Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Det har vært en lang budsjetthøst, og finanskomiteen har nok avgitt nok budsjettinnstillinger nå. Først avgav vi finansinnstillingen 20. november i henhold til forretningsordenen. Denne hadde intet flertall. Så avgav vi tilleggsinnstilling 28. november, etter at Stortinget hadde sendt finansinnstillingen tilbake til komiteen. Jeg har lyst til å berømme komiteens medlemmer for stor fleksibilitet og smidighet gjennom denne høsten. Men selv om høsten har vært lang, har den også vært ganske underlig. Landet fikk for litt over et år siden en ny regjering, som gjennom sin tilblivelse hevdet at det var behov for en ny kurs for landet, og dermed også behov for å avløse Arbeiderpartiet. Det siste er jeg helt enig i, men undringen var derfor stor da regjeringspartiene, som skulle være hærførere for denne nye kursen, gikk til Arbeiderpartiet for å prøve å fremforhandle en budsjettenighet. Ny kurs møter gammel kurs – eller var det egentlig noen ny kurs når det kom til stykket? Norsk økonomi har endret seg siden Regjeringen påbegynte arbeidet med statsbudsjettet for 2003. Likevel later det til at virkeligheten til en viss grad har sust rett forbi vinduene til Finansdepartementet uten å bli tatt særlig hensyn til. Norsk tradisjonell fastlandsindustri flagger ut av landet, arbeidsledigheten øker og er ennå ikke blitt fanget opp av de siste statistikker, rett og slett fordi statistikkene forteller en historie som allerede er blitt for gammel. Det er ikke nødvendigvis galt at noe industri nedlegges. Både denne regjering, Stoltenberg-regjeringen, Finansdepartementet og Statistisk sentralbyrå har forutsett og villet en slik utvikling. Det blir derfor en smule kunstig når Arbeiderpartiet nå snakker som om dette er dem helt ukjent, når de selv bare for et drøyt år siden uttalte at det var en villet politikk å føre arbeidskraften over fra konkurranseutsatt sektor til offentlig sektor. Som man reder, ligger man, og det nytter ikke for Arbeiderpartiet å bortforklare dette. Det er naturlig og nødvendig med en omstrukturering av norsk næringsliv og industri, men poenget er at ingen ønsker så brå og hurtige skift som vi nå opplever. Og nøkkelen til å gjøre noe med dette sitter politikerne på. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet har helt forskjellige oppskrifter. Den viktigste forskjellen er at Fremskrittspartiets oppskrift virker, mens Arbeiderpartiets ikke gjør det. Det virkelig urovekkende er at Regjeringen ikke har noen oppskrift i det hele tatt utover «besvergelser» om et stramt budsjett – besvergelser som attpåtil er blitt mer innholdsløse enn før, etter at budsjettavtalen for i år reelt sett er inndekket med økt bruk av oljepenger. Oppskriften som virker, har flere elementer, som må virke sammen. Og jeg tør påstå at den er nedfelt i Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett for 2003. Norsk økonomi trenger vekstimpulser. Det kommer lite vekstimpulser ut av en regjering som fortsatt gnager på økonometriske modeller som er gått ut på dato. Ingen greier å lage vekstpolitikk når man innbiller seg at det eksisterer et fast og varig produksjonstak, og at enhver etterspørselsstimulans vil måtte slå ut i høyere priser eller høyere renter. Med monomant fokus på etterspørselssiden i økonomien og uten evne til å skape skatte- og avgiftsstimulerte tilbudssideeffekter ligger den økonomiske politikken i Norge i stabilt sideleie. Stramme budsjetter, krittstrekstyring, etterspørselsfrykt og ansvarlighetsmantraer har vært enerådende i budsjettene i en årrekke. Resultatene kan jo ikke imponere noen: svært lav økonomisk vekst, høy rente, stigende arbeidsledighet, for å nevne noe. Politikken som har vært ført, har gitt resultater stikk motsatt av det som har vært dens målsettinger. Derfor trenger Norge en ny politikk. Vi trenger økonomisk vekst. Det fordrer fokus på å skape vekstimpulser på kort og lang sikt. Slike vekstimpulser er bl.a.: lavere skatter og avgifter, som virker på både kort og lang siktøkt utbygging av infrastruktur, særlig veierøkt satsing på forskning og utvikling, både gjennom opprettelse av statlige fond, satsing på offentlige og private skoler, høyskoler og universiteter samt skattestimulering av forsknings- og utviklingsinnsats i private bedrifter og institusjoner La meg snu noe av retorikken til Arbeiderpartiet rundt: Vis meg én anerkjent økonom som er uenig i at dette er virkemidler for økt vekst. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett foreslått skatte- og avgiftsreduksjoner på 28,5 milliarder kr. Vi har kuttet offentlige utgifter med ca. halvparten og redusert statens overskudd tilsvarende. Dette betyr også at Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett har 12,3 milliarder kr i lavere underliggende utgifter enn Regjeringens. Med andre ord er det fullt mulig å finne reelle kutt i budsjettet, hvis man bare vil. I tillegg har Fremskrittspartiet foreslått å opprette et utenlandsbudsjett for innkjøp av utstyr og tjenester fra andre land, som selvsagt ikke virker nevneverdig inn på norsk inflasjon, og dermed heller ikke truer renten. For meg blir det mer og mer uforståelig at vi lar være å gjennomføre fornuftige innkjøp når vi har råd til det, og når konsekvensene blir mer effektiv bruk av de ressurser som allerede er i arbeid. Nå har vi gjennom lengre tid fått negative rapporter om hvordan forvaltningen av petroleumsformuen vår utvikler seg. Vi ser at et ensidig fokus på å plassere alt overskudd nasjonen har, i verdipapirer i utlandet ikke nødvendigvis er den eneste saliggjørende måten å øke verdien av våre sparepenger på. Det finnes en alternativ måte å spare på. Hele poenget med sparing er jo at vi putter pengene inn i noe for å øke avkastningen, slik at det skal bli mer av dem. Hvorfor skal man da ha en så monoman frykt for å investere noe av dette i eget land, i infrastrukturbygging, i forskning, i utdanning, som vi vet over tid vil øke verdiskapingen og derved også øke verdien av vår formue samlet sett? Og hvorfor skal vi ikke bruke noe av dette handlingsrommet til å utvikle flere fond – fond som kan bygge seg opp til å løse en del av de utfordringene vi står overfor? For ikke lenge siden ble det opprettet et fond for forskning som vi med jevne mellomrom fyller litt på, slik at avkastningen av det skal gå til å fremme forskning i Norge. Og når man først har gjort det, hvorfor kan man ikke da ta skrittet videre og opprette tilsvarende fond, eksempelvis for anskaffelser til det norske forsvar eller til forskning på energiutvikling, som er en av de virkelig store styrkene Norge har. Vi har kapitalen – la oss nyttiggjøre oss den. Fremskrittspartiet vil, basert på de gjennomførte forhandlinger, gi sin subsidiære støtte til det justerte opplegget fra regjeringspartiene. Dette gjør vi ikke med noen stor entusiasme. Tvert imot. Vi gjør det fordi alternativet hadde vært verre. Det å få Arbeiderpartiet tilbake i regjeringskontorene, godt støttet av SV og et haltende Kristelig Folkeparti, hadde vært å gå fra vondt til verre. Vårt bidrag gjennom budsjettprosessen er at vi nå går fra vondt til litt bedre. Selv om det er mange ting vi gjerne skulle hatt gjennomslag for, men som vi ikke har lyktes med, er det tross alt viktige ting vi har fått gjennomslag for. Vi har klart å øke grunnpensjonen for gifte og samboende pensjonister, en sak Fremskrittspartiet har slåss for i svært mange år. Det er en stor seier, ikke minst for landets pensjonister, at denne byllen nå har sprukket. Til tross for at Fremskrittspartiet har stått alene om dette i en årrekke, registrerer jeg nå at både statsministeren og andre politikere plutselig skynder seg å hevde at dette har de også egentlig villet veldig lenge, de har bare kommet i skade for å stemme ned Fremskrittspartiets forslag ved hver eneste mulige anledning. Økte avskrivningssatser har vi også fått til, noe som har vært et unisont krav fra både næringsliv og fagbevegelse. Det samme kravet har kommet når det gjelder Regjeringens forslag om å utvide