Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2000-06-13:
Vi har ingen sikre datakilder som kan gi et fullgodt bilde av kriminell og voldelig aktivitet blant barn og ungdom. Bare den anmeldte kriminalitet blir registrert, og bare den oppklarte kriminalitet kan aldersregistreres. Det tallgrunnlaget som presenteres i meldingen, er for en stor del hentet inn gjennom selvrapportering fra Oslo-ungdom i 1996. Selv om en selvrapporteringsundersøkelse kan ha store svakheter, viser den tendenser som gir et bilde av forholdene. Undersøkelsen viser at 5 pst. av all ungdom er tungt belastet og har en omfattende problematikk, og denne gruppen er jevnt fordelt i befolkningen, uavhengig av bakgrunn. Undersøkelsen viser videre at ungdom med innvandrerbakgrunn gjennomgående synes å være mer lovlydige enn ungdom med norsk bakgrunn, bl.a. fordi de i langt større grad holder seg unna både legale og illegale rusmidler. Når det gjelder hærverk, sniking, nasking og andre mindre alvorlige overtredelser, er ungdom med norsk bakgrunn overrepresentert, mens ungdom med innvandrerbakgrunn oftere er involvert i voldshandlinger. Bedre kvalitet og mer helhetlig handling på forebyggingssiden vil forhåpentligvis bidra til redusert kriminell aktivitet, men å tro at vi greier å eliminere kriminalitet blant barn og unge, synes å være vel optimistisk. Og et av våre hovedproblemer i forhold til dem som er gjengangerkriminelle med alvorlig og sammensatt atferdsforstyrrelse, er at vi som samfunn ikke har egnede virkemidler å sette inn i tide. I så måte er St.meld. nr. 17 en skuffelse, den peker ikke på nye virkemidler i forhold til denne gruppen. Vi har ikke lovverk som hjemler de tiltak som kan være nødvendige for å få disse ungdommene på rett kjøl og hindre en livslang kriminell løpebane. Det plasserer disse ungdommene i et lovtomt rom, prisgitt tilfeldighetene. Nyere undersøkelser bekrefter det vi lenge har visst, at de mest ressurssterke med minst krevende problembakgrunn, får hjelp gjennom psykiatrien, mens de mer krevende med mest sammensatt problematikk henvises til barnevernet. Og de aller vanskeligste tilfellene, de som har det desidert største behov for tverrfaglig hjelp fra psykologer, leger og annet fagpersonell, plasseres i private institusjoner, som fylkesmennene har bekreftet at de har for dårlig kontroll med. Dette problemet nevnes ikke i stortingsmeldingen. Høyre vil gjenta sitt forslag om å senke den kriminelle lavalder til 14 år, ikke for å få flere barn i fengsel, men for å sette alvorlig eller gjentagende kriminalitet inn i en rettsramme. Årelang erfaring viser at barnevernet ikke takler den problematikk som er knyttet til disse barna. Altfor mange av dem kommer så langt i sin kriminelle løpebane før de er 15, at veien videre er negativt retningsbestemt. En senking av den kriminelle lavalder vil kreve et tilpasset lovverk som ikke bare beskytter samfunnet mot kriminalitet, men som også beskytter det kriminelle barn mot seg selv, mot negative sosiale nettverk og mot vilkårlig behandling gjennom vedtak fattet av barnevernet eller av fylkesnemnder, som fatter sine vedtak etter råd fra barnevernets saksbehandlere. Vi kan ikke ha det slik at barn og unge med den tyngste problembakgrunn lever i et lovtomt rom, som barneombudet kaller det. Dagens straffelov er tilpasset voksne, derfor ser vi stadig at også ungdom over den kriminelle lavalder henvises til barnevernet og barnevernets institusjoner, og barnevernet, viser det seg, skyver de tyngste problembarna fra seg og over til oppbevaring i private tiltak, ofte uten den tverrfaglige kompetanse som er nødvendig for den opplæring og atferdskorrigering som skal til for å få ungdommene på rett kjøl. For ungdom med mindre sammensatt problematikk kan et tidlig møte med rettsvesenet i seg selv virke atferdskorrigerende. Det er respektinngytende å måtte møte i retten og bli konfrontert med konsekvensen av en kriminell handling. Det viser at samfunnet ikke aksepterer lovbrudd. Unge mennesker må kunne dømmes til elektronisk husarrest, tilpasset samfunnstjeneste eller få betinget dom med vilkår. For kriminelle barn som er enda yngre, må barnevernet gis utvidet mulighet til målrettet tilbakehold i institusjon for kortere eller lengre tid, ikke minst for å få tid nok til å utrede de bakenforliggende årsaker, slik at det lokale barnevern får den kunnskap de trenger for å bygge positive nettverk rundt kriminalitetsutsatte barn. Dette er særlig nødvendig i de tilfeller der den kriminelle handling er et resultat av press fra eldre kriminelle. Som det fremgår av innstillingen, er det stor enighet i komiteen om at innsatsen for å forebygge kriminalitet kan og bør bli bedre gjennom samordning av eksisterende tiltak, kvalitetsheving på de enkelte innsatsområder og innsats for å gi marginaliserte barn og unge en bedre hverdag. Når mange barn og unge i dag lever i familier som over lang tid har hatt inntekt under fattigdomsgrensen, er det et forhold som samfunnet må vie atskillig oppmerksomhet. Dette forhold er imidlertid grundig behandlet gjennom utjamningsmeldingen, som også tar for seg inntektsulikhetene mellom etniske nordmenn og innvandrere. I Høyre ser vi problemene som er knyttet til dette, men vi vil ikke ha noe hovedfokus på det i forhold til kriminelle barn og unge, idet vi er redde for at det kan bidra til å stigmatisere disse gruppene og samtidig dra oppmerksomheten vekk fra alvorligere problem som går på tvers av etniske og økonomiske ulikheter. Jeg vil til slutt ta opp Høyres forslag i innstillingen.