trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
I min redegjørelse for Stortinget den 25. mai i år pekte jeg på en del av de vanskelighetene man vil møte ved å forhandle frem investeringsregler i WTO. Jeg fremhevet kompleksiteten i å få til en avtale som både ivaretar næringspolitiske hensyn og samtidig tar tilstrekkelig hensyn til miljø, helse, arbeidsstandarder og utviklingslandenes behov. Jeg viste også til den uenigheten som finnes mellom sentrale land om dette spørsmålet. Regjeringen ville derfor i utgangspunktet ikke gå aktivt inn for at investeringer skulle bli et forhandlingstema. Samtidig understreket jeg at dersom temaet skulle bli en del av forhandlingene, ville vi vektlegge de nevnte kvalitative hensynene i eventuelle forhandlinger. I debatten om redegjørelsen i Stortinget den 17. juni gav flere representanter fra partier som representerer et flertall i Stortinget, uttrykk for at vi fra norsk side skulle gå mer aktivt inn for at WTO forhandler frem multilaterale regler for investeringer. Dette har Regjeringen tatt til etterretning. Ministermøtet i Seattle i månedsskiftet november-desember skal formelt vedta mandatet for de kommende forhandlingene. La meg understreke at selv om investeringer inkluderes, dreier det seg ikke om en ny MAI-avtale. Det legges tvert imot vekt på en helt annen og mindre vidtrekkende tilnærming for utarbeidelse av multilaterale regler for investeringer enn det som var forutsatt i MAI-forhandlingene. En annen hovedinnvending mot MAI-forhandlingene var at de foregikk i en begrenset krets av land. Med sine 135 medlemsland vil WTO være et langt mer representativt forum enn landene som stod bak MAI-forhandlingene i OECD. Det gjenstår å se hvilken endelig utforming en eventuell beslutning i Seattle vil få. Hovedtanken fra dem som ønsker å inkludere investeringer i forhandlingene, er å etablere et rammeverk med utgangspunkt i WTOs grunnleggende prinsipper, og som begrenser seg til direkte investeringer. Etter gårsdagens møte i «Friends of the Round»-gruppen i Lausanne, hvor jeg deltok, er det fortsatt uklart om investeringer vil bli inkludert i forhandlingene, selv om en del tyder på at det kan skje. For Regjeringen er det i så fall avgjørende at det tas nødvendige hensyn – som jeg tidligere sa – til miljø, helse, kulturinteresser, arbeidsstandarder, nasjonal kontroll med naturressurser og utviklingslandenes behov. Et eventuelt avtaleverk må på en balansert måte ivareta plikter og rettigheter til alle relevante aktører, dvs. vertsland, opprinnelsesland og investorer. WTOs håndtering av disse forholdene vil være avgjørende for Regjeringen.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Under de møtene som fant sted i Lausanne i forgårs og i går, kom man ikke så langt at man forhandlet om noe som helst, det var mer en posisjonering. Og ordet «investeringer» ble vel ikke tatt i så veldig manges munn, fordi man i større grad drøftet landbruk og landbrukspolitikk enn andre ting. Vi fikk ikke anledning til å gi uttrykk for verken det ene eller det andre, så det er ingen posisjoner som for så vidt har beveget seg i det hele tatt under det møtet som fant sted i går. Som jeg sa i mitt første svar, vil Regjeringen hvis det skulle komme til at disse spørsmålene blir satt på dagsorden, legge avgjørende vekt på miljø, helse, kulturinteresser, arbeidsstandarder, nasjonal kontroll av naturressurser og utviklingslandenes behov. Når man så kommer til det endelige vedtak, vil vi måtte se det hele i sammenheng.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Det er ikke diplomaten som svarer, men det er den som deltok på et møte, som svarer. Og på dette møtet kom man ikke så langt at man i det hele tatt drøftet disse spørsmålene. Det er klart at Regjeringen vil vektlegge de prinsipper som jeg nettopp har gitt uttrykk for, men nå har vi altså ikke begynt forhandlingene ennå. Når disse forhandlingene begynner, vil vi selvsagt legge vekt på det jeg har sagt. I utgangspunktet har vi altså gjort vårt standpunkt kjent. Representanten Djupedal viser stadig til den forrige MAI-avtalen. Jeg prøvde å si at her er det ikke snakk om noen ny MAI-avtale, det er snakk om en helt ny type investeringsavtaler. Det er heller ikke riktig at alle utviklingslandene er imot dette. Det er ulike syn på dette. En av begrensningene i det forslaget som ligger på bordet, er at det bare skal dreie seg om direkte investeringer. Det er til forskjell fra MAI-avtalen da man holdt på å forhandle frem den.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Situasjonen på Balkan gir fortsatt grunn til alvorlig bekymring. Mye av ansvaret for problemene og lidelsene hviler på regimet i Den føderale republikken Jugoslavia og spesielt president Slobodan Milosevic. Aksjonen i Kosovo var ikke rettet mot den serbiske befolkningen. Utgangspunktet var Beograd-regimets overgrep mot den kosovoalbanske befolkningen. Målsettingen er å sikre et multietnisk Kosovo, og det er derfor sterkt beklagelig dersom den FN-ledede operasjonen etter krigshandlingene ikke har klart å berolige minoritetsgruppene, slik at bl.a. et stort antall serbere har valgt å forlate Kosovo. Regjeringen er svært opptatt av den vanskelige situasjonen blant internt fordrevne serbere, spesielt med tanke på den nært forestående vinteren, som representanten viser til. For å avhjelpe den humanitære situasjonen har Regjeringen nylig økt støtten til humanitære tiltak i Serbia med 34,6 mill. kr, til drøyt 52 mill. kr. Samlet humanitær bistand til Serbia, Kosovo og Montenegro utgjør i underkant av 400 mill. kr. Regjeringen har støttet UNHCRs program for nødhjelp til internt fordrevne serbere og Roma-folket i Serbia med