trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-02:
Dette er et nytt eksempel på at Fremskrittspartiet ønsker å møte en vanskelig problemstilling med enkle løsninger. Dessverre er virkelighetens verden slik at en må gå mer nyansert til verks enn det representanten Simonsen gav uttrykk for i sitt innlegg. Det vil måtte være slik at det utøves skjønn. Og når Arbeiderpartiet i sitt opplegg for å begrunne unntak sier at når tredjeperson blir skadelidende, kan identifisering være aktuelt, og når allmennhetens interesser tilsier det, kan identifisering være aktuelt. Hvem skal da utøve et slikt skjønn? Det må den enkelte redaktør gjøre. Og da er en tilbake i det spenningsfeltet som en lever med i dag, hvor en ser at redaksjonene i høyest grad tar dette på alvor, og hvor en ser at det er færre saker enn på mange år som blir brakt inn for Pressens Faglige Utvalg som går på klager fra folk som mener at de er urettmessig identifisert. Så min konklusjon er at det naturlige ville være å trekke dette forslaget fordi det vil bli uthulet gjennom de unntaksbestemmelsene som det her åpnes for. Det vil bringe situasjonen tilbake der vi er i dag, der det utøves skjønn, ikke av politiet eller politikerne, men av den enkelte redaktør. Simonsen krydrer sine innlegg med enkelteksempler, og han har også vært inne på en sak fra Trøndelag som endte med identifisering i avisen av en av hans partifeller. Det oppsiktsvekkende der er at det fra partiet selv, med navns nevnelse, ble sendt ut en pressemelding som begrunnet hvorfor denne personen ikke lenger var å finne i visse funksjoner. Så kunne en altså komme i den situasjon at Fremskrittspartiet hadde lov å bringe dette til torgs, men ikke media, som skulle forklare det som hadde foregått.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-02:
Representanten Thoresen har i sitt innlegg en god begrunnelse for at det trengs en debatt om spørsmål som ligger i det spenningsfeltet vi her berører, spenningsfeltet mellom ytringsfrihet på den ene siden og personvern på den andre. Når Ytringsfrihetskommisjonen legger fram sin innstilling senere i år, er det et oppspill til en bred debatt om disse spørsmålene. Og den er helt nødvendig, for det som har vært tilfellet de siste årene, er at ytringsfriheten på en rekke områder er blitt begrenset bit for bit, bl.a. gjennom vedtak gjort i denne sal. I sum har dette bidratt til at vi har fått en betydelig innsnevring av ytringsfriheten på viktige områder. Representanten Thoresen påpeker at det som gis i dag, er viktige premisser som må tas med når forslaget skal vurderes. Representanten Simonsen sa at han tenker seg at uavhengige, objektive personer skal vurdere når hensynet til tredjeperson skulle tilsi identifisering, når hensynet til allmennhetens interesser skulle tilsi identifisering og når hensynet til politiets etterforskning skulle tilsi identifisering. Dette skal altså vurderes av en forsamling av uavhengige objektive personer, en slags domstol, må en anta. Det ville være av interesse, når representanten Thoresen vektlegger at premissene i debatten her skal tillegges vekt i det videre arbeidet, å høre om Arbeiderpartiet også ser for seg en slik merkverdig konstruksjon, hvor en flytter sted for hvor vurderingene skal foretas, fra redaktørenes kontorer og til en forsamling av uavhengige, objektive personer. La dette være sagt, slik at det er understreket også fra Venstres side. Når medieovergrep finner sted, og de finner sted, så er det meget nødvendig at det tas et oppgjør med dette. Det skjer også i pressens egne organer, og jeg føler meg helt overbevist om at det å få en dom av sine egne på et faglig sterkt fundert grunnlag svir mye mer enn de fleste andre reaksjonsformer en kan tenke seg.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-02-02:
Jeg velger å tolke SVs leder, Kristin Halvorsen, slik at hun mener det kan dokumenteres at det er eksempler på at mediene har identifisert personer på en måte som har gjort stor skade, og som ikke burde ha funnet sted. Det er jeg enig i. Når hun sier at «alle» aviser har som drivkraft – for det sa hun – å framstille saker som disse slik at en tjener penger på dem og øker opplaget, er det uttrykk for en holdning overfor mediene som er altfor unyansert. Det er også slik at bare en håndfull medier er avhengig av løssalg. Alle medier foretar slike avveininger når de skal drøfte om de skal identifisere en ordfører, en lensmann, en næringslivstopp. I de fleste tilfeller gjør de det ikke, nettopp fordi det er en bevissthet og en standard rundt disse spørsmålene.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Jeg tror det er riktig, som representanten Karin Andersen sa til slutt, at her skal en være forsiktig med å påstå at noen tar ofrene mer på alvor enn andre. Det tror jeg en skal være forsiktig med, i det hele tatt tror jeg en skal være forsiktig i denne debatten. Representanten for Kristelig Folkeparti snakket om det fornuftige standpunkt i denne saken. Jeg tror det er flere fornuftige resonnementer i denne saken. Det er på den ene side hensynet til mennesker som uskyldig blir hengt ut i offentlighet, og som ikke nødvendigvis er i den ressurssituasjon at det alminnelige beskyttelsesapparat vi har, f.eks. injurielovgivningen eller annet, er tilstrekkelig. Men det er også hensynet til at pressen på våre alles vegne skal være oppsøkende i forhold til den alminnelige virkelighet i det norske samfunn. Dette er etter mitt beste skjønn to meget både fornuftige og aktverdige resonnementslinjer. Norge er ikke alene om å ha en slik debatt. Tvert om går den meget intenst i ganske mange av de land vi oppfatter som demokratiske, og som er basert på pressefrihet. Det er altså ulik lovgivning og ulik praksis i flere av disse landene. La oss et øyeblikk være litt ærbødige overfor den problemstillingen. Representanten Astrid Marie Nistad har nå på Arbeiderpartiets vegne gitt noen premisser for dette lovforslaget, bl.a. hvilke intensjoner som