Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-06-08:
Denne uken var det en konferanse om Afrika i Oslo, med bl.a. innlegg av direktøren for Etiopias miljøvernmyndigheter og grunnleggeren av Institute for Sustainable Development i Etiopia, Tewolde Egzhiabher. Under tittelen «Kan Afrika fø seg selv?» konkluderte han: «Spørsmålet er ikke om Afrika kan fø seg selv, men om Afrika kan få lov til å fø seg selv.» Jeg går ikke nå inn på argumentasjonen hans og forhistorien om slaveriets utbytting av Afrikas arbeidskraft, via kolonialismen til vår tids påvirkning og styring, ofte på utenverdenens premisser. Det kunne vært et tema for seg selv, med behov for mye selvransakelse. Men jeg tar med Tewoldes konklusjon: «Afrika må få ro til å utvikle seg innenfra.» Som i tidligere debatter om norsk utviklingspolitikk vil jeg understreke to forhold. For det første har vår egen utvikling av styresett, rettsstat og institusjoner tatt århundrer. For det andre må vi innse at også nye land, som gir seg inn på utvikling av menneskerettigheter og vårt styresett, trenger tid til ikke bare å fatte de nødvendige vedtakene, men til å restrukturere hele samfunn, bygge sivilt samfunn nedenfra – og det må skje på deres egne premisser, forankret i historie, tradisjoner og kultur. Da er det ikke spørsmål om hvor lang tid det tar, men om det går i riktig retning og har en tilfredsstillende progresjon. Det er derfor det blir så mislykket og kontraproduktivt når en fra vestlige donorland forventer målbare og tydelige resultater av sin egen innsats innenfor tidsrammer som dikteres bl.a. av giverlandets valgperioder, mens mottakerlandets forutsetninger tilsier utvikling over årtier og kanskje generasjoner. Nå skal en ikke ta slike synspunkter som jeg nevner her, til inntekt for at vi ikke vil se på bruken og kontrollere virkningen av innsatsen vår. Jeg har brukt mye tid på denne talerstolen de siste seks årene til å etterlyse en systematisk dokumentasjon og evaluering av virkningene av norsk bistand. Det har vært behov for å utvikle nye rutiner og metoder, og det begynner å skje positive ting, selv om vi fortsatt vet for lite om langtidsvirkningene av mye av det vi driver på med. Som statsråden også nevnte, har det i et helt år pågått en debatt om norsk bistand: Virker den, virker den ikke, eller er den direkte skadelig? Professor Øyvind Østerud har vært sitert før. Jeg minner om hans kronikk «Lite land redder verden» i Aftenposten den 7. juni i fjor, hvor han viste til at vestlige land de siste 50 år har brukt 20 trillioner kr på bistand. Han hevder videre: «Bistand kan gi en vekstimpuls, men kan også passivisere, svekke lokalt næringsliv, hemme utviklingen av lokal ekspertise og holde korrupte regimer ved makten.» Han legger til at feilen består «i å forveksle innsatsmål med faktiske virkninger – mer varmende for giverne enn for mottagerne». Jeg synes riktignok at Østerud har noen poenger, men han kommer dessverre i skade for å helle barnet ut med badevannet. For det er sannelig også positive utviklingstrekk å fortelle om, som flere andre har vært inne på før i dag, om det nå gjelder barnedødelighet, antall barn i skole, ekstrem fattigdom eller forventet levealder. Vi skal likevel ta inn over oss at tallene er globale, og at de ser vesentlig verre ut Sub-Sahara. Det både professorene, statsråden og vi heldigvis kan være enige om, er at det finnes noen grunnleggende forutsetninger for en positiv utvikling. Det er 1. fred og sikkerhet2. en velfungerende stat, og da tenker jeg både på representativt styre, rettssikkerhet og en offentlig forvaltning som tåler internasjonal revisjonsgranskning3. et velfungerende næringsliv, som ofte må bygge på et etablert og utviklet lokalt og regionalt marked, før det eksponeres for internasjonalisering og globaliseringens utfordringer og muligheter Tar vi konsekvensene av dette, må mer av bistanden rettes nettopp mot utviklingen av velfungerende stater og tilrettelegge for bærekraftig, lokal næringsutvikling. Vi må få en utviklingspolitisk debatt som er mer preget av virkning enn av prosenter. Bistanden må i økende grad skje på mottakerens premisser. Vi skal selvfølgelig fortsette både revisjon og evaluering av virkningen. Samtidig må vi innse at tidsrammer og utviklingsperspektiver må tilpasses mottakerlandets forutsetninger, evne og kapasitet, og ikke våre egne behov og rutiner. Når det gjelder de enkelte temaene som statsråden omtaler for øvrig, regner jeg med å kunne komme tilbake til dem når komiteen behandler redegjørelsen. Vi kommer også mer detaljert inn på spørsmålet om handelsadgang for u-land i debatten om Dokument nr. 8:38 førstkommende tirsdag.