Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-04-12:
Jeg vil takke interpellanten for å reise en nyttig problemstilling, og jeg er glad for at innleggene – og ikke minst fra statsråden – viser at det er en problemstilling der en ønsker å gå offensivt og positivt til verks, der en ser på det å løse utfordringer med trygdemisbruk og manglende integrering for somaliere som seriøst og alvorlig, men en ser på det som en mulighet for å lykkes og har ikke en vinkling der en stigmatiserer grupper og velger den negative vinklingen. Det er viktig i debatten. Jeg ønsker å løfte et annet perspektiv i debatten, for jeg synes det er nyttig og spennende å kunne se litt over dammen for å få litt perspektiv. Jeg ønsker å trekke fram eksempler fra Minnesota, som har mange likheter med Norge, samtidig som det selvsagt er forskjeller. Minnesota er en stat som har mye til felles med Norge: Minnesota har fem millioner innbyggere. Staten har et mer utbygd velferdssystem enn mange av de andre statene. Staten har mange kalde vintre, og den har mange varme hjem. I Norge er det drøyt 20 000 somaliere. I Minnesota er det mer enn det dobbelte av det. I Norge anses somaliere som en av gruppene som ikke integreres godt, og bare tre av ti har en jobb. I Minnesota er det ikke sånn. Der er bortimot 70 pst. av somalierne i jobb. Knapt 3 pst. er registrert arbeidsledige, og bare 4 pst. av dem mottar statlige overføringer. En tidligere arbeids- og inkluderingsminister påpekte i 2009: «Den somaliske befolkningsgruppen har dårligere levekår og lavere deltagelse i arbeids- og samfunnslivet enn mange andre grupper i Norge, og det er viktig å finne måter å bedre dette på. For at vi skal lykkes i arbeidet, er det viktig å hente inn kunnskap både fra det norsk-somaliske miljøet og forskere på området.» Jeg mener det var en klok tilnærming. Derfor har jeg også store forventninger til det arbeidet statsråden viser til, nemlig at en går inn i problemstillingene og kommer med konkrete forslag til hvordan en kan bidra til at velferdssystemet skal være det sikkerhetsnettet det er ment å være, og ikke en vei for nye landsmenn til å hindres i å bli integrert og hindres i å kunne ta del i arbeidslivet. Stønadsordninger skal fungere sånn at man blir selvhjulpen, det er det som er poenget. Spørsmålet er nok egentlig om vi forventer at flyktninger er sterke nok til å klare seg selv, eller om vi stakkarsliggjør dem og forventer at vi må hjelpe dem. Selvsagt er det ikke verken–eller, det er noe i midten, men jeg synes det er et interessant spørsmål å stille. Samtidig som en skal være der for å hjelpe og sikre gjennom ordningen, er det viktig at en også skal kunne være der og stille krav. Målet må jo være at de menneskene som kommer til Norge, og som øyner et håp og har en drøm om å lykkes, får lov til å kunne lykkes. Mange av de menneskene som kommer, ønsker bare å komme seg i jobb. Det er ikke nødvendigvis sånn at det å sitte to år på skolebenken og lære seg et språk er det de er mest motivert for. Det er heller ikke nødvendigvis sånn, som man har vært inne på, at det å få store stønader er det som stimulerer til å komme i arbeid. Jeg kommer ikke med svarene i de poengene jeg løfter nå, men jeg synes det er viktig at vi diskuterer det, og at vi kan komme med flere fakta på bordet. Det viktigste er i alle fall at en får en vei inn i arbeidslivet, og da er tiltak, det å kunne hjelpe dem til å få en jobb, utrolig viktig. Men, som også interpellanten var inne på, det er mulig å ta i bruk arbeidsmiljøloven også for å hjelpe. Når man diskuterer turnusordninger eller midlertidige ansettelser osv., er det klart at det er mye som kan være den første jobben, den første veien inn i arbeidslivet, som kan bidra til at de kan komme videre. Det er spennende og kanskje noe man kan tenke enda mer på i framtiden. Kanskje det kan være mulig å legge til rette for noen jobber som et slags trinn 1 i en slags introduksjonsjobb, der en faktisk får en mulighet til å kunne bidra gjennom å bruke hendene, bli motivert og gjennom det kanskje også lære språk. Helt til slutt vil jeg løfte et siste poeng, og det er frivilligheten. Det er ikke til forkleinelse for bosettingskonsulenter og andre ansatte i Nav, men vi trenger flere gode naboer. Vi trenger å bygge opp om frivilligheten, der en kan lykkes, i likhet med det jeg var borti på Abildsø, der en gruppe mennesker frivillig stiller opp med språkopplæring, tar imot nyankomne flyktninger, fordeler middagsbesøk og stiller opp. De er som flyktningkonsulentene, bare frivillige gjennom menigheter eller organisasjoner, der de gir botrening og hjelper dem inn i samfunnet. Vi trenger varme møter mellom mennesker, ikke kalde hjem.