Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-04-13:
Inndragning av utbytte er et viktig virkemiddel i kampen mot profittmotivert kriminalitet, og et særlig viktig virkemiddel mot organisert kriminalitet. La meg knytte noen generelle bemerkninger til dette forholdet før jeg går inn på enkelte forhold i saken. Regjeringen ser det som er saken i dag, i sammenheng med en sak som Stortinget skal få senere i vår, om ekstraordinære etterforskningsmetoder, og i sammenheng med det arbeid som er i gang med å se på spørsmålet om anonyme vitner. Det vi behandler i dag, er alvorlig kriminalitet, som også er bakteppet for organisert kriminalitet. Slik organisert kriminalitet er en hån og en trussel mot enhver rettsstat og mot ethvert sivilisert samfunn. Denne kriminaliteten bygger på at de kriminelle baserer seg på at det er umulig å få tak i dem og ved vanlige bevismetoder få tak på det de har gjort, og kunne føre rettslig oppgjør med dem. En sosial atferd som får slike følger, er utillatelig. Derfor er jeg glad for at komiteen så sterkt slutter seg til det forslaget som er fremmet fra Regjeringen om utvidet, ekstraordinær inndragning, som jeg nå skal gå inn på og kommentere. Det er jo slik at hvis lovbryteren kan regne med at han får beholde utbyttet av forbrytelsen selv om han skulle bli oppdaget, vil straff ikke ha en god nok avskrekkende virkning. Det er også svært uheldig om utbytte fra straffbare handlinger skal kunne finansiere nye straffbare handlinger. Uansett er det urimelig om forbrytelse skal kunne lønne seg. For å bruke representanten Krohn Devolds ord: Man snakker da ikke bare om en «skjermet næring », men om en ekstraordinært godt beskyttet næring. Og det er det all mulig grunn til å ta et oppgjør med, som både Regjeringens forslag og komiteens innstilling gjør. Praksis har vist at det er behov for å endre reglene om inndragning av utbytte. Utbytte bør inndras i flere saker og i større omfang enn i dag. Derfor er det lovforslaget som Stortinget behandler i dag, viktig. Lovforslaget kan tematisk inndeles i tre. For det første er det foreslått endringer i vilkårene for inndragning. I dag er det opp til rettens skjønn om inndragning skal foretas. Høyesterettspraksis har vært streng. Er et inndragningskrav tatt med i en straffesak, skal det mye til før Høyesterett frifinner for kravet hvis vilkårene er oppfylt. Men undersøkelser som Inndragningsutvalget har gjort, tyder på at de øvrige domstoler ikke har vært like strenge. Dessuten legger ikke påtalemyndigheten ned påstand om inndragning i alle saker hvor dette kunne synes naturlig. Da kan domstolen ikke foreta inndragning. Departementet har i proposisjonen foreslått at inndragningsreglene skal utformes i tråd med Høyesteretts praksis: Inndragning skal etter forslaget som hovedregel skje hvis vilkårene er oppfylt. Men det er foreslått en sikkerhetsventil for de tilfeller hvor inndragning vil være klart urimelig. Overfor en mindre gruppe kriminelle som har kriminalitet som leveveg, ja som godt beskyttet, skjermet leveveg – de av oss som leser fagtidsskrifter, kan av og til lese om mennesker som i sitt dødsbo, etter at de har levd på uførepensjon, etterlater seg betydelige verdier – kan man nå, uten å gå nærmere inn på tilfellene her fordi det ikke er rett, si at de omtalte reglene ikke vil være effektive nok. Departementet har derfor i tillegg foreslått en helt ny ordning, som er kalt utvidet inndragning. Ordningen tar sikte på dem som livnærer seg av kriminalitet, ja som av og til i noen sammenhenger opptrer nærmest som om de har universitetsutdannelse i kriminalitet, såpass utspekulert, såpass avansert er det på mange måter. I disse tilfellene er det slik at i forhold til gjeldende rett kreves det at påtalemyndigheten beviser hvilken straffbar handling utbyttet stammer fra. Selv om det er all mulig grunn til å tro at hele eller store deler av forbryterens formue stammer fra kriminelle handlinger, kan den ikke inndras hvis det ikke er bevist hvilke konkrete lovbrudd det dreier seg om. Det kan være vanskelig. Departementet har derfor foreslått unntak fra kravet til konkretisering i straffesaker hvor lovbryteren er dømt for alvorlig kriminalitet som kan gi betydelig vinning. I slike saker skal alle formuesgoder som tilhører lovbryteren, kunne inndras hvis han ikke sannsynliggjør at formuesgodene er ervervet på lovlig måte. For å unngå at inndragning blir vanskeliggjort fordi lovbryteren overdrar formuen til sine nærmeste, skal også verdien av formue som tilhører lovbryterens ektefelle eller samboer, kunne inndras hvis ikke lovbryteren sannsynliggjør at formuesgodene er ervervet på lovlig måte. Det er altså foreslått at bevisbyrden for hvorvidt formuen er lovlig ervervet, skal snus i de aktuelle sakene. I strafferetten ellers er det et hovedprinsipp at det er påtalemyndigheten som har bevisbyrden. Dette er et viktig prinsipp som fortsatt både bør og skal være en grunnstein i strafferetten. Derfor er det viktig for meg å understreke at det her ikke gjelder straff, men en strafferettslig reaksjon som ikke regnes som straff. I tillegg kommer at det vil være langt enklere for en lovbryter å sannsynliggjøre at formuen er lovlig ervervet enn å sannsynliggjøre at han ikke har begått en bestemt handling. Jeg vil også tilføye, som jeg har gjort tidligere i dette innlegget, at vi altså snur bevisbyrden som