Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2002-04-09:
Den som vil prøve å danne seg et bilde av hva forslaget i Dokument nr. 8:51 går ut på, bør ha med seg følgende bakgrunnsinformasjon: Fond for utøvende kunstnere ble opprettet allerede i 1956 for å gi utøvende kunstnere en viss kompensasjon for fremføringer gjennom sekundærfremføringer, dvs. lydopptak av deres prestasjoner. Og fondets midler som ble bygd opp gjennom en avgift på slike opptak, skulle danne en støtteordning for utøvende kunstnere som musikere, sangere, skuespillere, dansere, dirigenter, sceneinstruktører og andre som gjennom sin kunst fremfører åndsverk. Dette står det i loven for fondet. Ordningen var kollektiv i den forstand at støtten i hovedsak skulle fordeles etter søknad fra kunstnere som bor og virker her i landet. Fond for utøvende kunstnere ble opprettet gjennom en egen lov, den såkalte fondsloven, som det senere ble forvaltet etter. Denne fondsloven har gjennomgått flere endringer i årenes løp, men for to år siden gjorde Stortinget to lovvedtak som i stor grad endret fondets karakter, fra før å være en slags kompensasjonsordning for opptak av fremføringer, til nå å bli et rent kulturfond. Våren 2000 gjorde Stortinget altså to parallelle vedtak. Det ene gjaldt utvidelse av åndsverkloven, som i realiteten var en tilpasning til EUs utleiedirektiv. Den innebar at utøvende kunstnere og produsenter heretter skulle få rett til vederlag for sine fremføringer etter åndsverkloven, og nå ikke bare for opptak i kringkasting, men også for all offentlig fremføring av vernede lydopptak. Endringen gav derved individuell vederlagsrett for utøvende kunstnere og produsenter fra hele EØS-området og land tilsluttet Romakonvensjonen. Begrepet «vernede» opptak gjelder altså opptak av kunstnere fra de land som er tilsluttet Romakonvensjonen. Vederlaget skulle innkreves og fordeles av organisasjonen Gramo som er opprettet bl.a. med dette som formål. Det andre lovvedtaket var at det parallelt med innføringen av denne individuelle vederlagsordningen for all vernet musikk etter åndsverkloven, ble vedtatt å opprettholde en avgift for offentlig fremføring av såkalt ikke vernede lydopptak. Ikke-vernede opptak betyr i hovedsak opptak av amerikanske kunstneres fremføringer fra ulike sjangre. Begrunnelsen for dette var kulturpolitisk for å hindre en vridning i musikkrepertoaret i disfavør av norsk og europeisk musikk – altså et forsøk på å stimulere bruk av i første rekke norske, men også europeiske fremføringer, ved å sørge for at amerikanske opptak i alle fall ikke ville bli foretrukket av økonomiske grunner. Men selv om fondets inntekter fra nå av i hovedsak skulle komme fra en avgift på amerikanske innspillinger, skulle målgruppen for fondets midler opprettholdes som før. Midlene skulle fortsatt komme norske utøvere og produsenter til gode. Det er imidlertid viktig å fremholde at den endringen som ble foretatt våren 2000, fjernet den direkte forbindelsen som tidligere hadde eksistert mellom fondets inntektsgrunnlag og dens målgruppe, som er norske utøvende kunstnere. I dag er det ingen slik forbindelse. Fondet er et kulturfond. Det skal forvaltes som en offentlig forvaltningsordning. Etter loven er det Kongen som oppnevner styre, og departementet som fastsetter nærmere regler for styringen av fondet. Loven sier ikke noe nærmere om hvem som skal sitte i styret eller hvor stort styret skal være. En samlet komite har i innstillingen til Dokument nr. 8:51 også understreket at styret skal ha et overordnet ansvar og sikre at hensynet til mangfold og bredde legges til grunn i forvaltningen av fondets midler. Så bør det tas med at komiteen i innstillingen viser til hva et flertall i daværende familie-, kultur- og administrasjonskomite uttalte i forbindelse med de foran nevnte lovvedtak. Flertallet, som den gang bestod av alle partier unntatt representantene fra Arbeiderpartiet, uttrykte som sin mening at «Fond for utøvende kunstnere bør bestrebe seg på å reflektere kunstnernes interesser, og at styret