Erna Solberg (Høyre), 2000-05-30:
Jeg har de siste ukene vært fristet til å mene at det må være vanskelig for en del arbeiderpartirepresentanter å ha to tanker i hodet på en gang, iallfall å få knyttet dem sammen i den praktiske politikken. Den nye arbeiderpartiregjeringen ser nemlig ut til å ha store problemer med å se sammenhengen mellom ulike deler av politikken, iallfall virker det slik når det gjelder de signaler de sender ut. Både landets kommunalminister og landets statsminister må vi egentlig forvente kan ha to tanker i hodet på en gang og se sammenhengen mellom det arbeidet som finansministeren driver, og de føringer statsrådene legger på kommunenes politikk og valg. Når det gjelder eiendomsskatten, ser ikke det ut til å være et faktum. I forbindelse med Kommunenes Sentralforbunds storbysamling signaliserte statsråden at kommunene som ikke hadde eiendomsskatt, nå bør innføre det. De må iallfall ikke klage på kommuneøkonomien før de har innført eiendomsskatt. Ved fremleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen gjentok statsråden dette. Fra årets fylkesmannsmøte for noen dager siden rapporteres det at statsministeren sendte de samme signaler om eiendomsskatt som kommunalministeren har gjort. Regjeringen synes nesten å ha et korstog for å innføre eiendomsskatt i hele landet. Det er et paradoks når eiendomsskatten er en av de få gjenværende deler av det lokale selvstyret. Dette er altså kommunenes eget beslutningsrom, det eneste beslutningsrommet de nærmest har igjen knyttet til skatt, og det er det beslutningsrommet Regjeringen nå invaderer på en langt mer aktiv og pressende måte enn det tidligere regjeringer har gjort. Fylkesmennene mener signalene er tydelige. De skal legge vekt på det man kaller «viljen» til å skaffe seg egne inntekter – oversatt til praktisk politikk: innføring av eiendomsskatt ved tildeling av skjønnsmidler og behandlingen av kommunenes budsjetter i årene fremover. De fleste fylkesmenn tar i disse dager disse forholdene opp med kommunene, med et par hederlige unntak. Jeg har registrert at fylkesmannen i Vestfold mener at dette er et område for lokalt selvstyre som de ikke bør blande seg inn i. Jeg har også tidligere registrert at fylkesmannen i Vest-Agder har samme holdning, og at han derfor ikke har villet ta opp dette forholdet direkte i samtale med kommunene. Men det som er et større problem knyttet til det som foregår nå, er at kommunene blir ulikt behandlet. Det finnes ingen felles retningslinjer. Det finnes ingen hjemmel for det man holder på med, og det er vel fremdeles slik at dette landet skal styres ved lov, og da er hjemmel lov, hjemmel er ikke føringer i budsjettnotater eller andre steder. Det lokale folkestyret blir i dag overprøvd av embetsmenn som baserer seg på signaler fra Regjeringen. Et annet paradoks er at de kommunene som nå utsettes for sterkest press fra statsråden, er kommuner som har opplevd at stortingsvedtak de senere årene har fratatt dem store inntekter, først gjennom fjerning av selskapsskatten, og så presses de samme kommunene i retning av å skulle innføre eiendomsskatt. Og paradokset er at næringslivet i disse kommunene som før har bidratt sterkt gjennom sin andel av selskapsskatten til kommunens økonomi, opplever at fordi det de allerede betaler inn i skatt, er fratatt kommunen, må kommunen innføre skatt på verk og bruk, dvs. næringsvirksomheten, som altså igjen medfører en økt belastning på næringslivet. Det er et vesentlig behov for å avklare hva hjemmelen egentlig er. Det er behov for å sørge for at dette skjer i forhold til en diskusjon om eiendomsskatten i en lovmessig sammenheng. Det er altså slik at når kommunene skal pålegges noe, må det skje gjennom behandling i Stortinget, ikke gjennom signaler gitt bare gjennom styringsdokumenter fra Regjeringen via fylkesmennene. Og det er viktig å sikre en likebehandling på dette området. I forbindelse med fremleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen var professor Rattsø ute og skapte forventninger om store inntekter overfor kommunen. Det var snakk om oppimot 20 milliarder i inntekter som kommunene kunne ta inn i tilknytning til eiendomsskatt. Vel, det er jo greit å vite at de 20 milliardene i så fall skulle betales av noen. Men enda viktigere er det å vite at det kanskje ikke blir sånn i det hele tatt. Vi har faktisk i denne sal gjort vedtak som medfører at kommunene i årene fremover ikke kan forvente å få inn særlig mye eiendomsskatt, spesielt på boligskatten. Det paradoksale er at mens dette presset pågår fra Regjeringen, er det ingen som vet hva eiendomsskatten i fremtiden vil gi kommunene, fordi