trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg tror lederen for Stortingets delegasjon til Den parlamentariske forsamling, Tom Thoresen, hadde et interessant poeng da han snakket om ressursproblemene. Vi må erkjenne at Menneskerettighetsdomstolen har et problem som er ganske interessant. Det består i at den dagen domstolen for alvor blir oppdaget, vil den også bli ødelagt. Polen har de siste årene sendt en rekke saker over til domstolen. Den dagen befolkningen i Russland og i de øvrige østeuropeiske og nye statene oppdager hva denne domstolen kan brukes til, vil kapasiteten bli sprengt. Det var mitt inntrykk da justiskomiteen besøkte Menneskerettighetsdomstolen i fjor, at man hadde en viss erkjennelse av dette problemet, men ingen løsning. De siste ti årene har Europarådet fått en revitalisering. Før Berlinmurens fall tror jeg nok mange var av den oppfatning at Europarådets parlamentarikerforsamling var blitt en unødvendig byråkratisk koloss, en talemaskin og en resolusjonskvern uten større verdi, som raskt ville risikere å komme i skyggen av Europaparlamentet. Fremdeles må vi vel innrømme at innholdet i resolusjonene ofte kan ha en mindre praktisk verdi enn det parlamentarikerne i Europarådet ønsker å tro. Men Europarådet har i dag en enorm betydning for demokratiutviklingen i Øst-Europa. Det ser vi på hvor ivrige de nye statene, de nye demokratiene i Øst-Europa, er etter å bli medlemmer. De ser på Europarådet som et nødvendig tilknytningspunkt til Vesten. Kan de ikke komme inn i EU eller NATO, så er i alle fall europarådsmedlemskap et første skritt i en riktig retning. Derfor vil stater som søker om medlemskap, strekke seg langt for å oppfylle de kravene som stilles. De landene som blir medlemmer, vil strekke seg langt for å få lov til å fortsette å være medlemmer, og den kontrollfunksjon som Europarådets parlamentariske forsamling har i forhold til disse medlemslandene, er svært viktig. Dessuten er prosessen i parlamentarikerforsamlingen og i komitearbeidet god demokratitrening for østeuropeiske politikere, som treffer politikere og parlamentarikere fra Vest-Europa, som er mer grunnfestet i sin demokratiske tenkning, og man blir positivt påvirket. Min konklusjon er at i dag er Europarådet med på å sikre demokratiet i deler av Europa som før var kommunistiske, og man er på denne måten med på å stabilisere situasjonen i Øst-Europa. Og det skal vi ikke minst være glade for i dag, når det brenner på Balkan.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Det vil representanten Simonsen gjøre med den største glede – det inkluderer to forslag hvor Høyre står sammen med Fremskrittspartiet.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Det siste er jeg selvfølgelig hundre prosent enig i. Jeg refererte i mitt innlegg bare til et faktisk forhold. Når det gjelder bevæpning av politifolk, er det altså slik at denne ordningen med fremskutt våpendepot som blir foreslått, eksisterer allerede ved mange politikamre. Ordningen innebærer at man har våpen nedlåst i bilene, slik at man har en raskere tilgang til våpen dersom det skulle skje noe. Ordningen brukes ved en del politikamre, og det er politimesteren som har avgjørelsesmyndighet. Det har vært et ønske fra Politiets Fellesforbund og verneombudet at ordningen innføres ved flere andre politikamre hvor den i dag ikke brukes. Det er bakgrunnen for mitt forslag. Men det er altså en ordning som allerede eksisterer ved flere politikamre. Jeg venter selvfølgelig ikke at resten av Stortinget skal stemme for forslag de er uenig i. Men en del av disse forslagene, iallfall ett, er alle i stortingssalen enig i, nemlig forslaget om å tillate anonyme politivitner for norske domstoler – for når justisministeren har gått ut og sagt at han godtar anonyme vitner, må det selvfølgelig også gjelde for politifolk. Den eneste konsekvensen av å stemme mot mitt forslag nå er å forsinke hele saksprosessen. Hvis man hadde ønsket å få fortgang i noe man allerede ønsker, kunne man benyttet denne anledningen og stemt for forslaget. Det har heldigvis ennå ikke forekommet drap av polititjenestemenn ved norsk mafia eller kriminelle miljøer. Men det er viktig å være i forkant av utviklingen, og når man ser hvor mye tøffere den organiserte kriminaliteten er blitt de siste årene, vet vi at dette er noe man kan risikere kommer. Bakgrunnen for mitt forslag er nemlig å forebygge.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
La meg gjenta at ordningen med fremskutt våpendepot allerede eksisterer. Jeg vil bare at den skal utvides til en del flere politidistrikt der tjenestemennene måtte ønske det. Jeg håper virkelig at Arbeiderpartiet ikke er imot denne ordningen med fremskutt våpendepot, slik det nå kunne høres ut som, for det er ganske tungvint når det skjer en eller annen farlig episode, at politifolkene må kjøre både kilometer og mil inn til nærmeste lensmannskontor eller politikammer for å hente våpnene sine. Da er det faktisk ofte gått veldig lang tid før man er tilbake på åstedet. Når det gjelder forslaget om anonyme politivitner, som altså Arbeiderpartiet i utgangspunktet er enig i, vil et vedtak i dag faktisk fremskynde den endelige lovendringen med fra ett til to år. Vi vet at vi får Metodeutvalgets innstilling i midten av mai. Det betyr at en stortingsmelding ikke kan behandles i Stortinget før tidligst langt ut på høsten, og så vil man jo måtte komme tilbake med nødvendige forslag til lovendringer. Så den prosessen kan ta lang tid før det endelig blir et vedtak i Stortinget. Jeg konstaterer at Arbeiderpartiet ikke er imot Fremskrittspartiets forslag. De vet ennå ikke om de er imot eller for, men jeg konstaterer at de er imot å stemme for forslagene.