Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-10-12:
En trontaledebatt er en god anledning til å peke på hvilke politiske utfordringer man ser for seg, og om mulig vise hvilke løsninger man vil anbefale. Det vil Høyres talere benytte denne trontaledebatten til. Det er imidlertid også en debatt for å se på de signaler som Regjeringen gir i trontalen, og i neste omgang om disse står seg i denne salen. Det er dermed en anledning for stortingspartiene til å vurdere ens forhold til den regjering som har avholdt trontalen. Forholdet mellom regjeringspartiene og Høyre har i etterkrigstiden med få unntak vært preget av en gjensidighetens lov. Dette gjensidighetsforholdet har variert gjennom tidene i styrke og intensitet – bevares. Men det har hele tiden ligget noen mer eller mindre synlige bånd mellom sentrumspartiene og Høyre. Slik har det vært fra lenge før etableringen av Lyng-regjeringen. Årsaken til at det har vært et slikt gjensidighetsforhold kan sikkert tilskrives mange enkeltelementer. De historiske forhold ligger selvfølgelig i bunnen av det hele. På mange saksfelt med ideologiske undertoner har det ofte vært sammenfallende synspunkter mellom sentrumspartiene og Høyre – i det minste om i hvilken retning det skulle søkes løsninger. Slike sammenfallende synspunkter på saker med ideologiske overtoner – eller undertoner om man vil – ser vi fremdeles dukker opp i det politiske landskap. Det kan være saker som privat eiendoms- og råderettkirkens autonomi hva angår lærespørsmåloffentlig/privat eierskap i næringslivetindividets rett til å foreta egne valg rettssikkerhetbegrensing av det offentliges direktemakt over borgerne Den kanskje mest iøynefallende saken av ideologisk karakter hittil i denne perioden er saken om innføring av kontantstøtte. Dette er en sak som definitivt går langs de tradisjonelle skillelinjene i norsk politikk. Den har vel faktisk fremstått som selve håndbremsa for Arbeiderpartiet og er årsaken til den ørkenvandringen de har påbegynt. Historisk har det også vært slik at de borgerlige partiene har foretrukket regjeringer bestående av borgerlige partier. Fra denne hovedregel finnes det unntak. Jeg tenker bl.a. på Senterpartiets anbefalinger etter Syse-regjeringens avgang. Men også i synet på hvilke regjeringspreferanser de enkelte partier har hatt, har det vært en slags linje. Derfor kom det sannsynligvis ikke som noe sjokk på denne regjeringen at Høyre uttalte at en Bondevik-regjering var å foretrekke fremfor en Jagland-regjering. Jeg tror imidlertid at mange borgerlige velgere med stigende undring har registrert at både statsråder og representanter for regjeringspartiene nærmest sammenhengende siden forrige budsjettforlik med Høyre har pekt på hvor viktig det ville være å få til et budsjettforlik med Arbeiderpartiet neste gang. Jeg registrer at Bondevik er i ferd med å gå i nota til Jagland, først og fremst ved at Jagland har lagt lista så lavt at man kan gå over den uten tilløp. Det som nå har skjedd, er altså at regjeringspartiene kun vil søke budsjettsamarbeid med Høyre hvis man mislykkes med Arbeiderpartiet. Hvis regjeringspartiene nå skulle vende Høyre ryggen, skal man jo ikke se bort fra at det kan ha den konsekvens at Høyre gjør tilsvarende. Det betyr at Høyre i fremtiden vil ha god grunn til å være mindre opptatt av denne regjeringens liv og død enn hva vi måtte ha vært. Høyre har imidlertid ikke lukket noen forhandlingsdør, og vår adresse må antas å være kjent fra tidligere runder. I trontalen sier Regjeringen: «Næringslivet skal sikres stabile og internasjonalt konkurransedyktige rammebetingelser. Regjeringen ønsker et langsiktig og balansert eierskap.» Vi går nå inn i en tid med konkrete forhandlinger om neste års statsbudsjett, hvor næringslivets og arbeidsplassenes rammevilkår uvilkårlig vil komme under press. Årsaken til at det i år kan synes å bli et særlig press nettopp på næringslivets vilkår, er det faktum at Arbeiderpartiets fremlagte krav til forhandlingsgrunnlag går i feil retning. De uttalelser som Arbeiderpartiets leder har kommet med i forkant av disse forhandlinger, kan tyde på at Regjeringens formuleringer i trontalen om stabile og internasjonalt konkurransedyktige rammevilkår, langsiktig og balansert eierskap, kan bli vanskelig å opprettholde. Jagland sa i sitt innlegg tidligere i dag at bedrift etter bedrift flytter til utlandet. Jeg mener at dette bl.a. skyldes nettopp Arbeiderpartiets evige kamp mot det private eierskap i norsk