ligger i det. Det eksisterer fra Arbeiderpartiets side ikke noen innvendinger mot at Regjeringen ikke legger fram for Odelstinget noe konkret lovforslag før en også har sett sluttresultatet av den såkalte Ytringsfrihetskommisjonens arbeid. I det ligger selvfølgelig også implisitt at de synspunkter som der framkommer, må vurderes i forhold til det foreliggende forslag. Ut fra en slik tankegang tror jeg at får forslagsstillerne selv få ta standpunkt til om man vil trekke forslaget eller eventuelt oversende det. Men jeg tror for min del at forslaget med de premissene som er gitt og den debatt vi har nå, er det beste grunnlaget for å se hvordan den endelige lovparagrafen skal utformes på dette området. Jeg ser ikke bort fra at vi kan fortjene en fortsatt debatt om dette i det norske samfunn, fordi det er så mange viktige og grunnleggende trekk ved dette som vi alle heller bør ta mer innover oss, enn å si at det soleklare standpunkt her og nå i denne saken er det eneste fornuftige standpunkt.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
SV kommer ikke til å støtte det forslaget som Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har lagt fram. Men jeg har behov for å ta ordet, for jeg syns at noe av høysangen når det gjelder pressefriheten, går over alle støvelskaft. Jeg er faktisk enig med Jan Simonsen i noe av det han var inne på i sitt innlegg, nemlig: Hva er drivkraften bak å smøre ut enkeltpersoner? Det er selvfølgelig opplagstall og penger. Det er en kamp som alle aviser og de fleste TV-medier fører hver eneste dag, og som gjør at hensynet til noen enkeltpersoner går fløyten. Nå må vi tenke etter, vi som er vant til å være i mediene i noen sammenhenger, og som kan gå et helt døgn – i hvert fall kan jeg – og irritere fletta av oss fordi vi er feilsitert, fordi et oppslag fikk feil vinkling eller et eller annet. Tenk hva som skjer i forhold til enkeltpersoner som ikke har vært omtalt i avisen siden fødselsannonsen, når hele deres privatliv og deres omgivelser invaderes. Gamle bestemor kan bli intervjuet, naboene kan bli intervjuet – all omtalen av dem føles som et sjokk, tror jeg, som en voldsom invadering. Derom skal det ikke være noen tvil. Så er spørsmålet: Hva kan man gjøre for å sørge for større respekt for enkeltpersoner som kommer i den type situasjoner? Her tror jeg følelsen av overtramp, eller det som oppleves som overgrep, i størst grad gjelder for folk som aldri har vært i nærheten av medier før. Er dette noe man kan lovfeste et forbud mot, eller er det sånn at vi til syvende og sist er avhengig av pressens egen etiske standard? Vi tror det siste. Men her er det mange dilemmaer. Det er f.eks. sånn at omfanget med hensyn til å smøre ut personene ikke har noen grenser, mens dementiene alltid er fryktelig små. Det står ikke i noe forhold til hverandre. Kanskje burde man vurdere om det skal være et visst forhold mellom den måten en person er omtalt på, før og etter. Hvis det er penger som er drivkraften bak at enkelte uskyldige smøres ut, tror jeg størrelsen på erstatningene er det som er det mest effektive virkemidlet – motsatt vei, for det er der det smeller. Her bør vi gi et meget klart signal, at når det gjelder den slags invadering av enkeltpersoner, skal erstatningsbeløpene være mye høyere enn i dag – selv om vi nå faktisk har noen eksempler på at de er blitt ganske høye – for jeg tror det er det som svir. Det siste forslaget er det som Karin Andersen var inne på: Hvordan kan man sørge for at pressen selv har en høy etisk standard på dette? Det tror vi kunne være at man lovfester redaktørplakaten for å understreke det ansvaret som faktisk fins. Jeg tror det er veldig viktig å få debatten over i dette sporet: Hva er det som virker i forhold til å hindre at enkeltpersoner føler seg både invadert, trakassert og voldtatt – mange opplever det som et sjokk – når de feilaktig omtales i pressen. Jeg mener at en del personer som kanskje til syvende og sist er skyldige i noe av det som står, heller ikke skal være fritt vilt og smøres ut på en sånn måte at det er lov til nærmest å skrive alt og invadere enkeltpersoner.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-02:
Jeg syns egentlig at representanten Godal beskrev verden kanskje litt mer dramatisk enn jeg ville ha gjort, men på en slik måte at det virkelig understreker hva slags egeninteresse det norske folk har i at det ikke utvikler seg fattigdom og nød verken i Russland eller noe annet sted, mens det altså er en verden med større forskjeller og mer nød andre steder, og vi sitter og holder på vårt og tror at det kan vi gjøre. Bare vi ikke deler med noen, kan vi sitte her i slottet vårt. Det går ikke! Dette kan rett og slett ikke løses på noe som helst tidspunkt bare med kontroll i forhold til den norske grense. Det har noe å gjøre med hva slags verden som utvikler seg. Det er i vår egeninteresse at det voldsomme fallet i levestandard som russerne har opplevd, ikke får utvikle seg videre, og at den turbokapitalismen som nå gjør at pensjonister og andre lever ganske tøffe liv, ikke får utvikle seg videre. Så til debattens tema: Er dette et stort problem for Norge? Er det slik at det fortjener mange timers debatt i Stortinget og kloke hjerners intense leting etter nye forslag om hvordan kontrollen kan effektiviseres? Jeg tror ikke det, og jeg tror dette er et av de dilemmaene som vi faktisk må leve med. For det første tror jeg at omfanget av antallet som tidligere har vært asylsøkere og som oppholder seg i Norge på ulovlig grunnlag, handler om at Norge har en veldig streng asylpolitikk. Det syns jeg både Høyre, Fremskrittspartiet og alle andre skulle si, for det er mange som tror at vi er mye mer liberale i Norge enn det vi er, og dermed har man også helt falske forhåpninger om hva slags muligheter man har for å få opphold. For det andre tror jeg rett og slett ikke det er slik at kjennetegnet er f.eks. falske reisedokumenter. Vi kan ikke bruke det som et kjennetegn på om