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Det er ikke riktig at Fremskrittspartiets kritikk av Høyre går i alle retninger, den går kun i én retning, nemlig i retning av at Høyre er altfor slappe i kampen mot kriminalitet. Jeg er helt enig med representanten Krohn Devold i at norske polititjenestemenn ønsker resultat, men hvordan kan man få et resultat hvis det ikke fremmes forslag som blir vedtatt? Det er nettopp det Fremskrittspartiet har forsøkt på her, ved å fremme forslag i håp om og tro på at de ville bli vedtatt. At de dessverre da ikke blir vedtatt likevel, må flertallet i denne salen ta sitt fulle ansvar for. Det er ikke riktig, slik representanten Krohn Devold hele tiden hevder, at departementet er blitt pålagt av Stortinget å fremme forslag om å innføre minstestraffer for vold mot polititjenestemenn. Departementet er blitt pålagt å vurdere om det skal innføres minstestraffer, og det er jo helt uforpliktende. Man sitter sikkert og vurderer dette nå. For alt jeg vet, kan man etter sine vurderinger komme til den konklusjon at dette er det ikke fornuftig å gjøre. Departementet har sin fulle rett til å gjøre det, uten å komme i konflikt med det Stortinget har vedtatt. Men det er typisk for Høyre å komme med helt uforpliktende forslag og dermed fremstille det som om de virkelig har gjort noe og fått vedtatt noe. Nå får vi håpe at departementet vurderer det som positivt, men det har vi ikke – i alle fall ikke før justisministeren tar ordet i dag – noen garanti for. Så den eneste måten å komme noen vei og få resultat på, er også på dette området å fremme konkrete forslag. Så får de politikerne som ikke vil stemme for forslagene, ta ansvar for det manglende resultatet.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Representanten Nymo var veldig offensiv da han kom med påstand om at departementet har grepet tak i våre problemstillinger på «en svært offensiv måte». Da må jeg få lov til å stille spørsmålet: Hvor offensivt er det å sende brev til justiskomiteen og si at alt er såre vel, og at politiet har de våpnene de trenger, når vi vet at mange politifolk ikke har sin egen MP-5 maskinpistol, til tross for at den altså har justerbart sikte? Det er viktig at tjenestemennene får bruke sitt eget personlige våpen. Så spør også Nymo om hvordan jeg kan vite at det er en fordel med lasersikte på en maskinpistol. Det er fordi jeg har snakket med polititjenestemenn som bruker disse våpnene, og alle som bruker våpen, vil forstå at det er en fordel med lasersikte. Så til våpendepot og om Fremskrittspartiet har bedre forutsetninger enn politimestrene til å vite om det er behov for et fremskutt våpendepot, altså å ha våpen tilgjengelig i bilene. Nei, naturligvis ikke, men det kan vel kanskje tenkes at de ansatte tjenestemennene faktisk vet bedre enn politimesteren hvor stort behovet er. Det er jo tjenestemennene som vanligvis sendes ut i farlige situasjoner, og ikke toppsjefene. Det er verneombudet til Politiets Fellesforbund som har bedt om at tjenestemennene må få innflytelse over bruken av fremskutt våpendepot.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Fremskrittspartiet forstår meget godt den frustrasjon som mange av Lånekassens kunder har følt fordi man ikke har fått det tilbudet om fastrenteavtale som man har vært forespeilet. Det har gått for lang tid for å få på plass denne ordningen. En stor del av kundene i Lånekassen er unge mennesker i etableringsfasen, ofte med betydelige boliglån i tillegg til studielån. Som følge av dette har de en sårbarhet når renten hopper kraftig oppover. Når man har en stram økonomi, er behovet for forutsigbarhet betydelig. Noe av denne forutsigbarheten kunne vært sikret gjennom en fastrenteordning. Heldigvis kommer nå ordningen på plass – sent, men forhåpentligvis godt. Hvorfor så sent, kan man spørre seg. Det kan ikke skyldes mangel på klare signaler fra Stortinget. Signalene var klare allerede fra Innst. S. nr. 285 for 1996-97, og ønsket var at man skulle ha det på plass fra 1. januar 1998. Jeg antar at det skyldes tekniske problemer og kanskje treghet i det byråkratiske system. Lånekassen er jo ikke akkurat kjent for fleksibilitet, kundevennlighet og hurtighet. For øvrig kan man merke seg at enkelte partier i denne sak har gitt en del kommentarer i innstillingen, med generelle vurderinger rundt Lånekassen. Vi har også gitt noen korte særmerknader fra Fremskrittspartiets side. Vi har bl.a. pekt på at vi flere ganger i Stortinget har fremmet forslag om å gi fradrag for renter og avdrag på studielån på selvangivelsen. Dette ville vært et betydelig løft for dem som sliter med store studielån. Vi har også, sammen med Høyre, uttrykt bekymring for administrasjonskostnadene, og at disse ikke må blåses opp unødvendig og vedvarende som følge av fastrentetilbudet. Vi ønsker å se eventuelle kutt i prosentforslaget for administrasjon og tap i sammenheng med de reelle kostnader på dette feltet, og vi etterlyser en mer effektiv og smidigere organisasjon i Lånekassen. For øvrig: Når det gjelder forslagene fra SV, vil Fremskrittspartiet ikke stemme for disse. Jeg vil følge saksordførerens eksempel og kutte ned taletiden, og har ikke behov for å bruke mer av Stortingets tid på denne saken.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Det er nok mange av oss som imøteser de tall som etter planen skulle komme i løpet av mai, og jeg skjønner at enkelte av dem er rett rundt hjørnet. Det skal bli spennende å se hvordan utviklingen har blitt, og hvis tallene er positive, skal vi selvfølgelig være fornøyd med det. Det presenteres veldig mye bra fra statsråden i den redegjørelsen som er gitt, og også i debatten her. At man nå fokuserer mer på skadebøtende tiltak, er bra. At man også vil ta for seg det internasjonale perspektivet, er bra. Jeg prøvde imidlertid å komme med et lite innspill, som jeg føler fortsatt står ubesvart, og som jeg kunne tenke meg statsrådens syn på. Uansett om vi gjør en god jobb, vil noe gå galt. Det vil ikke bare føre til problemer med å få levert forskjellige varer og tjenester i samfunnet, men vil også påvirke vår økonomi i det store og hele. Om det så bare skulle være 2-3 pst., vil det ha en betydelig effekt bl.a. på BNP, valuta, rente, sysselsetting osv. Har man kartlagt disse mulighetene? Jeg nevnte også at OECD har gjort en del generelle vurderinger. Er man kjent med disse? Og har man eventuelt funnet noe man kan lære av disse vurderingene?