i alt 20 mill. kr, bl.a. til innkjøp av brensel til flyktninger og deres vertsfamilier. Andre tiltak som Regjeringen har tatt initiativet til, er fulgt opp gjennom norske frivillige organisasjoner. Kirkens Nødhjelp har kanalisert mat til flyktninger gjennom sitt internasjonale nettverk. Foruten å rehabilitere helsestasjonen i Aleksinac, en by med 18 000-20 000 innbyggere, har Norges Røde Kors bidratt med suppekjøkken til vertsfamilier og flyktninger. Caritas Norge arbeider gjennom sitt internasjonale nettverk med å skaffe husly og nødhjelpsforsyninger til internt fordrevne serbere og Roma-folk. Videre rehabiliterer Flyktningerådet boliger for flyktninger i Serbia. Gjennom Norsk Folkehjelp og Redd Barna støtter Regjeringen prosjekter for å avhjelpe den humanitære situasjonen blant serbiske flyktninger i Montenegro. Regjeringen vil også i sitt videre arbeid på Balkan legge vekt på humanitære tiltak i Serbia. Et viktig element i den forbindelse vil være tiltak som kan legge forholdene til rette for at serbiske flyktninger fra Kosovo kan returnere til sine hjemsteder. Det holdes nær kontakt med FN-administrasjonen i Kosovo om dette med sikte på å sette inn tiltak så fort vinteren er over.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Selv om representanten Langeland sier at det ikke er noen tvil om hvem som har ansvaret, er nok representanten og jeg uenige om det, for jeg mener at den som her har ansvaret, er president Milosevic. Samtidig er jeg enig med ham i at vi ser at det serbiske folk lider. Det lider utover de proporsjonene som jeg mener er riktig, og derfor kan det være grunn til å se på sanksjonsregimet. Det er noe vi drøfter. Men jeg tror nok at vi skal være så realistiske at vi sier at en endelig løsning på disse problemene – og også på den humanitære nøden – kan vi bare finne gjennom politiske endringer i Serbia. Derfor har også Regjeringen intensivert kontaktene med den politiske opposisjonen i landet, spesielt Alliansen for endring, der et flertall av opposisjonspolitikerne deltar. Representanter for denne alliansen er invitert til Norge og kommer hit i begynnelsen av november – jeg tror det er den 9. november. Da vil vi også drøfte den humanitære situasjonen med dem.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Jeg kan forsikre representanten Langeland om at utenriksministeren har gått i spissen for dette. Vi har lagt stor vekt på å yte støtte til det serbiske folk, og det skal vi fortsatt gjøre. Men det dreier seg ikke bare om sanksjoner. Jeg drøftet spørsmålet med den østerrikske utenriksministeren for et par-tre dager siden. Og et av problemene er at president Milosevic selv f.eks. ikke ønsker å rydde opp i Donau, fordi han ser at dette politisk sett ikke tjener ham. Som jeg sa i mitt andre svar til representanten, står vi her overfor et veldig stort problem, nettopp fordi man har å gjøre med et regime som ikke er opptatt av sitt folk. De er opptatt av makt, de er opptatt av sin egen posisjon, men ikke av folkets stilling. Og derfor – selv om vi skal øve påtrykk og selv om vi skal gi humanitær bistand – tror jeg nok at vi må se i øynene at den nødvendige støtten på lang sikt kan vi bare gi etter at det er blitt et regimeskifte i Beograd.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Det er riktig at man allerede tidlig på 1990-tallet fryktet problemer ved bruk av betong som ballast om bord i båter bygd av aluminium. Fokus var imidlertid rettet mot mulige tæringsproblemer, og det omtalte notat fra Marintek i 1991 konkluderte med at tæringsskader unngås ved at aluminiumsflatene påføres et lag eller to med polyester. Rapporten berører ikke problemet med eksplosjonsfare. Også senere forskning og utredninger har konkludert med at kombinasjonen aluminium – betong er uproblematisk. Det at betong som ballast i aluminiumsfartøy kan resultere i alvorlige eksplosjoner, er først blitt kjent i år. Det har i løpet av den senere tid skjedd iallfall fire eksplosjoner i forbindelse med varmearbeider/sveising om bord i aluminiumsfartøy under verkstedopphold. Det har ikke vært alvorlige personskader. SINTEF har i en nylig utgitt rapport konkludert med at eksplosjonene har sammenheng med bruk av betong som ballast ved at kontakt mellom aluminium og våt betong kan utvikle eksplosjonsfarlig knallgass. Rapporten konkluderer også med at det kan oppstå omfattende tæringsskader som følge av den samme kjemiske reaksjonen ved vanlig kontakt mellom aluminium og betong. På bakgrunn av de alvorlige hendelser som har skjedd det siste året, har Sjøfartsdirektoratet gjennom sine besiktelsesinspektører, Norges Fiskarlag og fiskerirettlederne allerede gått ut med informasjon til aktuelle redere og verksteder om disse problemene. Skipskontrollen skal kreve dokumentasjon på at en inngående undersøkelse er utført, og eventuelt gi pålegg dersom reder ikke har iverksatt nødvendige tiltak. På nye fartøy som bygges i aluminium, vil direktoratet sterkt fraråde bruk av betong som ballast. Dette er allerede blitt gjort ved at Skipskontrollen har informert verftene om dette, samt at Sjøfartsdirektoratet har informert Direktoratet for arbeidstilsynet. For eksisterende fartøy har direktoratet gjennom instruks for Skipskontrollen lagt opp til en nøye oppfølging av samtlige sertifikatpliktige fartøy bygget i aluminium. Sjøfartsdirektoratet sendte ut et rundskriv om dette den 21. oktober. Sjøfartsdirektoratet har også sendt brev til Direktoratet for arbeidstilsynet hvor det informeres om eksplosjonsfaren i forbindelse med sveisearbeider og lignende under verkstedopphold.