ikke er det samme som rådmannens. Det kan nok hende at representanten Brende vil få seg en liten overraskelse der, for ikke bare har Høyre og Fremskrittspartiet i Os kommune drevet tilbake mange av de merkverdige forslagene som ble fremmet av rådmannen, men i tillegg klart å gjennomføre de løftene de har gitt, nemlig at de eldre innbyggerne i kommunen som ønsker det, skal kunne reise til utlandet på behandlingsreiser. Det er ikke slik at vi åpner pengesekken uten tanke på hvilke konsekvenser det vil få for norsk økonomi. Selvsagt er det slik at hvis man treffer tiltak uten å tenke på sammenhengen mellom tilbud og etterspørsel, kan det fort gå galt. Men vi har i vårt alternative opplegg lagt sterk vekt på tilbudssiden i økonomien, på hvordan man både på kort og lang sikt kan gjøre grep, reformer, tiltak i økonomien for å få den til å virke bedre. Men det er ikke slik at det alltid må være staten som skal gjennomføre, styre, kontrollere, eie for at alt skal fungere og gå bra. Man kan gjøre dette gjennom å ha i hvert fall en liten tillit til at næringsliv og vanlige folk evner å styre sine egne penger bedre enn staten gjør på vegne av oss.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Representanten Enoksen må bestemme seg for hvilket krutt han skal bruke. Det er ikke slik at vi både lover mer til alle og samtidig foretar betydelige kutt og nedskjæringer. Enten må kritikken fra representanten Enoksen være at vi lover alt til alle og dermed ikke har noen kutt og nedskjæringer, ellers må kritikken være at vi har kutt og nedskjæringer som Odd Roger Enoksen er uenig i. Profilen i Fremskrittspartiets alternative budsjett er nettopp at vi har valgt oss ut noen satsingsområder som vi mener det er nødvendig å løfte opp, som ikke har fått tilstrekkelig pleie og omsorg fra politikerne de senere år, og som har fått som konsekvens at det dessverre står dårlig til. Hadde representanten Enoksen være like opptatt av Distrikts-Norge som Fremskrittspartiet er, hadde han gjennom budsjettarbeidet sørget for at det ble bevilget mer penger til veibygging, slik at man hjalp bedriftene ute i distriktene til lavere transportutgifter, slik at de fikk varene sine raskere til markedene og fikk kostnadene ned. Det har jeg ikke registrert var en viktig oppgave for sentrum i budsjettforhandlingene. Mange av de skatteforslagene som sentrumspartiene har presset igjennom i dette budsjettforliket, får som konsekvens at det er nettopp bedriftene i Distrikts-Norge som blir rammet. Da står det ikke til troende å forsøke å innbille befolkningen at man er så veldig distriktsvennlig, når man gjør akkurat det motsatte. Det er ikke slik at noe blir riktig bare fordi man gjentar det mange ganger nok. Det er handlingen som teller, og vi ønsker å gjennomføre en helt annen politikk enn det vi nå ser i forliket mellom sentrum og Arbeiderpartiet, som i realiteten fører til at alle får det litt verre, og at staten blir betydelig mye rikere.