trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1998-11-18:
Jeg vil først vise til at Fiskeridepartementet i 1996 fastsatte en ny forskrift om forvaltning av sel på norskekysten. Formålet med forvaltningen av sel på kysten er å sikre livskraftige selbestander. Innenfor denne rammen kan selbestandene beskattes som en fornybar ressurs, og bestandene reguleres ut fra økologiske og samfunnsmessige hensyn. Etter nevnte forskrift er det satt et generelt forbud mot fangst av sel av alle arter på norskekysten. Det er imidlertid adgang til å gi tillatelse til seljakt i områder hvor bestandene vurderes som jaktbare. Tillatelse til jakt på kystsel blir gitt fylkesvis for ett år av gangen. For inneværende år fastsatte Fiskeridepartementet et bestemt antall sel for felling i de ulike fylkene basert utelukkende på biologiske hensyn. Dette innebærer at kvotene er fastsatt ut fra vitenskapelige anbefalinger. På bakgrunn av at sel har skapt spesielle problemer for fiskeri- og næringsvirksomhet i fylkene Finnmark, Troms og Nordland, ble det i sommer bestemt å øke kvotene for kystsel med 30 pst. i hvert av de tre fylkene. Fiskeridepartementet skal i løpet av kort tid fastsette kvoter for fangst av kystsel for 1999. Totalkvoten vil bli fastsatt med utgangspunkt i vitenskapelige anbefalinger. Bestanden i Østfold er pr. i dag anslått til å bestå av 300 steinkobber. Det foreligger ikke anbefalinger som tilsier at det er rom for å øke kvoten for Østfold fylke i forhold til i år, hvor det ble fastsatt en kvote, som nevnt, på 15 dyr. De nye bestandsanslagene fra Indre Oslofjord Fiskerlag vil imidlertid bli vurdert nærmere før kvoten for 1999 fastsettes. Fiskerimyndighetene vil også vurdere om det ut fra samfunnsmessige hensyn er behov for å fastsette et høyere uttak enn det biologiske grunnlaget alene skulle tilsi. Dette vil være aktuelt for områder der en har kunnskap om at sel gjør skade på fiskeredskaper og oppdrettsanlegg samt der en har registrert problemer med spredning av parasitter fra sel til fisk. Jeg gjør oppmerksom på at det er fastsatt unntaksbestemmelser for tilfeller der sel gjør skade på fiskeredskaper og oppdrettsanlegg i sjøen. Eier, bruker eller andre som har tilsyn med redskapet eller anlegget, kan foreta avliving av sel. Før avliving skal det imidlertid i rimelig utstrekning forsøkes andre tiltak for å avverge skade. Enhver avliving av sel skal rapporteres på fastsatt skjema.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1998-11-18:
Det jeg kan si, er at vi i Fiskeridepartementet selvfølgelig er forpliktet til å opprettholde artsmangfoldet man har av dyreliv i sjøen langs kysten. Men vi innrømmer så gjerne at det er veldig vanskelig å få en fullstendig oversikt over størrelsen på de lokale selbestandene langs kysten. Det vil være både kostnadskrevende og ta tid å få en slik fullstendig oversikt. Vi vil selvfølgelig nå ta hensyn til de rapportene som kommer fra de enkelte delene av kysten, og ta dem med i vurderingene når vi skal fastsette forvaltningen av selen langs kysten til neste år. Jeg kan også si at vi fra Fiskeridepartementets side vil se på hvorvidt vi skal endre på de forvaltningsregimene vi har for selen, for på den måten og innenfor de ressursene man har, å få til en bedre bestandsvurdering.
Peter Angelsen (Senterpartiet), 1998-11-18:
Jeg må innrømme at statsråden ikke var kjent med det problemet før det ble reist her. Men jeg synes det er veldig viktig at vi i denne sammenhengen tar med alle de problemstillingene som er knyttet både til beskatning og forvaltning av sel. Jeg kan derfor love representanten Hedstrøm at det vil bli tatt med i den vurderingen vi skal gjøre i høst.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg har følgende spørsmål til vår ærede fiskeriminister: «Selbestanden i Oslofjorden har økt sterkt på få år med redusert fiskebestand i samme periode. I fjor ble det gitt fellingstillatelse for 15 sel langs Østfoldkysten. Indre Oslofjord Fiskerlag foretar nå en bestandsregistrering og anslår den totale selbestanden i dette området til 2000 dyr. Vil man ta hensyn til økningen i selbestanden og anbefale en betydelig økning av fellingskvoten for neste år?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret. Selbestanden i Oslofjordområdet er mangedoblet på få år. Gjennom observasjoner og registreringer kan dette ikke trekkes i tvil, selv om det selvfølgelig er vanskelig å kunne beregne økningen med et helt nøyaktig tall. Jeg er derfor meget glad for at statsråden vil vurdere bestandsanslagene nærmere med bakgrunn i de tellinger som er foretatt av Indre Oslofjord Fiskerlag, før de nye fellingskvotene fastsettes. Så det er et positivt svar. Bare rundt Heia i Ytre Oslofjord har en oppsynsmann registrert 270 sel, mens antallet i hele området – Koster-skjærgården inkludert – anslås til det tidobbelte. Det er i tråd med de anslag Indre Oslofjord Fiskerlag har gjort tidligere. Så dette dreier seg om en fellingstillatelse, slik som den er blitt gitt for inneværende år, på noen tiendedels prosent eller promille – hvis disse tallene viser seg å være riktige. Mener ikke statsråden det må legges realistiske vurderinger til grunn gjennom å gi fellingstillatelse på et høyere nivå hvis bestandsregistreringen tilsier det?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Inneværende år er det foretatt en avskytning av kun sju sel av en totalkvote på 15 dyr. Årsaken er ifølge jegerne at hver enkelt bare får én sel å felle. Skal det bli effektivitet i fellingen, må enkeltpersoner få et større antall dyr å felle. Vil det kunne åpnes for å gi større kvoter pr. jeger, slik at jakten kan ta seg opp?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren: «Gjennom enstemmig vedtak 28. april 1997 bad Stortinget Regjeringen sørge for etablering av tverrfaglige ulykkesanalysegrupper til å granske trafikkulykker i ulike deler av landet. Til tross for en beklagelig økning i ulykkestallene er vedtaket ikke fulgt opp med systematisk opprettelse av slike grupper. Hvor står denne saken, og hvilken fremdriftsplan har departementet for det videre arbeid?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg er meget fornøyd med. Dette med etablering av ulykkesanalysegrupper er nå nært forestående, og da er det greit sett på bakgrunn av den tiden som er gått siden Stortingets vedtak. Antallet ulykker der vogntog er involvert, er økende. 365 personer omkom eller ble skadet i slike ulykker i fjor. Lastebileierne ønsker en gransking av ulykkene for å finne årsakene, og slik mener de også at ulykkestallene kan reduseres. Jeg har merket meg at Transportøkonomisk institutt i en utredning i 1996 pekte på at det å kjøre et tungt kjøretøy er så forskjellig fra å kjøre andre kjøretøyer at eventuelle utredningsgrupper også bør ha med en representant for førere av slike kjøretøyer, altså en yrkesspesialist. Det var også et viktig punkt i debatten i Stortinget i forkant av vedtaket om å etablere tverrfaglige ulykkesanalysegrupper. Er dette tatt hensyn til i de retningslinjene som er under utarbeidelse?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for tilleggssvaret, som jeg også er fornøyd med. Han svarte helt konkret at det også kan være aktuelt å trekke inn representanter for lastebilnæringen, spesialister på dette området, men at man skal vise fleksibilitet i dette systemet og vurdere dette ut fra behovet – så svaret er fullt ut tilfredsstillende.
