Sveinung Stensland (Høyre), 2013-12-11:
Først av alt en stor takk til representanten Andersen, som tar opp en viktig problemstilling. Ut fra det hun har sagt til nå, opplever jeg at vi langt på vei er enige. Avhengighet av vanedannende legemidler er et problem, og når vi først diskuterer bivirkninger og feilbruk av legemidler, kan det være på sin plass å sitere Theophrastus Bombastus von Hohenheim, alias Paracelsus, som allerede på 1500-tallet sa at alt er gift og ingenting er uten gift; bare dosen avgjør om noe er en gift. Det er en universell sannhet som gjelder den dag i dag. Alle legemidler er potensielt skadelige dersom de brukes feil. Derfor trenger vi regulering av legemiddelforskrivning, -omsetning og -bruk. Interpellanten tar opp følgende: «Kunnskap, behandlingstilbud og rutiner for å forebygge er ikke gode nok. Kunnskap i legeutdannelsen, særlige behandlingstilbud, rett og plikt for apotekene til å melde uforsvarlig utskriving, er aktuelle tiltak.» Representanten Andersen har rett i at både kompetanse og rutiner for å forebygge kan og må bli bedre. Den forskrivende lege har et ansvar. Apotekene er en aktør som bør spille en rolle, og det er ikke sånn at apotekene nødvendigvis vil selge mer legemidler, men de vil ha riktigere legemiddelbruk. De kan absolutt bidra mer her. Men fastlegen er den som må ta størst ansvar for pasientenes forbruk av B-preparater, og det er interessant at en undersøkelse viser at en lege i dag bruker i gjennomsnitt 45 sekunder på å informere om nye legemidler når de blir forskrevet. Den samlede kunnskapen om disse preparatene og egenskapene deres er nok for lav i befolkningen, for hva er vanedannende legemidler? Skiller de seg fra narkotika? Det er viktig å være oppmerksom på at den juridiske definisjonen av narkotika er mer omfattende enn den «folkelige» oppfatningen av begrepet, som vanligvis begrenser seg til illegale rusmidler som cannabis, kokain, amfetamin og heroin. Den juridiske definisjonen – dvs. narkotikalisten – omfatter også mange stoffer som brukes terapeutisk, herunder vanedannende legemidler. Mange av disse midlene, bl.a. seks benzodiazepiner og 15 opioider, er markedsført i Norge. I Norge plasseres disse i reseptgruppe A eller B. Det er imidlertid ikke sånn at legemidler i reseptgruppe A og B utgjør en stor forskjell fra illegal narkotika i juridisk forstand. Dette er narkotiske stoffer, og jeg tror ikke hele befolkningen er klar over det. Jeg oppfatter at interpellanten er – som jeg – mest opptatt av dem som gjennom ordinært bruk av B-preparater mot vanlige lidelser opplever bivirkninger eller blir avhengige. Det er også en kjent sak at benzodiazepiner brukes i blandingsmisbruk med opiater og alkohol. Bruk av vanedannende legemidler er utbredt i medisinsk behandling. For de aller fleste av brukerne er disse preparatene til god hjelp i perioder av livet. De kan lindre smerte og angst, de kan gi bedre søvn, men så er utfordringen for noen at behandlingen gir nye og større utfordringer i form av bivirkninger og avhengighet. Legemiddelavhengighet er en tilstand med fysiologiske, atferdsmessige og psykologiske fenomener som kan oppstå som følge av jevnlig bruk av vanedannende legemidler over tid. Avhengighet er karakterisert ved en sterk følelse av behov for inntak av legemiddelet. Kunnskap om problemene dette kan gi, er viktig. Nå tror jeg det jeg har sagt til nå, er allment kjent blant helsepersonell; det handler i like stor grad om holdninger blant leger og pasienter. For enkelte er kanskje behandling hos psykolog eller enkel samtaleterapi hos fastlegen en god løsning, men å skrive ut en resept eller å spise noen piller kan være enklere i en travel hverdag. Det som er en enkel løsning, kan fort bli et nytt problem. Vi må slå et slag for mer samtaleterapi og en høyere terskel for medikamentell behandling. I henhold til Norsk senter for elektronisk pasientjournal har eldre pasienter med flere diagnoser i gjennomsnitt kontakt med åtte ulike leger i løpet av ett år. Flere av disse er legevaktsleger. En undersøkelse i regi av Apotekforeningen fra 2002 viste at mellom 2 og 3 pst. av pasientene brukte ti eller flere legemidler samtidig. I snitt hadde disse pasientene fått forskrevet legemidler fra tre ulike leger. Det er altså like mye en utfordring at pasienter bruker forskjellige leger, som at leger skriver ut for mye. I utgangspunktet har fastlegen ansvar for sine pasienter, men pasientene kan nekte legen innsyn i reseptene. Det er ingen enkel løsning på problemstillingen som er reist, men flere faktorer kan hjelpe. Varslingssystemet hos fylkeslegen kan forbedres ved at det bedre defineres når slike forhold skal meldes inn fra apotek. En kan bli mer restriktiv med å tillate 100-pakninger på hypnotika og sedativer, og en kan også ha kortere holdbarhet på A- og B-resepter for å gjøre det vanskeligere å gjenoppta bruk etter perioder med opphold. I tillegg må en se på hvordan fastlegene kan bidra mer i denne sammenheng. Dette er tiltak som må vurderes nærmere i forbindelse med legemiddelmeldingen. Men viktigst av alt: Vi må i større grad arbeide for ikke-farmakologisk terapi i møte med mennesker som trenger hjelp i en vanskelig livssituasjon.