Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-06-03:
La meg innledningsvis fastslå betydningen av voksenopplæring og etter- og videreutdanning slik at vi kan sikre alle livslang læring. Det er viktig både for samfunnet og den enkelte, og vi skal minne hverandre på det, spesielt i dag, knyttet til arbeidsledighet, behov for omstilling og ønsket om at folk skal stå lengst mulig i jobb. Det er en viktig del av utdanningssystemet. Jeg vil også innledningsvis si at Kompetansereformen lever og har gitt mange gode resultater: formelle rettigheter, et omfattende samarbeid mellom myndigheter og partene og mange gode prosjekter ute på arbeidsplassene. Men vi har med dokumentforslaget ønsket en fornyet fokusering på Kompetansereformen, fordi den har lett for å drukne i diskusjonen om høyere utdanning, om hele grunnopplæringen, og fordi jeg syns Regjeringen har behandlet voksenopplæringssektoren stemoderlig de siste årene – det er vel ikke i ett budsjett det ikke er foreslått kutt på et og annet område innenfor feltet voksenopplæring. Forskning, som vi har mer av i dag, viser en del svakheter – eller jeg vil kanskje kalle det mer ubrukte muligheter. Det er få som benytter seg av og tar i bruk etter- og videreutdanning, 7 pst., det er 1 pst. som benytter seg av utdanningspermisjon, og det er de med lav formell kompetanse som deltar minst i etter- og videreutdanning, eller i opplæring og utdanning. Årsakene er mange: Det kan være mangel på informasjon og kunnskap, det kan være mangel på motivasjon, at en ikke innser nytten av opplæring og utdanning, eller at en ikke blir stimulert, f.eks. av overordnet. Men det er særlig to punkter som pekes på som hindre for deltakelse i utdanning og opplæring; tid og økonomi. Det blir altså sett på som et personlig ansvar for arbeidstaker, eller som et ansvar for arbeidsgiver. Tre av fire sysselsatte føler behov for, og vil ha mer, kompetanse. De fleste får dette i jobbsammenheng, men det er 30 pst. som også føler at de har udekket behov, og her pekes det både på læring i jobbsammenheng og på formell læring. Jeg mener at det er et felles ansvar å sørge for finansiering, tilrettelegging og arbeid med motivasjon – altså partssamarbeidet, som er selve grunntanken i kompetansereformen. Det er et felles ansvar å få gjort en del med dette. Hvordan? Her har vi fra forslagsstillernes side ment å følge opp de formelle rettighetene og se på det økonomiske grunnlaget. Det betyr ikke at vi undervurderer den betydning arbeidsplassen har som læringsarena. Der tror vi at partene selv vil være aktive pådrivere. Vi kan godt henstille om mer informasjon og kunnskap, men vi har spesielt sett på det økonomiske grunnlaget, ut fra innrapportering til oss om at mange ikke får tilbud om videregående opplæring i henhold til sin rettighet. Fylkene begrunner dette med at de må prioritere ungdomskullene. Det er bra at vi får en gjennomgang av inntektssystemet. Det andre går ut på at vi ønsker å få prøvd ut modeller eller forsøk med støtte til livsopphold, spesielt i bransjer der det satses lite, og der det er lav formell kompetanse, og at dette må være et samarbeid mellom myndighetene og partene i arbeidslivet. Jeg vil takke saksordføreren for en god jobb med å ha ledet komiteen fram til å støtte forslagene, som betyr at komiteen understreker betydningen av etter- og videreutdanning, av kompetanseutvikling for voksne. På to punkter betyr det steg videre for etter- og videreutdanning, som er viktig både for samfunnet og for den enkelte. Og jeg understreker at selv om vi i form er milde i vår henstilling, går jeg ut fra at statsråden oppfatter hva som bør skje knyttet opp til forsøk med støtte til livsopphold.