Ingvald Godal (Høyre), 1998-11-18:
Eg vil gjerne få stille fylgjande spørsmål til justisministeren: «2. november 1998 blei ein 90 år gamal mann i Skien overfalt og sterkt mishandla av ein berusa 24-åring. Tysdag 3. november 1998 blei han framstilt for forhørsretten og sett fri fordi det etter det som vart sagt, ikkje skal vera fare for gjentaking. Folks reaksjonar er svært sterke. Kva vil statsråden gjera for å bringe rettspraksis meir i samsvar med folks rettskjensle på dette området?»
Ingvald Godal (Høyre), 1998-11-18:
Eg takkar for svaret, som eg tolkar positivt. Det er klårt at statsråden ikkje kan gå inn i enkeltsaker, men det er statsråden og Stortinget sitt ansvar å syte for at me har eit rettsregime som er i samsvar med det norske folks rettskjensle. Det trur eg tilseier at me no må gjera ein del radikale ting. Kriminaliteten utviklar seg på ein uakseptabel måte. Då må me på tilsvarande måte fylgje opp med førebyggjande tiltak. Og ein av dei tinga som eg ser på som heilt nødvendig, er at me får ein mykje raskare reaksjon frå ugjerninga vart gjord og til saka kjem opp for retten. Eg har lyst til å spørja statsråden om ho kan tenkje seg ei ordning der spesielt alvorlege valdssaker vart tekne ut av køen, slik at ein får ein reaksjon i rettsapparatet med ein gong.
Ingvald Godal (Høyre), 1998-11-18:
Eg er heilt einig med statsråden i at det er viktig at unge lovbrytarar møter ein reaksjon raskt. Men eg trur òg det er veldig viktig at folk som gjer seg skuldig i alvorlege valdsovergrep, slik som i det tilfellet som er utgangspunktet for spørsmålet mitt, ikkje blir gåande fri i lang tid før dei blir møtte med ein reaksjon. Når folk gjer spinngalne ting, bør dei etter mitt syn bli putta inn ganske raskt.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Betingelsene for varetektsfengsling fremgår av straffeprosessloven. En av betingelsene er at fengsling anses nødvendig for å hindre vedkommende i påny å begå en straffbar handling som kan medføre høyere straff enn fengsel i seks måneder. Det er forhørsretten som vurderer og avgjør om betingelsene for varetektsfengsling er til stede. Som representanten Godal sikkert kjenner til, kan ikke jeg som justisminister gripe inn i domstolenes virksomhet, som er uavhengig av de politiske myndigheter i behandling av enkeltsaker. Jeg er også avskåret fra å kommentere enkeltavgjørelser gjort av retten. I slike tilfeller er man henvist til å benytte seg av det rettsmiddelsystem som vår rettsorden bygger på. Jeg har imidlertid også merket meg folks sterke reaksjoner på løslatelsen i denne saken og i andre saker som har vært sterkt fremme i media den siste tiden. Jeg har ikke problemer med å sette meg inn i folks reaksjoner. En mer effektiv håndtering av voldssaker slik at tiden mellom pågripelse og straffereaksjon kan reduseres, er et viktig tiltak, og jeg ser på dette som en prioritert oppgave for Regjeringen. Her er det allerede oppnådd forbedringer i flere distrikter, dels gjennom tilføring av nye ressurser og dels gjennom forbedringer av rutiner. Jeg kan til orientering også opplyse at påtalemyndigheten vil søke å prioritere den videre oppfølging av den sak som er nevnt i spørsmålet, slik at man kan ha en endelig avgjørelse innen rimelig tid.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg er enig med representanten Godal i at vi må forsøke å finne måter å få redusert tiden på fra forbrytelsen har skjedd og til reaksjonen kommer. Men jeg er i utgangspunktet veldig i tvil om det som ble skissert som en løsning, at man skal tas ut av køen ved alvorlige voldsforbrytelser, vil føre til noe positivt. For vi er smertelig klar over at skal vi greie å stoppe disse forbrytelsene som skjer, kanskje av unge personer som ikke har en lang kriminell karriere bak seg, og prøve å få dem inn i et nytt spor, er det også veldig viktig at vi får raske reaksjoner der. Derfor er det vanskelige avveininger som helt åpenbart krever ganske grundige utredninger.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Jeg vil peke på at den ordningen vi har med varetekt, blir brukt der man anser det nødvendig for å hindre ny kriminalitet og for å få en best mulig belysning av saken. Men her har vi Europarådets torturovervåkningskomite, som har gitt oss ros for de forbedringer som er gjort i Norge i forhold til lang varetekt, så det er heller ikke veien å gå. Jeg er derfor enig med representanten Godal i at her må vi forsøke, ikke minst gjennom effektivisering og ved å vurdere om vi kan kjøre saker hurtigere gjennom rettsapparatet, å få til en bedring når det gjelder det som er vårt felles anliggende: å få vist overfor samfunnet at kriminalitet ikke kan aksepteres, og at forbrytere ikke skal gå fri.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