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Departementet vil alltid foreta en nøye vurdering i hver enkelt sak om hvor det er sikkerhetsmessig forsvarlig å plassere sikringsdømte når frisikring skal vurderes. I denne vurderingen vil departementet bl.a. se på risikoen for nye straffbare handlinger og forholdene i den aktuelle kommunen, herunder ofrenes situasjon. Det er flere faglige momenter som kan begrunne at sikringsdømte bør tilbakeføres til hjemkommunen. Ofte er den sikringsdømte kjent i hjemkommunen, slik at kommunen som sådan, men også foreldrene og barna, kan være observante i forhold til den sikringsdømte. Videre er den sikringsdømtes muligheter for rehabilitering og å hindre tilbakefall til ny kriminalitet ofte knyttet opp til sikringsdømtes nettverk, særlig kontakt med familie, og det kan framstå som uheldig å plassere pedofile sikringsdømte i et miljø hvor ingen kjenner vedkommendes legning. Når det gjelder spørsmålet om å endre reglene, er det min oppfatning at en innenfor dagens regelverk kan ivareta behovet for den helhetsvurdering som er nødvendig i denne type saker.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Det er alminnelig kjent at pedofile straffedømte har den laveste status av alle straffedømte, og at samfunnet ofte reagerer med sterk avsky på det som har skjedd. Når folk har gjort opp for seg, er det en praktisk avveining om man plasserer dem i et miljø hvor de er totalt ukjent, eller i et miljø hvor de er kjent. Det gjorde jeg rede for i svaret mitt. Selv er jeg av den enkle oppfatning at hvis man kjenner til forholdene, kan man også forholde seg til saken på en skikkelig måte. Den det gjelder, kan også gjennom politiets arbeid f.eks. være kjent med at politiet følger med, det er det full hjemmel til å gjøre. Det er også slik at dagens regelverk – som ble nevnt i representanten Simonsens spørsmål til meg – kan hjemle at man ut fra en helhetsvurdering plasserer personen i en annen kommune. Her er helhetsvurderingen gjort slik som den er gjort, men siden representanten Simonsen spør meg om jeg skal forvisse meg ekstra, så vil jeg si at jeg skal gjøre det. Jeg pleier gjerne å gjøre det. Jeg gjorde det allerede i innledningen til svaret, men jeg skal gjøre det på nytt igjen, slik at de steinene som skal snus, blir snudd. Men avveiningene er slik som jeg gjorde rede for i mitt svar, og helhetshjemlene ligger innenfor dagens regelverk.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Det jeg gjorde oppmerksom på, var at regelverket gir en mulighet til å foreta en plassering et annet sted enn i hjemkommunen. Men det forutsetter en helhetsvurdering av den personen det gjelder og personens forhold til omgivelsene. I det ligger det et forhold til ofrene, oversikt, og der ligger det også et forhold til å komme ut av noe. Hvis vi mener at vi skal forebygge ny kriminalitet, er det å vite bredt om noe en god sikkerhetsforanstaltning. Hvis vi mener at folk skal kunne ha en sjanse til å endre seg, er det å ha et forhold til mennesker på normal måte også viktig. Det er avveiningen. Nå sa jeg at jeg skulle forvisse meg om at det var gjort grundig i denne saken. Det står jeg ved når jeg har sagt det. Så må jeg også si på nytt at for meg står det slik at ofte kan dommen i oversiktlige samfunn overfor mennesker som er stemplet, være vel så hard og ha en ganske kraftig forebyggende effekt i forhold til at noe nytt skal skje. Men jeg forstår hvorfor engasjementet uttrykkes sterkt på vegne av barn, selv om løsningene ikke er enkle. Jeg skal ikke gjenta svaret ytterligere. Jeg skal se på saken, slik at jeg er sikker på at alt er grundig vurdert.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Spørsmålet som er reist, er en kjent problemstilling for Justisdepartementet. Som følge av budsjettprioriteringer foretatt av Politihøgskolen falt ordningen med å dekke utgifter til førerkort for minibuss bort. Justisdepartementet skal i november ha et møte med Politihøgskolen vedrørende prioriteringer for år 2000. I dette møtet vil departementet ta opp spørsmålet om den gamle ordningen med førerkort for minibuss skal gjøres gjeldende igjen. På inneværende års budsjett er det neppe muligheter til å gjøre noe med ordningen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Asylsøkere får et tilbud fra norske myndigheter om å bo i statlige mottak mens deres søknad om asyl blir behandlet av utlendingsforvaltningen. De fleste benytter seg av dette. Asylsøkerne har full bevegelsesfrihet inntil det foreligger et avslag på asylsøknaden som kan effektueres. Hver enkelt asylsøker kan derfor forlate mottaket når personen selv ønsker det. Vi har heller ingen systematisk utreisekontroll i Norge. Dette innebærer at både nordmenn og utlendinger kan forlate Norge uten at det blir registrert. Utlendingsdirektoratet har innført faste rutiner for at asylmottaket varsler politiet når en asylsøker har vært borte fra mottaket i tre dager. Gjelder det en enslig mindreårig, blir det i tillegg sendt en formell «savnet-melding», samtidig som vergen, barnevernet og eventuelt kjent familie her i landet blir varslet. Det kan være flere årsaker til at en asylsøker forlater mottaket eller landet. De kan ha mottatt et avslag på sin asylsøknad og ønsker derfor å gå i dekning for norske myndigheter, f.eks. i kirkeasyl, eller de ønsker å reise på egen hånd til et annet land for å søke om asyl der. Noen har dessverre også en kriminell løpebane, og har derved en egeninteresse i å holde seg skjult. Det er et kjent problem i hele Europa at asylsøkere reiser rundt – det kalles asylhopping. Mange asylsøkere som kommer til Norge, kommer nettopp fra andre europeiske land og har dermed «forsvunnet» derfra. Dette gjelder også enslige mindreårige. De fleste enslige mindreårige asylsøkerne oppgir en