Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-04-25:
Stadig flere mennesker blir tatt for forbrytelser i Norge. Særlig blant de yngre er utviklingen bekymringsfull. Mer enn 34 pst. av dem som ble siktet for forbrytelser i 2000, var under 21 år. Vi har de siste ti årene sett en økning både med henblikk på simple tyverier, narkotika, skadeverk, vold og trusler. Dette stiller krav til de reaksjonsformer vi politikere vedtar når noen gjør noe galt. Ekstra krevende blir det når lovbryterne er yngre og yngre. At det i dag står over 2 000 mennesker i kø og venter på soning, altså en av de viktigste reaksjonsformene vi har, er svært kritisk. Bare siden september i fjor skal antallet være økt med henimot 30 pst. Ved siden av økt kriminalitet vet vi at politiet øker sin oppklaringsprosent, domstolene er raskere, og straffene blir strengere. Oftere brukes fengselsstraff. Samfunnet og den politiske debatt roper fengselsstraff, ja helst lengst mulig, når kriminalitet begås. Samtidig vet vi at løslatelse på prøve ikke lenger skal skje «automatisk», men underlegges vurdering av fengselsmyndighetene. Presset mot soningsstedene har ikke blitt mindre av at man for flere saksforhold både fra politi og politikere er anmodet om at varetekt bør brukes i større grad enn i dag. Som om dette ikke er nok: Vi ser en nedgang i bruken av alternativ straff til fengsel, som samfunnstjeneste, nå samfunnsstraff. For de yngre er dette ingen heldig utvikling. Det kan derfor ikke være noen overraskelser for noen at vi i dag har køer for soning. Dette er ikke et forbigående problem, men en utvikling som bare vil vedvare om vi ikke foretar oss noe. Overraskende er det derfor at justisministeren tross flere oppfordringer, bl.a. her i Stortinget, så langt har levert svært lite på dette området. Det er grunn til å etterlyse strategi, tiltak og vilje, særlig tatt i betraktning at en samlet justiskomite i budsjettinnstillingen i fjor høst uttalte følgende: «For at straffesakskjeden skal fungere godt, må det sørges for en balansert og fleksibel ressurstilførsel til de ulike ledd. Dersom dette ikke avstemmes, vil ressurstilførsel ett sted kunne føre til opphoping av saker et annet sted.» Komiteen fortsetter i sin budsjettinnstilling: «For å hindre ny ubalanse i straffesakskjeden og dermed reversering av den positive utviklingen vi har sett i arbeidet for å få hurtigere straffesaksbehandling, må økte ressurser til domstolene og kriminalomsorgen prioriteres de nærmeste årene.» Etter min mening: klar tale! I lys av dette hadde jeg forventet et initiativ fra justisministeren om tiltak som kunne gjøre situasjonen bedre enn den er i dag. Arbeiderpartiet mente dette arbeidet hastet såpass at man i nevnte budsjettinnstilling foreslo økte bevilgninger til Kriminalomsorgen med 20 mill. kr. Dette ble som kjent stemt ned. Strafferetten har ingen forebyggende effekt så lenge folk ikke får reaksjoner på sine handlinger. Kampen mot kriminalitet fordrer ofte en hard, kontant, klar og ikke minst rask reaksjon. Det hjelper svært lite for en 17-åring og samfunnet rundt ham at han innkalles til soning først når han nærmer seg de 20. Slik situasjonen er i dag, rammer dette også andre deler av strafferettspleien. Jeg har fått rapporter fra det ganske land – og senest i Aftenposten i dag kan vi lese om situasjonen – hvor særlig presset mot bruk av varetekt øker. Det er totalt uakseptabelt, og farlig, at bl.a. voldtektssiktede eller andre må løslates fra varetekt på grunn av manglende fengselsplasser til tross for at det foreligger konstaterbar gjentakelsesfare. Respekten for og tilliten til rettssystemet vårt kan fort få seg en alvorlig knekk ved flere slike enkelthendelser. Det er heller ikke særlig bra at soningskøene bidrar til at siktede blir sittende lenger enn lovlig i politiarrest. Opphold her utover 24 timer er ikke holdbart. Norge trenger ikke flere anmerkninger fra torturkomiteen. Kampen mot kriminaliteten er en av de viktigste utfordringer vi står overfor. Vi skal likevel vokte oss vel for å gjøre debatten om kriminalitetsbekjempelse til en debatt om hvem som roper høyest, som foreslår «mest», som er mest ytterliggående, og som får de største oppslag. Gjerne er det de åpenbare og enkle løsninger som bør dyrkes. Innsatsen for å få bort soningskøene trenger ikke noen politisk genialitet. Det er viljen og innsatsen som nå etterlyses.