trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Reklameforbudet er viktig. Jeg har stor forståelse for det dilemmaet som interpellanten Toppe tar opp når det gjelder den omtale av alkohol som er i mange aviser hver uke, og jeg vil gjerne understreke, som jeg gjorde i innlegget mitt, redaktørenes ansvar her. Når det gjelder de strenge virkemidlene som vi har tatt i bruk i Norge, er det også sånn at når vi har aksept for reguleringer, når vi har aksept for vinmonopol, for begrensninger og for kontrolltiltak, er det noe som er avhengig av aksept i befolkningen. Jeg opplever at i Norge er det aksept for dette i befolkningen. Det er også slik at de strenge reguleringene i seg selv har en holdningsskapende effekt. Tidlig intervensjon er viktig. Når det gjelder det å ha økt kunnskap om hva man skal gjøre når man f.eks. ser uønsket alkoholbruk, hos barn og unge spesielt, vil jeg bare understreke det arbeidet som Helsedirektoratet har gjort i veilederen «Fra bekymring til handling», og også den kompetansen som de regionale kompetansesentrene for rusmiddelspørsmål har, for å bidra til økt kunnskap hos kommunene og gi veiledning til disse. Det er et svært viktig arbeid. Det å drive holdningsskapende arbeid overfor barn og unge er nå uansett det aller viktigste vi gjør, og også det å reagere dersom barn og unge bruker alkohol i en altfor tidlig alder. Det at vi er tydelige på aldersgrenser i Norge, er også et viktig signal for å begrense alkoholbruk. Selv om vi i Norge har et lavt alkoholkonsum i forhold til andre land, er det ikke sånn at vi skal hvile på laurbærene, for vi ser tross alt at alkoholkonsumet øker, og det er viktig at vi jobber på mange felt for å begrense, og også gi kunnskap om, skadevirkninger.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Jeg synes også dette har vært en veldig interessant og god debatt, og en veldig viktig debatt. Det er jo litt interessant å registrere at alle partienes innlegg, bortsett fra Fremskrittspartiets, gikk i samme retning. Det er jo litt påfallende at Fremskrittspartiet fremhever at de ikke tror på begrensninger og heller ikke på avgifter. De tror at kampanjer og informasjon vil være det som har virkning. Men hvis man i tillegg ikke har andre virkemidler enn begrensninger, går jo signalene i helt feil retning. Jeg synes i hvert fall det er oppmuntrende at det ikke er andre partier som har tro på den alkoholpolitikken. Representanten Høie sa at det var andre land som så til Norges alkoholpolitikk. Ja, det opplever faktisk jeg. Det er mange andre, ikke minst i EU, som ser til Norges alkoholpolitikk og hva vi gjør, og hvordan vi tross alt, selv om vi har et økende forbruk, har klart å ligge lavt på konsumlisten. Det er heller ikke tvil om at globalisering og bedre økonomi har gitt nordmenn andre drikkevaner. Mange har vært inne på at vi også kombinerer de gamle drikkevanene i helgene med det å drikke oftere og i uken ellers. Mange har tatt opp dette med alkoholfrie soner. Det er utrolig viktig at vi klarer å bevare de sonene som viktige signaler, hvor barn, unge og voksne er sammen, og at de voksne der er gode rollemodeller. Representanten Laila Dåvøy var inne på at mange organisasjoner gjør en viktig jobb, og det kan jeg bare understreke. Mange gjør det. Vi har gode behandlingstilbud også, men, som det også er nevnt i debatten, er det klart at det er viktig å se på erfaringer fra andre land. Så er det én ting som er spesielt i Norge, og som vi er nødt til å ta tak i – jeg er glad for at det også har vært fokus på det fra medias side – og det er kontroll med skjenkesteder. Vi må få vekk de useriøse og hindre overskjenking, for det er ikke tvil om at den skjenkingen som skjer ute, selv om det kanskje bare er en mindre del av det totale alkoholkonsumet, er en sterk årsak til skade og vold i befolkningen.
Bent Høie (Høyre), 2011-01-18:
Jeg vil starte med å takke representanten Wenche Olsen for å ta opp dette særdeles viktige spørsmålet, nemlig hvordan vi i Norge kan lære av den innsatsen som er gjort i den organiserte idretten for også å bekjempe doping i de uorganiserte miljøene. Dette er en veldig viktig problemstilling, som jeg er veldig glad for at en stortingsrepresentant fra regjeringspartiene nå tar opp. Men på dette området kan vi konstatere at regjeringen er rettferdig. Svarene man gir sine egne stortingsrepresentanter, er like uklare som dem man gir andre interpellanter i denne salen. Høyre har tatt opp dette spørsmålet ved veldig mange ulike anledninger. Representanten fra Høyre André Oktay Dahl stilte spørsmål til kulturministeren om dette i september 2006, til justisministeren i mars det samme året og til justisministeren i mai 2007. Høyre har også fremmet to representantforslag om det samme temaet. På de første spørsmålene, som bl.a. dreide seg om å lære av Sveriges erfaringer med en nasjonal, forebyggende dopinglovgivning, var svaret fra Justisdepartementet at dette skulle man komme tilbake til i forbindelse med behandlingen av ny straffelov. Da man behandlet ny straffelov, behandlet man ikke dette spørsmålet. Det var ikke forberedt fra regjeringen. Siste gang Høyre tok dette opp, var i et representantforslag som ble behandlet i oktober 2010. Da svarte justisministeren at dette skulle behandles i forbindelse med Stoltenberg-utvalgets rapport, som var på høring. Jeg har søkt i Stoltenberg-utvalgets rapport. Ordet «doping» er ikke nevnt en eneste gang. Men det er bra å høre at helseministeren åpenbart har startet et arbeid for å få løftet dette temaet inn i stortingsmeldingen om ruspolitikken. Jeg håper at det spørsmålet som representanten Wenche Olsen tar opp – nemlig om behovet for å bygge opp et godt nasjonalt kompetansemiljø på dette området etter modell fra Sverige – blir besvart i den stortingsmeldingen, og at man kommer i gang med det arbeidet, men også det andre spørsmålet, som statsråden ikke var inne på i det hele tatt, nemlig om behovet for at det utformes en nasjonal, forebyggende dopinglovgivning i Norge. Forslag om dette, som – som sagt – ble fremmet så sent som i oktober av Høyre og Fremskrittspartiet, ble nedstemt av Stortinget, og det virker ikke som om regjeringen jobber med den problemstillingen ennå, selv om dette ble varslet allerede så tidlig som i arbeidet med den nye straffeloven. Det vil være behov for å ha begge disse tankene i hodet samtidig for å kunne gjøre et godt nok arbeid overfor dette miljøet. Informasjon og forebygging er og vil være viktig, men det er også viktig at samfunnet gir et klart signal om at doping er ulovlig, og at man får en nasjonal, forebyggende dopinglovgivning. Jeg håper at helseministeren i sitt neste innlegg kan gi et svar på om den problemstillingen også vil bli drøftet i forbindelse med stortingsmeldingen om ruspolitikken.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2011-01-18:
Først vil eg takka statsråden for svaret. Eg er glad for at statsråden synleggjer at regjeringa arbeider med fleire tiltak for å endra haldningane til alkohol og for å få på plass fleire førebyggjande tiltak. Statsråden viser spesielt til reklameforbodet som eit viktig tiltak for å redusera alkoholforbruket og til at regjeringa vil halda ved lag eit strengt reklameforbod. Det er positivt. Statsråden viser òg til at redaksjonell omtale og innslag som ikkje har marknadsføring av alkohol som mål, ikkje er definerte som reklame etter loven og ikkje er forbodne. Eg er glad for at statsråden i sitt svar påpeikar at redaktørar òg har eit stort ansvar når det gjeld å vurdera innhald og omfang av nyheits- og reportasjestoff om alkohol og alkoholforbruk. Alt kan ikkje regulerast politisk, sjølv om vi må sjå til at loven om reklameforbod blir følgd. Eg vil visa til ein rapport frå Blå Kors med namn «Alkohol som selger aviser – aviser som selger alkohol», der det kjem fram at forbrukarinformasjon om alkoholprodukt fyller i ei vanleg veke seks heilsider berre i dei fire største avisene; VG, Dagens Næringsliv, Aftenposten og Dagbladet. I løpet av eitt år blir dette 312 heilsider i dei mest verdifulle redaksjonane. Ei rekkje regionaviser følgjer det same mønsteret, og i tillegg kjem produktomtale i floraen av nettstader, magasin og fjernsyn. Etter mitt syn er desse massive produktomtalene med på å undergrava reklameforbodet. Dei er ikkje ulovlege, men dei bidreg til å minna oss om fleire anledningar til å drikka alkohol, f.eks. haustferie, julehøgtid og forskjellige idrettsarrangement. At dei motverkar det offentlege sine haldningskampanjar er innlysande. Men dei haldningskampanjane mot alkoholbruk i svangerskap og om alkoholbruk i samband med barn og unge som vi har sett i haust, er uansett svært viktige. At dei frivillige organisasjonane har ei viktig rolle i det rusførebyggjande arbeidet, er eg òg heilt einig med statsråden i, og det er positivt at arbeidet ut mot kommunane er styrkt. Statsråden varslar ei ny stortingsmelding om rusmiddelpolitikk og at alkohol vil ha ei viktig rolle i denne meldinga. Det er høgst nødvendig. Eg håpar at vi i denne saka kan leggja grunnlaget for eit nasjonalt lyft for å endra samfunnet si haldning til alkohol. Då meiner eg at vi òg må utfordra næringslivet, arbeidstakarorganisasjonane, arbeidsgjevarorganisasjonane og media og ha desse med på laget, forutan frivillige lag og organisasjonar.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2011-01-18:
Eg vil takka dei som har delteke i interpellasjonsdebatten, og eg synest det har vore mange gode innlegg. Eg har vore mest oppteken av å fokusera på at alkoholen har fått større plass i samfunnet, blitt meir alminneleggjord, ufarleggjord og meir akseptert, og at helsefaren blir bagatellisert. Det var vel kanskje eitt innlegg som skilde seg litt ut, som eg meiner er eit eksempel på at dette skjer, og det var innlegget frå Gåsvatn frå Framstegspartiet. Det er blitt sagt mykje om at det er viktig å hegna om dei kvite, alkoholfrie sonene. Eg vil spesielt visa til det som Jorodd Asphjell sa om at vi no må ut og fokusera på fleire grupper, spesielt det han sa om eldre og alkoholforbruk. Der trur eg han har eit stort poeng. Det blir sagt at det er ein globaliseringstrend som slår inn over oss, som òg er eit resultat av det gode liv. Det kan vera, men vi må òg sjå på kva som skjer i dei andre landa. Vi er det landet som har ein auke i alkoholforbruket no. Frankrike og andre land i Europa har jo ein nedgang. Frankrike har gått inn for alkoholmerking og varselmerking overfor gravide, f.eks. Så det skjer ting ute. Vi òg må følgja med og visa at vi skal fortsetja å vera best i klassen. Elles er eg glad for at mange av dei som har hatt ordet, har gjeve tilslutnad til den restriktive politikken og dei verkemidla som vi har, og eg er einig i at haldningsskapande arbeid ikkje berre er viktig overfor barn og unge, men òg overfor foreldre. Eg er veldig oppteken av, og eg har sett så mykje i forhold til kva barn opplever, korleis vi vaksne er frykteleg dårlege førebilete i mange samanhengar. Idretten synest eg faktisk har teke tak. I Norway Cup er det f.eks. totalforbod mot å drikka alkohol i barna sitt nærvær. Eg synest dei er veldig flinke til å signalisera at dei har ein sånn profil. Det er ikkje sånn på alle fotballcupar – det kan eg i alle fall fortelja. Dette handlar veldig mykje om haldningsskapande arbeid, om kva vi aksepterer. Vi i Stortinget har ansvar for kva vi dreg fram i debattane, og det har òg andre samfunnsaktørar. Tusen takk for debatten.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Det er ikke alt en rekker i ett innlegg. Jeg vil bare starte med å takke utenriksministeren så langt for svaret. Jeg synes det er betryggende det som blir sagt om hvordan en ser politikken på europeisk nivå i sammenheng med det som skjer her, at det er tatt initiativ til nye tiltak og at de allerede er iverksatt. Så vil jeg nok en gang understreke at det er viktig at vi hele tiden følger med på resultatene av det vi setter inn av ressurser og innsats. Så har jeg lyst til å bruke resten av dette andre innlegget mitt til bare å vise til noe spennende som foregår i andre land. Utenriksministeren sa jo at vi skal se på andre land. Europarådet har også ved et besøk her i Norge sagt at vi må se litt østover, for det er en del land i Øst-Europa som har kommet mye lenger enn mange andre land på dette området. Så er det kanskje slik at vi ikke trenger å se så veldig langt øst, heller, men rett over grensen til nabolandet