Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-01-18:
Denne saken handler om hvorvidt Norge skal overholde sine forpliktelser etter flyktningkonvensjonen – og sine andre forpliktelser – og ikke returnere noen til fare eller gjennom uforsvarlig retur bidra til å destabilisere land og områder slik at flere må flykte, noe som også rammer Norge. SV har fremmet flere forslag, og vi tar noen små steg i dag, som jeg skal komme tilbake til. Først til systemet om beslutningen om når det er trygt eller ikke: Jeg hører helt frie fantasier om tolkninger av hva dette forslaget betyr, men når UDIs sjef sier til VG den 6. november at terskelen for hva som skal til for at vi ikke kan returnere noen, er et politisk spørsmål, sier det litt om at vi har et politisk ansvar for å legge den terskelen rett, etter de forpliktelsene vi har. Det sies også at det ikke er uenighet om at Afghanistan har blitt mye farligere. Alle rapporter viser det, alle rapporter for dem som er på bakken, viser det. Arbeiderpartiets tidligere utenriksminister og tidligere forsvarsminister sier det. Høyres tidligere nestor Kai Eide sier det. Dette er folk som har vært på bakken i Afghanistan mange ganger. Allikevel vurderer Norge Afghanistan og Kabul som tryggere for internflukt nå enn før. Hvilke vurderinger legger man da til grunn? Amnestys rapport har jo til og med dokumentert at en som er blitt returnert, har blitt drept, og vi vet jo lite om de andre fordi vi ikke monitorerer retur, slik som vi kanskje tar et bitte lite steg for i dag. Da kan vi være på feil side av det livsviktige grunnprinsippet om at vi ikke skal returnere noen til fare. Det er ikke nok at andre land gjør det som Norge nå gjør, det er Norges ansvar å finne et system som tolker dette rett, og som ikke politiserer det. Hvilke vurderinger gjøres av myndighetene, slik at vi ikke risikerer å sende noen til fare? En av vurderingene er f.eks.: Kan myndighetene i det landet vi sender folk til, gi effektiv beskyttelse? Det står at vi er forpliktet til det. Jeg tviler på at man kan det i Afghanistan nå. Og jeg har gått igjennom UDIs kriterier for provinser som kan klassifiseres som generelt utrygge. De sier «om dei stridande partane nyttar metodar og taktikk for krigføring som rammar direkte eller er direkte retta mot sivile» – ja, slik er det i Kabul, «om bruken av slike metodar og/eller taktikk er utbreidd mellom partane» – ja, slik er det i Kabul, «om kamphandlingane er geografisk avgrensa eller utbreidd» – ja, det er utbredt også i Kabul, og «talet på sivile drepne, såra og fordrivne som følgje av kamphandlingane». Utviklingen i 2017 og så langt i 2018 gjør det vanskelig å forstå hvordan UDI ut fra disse kriteriene kan klassifisere Kabul og andre provinser som trygge. Det er da jeg lurer på hvordan disse beslutningene tas, og hvordan dette systemet er. Derfor mener vi at det er et ekspertutvalg som burde sett på disse beslutningene – om det vi før anså for å være utrygt, nå er trygt. Begge deler kan ikke være riktig samtidig. Og noe av det alvorlige med dette er jo at det også meldes at hvis man blir sendt tilbake, er det ikke mange andre valg enn å la seg rekruttere til en krigsherre og kanskje gå i tjeneste mot de styrkene som også Norge har sendt dit ned. Så dette er svært alvorlig. Det vi ønsker, er at man forholder seg til fakta og forpliktelser og til hvordan de skal fortolkes. Da kommer jeg til det andre punktet. Det er at Norge også har sluttet seg til Wien-konvensjonen, om hvordan flyktningkonvensjonen og andre konvensjoner skal fortolkes. De skal fortolkes i god tro, som det heter, og det er en juridisk ramme for hvordan dette skal gjøres. Jeg har lett i regjeringens dokumenter. Jeg finner ingen referanser til Wien-konvensjonen og hvordan fortolkningene skal gjøres. Da får man mistanke om at dette er rene politiske fortolkninger, og at man overstyrer. Og det er grunn til å tro det, for UNE har jo sjøl i sine høringer til noen av de endringene som regjeringen har foreslått, sagt at