En person som er varetektsfengslet, er undergitt politiets ansvar og kontroll. Etter å ha undersøkt saken med Rogaland politidistrikt har jeg fått opplyst at den fengslede i dette tilfellet var undergitt psykiatrisk behandling og innlagt på Rogaland psykiatriske sjukehus i varetektsperioden. Sykehuset har, etter en faglig vurdering, gitt vedkommende permisjon, uten politiets kjennskap og uten at underretning ble gitt til politiet. Under permisjonene har den fengslede hele tiden hatt følge av personell fra institusjonen. Hovedregelen er at en person som er varetektsfengslet, ikke kan løslates uten etter ordre enten fra forhørsretten eller påtalemyndigheten. Dersom den fengslede har behov for å komme til lege eller liknende, eller har andre velferdsgrunner som gjør at han midlertidig bør ut av varetektsfengslingen, skjer dette ved at han fremstilles av politiet. Vedkommende er med andre ord hele tiden under politiets tilsyn. Dersom den fengslede undergis psykiatrisk behandling i varetektsperioden, må vi akseptere at behandlingshensyn kan tilsi at man praktiserer en annen form for tilsyn med den fengslede. Justisdepartementet og Sosial- og helsedepartementet har i 1992 utarbeidet retningslinjer for sikrings- eller straffedømte under psykisk helsevern. Det vil føre for langt å komme inn på disse retningslinjene, men jeg kan kort nevne at de bl.a. bestemmer at ansvarlig overlege skal innhente råd fra påtale- og fengselsmyndighet hvis det er aktuelt med lengre permisjon eller lengre utflukter for personer som er dømt for alvorlige volds- eller sedelighetsforbrytelser. Retningslinjene forutsettes også å gjelde under varetektsfengsling. Etter min mening bør det ikke være tvil om hvilke regler som gjelder. Jeg har forståelse for at institusjonen, som ledd i behandlingen, må ha et visst spillerom med hensyn til den fengsledes mulighet til å utfolde seg. Men dersom den fengslede gis adgang til permisjon utenfor institusjonen, bør politiet varsles. Selv om vedkommende i disse tilfellene er under tilsyn av fagpersonell, har jeg forståelse for at det kan bli reaksjoner når han observeres ute i samfunnet. Etter det jeg har fått opplyst, har det vært kontakt mellom ledelsen ved Rogaland politidistrikt og Rogaland psykiatriske sjukehus med sikte på å klargjøre hvilke regler som gjelder for varetektsfengslede som er i psykiatrisk institusjon. Jeg ser alvorlig på denne saken, idet vi i de senere år har opplevd flere tragiske og alvorlige handlinger begått av psykiatriske pasienter. Etter min mening bør man trolig ta sikte på å innføre en ordning der det etableres kontakt mellom påtalemyndigheten og institusjonen i forbindelse med overføring til institusjonen. Det bør samtidig utpekes kontaktpersoner, og det bør bestemmes at det ikke skal gis permisjoner utenfor institusjonen uten at påtalemyndigheten har uttalt seg. Jeg vil derfor i samråd med helseministeren ta opp spørsmålet om på hvilken måte psykiatriske institusjoner bør informeres om hvilket ansvar og hvilken myndighet de har når de mottar varetektsfengslede personer som pasienter, og om det eventuelt er behov for endringer.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Som jeg sa i mitt første svar, regner jeg med at dette egentlig skal være tilstrekkelig avklart. Men jeg har sagt at jeg ønsker å ta et initiativ overfor helseministeren med sikte på å få presisert disse ansvarsområdene. Når det gjelder dette tilfellet, var det en varetektsfengslet som befant seg i psykiatrisk sykehus, og for varetektsfengslede eksisterer egentlig ikke begrepet «permisjon». Det er medisinske årsaker som er grunnen til at varetektsfengslede som er innlagt i psykiatriske institusjoner, får mulighet til å forlate sykehuset, og det må anses forsvarlig at den fengslede har en viss bevegelsesmyndighet under tilsyn av medisinsk faglig personell. Dette kan ikke påtalemyndigheten sette seg imot hvis det anses nødvendig for behandlingen. Problemet skal avklares, og jeg kan ikke her si at det er nødvendig med noen endring av rettstilstand, men klargjøringen er åpenbart nødvendig.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det er politimesteren som har ansvar for hvordan arbeidsoppgavene prioriteres i et politidistrikt. Statsadvokaten har et overordnet faglederansvar for de påtalemessige oppgavene. Saksbehandlingstiden i den gjeldende sak ble lang fordi det aktuelle lensmannskontor i en periode på ca. ett år nedprioriterte saken på grunn av andre presserende gjøremål. Tiltalen i den omtalte rettssak gjaldt tre forskjellige poster, og det ble domfellelse i de to øvrige postene. Det var bevisførselen for retten som førte til at aktor påstod frifinnelse for tiltaleposten representanten Bastesen omtaler i sitt spørsmål. Jeg gjør også oppmerksom på at dommen ennå ikke er rettskraftig.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det justisministeren anser som fornuftige prioriteringer når det gjelder kriminalitetsbekjempelse i det enkelte politidistrikt, er delegert til politimesteren, som skal foreta sine selvstendige vurderinger ut fra lokale forhold. Både justisministeren og riksadvokaten, på hver sine områder, sier hvordan en dom skal være eller hvordan politimesteren skal disponere, men ikke i detaljert grad. Så har jeg fra Stiftelsen for naturforskning og kulturminneforskning fått beskjed om at den «tilsendte fella kan fange oter». Tiden tillater ikke at jeg går nærmere inn på det, men når denne vurderingen var gjort av politimesteren, respekterer jeg det. Vi kan da kanskje også få synlige bevis på at det kan være noe å hente både ved å få til en god styringsdialog med de ulike politimestrene, og ved å foreta andre vurderinger i forhold til politistyrker rundt omkring.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «Gjennom media er en blitt kjent med at en varetektsfengslet drapsmann, underlagt psykiatrisk behandling ved Rogaland psykiatriske sjukehus, har vært gitt flere permisjoner uten at politiet har vært orientert. Det synes å herske en viss uvisshet om ansvars- og myndighetsfordeling mellom politi og helsevesen i slike saker. Hva vil statsråden gjøre for å bringe klarhet i spørsmålet om hvilke ansvarsforhold som gjelder i forhold til psykiatriske pasienter som har begått alvorlige voldsovergrep?»