arbeidsgiverperioden i permitteringsordningen. Det blir det heller ikke noe av nå. Egenandelstaket blir ikke økt, noe som er svært viktig for mange, og Regjeringens forslag om å innføre begrensninger i fradrag for sykdomsutgifter blir ikke innført. Minstepensjonister blir fritatt for egenandel på blå resept. Det blir litt mer penger til behandling i utlandet og litt mer penger til veibygging. Det blir litt mer skattelette for dem som har aller minst fra før. Det blir noen avgiftsreduksjoner, bl.a. gjelder det den forhatte arveavgiften, årsavgiften på motorsykler og campingvogner og avgiften på brennevin. Når det gjelder det siste, må ingen tro at dette er et vesentlig bidrag for å få ned grensehandelen. Med den senere tids utvikling i våre naboland vil nok grensehandelen bare fortsette å stige. Men de som ikke har noen enkel reisevei over grensen, vil i hvert fall få reduserte priser på noen av Vinmonopolets varer, og det kan jo være hyggelig nå i disse mørketider. Barnehageforliket blir fullfinansiert, og kommunene får ca. 700 mill. kr mer. Det blir en øremerket låneramme på 500 mill. kr i Husbanken til bygging av rehabiliteringsplasser og sykehjemsplasser i utlandet. Det blir en økt utlånsramme på 1 milliard kr til oppussing av skolebygg. Det blir mer penger til kriminalitetsbekjempelse. Og refusjonsordningen og nettolønnsordningen for fergerederier blir videreført, i tillegg til at det blir gjort endringer i tonnasjebeskatningen. Men dette er ikke tilstrekkelig hvis man virkelig ønsker å bevare en sterk norsk skipsfartsnæring. Derfor blir det søkt når Arbeiderpartiet i sin retorikk snakker varmt om næringen, men i neste øyeblikk unnlater å stemme for det som virkelig skal til, nemlig full nettolønnsordning for alle konkurranseutsatte sjøfolk. Alternativ medisin blir unntatt fra merverdiavgift i forbindelse med revidert budsjett. Og uføre skal fortsatt ha muligheten til å tjene litt penger ved siden av trygden. Vi har også fått til en del strukturendringer, særlig med fokus på konkurranse og fornuftig pengebruk i kommunal sektor, bedre samvirke mellom offentlige og private sykehus osv. Jeg nevnte at det også er en rekke ting vi ikke har fått gjennomslag for, og det er jeg den første til å være lei meg for. Men til alle dem som gjerne skulle ha sett ting annerledes: Det er nødvendig å vurdere hvilke alternativer man hadde hatt. Fremskrittspartiets bidrag i så henseende er å hindre de skatteivrige og bedriftsfiendtlige sosialister fra fornyet regjeringsmakt i Norge. Det kunne kommet til å gå stygt utover sysselsettingen, fordi bedriftenes lønnsomhet ville svekket seg betydelig, og det kunne kommet til å ramme helt vanlige folk som betaler nok skatter og avgifter fra før. Det er det grunn til å frykte. Det er bare å gå inn og se på hva Arbeiderpartiet har foreslått i sitt alternative budsjett. Tusener på tusener av vanlige lønnsmottakere ville fått mer skatt hvis Arbeiderpartiets budsjett hadde blitt vedtatt. Men jeg forundrer meg mer og mer over Kristelig Folkeparti. Det er rett og slett ikke mulig for Kristelig Folkeparti å løpe fra sitt regjeringsansvar. Det er i regjering Kristelig Folkepartis politikk nå utøves i praksis. Regjeringens politikk er også Kristelig Folkepartis politikk. Og da kan ikke Kristelig Folkepartis stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer løpe rundt og forsøke å innbille folk at de egentlig ville ting annerledes, eller sågar forsøke å ta æren for de relativt beskjedne endringer som Fremskrittspartiet har tvunget gjennom i forhandlingene. Det å tale i tunger er muligens velkjent for Kristelig Folkeparti, men å tale med to tunger er noe ganske annet. Og det hadde vært ryddig for den prosessen vi nå er i, at alle fortsatte å ta ansvar for det de selv har vært en del av, i stedet for å løpe fra ansvaret når det er opportunt. Det tjener ikke denne prosessen. Jeg legger med dette frem finansinnstillingen og tar samtidig opp de forslag Fremskrittspartiet enten fremmer alene eller er medforslagsstiller til.