Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-25:
Saksordfører Per Rune Henriksen sa at norsk petroleumspolitikk har vært vellykket, og det er jo helt riktig. Det har vært veldig vellykket de siste førti årene, når vi har bygget opp landets suverent største næring. Vi har også inntekter som er bortenfor det man kunne ha forventet, og vi har bygd opp en formue som er selve grunnlaget for den framtidige velferden vi skal ha, i Statens pensjonsfond utland. Samtidig er det allikevel nå riktig og nødvendig å se på en helt ny situasjon. Paris-avtalen setter helt andre mål enn det vi har hatt tidligere. Det er en avtale som ikke venter på et ønske om en global CO 2 -pris, det er en avtale hvor hvert enkelt land må oppfylle sine forpliktelser, og det er et poeng i seg selv at man virkelig må strekke seg for å ligge foran. I Paris-avtalen er det ikke hvilke konsekvenser en har rundt det at vi skal nå et mål om å ha 2 pst. – ikke gå utover 2 graders oppvarming – som gjelder, men at vi skal strekke oss mot 1,5 grader. Da er det sånn at skal man strekke seg mot 1,5 grader, må etterspørselen etter og forbruket av olje i verden begynne å gå nedover. Så går det an å gjøre vurderinger av i hvor stor grad vi klarer å få til det før 2030 – når kommer det etter 2030? Men det er nødt til å gå nedover – med mindre en skal satse på at verden ikke skal nå verken 2-gradersmålet eller kunne strekke seg mot 1,5 grader – med de konsekvenser det gir både for oss og for resten av verden. Og nettopp på den bakgrunn, om det er dette det innebærer, og i hvor stor grad vi mener at dette er reelt å få til, mener jeg det er riktig at vi nå får en ny petroleumsmelding. Dette er de langsiktige perspektivene som vi må legge til grunn. Den norske diskusjonen om oljepolitikk handler jo egentlig i stor grad om fire deler. Det ene er at vi må ivareta sårbare områder, som vi også hadde diskusjon om i sted, som Lofoten, Vesterålen og Senja, Jan Mayen, Møre-feltene, Skagerak og de sårbare områdene utenfor Finnmarkskysten. Og så har vi behov for å få på plass en grense opp mot iskantsonen som følger de faglige rådene som gis. Det har vi ennå ikke. Dette er en kamp, som vi diskuterte også i sted, som også vil være viktig inn mot valget til høsten, og som vil ligge øverst for Venstre. Det andre er at vi må ha ned utslippene så mye som mulig under produksjon. For Venstre er det nå viktig at vi må ta neste steg, nemlig at vi må legge til grunn at alle nye utbygginger enten har nullutslipp via elektrifisering, eller at man har avgasshåndtering sånn at man ikke har utslipp til luft. Det tredje er at utbygging må lønne seg. Da mener vi at det er nødvendig at vi gjennomgår det skattesystemet og den petroleumspolitikken vi har, sånn at vi ikke tar unødvendig risiko på fellesskapets vegne i årene framover, nettopp på bakgrunn av at vi vet at forbruket kommer til å måtte gå ned, med de konsekvenser det også vil få for den internasjonale prissettingen. Her er det stor usikkerhet, men nettopp derfor er det viktig å gå inn i problematikken. Nå er ikke det et forslag i denne saken, men for Venstre er det viktig fortsatt å få på plass – på nytt, som vi hadde på slutten av 1990-tallet – et eget oljeskatteutvalg. Det er på tide at vi ser på det på nytt. Den gangen gjorde det at bl.a. leterefusjonsordningen kom på plass. Nå er det på tide å få en ny vurdering av den, om situasjonen er endret, om vi må endre også regelverk og støtteordninger som vi har på norsk sokkel. Så er det jo det siste, som er at klimapolitikken og de målsettingene vi setter oss, som man setter seg internasjonalt, kommer til å bli en stadig viktigere del av norsk politikk, og som må trekkes inn. Hva innebærer det at vi skal strekke oss mot 1,5 grader – hva innebærer det for forventninger om lønnsomhet i den norske produksjonen? Og det andre er: Hvilke områder er det vi også skal la ligge i bero, nettopp fordi vi vet at store deler av ressursene kommer til å måtte ligge i bakken? Jeg tar opp forslag nr. 2.