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-11-18:
Jeg takker justisministeren for svaret, og jeg konstaterer at justisministeren deler den bekymring som veldig mange av oss har for forholdene rundt psykiatriske pasienter, som i gitte situasjoner kan bli veldig farlige. Det synes nesten litt meningsløst at politiet og retten skal måtte bruke tid og ressurser på å få en bekreftelse på en forlengelse av en varetektsdom i påvente av skikkelig rettssaksbehandling, hvis en psykiatrisk institusjon i mellomtiden kan ta den angjeldende person – jeg har ikke lyst til å kalle det en kriminell, men en pasient – som da kan gis permisjoner uten at vilkårene for permisjoner er fastsatt i retningslinjer, og uten at vilkårene for permisjoner er lagt til grunn i domspremisser. Det er jo nettopp for at retten skal ha mulighet til å legge premisser også for permisjoner at en har en sikringssak og ikke en straffesak mot syke mennesker. Vil justisministeren ta et initiativ til at ansvarsforholdet mellom politi og psykiatri får en lovmessig utforming som tilgodeser både de psykisk sykes behov for behandling og offentlighetens behov for beskyttelse?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «I Hamar Arbeiderblad 19. oktober 1998 kunne vi lese at flere og flere virksomheter søker etter stadig yngre folk når nye stillinger skal besettes. Mange stillingsannonser er rettet mot mennesker under 35 år. Det er positivt at unge folk er ettertraktet på arbeidsmarkedet, men det er bekymringsfullt at mange arbeidsgivere ifølge avisen ikke ser verdien av at folk som er over 35 år, også har noe å bidra med i arbeidslivet. Hva mener statsråden om denne utviklingen, og hva kan gjøres for å endre den?»
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret og er selvfølgelig enig i at det er aller mest grunn til bekymring for de eldste arbeidstakerne og de som er langtidsledige. Men jeg må jo også si at det er en skremmende utvikling når flere bedrifter i mitt eget fylke søker etter folk som er til og med under 35 år. Samtidig ser vi i en Oslo-avis i dag at det blir tøffere og tøffere på arbeidsmarkedet, at en skal være frisk og såkalt vellykket og arbeidsfør hele tida for å kunne delta i arbeidslivet. Det er en utvikling som skremmer. Jeg synes det er fint at man ser spesielt på situasjonen for eldre arbeidstakere. Men jeg må jo si at dette blir litt rart sett i lys av det budsjettet som Regjeringa sjøl har lagt fram. Jeg vil derfor spørre: Synes statsråden at Regjeringas forslag om nesten en halvering av arbeidsmarkedstiltaka for neste år er et godt bidrag for å hjelpe nettopp langtidsledige og eldre arbeidstakere?
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-11-18:
Jeg deler representanten Brustads bekymring dersom det er riktig at mange arbeidsgivere ikke ser verdien av at eldre har noe å bidra med i arbeidslivet. Vi trenger eldre fordi de er en ressurs. De har erfaring og en kompetanse som yngre ikke har ervervet seg. I tillegg tilsier demografiske utviklingstrekk at rekrutteringen av yngre til arbeidsmarkedet vil avta i årene framover. Vi har derfor behov for eldre arbeidstakere for å kunne dekke etterspørselen etter arbeidskraft i samfunnet. Jeg mener imidlertid at det ikke er noen grunn til stor bekymring for jobbutsiktene for dem som nylig har passert 35 år. Dem jeg føler at det er grunn til bekymring for, er de eldre, særlig de som blir arbeidsledige fra midten av 50-årene eller seinere. Tall for ledighetens varighet viser at eldre har større problemer med å komme tilbake til yrkesaktivitet enn andre. 25 pst. av de arbeidsledige i aldersgruppen 30-49 år var langtidsledige ved utgangen av september 1998 mot 41 pst. i aldersgruppen 50-59 år og hele 64 pst. for arbeidssøkere mellom 60-64 år. Regjeringen tar disse problemene alvorlig. Bekymring for eldre arbeidstakeres stilling i arbeidsmarkedet er bakgrunnen for at vi i samarbeid med partene i arbeidslivet har utarbeidet et informasjonshefte for å sette i fokus de ressurser som eldre er i arbeidsmarkedet. Her presenteres forskningsbasert kunnskap som underbygger at eldre er en viktig ressurs i arbeidslivet. For å kunne beholde de eldre i arbeidsstyrken er det avgjørende at de har den kompetansen som arbeidslivet etterspør. Dette understreker nødvendigheten av en kompetansereform for livslang læring. Det er også et utvalg i arbeid, det såkalte Førtidspensjonsutvalget, som ser på disse problemstillingene. Utvalget skal vurdere tiltak som kan bidra til at folk blir værende lenger i arbeid, enten på full- eller deltid. Dette arbeidet vil gi grunnlag for en nærmere vurdering av om det bør settes i verk nye tiltak for gruppen eldre arbeidstakere.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1998-11-18:
Nå fikk vel spørsmålet en litt annen karakter enn det opprinnelige spørsmålet. Jeg vil før jeg svarer på det siste, si at staten som arbeidsgiver jobber aktivt med seniorpolitikk. Det betyr ikke at man skal jobbe for at de eldre skal ut av arbeidslivet tidligst mulig, men at de faktisk skal ha utviklingsmuligheter også i en avslutningsfase av sitt yrkesaktive liv. Når det gjelder arbeidsmarkedstiltakene for 1999, som vi sikkert kommer tilbake til i budsjettdebatten, er de lagt på et nivå ut fra en vurdering av arbeidsmarkedssituasjonen slik vi ser den nå. Samtidig sier vi at dette er et punkt hvor vi vil ha full oppmerksomhet på utviklingen. Og hvis det blir behov for det, vil vi senere selvfølgelig komme tilbake med andre tall når det gjelder tiltaksnivået. Samtidig må vi nå bruke den muligheten vi har, til også å få langtidsledige ut i arbeid, gjennom kortere AMO-kurs som er rettet mot markedet. Vi ser jo at det nytter for andre grupper enn de helt ordinære arbeidstakerne å komme ut i arbeidsmarkedet i den konjunkturen vi nå har.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
