Michael Tetzschner (Høyre), 2015-11-16:
Det foregående innlegget fra representanten Andersen tvinger frem et umiddelbart spørsmål: Kommer SV til å stemme for eller mot lovproposisjonen i dag? Jeg forsto det slik på Andersens innlegg – det var også det som gjorde at jeg meldte meg på debatten – på partileder og representant Lysbakken, og kanskje også i samme retning på representanten Toskedal, at man forutsatte å kunne ha en reell ny diskusjon på torsdag. Det er ikke en opsjon. Det som vil foreligge på torsdag, er nøyaktig den ordlyden som Stortinget vedtar i dag. Stemmer man ikke for den ved annen gangs behandling eller man har anmerkninger, går den altså til en tredje gangs behandling i plenum. Så jeg må spørre representanten Andersen om hva SVs posisjon er her, for det er klart at hvis de stemmer for loven, er det greit, da er de med på det, og hvis ikke så vil disse verbale forbeholdene ikke ha noen betydning. Det er altså ikke en à la carte-meny man kan forsyne seg helt fritt fra. Jeg hører også – det er også et inntrykk fra debatten – at Arbeiderpartiet har anklaget regjeringen for manglende forutseenhet når det gjelder tilstrømmingen over Storskog. Det synes jeg er et ganske påfallende standpunkt tatt i betraktning Arbeiderpartiets eget bidrag for å drive opp det man kaller en «pull»-faktor, det vil si at man sender signaler til utlandet om at et land er spesielt beredvillig til å ta imot asylstrømmer. Hvis man går inn på Arbeiderpartiets hjemmeside – som for øvrig heller ikke er oppdatert til de senere begivenheter – vil man fortsatt se at Arbeiderpartiets fremste initiativ i hele vårsesjonen var å tilføre landet 10 000 syriske flyktninger. Jeg kunne også tenke meg, siden jeg ser Arbeiderpartiets gruppeleder er her i salen, å høre hvordan han mener det vedtaket står seg. Jeg vil også si noe om Norges posisjon i dette. Norge er altså part i en rekke avtaler som skal sikre enkeltmennesket rettigheter, uansett hvilken situasjon de er i, og vi skal også bidra til internasjonal etterlevelse av dette. Flyktningkonvensjonen er en av disse. Det betyr likevel ikke at dette er et tema som dermed er fritatt fra nasjonal lovgivning. Et lands demokratiske institusjoner kan bestemme utformingen av løsningene, og vi har også nasjonal råderett til å avveie asylretten mot konkurrerende grunnleggende hensyn, som må avveies i samme plan. Jeg vil si at det foreliggende forslag gir noen av svarene, i mer restriktiv retning, som svarer på vårt behov for å utøve nasjonal suverenitet, og som ledd i å få kontroll over – iallfall minske – innstrømmingen over våre grenser. Noen punkter må gjentas i debatten, særlig etter å ha hørt en del innlegg i dag, for å få en realistisk forståelse av at Stortinget har en handlefrihet som ikke er så begrenset som bl.a. foregående taler var inne på. Jeg vil nevne som det første og viktigste at flyktning- og asylretten ikke kan påberopes som et generelt krav om innvandring til et annet land. Retten til asyl er en individuell rettighet som ikke kan utnyttes kollektivt av en gruppe eller et befolkningsutsnitt, og som heller ikke kan fremmes som et gruppekrav. Den kan altså bare begrunnes og innvilges individuelt. Den andre misforståelsen er at EØS- og EU-stater prinsipielt har mindre rett til grensekontroll enn andre stater. Kontroll over et definert territorium er jo nettopp kjennetegnet på statlig suverenitet og innebærer i sin kjerne også suveren kontroll over grensepasseringer. De europeiske avtalene på EU-plan, EØS-plan og Schengen tar alle utgangspunkt i dette grunnprinsippet. Dette kommer til uttrykk i Schengen-avtalen ved at det er det enkelte land som har retten til under henvisning å forebygge fare eller hensyn til egen sikkerhet ved å gjøre unntak fra normalordningen om fri bevegelse mellom avtalelandene. I tillegg er det helt avgjørende for den avtalte interne reisefriheten mellom Schengen-landene at den ytre grensen ivaretas. Her står vi altså i den situasjon at hele Schengen-samarbeidet også hviler på at den enkelte nasjonalstat hevder sin suverenitet, ikke bare ut fra et nasjonalt anliggende, men ut fra det ansvaret man har påtatt seg overfor de andre signatarmaktene i Schengen. Jeg minner også om at vår egen utlendingslov – siden vi har vært inne på utlendingsretten her i dag – § 14 og ikke minst § 17 om bortvisning nettopp bygger på dette prinsippet. Det siste momentet jeg vil nevne før denne debatten klinger ut, er at flyktningretten gir rett til umiddelbar beskyttelse i første sikre land. Asylstatusen vil dermed normalt ha gått tapt ved videre reise til andre sikre land. Det er en misforståelse å tro at de sikre land bare er i EØS-/EU-området – det er sikre land også utenfor dette. Norge vil for de færreste være første ankomstland og kan innrette sin asylpolitikk deretter. I så fall er det ikke oppfyllelse av internasjonale plikter, men oppfyllelse av det som er en omforent politikk i denne sal som er drivkraften, og da får man jo også fremstille den nasjonale handlefrihet som noe større enn enkelte har gitt uttrykk for i dag, for det er også Stortinget som utøver, på vegne av landet, en suverenitet gjennom regjeringen og ansvarlig departement.