John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-11-25:
Hvem hadde trodd at en regjering med en statsminister og en helseminister fra Kristelig Folkeparti ville være den første regjering på tiår som iverksetter en regulær innstrammingspolitikk overfor norske sykehus? Slik synes dessverre virkeligheten å bli i år 2000. Desto verre blir denne virkeligheten ved at Arbeiderpartiet nå ved budsjettforliket stiller seg bak en slik politikk, Arbeiderpartiet, som tidvis hevder å være selveste garantisten for vanlige folks velferds-, helse- og omsorgstilbud. Jeg synes jeg hører regjeringspartienes protester: Hva med opptrapping av psykiatrien? Hva med kreftplanen, som denne Regjeringen har fått vedtatt? Det er vel og bra. Men hvordan skal disse gode planene kunne realiseres med de midler statsbudsjettet legger opp til for sykehusene i år 2000? I tillegg til de utilstrekkelige budsjettmidler skal sykehusene dekke inn sine budsjettunderskudd for 1999, som for regionsykehusene alene utgjør 360 mill. kr. Konsekvensene er åpenbare. Den elektive pasientbehandling må reduseres drastisk, og garantibruddene vil øke dramatisk. Jeg gjentar det jeg sa innledningsvis: For første gang på tiår legger flertallet i denne sal opp til at bl.a. syke mennesker gjennom reduserte bevilgninger til våre sykehus vil få enda lengre ventetider i sykehuskøene. En slik helsepolitikk vil ikke det norske folk forstå, og Fremskrittspartiet vil heller ikke akseptere en slik politikk. Størrelsen på nedskjæringene til sykehusene er det foreløpig ingen som kjenner. Inntektssystemet for norske sykehus er blitt så innviklet og komplisert at knapt noen, tror jeg, i Stortinget er i stand til å overskue konsekvensene av disse ordningene. Kommunenes Sentralforbund hevder at kuttene på sykehusbudsjettene kan dreie seg om så mye som 5 pst. En tilstrekkelig volumøkning som kan veie opp for kutt i enhetsprisene i den innsatsbaserte finansieringen, og et effektivitetskrav på 140 mill. kr som ligger innbakt i budsjettet, tror jeg ikke det er mulig å gjøre noe med. Det er min spådom at den sittende regjering og stortingsflertallet er i ferd med å kaste landet ut i en ny helsepolitisk krise. Omfanget av problemene vil først komme til syne på vårparten, når vi begynner å se effekten av statsbudsjettet kombinert med sykehusenes regnskapsavslutning for 1999. Stortinget har vedtatt at dersom norske sykehus behandler flere pasienter, skal de også få riktig betalt for det. Gjennom forslaget i statsbudsjettet ser det ut til at Regjeringen har glemt dette prinsippet. Nå er man i ferd med å underminere hele ISF-ordningen ved at sykehusene neste år må gjøre mer for å få like mye penger som i fjor. For å si det på en annen måte: Har Regjeringen mistet troen på gulroten siden den nå går over til å benytte pisken, eller er virkeligheten den at en ikke vil bruke mer penger på å behandle syke mennesker? Med overslagsbevilgning får en jo ikke problemer med budsjettbalansen i statsbudsjettet. Fra våre sykehus kommer det stadig meldinger om at troverdigheten rundt det nye inntektssystemet er i ferd med å svekkes. Mangel på forutsigbarhet, endringer som er så innviklet at ingen aner konsekvensene, problemet rundt den såkalte krypgrensen, manglende kompensasjon for å ta i bruk nye medikamenter og behandlingsmetoder, bl.a. kostbare implantatbehandlinger, er noen eksempler på hvor vanskelig dette er blitt. Alt dette gir grunn til bekymring. I forhold til brutto nasjonalprodukt bruker Norge lite på helsevesenet sammenlignet med andre OECD-land. Et sekelskifte er i seg selv en stor begivenhet. Dette hundreåret har gitt menneskene her i landet en utrolig materiell velstandsutvikling. Men på terskelen til det nye århundret greier fremdeles ikke landets myndigheter og dette stortingsflertallet å gi vanlige mennesker trygghet for en anstendig behandling når sykdom inntreffer. Fremskrittspartiet mener at sykehusene i store trekk må få dekket sine budsjettunderskudd i 1999, og vil fremme forslag om dette. Det er helt uakseptabelt at norske sykehus må stenge sykehusposter og redusere sin behandlingskapasitet på grunn av pengemangel. Hvis de nødvendige personalressurser er tilgjengelig for økt aktivitet, må Stortinget skjære igjennom krangelen om problemene skyldes fylkestingene eller Stortinget ved å bevilge de nødvendige penger på 1999-budsjettet under en ekstra saldering, slik at alle sykehus får strøket det meste av sine underskudd for 1999. Jeg forventer faktisk at Arbeiderpartiet vil støtte Fremskrittspartiets forslag i så måte, og jeg vil bli meget forbauset om så ikke skjer. For Fremskrittspartiet er trygghet for helse og alderdom en grunnpilar som vi prioriterer fremfor alle andre samfunnsområder i dette landet.