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 1999-05-04:
Kristelig Folkeparti er glad for at Regjeringen nå kan legge fram et tilbud om fastrente i Statens lånekasse for utdanning, samtidig som de sosiale ordningene som Lånekassen tilbyr, er ivaretatt. Sentrumspartiene stemte imot da Stortinget vedtok omlegging til en markedsstyrt rente, fordi vi ønsket å opprettholde systemet med politisk styrt rente. Den sterke økningen i den flytende studielånsrenten basert på markedsrente har gjort det vanskelig, med økte utgifter for mange låntakere. Vi tror at denne situasjonen kunne vært unngått, vi kunne hatt større forutsigbarhet og fått mindre rentesvingninger hvis vi hadde hatt et system med politisk styrt studielånsrente. Når vedtaket om markedsstyrt rente er fattet og systemet er innført, vil ordningen med fastrente være god for mange låntakere, fordi den gir større forutsigbarhet. Kristelig Folkeparti merker seg at flere studenter velger å kombinere utdanning med yrkesaktivitet, og at mange ikke har tatt opp fullt studielån gjennom hele studietiden. For mange er gjeldsfrykt en grunn til at de ikke har tatt opp fullt lån, og det knytter seg nok ofte til spørsmålet om forventet og usikker rente på lånet. Vi merker oss at dette oftere gjelder kvinner enn menn, og er redd for den betydning det kan ha for kvinners valg med hensyn til å ta høyere utdanning. Vi tror at en fastrenteordning kan være til hjelp for dem som føler at de er avhengig av en stor grad av forutsigbarhet. Kristelig Folkeparti ønsker å investere i ungdom og utdanning, og da er rimelige studielån med gode tilbakebetalingsvilkår en forutsetning. Vi vil understreke viktigheten av de sosiale ordningene i Lånekassen, og at også de som velger å binde renten, må omfattes av disse ordningene. Regjeringen og Lånekassen mener av tidshensyn at noen begrensninger er nødvendige for å få på plass en fastrenteordning som lar seg kombinere med de sosiale ordningene. Ordningen bør derfor utvikles videre. Kristelig Folkeparti ser det videre som positivt at ordningen åpner for at også kunder med fastrentekontrakt skal ha anledning til å betale inn ekstra i forhold til den fastsatte betalingsplanen. Kristelig Folkeparti mener det er naturlig at samme rentepåslag gjelder for kunder med flytende rente og kunder med fastrente. Vi viser til forslaget fra styret i Lånekassen om å redusere rentepåslaget slik at det blir sammenlignbart med Husbankens. Vi støtter departementets forslag med hensyn til hvordan rentesatsen for fastrente skal fastsettes. Med de endringer som nå gjøres, tror Kristelig Folkeparti at vi er kommet studenter og låntakere bedre i møte.
Petter Løvik (Høyre), 1999-05-04:
Til representanten Tomas Norvoll vil eg seie – og eg sa for så vidt det same til representanten Konglevoll tidlegare: Vi har ikkje frå Høgre si side kome med eit konkret forslag i dag, men vi har i merknad gjenteke det vi har sagt tidlegare, at dei administrasjonskostnadene vi har i dag, er for høge. Vi viser til at styret i Statens lånekasse for utdanning har foreslått ein nedgang, og vi helsar den velkomen. Vi har ikkje fremja eit forslag om lågare administrasjonstillegg, men vi vil kome tilbake til dette i budsjettet. Det er ikkje sagt at dette berre skal gjelde billegare administrasjon. Men frå Høgre si side vil vi – som vi alltid har gjort – også i framtida arbeide for å få ei betre studiefinansiering enn den vi har hatt tidlegare.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1999-05-04:
I likhet med mange andre låntakere i Statens lånekasse for utdanning, er jeg glad for at Lånekassen nå vil kunne tilby en ordning med fast rente. Ordningen vil gi større forutsigbarhet for dem som har behov for det. Når Venstre stemte mot å innføre en markedsstyrt rente da Stortinget vedtok dette i 1997, var det nettopp forutsigbarhet og stabilitet for låntakerne som var viktig. De svingningene låntakerne har vært utsatt for de siste årene, kunne vært unngått dersom vi hadde beholdt det gamle systemet med politisk styrt rente. Men vedtaket om markedsstyrt rente er fattet, og systemet er innført. I motsetning til SV har ikke Venstre til hensikt å kjempe for en for lengst tapt sak. Men som et flertall uttrykker det – og jeg vil her få lov til å understreke at Venstre er med i dette flertallet, ved en feil er ikke dette uttrykt i innstillingen – fører gjeldsfrykt til at mange unge ikke tør å ta opp fullt studielån. Med en markedsstyrt rente – og det er viktig å understreke at også fastrentetilbudet er avhengig av renten i markedet – vil det viktigste virkemiddelet for å sikre lav rente for låntakerne i Lånekassen være å føre en økonomisk politikk som sikrer et generelt lavt rentenivå. For den såkalte etableringsgenerasjonen, som sliter med både høye boliglån og studielån, vil dette være svært viktig. Jeg regner med at Regjeringen får med seg et flertall i Stortinget for å føre en slik politikk.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Jeg har merket meg at studentene ønsker en politisk styrt rente, og det gjør også SV. Men når vi ser på den erfaring vi har med politisk styrt rente, er ikke den absolutt positiv, tvert imot. Som vi ser av statistikkene, var renten i 1989 12,9 pst., den var 10,9 pst. i 1990, og den var 10,5 pst. i 1991. Renten var da politisk styrt. Stortinget kunne når som helst gripe inn og sette lavere rente. Det ble ikke gjort, fordi det ville føre til utgifter som Stortinget så måtte dekke inn. Derfor var jeg blant dem som gikk inn for at renten skulle følge markedet etter et visst system, nettopp for at renten skulle bli lavere – og det ble den jo. Det politiske systemet var tregt, og vi politikere var faktisk ikke villige til å sette ned renten slik vi burde ha gjort den gangen vi hadde en politisk styrt rente. Vi har et stort ansvar for å gripe inn dersom renten blir for høy. Jeg mener at Stortinget til enhver tid må følge nøye med renteutviklingen og gripe inn slik at det blir overkommelige renteutgifter for dem som kommer nyutdannet ut fra våre læresteder og skal etablere seg med bolig, barn og barnehageutgifter. Den vanskeligste fasen i livet er akkurat den fasen hvor man må betale boliglån, studielån, barnehageutgifter, osv. osv. Det er også bred enighet i Stortinget om at Statens lånekasse for utdanning ikke skal fungere som en vanlig bank. Vi har det politiske mål med Lånekassen at den skal gjøre det mulig for alle, uavhengig av økonomi, å kunne ta en utdannelse. Dette målet må vi holde fast på. Nå har vi endelig fått en mulighet for en fastrenteordning, hvor renten er forholdsvis lav – selv om man i det private markedet kan få fastrenteordninger til ca. 6 pst. Så mye lavere er ikke renten i Lånekassen, men den er noe lavere, og det er positivt. Rentepåslaget som Stortinget har vedtatt, på 1pst., er det nå bred enighet i Stortinget om at er for høyt. Statsråden vil få flertall dersom han nå fremmer forslag om at rentepåslaget bare skal være 0,5 pst., som ville være mer rimelig tatt i betraktning hva det koster å formidle disse lånene. Husbanken klarer seg med det, og det burde også Statens lånekasse kunne gjøre. Vi må følge utviklingen nøye og sørge for at Statens lånekasse blir det redskapet vi ønsker den skal være, slik at alle trygt kan ta utdanning og være sikre på at de også kan bære utgiftene.