dette er brudd på konvensjonene. UNHCR, Høykommissæren for flyktninger, og UNICEF kommer i komiteen til Stortinget og sier at vi bryter våre konvensjonsforpliktelser, og Stortinget sitter helt stille. Regjeringen enser ikke det man sier. Dette er alvorlig, for det handler ikke bare om at Norge skal være flinkest i klassen; det handler om at disse konvensjonene dreier seg om det som er helt på bunnlinja – liv og død. Da skal vi være på den riktige sida, slik også Jonas Gahr Støre sa i debatten den 14. november. Men jeg frykter vi ikke er der, og Amnestys rapport har vist at vi ikke er der. Når regjeringen ikke hører på faginstansene, men politiserer, er det grunn til å få noen til å se på dette systemet – ikke fordi man nødvendigvis er enig med SV i ett og alt, men fordi det er nødvendig. Så til rimelighetsvilkåret: Ja, rimelighetsvilkåret er noe Norge er forpliktet av. Norge er snart det eneste land som ikke har det i sitt regelverk, og en av grunnene til at man nå kan returnere mange flere, er at man har fjernet det. Da er spørsmålet: Er det riktig? Er dette mennesker, slik bl.a. representanten Engen-Helgheim sa, «uten et reelt behov for beskyttelse»? Den vurderingen kan man lure på – nettopp fordi sårbarhetskriteriene ikke har stått sterkt, rimelighetsvilkårene står ikke sterkt, og man har ikke dokumentert i vedtakene hvordan de barnefaglige vurderingene er gjort. Jeg hører at man sier at man gjør det, men når det i så mange saker blir avdekket at det ikke er skrevet ned hvordan det er gjort, betyr det også at det er helt umulig å kontrollere i ettertid at det er gjort – eller de vurderingene som er gjort. I tillegg er det riktig at mange saker blir omgjort i UNE, og det er bra, men det viser jo også at systemet har svakheter. Og jeg gjentar igjen: Dette er ikke vanlige saker; dette er saker som kan handle om liv og død for dem det gjelder. Jeg hører gjentatt nå at det er en «pull factor» i dette. Grunnen til at folk flykter i verden, er kaos, krig, manglende sikkerhet, forfølgelse fra myndighetenes side, manglende beskyttelse fra myndighetenes side, noen ganger også ren nød. Det er det som er hovedgrunnen til at folk flykter. Det er derfor det er i Norges interesse ikke å bidra til at man destabiliserer områder som Kabul, f.eks. Det er ikke bare Norge som gjør dette; mange gjør det. Pakistan er i ferd med å sende hjem over en million flyktninger til et land og et område som ikke har sikkerhet, og som har så dårlig sikkerhet at internasjonale samfunn er til stede – og Norge er til stede. Da er spørsmålet om det er i vår interesse også at dette skjer. Jeg er glad for at vi nå skal få de barnefaglige vurderingene inn i vedtakene, slik at vi i hvert fall kan kontrollere dem. Jeg er glad for at man kommer i gang med en overvåkingsmekanisme – det får vi til i dag. Jeg er veldig lei meg for at vi ikke nå får sårbarhetskriteriene fastslått ordentlig, og at de skal forskriftsfestes. Det hadde vært nødvendig, for da er det tydelige regler som verken statsråden eller forvaltningen kan gå rundt. Jeg beklager veldig at det ikke blir flertall for rimelighetskriteriet i dag. Jeg er glad for at Venstre er med på dette, og jeg håper at de i hvert fall gjennom avstemningen her i dag står på det. Det betyr at vi har en stor jobb å gjøre. SV ønsker å støtte Venstre i den vanskelige jobben de nå har tatt på seg ved å gå inn i regjering på disse områdene, for dette er viktige prinsipper for Norge å holde seg innenfor. Det tok oss hundre år og to verdenskriger å få på plass disse konvensjonene som har sivilisert – i hvert fall har det vært et forsøk på å sivilisere – hvordan land skal oppføre seg når det er som vanskeligst: i krig og konflikt. Jeg ser at ikke bare Norge, men også mange andre land er i ferd med å ødelegge dette rammeverket gjennom sin fortolkning og strekking av disse forpliktelsene. Det gjør oss ikke tryggere; det gjør oss mer utrygge. Jeg vil ta opp de forslagene som SV har alene og er sammen med andre om i de tre innstillingene.