Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2008-12-15:
Utformingen av regelverket for arbeidsavklaringspenger blir en avveining mellom hensynet til at personer faktisk skal ha et incitament til å søke arbeid og hensynet til å sikre den enkelte et rimelig økonomisk grunnlag. Det skal være krav om aktivitet og medvirkningsansvar som en forutsetning for å være under ordningen. Men samtidig skal ikke kravene være slik at de virker mer nedbrytende enn oppbyggende og i tillegg skaper unødig offentlig byråkrati. Komiteen er enig om mye i de praktiske avveiningene mellom disse hensynene. På enkelte punkter er det uenighet. Spørsmålet om hvor hyppig meldekort skal sendes inn, er et slikt punkt, hvor jeg nok synes at flertallet kunne fulgt Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, og frigjort ressurser i Nav fra administrasjon til oppfølging av hver enkelt. Kristelig Folkeparti går også imot den innstrammingen som regjeringspartiene har fått flertall for når det gjelder antall måneder en person kan gå på arbeidsavklaringspenger etter endt attføring i påvente av arbeid. Vi tror ikke at folk venter i det lengste med å finne arbeid etter endt attføring hvis de har muligheter til det. Men vi tror at enkelte kan ha et reelt behov for å ha en trygghet i at inntekten er stabil i hvert fall i seks måneder etter attføring, mens de leter etter egnet arbeid. Med utviklingen som vi nå ser i arbeidsmarkedet, er det enda mindre grunn til å gjøre denne innstrammingen. Jeg tviler særdeles sterkt på at dette er et kutt som Arbeiderpartiet og SV ville akseptert dersom det hadde blitt foreslått av en annen regjering. Ordningen med tidsbegrenset uførestønad ble innført av den forrige regjering fra 2004, da med opptjeningsregler og stønadsregler lik det som gjaldt for de andre korttidsytelsene. Forsørgere med lav inntekt og mange barn kom dårlig ut. Det var en profil som Kristelig Folkeparti syntes var krevende å forsvare, og vi var derfor svært fornøyde da Bondevik-regjeringen foreslo å gå tilbake til ordningen med behovsprøvd barnetillegg i det budsjettet som den la fram før den gikk av høsten 2005. Overgangen fra behovsprøvd til standardisert barnetillegg brukte statsminister Stoltenberg som bevis på såkalte usosiale vedtak under den forrige regjeringen. I dag er argumentasjonen snudd på hodet: «Flertallet mener at behovsprøving i denne sammenhengen vil være unødvendig komplisert og kan føre til en kraftig reduksjon i den økonomiske lønnsomheten av økt arbeidsinntekt, noe som øker risikoen for å skape «stønadsfeller».» Det er fristende å sitere hva Bjarne Håkon Hanssen sa i valgkampen 2005: «Regjeringens konklusjon ser ut til å være at hvis du bare gjør det ille nok å være arbeidsledig eller ufør, skal flere gå ut i arbeid.» Så vil vel regjeringspartiene vise til at barnetillegget tross alt er økt med 10 kr pr. dag siden forrige valg. Det er riktig. Samtidig har også grunnbeløpet økt, som det behovsprøvde barnetillegget er knyttet til. I sum betyr det at den maksimale inntektsreduksjonen pr. barn ved overgang fra behovsprøvd til standardisert barnetillegg nå er på nesten 21 100 kr. Jeg er glad for signalet som saksordføreren gav, om kontinuerlig å se på nivået. Kristelig Folkeparti innser at når ulike ytelser slås sammen til én, kan ikke regelverket for barnetillegget være forskjellig avhengig av hva som ville vært ytelsen i det gamle systemet. Men vi er fortsatt opptatt av å vektlegge og ivareta sosiale hensyn når det gjelder barnetillegget. Derfor fremmer vi forslag om at Regjeringen vurderer nærmere akkurat forholdet mellom behovsprøvd og standardisert barnetillegg. Det er interessant, særlig i lys av tidligere friske uttalelser, at regjeringspartiene ikke engang vil være med på å få en slik vurdering. Jeg tar med dette opp det forslag som Kristelig Folkeparti fremmer i innstillingen.