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg synes ut fra alt som har blitt sagt – presiseringer og gjentakelser, og alt det gode arbeidet som statsråden har gjort fra 1. mars da mitt forslag var offisielt og fram til i dag, både med tanke på retningslinjer til utdanningsinstitusjonene og med tanke på andre fora – at arbeidet er meget vel tatt hånd om, og jeg vil da trekke tilbake mitt forslag.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-05-04:
Statsråden sa at dette på mange måter var litt vanskelig å ta tak i. Det er litt vagt, så det er ikke så lett å huke fatt i, og en må nesten bruke en del energi for å finne noe å ta replikk på overfor statsråden. Men når det gjelder å bli apatisk, tror jeg ikke det er fare for at det skal gå så langt, og at det er usikkerhet, er for så vidt greit. Derfor skal vi få avklart hva som er situasjonen. Ved forrige redegjørelse hadde en del av fagdepartementene ikke utarbeidet sine beredskapsplaner – det var varierende i hvilken grad man hadde gjort det man burde ha gjort. I den redegjørelsen statsråden nå gav, er fagdepartementene bedt om å fremlegge en beredskapsplan innenfor de samfunnskritiske områdene innen 1. mai – altså for fire dager siden. Jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om sinkene i klassen har kommet etter nå, og om alt nå er i sin skjønneste orden, i hvert fall i fagdepartementene, slik at det er orden i eget hus i det minste. Det er for så vidt ikke for mye forlangt. Statsråden sa at han skulle ønske at han kunne bruke større ord om hva som er gjort, og hva som gjøres. Det er for så vidt ikke det avgjørende at en bruker store ord, men jeg har den tilliten til Regjeringen at den gjør det som er nødvendig. Jeg kan i hvert fall love at hvis det ikke skulle være gjort etter nyttårsskiftet, trenger han ikke å engste seg for at det er noen i denne sal som er apatiske.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-05-04:
Det var Regjeringens ambisjon i denne redegjørelsen å sette ord på det faktum at vi har mye å gjøre ennå. Det er fremdeles grunnlag for uro. Jeg ville ha følt ansvaret voldsomt tyngende hvis jeg hadde gått på denne talerstolen åtte måneder før årsskiftet og begynt å friskmelde det norske samfunn på dette området. Da hadde jeg virkelig tatt på meg et stort ansvar. Det er viktig å si at mye bra arbeid er gjort, men mye gjenstår. Den jobben må gjøres, og det må i det videre arbeid holdes et stort trykk på hver og en som har et ansvar. Slik sett håper jeg det ikke er grunnlag for trygghetssignaler før vi faktisk har passert denne dagen, for det er ikke mulig å gi. Det er klart at det har tatt tid å få fart på de områdene hvor Regjeringen ikke har direkte kommandolinjer. Det gjelder kommunal sektor og ikke minst bedriftene. Det gjør at Aksjon 2000 har en løpende måling av hvordan dette utvikler seg. Fjerde måling vil bli offentliggjort i morgen. Tallene, slik som jeg i første omgang nå har fått høre dem, viser at det er gjort betydelige framskritt, ikke minst i kommunene. Kommunene har nå organisert seg og har oversikt over problemet, men ikke alle har gjort jobben ennå. Det betyr at det er gjort betydelige framskritt når det gjelder kommunal sektor. Men igjen er det avgjørende å understreke at det er ingen grunn til å hvile for noen. Det er åtte måneder igjen – jobben må gjøres. For bedriftene er nok situasjonen verre, selv om det er klart bedre tall enn det forrige måling kunne vise. Det er en økende bevissthet. Fremdeles er ikke nok gjort. Det vil nok være slik at for en del bedrifter er ikke dette relevant. Slik vil det være. Men for mange som ikke har begynt å gjøre noe ennå, er det relevant. Når det gjelder behov for lov- og regelverkstiltak, blir det kontinuerlig vurdert. Nå ønsker vi å videreføre frivillighetslinjen. Sakte, men sikkert vil vi vurdere tvangsmidler hvis det er nødvendig, og da har vi masse lovhjemler på de ulike sektorer.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-05-04:
Jeg skal være så direkte og ærlig å si at vi har brukt alle våre ressurser på å fokusere på de fortløpende oppgaver som en trenger å løse i det norske samfunn for å komme mest mulig smertefritt gjennom dette problemet. Å gå inn i alle problemstillingene når det gjelder et problem som er så vanskelig å ta tak i – for det er ganske umulig å vite størrelsen på problemet og få en oversikt over hvilke konsekvenser det kan få i en global sammenheng, på økonomi, når problemene forplanter seg over landegrenser osv. – er en nesten umulig oppgave. Jeg må innrømme at vi har ikke brukt regjeringsapparatet til å gå noe inn i disse problemstillingene. Men vi har selvsagt latt oss orientere av hva som finnes av kvalifiserte undersøkelser og andre undersøkelser og meninger om dette – noen mener at dette vil ha til dels dramatiske konsekvenser for verdensøkonomien, som vi vet noen selskap har gitt uttrykk for, mens andre ikke dimensjonerer problemene så høyt. Det er ingen tvil om at vi står overfor et problem – vi kommer til å merke dette. Størrelsen på dette er det som er det vanskelige, fordi vi ikke kan vite. I en slik sammenheng, stilt overfor så mye usikkerhet – og der tror jeg vi skal være ærlige – tror jeg det først og fremst er én ting vi kan gjøre, ikke bli apatiske på grunn av de mulige skrekkscenarier, men bruke krefter og ressurser på å minimere problemet så godt vi kan, og holde trykket på hver og en som har et ledelsesansvar, som har et ansvar for å gjøre noe med dette, og slik sørge for at vi i alle fall klarer å bringe mest mulig gjennom dette. Jeg skulle gjerne ha kunnet bruke atskillig større ord med hensyn til hvordan verdenssamfunnet er i stand til å ta tak i dette og garantere vår overgang i forbindelse med år 2000-skiftet. Det er jeg dessverre ikke i stand til. Jeg kan bare si at vi gjør så godt vi kan, og vi bruker i økende grad mye ressurser og fokuserer på alle disse områdene som jeg har nevnt, også på de områdene som er tatt opp i denne debatten for øvrig.