som i dag består av fire personer bør utvides for bedre å kunne imøtekomme dette». Representantene fra Arbeiderpartiet, som da satt med regjeringen, tok i en egen merknad avstand fra dette syn ved å hevde at spørsmålet om visse gruppers rett til styrerepresentasjon fremfor andre, fortsatt burde være en forskriftssak og gikk imot at det fra komiteens side skulle legges «noen føringer med hensyn til styrerepresentasjon i et fond som finansieres av en offentlig avgift». Daværende statsråd Ellen Horn, fra samme parti, tok imidlertid opp hansken fra komiteflertallet og sa at hun merket seg flertallets syn, og at styret ville bli «supplert med en representant for utøverne». I dette lys må det være tillatt å uttrykke en viss undring over Arbeiderpartiets – og særlig representanten Trond Giskes – utviste aktivitet, bare halvannet år senere, for å sikre utøverne ikke bare én representant til, men to. Dette står helt i motstrid til det Arbeiderpartiet mente da de satt i regjering. Det er mulig at det går an å hevde at det er en vesentlig realitet i denne forskjellen som går ut på om det skal hentes inn tre eller fire styremedlemmer fra utøversiden. Men for utenforstående må jo dette fortone seg som storm i et vannglass. Det skal imidlertid ikke underslås at en samlet komite under siste budsjettbehandling som resultat av en budsjettavtale mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, tok opp utøvernes representasjon i fondet og bl.a. uttalte at det var viktig at denne «utvides vesentlig». Spørsmålet i denne forbindelse ble om «vesentlig» skulle bety én eller to representanter. Så lenge dette ikke var presisert nærmere, måtte det forstås slik at departementet og statsråden fortsatt ble innvilget et visst handlingsrom til å foreta en skjønnsmessig vurdering av noe departementet og statsråden etter loven er tillagt ansvaret for. Trolig hadde statsråden også andre hensyn å ivareta på same tid, som at styret må ha en funksjonell størrelse, med andre ord ikke være tungrodd, og heller ikke være unødig kostnadskrevende. Det siste ville også medføre at det ville bli mindre å fordele til kunstnerne. At departementet og statsråd Svarstad Haugland så kom til at en utvidelse med én representant fremfor to var tilstrekkelig, kan man selvsagt ha meninger om. Men å gå til det skritt å instruere statsråd og departement i en sak som ikke har større dimensjoner, virker som en overreaksjon. Det kan best sammenliknes med å skyte spurv med kanoner. Det er også interessant å merke seg at flertallet av utøvernes egne organisasjoner i sine høringsuttalelser til departementets forslag om å utvide styret med ett medlem, støttet departementets forslag. Jeg viser til brev fra departementet til komiteen som er vedlagt innstillingen. Flere representanter fra utøverorganisasjonene har også i media og på annen måte støttet departementets håndtering. Som saksordfører konstaterer jeg at dokumentforslaget får flertall i Stortinget. Jeg konstaterer imidlertid også at forslaget slik det til slutt foreligger, er langt mer moderat enn det som det gjennom mediene ble gitt inntrykk av på forhånd. Blant annet er det grunn til å merke seg flertallets presisering av at «innstillingsrett ikke betyr at utøvere i styret stiller med bundet mandat fra sine organisasjoner, men at de stiller med en spesialkompetanse kombinert med allmenn tillit i sine miljøer som blir et bidrag til styrets felles kompetansebase». Det er jo noe ganske annet. Dette må bl.a. tas som tegn på at noe har skjedd under prosessen. Det er det grunn til å være tilfreds med. Så håper vi nå at det blir gitt arbeidsro til dem som skal stelle med fondets ressurser, slik at det kan gi en sårt tiltrengt vitaminsprøyte til norske utøvende kunstnere, til beste for norsk kulturliv. Komiteens medlemmer fra regjeringspartiene har sammen med representanten fra Senterpartiet fremmet et motforslag for å uttrykke at de fortsatt mener det etter lo-ven må være Regjeringens ansvar å fastsette styrets størrelse. Jeg tar herved opp dette forslaget.