Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-15:
Jeg vil takke utenriksministeren for en fyldig og god redegjørelse. Den viser at utenrikspolitikken har gått i rett retning på mange områder under denne regjeringa. Vi har en utenriksminister med en tydelig stemme som tør å gå i front der andre er ulne, og som tør å ta standpunkt som ikke er diktert av USA, f.eks. i Palestina-spørsmålet. Vi har en utenriksminister som sier klart fra: «I for lang tid har det vært overdreven tro på hva militærmakt kan utrette(...) Et tungt militært fokus kan bli selvforsterkende ved at løsningene på nye utfordringer altfor raskt vurderes i et militært perspektiv. Katastrofen i Irak bærer bud om dette.» (...) Opposisjonen, og særlig fremskrittspartileder Siv Jensen, sier at SV lider nederlag på nederlag i utenrikspolitikken. Det er simpelthen ikke sant. Vi har trukket oss ut av Irak og operasjon Enduring Freedom, med sin terrorbekjempelse som mandat. Norge vil bygge opp under den skjøre prosessen i Palestina. Norge sender ikke styrker til offensiv krigføring i Sør-Afghanistan. Norge har i internasjonale fora gått i front for å få til en helhetlig strategi med vektlegging av sivil oppbygging, av skoler, helsetjenester, veger og vannforsyning, av nasjonsbygging, av politiske prosesser der afghanerne sjøl skal eie sin egen utvikling, og vi har fått gehør for det. Norge har trukket noen viktige krav mot de fattigste landa i GATS-forhandlingene. Denne regjeringa inspirerer dem som står i de viktige kampene for rettferdighet i sør. På den store globaliseringskonferansen i Oslo i høst sa flere representanter for bevegelsene i sør akkurat det. SV-ere er utålmodige på de fattiges og de undertryktes vegne. Så det betyr ikke at vi er i mål, men at retninga er snudd, og retninga er rett. Jeg vil først kommentere vedtaket om å sende soldater til Kabul. Det finnes ingen militære løsninger i Afghanistan. Det er ingen tvil om at SV er imot å sende flere soldater, sjøl om det bare er for seks måneder, og dermed øke det militære bidraget i Afghanistan. Flere soldater er ikke svaret på Afghanistans utfordringer. Vi mener at Norges bidrag til utvikling av landet må være å forsterke ytterligere det sivile, humanitære og politiske sporet, men vi erkjenner at det er flertall både i Regjeringa og i Stortinget for å sende flere soldater. Når vi har akseptert vedtaket, er det fordi vi har fått gjennomslag for at det ikke skal sendes styrker til offensive oppdrag i Sør-Afghanistan i 2007, og at det ikke skal sendes ytterligere soldater til Afghanistan i år. Det er ingen tvil om at Regjeringa har gitt garantier om at sånn skal det være. Det har utenriksministeren sagt. Det har statsministeren sagt. Og det er meddelt til NATO. Dette er svært viktig for oss. Krigføringa i sør har ført til at folk har fått det verre, ikke bedre. I stedet for å ha ført krig mot sult og fattigdom, har det overordna til nå vært krigen mot terroristene. «Utlendingene kom hit og sa de ville hjelpe fattigfolket og forbedre den økonomiske situasjonen. Men de har bare brukt penger på militæroperasjoner. De fattige er fattigere enn under Taliban.» Dette sier en tidligere kommandant i en internasjonal rapport. Dette er opplagt en del av forklaringa på at Taliban og andre opprørsstyrker er blitt styrket, forklaringa på stadige angrep, på uro og usikkerhet. For hver bombe som faller, for hver innbygger som blir såret eller drept, øker oppslutninga om Taliban. Derfor er det så viktig at strategien i sør blir diskutert og vurdert på nytt. Den diskusjonen mener jeg også at opposisjonen burde ha tatt, og ikke minst tatt inn over seg den historiske lærdommen at Afghanistan er et stolt land, et land som ikke vil la seg okkupere, et land som vender seg mot dem som oppfattes som okkupanter. Det har britene lært, det har Sovjet lært, og den bitre lærdommen vil også NATO få dersom ikke strategien i sør legges vesentlig om. Skal styrkene i Kabul ha noen mening, må det være for å bygge et større rom for politiske prosesser. Det er et spor som må forsterkes. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren sa akkurat det, og jeg siterer: «Forsoningsarbeidet er en slik sentral politisk prosess. Vi legger avgjørende vekt på forsoningsoppgaven som den afghanske regjeringen står overfor.» Og jeg vil føye til: Det må bety dialog også med Taliban-krefter, slik at den pashtunske landsbybefolkninga føler seg representert, for uten dialog med alle grupperinger, uten bånd mellom institusjonene i Kabul og de mer tradisjonelle maktstrukturene blir det ikke fred i Afghanistan. Det tjener verden på, men det aller, aller viktigste: Det tjener den afghanske befolkninga på. Vi må øke – og øker – det sivile og humanitære bidraget til Afghanistan, men vi må samtidig kreve en alvorlig innsats mot korrupsjon fra Karzai-regjeringas side. Korrupte maktmenn som tenker mer på egen økonomisk vinning enn på utvikling for befolkninga, er dessverre representert i regjeringa. Og ikke minst er politiet korrupt. Derfor er de så viktige de bidragene vi gir, til kapasitetsbygging, til nasjonsbygging, som er å styrke rettsapparatet og politiet, som er basisen i en rettsstat som folk kan ha tillit til, videre til prosjekt for å styrke kompetansen i lokal forvaltning, bidrag til å styrke FNs rolle som internasjonal samordner, og ikke minst til å styrke kvinnenes rolle og stilling. Da er samarbeid med f.eks. kvinnekomiteer viktig. Dette er 1325-oppgaver, «Kvinner, fred og sikkerhet», satt i system. Kvinnenes ressurser må mobiliseres. Kvinnenes situasjon er fremdeles svært alarmerende, og må bedres. Utenriksministeren sa i redegjørelsen at det er et sammenhengende belte av relaterte enkeltkonflikter fra Afghanistan, gjennom Midtøsten og til Det afrikanske horn. Jeg vil stoppe i Midtøsten. Mange Midtøsten-kjennere har advart mot den vestlige boikotten av Hamas, at den ville føre til borgerkrig og forverrede forhold for palestinerne. De samme Midtøsten-kjennerne roser Norges konstruktive rolle når vi nå gir støtte til den palestinske regjeringsavtalen. Det er helt rett som utenriksministeren sa i redegjørelsen, at Hamas gjennom avtalen i Mekka uten reservasjon har forpliktet seg til de avtaler som PLO har inngått med Israel på vegne av det palestinske folket. Vegen må åpnes for normale politiske og økonomiske forbindelser med de palestinske sjølstyremyndighetene, inkludert Hamas, når regjeringa kommer på plass. Det er klart. Norge har muligheten til å tale med en sjølstendig stemme og en klar stemme fordi vi ikke er medlemmer av EU, og utenriksministeren har brukt denne muligheten, også til å være klar overfor Israel. For det er jo et problem at Vesten har vært klar på kravene overfor de okkuperte palestinerne, men har latt Israel komme unna med det når de har brutt de samme legitime kravene gjennom okkupasjon, bosetting, bygging av muren og vold og undertrykking av den palestinske befolkninga. Det er mange fellesnevnere for konfliktområdene. En av dem er USAs rolle. USAs militærmakt er større enn noen gang, og de truer til stadighet med å bruke denne militærmakten i kampen mot terror. USAs alenegang har gjort verden farligere, særlig når den kombineres med brudd på krigens folkerett, som på Guantanamo og i Abu Ghraib. Dette har ført til en katastrofe i Irak og til flere terrorister, ikke færre. Vi får håpe at USA lærer, og dialogen med Nord-Korea, som har ført til en gledelig avtale, kan være eksempelet på at USA har lært. Det er et klart flertall i Representantenes hus og i det amerikanske folket mot alenegangen. Det kan gi håp. Og apropos nedrustning, Norge er en pådriver i arbeidet for nedrustning og ikke-spredning og for en internasjonal avtale for et forbud mot klaseammunisjon. Kjernefysisk nedrustning er nå like viktig som da vi gikk i tog mot atomopprustninga på 1980-tallet. Den gang førte den mobiliseringa til avtaler om nedrustning. Utenriksministeren viser til arbeidet mot landminer når det nå skal arbeides for et forbud mot klasevåpen. Det er mulig å få til dette forbudet, og særlig når vi har sterke og utålmodige frivillige organisasjoner på vår side. Til slutt: Klimautfordringene er et av de viktigste spørsmålene i vår tid, også i utenrikspolitikken. Norge må som et rikt og lite land leve opp til klimaforpliktelsene. Jeg er glad for den sterke understrekinga av det i redegjørelsen. Det betyr at vi må gjøre jobben heime og ute. Det handler om å arbeide lokalt og globalt, og vi har mulighetene til å gå foran som det landet vi er. Den muligheten må vi bruke, ikke minst fordi det er de fattigste som må betale den største prisen for at den rike delen av verden, inklusiv Norge, har sluppet ut sin kvote av CO2 og vel så det.