Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-11-23:
Fremskrittspartiet er tilhenger av en friest mulig økonomi både nasjonalt og internasjonalt. En liberalistisk økonomi på det nasjonale plan innebærer en begrensning av statens makt og en tilsvarende sikring av individets uavhengighet og frihet, samtidig som ressursene blir satt inn der de gir størst økonomisk avkastning til beste for samfunnet som helhet. En liberalistisk økonomi på det internasjonale plan bidrar til å styrke de mindre lands posisjon og gjør det vanskeligere for store land å benytte sin større økonomiske og politiske tyngde til å fremme sine handelsinteresser. En liberalistisk verdenshandel er det beste hjelpemiddel når det gjelder å skape vekst i u-land. Ved at disse land kan utnytte sine naturressurser og sin billige arbeidskraft i produksjon av varer og tjenester og være sikret at disse ikke stenges inne av proteksjonistiske hindringer, vil u-land på en naturlig måte kunne oppnå økonomisk vekst basert på egne ferdigheter. På denne bakgrunn har Fremskrittspartiet sett GATT og WTO som positive bidrag til frihet og velstand. Men også Fremskrittspartiet er enig i at næringslivet, både nasjonalt og internasjonalt, må overholde generelle rammebetingelser eller kjøreregler – et ord som ble brukt her – fastsatt ved lover eller internasjonale traktater. For Fremskrittspartiet er det vesentlig at slike reguleringer er generelle, slik at de gir minst mulig adgang til å nedlegge konkrete forbud og gi individuelle dispensasjoner basert på forvaltningsmessig skjønn. Vi ønsker med andre ord nasjonal og internasjonal styring som er mest mulig forutsigbar og regelbundet. Basert på dette generelle liberalistiske syn har Fremskrittspartiet, som sagt, alltid sett positivt på GATT og WTO. Disse traktater har nettopp tatt sikte på friest mulig handel og har bekjempet diskriminering gjennom å ta inn bestevilkårsklausulen og kravet til nasjonal behandling. Jeg har merket meg at utenriksministeren i sin redegjørelse ser det som et hovedmål å videreutvikle handelssystemet, slik at det tar bedre hensyn til utviklingslandenes situasjon og til hva han med et nytt valørord kaller «kvalitative aspekter ved handelen». Disse er knyttet til miljø, matsikkerhet, helse, forbruker- og distriktshensyn samt ivaretakelse av kulturelt mangfold. Utenriksministeren burde ha drøftet nærmere hvordan slike «kvalitative aspekter», som han her nevnte, kan komme i sterk konflikt med frihandelen og u-landenes interesser. I så måte synes jeg ikke utenriksministerens redegjørelse la grunnlag for en god debatt i denne forsamling, men det var vel heller ikke meningen. En utenriksministers redegjørelse bør vel helst forhindre at det blir debatt. Det sier seg selv at dersom det enkelte land insisterer på mest mulig selvforsyning av mat, vil dette begrense handelen og hindre at land som har gode forutsetninger for å drive landbruk, får eksportert sine produkter. Dette er spesielt skadelig for fattige land som først og fremst er konkurransedyktige når det gjelder landbruksprodukter. Også strenge miljøkrav kan benyttes mer eller mindre som et middel til å hindre import fra fattigere land som kan produsere billig på grunn av bl.a. billig arbeidskraft. Det samme gjelder kravet til helse. Rike land har anledning til å stille langt større krav til helse enn fattige land som er nødt til å prioritere annerledes. Distriktspolitiske hensyn kan føre til begrensninger i importen og til subsidiering, slik at innenlandsk produksjon blir billigere enn importvarer. Distriktspolitiske hensyn kan føre til at land som er rike, f.eks. på grunn av oljeinntekter, kan subsidiere ned prisen på varer og tjenester i sine distrikter, slik