Jeg vil innledningsvis understreke at jeg ser positivt på oppretting av ulykkesanalysegrupper som ett av flere virkemidler for å få bedre kunnskap om ulykkesårsaker, og derigjennom grunnlag for å iverksette mest mulig effektive tiltak slik at ulykkestallene kan gå ned. Arbeidet med ulykkesanalysegrupper er ment som dybdeanalyser av et begrenset antall ulykker. Ved å foreta en mer grunnleggende analyse av forholdene får man mer dyptgående kjennskap til forhold knyttet til ulykker. Dette arbeidet vil komme i tillegg til det omfattende arbeid med ulykkesdata som har foregått gjennom mange år, og kan gi oss utfyllende informasjon som det ikke er mulig å få gjennom det tradisjonelle arbeidet som baseres på politiets uhellsrapporter. Det har i lengre tid foregått aktivitet på dette feltet i regi av vegkontorene i enkelte fylker, som f.eks. Vestfold, Rogaland, Sør-Trøndelag, Nord-Trøndelag og Finnmark. For å harmonisere og forbedre dette arbeidet har Vegdirektoratet bl.a., som en oppfølging av Stortingets initiativ i fjor, utarbeidet et forslag til retningslinjer for videre arbeid med ulykkesanalysegrupper. Dette forslaget blir nå vurdert i de berørte departementer. I det videre arbeidet vil det også bli tatt kontakt med vegkontorene, slik at de som skal delta i ordningen, i størst mulig grad følger det utarbeidete opplegget. Målsettingen er at det allerede denne vinteren skal være etablert ulykkesanalysegrupper som arbeider etter disse retningslinjene. Ut fra en faglig vurdering er det ikke behov for å gjennomgå alle alvorlige ulykker i hele landet for å få fram den kunnskapen som slike analyser kan gi oss. Det tas derfor i første omgang sikte på å etablere ulykkesanalysegrupper i ni fylker som skal studere ulike typer alvorlige ulykker.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
De retningslinjene som nå er under utarbeidelse, har det siktemål å ha med ekspertise på bil, på tekniske spørsmål og veg, og også medisinsk ekspertise og kontakt med politiet. Videre er det i retningslinjene gjort klart at det kan være aktuelt for vegkontorene å trekke andre grupper med i arbeidet. I undersøkelser der tunge kjøretøyer er involvert, kan det f.eks. være aktuelt å trekke inn en representant fra Norsk Transportarbeiderforbund eller Norges Lastebileier-Forbund, og tilsvarende kan det være aktuelt for andre trafikantgrupper, avhengig av typen ulykker som undersøkes.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
Posten Norge BA har gjennom det nye postnummersystemet lagt opp til at samtlige med postboksadresse skal benytte «Bergen» i sin adresse, ca. 10 000 kunder. Ved en slik innføring av postadresse «Bergen» vil behovet fra næringslivet og offentlige virksomheter bli møtt i stor utstrekning. I dag har ca. 26 000 husholdninger «Bergen» i postadressen. Med det nye systemet som Posten nå innfører, vil ca. 85 000 husholdninger kunne benytte «Bergen» som postadresse. Jeg har fått opplyst fra Posten at det opprinnelige forslaget fra Bergen kommune var at også stedsnavn skulle benyttes i tillegg til «Bergen». Dette er noe som ikke er i samsvar med den standard som er bygd opp i forhold til adresser som omhandler navn, gate/vei, postnummer og stedsnavn. På grunn av de tekniske forutsetningene som er lagt inn i Postens sorteringsmaskiner for riktig sortering, vil sortering bli utført med høyere kvalitet dersom det i adressen finnes ett referansepunkt i tillegg til postnummeret. I tillegg er det viktig at et slikt referansepunkt representerer kun et begrenset antall postmottakere. Ved eventuelt å øke dette vil det kunne oppstå negative konsekvenser i forhold til kvalitet, pålitelighet og fremføringstid når det gjelder postformidlingen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
Det er slik at etter den nyorganiseringen av Posten som har funnet sted, driver ikke statsråder detaljert tilsyn med Postens virksomhet. Jeg har ansvaret for gjennom stortingsbehandling å sørge for at Posten oppfyller kvalitetsmål, og de kvalitetsmålene som er pålagt av Stortinget, går bl.a. på framkommelighet og på effektivitet med hensyn til penger. Det finnes også partier i denne sal som mener at man skal bruke mindre penger enn f. eks. det Regjeringen mener man skal bruke, på såkalt ulønnsomme posttjenester. Posten har vært utsatt for et meget betydelig omstillingspress og står for det. Med bakgrunn i det legger en opp til å få best mulige sorteringssystemer og å holde framføringstidspunktene. Spørsmålet som er stilt gjelder husholdninger i Bergen, og 85 000 husholdninger betyr – på normal norsk – at det handler om flere mennesker. Jeg skal ikke prøve å gjette, men jeg konstaterer fra talerstolen, som jeg sa i mitt svar, at det handler om 85 000 husholdninger. Det betyr at man har kommet veldig langt med dette. Å komme lenger enn dette, har de begrensninger som jeg har gjort rede for i det tidligere svaret. Jeg skal selvfølgelig ta med meg representantens undring for å se om det kan bores mer i det, men jeg har ikke noe annet svar å gi enn det jeg allerede har avgitt.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
Men på det åndelige plan er forskjellen langt mindre enn noen skulle ane.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-18:
Til det spørsmålet og den kommentaren jeg fikk: Det er ikke slik at Posten, som representanten sier, bare er en monopolbedrift. Den konkurrerer faktisk i markedet utover enerettsområdet, etter oppdrag fra Stortinget. I den konkurransen har Posten sørget for å være effektiv, holde servicemål og samtidig ikke bruke mer penger enn det Stortinget bevilger, for å sikre tjenestene. I dette skjæringspunktet har Postens sentrale ledelse, innenfor retningslinjer trukket opp av Stortinget, rett og plikt til å nå mest mulig av kvalitetsmålene, men samtidig gjøre det for en billigst mulig penge. Det er Stortingets forventning. På det grunnlaget kan det godt tenkes at det er en debatt internt i Posten, men det er en debatt som føres der, og som ledelsen til syvende og sist står inne for. Min plikt som representant for norske borgere er å holde oppe et service- og kvalitetsmål, og det handler bl.a. om at posten kommer fram i tide. Det kan tenkes at det skjer endringer, endringer som ikke er slik man var kjent med når det gjaldt posten i gamle dager, for å uttrykke det på den måten, men endringer for å opprettholde posttjenester. Spesielt i en situasjon hvor antallet transaksjoner innenfor bank avtar, tror jeg vi må godta omstillinger. Men kritiske spørsmål mottas alltid, og jeg registrerte et slikt kritisk spørsmål i sted.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg vil stille følgende spørsmål til samferdselsminister Odd Einar Dørum: «Postverket har foreslått justeringer av postnumre fra 1. mars 1999. Fortsatt vil det være svært mange av Bergens innbyggere som ikke får Bergen angitt i sitt postnummer, til tross for at de har adresse i byen. Flere ganger har formannskapet i Bergen rettet henvendelse til Postverket om at Bergen blir brukt som postadresse, men uten resultater. Vil statsråden gjøre noe for å etterkomme Bergen kommunes krav, slik at Bergen blir angitt i alle postadresser i Bergen?»