vårt, Sverige, som i fjor la fram et foreløpig forslag til en ganske omfattende strategi for rombefolkningen i Sverige. Det er en spennende utredning, som det fører altfor langt å gå i detalj på her nå. Men det er noe med innretningen på SOU 2010:55, hvor en starter med et sitat av Václav Havel og sier at et lands behandling av dets rombefolkning er en lakmustest på det sivile samfunnet og dets demokrati. Så går en videre med å si at her er det behov for et nytt perspektiv, ikke det gamle majoritetssamfunnets håndtering av den andre og fremmede kulturen, men rett og slett å basere videreutvikling av politikken på et rettighetsperspektiv. Og så sier den at prosjektenes tid er over. Vi må se dette i et generasjonsperspektiv og legge opp en strategi for 20 år fram i tid i form av et program som skal gå i de 20 årene, og som skal dekke en hel generasjon med tre overgripende mål: å tette velferdsgapet, heve rombefolkningens makt og innflytelse over egen situasjon, og så et punkt jeg tror er ganske viktig: det svenskene kaller å reparere rombefolkningens manglende tillit til majoritetssamfunnet. For det ligger så mye her fra gamle dager, og det er en tillitskløft som en er nødt til å bygge bro over. Det skulle ikke forundre meg mye om situasjonen er forholdsvis lik i Norge og Sverige. Så kommer det en lang rekke tiltak som jeg i hvert fall ikke rekker å gå inn på her nå, men som det er fritt for alle å lese om i den svenske strategien. Og så vet jeg at fornyingsminister Rigmor Aasrud allerede har vært i Sverige og fått en orientering om den utredningen. Så kanskje samarbeidet ligger veldig nært, over grensen, i et utvidet nordisk samarbeid også på dette området.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Jeg tror jeg vil starte med å si tusen takk til alle som har deltatt i debatten. Flere var inne på at de mente at utenriksministeren hadde gitt et godt svar på det som var spørsmålet i interpellasjonen, og det synes også jeg er betryggende. Jeg skal ikke gjenta alt som har vært sagt, men vi har vært inne på en del utfordringer. Representanten Woldseth nevnte bl.a. utfordringer som går på deler av den kulturelle arven som ikke er spesifikk for romfolket, men som handler om likestilling mellom menn og kvinner og gutter og jenter. Jeg hadde selv møte med representanter for romfolket før jul, sammen med en medrepresentant fra min partigruppe, og da fikk vi forklart at veldig mange av romfolkets jenter blir tatt ut av skolen i 13-årsalderen fordi de skal gifte seg og være «rene» den dagen de skal inngå ekteskap. Så her er det opplagt behov for en dialog på tvers. Vi skal også ta opp de vanskelige debattene. Når det gjelder skole: Jeg nevnte i det første innlegget mitt den andelen som vi antar oppholder seg utenfor Norges grenser. Det må jo i vår teknologiske tidsalder være mulig å få til et undervisningsopplegg som tillater at folk kan få lov til å beholde sin måte å leve på. Utenriksministeren var jo også inne på de såkalte mentorene eller veilederne som også er til disposisjon når man krysser landegrenser. Her må det ligge muligheter. Helt til slutt kunne jeg tenke meg å nevne litt fra det møtet som vi hadde med romfolkets representanter før jul. Det gikk veldig konkret på hus og leiligheter i Oslo. De koblet selv bolig sammen med jentenes mulighet til å gå på skole; de to tingene henger sammen. De var veldig opptatt av en plass å være på en campingplass i Oslo, og det skulle ikke koste mer enn 5 euro i døgnet. Det handlet om muligheten til å få besøk av sine slektninger som fortsatt har et liv som reisende, og det var helt konkret: Her måtte det være vann og strømuttak og makspris på 5 euro. Det var snakk om åtte–ti vogner – så konkret var det. Det burde vi kunne klare. Kulturhuset som de var opptatt av, måtte være på 300 m2, så der fikk vi også ganske tydelige spesifikasjoner. Så var det det jeg sa om skole og utdanning, der det var noen utfordringer for jentene, noen utfordringer i koblingen mellom manglende bolig og det å følge opp utdanning over lengre tid. De etterlyste også lærere som kjenner romfolkets egen kulturelle bakgrunn. Debatten har vært tverrpolitisk og uttrykt tverrpolitisk enighet. Det er også betryggende. Utfordringene nå blir å holde trykket oppe. Det tilligger oss i kommunalkomiteen. Det ansvaret skal vi ta. Så skal vi også prøve å holde trykket oppe i Europarådet, og der er en av våre representanter for romfolket faktisk en tilstedeværende representant fra og med i år. Så her er det muligheter.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Det fremgikk jo egentlig av representantens innlegg her at det er en nasjonal og en internasjonal agenda, og det er en kompetent statsråd som følger dette opp nasjonalt. Men det er også veldig viktig å vektlegge det vi kan hente i et nordisk samarbeid. Så det er en klart relevant erfaring. Som representanten og jeg samarbeider om på andre områder når det gjelder integrering, er det helt åpenbart at dette med rettigheter er et veldig viktig inngangspunkt. Men med rettigheter følger det plikter. Og det er å finne denne balansen mellom rettigheter og plikter og deltakelse som gir god integrering. Det å se østover er viktig, men det kan også ofte være en ganske forstemmende erfaring om man ser sør- og østover, for om vi har utfordringer knyttet til den norske rombefolkningen, og store muligheter, så er det klart at i land lenger sør i Europa er dette dramatiske spørsmål. Under Hans Majestets besøk i Slovakia i fjor høst fikk vi høre om Slovakias utfordringer på dette området. Der er det åpenbart kraftige spenninger, sosiale og politiske problemer og håndteringsutfordringer for kompetente myndigheter – bygging av gjerder og murer, og en situasjon som er veldig langt unna den vi har. Men jeg tror det er viktig at for å forstå, som representanten også trekker opp her, rombefolkningens situasjon i et land, må man se hele den europeiske sammenhengen. Derfor var Jaglands initiativ så betimelig, nemlig at Europarådet, som er organisasjonen for rettsstat og menneskerettigheter på vårt kontinent, setter denne dagsordenen, og vi vil arbeide, som jeg sa i mitt innlegg, for at vi fram mot ministermøtet i mai i Tyrkia holder denne saken på dagsordenen og gir den politisk oppmerksomhet. Så får vi følge opp på de områdene som er betimelige og relevante for Norge, på vår hjemmebane.