alder mellom 15 og 18 år. Mange av dem har familie i Norge, men er altså uten foreldre eller andre med et formelt foreldreansvar. Disse ungdommene har samme frihet som voksne asylsøkere. Dette betyr at de også frivillig kan forlate mottaket når de eller deres familie eller hjelpere, ønsker det, for eventuelt å gå i dekning eller reise andre steder. For at politiet skal starte etterforskning, må utlendingsforvaltningen melde om konkrete opplysninger som tilsier mistanke om kriminelle forhold. Det normale er altså at asylsøkere forsvinner frivillig fra mottaket. Dersom mottakspersonalet eller UDI har opplysninger som er bekymringsfulle, meddeles selvsagt dette politiet, slik at aktiv etterforskning kan iverksettes. Jeg vil til slutt poengtere at spørsmålet som representanten Bjørnstad tar opp, vil bli nøye fulgt opp i tiden som kommer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Det er tre forhold som berører det representanten Bjørnstad tok opp: For det første at vi ved Schengen-gjennomføringen vil få utreisekontroll, slik at vi da får en oversikt over hvem som forlater riket. For det andre – det er sikkert det forhold representanten sikter til – at det foregår debatt om organiseringen av Justisdepartementet, og ett av forslagene er å plassere hele utlendingsforvaltningen sammen med innvandringsavdelingen i Kommunal- og regionaldepartementet. Det arbeidet er ikke avsluttet, men er et arbeid som pågår. Når det gjelder mindreårige, har jeg spesielt bedt om at det blir gjennomgått. Og det viser seg da at UDIs flyktningregister gir oversikt over dem som forsvinner. Statistikken fungerer imidlertid slik at når en person er registrert som «forsvunnet» fra et mottak, blir det stående selv om vedkommende senere igjen melder seg. UDI har derfor nå foretatt en manuell gjennomgang og hatt samtale med de mottak hvor ungdommene har blitt borte fra. Det viser seg da at vi sitter igjen med 13 personer som vi ikke vet hvor har tatt veien – altså av et tall på 27-28, og som igjen er et tall innenfor det store tallet med mange voksne. To av dem har oppgitt en alder på 15 år, to 16 år og resten 17 år. To av de 13 er for øvrig kriminelle – den ene anslås til å være rundt 30 år, den andre også etter all sannsynlighet over 18 år. De øvrige av de opprinnelige 28, som har vært omtalt i pressen, har meldt seg tilbake, blitt bosatt, og vi vet hvor de er reist osv. Slik sett er dette et komplisert forhold, men jeg har gått inn i det fordi jeg synes det er spesielt viktig å klargjøre det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Situasjonen med at et betydelig antall har fått opphold på grunn av at man har oversittet 15-månedersfristen, har inntruffet i år med en stor ankomst av asylsøkere, men også på grunn av en stor gruppe av kosovoalbanere som er mottatt og også raskt sendt ut igjen. Vi jobber med dette på to måter. For det første noe langsiktig for å gå igjennom hele saksbehandlingstiden mellom alle forvaltningsgrener – fra utenriksstasjoner, innvandringsmyndighetene i Norge og politiet. På kort sikt jobber vi med å ta unna den køen som har hopet seg opp, slik at vi skal unngå den situasjonen som er oppstått. Men den er nok noe spesiell, også fordi det i tillegg har kommet mange hit til landet, f.eks. irakere, som snakker flytende svensk, tysk og dansk. Og da skjønner de fleste at de neppe kommer fra Saddam Hussein. Fordi vi er en rettsstat, kan vi ikke bare avvise dem på grensen, men vi er nødt til å forholde oss til rettsstatens spilleregler. Men vi ser bl.a. på om vi nå skal ha grenser for hvor mange omgjøringsbegjæringer man kan fremme i en sak når saken er opplagt. Og vi har behov for å snakke om noe annet; det er mange barn som kommer til Norge som har behov for beskyttelse her. Men det er også etter hvert blitt en linje at man plasserer barn i Vesten, for deretter å komme med familien etterpå. Det mest kjente eksemplet på det er Ali-saken, som man kjenner fra tidligere.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Departementet foretar en fullstendig gjennomgang av driften ved Sandaker hybelhus for å sikre god faglig drift fra gjenåpningen. Det er lagt vekt på å gjennomgå følgende forhold: boavtalen med vekt på besøksordninger, permisjonspraksis og tilstrekkelig kontrollrutiner og bevissthet i praktiseringen av regelverketturnusordningene og nødvendig rekruttering til ledige stillingeretablering av samarbeid med Oslo kretsfengsel når det gjelder kompetanseoverføring og støtte til bemanningreetablering av ledelsesstrukturen for hybelhuset og samarbeidet med hovedkontoret Før gjenåpningen av hybelhuset har Justisdepartementet også ønsket å avvente avslutningen av politiets etterforskning av om det har foregått straffbare forhold samt våre interne undersøkelser i forhold til tjenestemannslovens regler om eventuelle disiplinærforføyninger. Disse undersøkelsene forventes avsluttet i løpet av november. Personalet har i perioden med stenging besøkt andre hybelhus og relevante prosjekter i fengselsvesenet for å øke egen kompetanse og få nye impulser til driftssituasjonen. Departementet avklarer dessuten for øyeblikket et mer forpliktende samarbeid med Oslo kretsfengsel både på kort og lang sikt når det gjelder bruk av Sandaker hybelhus som utslusingsalternativ. Justisdepartementet tar sikte på en gradvis gjenåpning av Sandaker hybelhus med oppstart i november. Fra hvilket tidspunkt hybelhuset vil være i full drift, avhenger av tilgang og sammensetning av den gruppen av klienter som skal være der.