Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2007-12-12:
Det er med et visst smil om munnen jeg lytter til representanten Gjuls lovprising av barnehagene. Det høres ut som om det er Arbeiderpartiet som har brettet opp ermene, satt i gang barnehageutbyggingen og satt i gang denne reformen. Og så er historien helt annerledes. Vi trenger vel ikke å minne representanten Gjul om at det var et Dokument nr. 8-forslag fra SV og Fremskrittspartiet som var utgangspunktet og starten for det store barnehageforliket. De av oss som faktisk har fulgt denne prosessen helt fra 2002, trenger vel heller ikke å bli minnet om hvem det var som måtte files på plass. Jeg tror neppe at Arbeiderpartiet kunne ha stått på denne talerstolen i dag og skrytt av den massive barnehageutbyggingen og maksprisen trinn 2 – som vi var blitt lovet for lenge siden, men som fremdeles ikke er på plass – hvis det ikke hadde vært for nettopp Fremskrittspartiet og SVs Dokument nr. 8-forslag og alt det arbeidet som ligger bak. Og den forrige regjeringen startet den prosessen. Så jeg synes nærmest det grenser til frekkhet å komme og ta æren for det hele. Fremskrittspartiets familiepolitikk er tuftet på flere pilarer, som til sammen vil gi betydelige samfunnsgevinster, både på kort og på lang sikt. Vi tror at en trygg og forankret familie vil gi trygge barn. Men vi tror også nok på familien til at vi ønsker å gi den reell valgfrihet og råderett på flere områder, enten det gjelder bruk av barnehage eller kontantstøtte, likestilling ved fordeling av fødselspermisjon, valg av barnehage, osv. osv. Men det aller viktigste er foreldrenes rolle i forholdet til sine barn. Uansett hvor mye regjeringspartiene ønsker det, sier det eller vil det, kan aldri det offentlige erstatte verken den tilhørigheten barn har til sine foreldre, eller den omsorg og kjærlighet de aller fleste foreldre gir sine barn. Derfor er det med en viss bekymring Fremskrittspartiet registrerer at regjeringspartiene ikke engang er kritiske til å ha små barn i barnehage. Vi hørte til og med representanten Gjul si at det var bra for barn fra null til tre år å være i barnehage, og at leseferdighetene til barn som begynte tidlig i barnehage, var langt bedre enn hos barn som ikke hadde begynt i barnehage før de var tre år. Hvis representanten Gjul hadde sett på den forskningen som pågår i USA, nettopp i tilknytning til barn som blir plassert i barnehage fra de er så små, og deres konsentrasjonsevne, er jeg sikker på at hun ville ha vært litt mer kritisk. Jeg synes det er bekymringsfullt at regjeringspartiene ikke finner det nødvendig å forske på de utfordringene. Vi hadde en debatt i forrige uke om likebehandling av private og offentlige barnehager. Vi ble da forsikret av statsråden om at det ikke ville bli noen dreining av barnehagetilbudet mot flere offentlige og færre private barnehager. Det var bra og absolutt nødvendig for en presset sektor å få den forsikringen. For Fremskrittspartiet er dette viktig. Fremskrittspartiet mener at man gjennom likebehandling av offentlige og private barnehageplasser sikres en utvikling av både kvalitet og kvantitet innenfor sektoren. Med reell likebehandling vil alle barnehager ha motivasjon til å begrense sine kostnader, samtidig som man fokuserer på kvalitet. Og kvalitet er viktig, for fokuserer man på det, blir barnehagen et sted å være hvor det er nok kompetanse til å gi barnet utviklingsmuligheter. Selv om vi ønsker å gi barn trygge og gode oppvekstvilkår, er det dessverre slik at mange familier oppløses. Det setter særlig barna i en sårbar og vanskelig