Lars Sponheim (Venstre), 1999-05-04:
Det er selvsagt slik at Stortinget og representanten Gabrielsen skal ha tillit til at Regjeringen gjør det som skal gjøres. Det gjør vi også. Nå arbeides det voldsomt mye på mange fronter, og det er forankret også veldig tungt i Regjeringen, på de enkelte fagstatsråder. Det er i og for seg kanskje ikke noe poeng å fortelle fra denne talerstol om det indre liv i Regjeringen, men vi går ofte år 2000-runder hvor man stresser nettopp ansvaret for de ulike områdene, for å holde trykket på det ansvaret. Når det gjelder statlig sektor, vil arbeids- og administrasjonsministeren ha innlegg etter meg og gå gjennom de mer konkrete områdene der. Men, som jeg sa i min redegjørelse, er det områder vi har direkte kommandolinjer på, og hvor arbeidet er kommet veldig bra i gang. Jeg håper det skal være mulig for oss med veldig stor grad av sikkerhet når vi nærmere oss det kritiske tidspunktet – et par måneder før år 2000-skiftet – å kunne friskmelde den del av statlig sektor som vil ha betydning for den infrastruktur vi er opptatt av. Jeg sa at vi må ha en rimelig ydmykhet overfor omfanget av dette problemet. Problemet er isolert sett meget konkret, men det er et gigantisk volumproblem, og det å få oversikt over størrelsen er vanskelig. Men når jeg sier at vi kunne bli frustrert hvis vi begynner å se på alle de skrekkscenarier som er tegnet inn i den globale økonomien osv. når det gjelder dette problemet, må ikke det gi oss en slik sinnsstemning at vi ikke er i stand til å gå løs på de konkrete oppgavene. Det er hele mitt poeng, og Regjeringen fokuserer nettopp på det uendelig store antall konkrete problemstillinger som må løses. Det håper jeg vi gjør på en god måte.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Det er i det heile underleg at vi i denne teknologisk avanserte dataalderen har kome ut for ein slik situasjon at teknologien ikkje taklar overgangen til år 2000. Det skulle ein kanskje tru hadde vore mogleg å førebu seg på, slik at ein hadde unngått desse problema på eit tidlegare tidspunkt. Men det er for seint, så lat nå det ligge. Utgreiinga er på mange måtar litt urovekkande. Det blir sagt i avslutninga at det er til dels alvorlege manglar både i offentleg og privat sektor. Framleis er det mykje som kan gå gale nyttårsnatta. Vi skriv nå mai 1999, og etter mitt syn burde vi for lengst ha lagt bak oss kartleggings- og analyseperiodar. Ein burde òg ha gjennomført opprettingstiltaka, slik at det som nå kunne skjedd dei siste månadene fram mot årsskiftet, var ei uttesting. Med bakgrunn i nettopp den uroa som utgreiinga sjølv gir uttrykk for, må eg spørje litt meir om moglegheitene for påbod og tvangstiltak, som òg her er nemnt, kva for heimlar det er for det, og kva slags beredskap og planar som Regjeringa har for eventuelt å kunne sette i gang med det. For det viser seg at den pådrivar- og informasjonsrolla som m.a. Aksjon 2000 har, så langt ikkje har vore god nok. Det andre, som utgreiinga seier veldig lite om, er forholdet til andre land, og kva samarbeid som Regjeringa i dette opplegget har med andre land som står overfor same problematikken.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg må si jeg ble forundret etter å ha hørt representanten Krohn Devold, svært forundret faktisk. Jeg har i tankene trontaledebatten i fjor, hvor jeg påstod at Høyre ofte var på forbryternes parti. Det ble sterkt imøtegått av lederen i Høyre, Jan Petersen. Her vil jeg komme med en annen påstand, og det er at det det tyder på her, er at Høyre nå er på voldsmennenes parti. Jeg stiller meg undrende til at Høyre når det her i dag er snakk om vold overfor polititjenestemenn, ikke kan være med på å innføre en minstestraff på fire års fengsel og en maksimumsstraff på 21 års fengsel. Dette er ikke i tråd med hvordan Høyre selv fremstår på sitt landsmøte, Høyre som hele tiden sier at de går foran alle andre. Det merker vi svært lite til. Jeg henviser til Petersens landsmøtetale, hvor han er innom kriminaliteten, dog i en liten fotnote. Han sier til sitt landsmøte: «Vi kjempet frem en nødvendig ekstrasatsing på politiet og rettsvesenet for å gi folk økt trygghet. Vi må jobbe intenst for å gjøre landet vårt tryggere, og ikke minst gjøre Oslo tryggere. Vi må vinne gata tilbake.» Mitt spørsmål til representanten Krohn Devold blir: Når hennes egen formann sier at han må gjøre landet tryggere, innbefatter ikke det også at våre polititjenestemenn skal få en større trygghet når de utøver sine oppgaver, for igjen å sikre enkeltmennesket mot forbrytere og overgrep? Dette står i sterk kontrast til hva Høyres leder Jan Petersen tidligere har sagt, spesielt i sin landsmøtetale.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
: Fremskrittspartiet har ikke bare klar tale, men også klare forslag som understreker at sikkerheten for politiet må settes i høysetet. Politikernes oppgave bør være å gi tilstrekkelige rammebetingelser til politiet, slik at sikkerheten for landets polititjenestemenn er optimal mot voldelige og kriminelle elementer i samfunnet. I 1997 ble det anmeldt en sak med vold mot politiet nesten annen hver dag i hovedstaden. Utviklingen er bekymringsfull både for politiet og de samfunnsborgere som er opptatt av politiets sikkerhet. Mer vold mot politifolk er et uttrykk for at gatemiljøet er blitt tøffere og råere, og at respekten for politiet som ordensetat er klart på retur. Den tøffe hverdagen blir diskutert i korridorene på de ulike politikamrene. Man må regne med at det finnes en del mørketall, saker som tjenestemennene ikke anmelder. En del politifolk dropper å anmelde mindre alvorlige saker, hvis de i etterkant snakker ut med arrestanten og kanskje får en beklagelse. Det finnes eksempler på at polititjenestemenn er blitt utsatt for grov vold opptil flere ganger. Ett tilfelle går på at en polititjenestemann ble utsatt for grov vold hele ti ganger da han hadde sin gatetjeneste i