det er en ekte eller en falsk asylsøker, for det er på den måten folk uansett kan komme seg ut av et land hvor de er under forfølgelse, og til et annet land. Dette er vanskelige spørsmål. Så fins det selvsagt et marked for menneskesmugling – big business og kriminelle står for det. Det er også riktig. Men det er rett og slett spørsmål om hvor langt en skal gå i kontroll og pengebruk for å hindre at de få personene som kommer til Norge på det grunnlaget, får opphold her. Når jeg hører historier om hvordan åtte politimenn har fulgt to asylsøkere halve verden rundt, tror jeg rett og slett det er dårlig ressursbruk. Jeg tror det hadde vært effektivt å innføre en tidsbegrensning, slik Venstre og vi i SV tidligere har diskutert, nemlig at etter et visst antall år får folk opphold i Norge, ikke på asylgrunnlag – for det er jo de færreste som oppnår asyl i Norge – men opphold på humanitært grunnlag, og så får de jammen(Presidenten klubber) begynne å yte noe til det norske samfunnet på et mye tidligere tidspunkt enn det som til nå har skjedd i dette landet. (Presidenten klubber)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Eg viser fyrst til den gode, prinsipielle vurderinga som representanten Hernæs innleidde sitt hovudinnlegg med, som viste til dei vanskelege avvegingane som ligg føre i denne saka. Den sette eg pris på. Derfor er utgangspunktet at vi ser felles på det som eit alvorleg problem, og at vi skal gjere mest mogleg for å minske problemet. Der er interpellanten og Regjeringa heilt klart på linje. Så til dei sakene som representanten Hernæs no synest at han ikkje hadde fått godt nok svar på. Eg sa at alle som søkjer asyl, har krav på behandling. Ja, dei har det. Det er opplagt at sjølv utan reisedokument har ein krav på ei rettferdig behandling. Det var òg representanten Hernæs inne på i sitt hovudinnlegg. Det går ikkje an å lage enkle løysingar på det problemet, og det er det som gjer det vanskeleg. Så seier representanten Hernæs at vi må konsentrere oss om dei vi veit om, ikkje dei vi ikkje veit om. Ja, men så er òg denne gruppa ganske forskjellig. For det er heilt opplagt at dersom vi ikkje klarar å få det landet dei kjem frå, til å ta imot dei, sjølv om vi har identifisert dei, har vi eit problem. Då er det ikkje berre å setje dei om bord på eit skip eller i eit fly, slik som representanten Hernæs seier. Men dette arbeider vi med, og vi er einige om at vi ikkje skal avvise moglegheitene for å hjelpe i eige land. Det gjer vi òg i stor grad, og eg har nemnt eksempel på det. Men samstundes vil Regjeringa åtvare mot at vi på ein måte begynner å handle med regjeringane om å ta tilbake. Då er vi inne på eit prinsipielt sett ganske forkasteleg spor. Men derimot å leggje til rette for at dei som reiser heim, får moglegheit til utkome, eventuelt utdanning og liknande, det kan vere spennande perspektiv som Regjeringa ikkje avviser. Det er sørgjeleg at ein del av dei som på ein måte ikkje gjer det som dei er forplikta til, å reise ut av landet, kostar ein god del, men samstundes er det òg ganske mange av dei som er her ulovleg, som ikkje kostar noko, så ein kan ikkje berre summere opp den delen. Men sjølvsagt er det feil at dei som er her utan lov, på ein måte skal bruke av våre felles midlar, som kunne vore brukte til noko anna. Eg håpar likevel at vi kan ha ein debatt om dette her som er likså nyansert som innleiinga til representanten Hernæs var.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Eg har nokre kommentarar på slutten av debatten, fyrst eit par svar til representanten Hagen. Kvifor er det forkasteleg å forhandle med regjeringar? Jo, det må ikkje verte slik at det skal vere eit forhandlingsspørsmål om eit land aksepterer å ta imot sine eigne borgarar, så lenge identiteten kan fastslåast – då må det vere ei plikt. At vi likevel går inn i konstruktive opplegg for å leggje til rette for dei som flyttar heim, er ei anna sak, men det må ikkje bli slik at det på ein måte kan drivast «blackmail» når det gjeld å ta attende dei som er identifiserte som borgarar av eit land. Det trur eg at representanten Hagen og eg er einige om. Så til sosialhjelp og spørsmåla kring det. Det kan vere fleire grunnar til at somme ikkje vert sende ut, som at eit land ikkje vil ta imot dei, at det er uvisse om dei kan vende heim akkurat no – eg gav ein del grunnar der det på ein måte er paradoksalt, men likevel naturleg at dei ikkje blir sende heim igjen sjølv om det ligg føre eit endeleg vedtak om det – og då må dei sjølvsagt få livsopphald mens dei er her. Dei som prøver å lure seg unna, vil kome i ein annan situasjon. Når det gjeld kyrkjeasyl, er det ikkje rett slik som det vart sagt av representanten Kleppe, at Regjeringa og fleirtalet i Stortinget på ein måte har gjeve dei den øvste ankefunksjonen. Eg sa i mitt innlegg at det ikkje var ein juridisk faktor, men at ein såg på kyrkja som eit heilagt rom, som ein ikkje skal gripe inn i forhold til, om ikkje kyrkjelyden sjølv ber om det. Det er mange som har snakka om «virkelighetens verden», og det er heilt klart at vi skal vere i «virkelighetens verden». Men når representanen Godal skildrar det slik at når ein på feil grunnlag får vere hos oss, er det 199 som ikkje får hjelp, så er det ikkje så direkte samanhengar. Og eg må seie at eg skulle ynskje at viljen til å yte bistand, viljen til å slåss for meir overføringar til den tredje verda, faktisk kom i dei debattane som dreidde seg om bistand, og ikkje fyrst og fremst i debattar om innvandring. Er dette eit stort problem for Noreg, har enkelte spurt. Ja, det er klart at det er eit problem i opinionen. Det at nokon på ein måte kan «surfe», er heilt opplagt eit problem i forhold til folks oppfatning av innvandring og av asylsøkjarar generelt. Difor skal vi ta problemstillinga som Hernæs tek opp, på alvor, men vi skal vere nøkterne i debatten.