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Jeg takker statsråden for svaret, men det ligger i sakens natur at jeg ikke er helt fornøyd med det. Denne postnummerjusteringen for Bergen kommer, som statsråden var inne på, til å omfatte knapt 100 000 mennesker. Jeg har sett tall som 85 000 mennesker, men jeg har også sett brukt tall som 90 000 og 95 000. Disse ca. 100 000 menneskene vil få «Bergen» i alle postnummer. Hvorfor er det da så vanskelig å få dette til for den andre halvparten av befolkningen i denne byen? Jeg finner det underlig at Postverket, som statsråden var inne på, oppgir hensynet til kvalitet, pålitelighet og kostnadsnivå som grunnlag for ikke å kunne bruke «Bergen» som adressestedsnavn. Dette til tross for at andre norske byer, og ikke minst mange utenlandske byer, greier dette på en utmerket måte. Ikke minst finner jeg det underlig, som statsråden bekreftet, at man kan få til at samtlige med postboksadresse i kommunen kan benytte «Bergen» i sin adresse.
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-18:
Det siste statsråden sa, kunne jeg se på som en liten håndsrekning. Jeg må likevel få si at Bergen postområde har ifølge dem selv i en meget tung og omfattende dialog med sentrale enheter i Posten argumentert for at man skal innrette postnummer sonevis og benytte «Bergen» som adressestedsnavn for samtlige postadresser både for postboksadressert og gate/veinavnadressert post, slik formannskapet i Bergen vil. Da blir mitt siste spørsmål til statsråden: Hvorfor følger ikke Postens sentrale ledelse opp dette ønsket fra den lokale postledelse i Bergen i stedet for å innta denne noe arrogante holdningen som her utvises fra monopolbedriften Postverket ved å si nei?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Jeg vil gjerne stille kirke-, utdannings- og forskningsministeren følgende spørsmål: «Å sikre fremtidig rekruttering til forskerstillinger er en prioritert oppgave for de høyere utdanningsinstitusjonene. Rekrutteringen skjer hovedsakelig gjennom doktorgrad og post-doc.-stipendier. Størrelsen på stipendiet kan ikke konkurrere med de betingelser mange potensielle stipendiater kan få som lønn andre steder. Det må derfor settes inn ulike stimuleringstiltak. Vil statsråden ta initiativ til igjen å innføre ordningen med at renten i Statens lånekasse for utdanning ikke løper i stipendperioden?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Jeg takker for svaret. Og det var også rimelig klart at statsråden ikke vil ta i bruk et slikt virkemiddel for å prøve å stimulere folk til å velge et stipendiat for å gå inn i forskerstillinger. Jeg er godt kjent med bakgrunnen for den endringen som ble foretatt i 1995. Men ting har endret seg siden 1995, og vi vet at lønnsnivået i det private næringsliv i mange tilfeller er vesentlig høyere enn det en stipendiat kan få som stipend. Det er viktig at vi tar vare på dem som ønsker å gå inn i forskerstillinger, at vi greier å stimulere dem, og da må vi ta i bruk ulike virkemidler for å gjøre det. Jeg er også kjent med at man kan bruke lønnsspennet på en annen måte enn tidligere, men vi vet at det går på bekostning av institusjonene. Det vil gjøre det vanskeligere for institusjonene å greie andre viktige oppgaver. Så jeg vil igjen stille spørsmålet: Vil ikke statsråden når han skal legge fram forskermeldingen i løpet av ikke altfor mange måneder, drøfte rentefritak under utdanningen som et virkemiddel for å stimulere til forskerstillinger?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-18:
Jeg er ikke uenig med statsråden i at de virkemidler som vi nå har ved å bruke lønnsspennet, kan være mer målrettet. Men problemet er at institusjonene har så begrensede lønnsmidler at de ikke bruker lønnsspennet for å stimulere personer til å gå inn i stipendiatstillinger. Det blir en kamp mellom ulike interesser, og der taper ofte stipendet. Jeg tror nok vi må være villig til å bruke alternative stimuleringsmidler for å få folk til å velge en forskerutdanning, velge å gå en forskervei. For det er en stor utfordring å få flere til å velge dette som en vei, i den konflikten som er mellom kanskje det å tjene mange penger i det private næringsliv, og det å velge stipend, som ikke alltid er så veldig høyt. Jeg takker for svaret. Jeg takker for at dette blir drøftet i meldingen, og jeg håper også en vil drøfte generelt alt som har å gjøre med forskerrekruttering.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Først vil jeg gjerne si meg samd med interpellanten i at det er svært viktig med en god rekruttering til forskerstillinger. Adgangen til å få støtte fra Statens lånekasse for utdanning til doktorgradsstudier i Norge falt bort fra høsten 1995 etter vedtak på bakgrunn av behandlingen av St.meld. nr. 14 for 1993-94. Rentefritaket er knyttet til rett til støtte under utdanningen og falt derfor bort samtidig. Det var en samlet komite som i Innst. S. nr. 101 for 1993-94 sluttet seg til departementets anbefalinger når det gjaldt å ikke lenger gi støtte til doktorgradsstudier i Norge, mens muligheten for støtte til doktorgradsutdanning i utlandet ble bevart. Denne avgjørelsen bygde på et forslag fra Magistad-utvalget som den gang fikk gjennomgående støtte fra høringsinstansene. Departementet mener nå som den gang at grunnforskningsinstitusjonene og Norges forskningsråd bør ha et samlet ansvar for forskerutdanningen i Norge og også for den offentlige finansieringen av forskerutdanningen. Departementet