Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-11-17:
Det er uro i Europa og verden. Mange land har forspist seg på gjeld og bygd opp forpliktelser investorer og markeder ikke tror de kan bære. Dette vil påvirke Norge, om ikke vekst og velferdskraft gjenopprettes i Europa og USA. Norge er ikke der. Vår økonomi er bunnsolid, vi har «pæng på bok», som finansministeren både med rette og stor stolthet kan reise rundt i Europa og berette om. Arbeidsledigheten er lav, og mye kan synes å være på stell. Norge har egentlig vært igjennom en fantastisk reise siden oljealderen begynte å ta tak i oss. Vår råvarerikdom har i en tid med muligheter for stadig billigere import av ferdigvarer fra fremadstormende utviklingsland tjent oss godt. Framtidsscenarioer forutså ikke at råvarer skulle stå for velstandsveksten for 20–30 år siden. Jeg mener det er viktig å fastslå at Norge er et godt land å bo i, der vi alle kan føle en viss stolthet over hva vi har oppnådd – det er utfordringene framover jeg vil rette fokus mot. Forbereder vi oss på utfordringene? Norge har en liten og åpen økonomi. Det er lite vi kan få gjort med våre handelspartneres utfordringer, men de vil komme til å påvirke oss. Derfor vil jeg ha fokus på de interne utfordringene vår tilsynelatende ubekymrede situasjon gir grunn til å ha fokus på. Vår konkurransekraft med utlandet har vært tema i mange kanaler den siste tiden. Eksportrettet næringsliv er alvorlig bekymret. Nasjonalbudsjettet viser at lønnskostnadene i industrien i Norge i 2010 lå på drøye 150 pst. av nivået hos våre handelspartnere. Vi har sett en eksplosiv økning fra drøye 120 pst. siden 2005, og regjeringens prognose er at økningen skal fortsette i 2011 og 2012. Dette er isolert sett positivt. Vi jobber alle for å øke egen velferd og betaling. Men budsjettet viser også at Norges produktivitetsvekst har falt kraftig. I perioden 2000–2005 hadde vi raskere produktivitetsvekst enn våre handelspartnere. En sterkere utvikling i lønnskostnader hos oss enn hos våre handelspartnere kunne dermed forsvares med høyere produktivitet. I perioden 2006–2010 endret dette bildet seg dramatisk. Produktivitetsveksten er nå lav og lavere enn hos våre handelspartnere. Produktivitet er til dels konjunkturavhengig, men så sterkt fall som vi har sett, og det faktum at den nå er lavere enn hos våre handelspartnere, bør mer enn bekymre en finansminister. Alarmklokkene bør ringe kraftig. Økte lønnskostnader og lavere produktivitetsvekst enn hos våre handelspartnere over noen år er å anse som en dobbelt giftpille for eksportrettede og konkurranseutsatte arbeidsplasser og bedrifter. Utviklingen hos våre handelspartnere kan vi gjøre lite med, men vi kan ta tak i våre egne utfordringer. Jeg kan ikke se tegn til at prioriteringene i politikken gjenspeiler utfordringens dimensjon. Men jeg merker meg jo at periodeinndelingen i de data som regjeringen selv presenterer, og som viser en ganske dramatisk forverret konkurransesituasjon for konkurranseutsatt sektor, sammenfaller med periodene til to forskjellige regjeringer i Norge. Det ligger altså politikk bak! Dette poenget illustreres svært godt av et sitat fra nasjonalbudsjettet på side 107. Der sier regjeringen: «Et timeverk» – i industrien: mitt tillegg – «i 2005 ga en verdiskaping i industrien som var om lag en firedel høyere enn i 2000. Produktivitetsveksten var vesentlig høyere enn hos våre handelspartnere i denne perioden. En høy produktivitetsvekst på bred basis, uten redusert sysselsetting, indikerer at reformene gjennom 1990-årene la grunnlag for en vellykket omstilling og fornying av næringslivet.» Økt produktivitet er helt sentralt. Det gjelder i særdeleshet i et land som Norge. Mens Europa diskuterer kutt i velferdsordninger og lønnsnedgang, fortsetter debatten i Norge om hvor store lønnsøkningene kan være. Igjen kan man si at vi har lyktes. Økt lønn gir økt velferd, og det er målet, men en fortsatt særnorsk kostnadsutvikling er ikke bærekraftig uten en særnorsk og høy produktivitetsvekst. Vi risikerer en kraftig nedgang i konkurranseutsatt sektor. Jeg tror statsråden og jeg er enige om at vi ikke ønsker et land der oljeaktiviteten og offentlig sektor er de to