Bent Høie (Høyre), 2003-11-18:
Evalueringen av bioteknologiloven etter fem års virke har vært en spennende prosess. Lovendringene vi har til behandling i dag, er på mange måter konklusjonen og opprasjonaliseringen av de konklusjonene som flertallet i Stortinget sluttet seg til ved behandlingen av meldingen i fjor. Jeg ser av enkelte av mindretallets merknader at dette flertallet visstnok bare representerer en særinteresse, mens mindretallet representerer det egentlige flertall. Den slags betraktninger åpner for mange filosofiske betraktninger om demokratiet, men det skal jeg la ligge. Det som imidlertid er spennende, er den brede og lange debatten vi i Norge har hatt om dette temaet før behandlingen av lovforslaget. Bioteknologiloven dreier seg mindre om vitenskap, men mer om hvilke grunnleggende verdier vi vil at samfunnet vårt skal bygge på. Skal det være opp til den enkelte, eller skal vi forsøke å sette noen felles etiske grenser? For meg virker det som det er relativt enkelt å bli enig om de humanistiske verdiene. Vi er enige om at vi ikke ønsker et sorteringssamfunn, at menneskeverdet ikke skal graderes, og at mennesket ikke skal skapes for kun å være et redskap for et annet. Men utfordringen kommer der politikken møter vitenskapen, når målsettingen skal iverksettes som konkrete føringer for både vitenskap og medisin. Da blir det vanskelig, og det er ikke lett å være konsistent. Jeg tror dette er et område der vi alltid vil møte dilemmaer. Men alternativet til å ta dette innover seg er å la vitenskapen kun ha selvdisiplin i forhold til hvordan samfunnet vårt skal utvikle seg på vesentlige områder. Det ønsker ikke Høyre. Samfunnet må gjennom demokratiske prosesser sette opp noen gjerdestolper for det området medisin og vitenskap skal få lov til å operere innenfor. Dermed dreier denne saken seg om mange av de grunnleggende spørsmålene i livet. Et godt eksempel på dette er spørsmålet: Hvorfor er jeg som jeg er? Vi har sett at mange i den generasjonen adoptivbarn som nå vokser opp, søker å finne tilbake til sine biologiske foreldre. Jeg tror det er et utrykk for at vi har behov for å se oss selv som mer enn et individ, som en del av en større sammenheng. Derfor søker mange etter dette svaret, uten at det går på bekostning av deres forhold til og erkjennelse av deres sosiale foreldre. Gjennom dagens lovgivning legger staten aktivt en hindring for at barn som er kommet til ved hjelp av donorsæd, får den muligheten. De aller fleste barn som er kommet til ved donorsæd, får vite dette i løpet av livet. Jeg mener at vi som samfunn ikke har rett til å frata disse barna muligheten til å søke og finne hvem som er deres biologiske far. Motivasjonen for en slik hindring er å beskytte donoren og foreldrenes valg. Men disse personene er jo voksne mennesker som på egne vegne fullt ut velger dette ut fra gitte premisser. Det ufødte liv får ikke denne muligheten til å velge, og jeg mener at vår hovedoppgave må være å beskytte akkurat dette individets rettigheter. Derfor er jeg svært glad for at alle partiene utenom Arbeiderpartiet nå stemmer for å gi barna denne muligheten, så får de selv i voksen alder bestemme om de ønsker å benytte seg av den. Reguleringen av bruk av fosterdiagnostikk har skapt mest debatt som følge av denne saken. Jeg mener at debatten dessverre ikke har vært preget av de nyansene og den etterretteligheten som en debatt om et så vanskelig tema krever. Det er åpenbart at flere har motivasjon til å la dette bli en debatt om abort eller mer en debatt om svangerskapskontroll. Motivene bak dette er sikkert flere. Men det er åpenbart at det er flere fagmiljøer som ikke liker at politikken setter grenser for deres virksomhet. Men la oss starte med utgangspunktet. Stortingsflertallet støttet i forbindelse med behandlingen av stortingsmeldingen Regjeringens syn, at det var behov for en metodeuavhengig regulering av fosterdiagnostikken. Tidligere hadde metodereguleringen vært brukbar fordi metoden, f.eks. fostervannsprøver, er så komplisert og faglig krevende at kvinnens rett til god veiledning og fagkunnskap ble sikret gjennom dette. Men etter hvert ser vi at nye metoder som er mye mer tilgjengelige rent faglig sett, kan benyttes i den samme hensikt, og det kan få flere utslag. Det legges bl.a. til rette for en utvikling mot en sortering av mennesker og dermed en gradering av menneskeverdet. Det kan også føre til at kvinner som skal ta det vanskeligste valget i livet, gjør det med ulik informasjon tilgjengelig. Et eksempel på utvikling mot et sorteringssamfunn gjennom at metodene blir lettere tilgjengelige trenger vi ikke å gå lenger enn til Danmark for å finne. I et amt undersøkes alle gravide gjennom en enkel prøve, hvor mengden av visse proteiner i blodet brukes for å vurdere risikoen for Downs syndrom. Dette er en undersøkelse som etter denne loven nå vil være fosterdiagnostikk og dermed bare tilgjengelig på institusjoner godkjent for dette. Dermed er det satt opp en viktig grense som hindrer