et ekstraordinært virkemiddel for å nå grupper av mennesker som enten kan representere bakteppet for organisert kriminalitet eller selv inngå i slik kriminalitet. Etter mitt syn er ikke risikoen for at lovlig ervervet formue blir inndratt så stor at ordningen er uforsvarlig. Jeg legger særlig vekt på de vilkårene som må være oppfylt før utvidet inndragning kan foretas: Påtalemyndigheten må uansett bevise at lovbryteren har begått en alvorlig straffbar handling som kan gi betydelig utbytte. Først når dette er gjort, blir bevisbyrden snudd. Og de fleste vil ikke ha alvorlig store problemer med å sannsynliggjøre lovlig erverv. Av særlig betydning er det at inntekt, arv og gaver og lotteri gevinster av en viss størrelse skal innberettes til skattemyndighetene. Den som ikke har gjort det, er selv årsak til de problemer som senere måtte oppstå i en inndragningssak. Forslaget til nye regler om utvidet inndragning er ikke i strid med verken Grunnloven, Den europeiske menneskerettighetskonvensjon eller FN-konvensjonen om sivile og politiske rettigheter. Departementet har også foreslått at det skal bli lettere å inndra hos lovbryterens nærmeste formuesgoder som lovbryteren har overdratt til dem. Men overfor denne gruppen er det ikke rimelig at bevisbyrden blir snudd. For at inndragningsreglene skal bli effektive å praktisere har departementet også foreslått en del prosessuelle endringer. Her vil jeg særlig framheve forslaget om at retten skal kunne idømme inndragning selv om det ikke er lagt ned påstand om det, og idømme inndragning i større utstrekning enn påstått. Retten bør kunne se alle strafferettslige reaksjoner i sammenheng, og ikke være avskåret fra å bruke noen av dem selv om påtalemyndigheten er av en annen oppfatning. Det gjelder ikke minst hvis ordningen skal være at inndragning som hovedregel skal foretas, slik departementet har foreslått. Effektive inndragningsregler er ikke tilstrekkelig alene. Etter å ha undersøkt inndragningspraksis konkluderte nemlig Inndragningsutvalget med at lovbrudd relativt sjelden ble etterforsket med sikte på inndragning, sett i forhold til antall saker om profittmotivert kriminalitet. Utvalget mente at årsaken bl.a. var tradisjon, manglende kapasitet og manglende kunnskap om inndragning. Forslaget til nye inndragningsregler, som jeg er glad for at komiteen har sluttet seg til, må derfor ses sammen med en rekke praktiske tiltak som er satt i verk etter at Inndragningsutvalget avgav sin utredning. Det er satt i gang tiltak for å forbedre kompetansen blant etterforskere og politijurister og for å motivere og bevisstgjøre politiet i arbeidet med inndragningssaker, det er opprettet stillinger som politirevisorer, og det er etablert en brukerstøtteordning ved Økokrim. Jeg ser de foreslåtte inndragningsreglene og de praktiske tiltakene som viktige grep i kampen mot økonomisk kriminalitet, og særlig den organiserte profittmotiverte kriminaliteten. Forslagene vil bli fulgt opp med en proposisjon om mer effektive etterforskningsmetoder, som Regjeringen vil fremme om kort tid og som jeg har omtalt tidligere i dette innlegget. I proposisjonen er det også gjort rede for en etterkontroll som har vært foretatt av straffebudene om miljøkriminalitet, § 152b, og om doping, § 162b. Hovedkonklusjonen er at det ikke er behov for ytterligere endringer i disse bestemmelsene. Men spørsmålet om kriminalisering av bruk av dopingmidler holdes åpent. Departementet vil i tråd med komiteens syn avvente handlingsplanen for antidopingarbeidet i Norge, som Kontaktutvalget for antidopingarbeid har fått i mandat å utarbeide før det tar endelig standpunkt. Departementet vil deretter gjøre rede for dette spørsmålet for Stortinget på en egnet måte. Til slutt vil jeg kort prøve å kommentere det hovedanliggendet som representanten Krohn Devold valgte å sette søkelyset på i sitt innlegg. Jeg må vel være forsiktig for ikke i fristil å gripe inn i politiets prioritering, men vil si følgende: Jeg skal nøye vurdere på hvilken måte jeg kan forholde meg til utfordringer som er gitt, for jeg ser hva representanten beskriver i sitt innlegg. Jeg skal også nøye vurdere hvordan jeg kan nærme meg det på en måte som er forsvarlig i forhold til den jobb som skal gjøres av politiet, og i forhold til det ansvar jeg har som justisminister. Men la meg kort kommentere at jeg har sans for representantens generelle logikk om at småkriminalitet ikke skal lønne seg og slett ikke bli skjermet næring. Det er også i den sammenheng at politiet i sitt arbeid de senere år har prioritert kamp mot vinningsforbrytelser, og man kan i en del av våre byer, bl.a. i Oslo, heldigvis nå se resultatet av dette. Det skyldes bl.a. at man har konsentrert innsatsen mot gjengangerne – enten de nå er fem eller ti «på topp », eller hvordan man nå skal betegne det – og på den måten fått virkning. Og jeg skjønner også handlemåten på den måten at det vel ikke er noe som opprører folk mer – ved siden av grov vold – enn det å oppleve at hjemmet deres er knust i småbiter, og at noen har endevendt alt mens man selv var borte. Jeg skjønner at det er denne analogien, denne tankerekken, representanten anvender når hun stiller meg dette spørsmålet om forbrukere som opplever den svindel som hun beskriver. Jeg lover å ta det med meg, og finne ut hvordan jeg kan nærme meg spørsmålet på en mest mulig forsvarlig måte.