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Jeg kan bekrefte at den omtalte saksbehandleren har arbeidet med det såkalte Quetta-prosjektet i flere år. Han har hatt en sentral rolle, men all saksbehandling og alle beslutninger er foretatt ordinært i linje med den kvalitetssikring det innebærer. Prosjektet er et samarbeid mellom Utlendingsdirektoratet, politiet og Kripos, som startet høsten 1994. Det er gjort et omfattende etterforskningsarbeid i sakene, f.eks. avhør, språktester, beslag av omfattende bevismateriale og innhenting av visumsøknader i Danmark og Pakistan. Kripos har samarbeidet med flere politidistrikter i Norge, danske utlendingsmyndigheter og dansk Kripos. I desember 1994 foretok UDI og Justisdepartementet en tjenestereise til Quetta for bl.a. å undersøke enkeltsaker. Ovennevnte saksbehandler deltok som en av flere på denne tjenestereisen. Justisdepartementet og Utlendingsdirektoratet har gått igjennom de Quetta-saker hvor saksbehandleren har vært involvert. De vedtak som er fattet i sakene, er som nevnt basert på et bredt grunnlag. Det har vært flere personer involvert i beslutningsprosessen. Det er ikke noe som tyder på at vedtakene er fattet på uriktig grunnlag. I tillegg har Justisdepartementet behandlet saker i klageomgangen. Flere av sakene er for øvrig behandlet av norske domstoler, og staten har fått medhold i alle sakene. Departementet legger fortsatt til grunn at de aktuelle personene som har fått sine saker endelig behandlet, er pakistanske borgere. Jeg minner også om at det er gitt tilbud om amnesti til dem som omfattes av det såkalte Quetta-prosjektet og dokumenterer sin identitet ved framleggelse av pakistansk reisedokument. Framdriften og utfallet av dette arbeidet vil jeg, som tidligere varslet, komme tilbake med en nærmere orientering om. Justisdepartementet vil sikre seg at alle sider av Quetta-prosjektet blir gjennomgått med tanke på eventuelle uregelmessigheter.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-27:
Her må vi sortere i forskjellige forhold. Representanten Grete Knudsen antyder, og viser sikkert i sitt innlegg til, at det er kommet påstander om uregelmessigheter i utlendingsforvaltningen. Det er under politiets etterforskning. Det er en etterforskning jeg ønsket velkommen allerede i sommer, og jeg regner med at etterforskningen vil gå inn på alle sider ved saken – det gjelder også forhold i tilknytning til dagens spørsmål, så jeg avventer selvfølgelig etterforskningen. Det jeg har gjort spesielt med Quetta-prosjektet, er å se på hvordan beslutningene der er fattet, og jeg har svart på det i forbindelse med dette spørsmålet som er stilt. I tillegg kommer at det ikke bare er Justisdepartementet som under tidligere regjeringer og denne regjering har behandlet sakene. De er også behandlet av norske domstoler, og er sågar som asylsaker behandlet av Stortinget. Jeg føler at jeg avStortinget har fått en meget presis beskjed om hvordan disse sakene skal håndteres, og det gav jeg også uttrykk for i mitt svar. Jeg følger det opp, og vil på egnet måte komme tilbake til det. Før øvrig vil jeg opplyse at justiskomiteen, som er fagkomite i dette huset, er kjent med de ulike sider av saken og håndteringen av den. Og jeg vil selvfølgelig finne en form som er egnet når det skal konkluderes.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg ønsker å stille landbruksministeren følgende spørsmål: «Det kan synes som om personlig boplikt ikke har noen positiv virkning for å styrke bosettingen ute i distriktene. Kan statsråden tenke seg å fjerne denne hindringen for en sunn utvikling av Bygde-Norge?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg takker statsråden for svaret, selv om det var et svar som jeg og Fremskrittspartiet ikke er enig i. Dette styrkes også i diverse rapporter og registre. Hensikten med boplikt er å styrke bosettingen. Medvirker personlig boplikt på landbrukseiendommer til å styrke bosettingen, skulle en forvente at andelen av bebodde landbrukseiendommer er større enn andelen av bebodde boligeiendommer uten personlig boplikt. Så er dessverre ikke tilfellet. Undersøkelser viser det motsatte av det en skulle forvente ut fra det som var hensikten med å innføre personlig boplikt i landbruket. I Sverige har det i flere år vært en friere omsetning av landbrukseiendommer enn i Norge. Den nye jordförvärvslagen som trådte i kraft i 1991, medførte en vesentlig avregulering i Sverige. I f.eks. Hedmark fylke, derimot, har det siden 1975 vært personlig boplikt i fem år ved eiendomsoverdragelser. Resultatet av undersøkelser viser at 20 pst. av eierne i Hedmark ikke selv bor på eiendommen. I Värmland er tilsvarende tall 13 pst. Värmland har også en høyere andel av eiere som bor på små gårdsbruk sammenliknet med Hedmark. Hvordan vil statsråden tolke dette?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Som opplysning kan jeg si at jeg er en nær nabo til Sverige og vet hvordan det ser ut i bl.a. Värmland. Så til økonomien i denne saken. Kommuner, fylker og Landbruksdepartementet benytter årlig totalt 15,3 årsverk til å forvalte bo- og drivepliktsaker. Dette tilsvarer årlige kostnader i størrelsesorden drøye 8 mill. kr. I tillegg til det offentlige legger også privatpersoner ned betydelige ressurser i form av eget arbeid og utlegg til advokat, reiser m.m. Dette beløper seg årlig til drøye 4,1 mill. kr. Til sammen er de årlige kostnader på drøye 12,1 mill. kr. I 1997 ble det behandlet 2007 bo- og drivepliktsaker, 6,3 pst. av sakene ble avslått. Dette tilsvarer 126 eiendommer. Tar man drøye 12,1 mill. kr og fordeler på 126 gårdsbruk, får man en sum på 96 644 kr. 96 644 kr betalte samfunnet i 1997 i gjennomsnitt for 126 gårdsbruk, for å få kjøperen til å bo på disse gårdsbrukene i minst fem år. Synes statsråden dette er riktig forvaltning av offentlige og private ressurser?