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Jeg tror det passer godt å avslutte med å takke interpellanten, som alle har gjort, for å ha satt dette på dagsordenen og også for å ha gitt seg selv og andre oppfølgingsoppgaver. Jeg har forsøkt å gjøre det fra regjeringens side. Vi skal gjøre det fram mot ministermøtet til sommeren. Jeg tror også at denne gruppens spesielle sårbarhet og utsatthet illustrerer et generelt poeng, som representanten Woldseth var litt inne på: Hun pekte på at finanskrisen trengte en syndebukk. Jeg vil ikke gå helt god for historiesammensetningen her, at det var det som var årsaken til det som skjedde i Frankrike, men det er en påminnelse om at alle minoriteter er sårbare i krisetider – ikke bare denne, men også andre, med andre merkelapper. Så tror jeg dette perspektivet med rettigheter og ansvar er veldig viktig, at det er en sammenheng mellom de to, at inkluderingen ikke må føre til en klientifisering der romene er passive, men at de kan være aktive, deltakende og ha stort rom for sitt eget kulturelle særpreg. Man må kunne stille krav til romene. Det er ikke å vise respekt for mennesker – enkeltmennesker og grupper av mennesker – om det ikke blir stilt krav. Når det gjelder EØS-midler, som det ble reist spørsmål om, kan jeg bekrefte én av flere gode ideer fra Kristelig Folkeparti som det er verdt å lytte til – men dette tror jeg vi er mange som har vært opptatt av – at dette er en mulighet vi kan bruke videre. I den perioden vi har bak oss, har vi brukt 6,6 mill. euro til ulike tiltak for rombefolkningen, særlig i Polen, Romania, Slovakia, Tsjekkia og Ungarn. I et av disse prosjektene, i Budapest i Ungarn, har unge sigøynere deltatt i oppstartsprogrammer, språkskoler og mentorordninger, som har bidratt til økt deltakelse i arbeidsmarkedet og bedre integrering i samfunnet. Dette er et eksempel som det seminaret Bekkevold og jeg deltok på tidligere i dag, illustrerte, nemlig at penger til den type tiltak blir det mindre og mindre av, og enda mindre med finanskrisen, fordi store grupper lever i land som er truffet hardt av krisen. Ergo kan effekten av våre penger bli større, og den muligheten skal vi utnytte. Ellers synes jeg representanten Christoffersen er forbilledlig konkret når hun peker på at et forsamlingslokale – mange vil vel tenke: Hva vil det kreve? – ikke behøver å være vanskeligere enn en campingplass og lokaler som kan samle mennesker. Her trengs det et nært samspill med de lokale myndighetene, og jeg er helt sikker på at det er viktig at det kommer signaler både fra regjering og storting til lokale myndigheter om at dette er prosjekter og ideer man må se på sammen, og så kan man finne gode løsninger også på det. Det er viktig at det også kommer optimistiske budskap ut i noe som ellers ofte kan være ganske nattsvart, og det oppfattet jeg også å være en del av generalsekretær Jaglands idé med å løfte dette til et europeisk nivå, nemlig at rettighetsperspektivet i Europa er et optimistisk budskap, og det må kunne følge vår behandling av denne saken i månedene og årene som kommer.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Jeg snakket fort i innlegget mitt, for det var mye å si og mye å liste opp. Det er i og for seg positivt, for det begynner å komme konkrete eksempler. Men siden representanten sier noe som er sant, nemlig at vi her er enige om dette og kan lære mye av hverandre, vil jeg bare få lov til å fortelle en liten sidehistorie fra FN i fjor. Den britiske utenriksministeren, David Miliband, og jeg sto og hørte på Hillary Clinton som holdt et innlegg om dette. Midtveis i innlegget vender Miliband seg til meg og sier: Nå vet jeg hva det er med Hillary Clinton. Hva er det med henne? sa jeg. She’s Norwegian, sa han. Det var ikke ment som en sarkasme, men som en kompliment. Og jeg tror det understreker betydningen av å snakke med engasjement om disse sakene. Hun er en av dem som gjør det. Jeg tror også det er viktig å si at vi må lære av erfaringer. Jeg nevnte Afghanistan. Det kom en rapport i forrige periode om en kartlegging av oppfølging av 1325 i Faryab – våre militære styrker. Den var ikke oppmuntrende lesning. Det har vi tatt fatt i gjennom at vi nå har en dedikert person som følger opp dette. Og jeg tror det er viktig at vi hele tiden går etter hvordan vi kan bygge videre. Som jeg sa i mitt innlegg, avdekker 1325 en lang rekke saker som verden kanskje ikke har villet se. Derfor kan på mange måter listen av nedslående nyheter som kommer, også ha noe positivt ved seg, nemlig at vi nå har fått en bevissthet om det. UN Women er en av brikkene i det puslespillet som kommer til å bli viktig. Det er et konkret resultat av det reformpanel som statsminister Stoltenberg ledet. Det har fått en driftig leder i Chiles forrige president. De holder nå på med å rekruttere en stab, men de skal selvfølgelig inn i et veldig krevende arbeidsfelt både tematisk og i det som er inngripen med nasjonale strukturer, og også internt i FN. «Deliver as One» er en nobel målsetting, og jeg er helt sikker på at det er riktig. Det er ofte langt mer krevende å gjøre det. Jeg er glad for denne tverrpolitiske støtten. Jeg tror representanten har rett i at det blir lagt merke til. Det er veldig positivt at komiteen på sine reiser har dette på sin dagsorden. Jeg har fått se referater fra samtaler hvor det er blitt understreket tverrpolitisk fra Norge. I nasjonalforsamlinger i andre land blir også sånt lagt merke til som et viktig budskap. Jeg håper rapporten vil bli godt mottatt. Jeg har sagt litt om hva vi legger vekt på, og det er som sagt ikke noe helt nytt – det er en videreføring og intensivering av det vi allerede har erfart. Så må vi hele tiden forsøke å være ydmyke for å kunne supplere med de erfaringene vi gjør underveis.