Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2002-11-28:
Jeg er glad for at slike saker som denne skaper engasjement og interesse hos stortingsrepresentanter, men jeg må vel si at fiskeri og fiskeressurser slett ikke fanger den interesse i befolkningen og media som verdiene og framtidsmulighetene skulle tilsi. Fiskeriene betegnes ofte som den næringen som skal bli størst når oljealderen fases ut. Dette viser hvilket stort potensial for verdiskaping og eksport som ligger i fiskeriene, og hvilken økning vi kan forvente i verdiskapingen, ikke fordi vi kan ta opp mer fisk av havet, men fordi vi stadig vil bli flinkere til å utnytte det vi tar opp av havet. Selv om vi stadig vil kunne drive mer oppdrett – også av nye arter – vil det fortsatt være villfiskbestandene som blir basis for våre fiskerier. Dette betyr at vi må forvalte fiskeressursene slik at vi kan høste av dem i framtiden. En stor del av fisket skjer på bestander som vi deler med andre land. Dette gjør at internasjonale avtaler er helt nødvendig for å sikre en bærekraftig beskatning av ressursene. Uten at Norge greier å komme fram til avtaler med andre land, har vi ingen forvaltning av denne viktige ressursen. Derfor er avtalene viktige, og vi må gjøre et godt forarbeid, slik at forståelsen av bestandsituasjonen er den samme for avtalepartene. Jeg tror det siger inn over alle nasjoner at havet ikke er utømmelig, og at ressursen tross alt er sårbar. I komiteen er vi bekymret for at situasjonen er alvorlig for flere bunnfiskbestander i Nordsjøen, særlig for nordsjøtorsken. Regjeringen må få sterk støtte til å fokusere på gjenoppbygging av bestandene i de forhandlinger som skal føres om kvotesamarbeid, og stopp av fangst etter nordsjøtorsk må også vurderes, slik at man klarer å bygge opp bestanden før det er for sent. Når vi samarbeider med andre land om uttak av fiskeressurser og kvoter, må hensynet til en bærekraftig bestand veie aller tyngst. Vi kan ikke ha en situasjon hvor usikkerheten får råde, og at vi tar sjansen på uttak som vi ikke føler oss trygge på. Her må ressursene stå over kortsiktig inntjening og fortjeneste. Vi må derfor først og fremst sørge for å bygge opp bestandene for å sikre langsiktighet i næringen. Her må det også slås ned på fusk med uttak. Jeg er veldig opptatt av sjøpattedyrenes betydning for fiskeriressursene. Jeg tror at en for lav beskatning av sjøpattedyr er av meget stor betydning for fiskeressursene. Jeg viser i den forbindelse til et enstemmig storting, som tidligere i år så på behovet for å øke uttaket av sel og for å utnytte produkter av disse. Ingen er uenig i at vi skal ha en bærekraftig bestand også av sjøpattedyr, men alt tyder på at vi har mye å gå på her. Det må ikke stoppe opp på grunn av avsetning og utnytting av produktene av sjøpattedyrene. Derfor må det arbeides aktivt for bl.a. å åpne for eksport av produkter av disse artene. Dette er høyverdige og gode varer som burde være av stor interesse for eksportmarkedet. Ikke minst vil den farmasøytiske industrien ha nytte av slike produkter, og her snakker vi også om høyverdig mat. For at Stortinget skal være i stand til å følge de avtalene Norge har med andre land om fisk med tilstrekkelig innsikt, er det viktig at informasjonen til Stortinget er best mulig. Derfor støtter vi en anmodning om at det i framtidige stortingsmeldinger om slike saker blir gitt et innblikk i anbefalte og fastsatte kvoter for de viktigste bestandene, og anbefalt og faktisk fiskepress når det gjelder bestandsutviklingen for de viktigste bestandene. Når det så gjelder Dokument nr. 8:156, som også behandles nå, henger dette nøye sammen med St. meld. nr. 36. Fra Arbeiderpartiets side har vi ikke noe å tilføye her utover det som står i innstillingen til stortingsmeldingen. Men jeg vil si at i internasjonale forhandlinger kan vi ikke legge forhandlingsoppleggene åpne for alle. Forhandlinger er å gi og ta, og da må man følge en forhandlingsstrategi. Jeg har tillit til at Regjeringen gjør dette på en forsvarlig måte, og at den informasjon Stortinget får, er korrekt.