at vi får en alminnelig screening av alle gravide tidlig i svangerskapet. I debatten har det vært et voldsomt fokus på ultralyd. Det er nok fordi det er den undersøkelsen flest har et forhold til i Norge. Det er kommet en rekke påstander om konsekvensene av loven. Foreldre som har fått påvist at noe var galt i forbindelse med den ordinære ultralydundersøkelsen, og der barnet har fått hjelp under svangerskapet slik at det gikk bra til slutt, er blitt fortalt av fagfolk at dette vil være forbudt med den nye loven. De synes selvfølgelig dette høres helt uhyrlig ut, og det er jeg helt enig med dem i. Den ordinære ultralydundersøkelsen skal foregå som nå, og selvfølgelig skal ingen pålegges å ha bind for øynene eller holde informasjon tilbake. Utover dette finnes det to andre former for undersøkelse som vil være medisinsk faglig begrunnet. Det er etter kriteriene for fostervannsdiagnostikk eller på medisinsk indikasjon. Ultralydundersøkelser som har andre hensikter, vil ikke være forbudt, men de vil ikke være refusjonsberettiget og heller ikke medisinsk faglig begrunnet. Dette er de faglige kriteriene som vi bygger på fra konsensuskonferansen fra 1996. Regjeringen har i proposisjonen varslet at det blir en gjennomgang av kriteriene som bygger på en fornyet faglig vurdering og lovproposisjonen. Stortinget vil i eget forslag be om at Stortinget på egnet måte blir orientert om disse. Disse kriteriene vil være faglig forankret, og det er dermed ikke naturlig at Stortinget behandler dem. Jeg har registrert at representanten Britt Hildeng har sterke utfall mot forslaget. I fellesmerknader med Fremskrittspartiet mener de at «forslag til ny lovformulering» innebærer en innstramming. Jeg har imidlertid ikke registrert noe konkret forslag fra Arbeiderpartiet på dette området. Det er derfor uklart for meg hva de er for, og hva de er imot. Helt konkret er det ikke mulig å se hva de egentlig er imot i forhold til Regjeringens forslag. Jeg har heller ikke registrert annet enn at de ikke er med på merknaden om at undersøkelser som ikke er faglig begrunnet, ikke skal være refusjonsberettiget. Det er derfor god grunn til å spørre: Er det dette som er forskjellen? Jeg håper Arbeiderpartiet kan klargjøre dette i løpet av debatten. I forhold til oppdemming mot sorteringssamfunnet er også en klargjøring av hovedregelen om forbud mot opplysninger om kjønn før 12. uke og farskapstesting i svangerskapet svært viktig. Her er det bred tilslutning fra alle partier utenom Fremskrittspartiet. Spørsmålene om forskning på befruktede egg og terapeutisk kloning omhandles også i proposisjonen. Disse spørsmålene var sterkt framme i forbindelse med behandlingen av meldingen og i Ot. prp. nr. 108 for 2001-2002. Jeg vil derfor ikke berøre det nærmere, men konstaterer at det fortsatt er et flertall for forbudet. I forbindelse med behandlingen av meldingen bad flertallet Regjeringen vurdere å foreslå et totalforbud mot preimplantasjonsdiagnostikk. På det tidspunktet hadde flertallet det inntrykk at det ikke var et tilbud til norske pasienter, og at det snarlig var alternative metoder tilgjengelige. Blant annet gjennom proposisjonen og media har vi blitt klar over at det i Sverige er blitt gitt tilbud til par med alvorlig arvelig kjønnsbundet sykdom, og at alternativet med testing av sæd fortsatt er eksperimentelt. Det er bakgrunnen for at Regjeringen nå foreslår i proposisjonen å åpne for at norske pasienter fortsatt skal få et tilbud om dette. Dette vil kanskje opposisjonen hevde er dobbeltmoral. Det er jeg uenig i. Jeg mener at det representerer et av de mange etiske dilemmaene vi som lovgivere må gå inn i hvis vi ønsker en nasjonal lovgivning på dette området. Her synes jeg at Fremskrittspartiets tilnærming er skremmende. I sin merknad skriver de: «Det synes for disse medlemmer at tidligere medisinsk forskning og eksperimentell behandling som har ført medisinen frem til dagens nivå, også må ha hatt mange etiske dilemma som det ville blitt satt store spørsmålstegn ved om utviklingen og forskningen hadde vært politisk styrt slik det nå legges opp til i den foreliggende lovproposisjon.» Når vi vet hvilke lidelser mange enkeltmennesker har måttet tåle ved den forskningen og eksperimenteringen som det her vises til, er kanskje det det sterkeste argumentet for behovet for regulering på dette området. Fremskrittspartiets formulering er i beste fall historieløst, i verste fall en aksept av at enkeltmennesket må lide fordi det er til gode for flertallet. Avslutningsvis vil jeg si at det er grunn til å berømme statsråden og Regjeringen, som har våget å ta klare standpunkt. Jeg vil også takke saksordføreren for et godt samarbeid og en god jobb gjennom vanskelige saker i forbindelse med meldingen. Høyre er veldig glad for at vi gjennomgående har fått til en løsning mellom regjeringspartiene, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. På den måten er det lagt et godt grunnlag for at denne lovens prinsipper også vil stå seg over tid.