situasjon. Altfor mange fortvilte foreldre, særlig fedre, har kontaktet meg, enten via telefon eller på mail, og spurt om råd når det gjelder samvær. Altfor mange barn får ikke ha samvær med begge foreldrene sine, fordi den ene parten boikotter samværsretten. Dette er fryktelig trist. Hva slags voksenmodeller får barna da, når de ikke engang får lov til å snakke med eller treffe den andre av sine foreldre? Jeg håper inderlig at statsråden vil se litt på denne problemstillingen, hvor hevn og bitterhet rammer barna så til de grader at det faktisk kan sette spor resten av livet. Det er barna det handler om, og det er ikke uten grunn at dette er en av de viktigste paragrafene i FNs barnekonvensjon. Så skal jeg gjøre noe som man kanskje ikke er vant til fra min side – jeg skal skryte av Regjeringen. Det er ikke ofte Fremskrittspartiet gjør det. Men nå kan jeg gjøre det, og det gjelder barnevernet. Endelig, endelig har man skjønt at det er viktigst å hjelpe barnet der det er, og at det å plassere barn i institusjon ikke er den beste løsningen. Fremskrittspartiet har lenge, i mange år, pekt på at hvis det kommunale barnevernet hadde kommet tidlig inn med hjelp i hjemmet, hadde mange skjebner vært unngått. Mange tidligere barnehjemsbarn sier nettopp at barnevernet kom for sent inn. Nå vet ikke jeg hva som er motivene for Regjeringen til å dreie fra institusjonsplasser til hjelp i hjem og til fosterhjem. Kanskje ser man at dette på sikt ikke bare gir et bedre tilbud, men at det også får økonomiske konsekvenser. For Fremskrittspartiet har ikke økonomi vært noen faktor i dette spørsmålet, men barnet og dets beste. For oss helliger målet midlet, selv om det også her er noe vei å gå, for det ligger noen forutsetninger i bunnen. Vi kan ikke bygge ned institusjonsplasser før vi har et skikkelig og forsvarlig tilbud som erstatter institusjonsplassene. Det er Fremskrittspartiet helt innforstått med, både når det gjelder hjemmetilbud, og når det gjelder antall fosterhjem. Skal vi i større grad avvikle institusjonsplassene, burde vi ha hatt et annet tilsyn enn det fylkesmannen fører i dag, for det betyr at kommunene i større grad får ansvar for barnet, enten i hjemmet eller i fosterhjemmet. Dermed bør vi opprette et uavhengig barnevernstilsyn – dette er ikke noen nye toner fra oss, men desto viktigere blir det når vi gjør det på denne måten – som kan føre tilsyn, og hvor også de som føler at de blir utsatt for overgrep av det offentlige, kan henvende seg, og hvor tilsynet har et ansvar for å følge dette opp. Også innenfor barnevernsfeltet har jeg daglig telefoner om behov for hjelp. Jeg kan selvsagt ikke hjelpe alle, men det er åpenbart et behov for hjelp, både fra foreldre og fra barn. Derfor er Fremskrittspartiet sikker på at dette tilsynet hadde vært et tilbud som hadde avhjulpet både sinne hos dem det gjelder, og frustrasjoner hos dem som behandler disse sakene. Så en annen ting som gjelder tilbudet innenfor barnevernssektoren. Heldigvis kom endelig enslige asylsøkerbarn inn under barnevernet. Det er veldig bra at man har opprettet dette spesielle tiltaket. Men det gjelder bare dem som er under 15 år. For meg framstår dette som rart. Nå så jeg i Aftenposten i dag at det visstnok skal settes i gang strakstiltak. Dessverre har jeg ikke fått tid til å lese artikkelen, for jeg har måttet forberede meg her, så jeg får holde innlegget mitt som om jeg ikke har sett det. Lov om barnevernstjenester gjelder alle barn til fylte 18 år, og da framstår det rart at man har valgt å gi et tilbud til enslige asylsøkere under 15 år. Det betyr i realiteten en