Oslo i 1994. Volden var så alvorlig at anmeldelse var uunngåelig. Han kan konstatere at forholdene i hovedstaden i dag er langt tøffere enn for fem år siden. Fremskrittspartiet har forstått det slik at straffen for vold mot politiet må skjerpes, og den må skjerpes betraktelig. Det må også bli langt flere politifolk i gatene. Ressursmangelen gjør at politiet ikke makter å gjøre jobben slik publikum forventer. Her er det riksforsamlingens representanter som har hovedansvaret. Fortsatt gir politiuniformen i de fleste tilfeller en viss beskyttelse for polititjenestemennene. Men det må være straffer som står i forhold til volden når en tjenestemann blir angrepet med øks, truet med kniv, slått og sparket, og når en blir truet på livet av gjengmedlemmer. Jeg har den oppfatning at den rødgrønne røre på den politiske skala ikke tar tilstrekkelig hensyn til den negative voldsutviklingen som herjer landet i dag. Dette har tydelig blitt bevist i debatten som har foregått i denne saken.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Høyre på voldsmennenes parti – jeg må si at i de siste dagene har det virkelig vært underlig å se hvordan angrep går i hytt og pine, i alle retninger og med stikk motsatte påstander. Det som er viktig i denne saken, er at vi har en arbeidsdeling mellom storting og regjering. Den arbeidsdelingen er at Regjeringen med sine 500 ansatte i Justisdepartementet foretar grundige lovutredninger, Stortinget gir oppdrag, og Stortinget vedtar. Stortinget har gitt et oppdrag, så sent som i desember, og Regjeringen jobber med det som på departementsmåte må kunne betraktes som hurtigtogsfart, og er i ferd med å legge frem forslag. Da er det useriøst å skulle vedta detaljer i forhold til en forslagspakke som ennå ikke er fremlagt. Så vil jeg over på landsmøtet. Høyre trakk opp en nokså viktig grenseoppgang til Fremskrittspartiet på landsmøtet, og jeg benyttet anledningen på landsmøtet til å trekke opp tre forskjeller. Det ene er at Høyre er opptatt av resultat der Fremskrittspartiet er opptatt av demonstrasjon. Det har denne saken vi har her, vist med all tydelighet. Det andre er at Høyre er opptatt av individuell straffeutmåling, hvilket blir vanskeligere både med det minstestraffsystemet og med det absolutte straffesystemet, som Fremskrittspartiet går inn for. Og så er Høyre opptatt av både forebygging og reaksjon, og fokuserer ikke bare på reaksjon. Men det relevante for denne saken er punkt 1, at resultat er viktigere enn demonstrasjon. Og med Fremskrittspartiets måte å drive justispolitikk på kunne vi oppnådd at departementet faktisk stoppet et viktig arbeid som Høyre er svært interessert i at de ikke skal stoppe.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Ja, jeg tar herved opp forslaget.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-05-04:
Det er riktig at Fremskrittspartiets kritikk ikke går i alle retninger, men i én nokså sær retning, må jeg få legge til. Men nå er det ikke slik at det er forbeholdt Fremskrittspartiet å være den eneste som kan rette kritikk mot Høyre, og takk og lov for det. Jeg vil returnere spørsmålet til Jan Simonsen på følgende måte: Når representanten Simonsen sier at den eneste måten å få til forbedringer på er å fremme forslag, slik Jan Simonsen her har gjort i dag, og at forslaget som faktisk fikk flertall i desember, nærmest er poengløst, hvorfor i all verden var Fremskrittspartiet med på å fremme forslaget i desember, etter at man hadde levert inn et Dokument nr. 8-forslag 5. november 1998? Det ville være helt formålsløst. Så den samme beskyldningen som Jan Simonsen retter mot Høyre og flertallet, har han i høyeste grad gjort seg skyldig i selv. Poenget med forslaget i desember, som klarte å samle flertall, var at vi for det første ønsket å gjøre noe, og for det andre at vi respekterte det naturlige skillet som er mellom storting og regjering, der Regjeringen sitter med et stort antall saksbehandlere som kan foreta en grundig lovgjennomgang. Det oppsiktsvekkende her er at Fremskrittspartiet opprettholder sitt forslag av 5. november, etter at enighet er oppnådd, og at man i dag fremstiller det som at det kun finnes ett parti som er villig til å styrke sikkerheten for polititjenestemenn. Riktig er det ikke, selv om påstanden blir gjentatt.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-04:
Jeg slutter ikke å forundre meg over Jan Simonsens ganske friske og frimodige uttalelser både om verdiene av de forslag han selv fremsetter, og om hva det betyr at andre ikke uten videre måtte støtte dem. Det at man ikke uten videre støtter de forslag han setter fram på vegne av Fremskrittspartiet, er ikke nødvendigvis det samme som at man mener at alt er såre vel. Det kan faktisk bety at man mener at det allerede gjøres et arbeid for å forhindre uønsket virksomhet, og at andre forslag eller tiltak enn dem som Jan Simonsen går inn for, kan være bedre egnet. Og for det første: Hvor mange politidrap har vi hatt i Norge som etter Simonsens oppfatning kunne vært forhindret ved en heving av fengselsstrafferammen fra 21 år til livstidsstraff? Jeg har faktisk et ønske om å få vite, sånn grovt sett, hvor mange det kunne gjelde. For det andre: Når det gjelder bevæpning av politiet – for det ene forslaget her går i alle fall nesten dit hen – kan Jan Simonsen tenke seg at det faktisk kunne være med på å føre til økt våpenbruk blant kriminelle, og at vi sånn sett rett og slett ville få en lavere våpenterskel i vårt samfunn og dermed større usikkerhet for politiet? Og endelig: I en bit av innlegget refererte representanten Simonsen til etnisk tilknytning for ulike personer som begår kriminelle handlinger. Nå er det slik at bakgrunnen kan være av betydning. Vi har ulik bagasje med oss. Justisministeren har ved flere anledninger sagt at en borger er en borger uansett hudfarge, og en kriminell er en kriminell uansett hudfarge. Er det en uttalelse Jan Simonsen er enig i?
