Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2013-06-10:
Som presidenten har redegjort for, handler denne debatten om forskningsmeldingen og kirke-, utdannings- og forskningskomiteens behandling av flere andre saker. Jeg skal konsentrere mitt saksordførerinnlegg om forskningsmeldingen, og ikke så mye om Dokument nr. 8-forslagene, som jeg er trygg på blir ivaretatt i senere innlegg i dagens debatt. Når jeg står her er det først og fremst som fremskrittspartirepresentant. Jeg tillater meg likevel å begynne litt personlig. Jeg har lyst til å si at jeg har vært på Stortinget i åtte år, og dette har vært noe av det mest givende arbeidet jeg har deltatt i. Rektorer, dekaner, professorer og organisasjoner har bidratt aktivt til at Stortingets behandling av denne saken skulle bli best mulig. Det har for min egen del nærmest vært en dannelsesreise å lede denne prosessen. Nå har denne dannelsesreisen i all hovedsak foregått innenfor Ring 3, men like fullt. Så har jeg også lyst til å takke mine kolleger i komiteen for at jeg fikk lov å lede dette arbeidet, men også for det jeg har opplevd har vært et meget konstruktivt samarbeid på tvers av partiene, både internt i blokken og også i stor grad mellom blokkene. Det tror jeg er bra. Jeg har også lyst til å takke Kunnskapsdepartementet både for informative svar og for til dels imøtekommende svar på de henvendelsene komiteen har sendt. Komiteen står samlet bak mye av innstillingen. For meg og for Fremskrittspartiet har det vært et mål i seg selv: å få et bredest mulig flertall bak hovedlinjene i norsk forskningspolitikk. Jeg opplever at det i stor grad har vært gjennomgangstonen også i de andre partiene. Uansett om vi snakker om universiteter, høyskoler, institutter eller andre som driver med forskning, f.eks. i næringslivet, har man et stort behov for forutsigbarhet – forutsigbarhet uavhengig av hvem som vinner valget til høsten. Det er jeg trygg på at høyresiden gjør. Men vi må ha en forutsigbarhet som går ut over fireårsperioden. Vi kan ikke overlate til universiteter, høyskoler, institutter og næringslivet å drive med planlegging av strategisk kunnskapsarbeid basert på fireårshorisonter. Vi må legge til rette for en lengre horisont enn det. Det mener jeg at komiteens arbeid har bidratt til. Vi har en bred politisk forankring for mye av hovedlinjene i meldingen og også – faktisk – en forholdsvis bred politisk forankring ut over innholdet i meldingen fra regjeringen. Vi har hele sju henstillingsforslag som presumptivt vil bli vedtatt enstemmig i dag. Overordnet har komiteen brukt mye tid på fire områder. Andre får redegjøre for hva de vektlegger tyngst. Jeg har vektlagt internasjonalisering av norsk akademia generelt og forskning spesielt, debatten om relevans og/eller kvalitet oppimot arbeidslivet og akademia, behovet for en kraftsamling av menneskelige og finansielle ressurser rundt miljøer som kan løfte norsk forskning inn i den divisjonen den bør være, og forskningsinfrastruktur. Vi er ikke enige om alt, men vi er i stor grad enige om virkelighetsbeskrivelsen, og også i noen grad om i hvilken retning virkemidlene i framtiden bør innrettes. Om internasjonalisering er det det å si at vi er et lite og tynt befolket land i verdens absolutte utkant, på andre siden av verden av der hvor folk flest bor. Derfor er deltakelse i internasjonalt samarbeid om forskning av fundamental betydning for Norge. Det må vi gjøre for å følge internasjonale forskningsfronter – men også for å gjøre vår jobb når det gjelder å bidra til å flytte dem. Dette må vi gjøre for å rekruttere talenter fra utlandet til norske forsknings- og utdanningsinstitusjoner. Vi må gjøre det for å styrke norsk næringsliv og forvalte internasjonale nettverk, ja vi må rett og slett delta i internasjonalt forskningssamarbeid for å sikre kvaliteten på det vi holder på med i Norge. Det må vi gjøre gjennom å eksponere dette – mot kolleger i utlandet. Akademia i Norge har en lang og sterk tradisjon for