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Jeg sa at i forbindelse med denne fondsordningen og meldingen til Stortinget i forhold til den vil også nivået på den eksisterende ordningen bli vurdert. Når det gjelder besøksforbudet, der vi blir bedt om å skaffe oversikt, minner jeg om hvor nye disse tiltakene er. Jeg er enig i at vi trenger en oversikt, og vi trenger også oversikt over de andre tingene i forhold til domstolene, men når en ser på hvor kort tid siden det er at dette ble vedtatt og tatt i bruk, er det klart at en må la det fungere en stund før en får en evaluering. Og jeg nevnte de evalueringene som var på gang. – Så det er ingen uenighet mellom Regjeringen og representanten Tømmerås om at en trenger å skaffe seg oversikt. Og er det enkelte av domstolene som ikke har begynt å bruke besøksforbud, er det klart det er grunn til å etterlyse det. Dette er et arbeid som helt klart vil bli gjort. Jeg vil videre gjøre oppmerksom på at det er opprettet en arbeidsgruppe som skal utrede om det bør settes i gang et prosjekt for å prøve ut megling som et frivillig tilbud i tillegg til straff også i mer alvorlige voldssaker enn det som det til i dag har vært meglet om i konfliktrådene, ut fra den gode erfaringen en har. Så litt om voldsalarm for trusselutsatte personer. Justisdepartementet gjennomfører et forsøksprosjekt, der personer som er utsatt for trusler om grov vold, kan få hjemmealarm. Den kan brukes til varsling til politiet i truende situasjoner. Prosjektet kom i stand i et samarbeid mellom Barne- og familiedepartementet, Sosial- og helsedepartementet og Justisdepartementet. Justisdepartementet har nå ansvaret for gjennomføringen av prosjektet. Vurdering av behov og tildeling skjer gjennom det lokale politi. Ordningen skal ha en lav inngangsterskel, slik at det ikke nødvendigvis er påkrevd med anmeldelse for å kunne få tildelt alarm. I dag er det over 160 alarmer i aktiv bruk, og nærmere 350 har eller har hatt voldsalarm. 90 pst. av dem som har fått tildelt alarm, er kvinner. Prosjektet går fram til 1. januar 2000 og vil bli evaluert av Politihøgskolens forskningsavdeling. På grunnlag av evalueringen vil departementet ta avgjørelse om hvorvidt ordningen skal videreføres, og hvorledes det skal skje. Erfaringer så langt tyder på at dette er et rimelig og godt forebyggende tiltak som øker tryggheten for trusselutsatte, og som reduserer bruk av vold overfor innehaver som er utsatt for trusler. I samsvar med justiskomiteens intensjoner har undervisningen ved Politihøgskolen blitt styrket når det gjelder etterforskning av seksuelle overgrep, særskilt mot barn. Etterutdanningen ved skolen er også styrket. Det gjennomføres regionale ukeskurs i slik etterforskning. Dessuten er det utarbeidet og gjennomført treukerskurs som fordypningsutdanning i temaet. Ved Kriminalpolitisentralen er det opparbeidet en særskilt spisskompetanse i etterforskning av seksuelle overgrepssaker. Kripos har i den sammenheng også bistandsoppgaver overfor andre politidistrikter.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-02-02:
Eg tillét meg å bruke uttrykket «kort tid siden». Det er opplagt ei stund sidan vedtaka vart gjorde, men eg held akkurat no på å gjere ferdig ei evaluering i ei anna sak, nemleg Reform 94, som vart vedteken i 1992-93, så sett i verk, så evaluert, og vi kjem tilbake. Så eg trur vi er i god rute i forhold til det vanlege, men eg er veldig einig med representanten Tømmerås i at det er nødvendig for Regjeringa å halde saka varm, sjølv om eg er noko tvilande til om det er god kriminalpolitikk å «piske» dei som skal arbeide vidare med saka. Der vil eg nok kanskje seie at eg er litt meir human enn interpellanten. Men eg er glad for at representanten Tømmerås har teke dette opp på ein særdeles skikkeleg måte, slik at vi kan arbeide vidare. Det er ein ting eg vil nemne som òg representanten Tømmerås var oppteken av, nemleg dommaravhør. I forhold til dei etterlysingane som representanten Tømmerås hadde, har Regjeringa i oktober vedteke ei ny forskrift om dommaravhør og observasjon. Eg må få kome inn på den handlingsplanen som òg representanten Marthinsen nemnde. Der er vi i gang, og den 15. februar er det ein stor konferanse der temaet vert teke opp på eit breitt grunnlag med deltaking frå ei rekkje kvinneorganisasjonar, krisesenter, valdsoffermottak, politi, påtalemakt, forskingsmiljø og mange andre. Denne handlingsplanen mot vald som rammar kvinner i privatsfæren, skal vi ha ferdig før sommaren. Eg takkar representanten Hernæs for gode ord og for han syntest vi var i god gang med å gjennomføre det Stortinget har vedteke. Når det gjeld forslaget frå representanten Tømmerås, er det jo Stortinget sjølv som bestemmer korleis det vil handsame dette. Eg kan iallfall seie at Regjeringa er innstilt på å melde tilbake til Stortinget korleis dei forskjellige tiltaka som vart vedtekne i 1994, er sette i gang. Ei rekkje evalueringar er sette i gang for å sjå korleis det går. Vi er òg innstilte på å setje i gang evalueringar på dei områda der ein ikkje er i gang enno, som representanten Tømmerås har påpeikt her i dag, og på eigna måte kome tilbake til Stortinget med informasjon om både korleis det er sett i gang og kva verknader vi ser av tiltaka. Eg vonar at vi på den måten imøtekjem det som er Stortingets ønske.