hele takseringssystemet knyttet til eiendommer og bolig og eiendomsskatten er under endring. Siden våren 1997 har Finansdepartementet arbeidet med dette. Og det er her jeg synes det er vanskelig å se at man kan ha to tanker i hodet som man klarer å samordne, før man snakker fra Regjeringens side. Kjerneelementet i det som har vært lagt som føringer for det nye boligtakseringssystemet, er et forlik som ble inngått mellom Arbeiderpartiet og Senterpartiet, et forlik som sentrumsregjeringen la til grunn for det arbeidet de skulle drive med, et forlik jeg forutsetter at man – og jeg har sett signaler fra finansministeren – kommer til å legge til grunn for det videre arbeid med takstsystemet. Dette forliket vil føre til at kommunene får mye mindre inntekter, hvis det som ble lovet før valget i 1997, er riktig. Da er også det presset som pågår meget urimelig. Forliket baserer seg på saksordførerens, hobbyarkitekten og oppmålingssjefen Per Olaf Lundteigens, eget takseringssystem, hvor man i utgangspunktet sa at etter hans regneregler skulle en vanlig bolig på 150 m2 unntas fra ulike boligskatter i årene fremover. Man skulle få skattefrihet med hensyn til fordelsbeskatning, formuesskatt og eiendomsskatt, og dette boligtakseringssystemet skal danne grunnlaget for alle disse tre skatteartene. En del av oss sa at det er for godt til å være sant, i alle fall når Arbeiderpartiet var med på forliket – vi tror det ikke før vi får se det. Det er kanskje derfor Arbeiderpartiets statsråder ikke har problemer med ikke å ta hensyn til dette, de har ikke tenkt å gjennomføre det sånn som det var sagt. Men hvis man skal tro dem på det forliket de har inngått, betyr dette i praksis at store deler av kommunens inntekter fra eiendomsskatten kommer til å forsvinne. Samtidig ville det være helt ulogisk av en kommune som vet at man kan få et nytt takstsystem i løpet av ett–tre år, i dag å sette i gang taksering etter den loven de kan sette i gang takseringen etter, nemlig eindomsskatteloven. De pengene de i dag vil legge ut på å ha taksering, vil være penger ut gjennom vinduet, hvis det nå kommer et nytt takseringssystem. Jeg har i alle fall registrert at finansministeren til Dagbladet i forbindelse med fremleggelsen av revidert nasjonalbudsjett sier at han planlegger å legge dette frem i løpet av høsten. I så fall er vi i en situasjon der kommunene presses til å gjennomføre vedtak som de ikke vet de økonomiske konsekvenser av i fremtiden. De presses også til å fatte vedtak om, og kanskje igangsetter, taksering etter et system hvor reglene for taksering vil endre seg, og man får et nasjonalt takseringssystem istedenfor et takseringssystem, som i dag, med stor grad av frivillighet knyttet til den enkelte kommune, men hvor rammene for det er gitt i eindomsskatteloven. Derfor mener Høyre at kommunalministeren burde gitt det omvendte signal til fylkesmennene i dag, nemlig at kommuner som ikke har eiendomsskatt, og som derfor vil påføre seg kostnader knyttet til det å innføre eiendomsskatt gjennom taksering, burde stoppe det arbeidet frem til Stortinget har fått behandlet premissene for eiendomsskatt og for hele boligtakseringen. Utformingen av dette ut fra forliket basert på Lundteigens modell, var slik at eiendomsskatten til kommunene primært skulle gå på såkalte store boliger, men skulle være sosialt fundert. Spørsmålet er selvfølgelig hvor stor troverdighet dette forliket etter hvert kommer til å ha. Men hvis det skal være slik, vil det bety at flertallet av landets kommuner sannsynligvis ikke har mer enn en håndfull boliger som vil bli beskattet, eller vil ha et grunnlag for eiendomsskatt. I praksis vil gjennomføringen av det nye takseringssystemet medføre at takseringen sannsynligvis vil koste mer enn de inntektene kommunen vil få i fremtiden. Det paradoksale er at mens man har argumentert for å fjerne f.eks. selskapsskatten på grunn av skjeve fordelingsvirkninger, vil eiendomsskatten i fremtiden ha vel så skjeve fordelingsvirkninger med et slikt takseringssystem fordi det bare vil være de kommunene som har ekstra rike folk med store boliger, som får noe særlige inntekter fra denne eiendomsskatten. Og selv om mange tror at det er mange rike i Norge, er det fremdeles rimelig få. Det er mulig vinningen går opp i spinningen. Jeg synes statsråden bør kommentere disse forholdene og gi et klarere signal til fylkesmennene, og gi klare signal til Stortinget om hvor veien går videre i forhold til eiendomsskatt for kommunene, og ikke minst bør man sørge for å få en bedre hjemmel for å pålegge kommunene eiendomsskatt enn det man har i dag, da hjemmel ikke er gitt i form av lov.