samhandling med det pangermanske og angloamerikanske på kulturområdet. Tar vi med Japan i den kategorien, kan vi kalle det for komfortsonen til norsk akademia – med lange tradisjoner. Vi får det til, og vi har gjort det lenge. De institusjonene som har lyktes med samhandling med tyske, britiske og japanske institusjoner, har kalt seg for internasjonalisert. Sånn kan det ikke være i framtiden. Vi er nødt til å opprettholde og styrke de relasjonene vi har til disse landene, helt åpenbart, men vi må utenfor komfortsonen i framtiden, bl.a. for å etablere samhandling med de landene som man etter hvert kaller BRICS-landene: Brasil, Russland, India, Kina og Sør-Afrika. Dette er raskt voksende økonomier som betyr stadig mer for forskningen internasjonalt og stadig mer for verdensøkonomien. Jeg håper at både Kunnskapsdepartementet, Utenriksdepartementet og Nærings- og handelsdepartementet leser innstillingen, hvor det står at komiteen vil se det som en fordel om det ble opprettet stillinger dedikert til forsknings- og innovasjonssamarbeid ved Norges ambassader i Brasil og Sør-Afrika. Sånne har vi ikke i dag. Internasjonalisering må starte et sted. La meg gå litt inn på ph.d.-ordningen. Det er en styrke – det tror jeg alle er enige om – at mange utlendinger kommer til Norge og bidrar til å heve kvaliteten på de programmene vi har i Norge. Når det gjelder marinteknologi og petroleumsteknologi, er vi helt avhengig av utenlandske statsborgere. Det er neppe heldig at vi er i ferd med å gjøre noen disipliner i Norge helt avhengig av migrasjon. Men det er bra at Norge og norske forskningssystemer er attraktivt for utlendinger. Det er åpenbart at det styrker kvaliteten på det vi holder på med. Da NIFU-rapporten fra 2012, Med doktorgrad i arbeidslivet, ble offentliggjort i vinter, var det en stor debatt om at det er et problem at så mange reiser hjem. Det er jeg enig i. Det er et problem at så mange av de utenlandske statsborgerne som kommer til Norge, forlater landet med en gang de har tatt sin ph.d. her. Da debatten gikk om denne rapporten i vinter, framsto det som om det nesten bare var Tord Lien og Fremskrittspartiet som var bekymret for at så få nordmenn reiste ut. Bare 7 pst. av nordmenn reiser ut etter å ha avlagt ph.d. i Norge. Det bidrar ikke til internasjonalisering av norsk forskning. Derfor er jeg glad for at en samlet komité slutter seg til at det må være et mål at flere nordmenn reiser ut etter å ha avlagt ph.d. Jeg er glad for at det som i dag er mindretallet, men som til høsten vil bli flertallet i Stortinget – Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet – fremmer forslag om å etablere stimuleringsordninger for å få flere nordmenn til å reise ut etter å ha avlagt ph.d. Det vil styrke internasjonaliseringen av norsk forskning. Det er sånn at EUs 7. rammeprogram for forskning er i ferd med å bli faset ut. Det skal erstattes av et nytt og noe annerledes program, som også skal inneholde innovasjon, nemlig EUs Horizon 2020. Da meldingen ble lagt fram, valgte regjeringen å spre usikkerhet om norsk deltakelse i EUs neste program for forskning, dette til tross for at meldingen er full av lovord om betydningen for norsk forskning av deltakelse i EUs rammeprogrammer. Regjeringen sier også at Horizon 2020 i enda større grad vil være tilpasset de norske forsknings- og utdanningsmiljøene. Derfor er det svært gledelig at en enstemmig komité klart og tydelig slår fast at Norge skal delta i Horizon 2020. Alternativet ville vært at de store norske forskningsuniversitetene hadde måttet samhandle med det europeiske B-laget når det gjelder forskning, og at de aller fleste høyskolene hadde vært ekskludert fra å delta i det europeiske forskningssamarbeidet. At en enstemmig komité i dag sier at dette blir vi med på, er svært bra. Samtidig er det viktig å opprettholde balansen mellom tilpasning til EU og å styrke forskningsfeltene av nasjonal betydning. Det er et mål å få mest mulig igjen for kontingenten til de forskjellige