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-04:
Personvernet møter stadig nye utfordringer, ikke minst nå som den teknologiske og økonomiske utviklingen går stadig raskere. Datatilsynets årsmelding for 1997 gir oss et bilde av noen av de faremomentene utviklingen kan representere for den enkelte. Jeg har merket meg at komiteen uttrykker tilfredshet i forhold til Datatilsynet i en rekke saker. Dette er en tilfredshet jeg deler. Som komiteen understreker, er det behov for et godt fungerende og operativt datatilsyn. I meldingsperioden var det en konflikt mellom Datatilsynets styre og administrasjon. Konflikten har som kjent dreid seg om hvorvidt styret skal ha det totale ansvaret for virksomheten, og dermed også behandle administrative saker som budsjett, virksomhetsplan og regnskap. Konflikten endte som kjent med at styremedlemmene valgte å fratre sine verv. Departementet bad det nye styret om å videreføre etablert praksis i påvente av at Stortinget snart vil behandle spørsmålet om organiseringen av Datatilsynet i forbindelse med ny personopplysningslov. Jeg har fått tilbakemeldinger på at styre og administrasjon nå samarbeider bra. Justisdepartementet er snart ferdig med forslag til ny lov om behandling av personopplysninger. Siktemålet er å fremme proposisjonen for Stortinget i juni. Jeg har merket meg at komiteen anmoder Justisdepartementet om å være raskere med sine merknader til Datatilsynets årsmelding for 1998 og kommende år. Departementet sendte årsmeldingen ut på høring i begynnelsen av mars. Høringsfristen var 9. april. Nå avventer departementet de siste høringsuttalelsene. Det videre arbeidet med årsmeldingen vil bli prioritert og sannsynligvis framlagt medio juni. Justisdepartementet har også ansvaret for forskrift om opprettelse av et sentralt reservasjonsregister. Registeret var planlagt igangsatt i 1999. Dette framgår av St.prp. nr. 1 for 1998-99, kap. 462 pkt. 5.5. Brønnøysundregistrenes budsjett for 1999 ble av Stortinget kuttet med 6 mill. kr. Brønnøysundregistrene må innenfor de gitte budsjettrammer prioritere de oppgavene de allerede er pålagt. På bakgrunn av dette budsjettkuttet for 1999 kan det bli vanskelig å få igangsatt et sentralt reservasjonsregister i år. I likhet med komiteen kommenterer jeg ikke Metodeutvalgets innstilling på det nåværende tidspunkt. Om kort tid vil proposisjonen som bygger på Metodeutvalgets innstilling bli fremmet for Stortinget. Jeg tar sikte på å fremme proposisjonen i mai. La meg også si noe kort om komiteens merknader om rolleforståelse mellom storting og regjering. Det er selvsagt åpenbart hvordan det skal være. Regjeringen legger fram sitt syn, men det er Stortinget som fatter vedtak om hvordan rammene skal være. Det kan det ikke herske noen som helst tvil om. Hvordan den tvilen kan ha oppstått, skal jeg ikke undre meg over. Jeg vil bare konstatere at regelen må være slik som jeg nå gir uttrykk for. Jeg har derfor heller ikke noe problem med å skjønne hvorfor komiteen gir uttrykk for et slikt syn.
Morten Olsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
En av hovedtankene bak personregisterloven og Datatilsynets virksomhet er å ta vare på det personvern enhver har krav på, når personopplysninger om vedkommende blir registrert eller benyttet på annen måte. Vi understreker at dette hensynet blir stadig viktigere og mer sentralt etter som den teknologiske utviklingen skyter fart. Vi gir også uttrykk for en viss utålmodighet i forbindelse med ny personregisterlovgivning, og registrerer at det fremdeles ikke foreligger noe utkast til en ny oppdatert lovgivning, men at denne er varslet fremmet i år. Utålmodigheten gjør seg også gjeldene vedrørende merknadene til Datatilsynets årsmelding for foregående år. Slik det er i dag, mister årsmeldingen mye av sin aktualitet. Vi ber derfor Regjeringen om å fremme årsmeldingen for 1998 så raskt som mulig, slik at den kan behandles i inneværende år. Når det gjelder konflikten mellom styret og administrasjonen i Datatilsynet og kompetansefordelingen i den forbindelse, viser justiskomiteen til sine merknader i forbindelse med årsmeldingen for 1996. Fra Arbeiderpartiets side er vi tilfreds med at departementet legger opp til å følge gjeldende lovgivning og etablert praksis fram til Stortinget har behandlet spørsmålet i forbindelse med ny lov. Vi er tilfreds med at Datatilsynet har utarbeidet nye retningslinjer for informasjonssikkerhet, og hovedregelen der er at sensitive personopplysninger skal føres i et dedikert edb-system. Dette er viktig. Når det gjelder elektronisk overvåking, har Datatilsynet som en viktig oppgave å gjøre kjent hvilket overvåkingspotensial som ligger i teknologien. Vi vil ikke at aktivitetsloggen i et edb-system skal brukes til å kontrollere brukerne eller ansatte. Vi understreker at arbeidsgiver ikke kan kontrollere de ansattes e-post, hvilke web-sider man har vært inne på e.l., at slik overvåking verken er lovlig eller akseptert i Norge. Videre er det interessant å merke seg at kriminalitetsbekjempelse og oppklaring av kriminelle handlinger oppfattes som viktigere enn personvernet generelt sett, og at økt kontroll og overvåking kan gjennomføres på bekostning av andre verdier, som f.eks. personvernet.