Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-05-22:
For åtte år siden tok de rød-grønne initiativ til Kulturløftet i denne salen. Det har gjort at norsk kulturliv aldri har vært mer fritt enn nå. 80 pst. økning av kulturbudsjettene har gitt større kunstnerisk frihet. Det har gitt mer mangfold. Det har gitt institusjonene og kulturlivet mye større mulighet til å satse på det de selv vil prioritere. En av dem som var inspirasjonskilde for det norske kulturløftet, var den franske kulturministeren på 1980- og 1990-tallet, Jack Lang. Han bidro til at franske kulturbudsjetter økte, og han sa også at kulturen er et formidabelt verktøy til å forme et samfunn som er kreativt, åpent, fritt og foretaksomt. Kulturen er en kraft når den er vidt fordelt, altså når den spres til beste for flest mulig, istedenfor å være et privilegium for en elite eller en begrenset minoritet. Og her skilles vi, høyresiden og venstresiden, eller som Håbrekke sier så klart i denne sal, opposisjonen på den ene siden og regjeringspartiene på den andre. For jeg mener at det er ikke slik at det er et nasjonalteater og en opera for majoriteten, og så kan minoritetsbefolkningen drive med sitt på siden. Jeg mener at dette er en opera som skal være for alle. Den gangen Nationaltheatret ble bygd, var jo nettopp teatersjefen opptatt av, på begynnelsen, for ca. 100 år siden, å sette opp «Ungen». Det var en av de største publikumssuksessene noensinne, som skulle vise sosiale forskjeller i Oslo, og som dro et helt annet publikum til Nationaltheatret. Nationaltheatret den gangen skulle ikke bare være for eliten, det skulle være for alle. Det var også tanken bak etableringen av Det Norske Teatret, som skulle bidra til at bondestudentene, de som snakket dialekt, også skulle ha en scene i Oslo by. Det er også Det Norske Teatret som nå er fremst i rekken av institusjoner som ønsker å være en scene for det nye Norge, hvor de nye stemmene skal slippes til. Dersom man ikke er opptatt av inkludering i kulturlivet, kan man jo bare si at ja, det er skjevfordeling, det får så være, det bryr ikke jeg meg noe om. Men kunst er jo en sterk stemme i samfunnet, og hvis disse stemmene bare skal gis til dem som allerede er sterke fra før, mener jeg at vi ikke får fram viktige stemmer i vår tid, viktige mangfoldperspektiver i vår tid, og, det viktigste, kritiske stemmer i vår kulturpolitiske diskusjon. Derfor er jeg opptatt av hvordan kulturen er spredt. Det er selvfølgelig helt grunnleggende i norsk kulturpolitikk at den kunstneriske friheten er grunnfestet. Men det er ikke slik at det er de rød-grønne som har funnet opp tildelingsbrev. Jeg sitter med en bunke med tildelingsbrev her, fra den gangen Valgerd Svarstad Haugland var kulturminister, og det er en rekke forutsetninger, bl.a. kan jeg lese opp noe som gjelder Trondheim Symfoniorkester, der man forutsatte at det skulle være samarbeid på tvers av kunstneriske sjangre og geografiske områder. Det er også en forutsetning som ble lagt i tilskuddsbrevet tidligere. Det synes å være ganske allmenn oppslutning i denne salen om at geografisk fordeling av kultur er et viktig og riktig mål. Derfor har vi hatt Riksteatret, vi har tidligere hatt Rikskonsertene. Nå har vi lagt opp til en annen modell, men vi har bidratt til at kulturen skal ut i hele Norge. Men når vi snakker om minoritetsbefolkningen, ja, da er det plutselig blitt et instrument. I Oslo er det i dag slik at en tredjedel av barna har minoritetsbakgrunn. Jeg mener at de også skal inkluderes i kulturlivet. Derfor er jeg opptatt av Den kulturelle skolesekken, som gir kulturopplevelser til barn og unge, Den kulturelle spaserstokken, Den kulturelle nistepakka, som vi nå har etablert, aspirantordninger, Nye veier til film, slik at vi kan få nye stemmer opp. Jeg mener at kulturdebatten og den kunstneriske friheten blir mye mer interessant dersom alle stemmer slipper til, og ikke dersom kulturen kun er noe som skal forbeholdes dem som allerede har mest fra før.