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Det var en særdeles kuriøs replikk, som det kunne være fristende å gi et kuriøst svar på. Jeg tror det er viktig når man diskuterer klima- og miljøspørsmål, at man også er villig til å erkjenne at dette er et globalt spørsmål, som må løses globalt. Hvis man da dukker inn i den norske debatten om f.eks. bygging eller ikke bygging av gasskraftverk, forsøker man bevisst å late som om at dette kun skal være et isolert fenomen eller et isolert problem for Norge, vel vitende om at hadde vi utnyttet våre relativt miljøvennlige produksjonsformer, kunne vi ha bidratt til å få redusert utslippene fra forurensende kraftverk i andre land i Europa. Like fullt fortsetter vi altså å ha en debatt, som om dette er utslipp som kun går inn og ut av Norge. Det mener jeg er feil. Det er heller ikke slik at når man ønsker en mer bilvennlig politikk i dette landet, er det fordi man ønsker å sette miljøet over styr. Tvert imot vil jo nettopp våre forslag, særlig på bilavgiftene, bidra til at vi får en mer miljøvennlig bilpark som slipper ut mindre enn dagens bilpark gjør. Det burde faktisk være i tråd med SVs intensjoner om å legge forholdene til rette for mest mulig miljøvennlig atferd. Men vi tror altså ikke på at det er mulig å drive bilbruken tilbake. Når man ser på hvor betydelig andel av dagens trafikk som skjer nettopp ved hjelp av bil, burde jo virkemidlene vi tar i bruk for å få ned utslippene, være både at bilene var mer miljøvennlige, og at vi fikk mindre kø og korkproblemer, som også er svært forurensende, gjennom at man hadde veier som kunne ta av dette og sørget for at trafikken gled bedre. Det har ikke jeg registrert at SV er villig til å bruke penger på.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2000-11-27:
Fremskrittspartiet og Høyre er enige om at det er behov for innstramminger i sykelønnsordningen, og det først og fremst for å gjøre det mer lønnsomt å arbeide. Da er det selvfølgelig særlig viktig bl.a. å innføre karensdager, slik at korttidsfraværet kan gå ned. Men i Fremskrittspartiets opplegg skjermer vi kronisk syke og fravær som følge av syke barn, og vi har respekt for inngåtte tariffavtaler. Derfor var det med en viss undring jeg studerte Høyres forslag til sykelønnsordning, for der har man altså ignorert det faktum at det er inngått betydelige tariffavtaler – altså avtaler mellom arbeidsgivere og arbeidstakere, som jeg trodde Høyre respekterte. Da er det, synes jeg, underlig å se at i Høyres sykelønnsordning har man valgt å se bort fra at det er inngått tariffavtaler hvor det også er inngått avtale om sykelønnsutbetaling. Hvorfor velger Høyre å se bort fra det i sitt sykelønnsopplegg?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 2000-11-27:
I Kristeleg Folkeparti er vi innstilte på å ta andre politiske parti på alvor, men då føreset eg at dei framlegga som vert presenterte, er realistiske, og at ein meiner alvor med det. Med det utgangspunktet at Framstegspartiet seier dei vil vera med og ta politisk og økonomisk ansvar for utviklinga av samfunnet vårt, har eg gått gjennom alternativet deira for å sjå korleis dei inviterer til eventuelt samarbeid. Diverre: Det stikk motsette er tilfellet. Heile budsjettframlegget til Framstegspartiet byggjer på ei anna økonomisk tenking. Ikkje berre det, men det er heller ikkje ein gradvis overgang dei tenkjer seg. Dei vil bryta over tvert, med svært store innstrammingar – som leiaren i komiteen var innom. I tillegg til det han sa, kan eg også nemna jordbruksavtalen med ein reduksjon på over 6 milliardar kr. Mitt spørsmål til representanten Siv Jensen vert difor: Er dette realistisk budsjettering? Og er dette eit signal om vilje til å ta ansvar saman med andre parti for utviklinga av samfunnet vårt?