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Eg la merke til at representanten Simonsen i innlegget sitt peikte på at Arbeidarpartiet i lag med sentrumspartia gjekk mot forslaga som han har fremja i dette Dokument nr. 8-forslaget. Eg vil gjerne få lov til å peike på at vi ikkje har gått mot forslaga, men vi har peikt på at det er eit arbeid på gang i Justisdepartementet med bakgrunn i komiteens budsjettinnstilling når det gjeld akkurat desse tinga. Derfor er det – unnskyld, president – veldig naturleg å tru at når Framstegspartiet framskundar saka med eit Dokument nr. 8-forslag på denne måten, så er det berre eitt føremål med det, og det er å skaffe ei viss merksemd om desse spørsmåla og sitt parti på ein slik måte at det skal få det skinet at dei er meir opptatt av dette enn andre. Eg vil gjerne ha Simonsen si stadfesting av at Arbeidarpartiet ikkje har tatt stilling, men vil vente på framlegget frå departementet, som er lovt skal kome i vår. Nokre få månader kan ikkje bety stort når det gjeld tryggleiken til politiet. Samtidig er eg òg litt opptatt av det same som Hove tok opp når det gjeld dette med våpenbruk. Det at politiet ber meir synleg våpen i samfunnet, er jo eit teikn til folk om at det er legalt å ta våpen i bruk, som eit vern. Vi har på mange måtar brukt oss sjølve som eksempel – vi er ikkje nokon politistat som nyttar vald og våpen. Eg trur faktisk at eksempelet har større makt enn det at ein har våpen tilgjengeleg, når ein ser i kor få tilfelle ein i realiteten har bruk for våpen i den norske politistyrken i dag. Eg håper Simonsen kan reflektere litt over at det å forebygge ikkje nødvendigvis er å gå fram med våpen i hand.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-05-04:
Når det gjelder våpensituasjonen i politiet, er det faktisk slik at det er politimestrene som er ansvarlige for sine tjenestemenn, også når det gjelder våpenbruk. Det er også de som har ansvaret når det gis tillatelse til fremskutt våpendepot. Både hr. Simonsen og jeg kjenner politiorganisasjonene godt, og vi vet også at det der er delte meninger om hensiktsmessigheten ved et fremskutt våpendepot. Så er spørsmålet, som Simonsen vektlegger: Bør de enkelte polititjenestemenn være oppsatt med en personlig MP? Når det gjelder Fremskrittspartiets behov for å være tøffere i kriminalpolitikken enn alle andre, tror jeg faktisk at vi kunne opplevd, hvis polititjenestemennene hadde hatt maskinpistol som håndvåpen, at representanten Simonsen hadde syntes det var forferdelig at de ikke hadde maskingevær eller miter. Det høres flåsete ut, men slik opplever jeg det. Når det gjelder våpensituasjonen i politiet, føler jeg meg trygg på at den er slik det går fram av fellesmerknadene og også av den vurderingen som departementet har gjort, nemlig at den er tilfredsstillende, og det er nok for meg.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-05-04:
Jeg anmoder presidenten om tillatelse til å gi stemmeforklaring i sakene nr. 3 – 10 i og med at disse henger relativt nært sammen.
Ivar Kristiansen (Høyre), 1999-05-04:
Det skal det gjøre. Jeg anbefaler Høyres gruppe å stemme for forslaget i sak nr. 3. Forslaget i sakene nr. 4 og 5 anbefaler jeg gruppen å stemme imot. Forslaget i sak nr. 6 ber jeg gruppen å votere for, det samme gjelder i sak nr. 7. Jeg tar det for gitt at man stemmer for Høyres forslag i sakene nr. 8 og 9, likeledes at man stemmer for i sak nr. 10.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1999-05-04:
Jeg stemte imot.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Jeg foreslår Bjarne Håkon Hanssen.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
På vegne av Asmund Kristoffersen, Gunhild Øyangen og meg selv vil jeg fremme et privat forslag, om at henvisningskravet fra leger til kiropraktor m.m. skal falle bort.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-02-25:
Som eg viste til i innleiinga mi, har denne saka vore behandla i Stortinget fire gonger tidlegare. Det starta med innstillinga til budsjettet for 1998. Vi hadde ein veldig grundig prosess i samband med St.meld. nr. 38 for 1997-98 som blei lagd fram i mai 1998 og behandla i Stortinget i juni. Da var det ettertrykkeleg streka under at på grunn av manglande IT-kompetanse i landet hasta det med å kome i gang. Det var da peikt på at Terminalbygget var den plassen der ein kunne kome i gang. Vi er alle klar over at her er det ein kommunedelplan, ein reguleringsplan som må på plass før alle andre ting kan gjerast. Terminalbygget kunne ein da leige ut til interessentar for å kome i gang med koplinga mellom utdannings-, forskings- og næringsverksemd. Statsråd Sponheim svara i ei oppsummering av den debatten at han ville kjøre tempo i denne saka, og det er det tempoet vi nå etterlyser og vi finn grunn til å sette ein tidsfrist for dette. Eg har gjort greie for i innleiinga mi at eg meiner at det er ein rimeleg tidsfrist i forhold til å få alle planar på bordet. Det er klart at EØS-reglane skal følgjast. Stortinget kan ikkje vedta at vi ikkje skal følgje EØS-reglane. Det har aldri vore Arbeidarpartiet sin intensjon. Her må alt skje i forhold til EØS-reglane, men det eg etterlyste i innleiinga mi, var Sponheims framdrift for å få avklart dei spørsmåla. Slik eg tolkar svara som er komne frå departementet, er det ikkje noko i dette opplegget som skulle vere i strid med EØS-reglane på dette området. Så til spørsmålet om eit femte universitet. I innstillinga står det heilt klart at det som skal gå føre seg av utdanningsverksemd på Fornebu, skal skje etter avtale med dei eksisterande høgskulane og universiteta. Det skal vere tilleggsutdanning og eit supplement til den verksemda dei har der dei er nå. Det skal ikkje på nokon måte vere eit nytt universitet eller ein ny forskingsinstitusjon. Faren er jo at dersom staten ikkje hadde gått inn og vore med og hatt ei hand på rattet, er det nettopp det det hadde blitt – eit nytt privat universitet.