diskriminering av en gruppe barn mellom 15 og 18 år, kanskje de mest sårbare av dem alle, for det er nok gjerne i grupper enslige asylsøkerbarn vi finner barna som har vært utsatt for både menneskehandel og seksuell utnyttelse. Disse ungdommene trenger kanskje aller mest behandling og god omsorg. Derfor håper jeg inderlig at statsråden snarest også gir et tilbud til disse ungdommene, i tråd med de forslag som ligger i den NGOU-en som er utarbeidet av Barneombudet og en rekke frivillige organisasjoner. NGOU-en er en rapport som jeg håper det kommer flere av, for den gav oss alle en tankevekker. Så har vi merket oss at Regjeringen flytter rundt på storbymidlene, eller på midlene til barne- og ungdomstiltak i større bysamfunn. Dette bekymrer Fremskrittspartiet. Intensjonen med disse midlene var å kunne gi et tilbud til de ungdommene som stod utenfor organiserte aktiviteter. Dessverre ser det ut som om Regjeringen finner det riktig å oppfordre alle til å delta i organiserte aktiviteter, selv om vi vet at mange barn og unge, og da kanskje spesielt i større bysamfunn, ikke finner seg til rette i disse aktivitetene. Fremskrittspartiet vil understreke viktigheten av ikke å støte disse barna ut i det store mørket, men sikre at også de uorganiserte får et tilbud. Så til likestilling. Det er Fremskrittspartiets syn at offentlige bevilgninger til likestillingsformål skal avvikles. Vi mener dagens offentlige arbeid mot diskriminering og for likestilling føres på feil grunnlag. Det finnes ikke rimelig at noen skal ha krav på spesielle tiltak og særlig beskyttelse av lov og/eller ombud, kun basert på kjønn, rase eller seksuelle preferanser. Vi tar avstand fra at det offentlige skal bruke store ressurser på å ivareta friske, voksne, intelligente og, i mange tilfeller, svært velutdannede menneskers rettigheter. Vi har full tiltro til menneskets egen evne til å klare seg selv. Vi har tiltro til at kvinner og menn kjenner sine behov og rettigheter, og tiltro til at de selv kan ivareta disse gjennom generelt lovverk som gjelder alle i landet. All annen tankegang er etter vårt syn en krenkelse av det enkelte individs integritet og evne til å ta beslutninger. At det er mange partier i denne sal som ønsker å videreføre gårsdagens likestillingspolitikk, bekreftes ikke minst ved at mange fortsatt har en ufravikelig tro på kjønnskvotering. Vi mener at når noen har fått et arbeid eller en posisjon på grunn av sitt kjønn og ikke på grunn av sine kvalifikasjoner, er dette en nedvurdering av mennesket. Innenfor våre områder ligger også forbrukerpolitikken. Det er ikke fritt for at dette emnet er noe underprioritert i denne sal. Dette får nok vi på Stortinget, men også Regjeringen ta kritikk for. Når vi sammenligner oss med de andre nordiske landene, og for så vidt også resten av Europa, er jeg ikke i tvil om at Norge kommer dårligst ut når det gjelder forbrukerpolitikk. Fremskrittspartiet mener at det offentlige har en viktig oppgave, ikke minst ved å ta et ansvar for forbrukersaker, et ansvar for å sikre at forbrukernes rettigheter ivaretas, og for at forbrukerne har organer å henvende seg til når det gjelder spørsmål. Likevel vil jeg hevde at forbrukerne i resten av Europa i mye større grad enn i Norge er seg bevisst sin egen rolle og sine egne rettigheter, ønsker og krav. Jeg vil derfor utfordre statsråden på om vi i det hele tatt har noen gjennomtenkt forbrukerpolitikk i Norge. Jeg kunne sagt mye mer, men jeg synes i grunnen jeg har sagt nok. Derfor avslutter jeg med å henvise til våre forslag og varsle at vil stemme imot budsjettinnstillingen.