Børge Brende (Høyre), 2000-11-27:
Siden jeg ikke er medlem av samme parti som Carl I. Hagen og representanten Siv Jensen, tar jeg sjansen på å stille meg kritisk til deler av Fremskrittspartiets politikk.(Munterhet i salen.) Når man lytter til representanten Jensen, får man inntrykk av at det finnes et tryllemiddel: det å pøse mer penger inn i økonomien. Det samme angivelige tryllemiddelet trodde velgerne i Os kommune på også. En annen av Fremskrittspartiets nestledere ble i 1999 ordfører på løftet om gratis sydentur til alle eldre. Nå foreslår rådmannen økte egenandeler for de eldre – ikke på sydenturen, men for brukerne av hjemmesykepleien. Etter den søte kløe kommer den sure svie. (Munterhet i salen.) Representanten Jensen åpner også opp pengesekken i sitt valgbudsjett og vil bruke langt mer oljepenger. Dermed gis en kraftig stimulans av etterspørselen i norsk økonomi. Og det er jo velkjent at dette vil føre til økt rente for å holde inflasjonen i sjakk. Jeg respekterer Fremskrittspartiets rett til å mene at høyrentepolitikk er god politikk, og kan bare konstatere at Høyre og Fremskrittspartiet er grunnleggende uenige på dette punktet. Jeg kjenner selvfølgelig argumentet om at lavere avgifter vil føre til reduserte priser til neste år, så representanten Jensen skal få slippe å gjenta det. Jeg innrømmer gjerne at det kan tenkes at det ikke ville ha blitt inflasjonspress og økt rente allerede til neste år med Fremskrittspartiets alternative budsjett. Det er imidlertid liten tvil om at dersom Fremskrittspartiet hadde tort å la Statistisk sentralbyrå regne på virkningene over to til tre år, ville svaret blitt økt inflasjon og høyere rente. Det jeg vil ha representanten Jensen til å svare på, er: Hvor mye høyere rente måtte folk flest vente seg i 2002 hvis Fremskrittspartiets budsjett skulle ha blitt vedtatt?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Jeg er ikke så sikker på at Fremskrittspartiet trenger hjelp av Børge Brende til å stikke kniven i en vanskelig situasjon, som Siv Jensen sa. Det skal bli interessant å se det budsjettforslag som Terje Søviknes skal legge fram i Os kommune i morgen. Det er å håpe at partiledelsen i Fremskrittspartiet klarer å sikre ordføreren i Os en stortingsplass i neste periode, så kanskje han slipper å være med og ta ansvaret i den siste halvdel av perioden, for utsalg av eierandeler som finansierer sydenturer, for kutt på områder som vil komme til å smerte befolkningen i Os kommune på sikt. Det er ikke vanskelig å få til å innfri valgløfter ett år og to år, men det blir straks verre på sikt med den politikken som det legges opp til i Os kommune, og som også Fremskrittspartiet står for i sitt alternative statsbudsjett. Der loves det mer til de aller fleste. Man lover å bruke mer oljepenger. Man lover skattelettelser, særlig til dem som har mest fra før. Man lover firefelts motorvei i Sverige, samtidig som man lover å kutte 4 milliarder kr i u-hjelpen til de fattigste landene. Man lover å kutte flere milliarder kroner i sykelønnsordningen, samtidig som man skal gi store skattelettelser til dem som har mest fra før. Man legger opp til en dramatisk omfordeling mellom kommuner, en dramatisk omfordeling. Man kutter i tilskuddene til de minste kommunene og innfører samtidig et storbytillegg som skal gå til de største kommunene. Man kutter Nord-Norge-tilskuddet. Man kutter overføringene til Posten, noe som vil medføre et enda dårligere posttilbud i Distrikts-Norge særlig. Man kutter overføringene til landbruket med 4 milliarder kr. Man foreslår omsettelige kvoter i fiskerinæringen – bare for å nevne noen eksempler på det som ligger i Fremskrittspartiets alternative budsjett, og som vil gi oss et totalt annerledes samfunn enn det vi har i dag. Det er ikke vanskelig å love skattelettelser til noen og love å bruke mer oljepenger i ett år når man på den andre siden foretar så kraftige omfordelinger som det Fremskrittspartiet legger opp til.