eneste beina vi skal stå på. Skal vi kunne beholde en konkurranseutsatt sektor som ikke styres av oljeaktivitet og oljepris i Norge, må vi få et langt skarpere fokus på hva som skal til for at den skal kunne utvikle seg i Norge. I dette bildet ligger også utfordringen med et todelt Norge. Uten et helt annet fokus på konkurransekraft og produktivitet vil vi se store og økende regionale forskjeller i Norge avhengig av styrken i ringvirkningene fra oljevirksomheten lokalt. Både statsråden og jeg kommer fra et fylke der ringvirkningene av oljevirksomheten er liten og «skriften på veggen» er lett å observere. Det ligger mye politikk i dette. Hvordan kan vi øke vår nasjonale produktivitetsvekst? Vi har allerede en økonomi med høy yrkesdeltakelse både for menn og kvinner. De enkle ressursene er allerede utnyttet. Satset på utdanning, kompetanse og forskning har vi gjort i mange år. Det må fortsette, men utfordringen er kanskje like mye å få mer igjen for innsatsen enn bare å pøse mer penger inn. Infrastrukturinvesteringer er helt sentrale. Uten rasjonell og tidsmessig infrastruktur i hele landet kommer heller ikke utvikling i hele landet. Dette er heller ikke en ukjent debatt for statsråden. Det samme gjelder skattenivå og vekstfremmende skatteletter. Alt er helt sentralt for å sikre konkurransekraft og utvikling av høy produktivitet. Dette er løpende debatter i Norge, og her vil jeg kunne slå fast at NHO dokumenterte for et par år siden at under Bondevik II-regjeringen ble nær ni av ti nye oljekroner brukt til disse tre prioriterte produktivitetsfokuserte områdene. Den rød-grønne regjeringen brukte kun en og en halv av hver tiende nye oljekrone. Når man skryter av å ha historisk høy satsing på disse områdene, sier det mer om hvilken oljepengeflom og hvilket økt handlingsrom denne regjeringen har fått, enn om dens evne til å prioritere. Det har vært et markant skifte i det norske arbeidsmarkedet etter finanskrisen i 2008. I årene før 2008 var veksten i både den totale sysselsettingen og den private jobbskapingen sterk. I årene før finanskrisen fikk Norge en smakebit på hva som skjer i en økonomi der kapasitetsgrensen er nådd – økt pengebruk førte på flere områder til sterkt stigende kostnader, og vi fikk ikke mer igjen for økt ressursbruk. Etter 2008 har privat sektor tapt 57 000 årsverk, mens offentlig sektor har økt med 43 000. Krise eller ikke, en slik utvikling vil over tid ikke være bærekraftig – den forrykker balansen. Vi har i en lang periode vært flinke i Norge. Vi har omstilt norsk økonomi kontinuerlig. Arbeidsplasser med lav verdiskapingsevne har forsvunnet og blitt erstattet med arbeidsplasser med høyere verdiskapingsevne og som kan bære norsk velferdsnivå. Nå flyttes imidlertid arbeidskraft fra privat over til offentlig sektor. Da blir det å følge produktivitetsveksten i offentlig sektor viktigere. Under Bondevik II startet man opp arbeidet med å kartlegge produktivitet i offentlig sektor. Hvorfor har dette stoppet opp? På budsjettspørsmål fra Høyre svarer statsråden: «For offentlig sektor derimot beregnes bruttoproduktet fra kostnadssiden, det vil si med utgangspunkt i bruken av arbeidskraft og realkapital. Tall for samlet produktivitet i offentlig sektor basert på bruttoprodukt per utførte timeverk har derfor begrenset informasjonsverdi.» Offentlig sysselsetting og offentlig verdiskaping kommer til å bli viktigere. Velferdsoppgavene blir større, og sektoren må følges på samme måte som den private sektor. I nasjonalbudsjettet sier man også hvor viktig den strukturpolitikken har vært som har ført arbeidsplasser over i mer produktive arbeidsplasser. Jeg undrer meg på om dette er grunnen til det totale fraværet av nytenkning, omstillingsiver og nyutvikling i offentlig sektor under den rød-grønne regjeringen. Det håper jeg statsråden kommer til å kommentere. Hva vil statsråden gjøre for å unngå et todelt Norge og for at lokalsamfunn og regioner som er avhengige av annet konkurranseutsatt næringsliv enn oljenæringen, kan fortsette å utvikle seg? Vil han ta initiativ til å måle produktivitetsveksten i offentlig sektor – det fortjener den – og vil han ta initiativ til at vi igjen får økt nasjonal produktivitet?