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Takk igjen til interpellanten, som har utløst en bred og unison debatt om et tema hvor vi kan gjøre mye sammen. Det siste poenget komitélederen er opptatt av, er krevende. Det er selvfølgelig den direkte militære intervensjonen i krisesituasjoner. I noen av de situasjonene hun viser til, har det vist seg at de militære har vært medvirkende til de handlingene de var ment å skulle beskytte mot. Vi vet også hvor komplekst det er for styrker som kommer langveisfra, å virke effektivt i slike områder. Men jeg er helt enig, og vi ser at det er i riktig retning at disse mandatene blir preget av 1325. Det må vi fortsette å arbeide for. Så satte jeg pris på at representanten Woldseth – som jo viser en ånd helt etter Amundsens og Nansens linje her ved å holde ut til tross for forkjølelse i dag – ser på MR-rådet som «en gyllen mulighet». Det er et fint uttrykk fra Fremskrittspartiet om en institusjon de ikke har hatt mye pent å si om, men jeg kan slutte meg til den analysen. Vi ser på alle arenaer hvor Norge har tilgang, mikrofoner, påvirkningsmuligheter og alliansemuligheter, som en gyllen mulighet til å påvirke internasjonal politikk. Hun synes det er litt taust fra oss i de sammenhengene. Jeg tror ikke, hvis man legger øret til bakken i Genève og i de kanalene hvor det diskuteres rundt MR-rådet, at Norge er passiv. Vi tar med oss utfordringen – og også den siste fra representanten Woldseth, «nøl ikke med å bruke penger som et virkemiddel». Vel, vi skal passe på også der, fordi det er skattebetalernes penger. Jeg har vist til ganske store summer som nå øremerkes til dette. Jeg tror dette, som alt annet utviklingsarbeid hvor penger er inkludert, har risiko knyttet til seg. Men jeg tror at hvis vi går foran og har midler som kan utløse aktivitet, kan det også stimulere andre til å bidra til å støtte dette feltet. Og det er slik at evnen til å ha midler som følger opp innsatsen, påvirker også politikken. Alt i alt: Jeg tror dette har vært en god markering av 1325 og en god opptakt til torsdag, når vi lanserer oppfølgingsplanen. Og hvis vi kan få like bred og unison oppslutning om iverksettelsen av den som den forrige og debatten i dag, er vi på et godt spor.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
La meg først bruke dette treminuttersinnlegget til å oppklare en åpenbar misforståelse. Representanten hadde hentydninger til at min kollega Erik Solheim under sitt besøk bare besøkte den ene siden, myndighetssiden. Nå kan Solheim godt svare for seg selv, men jeg kan opplyse om at han under sitt besøk møtte toppledelsen i NLD. Han møtte U Tin Oo, som nettopp var løslatt fra husarrest, og han traff også opposisjonen, som valgte å delta i valget – altså fortsatt opposisjon, men inn i valget. Derfor er det feil at dette var et ensidig tillagt besøk; det var et viktig besøk både humanitært og politisk. Når det gjelder det konkrete spørsmålet, de punktene som representanten påpekte, tror jeg at det er veldig viktig ikke bare med en samlet europeisk stemme, men en bred internasjonal stemme, FNs rolle er viktig, FNs spesialrepresentant her er viktig. Når det gjelder de to punktene representanten trekker fram, om å løslate alle fanger og ha en inkluderende politisk prosess, kan jeg bekrefte at Norge kommer til å slutte seg til en slik stemme. Det betyr ikke at Norge her har en stemme som er underlagt f.eks. Den europeiske union, hvis det var det representanten viste til. Vi kommer til å ha vår stemme, men på dette området snakker vi helt i harmoni med dem som har disse perspektivene. Det er gjort mange analyser av den særegne konflikten i Burma. Noen kaller Burma et postkonfliktsamfunn, altså at spenningene og motsetningene internt er så pass store at de kan sammenlignes med stater som er i den situasjonen. Jeg tror det på mange måter er treffende. Derfor handler det veldig mye om den politiske forsoningsprosessen som må til for at landet kan gå framover. Det valget som ble holdt, gir ikke svaret på de utfordringene. Men at det er kommet nye mulighetsrom i et land som har store utfordringer, og hvor det internasjonale samfunnet helt åpenbart bør følge nennsomt med, det er jeg ganske sikker på. Vi skal også huske at dette regimet for en 10–20 år siden opplevde også stor statsfinansiell fattigdom og sånn sett var veldig, veldig presset i sin internasjonale situasjon. De opplever en helt annen grad av trygghet i dag, fordi inntektene er blitt så store, som representanten også var inne på, og fordi forholdet til nabolandene er så pass avhengighetsrettet som det er. I det ligger det også en type mulighet om kortene spilles riktig. For det er også slik at det internt i Burma er stemmer som ikke ønsker seg denne veldig sterke avhengigheten av nabolandene, slik noen av disse store infrastrukturprosjektene kan føre til. Derfor tror jeg at en klok linje med dialog og kontakt og klare budskap – hele tiden på en slik måte at man balanserer og også ser den demokratiske opposisjonen – blir en viktig linje framover og en linje som Norge tenker å føre.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-01-18:
Jeg takker for denne debatten, som har gitt mange gode innspill til et område hvor jeg tror engasjementet er bredt delt på Stortinget, i regjeringen og i norsk politikk. Det som det er gitt uttrykk for her, om karakteristikker av både demokratibevegelse, regime og forholdet i regionen, tror jeg er en ganske bred, likelig analyse rundt om i de ulike partier og i deler av vårt politiske system. Men en utfordring vi har her, som på mange andre områder, som jo opposisjonen betimelig stiller spørsmål ved ved jevne anledninger, er å se på: Hva virker? Hva virker ikke? Og: Hva kan eventuelt virke bedre? Det må i hvert fall være inngangen når vi diskuterer hva vi forsøker, vi som, med all ærlighet, er en ytterst, ytterst marginal aktør i forhold til Burma. Da bør vi ha denne diskusjonen på et relativt fritt grunnlag. Og det er ganske enkelt, fordi vi er enige om de grunnleggende verdispørsmålene som her er reist. Noen kommentarer: Fra Skovholt Gitmark har det vært spørsmål om sanksjonslinjen. Jeg kan bare bekrefte at Norge følger det som er den europeiske linjen, den såkalte Burma-forskriften. Vi har i tillegg det som kalles «regjeringens oppfordring» fra slutten av 1990-tallet. Så tror jeg vi skal være veldig varsomme, med tanke på det som ble sagt litt fra representanten Håbrekke, om at Aung San Suu Kyi ikke er fri til å reise hvor hun vil. Det er