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Etter å ha hørt interpellantens innlegg, skjønner jeg at Høyre allerede har startet sin valgkamp. Jeg er likevel overrasket over at de nå prøver å konkurrere med Fremskrittspartiet om å være best i klassen på dette området, for mitt stalltips for den konkurransen er at Høyre har altfor lange og seriøse røtter til å slå Fremskrittspartiet i forenkling og populisme på dette området. Jeg blir ganske overrasket når en Høyre-mann på den måten slår rundt seg med lettvinte regnskap og insinuerer at alle som er i landet etter avslag på søknad om oppholdstillatelse, er her fordi de ønsker å være uærlige, og at de tar seg en rett på tvers av vårt lovverk. Det hadde jeg håpet at dette stortinget skulle vært spart for. Interpellanten hadde kun i fokus at disse menneskene er her fordi de selv trenerer hjemreisen, og han brukte uttrykk som at de «tiltvinger seg adgang til landet». Interpellanten glemmer, tydeligvis mot bedre vitende, at mange er her fordi det er reelle hindringer i veien for hjemreise. Det kan være at norske myndigheter anser at det for tiden er for urolig i hjemlandet for en trygg hjemreise, og da må det alltid være en skjønnsvurdering som ligger til grunn, hvor vi bør utvise varsomhet. Det kan være at hjemlandet nekter å ta imot vedkommende, og da trenger vi større aktivitet fra norske myndigheter for å få det til. En jobb gjøres allerede, men her kan nok aktiviteten være enda større for å klare å få til avtaler og få returnert folk. Når det gjelder identitetspørsmålene, ligger det – som statsråden viste til – en odelstingsproposisjon i justiskomiteen nå, hvor det foreslås å stramme inn den enkeltes plikt til å bidra til å avdekke riktig identitet. Men uansett vil det alltid være noen som er midlertidig i landet fordi vi av reelle grunner for tiden ikke kan returnere dem. Og da må vi sørge for at de gjør noe fornuftig mens de er her. Vi hadde for en tid tilbake en lovendring som åpnet for at de kunne få en midlertidig arbeidstillatelse mens de er her, men det har vist seg at den fungerer dårlig i praksis. I praksis tar det altfor lang tid før en slik arbeidstillatelse blir gitt, slik at det er få som får noen nytte av det. Når det gjelder forslagene, ser Arbeiderpartiet på det som foreslås i forslag nr. 1, som en farlig vei å gå. Jeg går ut fra at det er omgjøringsbegjæringer man ønsker begrensninger i, og det kan være farlig, for det kan være at det blir først seinere i prosessen at man får dokumenter i handa som kan være avgjørende for utfallet av saken. Da bør man heller satse på å sende dem ut mens de venter på vedtaket, for det er ikke så interessant for folk å søke hvis de ikke har noen reell grunn til å gjøre det.(Presidenten klubber.) De to andre forslagene får jeg komme tilbake til enten i stemmeforklaring eller i senere innlegg. (Presidenten klubber.)
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Ja.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Ikke noe ville være mer gledelig enn om det er slik at denne proposisjonen er fulgt opp i sterkere grad enn hva det kan se ut til i hverdagen. Men jeg setter fortsatt spørsmålstegn ved om det virkelig er slik at den er fulgt opp i den grad den burde ha vært, ikke minst ut fra hvordan ofrene selv opplever det. Jeg skal ta noen punkter. Når det gjelder besøksforbudet, sa statsråden at man ikke hadde en oversikt over bruken av det. Ja, da vil jeg svare: Se og skaff det! For i den grad media har fokusert på dette området, viser det seg altså at det er veldig stor forskjell i bruken av det mellom politidistriktene. Jeg tror ikke det er tilfeldig at f.eks. Moss politidistrikt har brukt det i stor grad, og at påtalemyndigheten ved det kammeret ledes av en kvinne. Jeg tror heller ikke det er sånn at man har så stor bruk for besøksforbudet f.eks. i Moss, men ikke i nabobyene i Østfold. Her tror jeg det dreier seg om viljen til å bruke det. Og det praksis altså viser, er at når det blir brukt, er det også veldig effektfullt. Jeg vil anbefale departementet å skaffe seg oversikten, og hvis det er sånn at det stemmer at det i noen politidistrikter ikke er brukt i det hele tatt, bør man gjøre noe med det i forhold til informasjonen om virkemidlet. Når det gjelder erstatning, er det gledelig å høre at man nå kommer tilbake til Stortinget med forslag i forbindelse med voldsofferfondet. Men hva med den ordinære erstatningen som blir fastsatt under straffesaken, som ble berørt i odelstingsproposisjonen, hvor en enstemmig komite pekte på at her må nivået opp, fordi det er skammelig lavt i Norge i forhold til alle andre land og i forhold til utviklingen ellers i erstatningsretten. Der synes det ikke som om det har skjedd noen ting. Nå skjønte jeg at statsråden ikke ble ferdig med å gå gjennom sin «liste», så jeg venter i spenning på hans neste innlegg om de gjenstående punktene, for jeg er også veldig interessert i å høre hvilken oversikt man har over hvordan domstolene har tatt til etterretning det som ble vedtatt i forbindelse med proposisjonen både når det gjelder utvisning av tiltalte under rettssaken, når det gjelder bruken av bistandsadvokatordningen og en framtidig gjennomgang av denne ordningen fra departementet og ikke minst når det gjelder dommeravhør, hvordan den nye ordningen fungerer, om det samarbeidet som skulle finne sted mellom domstol, politi, helsevesen og skole, finner sted.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Det var godt å høre så mange gode innlegg fra alle partier – unntatt Fremskrittspartiet, som Venstres representant også nevnte – og å høre at enigheten er så stor i denne salen blant alle seriøse partier om at offerets stilling må styrkes. Jeg skal bare ta en lynvisitt innom Høyres representant, Hernæs, som framstilte det som om det å hjelpe offeret og det å hindre at kriminalitet oppstår, var to motsetninger. Det er jo det omvendte som er tilfellet. Det å hjelpe offeret, det å trygge og styrke offerets situasjon, vil nettopp kunne hindre at ny kriminalitet oppstår. Det vil nemlig kunne medføre at flere tør å anmelde saken, og at flere voldsmenn blir stanset etter den første voldshandlingen deres, slik at de ikke går videre på den veien. På den måten ville vi ikke minst lettere kunne komme hjemmevolden til livs, som Karita Bekkemellem Orheim også tok opp. Dette er selvfølgelig en del av en samlet offensiv mot volden, som må kjøres på mange fronter, og Høyre-representantenes private forslag kommer vi tilbake til senere. Statsråden viste til at endringene i den omtalte proposisjonen ble gjort for kort tid siden, men da vil jeg si at alt er relativt. Lovendringene ble vedtatt våren 1994. Nå begynner det snart å bli varmere i været, og da er det altså fem