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Som kjent følger det av odelsloven § 27 og konsesjonsloven § 6 at den som erverver en landbrukseiendom, har personlig boplikt på eiendommen i fem år. Jeg er ikke enig med dem som måtte mene at den personlige boplikten ikke har noen positiv innvirkning på bosettingen i distriktene. Den lovbestemte personlige boplikten på landbrukseiendommer er begrunnet ut fra flere hensyn. I henhold til lovens forarbeider er boplikt etter odelsloven forankret i grunntanken i odelsinstituttet, som er å verne om bøndenes eiendomsrett til den jorda de dyrker og driver, og som både hjem og yrke er knyttet opp til. Boplikten etter konsesjonsloven er begrunnet ut fra en vurdering av at lokalt eierskap til naturressursene fører til bedre utnytting av eiendommens ressurser til beste for lokalsamfunnet. Disse hensyn kan ikke ivaretas dersom boplikten kan oppfylles av leietakere og andre som ikke selv eier eiendommen. Det at eieren selv bor på eiendommen, mener jeg er av avgjørende betydning. Jeg mener derfor det er viktig å opprettholde den personlige boplikten på landbrukseiendommer som et virkemiddel for å sikre og styrke bosettingen i distriktene. Til orientering kan jeg opplyse om at det i den landbruksmeldingen som kommer til Stortinget, vil bli vurdert å heve arealgrensen for eiendommer som omfattes av den personlige boplikten.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
En sammenlikning mellom landbrukseiendom og vanlig bebodd boligeiendom synes jeg er uriktig. For det første er boplikten begrenset til fem år også for landbrukseiendommer, og deretter kan en gjøre hva en vil – for å uttrykke meg på den måten – om en da vil fortsette å bo der eller ikke. Dette er da en vurdering som den enkelte må gjøre i forbindelse med erverv, hvor det er viktig at en tenker igjennom om en ønsker å bosette seg på denne eiendommen. Når det gjelder sammenlikningen med Sverige, synes jeg at en skal tenke seg om en gang til, når en ser på hvilken stand og hvilken forfatning disse eiendommene på andre siden av svenskegrensen er i. Når en ser på investeringslysten for å holde ved like disse små brukene i Bygde-Norge, og på vedlikeholdet av dem i forhold til det en finner på den andre siden av grensen der en ikke har boplikt, synes jeg det taler sitt tydelige språk. Fra mitt ståsted vil jeg si at jeg, som representanten Bredvold uttrykte, er uenig med Fremskrittspartiet og har en annen tilnærming.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Jeg skulle ha ønsket at regnestykkene var så enkle som de ble framstilt nå i forhold til hva forvaltning koster, og hva en eventuelt kan måle. Forvaltning har også en oppdragende virkning, for det kan være at folk ville ha handlet på en helt annen måte hvis vi ikke hadde hatt de bestemmelsene vi har i dag. Når det gjelder vanlige boligeiendommer, kan jeg vise til at det faktisk er 70 kommuner her i landet som har innført egen forskrift for at en også kan hevde boplikt på disse i utsatte områder der det er fare for at de kan bli omdisponert til f. eks. ferieformål. Blant annet finner vi dette flere plasser på Sørlandet, men også i andre områder av Norge. Bosetting er viktig i henhold til det som har med distriktspolitikk og Bygde-Norges framtid å gjøre.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-10-27:
Dagens sikkerhetspolitiske situasjon i våre nærområder må betegnes som positiv. Utviklingen av sikkerhetsordninger preget av dialog, samarbeid og fellesskap har bidratt til å styrke Norges sikkerhet. Imidlertid bærer den sikkerhetspolitiske utviklingen fortsatt preg av usikkerhet, og norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk må derfor også ta hensyn til de farer som kan oppstå på sikt. Men i dag foreligger det ingen militær trussel mot Norge – heller ikke mot Sør-Norge. I någjeldende langtidsmelding for Forsvarets virksomhet og utvikling er det lagt opp til at Hærens fredsorganisasjon skal konsentreres til hovedområdene i Troms og på Østlandet. Det vil bli nødvendig å legge ned og slå sammen funksjoner og virksomheter på tvers av våpenartene i Hæren, slik at antall garnisoner og tjenestesteder blir redusert. Som kjent har Forsvaret en alvorlig utfordring i arbeidet med å gjenopprette balansen mellom ressurser og oppgaver og mellom drift og investeringer. Forsvaret har gjennomført et betydelig omstillingsarbeid, likevel har vi ikke nådd de ønskede mål. Omstillingen har gått for sent og gitt for dårlige resultater. Jeg har derfor ved flere anledninger framhevet nødvendigheten av nye og omfattende omstillingstiltak i Forsvarets organisasjon. Det er i dag et altfor stort sprik mellom størrelsen på den organisasjonen vi har, og de midlene vi har til rådighet. Det bør derfor ikke herske noen tvil om at vi må tenke nytt og annerledes når det gjelder organiseringen av og ressursbruken i vårt forsvar. Dette er en hovedutfordring for alle dem som arbeider med utredninger i Forsvaret. Det arbeidet som nå gjennomføres i Forsvarets organisasjon, ved Forsvarets forskningsinstitutt og i Regjeringens forsvarspolitiske utvalg, er avgjørende for hvor troverdig Forsvaret vil være i framtiden. Den vurdering som nå gjennomføres med hensyn til omstrukturering av Hærens mannskapsutdanning, er også et viktig ledd i omstillingen. Her venter jeg at forsvarssjefens anbefaling oversendes departementet i februar 2000. Jeg har invitert til en kreativ, bred og åpen debatt som grunnlag for de beslutninger som skal treffes av regjering og storting. Jeg håper flest mulig vil engasjere seg i debatten, og vi må være forberedt på kontroversielle ideer og synspunkter. Men jeg ønsker ikke på dette trinn i prosessen å avvise engasjement og kreativitet. Jeg ønsker heller ikke å ta standpunkt til alle de ideer og forslag som fremkommer i debatten, men avvente de utredninger og anbefalinger som denne prosessen skal resultere i.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-10-27:
Representanten Bastesens sikkerhetspolitiske vurderinger kjenner jeg ikke til. Jeg bygger på sikkerhetsvurderinger som er allment akseptert. Å tolke mitt svar dit hen at jeg ikke var uenig i dette innspillet, er å tolke meg helt feil. Jeg tok overhodet ikke stilling til forslaget. Jeg oppfatter det som et innspill i den debatten som jeg ønsker velkommen. Men i en åpen prosess må vi skille mellom innspill underveis og konklusjoner, og konklusjonene er faktisk ikke trukket. Før de skal bli trukket, vil jeg ha utredet skikkelig også alle konsekvenser rundt eventuelle innsparinger og hvilket forsvar vi skal ha. Det vil jeg komme tilbake til Stortinget med. Når det gjelder min statssekretær, vet jeg at han har akkurat samme holdning til denne prosessen som jeg har. Hvordan hans uttalelser er falt i det møtet det refereres til, kjenner jeg ikke til. Men vi er helt enige om at prosessen skal gå fram til konklusjonen skal trekkes.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-10-27:
Representanten Bastesen behøver ikke å uroe seg. For det første ligger det en stortingsmelding til behandling her i Stortinget om norsk deltakelse i internasjonale operasjoner. De prosessene jeg henviser til i mitt svar, er prosesser som skal lede fram til den nye langtidsmeldingen som skal framlegges for Stortinget våren 2001. Den prosessen som nå pågår, synes jeg er verdifull, fordi vi får inn alle typer forslag, og om min statssekretær har sagt at dette forslaget var interessant, kan man i hvert fall ikke fornekte at det har skapt interesse. Men jeg har altså verken trukket noen konklusjon eller tatt noe standpunkt til dette forslaget om å flytte alt syd, nord eller å dele. Det vil jeg vente med å gjøre. Vi skal ha et forsvar i framtiden som ivaretar det som er de grunnleggende oppgavene for Forsvaret, nemlig å forsvare vårt territorium, men vi skal også delta i internasjonale operasjoner.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til justisministeren: «En sikringsdømt pedofil overgriper skal nå tilbakeføres til Rennesøy kommune, der kommunen skal bygge omsorgsbolig for overgriperen. Mener statsråden at det er fornuftig å pålegge den kommunen der overgrepene har blitt begått, å ta omsorgen for overgriperen, med den belastningen det vil være for de barna som er blitt utsatt for overgriperen, å treffe denne personen på gaten, eller kan han tenke seg å endre reglene slik at overgriperne bosettes utenfor hjemkommunen?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Det er min oppfatning at i utgangspunktet bør en pedofil sone sin sikringsdom i fengsel, men nå er altså regelverket slik at man som regel soner i et hybelhus eller i en omsorgsbolig. Jeg må si at jeg er oppriktig opptatt av disse barna. Jeg følte at statsråden på en måte overså det som er hovedproblemet her, og det er at det er mange små kommuner i Norge med tette miljøer, og hvor disse barna nesten daglig risikerer å treffe på en person som tidligere har begått overgrep mot de samme barna. Og det er en ekstremt traumatisk opplevelse. Jeg er klar over at ingen andre kommuner heller ønsker å ha en pedofilidømt i sitt nærmiljø, men da er det selvfølgelig muligheter for å informere lokalmiljøet rundt, slik at de vet om denne personens bakgrunn. Så av hensyn til disse barnas traumatiske opplevelser med å treffe igjen gjerningsmannen, vil jeg innstendig be statsråden ta dette problemet opp til en veldig seriøs vurdering og se om han kan få til en løsning i denne konkrete saken, og i tilsvarende saker i fremtiden.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg har egentlig bare en liten kommentar, for jeg har lyst til å stresse dette litt. Hvis man plasserer disse pedofile overgriperne i en kommune hvor de fra før er ukjent, kan de jo bli kjent ved at man utnytter den adgangen man allerede faktisk har til å informere nabolaget. Så det burde ikke være det alvorligste problemet. Problemet i dette tilfellet er at ni barn som er blitt grovt seksuelt misbrukt av en person, risikerer å treffe ham på gaten. I dette tilfellet gjelder det en kommune med 3 000 innbyggere, hvor folk stort sett kjenner hverandre, hvor miljøene er små, hvor sentrum er lite, hvor folk går på de samme plassene og hvor man treffer og ser hverandre. Det er nettopp av hensyn til dem som allerede er blitt misbrukt, at jeg stresser dette problemet. Det jeg synes var gledelig i statsrådens svar, var det han sa om at departementet har anledning til å gripe inn og bestemme, og det betyr at denne kommunen må ha anledning til å sende en søknad til departementet om å finne en annen løsning. Hvis det blir gjort, vil jeg håpe at statsråden vil se positivt på det.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg vil gjerne få stille følgende spørsmål til justisministeren: «Studentene ved Politihøgskolen har tidligere fått dekket utgiftene til sertifikat for minibuss av skolen. Et slikt sertifikat er nødvendig for å kunne kjøre politiets cellevogner. Denne ordningen er endret for årets studenter, som nå risikerer å måtte dekke denne utgiften selv. Vil statsråden ta et initiativ slik at den gamle ordningen kan gjøres gjeldende igjen allerede for inneværende skoleår?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-27:
Jeg er fornøyd med svaret. Og det kan godt være at behandlingen av budsjettet i Stortinget i år vil ende opp med at dette ikke blir noe vanskelig å løse – det er helt avhengig av hvilke vedtak Stortinget treffer i budsjettbehandlingen for kommende år.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-27:
Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «I Aftenposten 15. oktober 1999 kommer det frem at nesten 900 asylsøkere har forsvunnet fra norske asylmottak i år. Mange av disse er enslige mindreårige. Verken Justisdepartementet, Utlendingsdirektoratet eller politiet vet hvor de har tatt veien eller hvem de er. Det påstås at når noen forsvinner, blir saken bare avsluttet. Hva vil statsråden gjøre for å sikre bedre oversikt og skape ryddigere ansvarsforhold?»
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-27:
Jeg takker statsråden for klargjøringen av forholdene. Det var også hensikten med spørsmålet, fordi jeg oppfatter – og det tror jeg jeg og statsråden er enige om – at det å ha en human og troverdig innvandringspolitikk også betyr å ha et effektivt og troverdig apparat. Og da kan det for meg, og jeg har også registrert for andre, synes å virke som rot når også representanter fra Regjeringen virker overrasket over at f.eks. så mange mindreårige har forsvunnet, når politiet er overrasket over antallet, og når UDI uttaler at de ikke har noe ansvar for å prøve å ha en oversikt. Da synes jeg det er viktig å rydde opp, og statsråden har tidligere antydet muligheter for samordning på området utlendingsforvaltning. Kan han her og nå komme med noen ytterligere synspunkter utover det vi har registrert i media for en tid tilbake?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-27:
Jeg takker igjen statsråden for svaret, og jeg synes det ligger mye fornuft i tanken om en samordning i forhold til et område der flere departementer og etater er involvert. La meg i et tilleggsspørsmål ta med noe som knytter seg til det å ha et effektivt og troverdig apparat, og det går på saksbehandlingstid i asylsaker. Det har bl.a. konsekvenser for den enkelte, det å kunne forholde seg til et eventuelt avslag eller opphold og muligheten for å kunne få en effektiv integrering ute i kommuner, uten for lang oppholdstid i asylmottak bak seg. Mitt korte spørsmål er: Har Regjeringen situasjonen under kontroll med hensyn til saksbehandlingstid, ut fra at vi har registrert at en god del kan få opphold fordi en rett og slett ikke klarer å overholde fristene?