også en av grunnene til at hun takker for invitasjonen om å komme til Norge. Hun vil ikke bevege seg noe sted hvis hun ikke er sikker på at hun kan reise tilbake igjen. Vi skal også være varsomme med å føre debatt om hva hun har sagt, og ikke sagt, under de omstendighetene som nå er. Hun har stilt spørsmål ved innretningen av sanksjonene. Jeg vil ikke trekke den tolkningen lenger i retning av om de er riktige eller gale. Men det pågår en diskusjon mellom ulike land og ulike organer om hvorvidt de er treffsikre. I går, den 17. januar, kom det en veldig tydelig oppfordring fra ASEAN-landene om at sanksjonene ikke virker. Det tar vi med oss i den debatten som nå pågår. Men jeg mener at i debatter om sanksjoner internasjonalt – og det er en debatt som har gått i mange år, helt siden Sør-Afrika-sanksjonene – har det vært en enighet om at hvis ikke sanksjonene er universelle, forankret i FNs sikkerhetsråd, har de i hvert fall begrenset virkning. Selv begrenset virkning kan ha et viktig poeng, nemlig at det formidler et budskap, og det kan også sette en standard. Men dette må vi altså gå inn i. Jeg tror representanten fra Fremskrittspartiet misforstår meg hvis han tror at jeg tror dialog er en magisk formel for å løse alle problemer. Jeg tror dialog er virkemiddel for å vise styrke og si ting klart sånn som de er, og jeg tror det er veldig galt å unnta Burma fra den tilnærmingen. Holdningene vi vil bruke i en slik eventuell dialog, er helt klare, og jeg tror det er bred enighet om det i det politiske Norge.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2011-01-18:
Eg vil takke interpellanten for å ta å opp eit viktig tema og utanriksministeren for eit grundig og godt svar. I 1991 reiste eg som ryggsekkturist, som det heiter, ein periode i Søraust-Europa og hadde eigentleg for første gong sjølv anledning til å oppleve haldningane og måten det vart snakka om romfolk på i Slovakia og Ungarn, men aller mest i Romania – på gata, blant menneske og studentar som eg møtte. Det var eit ganske stort sjokk. I Bucuresti, Romania opplevde eg så vidt levekåra til enkelte romfolk. Eg besøkte ein slags landsby eller bydel av blekkskur i tilknyting til ei søppelfylling utanfor Bucuresti, med levekår som det var fullstendig utenkjeleg å førestille seg kunne vere i Europa. Det er riktig som bl.a. representanten Tetzschner sa, at det er ei lang, spesiell, men òg stolt historie – det skal vi vere klare over – som romfolket har. Men det er òg ei historie med framleis svært uverdige, dårlege levekår for mange, og med ei ganske grov diskriminering, som det dessverre er mange eksempel på på vårt eige kontinent. Derfor er det naturleg at ikkje-diskriminering og vern av rettar er det første punktet i Strasbourg-erklæringa, som også har vore nemnt tidlegare frå talarstolen. Saman med sosial inkludering, som er punkt nr. 2, og eit tettare europeisk og internasjonalt samarbeid om temaet utgjer dette tre berebjelkar. Eg er derfor veldig glad for at ein no tek større tak i dette, at det kjem på dagsordenen i Europarådet, og at det i større grad vert bringa inn her. Sjølv meiner eg at fleire av dei tiltaka som no vert forsøkt gjennomførte av regjeringa, er svært gode, ikkje minst det å vidareutvikle vaksenopplæringa knytt til romfolk i Noreg. Det har vist seg som ei ekstremt viktig, men ganske vanskeleg oppgåve å lage eit fungerande og godt utdanningstilbod for barn med rombakgrunn. Å klare å gjere det på ein slik måte at barn faktisk får oppfylt retten til skulegang, vil vere ei nøkkeloppgåve med omsyn til ei langsiktig betring av levekåra og situasjonen til romfolket og betre inkludering. Til slutt vil eg bringe opp eit tema som eg trur representanten Christoffersen nemnde i det andre innlegget sitt. Inkludering og forholdet mellom plikter og rettar er alltid ein viktig diskusjon. Men det er klart at det er ein spesiell situasjon for romfolket i Noreg, og eg trur i alle andre land, og det dreiar seg om tillitsforholdet mellom romfolk og myndigheiter, som iallfall ser litt annleis ut enn i mange andre delar av inkluderingspolitikken på grunn av historia og på grunn av det som mange no faktisk opplever i mange land i Europa. Det å finne fram til ein inkluderingspolitikk som fungerer når ein stiller nødvendige krav, samtidig som ein skal oppfylle rettar, og som når fram på ein måte som skapar tillit og dialog, trur eg er ei spesielt stor utfordring når det gjeld å betre vilkåra for romfolket. Eg vil igjen takke for at vi har fått opp dette viktige temaet, som ein må jobbe vidare med både nasjonalt og internasjonalt.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-18:
Først vil jeg takke utenriksministeren for svaret. Jeg syns det er oppløftende og hyggelig at vi av og til også kan ha diskusjoner i denne sal som ikke nødvendigvis er spesielt konfliktfylte, men der vi alle har et felles mål, nemlig å styrke et felt – i denne sammenheng kvinners rettigheter i konfliktområder. Jeg er også veldig glad for å høre en del av de konkrete satsingene, som vil bli presentert i nærmere detalj på torsdag, og syns det er positivt at det nå synes å være også en sterkere vekt på konkretisering, ikke bare fra Norge, men også fra land vi samarbeider med, og som også påvirker i forhold til resolusjonen. En av årsakene til at det er så viktig å integrere kvinneperspektivet akkurat i disse spørsmålene, er at kjønnsperspektivet griper inn i alle samfunnsområder, både i konfliktområder og i områder som er ferdig med sin konflikt. Vi hadde i komiteen et møte med Helen Clark, som er sjefen i UNDP, for noen måneder siden, og et av hennes hovedpoeng var at det er helt umulig å se f.eks. spørsmålet om utdanning og bekjempelse av hiv/aids, og for så vidt også veldig mange andre store spørsmål, uten å se kjønnsperspektivet. Det griper så til de grader sterkt inn, og det gjør det også i aller høyeste grad når det gjelder krig og konflikt. FN har mange utfordringer og har nok store behov for reform på mange områder. Men et av de temaene som FN nå har løftet i en periode, er nettopp mantraet «Deliver as One», altså at de skal være mer samstemte i sin måte å håndtere konflikter på og agere i et landskap som er komplisert. Et av de, hva skal vi