at land som ikke har råd til å betale ut slik produksjonsstøtte, ikke får solgt sine produkter – noe som fører til at arbeidsledigheten der stiger. Også ivaretakelse av kulturelt mangfold er jo et luksusproblem og vil lett føre til subsidier som vil hindre import fra land som ikke har råd til dette. I det hele tatt synes jeg at denne debatten som det legges opp til fra norsk side, er en slags kulturimperialisme med svært alvorlige følger for de fattige land. Man skal liksom påtvinge dem en slags blanding av norsk sosialdemokrati på sitt beste deklaratoriske plan og norsk landbrukspolitikk og bygdekooperasjonens idealer, og selvfølgelig da norsk fagbevegelse. Dette skal utviklingslandene tvinges inn i, og resultatet blir jo selvfølgelig at de blir mindre konkurransedyktige. De har ikke gjennomgått en slik historisk utvikling og har selvfølgelig ikke forutsetninger for å prioritere på denne måten. Dette skal altså vi tvinge dem inn i, og bak disse kravene står interessegrupper i våre land som er ute etter å beskytte sine interesser og privilegier. For å betale seg ut av dette driver man en slags u-hjelp som i stor utstrekning er å slå om seg i blinde, fordi man her oppe i nord har veldig små forutsetninger for å sette inn penger slik at de gir rimelig god avkastning i kulturer og land som ligger oss så fjernt. Når det gjelder Norges situasjon, er fisk og olje av vital betydning. Olje er frihandelsvare og heldigvis for Norge. Når det gjelder fisk, er vi derimot meget interessert i lavere toll på bearbeidede produkter, ikke minst i EU. Vi bør derfor i forhandlingene gå sterkt inn for lavere toll på foredlet fisk, selv om vi møter motstand i EU. En slik holdning fra Norges side vil imidlertid miste troverdighet dersom vi opprettholder vår proteksjonistiske landbrukspolitikk ved hjelp av distriktspolitiske tiltak, produksjonssubsidier og høye tollsatser. Jeg vil bare presisere at jeg tror Norges fremtid som nasjon er langt mer knyttet til havet og fisk og fiskeforedling enn til landbruk. Landbruk er i lengden en tapt sak. Det tales for tiden om at Norge i årene som kommer vil være avhengig av å importere fremmedkulturell arbeidskraft for å makte fremtidige oppgaver, bl.a. i helsesektoren. Vi skal ha et slags fremmedkulturelt proletariat her i landet for å ta seg av de gamle. Det ville være langt bedre å frigjøre subsidierte arbeidsplasser i landbruket enn å importere fremmedkulturelle for å ta seg av våre lavlønnsyrker. Samtidig ville vi spare norske skattebetalere for enorme beløp, og vi ville kunne gi fattige land en håndsrekning. Norsk landbruk på sin side ville da bli tvunget til å konsentrere seg om områder hvor det er konkurransedyktig på grunn av kvalitet. Hittil har det vært en hovedoppgave for norsk landbruk å begrense eksporten, for hvis de eksporterer, har de jo tapt penger. Det er fullstendig bakvendt. Heretter burde det være en oppgave å øke eksporten, men uten subsidier. Men det krever en total omstilling i tenkemåten. Jeg ser at jeg har litt tid til overs, og da vil jeg bare komme med en bemerkning til det som ble sagt om å øke importkvoten når det gjelder kjøtt. Jeg vil bare si at jeg har undersøkt dette. Den kvoten som det faktisk er åpning for, blir ikke brukt, den blir ikke benyttet. Jeg har også spurt om hva det kan komme av. Jeg har fått til svar at det har lyktes norsk landbruk å la afrikansk kjøtt komme i slikt vanry at norske forbrukere ikke er villig til å kjøpe det. Hvis noen har en annen forklaring, er jeg interessert i å høre det. Men det kvantum som er tillatt importert fra et salgskontor i London, blir ikke kjøpt opp i Norge. Det tror jeg faktisk skyldes at landbruket har latt dette kjøttet komme i miskreditt.