år siden. Jeg er klar over at det tar tid å få gjennomført lovendringer og tiltak i praksis. Men det er viktig å holde saken varm. Vi trenger pådrivere for å få praksis i tråd med lovgiverens ønske. Særlig er det viktig når en skal gjennomføre reformer på områder som det ikke er knyttet stor status til. Dette er et sånt område, fordi ofrene er i en situasjon som gjør at de ikke roper høyt og krever det ene og det andre, sånn som andre grupper i samfunnet gjør. Kriminalitetsofrene har veldig ofte nok med å takle livet og komme seg videre. Da er det selvfølgelig regjeringens spesielle ansvar, som den utøvende makt, å sørge for å holde saken varm og piske de instanser som skal gjennomføre det Stortinget har vedtatt. Vi ser så altfor ofte at når vi kommer til korsveier, er det andre hensyn enn hensynet til offeret som blir vektlagt. Derfor foreslår vi altså i dag en melding eller en annen egnet måte, som statsråden selv kan finne fram til, som kan samle alle disse løse trådene som vi har diskutert her i dag, og andre som vi ikke har rukket å være innom, i en gjennomgang som ser rettssamfunnet og hjelpeapparatet fra kriminalitetsofferets side. Det er godt at diverse evalueringer er i gang, og de må fortsette. Og vi må gå videre, samle tiltakene, sette søkelyset på kriminalitetsofferet, foreta evalueringer og komme med ytterligere forslag.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Når det gjelder forslag nr. 1, vil jeg anbefale Arbeiderpartiets representanter å stemme mot det. Som jeg var inne på i debatten, frykter vi at det vil avskjære avgjørende dokumenter. Når det gjelder forslag nr. 2, håper jeg at forslagsstilleren vil kunne gjøre det om til et oversendelsesforslag, fordi det er vanskelig å realitetsbehandle denne type forslag over bordet, og vi vet i dag at DNA-testing forekommer i noen tilfeller. Det er mulig at denne ordningen skal utvides, men det må vi i tilfelle få en grundigere vurdering av. Forslag nr. 3 anbefaler jeg også Arbeiderpartiets representanter å stemme mot. Vi mener at det er en farlig vei å gå inn på, der en fort kan komme i strid med internasjonale konvensjoner.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Fungerende justisminister hadde særlig i sitt siste innlegg sterke lovnader om at han ville følge opp forslaget. Han gikk til og med lenger og sa at han ville evaluere områder og punkter som jeg tok opp i min interpellasjon, og komme tilbake til Stortinget og melde om resultater og komme med forslag på egnet måte. Jeg stoler derfor på at statsråden dermed har forpliktet også justisministeren til det, og at man vil komme tilbake til Stortinget, og jeg trekker da forslaget.
Ingvald Godal (Høyre), 1999-02-02:
«Virkelighetens verden» er dessverre prega av stadig større grad av naud og elende. Afrika – både nord og sør for Sahara – søkk stadig lenger ned i kaos, i Midausten er det som det alltid har vore, i delar av Asia like eins, og no ser me at òg forholda i Russland begynner å bli svært vanskelege for mange, og Balkan er framleis Balkan. For alle dei som bur i desse områda, framstår Europa som Gosen – himmelrikets forgard, om ikkje sjølve himmelriket. Å koma seg dit løyser alle problem som dei slit med. Difor har det sjølvsagt oppstått eit enormt press for å koma frå denne ringen av elende og til Europa. Alle moglege middel blir bruka. Å smugle menneske har vorte ein stor internasjonal business av det kriminelle slaget. Innanriksministeren i Bulgaria sa i ei orientering til ein internasjonal delegasjon for ikkje lenge sidan at menneskesmuglinga og all den kriminaliteten som fylgde med den, no er det alvorlegaste trugsmålet mot Bulgarias stabilitet. Trafikken går frå Midausten og Nord-Afrika via Bulgaria til Europa. Her sit me og vil gjerne hjelpe, men ressursane våre er avgrensa. Og den grunnleggande føresetnaden for at det skal vera meiningsfylt å hjelpe, blir å syte for at dei ressursane me kan bruke til dette, verkeleg kjem så mange som mogleg av dei som treng det mest, til gode. I den grad me lèt oss lure av sjarlatanar og av smarte folk som kjem seg hit på meir eller mindre falske premissar, misbrukar me pengane, og dei går til folk som eigentleg ikkje treng dei. Dette er vårt fundamentale problem, og all naiviteten frå norsk side i denne samanhengen gjer at ressursane blir feilplasserte. Under konflikten i Bosnia rekna Kommunaldepartementet ut at me kunne hjelpe 176 i nærområde der nede for det det kosta å ta ein til Noreg. Eg trur trygt me kan rekne at ein kan hjelpe 200 personar i Afrika for det det kostar å ta ein hit. Det vil seia at for kvar person ein tek til Noreg, er det 199 der nede som ikkje får hjelp i det heile tatt. Dersom den eine då er ein sjarlatan, er altså det heile totalt misforstått. Den store oppgåva for oss blir difor å vera veldig kritiske og omhyggelege i denne situasjonen med dette enorme presset, slik at dei ressursane me kan bruke, verkeleg kjem dei til gode som treng det mest. I denne samanhengen synest eg at dei forslaga som interpellanten har lagt fram, er veldig gode. DNA-testen er jo innførd i Danmark, nettopp for å skilja sjarlatanar frå dei som verkeleg treng hjelp. Eg vil difor åtvara alle dei som nærmar seg denne problematikken, med å seia at det er veldig bra med eit varmt hjarte, men i denne samanhengen er det òg høgst nødvendig med ein kald hjerne.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-02-02:
La meg først takke foregående taler for å ha kommet med en glitrende forklaring på at det i visse sammenhenger innenfor dette politiske området er korrekt å karakterisere de tre regjeringspartiene som grenseløst naive. Han sa også at det en og annen gang kanskje er noen som ikke har dekning for egentlig å få asyl. Det er jo faktisk hovedregelen. Bare 2-3 pst. av dem som har kommet til Norge og søkt om asyl, og som har fått asyl, har tilfredsstilt kravene som ligger i Genèvekonvensjonen. Så det er faktisk ikke en og annen gang, det er den meget store majoriteten. Der har naiviteten altså ingen grenser. Så sa statsråden at man ikke måtte handle med regjeringer i forbindelse med returnering av asylsøkere som har fått endelig avslag, fordi det ville være forkastelig. Jeg skulle ønske statsråden kunne si hvorfor. Hvorfor i all verden kan ikke vi når det gjelder de landene som vi eventuelt gir u-hjelp og bistand til og har samkvem med, ta opp på regjeringsnivå at de som en motytelse mot det vi yter, tar imot nettopp dem som har fått endelig avslag og etter norske myndigheters vurdering er av vedkommende lands nasjonalitet? Jeg skulle ønske å få vite hvorfor det er forkastelig. Danmark har jo inngått avtale med Somalia. Vi burde gjøre det samme, som vi har sagt tidligere. Hvorfor skal sosiallovgivningen vår være slik, som statsråden for så vidt også bekrefter, at de som oppholder seg ulovlig i Norge, som har kjent identitet og kjent bosted, mottar sosialhjelp? Jeg tror ikke det norske folk egentlig skjønner hvorfor vi skal gi sosialhjelp til folk som har plikt til å reise ut av landet. Det skulle vært artig å få svar på det. Jeg la merke til noe i helgen, som forbauset meg. Det var en russisk familie som ble hentet ut av kirkeasyl, i samsvar med det statsråden har sagt – i hvert fall tror jeg statsråden sa det. Fordi menigheten ikke ønsket at vedkommende familie skulle være der, ble den hentet ut av en kirke etter anmodning av menigheten. To dager etterpå får vi beskjed om at de er i en ny kirke. Hvorfor i all verden ble de ikke satt på et fly etter at politiet hadde hentet dem, og hvorfor var de ikke under politiets oppsyn inntil de ble utsendt? Her må det være en svikt fra politiets side. Det skulle vært interessant å få vite det. Så har Ane Sofie Tømmerås sagt at Høyre liksom tar opp konkurransen med Fremskrittspartiet. I så fall går det på at de begynner å kopiere våre synspunkter, og det synes vi er glitrende. Det er ikke noe vi er ulykkelig for, vi synes det er veldig fint. Men jeg konstaterer at det i tilfelle er representantene Hernæs og Godal som gjør det. Jeg legger merke til at nestleder Lønning ikke er til stede, og han står som kjent for en helt annen politikk enn den de to nevnte herrer har fremført i denne debatten.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 1999-02-02:
Verden går framover når det gjelder diskusjonen om de viktige spørsmålene vedrørende norsk innvandringspolitikk. Hvis vi tar et lite tilbakeblikk på utviklingen og ser hva som har skjedd fra slutten av 1980-tallet og fram til nå, er det en dramatisk endring. Ja, endringen er så dramatisk at til og med Høyre har tort å komme med et par initiativ når det gjelder den diskusjonen og debatten vi har om masseinnvandring til Norge. Hvis en ser på folketallet i Norge, som er 4,4 millioner, og ser på mottaket vi har av personer som får opphold på humanitært grunnlag, som kommer inn og får innvilget politisk asyl, er det er liten andel, men når vi ser på familiegjenforeninger og det regelverket vi har på det området, blir antallet stort i forhold til folketallet. I kjølvannet av den diskusjonen og den innvandringspolitikken som norske myndigheter og flertallet i denne salen har ført, har vi også sett en dramatisk utvikling med hensyn til den økte kriminaliteten som mange av dem som har kommet inn til landet vårt, står for – de som i utgangspunktet ikke skulle vært her, men som av dumsnille politikere og regjeringer har fått lov å bli her på feil grunnlag ut fra de kravene vi i Fremskrittspartiet vil stille. Vi er enig i at vi ifølge Genèvekonvensjonen av 1951 har en forpliktelse til å ta imot reelle flyktninger og asylsøkere som trenger beskyttelse og hjelp. Men fordi vi ser både i asylmottak og andre steder at mange av dem som har kommet inn, står for kriminelle handlinger, har vi fremmet forslag for Stortinget om at vi i hvert fall må være føre var. Vi må ta et initiativ som gjør at vi ikke sender ut signaler til alle verdens hjørner om at de som kommer til Norge, er sikret opphold, ja i et paradis som de fleste ikke kan drømme om, fordi systemet og rettsreglene i Norge er slik at en kan anke i det uendelige, som også representanten Stang var inne på i sitt innlegg. Og når stortingsflertallet rett før jul også åpnet muligheten for at kirkene igjen skulle bli den øverste ankeinstansen etter at en hadde anket til Justisdepartementet, ja, så blir dette tragikomisk. Det blir tragikomisk fordi vi med den innvandringspolitikken vi har, og med de mange som har kommet til landet vårt, kan risikere at også moskeene blir et fristed for asylanter. Og når det gjelder oppfinnsomheten for å tjene penger, enten det er menneskesmugling, narkotika eller annet, kan dette bli en lukrativ næring for dem som driver innenfor dette feltet. Så alt i alt er vi glad for at i hvert fall et par av representantene i Høyre nå har kommet et steg videre i denne diskusjonen, og har kommet med en erkjennelse av at alle de skjellsordene de har brukt mot Fremskrittspartiet de siste 15-20 årene, har falt på steingrunn.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Voldens usynlige ofre – slik har enkelte beskrevet situasjonen for voldsofre. Til tross for at det har skjedd forbedringer og det nå i flere år har vært i gang et arbeid for å styrke hjelpen og støtten til ofre for vold og kriminalitet, bør vi nok innrømme at vi fortsatt er langt fra målet. Fortsatt kan kanskje beskrivelsen fra 1988 – i mandatet for det utvalget som skulle utrede fornærmedes stilling i straffesaker – være dekkende, at fornærmede i mange tilfelle er overlatt til seg selv. Kampen mot voldskriminalitet skal ha vår største oppmerksomhet, både for å forebygge slike handlinger og for å stille voldsutøverne til ansvar og gi reaksjoner fra samfunnets side. Men oppmerksomheten har lett for å stanse der. Vi er blitt minnet om dette i det siste, i alvorlige voldshandlinger hvor barn og unge har vært involvert. Voldshandlingen og voldsutøveren kommer i sentrum. I glimt får vi innblikk i