si, konkrete uttrykkene for det mener mange er etableringen av UN Women, altså den samlingen av fire ulike byråer i FN som nå skal jobbe med kvinnespørsmål. Det hadde vært interessant å høre utenriksministeren si litt mer om hvordan han tror at etableringen av UN Women vil ha effekt i forhold til implementeringen av denne resolusjonen. For det er helt riktig som utenriksministeren sier, og som jeg også var inne på i mitt innlegg, at det er en lang vei å gå fra å vedta en resolusjon til å implementere både hensynene bak resolusjonen og de konkrete punktene. Jeg tror at Norge har en viktig rolle å spille i det videre arbeidet med resolusjon 1325, og jeg tror noe av det viktigste vi som nasjonalforsamling kan gjøre i den sammenheng, er å fortsette å ha høy oppmerksomhet og høy bevissthet rundt dette spørsmålet. Jeg merker veldig godt at det er stor interesse blant kvinner i andre land for hva Norge konkret gjør på dette området, og både i EU-sammenheng og i sammenheng f.eks. med kvinner i Afghanistan er Norge framholdt som et godt eksempel på et land som faktisk kan bidra og kan gjøre en forskjell. Det må vi fortsette med.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-01-18:
Jeg vil først takke dem som har deltatt i debatten og kommet med mange gode innspill. Det er en stor utålmodighet blant verdens kvinner for at resolusjonen ikke bare er en papirtiger, men at den faktisk også implementeres. Da utenriks- og forsvarskomiteen var på besøk i Afghanistan i april i fjor, hadde vi noen interessante møter i parlamentet i Kabul, hvor det var veldig mange kvinner i utenrikskomiteen. Det var interessant å se, og det var veldig nyttig å diskutere med dem, for de hadde selvfølgelig et helt annet perspektiv både på den internasjonale innsatsen i landet og på utviklingen og framtida for Afghanistan. Uten deres stemme i utviklingen tror jeg vi kommer til å tape mye, og kanskje få en saktere framgang enn vi ellers ville ha fått. Jeg vil også understreke – og det er jo for så vidt et poeng med hensyn til Afghanistan: Afghanistan har en kvinnelig ambassadør til Norge, Manizha Bakhtari, en meget sterk dame, som har sine meningers mot, og som har vært veldig interessert i et tettere samarbeid med Stortinget. Jeg har derfor arrangert tverrpolitiske kvinnelunsjer, bl.a., sammen med Bakhtari, nettopp for å få en sterkere kobling mellom Stortinget og kvinneperspektivet spesielt når det gjelder Afghanistan, som er et land Norge er dypt engasjert i. Og det syns jeg vi skal fortsette med. Men la meg samtidig nevne noen få ting som jeg tror er viktige i oppfølgingen framover. For det første: Resolusjon 1325 og den konkrete oppfølgingen av den må ikke bli en ren kvinnesak. Det må bli en sak alle engasjerer seg i – ikke bare kvinner, men også menn. For det andre: Et positivt tegn er at afrikanske ledere ser ut til å engasjere seg mer nå, ta ordet mer i debattene om 1325 enn de gjorde for bare to–tre–fire år siden. Det er et positivt tegn og en ganske viktig forutsetning for endring. For det tredje: Norge kan bruke sine ressurser i FN aktivt også til å fremme 1325 og sakene knyttet til 1325 gjennom MR-rådet. Men ikke minst tror jeg det er viktig at Norge bidrar til at diskusjonen om å sende fredsbevarende styrker fra FN har en side knyttet til mandatene som man kanskje ikke ser så tydelig i dag. I dag opplever man at mandatene ofte er for svake til at styrkene kan gripe inn mot nettopp den type overgrep mot kvinner som man ofte ser. Kongo er et eksempel på det, hvor de ikke bare måtte stå og se på fordi mandatet var for svakt, men hvor de til en viss grad faktisk deltok i overgrepene sjøl. Det kan vi rett og slett ikke ha noe av. Det å styrke FNs mandater slik at fredsbevarende operasjoner og styrker kan slå hardt ned på menneskerettighetsbrudd, spesielt overfor kvinner, tror jeg er en helt vesentlig forutsetning for at FN skal ha troverdighet og legitimitet. Men det er også et område der Norge kan bidra sterkt til at vi kan komme et skritt videre.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-18:
Jeg vil takke statsråden for et godt svar. Bare for å ta essensen aller først: Jeg oppfatter at det er et samlet politisk Norge som står bak ønsket om dialog mellom partene, slik Aung San Suu Kyi også ønsker, at vi står fast på sanksjonslinjen, og at vi står fast på muligheten for det humanitære arbeidet som må fortsette for å nå befolkningen og ikke regimet. La meg aller først gå inn i det økonomiske. Det er utstrakt grad av handel som foregår, spesielt mellom Burma og nabolandene. I noen tilfeller er dette nærmest en ren utbytting, hvor de som sitter igjen med rikdommen, er inderne, kineserne eller thailenderne, og den burmesiske eliten. Det er altfor liten grad av velstandsfordeling internt i Burma. Når gruver bygges eller skog hogges, sitter ikke den jevne burmeser igjen med noe som helst annet enn kanskje slavelønn. Så har det kommet opp en rekke eksempler på norske bedrifter som indirekte har vært med eller ønsker å være med i utbyggingen av burmesisk industri, nå i det aller siste knyttet til Shwe-prosjektet, som er et gassprosjekt utenfor kysten av Burma. Det har blitt sagt at når det prosjektet står ferdig, vil milliarder av amerikanske dollar være brukt på investeringer. Det vil bidra med anslagsvis 1 mrd. dollar til juntaen årlig – summene er enorme. Jeg mener selvfølgelig at norske selskap ikke skal drive sin egen utenrikspolitikk, men jeg ønsker en stadfesting av den norske posisjonen av at vi har en boikott i forhold til Burma, og at selskaper som engasjerer seg i Burma, faktisk bidrar til å forlenge levetiden til regimet, og at de som får rikdommen, ikke er den jevne burmeser, men faktisk de militære. Så til hva Aung San Suu Kyi sa i etterkant av sin løslatelse. Hun hadde bl.a. et stort intervju med Deutsche Welle, hvor hun sier at hun ønsker at spesielt de europeiske landene skal tale med én stemme. Hun ønsker å se landene gå i bresjen for en fullstendig løslatelse av alle politiske fanger, en inkluderende politisk prosess med alle de etniske gruppene og juntaen, og hvor også NLD må delta. Jeg ønsker spesifikt en tilbakemelding fra utenriksministeren på hvordan han ser på de kravene fra Suu Kyi.
Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-01-18:
La meg aller først begynne med sterkt å beklage at jeg sa noe feil fra Stortingets talerstol. Det synes jeg var svært synd. Det er rett og slett sånn at er kildene feil, blir det som sies, også feil. La meg så si at Burma er et brutalt og undertrykkende diktatur. Det som vi ser, er en junta som gjør alt for å holde seg selv ved makten for å fortsette den økonomiske utbyttingen av landet. Det vi har vært vitne til i november, er en løslatelse ut av styrke og et valg som skaper et skinndemokrati, intet mer. Jeg er helt enig i – og vil takke de som har hatt ordet – at vi må ikke glemme Burma. Burma må være i medias og vårt søkelys kontinuerlig inntil vi får en demokratisk endring i landet. Aung San Suu Kyi er landets moralske leder. Hun har rukket ut en hånd, ønsker dialog med juntaen og har ikke stilt noen forhåndsbetingelser. Vi som nasjon må følge det opp og være med på å presse Burmas junta til å sette seg ned med demokratikreftene i landet, og det må i aller høyeste grad også inkludere NLD og de andre som ikke stilte i valget. La meg samtidig si at det som nå finner sted i de etniske områdene, er brutal krigføring. Det er en junta som har sikret seg ryggdekning, spesielt fra Kina, som har importert store mengder våpen, inklusiv angrepshelikoptre, som nå setter i gang en offensiv for å kue de etniske grupper som ikke har underkastet seg juntaen. Det må man ha oppmerksomhet på. Det må bety at vi må bruke alt mulig press vi kan, spesielt mot Kina, India og Thailand, for å be Burma sette en umiddelbar stopper for den type aktivitet. Det er illegitimt, det dreper egne borgere, og det viser så altfor tydelig hvordan landet styres, komplett uten respekt for landets egne innbyggere. Så vil jeg avslutte debatten med en takk til Burmakomiteen for det arbeidet de gjør, en takk til Burma-nettverket her på Stortinget, og også en takk til Democratic Voice of Burma for det fabelaktige arbeidet de gjør med å få informasjon inn i Burma, slik at den burmesiske befolkningen har andre å forholde seg til når det gjelder informasjon, enn bare en junta som har overlevelse øverst på dagsordenen. Så aller sist en oppfordring til Jonas Gahr Støre om å vise at vi anerkjenner Aung San Suu Kyi som den moralske kraften i Burma, og ønsker henne og demokratibevegelsen all mulig lykke til i den ferden som forhåpentligvis inkluderer forhandlinger.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-02-23:
På vegne av stortingsrepresentantene Gunnar Gundersen, Arve Kambe, Svein Flåtten og meg selv vil jeg fremme et representantforslag om å opprette et uavhengig finanspolitisk råd.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-02-23:
«For å løse de store velferdsoppgavene trengs en åpen holdning til samarbeid mellom offentlig og privat sektor. En dom i Høyesterett slo fast at Stiftelsen Utleieboliger i Alta er omfattet av momskompensasjonsordningen. I etterkant har Skattedirektoratet feiltolket dommen. Det rammer bl.a. borettslaget Per Skredders vei, som sammen med kommunen gir tilbud til 12 psykisk utviklingshemmede beboere. I svar på mitt skriftlige spørsmål nr. 839 for 2010–2011 henviser statsråden til nye runder i rettsapparatet. Hvorfor?»
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-02-23:
Jeg må erkjenne at jeg finner svaret fra statsråden ganske oppsiktsvekkende, for her foreligger det en dom fra Høyesterett som uten tvil innebærer at de ulike organisasjonsformene skal likebehandles, under forutsetning av at det er en integrert del av kommunens lovpålagte tilbud. Det er tilfellet når det gjelder Per Skredders vei. Jeg mener at denne saken illustrerer behovet for at finansministeren tar politisk tak i denne saken og ikke skyver ansvaret videre over på rettsapparatet. Realiteten for det borettslaget som jeg har tatt konkret tak i, er at de ikke har økonomi til å kunne gå nye runder i rettsapparatet, for de har fått en trussel også fra Skattedirektoratet om at de kan risikere å miste den momskompensasjonen som de allerede har fått. Synes finansministeren at dette er en riktig måte å behandle initiativrike mennesker på, som yter et tilbud, og som bidrar positivt overfor andre mennesker i et samarbeid med kommunen?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2011-02-23:
La meg understreke at det her foreligger en dom fra Høyesterett. I et brev til Stortinget fra januar 2010, hvor det forelå et representantforslag fra Kristelig Folkeparti, skrev finansministeren at han etter Høyesteretts dom ville foreta en gjennomgang av praktiseringen av dette regelverket. Det er ett år siden. Nå skyver finansministeren ansvaret over på skattemyndighetene, Skattedirektoratet, og på nye runder i rettsapparatet. Her er det behov for en politisk gjennomskjæring. Det foreligger andre eksempler på tilsvarende saker, hvor kommunen har brukt private som organiserer tilbudet som et borettslag, for å kunne gi et godt tilbud til sine innbyggere. Her er det ikke private som håndterer dette på egen hånd, det er et samarbeid med kommunen. Den gjennomgangen finansministeren varslet – når kommer den?