har på sin side bidratt med at det er opprettet en ny stipendiatstilling med mulighet for høy lønnsplassering – opp til lønnstrinn 50, bedre lønnsplassering for den vanlige stipendiatstillingen og høy lønnsplassering for postdoktorstillinger. Jeg vil altså legge vekt på å bedre lønnsbetingelsene for doktorgradsstipendiatene, og vil ikke vurdere å gjeninnføre støtterett for doktorgradsstudier i Norge og dermed rett til rentefritak under utdanningen. Det er heller ikke rimelig at doktorgradsstipendiater skal kunne innvilges rentefritak etter avsluttet kandidateksamen, mens andre i lønnet arbeid ikke skal ha denne muligheten. Lønnsspennet i ordinær stipendiatstilling er på nivå med andre stillinger i staten for akademikere på hovedfagsnivå. Med den nye stipendiatstillingen, som er høyere plassert lønnsmessig, bør også institusjonene kunne konkurrere bedre på ettertraktede fagområder hvor de må konkurrere med privat sektor om arbeidskraften.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Etter mitt syn er den moglegheita som no er gjeven for fleksibel lønsfastsetjing, meir målretta enn det tidlegare generelle rentefritaket var. Det er ikkje tvil om at debatten dei siste par åra har gjort at opprettinga av mange nye post-doc.-stillingar, som det dessverre tok lengre tid å kome i gang med på grunn av forhandlingar, vil gje eit betre resultat, og likeins vil òg det som no har skjedd i budsjettet, der ein legg meir til rette, òg kunne føre til ei betring. Men samtidig vil eg kome i møte avslutninga av representanten Reikvams spørsmål, om vi vil omtale dette i forskingsmeldinga, gjere ei drøfting og grunngje korfor eg har det standpunktet eg har. I ei slik drøfting vil òg begge sidene av desse synspunkta sjølvsagt måtte kome fram.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det som var mitt poeng, var at i staden for å bruke ei ordning så generelt, og som faktisk kostar ein god del pengar når ho vert brukt generelt, trur eg det er betre å finne ein meir treffsikker måte, å rette det inn mot prioriterte område på ein annan måte. Og det er mogleg både frå Forskingsrådet si side og frå institusjonane si side. Sjølvsagt har det med det totale budsjettet å gjere, og det vil gjerne vere stramt. Men dei problemstillingane som representanten Reikvam reiser, skal eg, som eg sa i stad, ta med i forskingsmeldinga, og i alle høve kjem vi sjølvsagt inn på det som representanten Reikvam tok opp, nemleg å sjå på rekrutteringa, sjå på kva som er gjort, og gje ei analyse av det. Då vil vi òg føre resonnement rundt det representanten Reikvam tok opp. Men pr. dato føler eg meg trygg på det standpunktet som eg har teke her, og som er i samsvar med Stortingets tidlegare vedtak. Men det er alltid mogleg å gjere nye analysar og sjå om dei framleis held vatn.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Det er Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet som har ansvaret for den opplæringa som vert gjeven i grunnskulen. Statens helsetilsyn har utarbeidd eit undervisningsopplegg om samliv og seksualitet for ungdom. Det undervisningsopplegget som vart presentert, har m.a. elevar i grunnskulen som målgruppe. Undervisningsopplegget er basert på Regjeringas handlingsplan for førebygging av uønskte svangerskap. Derfor var det naturleg for departementet å sjå nærare på det pedagogiske innhaldet. Etter vurdering i departementet bestemte eg meg for å sende heile opplegget til fagleg-pedagogisk vurdering med tanke på bruk av materiellet i grunnskulen. Departementet ynskte ei tverrfagleg vurdering med grunnlag i dei styringsdokumenta som ligg til grunn for arbeidet i skulen. Det vil seie at faggruppa måtte vurdere det undervisningsopplegget som låg føre, ut frå formålsparagrafen for skulen og Læreplanverket for den 10-årige grunnskulen. Undervisningsopplegget måtte såleis vurderast ut frå læreplanane på ungdomstrinnet for faga kristendomskunnskap med religions- og livssynsorientering, natur- og miljøfag og samfunnsfag. Spørsmål om aldersgrenser og eventuell rett til fritak måtte også vurderast. Eit fagmiljø som kan gjennomføre ei slik tverrfagleg vurdering av spørsmål knytte til naturfag, helse, religion, filosofi, samfunnsfag, medium og pedagogikk, finn vi på fleire høgskular, og departementet valde Høgskulen i Agder. Etter at departementet har vurdert rapporten, har eg bestemt korleis dette opplegget eventuelt kan brukast i grunnskulen. Dette gjorde eg greie for i Stortinget i spontanspørjetimen 28. oktober i år. Representanten Dørum ynskjer ei samanlikning mellom breidda på Helsetilsynet si faggruppe og breidda på departementet si faggruppe. Ei slik samanlikning er ikkje særleg interessant, slik departementet vurderer det, då KUF ikkje trekkjer Helsetilsynet sin helsefaglege kompetanse i tvil. Det undervisningsopplegget som ligg føre, manglar derimot ei fagleg-pedagogisk vurdering for bruk i grunnskulen. Den har vi no fått frå ei faggruppe med den breie kompetansen som KUF etterspurde. Rektor og dekanus ved høgskulen karakteriserer medlemmene av faggruppa som «svært dyktige og kompetente fagpersoner med stor integritet», i innlegg i Fædrelandsvennen 7. november 1998. Det vil ikkje vere naturleg at høgskulen som institusjon godkjenner reint faglege vurderingar. Rektor og dekanus understrekar i artikkelen dette med å seie: «Slike vurderinger må klart stå for fagpersoners regning og ansvar og bør følgelig ikke overprøves av institusjonens styringsorganer.»