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Kommunene fikk økt handlefrihet og økte overføringer også i den perioden jeg var kommunalminister – og i hele den perioden da sentrum satt med regjeringsansvaret – i likhet med de fleste andre år. Problemet er imidlertid at aktivitetsøkningen i kommunesektoren i nesten alle år har vært større enn økningen i overføringene, f.eks. i form av en underfinansiert 6-årsreform, som Senterpartiet i 1996, da den ble vedtatt, påpekte var underfinansiert. De store andelene av gjeldsøkningen har selvsagt sammenheng med at vi i de siste tre årene har gjennomført en historisk eldrereform med investeringer opp mot 30 milliarder kr, hvor staten skal finansiere en stor del av investeringene, men over mange år framover. Det har selvsagt gjort at lånegjelden har økt i den perioden hvor disse investeringene har vært gjennomført. Det er ikke vår hensikt å premiere kommuner som har drevet ufornuftig og har økt gjelden på områder hvor den ikke burde ha økt. Men jeg tror faktisk at en styrt gjeldslette vil være en av de beste måtene vi kan bedre kom-munenes situasjon på i tiden framover. Istedenfor å sette av alle midler som vi nå har satt av til oljefond, kunne vi ha brukt en del for å lette kommunesektorens utgifter og kommunesektorens gjeldssituasjon gjennom å bruke inntektssystemet, på samme måte som vi gjør med overføringene for øvrig. Det ville ha medført at de som har lite gjeld, ville fått ettergitt en relativt stor andel av gjelden sin. De som har mye gjeld, ville fått ettergitt en relativt liten del av gjelden. Det ville vært rettferdig. Man ville altså legge de samme kriteriene til grunn som man gjør i inntektssystemet for øvrig. Jeg tror at det vil komme til å vise seg at den måten å gjøre det på, vil komme til å få tilslutning fra langt flere i dette hus enn de som har sluttet seg til så langt, bare saken får modnes litt til.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
I 1996 ble det inngått et forlik mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet om et nytt takseringssystem for boliger. Det takseringssystemet vil, når det blir gjennomført, gi skattelettelser for de aller fleste, og det vil medføre at de som har en bolig av vanlig standard, ikke vil få boligskatt. Det systemet hadde sentrumsregjeringen mer eller mindre ferdig da Regjeringen måtte gå i mars. Det ville ha blitt framlagt i løpet av våren, og det nye beskatningssystemet ville da ha blitt innført på en måte som ville ha gitt skattelettelser for de aller fleste. Nå har boligprisene økt vesentlig, og det har i nesten alle år vært vanlig å justere takstene for boligbeskatning i tråd med prisstigningen. Det er riktig at det i år justeres en del mer enn det som har vært vanlig, med en økning på totalt sett 15 pst. Men jeg forventer at Regjeringen følger opp det arbeid som var gjort av sentrumsregjeringen, og at den legger fram det nye takseringssystemet snarest mulig, slik at vi kan få på plass et nytt takseringssystem som vil innebære en mer objektiv og en mer rettferdig beskatning av boliger.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Faktum er at redusert matmoms er god fordelingspolitikk og kommer nettopp småbarnsfamiliene og barnefamiliene til gode. De som har de laveste inntektene og de største utgiftene på nettopp mat, vil få den relativt sett største besparelsen. Derfor er redusert matmoms god fordelingspolitikk. Vi har i motsetning til Høyre ikke valgt å kutte i sykelønnsordningen, kutt som vil komme til å berøre mange av de samme gruppene som Høyre nå gir uttrykk for at de er opptatt av. Vi har i motsetning til Høyre ikke gått inn for innstramming i kommunesektoren hvert eneste år, noe som vil redusere kommunenes muligheter til å yte tjenester til sine innbyggere på en måte som faktisk også vil ramme dem som har minst fra før, hardest. Gro Brækken, som inntil for et halvt år siden var en av toppsjefene i NHO, og som nå er generalsekretær i Redd Barna, sa på TV for halvannen uke siden at en av de beste måtene man kan ivareta de barna på som har det dårligst i dette landet, er å gi mer penger til kommunene. På den måten trenger ikke kommunene å ta økte egenandeler til klasseturer, til skolefritidsordningen eller til alle de aktiviteter som kommunene driver og som drives i kommunene på kveldstid, og som de barna som har minst, er avskåret fra å være med på rett og slett fordi de ikke er i stand til å betale egenandelene. Det står i sterk motsetning til hva NHO har gått inn for, nettopp det samme som Høyre har gjort: kutt i overføringene til kommunene, mer ansvar og høyere kostnader veltet over på den enkelte. Det rammer dem som har det dårligst, dem som har minst fra før. En slik politikk ønsker ikke vi å føre. Derfor har vi akseptert og gått inn for et skatteopplegg som skal skattlegge dem som har mest, mer, og gi skattelettelser for dem som har de laveste inntektene. I sum gir den budsjettavtalen som nå er inngått, lettelser for de aller fleste grupper i dette landet.