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-10-27:
Jeg tillater meg å stille justisministeren følgende spørsmål: «Sandaker hybelhus ble midlertidig stengt 6. august 1999 på grunn av en alvorlig episode på institusjonen. Justisdepartementet har i ettertid ønsket å kartlegge hva som har skjedd, og ansvarsforholdet rundt saken. Saken er nå avsluttet. Hybelhuset er et viktig tilbud til tidligere innsatte og soningsfanger. Når vil hybelhuset bli åpnet, og vil det eventuelt bli endringer i driften?»
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-10-27:
Jeg vil få stille justisministeren følgende spørsmål: «UDI har opplyst at en saksbehandler har sagt opp sin stilling på grunn av uregelmessigheter knyttet til visumsaker. I Aftenposten blir det opplyst at saksbehandleren har vært drivkraften bak «Quetta-prosjektet». Vil statsråden sikre at alle forhold omkring «Quetta-prosjektet» blir kjent, siden dette dreier seg om folks rettssikkerhet?»
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-10-27:
Flere norske organisasjoner, med LO i spissen, har engasjert seg i forhold til folkegruppen hazarene. Flere av dem har måttet leve med både anonyme tystere og trusler om å forlate Norge ut fra en påstand om at de ikke er det de utgir seg for å være. De aksepterer da heller ikke å få amnesti på feil grunnlag, slik de opplever det selv. Mye av departementets og UDIs arbeid foregår bak lukkede dører, og da får vi ikke alltid vite hvilke kilder man har brukt for å komme frem til et svar som mange av oss ikke synes å være helt enig i. Jeg blir glad hvis statsråden her kan bekrefte at man vil sørge for å få slutt på det som kan synes å være grums i vår historie når det gjelder asylpolitikken. Og jeg vil spørre statsråden om på hvilken måte han vil fremlegge dette og orientere Stortinget om det.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «I reglene for tildeling av reisestøtte i Statens lånekasse for utdanning legges postnummer til grunn i stedet for reiseavstand. Ifølge Dagsrevyen 20. oktober 1999 kan dette få som konsekvens at skoleelever med lang reiseavstand kan få avslag på reisestøtte fordi postnummeret er lavt, mens skoleelever med kortere reiseavstand og høyt postnummer får støtte. Synes statsråden dette er i tråd med intensjonen for støtteordningen, og vil statsråden endre regelen?»
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at statsråden vil se nærmere på utformingen av reglene for reisestøtte, og da med sikte på å endre dem, slik at postnummer ikke lenger skal ligge til grunn. Jeg er enig i at det er behov for et håndterbart regelverk i Lånekassen, og at det også er behov for forenklinger i Lånekassen. Men vi må ikke bli så ivrige i den tjenesten at vi overforenkler reglene, slik at håndteringen gir til dels – etter min mening – idiotiske utslag, slik som Dagsrevyen viste til. Det jeg har lyst til å spørre statsråden om, er om han i sitt videre arbeid med denne ordningen vil legge reiseavstand til grunn som det avgjørende kriteriet for regelverksutformingen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Reisestipendordninga er etter gjeldande forskrifter eit tilskott til dei utgiftene som elevar og studentar har over 900 kr til reise mellom heimstaden og lærestaden. Berekninga av stipendet er i dag av praktiske grunnar bygd på Postens postnummer. Det vil i dei aller fleste tilfella gje som resultat at dei med lengst avstand får størst stipend. Det dømet som var oppe i Dagsrevyen, viser at ordninga likevel kan gje utslag som eg kan forstå verkar urimelege. Lånekassen melder at det òg andre plassar i landet kan vere problem likt med dette. Lånekassen må ha eit berekningssystem som er tilpassa masseforvaltning. Det vert i den gjeldande ordninga lagt vekt på at reisestipendet saman med eigendelen normalt ikkje skal liggje under den prisen som elevar og studentar må betale, medan det lettare vert godteke at elevar frå enkelte område i somme samanhengar kan få eit stipend som er i overkant av det dei faktiske kostnadene gjev grunnlag for. Det vil med dagens forskrifter knapt kunne skapast eit system som heilt ut hindrar at det vil kunne kome opp enkeltsaker som kan verke urimelege. Både departementet og Lånekassen er opptekne av å luke ut slike utslag og vil arbeide vidare med det mot neste skuleår. Eg vil elles minne om at det utvalet som Regjeringa sette ned i fjor haust, Aamodt-utvalet, òg ser på spørsmålet om reisedekning og korleis dei statlege midlane som er avsette til reisedekning for elevar og studentar gjennom rabattordningar og reisestipend, skal setjast inn på den beste måten. Innstilling frå utvalet vert levert no før jul til departementet. På bakgrunn av denne innstillinga vil det i det vidare arbeidet med studiefinansieringa vere naturleg å sjå på eit system som ikkje er knytt opp til eit postnummer-system med slike utslag, men eg vil ikkje skissere noka konkret løysing før Aamodt-innstillinga ligg føre.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-10-27:
Ein kan kanskje seie reiseavstanden kombinert med faktiske kostnader, for det er ikkje alltid berre avstanden som avgjer kostnadene. Det som vil vere mitt mål, er at ein ikkje skal få den typen utslag som ein har sett i denne saka. Men når vi fyrst har eit breitt utval i arbeid som går grundig inn i dette, analyserer og greier ut om dette, vil eg vente med å seie noko konkret om kva løysingar ein skal gå inn på. Men eg vil gje spørjaren rett i og stadfeste at ein med eit nytt regelverk vil unngå den typen utslag som ein har sett her, og då vil reiseavstanden vere eit naturleg utgangspunkt. Men me må sjå det i ein heilskap.