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Eg sa i mitt svar at eg hadde full tillit til Helsetilsynets helsefaglege vurderingar. Når eg går inn og ser på dei referansegruppene som vi òg har fått opplysning om har vore med, er det svært mange kvalifiserte folk der, men det er heilt opplagt at det er ikkje den same breie tverrfaglegheita på dei områda som eg ynskte ei vurdering av, som ligg bak Helsetilsynet si referansegruppe. Det er nemleg Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet som er ansvarleg for undervisninga i norsk skule, og det er Sosial- og helsedepartementet – i dette tilfellet delegert til Helsetilsynet – som har ansvaret i forhold til helsestasjonane og den opplysningverksemda som der kan gjerast. Dei gongene ein òg kan bruke dette materiellet i undervisninga i skulen, er det heilt greitt. Men eg ynskte ei breiare vurdering enn det som låg til grunn i Helsetilsynet, og eg er fornøgd med den vurderinga som den gruppa eg viste til, har gjort. Samla sett står eg trygt på dei tilrådingane som eg har gjeve for bruk av dette materiellet i norsk skule.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
No skjønar ikkje undervisningsministeren heilt kva som skal diskvalifisere ein teolog med pedagogisk kompetanse for å vere med og vurdere eit slikt opplegg. Eg ville tru at det òg var ei interessant yrkesgruppe i så måte. Det er altså ikkje rett, det som representanten Dørum seier i forhold til Agder Høgskule si vurdering. Eg vil sitere frå eit innlegg i Fædrelandsvennen 7. november 1998: «Som rektor og dekanus er det vårt ansvar at vi påtok oss oppdraget med å forespørre personer som frivillig dannet en slik faggruppe. De vurderinger og konklusjoner som faggruppen kom til, står og må stå for gruppens regning, og de er sendt uavkortet til departementet. I denne saken besto gruppen av svært dyktige og kompetente fagpersoner med stor integritet. Vi tar det som gitt at de har vurdert saken ut fra sin faglige viten, erfaring og beste skjønn.» Det er altså ikkje slik at dei seier frå seg ansvaret for rapporten, men denne er behandla som alle andre rapportar. Korkje eit forskingsoppdrag eller ein rapport vert presentert på vegner av styret eller ei gruppe ved ein høgskule. Det er aldri slik. Så står eg fast på at det er på eit breiare grunnlag det som er gjort av denne gruppa i forhold til undervisning, ikkje i forhold til helsefaglege spørsmål.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1998-11-18:
Etter initiativ frå helseministeren sette KUF i vår ned ei arbeidsgruppe som skulle vurdere å gjenopprette universitetsfunksjonen ved Sentralsykehuset i Akershus. Arbeidsgruppa, som la fram ein rapport no i haust, meiner at sentralsjukehuset er godt eigna som universitetsklinikk. Arbeidsgruppa meiner at dersom det skal setjast inn ressursar for at SiA skal bli universitetsklinikk, bør desse ressursane nyttast til å auke det innanlandske opptaket av medisinstudentar. Arbeidsgruppa har gjort eit framlegg om å auke opptaket med 30 studentar i året. Studieplasskostnadene vil vere om lag 27 mill. kr i året for 180 studentar. Denne summen svarer til det som til vanleg vert løyvt til studieplassar i medisin. Arbeidsgruppa har også gjort framlegg om ombygging og nybygg ved SiA og Universitetet på 6 000 m2. Planen er å ta opp studentar ved SiA i staden for å kjøpe studieplassar i utlandet, slik at det totale talet på studieplassar som vert finansiert over statsbudsjettet, vil vere uendra. Arbeidsgruppa har i sin rapport vist at dei har vore nøkterne i si vurdering av behovet for personell. Ein del av behovet kan dekkjast av lækjarar som alt er tilsette ved SiA, og lækjarar som vil verte tilsette som ledd i den utbygginga og styrkinga av SiA som i alle høve vil skje i dei komande åra. Etter Regjeringa si meining vil framlegget frå arbeidsgruppa både styrkje Sentralsykehuset i Akershus og vere viktig for medisinarutdanninga ved Universitetet i Oslo. Vi er også samde om at det er behov for å auke medisinarutdanninga i Noreg. Det er derfor i budsjettproposisjonen for 1999 foreslått 1 mill. kr på Helse- og sosialdepartementet sitt budsjett til prosjektering ved SiA, og Regjeringa er innstilt på å løyve tilsvarande beløp over KUF sitt budsjett til Universitetet i Oslo. Regjeringa vil kome tilbake til spørsmål om eventuelt å gjenopprette universitetsfunksjonen ved SiA, i samband med budsjettet for 2000. Vi må då prioritere forslaget i forhold til andre tiltak på statsbudsjettet. Vi vil også vurdere om det er mogleg å få til ein noko meir forsiktig opptrappingsplan enn det rapporten gjer framlegg om. Eg kjenner ikkje til det framlegget frå Helseregion vest som representanten Johnsen viser til, og kan derfor ikkje kommentere dette. Talet på medisinstudentar i Bergen auka i 1996 frå 120 til 150 i året. Hausten 1998 auka talet på medisinstudentar både i Trondheim og Tromsø. Ved NTNU skal det skje ein ytterlegare auke når RIT 2000 står ferdig, og vi arbeider også med å få ein auke ved Universitetet i Tromsø. Ettersom det synest å vere eit nasjonalt behov for vidare vekst i utdanningskapasiteten for legar, finn eg det ikkje urimeleg at opptakskapasiteten for medisinstudentar også aukar i Oslo. Eg vil sjølvsagt ikkje la dette legge band på nasjonale økonomiske og faglege ressursar i lang tid framover. Eg vil også minne om at tiltaket som gjeld SiA, vil gje ein tilgang på 30 nye legar i året og dermed bidra til å fylle eit nasjonalt behov for fleire medisinarar.