forskningsprogrammene i EU, men det må ikke bli et altoverskyggende mål. Vi deltar allerede i programmer som har en kostnad på tolv ganger kontingenten. Norske forskere deltar i forskningsprogrammer i EU med en pris på tolv ganger norsk kontingent. Vi får mye igjen for europeisk forskningssamarbeid uavhengig om vi krone for krone får alt tilbake til Norge. Det er også viktig å satse der vi har kunnskapsmessige, naturgitte eller næringsmessige fortrinn, som f.eks. på kreft-området, der vi har kompetansemessige fortrinn, når det gjelder arktisk, der vi har naturgitte fortrinn, og når det gjelder energi, der vi har kunnskapsmessige, naturgitte og ikke minst næringsmessige fortrinn. Jeg har lyst til å berømme regjeringen på et område som kombinerer disse tingene – økt satsing på europeisk forskning og EU-programmene og satsing på det vi er gode på. Innsatsen fra Fiskeri- og kystdepartementet og andre departementer har gjort at vi har fått etablert Joint Programming Initiatives Oceans i regi av EU. Da kombinerer man begge deler, man får EU til å satse på noe vi er gode på. Det må vi gjøre mer av. I denne internasjonale konteksten må vi også se komiteens ønske om fortgang i arbeidet med etableringen av Global Centres of Expertise. Det er en ordning som stimulerer til samhandling mellom bedrifter og akademier med sterke internasjonale posisjoner, hvor bedrifter og akademia kan spille hverandre gode i Norge, og spille på hverandres nettverk ute. Selv om Trond Giske ikke har for vane å dukke opp i stortingssalen når vi diskuterer forskning, håper jeg at han leser innstillingen i hvert fall, hvor det kommer klart og tydelig fram at en enstemmig kirke-, utdannings- og forskningskomité legger til grunn at det må være ti års finansieringshorisont også på Global Centres of Expertise, og at eventuelle planer om en mer kortsiktig finansieringshorisont blir lagt bort. Skal man etablere strukturer for samhandling mellom akademia og næringsliv, må tidshorisonten være av en viss størrelse. NCE-ene har hatt fem pluss fem, det bør også Global Centres of Expertise ha. Noe som har opptatt komiteen i større eller mindre grad, er debatten om og balansen mellom relevans og kvalitet. Jeg har lyst til å begynne med å understreke, som det i og for seg også står i innstillingen, at relevans uten kvalitet finnes ikke. Det går ikke an å si at utdanning og forskning er relevant for noe som helst, med mindre det også holder høy kvalitet. Målet må være å styrke relevansen for arbeidslivet uten at det går på bekostning av kvaliteten. Akademia har flere roller å spille: Det skal skape grunnmuren for en kulturnasjon, skape oppslutning om felles universelle verdier, og også bidra til et kompetent og framtidsrettet arbeidsliv. Ensidig fokus på relevans for arbeidslivet i dag vil gjøre at noe går tapt. Kandidater som kan det samme som dagens ansatte, kan ikke utfordre det næringslivet de skal gå inn i. Vi skal forske på det næringslivet holder på med, sies det ofte. Nei, det skal vi ikke gjøre. Vi skal forske på det næringslivet skal holde på med i framtiden, om 15 år, 30 år, 45 år – det skal vi forske på. Noen av disse debattene om forskning ender ofte opp med å handle om New Public Management, så jeg har lyst til å være tydelig på at alle partiene i det norske stortinget i denne innstillingen stiller seg bak tellekantsystemet, New Public Management, som overordnet styringssystem. Men samtlige partier, i hvert fall nesten, i hvert fall Fremskrittspartiet, er bekymret for at tellekantsystemet også gjør at ikke alt blir helt optimalt. Hvis man bare skal forske på det man vet man kan bevise, hvis man bare skal forske på hypoteser man vet at man kan bevise, går noe tapt på veien. Jeg har mange sider igjen i manuset mitt, men det kommer jeg ikke til å rekke, så jeg får heller komme tilbake til mine øvrige betraktninger rundt disse spørsmålene senere. Jeg har nå redegjort for innstillingen og tar opp de forslagene som Fremskrittspartiet er med på.