næringsliv. Det blir liksom ikke godt nok for Jagland og Opseth før det er staten som har overtatt selve eierskapet. Og da tenker jeg langt utover de hundretalls millioner som er tiltenkt IT Fornebu-prosjektet. Arbeiderpartiets fremlagte kravsliste i de forestående forhandlinger om neste års statsbudsjett er en oppskrift på hvordan vi skal te oss for at norske bedrifter skal bli oppkjøpskandidater også i fremtiden. Er det virkelig noen som tror at Jagland har et genuint ønske om å stimulere til privat eierskap i norske bedrifter? Selvfølgelig har han ikke det. Fra fjorårets budsjettforslag har vi Arbeiderpartiets oppskrift som er enkel og virkningsfull. Det er å gjøre privat eierskap så uinteressant som mulig. Samtidig lanserer Arbeiderpartiet en politikk for hvordan man i neste omgang kan gå inn med statlig kapital for å sikre seg nasjonal norsk eierstyring, da under vignetten: Hvor er norske langsiktige eiere? Vi er allerede på Europa-toppen i offentlig eierskap, og jeg frykter at IT Fornebu bare er en begynnelse for strategiske politikerbestemte eierskap fra arbeiderpartihold. Jeg vil på det sterkeste advare mot en slik politikk og en slik utvikling. Det vi burde gjøre, var å stille oss spørsmålet: Hva kan vi gjøre for å stimulere til at vanlige folk blir mer interessert i å sette sine sparepenger i arbeidsplasser? Det er jo en årsak til at det private individuelle eierskap er på defensiven i norsk næringsliv. Er det noe denne nasjonen trenger på terskelen til et nytt århundre, er det å sikre seg at vi har noe å leve av etter oljealderen. Vi trenger rett og slett folk som ser seg tjent med å ta risiko for å oppnå en større gevinst enn om de tar et fast og regulert arbeid. Vi kan jo ikke jobbe for denne velferdsstaten alle mann, noen må vel også i fremtiden skape de verdier som skal fordeles. Et av de største konkurransefortrinn en nasjon kan ha i fremtiden, tror jeg blir å ha en kompetent befolkning og en kompetent arbeidsstokk. Utdannelse må derfor på alle nivåer bli en selvfølgelighet å satse på for oss alle, og især for en nasjon som i utgangspunktet har et generelt høyt kostnadsnivå. Blant annet av den grunn blir det for Norge i fremtiden ikke tilstrekkelig å ha en bra skole, vi må ha den aller beste. Når Høyre ønsker å prioritere opp utdannelse i kampen om begrensede budsjettmidler, ser vi på dette som helt nødvendige grep som må gjøres nå og ikke når alt annet er gjort. Fremtiden vil i enda større grad enn i dag etterspørre kvalifiserte medarbeidere. For å lykkes i en bredt anlagt næringssatsing må vi ta hele landet i bruk. Da blir det viktig at vi har kommunikasjoner som kan være med og redusere de enorme transportkostnadene som norsk næringsliv er belastet med. Avstandsulempen må kort og godt reduseres. Kommunikasjon er og blir det viktigste distriktspolitiske virkemiddel vi kan bruke. Uten muligheter til å etablere lønnsomme arbeidsplasser i distriktene blir det meningsløst å snakke om å opprettholde jevn utvikling i hele landet. Samferdsel er og blir det viktigste virkemiddel for å nå et slikt mål. Derfor vil Høyre også ved denne budsjettbehandling prioritere dette høyt. Behovet for en kraftig satsing på samferdselsinvesteringer er ikke bare en distriktssak, det er en sak for absolutt hele nasjonen. Så til det som har gått på skattedebatten, som har vært en del oppe i dag. Her syns jeg det er tilstrekkelig å minne om at det er slik med sauen at du kan klippe den mange ganger, og så kan du flå den én gang. Den rettledningen tror jeg kanskje Arbeiderpartiet skal ta innover seg. Så til dette med rettferdig fordeling. Sylvia Brustad og andre fra Arbeiderpartiet holder på det retoriske til det kjedsommelige. Hva er rettferdig fordeling? Det kan fra arbeiderpartihold høres ut som om det først er når alle penger har vært veien om statskassa; i utgangspunktet tilhører alt staten. Og til det retoriske poenget som er brukt rundt eksempelvis dette med rederibeskatning, vil jeg si: Det kan ikke være slik at Arbeiderpartiets leder og Arbeiderpartiets stortingsrepresentanter er så uvitende om den virkeligheten som denne næringen befinner seg i, og på noe tidspunkt har innbilt seg at en omlegging av rederibeskatningen ville føre til en fremtidig økt skatteinngang fra denne næringen. Det er en næring som i realiteten aldri har betalt mye skatt, og som nok ikke kommer til å gjøre det, nettopp fordi det over natta reduserer antallet rederier som driver virksomhet fra Norge, om så skulle bli tilfellet.