ofrenes frykt og utrygghet som volden har skapt, vi ser unge som ikke tør stille som vitner, og på den annen side, ofre for sedelighetsovergrep som ikke når fram i rettssystemet, ja som faktisk blir frarådet å gjennomføre en rettssak. Voldsofre er utsatt for både fysiske og psykiske skader og belastninger. Jeg skal ikke her gruppere ofre med hensyn til voldstype; blind gatevold, sedelighetsforbrytelser eller hjemmevold. Det finnes likheter, men også store forskjeller i støttebehov. Det viktige er å poengtere nødvendigheten av oppfølging av enkeltmennesker som er utsatt for voldshandlinger, at vi må ha et hjelpeapparat som kan bistå og støtte og veilede videre ved behov. Bistand kan være alt fra umiddelbar hjelp ved fysiske og psykiske skader, oppfølging i rettsapparatet og erstatningsmuligheter. Som på mange andre områder vil det her være nødvendig med et samarbeid mellom ulike etater og instanser, bl.a. politi, rettsvesen, sosial- og helseetat. Behandlingen av Ot. prp. nr. 33 for 1993-94 i 1994 styrket den rettsmessige stillingen til fornærmede i straffesaker. I tillegg har Regjeringen i budsjettproposisjonen for 1999 beskrevet en rekke ulike prosjekter og enkelttiltak som delvis utprøves og delvis er etablert permanent for å ivareta kriminalitetsofrenes rettigheter. Det er nå nødvendig å systematisere kunnskapen, samle erfaringene fra prøvevirksomheten og oppsummere virkningene av tidligere endringer. Vi trenger altså en samlet gjennomgang og drøfting av en felles innsats og føringer for det videre arbeid i forhold til voldsofferet. Det foreliggende forslag fra Arbeiderpartiet om en redegjørelse i en melding eller på annen egnet måte er fremmet av hensyn til alle enkeltmennesker som blir utsatt for voldshandlinger og fortsatt føler at de er overlatt til seg selv.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-02-02:
Interpellanten tar opp et svært viktig tema. Det er urovekkende at det i stadig sterkere grad gripes til vold for å løse konflikter mennesker imellom. Det gjelder enten det er konflikter som oppstår mellom fremmede, eller konflikter som oppstår i hjemmet. Jeg synes vi i langt sterkere grad må begynne å se på årsakene til den økende voldsproblematikken. Jeg tror at representanten Hernæs, noe som også representanten Andersen var inne på, ser litt for enkelt på det når han sier at det kun er resultatene av den kriminalitetspolitikken man har ført de siste årene, som er årsaken til denne utviklingen. Det tror jeg faktisk ikke representanten Hernæs mener, hvis han får tenkt seg litt om. Men det blir vel vesentlige endringer i voldsproblematikken nå som Høyre og Fremskrittspartiet har fått en så sterk hånd på rattet i norsk politikk, og er sterkt medvirkende til det statsbudsjettet vi har, og de vi vil få i de kommende årene. Bak den enkelte voldsepisoden gjemmer det seg et offer. Den som blir offer for blind og usynlig vold, får dessverre altfor ofte livet snudd opp ned. Jeg synes det er grunn til å spørre om vi som samfunn gjør nok for offeret etter at vedkommende har blitt utsatt for blind vold. Jeg håper at forslaget fra interpellanten og Arbeiderpartiet får støtte, og at justisministeren kommer tilbake med tiltak for å styrke voldsofferets stilling. Men hvordan tar vi som samfunn tak i bl.a. den usynlige volden som finnes i dagens samfunn? For det stedet som det er farligst for kvinner å være, er ikke i Oslo sentrum en sen nattetime, men faktisk i manges eget hjem. I disse verdikommisjonstider burde det nå være på høy tid å fokusere sterkere på den usynlige volden som rammer så altfor mange kvinner, der kvinner altfor ofte ikke får noen oppreisning eller hjelp. Dette synes jeg burde få mye større oppmerksomhet fra regjeringen Bondevik, som ellers er svært så opptatt av familien og de verdier som den representerer. Jeg mener det er spesielt viktig at vi styrker kvinners og barns rettsstilling, både gjennom lovverket vårt og selvfølgelig gjennom det arbeidet som politiet og påtalemyndigheten gjør. Vi må styrke hjelpeapparatet, spesielt med tanke på volden kvinner blir utsatt for. Kvinner må få større tillit til at rettsapparatet vårt fungerer, slik at kvinner i det hele tatt ser en hensikt i å søke hjelp. Det er viktig at det i rettssystemet hersker en oppfatning av at det er hensynet til offeret som må telle aller sterkest. Kvinner som blir utsatt for overgrep, må bli tatt på alvor. Og det er viktig at justisministeren fremmer forslag som tar sikte på å styrke kvinners stilling. Informasjonen til offeret må etter min mening bli vesentlig styrket, og den fornærmedes rett til innsyn i sakens dokumenter må også bli langt bedre.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1999-06-08:
Jeg vil på vegne av Ulf Erik Knudsen og meg selv fremme forslag om opphevelse av lov om registrering av fritids- og småbåter.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 1999-06-08:
Under behandlingen av rovviltmeldingen våren 1997 kom det fram sterke ønsker fra saue- og reindriftsnæringen om å lovfeste retten til erstatning. En enstemmig komite sluttet opp om ønsket og bad Regjeringen utarbeide en lovtekst. Det er den lovfestingen vi i dag behandler, og en enstemmig komite slutter opp om en lovfesting av retten til rovvilterstatning. I forbindelse med behandlingen av denne loven har saue- og reindriftsnæringen uttrykt bekymring over og misnøye med formuleringen i forskriftene og i retningslinjene. Komiteen har vært helt klar på at forskriftene og retningslinjene tilhører Regjeringens ansvarsområde og ikke er noe for komiteen. Arbeiderpartiet, og jeg er overbevist om også alle andre partier i denne salen, er opptatt av at det ikke skal skapes unødvendige konflikter innenfor rovviltforvaltningen. Jeg vil derfor be statsråden fortsette den gode dialogen som fram til nå har vært med næringsorganisasjonene på dette området, og prøve å rydde vekk de misforståelser og uklarheter som måtte finnes når det gjelder forskrifter og retningslinjer.