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Det er faktisk slik at Senterpartiet har prioritert begge deler, vi har prioritert både fordelingspolitikk til den enkelte gjennom skatteopplegget og gjennom momsopplegget, og kommunesektoren gjennom å styrke kommuneøkonomien med 1 1/4 milliard kr utover det som Regjeringen hadde lagt inn i sitt budsjettforslag. Det gir faktisk bedre mulighet til å løse oppgavene i kommunesektoren innenfor utdanning, innenfor omsorgssektoren, innenfor skolefritidsordningen, innenfor kulturtilbud på en helt annen måte enn om kommunesektoren ikke hadde fått de pengene det her er snakk om. Så til spørsmålet som går på hvordan det skal være mulig å sikre seg at en redusert matmoms gir seg utslag i reduserte priser. Fra 1. juli 2001 skal matmomsen reduseres fra 24 pst. til 12 pst. Det er vel ingen ting som er lettere å kontrollere at faktisk gir seg utslag i en tilsvarende prisreduksjon enn en slik avgiftsreduksjon som slår inn over natten. Dersom man ikke tror på at en slik avgiftsreduksjon eller avgiftsendring gir seg utslag i endrede priser, vil man faktisk ikke tro at skatte- og avgiftsinstrumentene fungerer på noen andre områder heller. Det er lett kontrollerbart, og det må bli en jobb både for forbrukerne og for de systemene som vi faktisk har etablert for å ivareta nettopp den type kontroller, å sørge for at prisreduksjonen faktisk kommer. Riktignok har vi en langt framskreden kjedemakt i dette landet, men det må faktisk være mulig for forbrukerne å kontrollere om det reelt sett oppstår en prisreduksjon den 1. juli neste år. Og gjør det det ikke, ja, så er det enkelt: Gå til konkurrenten som har sørget for at prisene blir satt ned i tråd med den avgiftsreduksjonen som nå er vedtatt, og gjør dine innkjøp.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-11-27:
Selvsagt vil gjeldssanering gi kommunene en forbedret økonomi, og selvsagt vil gjeldssanering føre til økt aktivitet i kommunene, på nøyaktig samme måte som gjeldssaneringen til Gardermobanen i vår gjorde. Det var da regjeringen Stoltenberg innførte et nytt prinsipp med gjeldssanering og argumenterte med at det ikke ville gi pressvirkning i norsk økonomi. Men faktum er jo at dersom Gardermobanen hadde måttet betjene det lånet på 6,7 milliarder kr som ble sanert i vår, måtte man ha skaffet seg inntekter på annen måte, f.eks. gjennom å øke billettprisene, og veltet utgiftene over på den enkelte forbruker og på den måten trukket inn kjøpekraft. Slik kan altså resonnementene utvikles i det vide og brede på flere områder. Det er relativt uinteressant i denne sammenhengen, for det som er hele poenget med gjeldssaneringen, er nettopp at det vil være en måte å redusere kommunenes utgifter på som vil slå inn i kommunesektoren i 15 år framover minst, fordi man vil få en redusert årlig gjeldsbelastning, eller reduserte utgifter til renter og avdrag hvert eneste år. Jeg fraskriver meg aldeles ikke ansvaret for økt gjeldsbelastning i kommunesektoren. Tvert imot sa jeg i mitt hovedinnlegg at jeg skulle ta min del av ansvaret for at kommunesektoren har fått økt gjeld. På samme måte må de fleste andre i denne salen ta sin del av ansvaret. Vi har vært i lag om eldrereformen og måten som denne reformen har blitt finansiert på. Vi har vært i lag om en rekke av de vedtak som har veltet økte kostnader over på kommunene, gjennom nye tiltak, gjennom nye forskrifter, gjennom nye pålegg til rapportering og til drift på ulike områder. Og det vil faktisk være slik også i år. Kommunesektorens gjeld vil i år øke med ca. 9 milliarder kr, selv om Arbeiderpartiet skryter av at man har gjort et historisk godt oppgjør for kommunesektoren. Så vil jeg peke på en ting som har vært medvirkende til at den store gjeldsøkningen i kommunesektoren er blitt avdekket, og det er den konsultasjonsordningen som ble innført mens jeg var kommunalminister, og som gjør at man har oppnådd enighet mellom kommunesektoren og staten om hvordan utviklingen reelt sett har vært. Den ordningen har man ikke hatt før, og kostnadsøkningene har vært fordekt.
Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Både i innlegg, i pressemeldingar og utsegner om statsbudsjettet har sentrumspartia og Kristeleg Folkeparti lagt stor vekt på at dei har makt, og at dei har teke ansvar i samband med Stortinget si behandling av statsbudsjettet. Eg trur ikkje det er så mange av innbyggjarane som vert overraska over det. Dei fleste vil vel finne det heilt naturleg og ha vanskar med å sjå at det å ta ansvar skal vere noko særmerkt for politisk arbeid her i Stortinget. Eg vil i den samanhengen finne det naturleg å minne om at makta nettopp har ein siamesisk tvilling som heiter ansvar. Det inneber at tek ein del i makta, så tek ein også del i det ansvaret som følgjer med. Eg trur ikkje det er så mange som eigentleg er overraska over det. For Arbeidarpartiet er dette iallfall naturleg, og det vert også då naturleg for oss å bruke makta og ta ansvar for ei meir rettferdig fordeling, større satsing på velferdsordningane og større tryggleik for inntekt og økonomi til den einskilde. Når sentrumspartia no brukar makta si til å ta delansvar for å støtte Arbeidarpartiet sine nemnde satsingsområde, er vel det også naturleg ut frå det verdigrunnlaget som Kristeleg Folkeparti og sentrum står for. Det andre som har vore markert sterkt i den seinare tida, også her i debatten, er at det har vore flytta på så store beløp i Regjeringa sitt budsjettforslag. Kan representanten Svarstad Haugland stadfeste at i budsjettforslaget til Arbeidarpartiet når det gjeld utgiftssida, så er det flytta på 1,5 milliardar kr?
Jan Petersen (Høyre), 2000-11-27:
Hvis det er slik at Svarstad Haugland fortsatt tror at regjeringen Bondevik måtte gå av, så er det mye som tyder på at den gikk av ved en ren misforståelse. Det var selvfølgelig ingenting i veien for at den kunne fortsette ved å legge stortingsflertallets oppfatning til grunn, men den valgte altså ikke å gjøre det og gikk derved av – høyst frivillig. Det budsjettet som nå er til behandling, har de høyeste skatte- og avgiftsøkninger i manns minne, og det tyder på at stortingsflertallet tror at Norge kan være et skattepolitisk annerledesland. Sentrum har akseptert disse rekordhøye økningene, men har ønsket å fordele økningene annerledes enn det arbeiderpartiregjeringen ønsket. Det er derfor ikke fullt så ille for næringslivet som etter Arbeiderpartiets forslag, men fortsatt verre enn i inneværende år. Til gjengjeld har enkeltmennesket fått en større belastning enn det Arbeiderpartiet la opp til, og dette er selvsagt skuffende. Men det er lys i mørket, og dette lyset kom til syne i VG 23. november, hvor Svarstad Haugland – som det står i overskriften – «lover deg skattelette», hvor da Svarstad Haugland lover skattelettelse til alminnelige mennesker. Det reiser en del spørsmål. Det ene er: Hvilken troverdighet vil et slikt løfte ha, tatt i betraktning at det var sentrum som fikk til større belastninger for enkeltmennesker neste år, og tatt i betraktning det faktum at det nå skyves en udekket regning på 10 milliarder kr inn i 2002? Det andre spørsmålet er: Er Svarstad Haugland så sikker på at Arbeiderpartiet er den naturlige samarbeidspartner for å få skatten ned? Jeg vil minne om at Svarstad Haugland har vært gjest i programmet «Brutte løfter». Jeg håper ikke at hun tar sikte på å bli fast gjest i det programmet.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-27:
Etter å ha hørt oppramsingen innledningsvis kan man lure på om det finnes områder der Kristelig Folkeparti ikke har fått gjennomslag for sin politikk. 22 milliarder kr utgjør den store flyttesjauen. Det er viktig å minne om at det store inntektsbortfallet vil vi ikke se før i 2002. Da vil vi få et inntektsbortfall på ca. 10 milliarder kr, og det er vel da det blir problematisk å få et budsjett i balanse. Resultatet innenfor utdanningssektoren av denne flyttesjauen er rimelig klart. Det er en satsing på private institusjoner, private skoler og private høgskoler. Det er der det er lagt på, det er de som er blitt budsjettvinnerne innenfor utdanningssektoren. Dette skjer samtidig som de offentlige utdanningsinstitusjonene, grunnskolen og den videregående skole, samlet sett har fått en reduksjon i de øremerkede bevilgningene. Når en ser grunnskolen og den videregående skolen samlet, er det altså en reduksjon i bevilgningene til disse, samtidig som private grunnskoler, videregående skoler og høgskoler har fått en rimelig sterk vekst. Eksempelvis er det 10 pst. vekst i bevilgningene til privatskoler i forhold til Arbeiderpartiets budsjett, altså en svekking av det offentlige utdanningssystemet. Er det dette som er sentrums politikk? Er det dette som er god Kristelig Folkeparti-politikk: å svekke det offentlige utdanningssystemet? For ca. et halvt år siden behandlet vi en forskningsmelding der vi hadde ambisiøse mål. Det var en forskningsmelding lagt fram av en Kristelig Folkeparti-statsråd. På mange måter var det en god forskningsmelding, og den ble bedre etter at vi fikk behandlet den i Stortinget. Og vi hadde ambisiøse mål: Vi skal opp på gjennomsnittlig OECD-nivå. Det var Kristelig Folkeparti enig i. Det er en viss økning i bevilgningene til universitetssektoren, men ikke noe særlig til forskningssektoren. Føler Valgerd Svarstad Haugland at vi nå beveger oss i retning av dette målet? Og vil vi klare dette på fem år, som var ambisjonene den gang vi behandlet forskningsmeldingen?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Da sentrumspartiene satt i regjering, var de svært opptatt av at de var et selvstendig sentrumsalternativ, at de kunne samarbeide både med høyre- og venstresiden i norsk politikk. Gjennom de tre siste årene har de fått erfaring i hva det vil si å samarbeide med ulike parter. Jeg må si at jeg blir litt nysgjerrig, for det er vel slik at én av samarbeidspartnerne passer bedre for Kristelig Folkeparti enn de andre? Jeg oppfatter i representanten Svarstad Hauglands innlegg et bittelite spark til Høyre. Men la det ligge, og fortell meg heller hvilken budsjettkamerat Kristelig Folkeparti er mest fornøyd med. Hvis Valgerd Svarstad Haugland ikke vil svare på det, kan hun kanskje fortelle meg om hvilket budsjett hun syns har gitt den beste velferden for folk flest. Er det det budsjettet som de har samarbeidet med Høyre og Fremskrittspartiet om, eller er det kanskje det budsjettet som de har arbeidet sammen med Arbeiderpartiet om?