trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Alle barn skal ha mulighet til å få et barnehagetilbud av høy kvalitet, og vi vet at for noen foreldre er pris en grunn til at de velger ikke å ha barna sine i barnehage. Derfor har denne regjeringen gjennomført en styrking av moderasjonsordningene som gjør at barnehage blir billigere eller gratis med inntil 20 timer i uken for alle familier med lav inntekt. Fra 1. mai 2015 ble rett til reduksjon i foreldrebetalingen endret, slik at ingen familier skal betale mer enn 6 pst. av husholdningens kapital- og personinntekt for en barnehageplass. Formålet med endringen var å sikre en bedre sosial profil på foreldrebetalingen og samtidig legge til rette for at flere får mulighet til å benytte barnehage. Fra 1. august 2015 ble det innført en ny nasjonal ordning med gratis kjernetid i barnehage for alle fire- og femåringer fra familier med lav inntekt. Ordningen er fra l. august 2016 utvidet til å omfatte treåringer fra familier med lav inntekt, og inntektsgrensen ble satt til 417 000 kr fra samme dato. Per desember 2016 var det om lag 18 200 barn som var omfattet av regelverket for gratis kjernetid. Maksimalprisen for en barnehageplass i 2017 er 2 730 kr per måned. I 2013 var maksprisen 2 330 kr per måned. I 2017-kroner tilsvarer dette 2 587 kr. Maksprisen per måned for en barnehageplass er således økt reelt med om lag 140 kr i perioden 2013–2017, dvs. om lag 5,5 pst. SSB publiserte nylig en rapport om foreldrebetaling i barnehager. Rapporten viser at en gjennomsnittlig norsk husholdning betalte 2 374 kr for en barnehageplass i januar 2017. Sammenlignet med januar 2016 er dette en reell nedgang på 2 pst. Dette kan ha sammenheng med at ordningen med gratis kjernetid for barn fra husholdninger med lav inntekt ble utvidet til også å gjelde treåringer, noe som isolert sett senker gjennomsnittsbetalingen. Stortingsrepresentanten viser til en bekymringsmelding fra april 2016 om at antallet barn som tas ut av barnehagen i Stavanger kommune, har økt. Jeg kan berolige stortingsrepresentanten med at de siste tallene fra Statistisk sentralbyrå viser noe annet. Andelen barn i alderen 1–5 år i barnehage i Stavanger kommune per 15. desember 2016 var 90,4 pst. Dette er en økning med 1,4 prosentpoeng sammenlignet med tilsvarende periode i 2015. Dette er for øvrig også en utvikling vi ser i hele landet, at andelen barn i barnehagen øker.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Spørsmålet gikk jo på om jeg var bekymret for de stadig økende barnehageprisene kombinert med ledighet. Som jeg viste til i mitt hovedsvar, har barnehageprisene økt med om lag 5,5 pst. Mange av satsingene må selvfølgelig også ses i sammenheng med andre ordninger: redusert foreldrebetaling for familier med lav inntekt, helt likeverdig behandling av kommunale og ikke-kommunale barnehager, et mer fleksibelt barnehageopptak osv. Det viktigste vi kan gjøre for de personene som mister jobben, er å sørge for at vi får dem raskt inn i arbeidslivet igjen. Det gjør vi gjennom å trygge de jobbene som finnes, men også ved å legge til rette for at det skapes nye jobber. Nå ser vi at ledigheten går ned for femte måned på rad – i hele landet og i flere bransjer. Vi ser også at optimismen nå stiger i Rogaland. Vi så store, fine oppslag i avisene i går om hvordan bedriftene igjen begynner å ansette. Det viktigste vi kan gjøre for den gruppen, er å sørge for at de raskt kommer seg i jobb etter at de har blitt rammet av ledighet.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Ja, vi skal alle være bekymret dersom foreldrenes inntekter reduserer barns mulighet til å delta. Når det gjelder arbeidsledige foreldre, er vår fremste oppgave å sørge for at de raskt kommer seg ut i jobb. Men i den perioden man ikke har jobb og har lav inntekt, er det andre ordninger som det er viktig at vi målretter. Det er bakgrunnen for at regjeringen har vært opptatt av å gjøre det billigere for familier med lave inntekter å få barnehageplass. Vi har vedtatt skjermingsordninger for tre-, fire- og femåringene. Man har også prøveordninger når det gjelder SFO flere steder i landet. Vi er opptatt av at de som har dårlig råd, skal få redusert betaling på viktige tjenester. Kulturskolen: Ja, tilsvarende – vi er opptatt av å skjerme de familiene som har dårlig råd. Ledige foreldre må raskt komme seg i jobb, og så skal man skjerme familiene i den perioden de har lave inntekter, gjennom ordninger som er tilpasset deres inntektsnivå.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Målet med å bruke konkurranse i anskaffelsen av avklarings- og oppfølgingstjenester er å ta i bruk den arbeidsmarkedskompetansen vi har for at flere skal komme i arbeid. I en konkurranse er det de beste tilbyderne som får oppdraget. Leverandørene må med jevne mellomrom dokumentere og vise i praksis at de kan levere kvalitativt gode arbeidsmarkedstjenester som gir resultater. Anskaffelser sikrer at ulike leverandør- og kompetansemiljøer kan konkurrere på like vilkår, og at tilskuddene som gis, er innenfor statsstøtteregelverket. I en slik konkurranse er prisen som avtales, et lovlig tilskudd. Resultatet av konkurransen er et større mangfold av leverandører og kompetansemiljøer. Målet var ikke bare å legge til rette for ideelle aktører; også gode private tilbydere skulle slippes til. Halvparten av avtalene er inngått med attførings- og vekstbedrifter. Det er også inngått avtaler med ideelle leverandører, selv om antallet ideelle leverandører er redusert i takt med at det har blitt færre leverandører totalt. Blant ideelle er det inngått avtaler med Blå Kors, Adaptor, Kirkens Bymisjon og Fossheim Verksteder. Regionale avdelinger av Fretex har vunnet anbud i flere fylker. Arbeids- og sosialdepartementet har gitt Proba samfunnsanalyse AS i oppdrag å evaluere iverksettingen av de nye avklarings- og oppfølgingstiltakene. Det foreligger nå en delrapport som omhandler hvordan Arbeids- og velferdsetaten har utformet konkurransen for å oppnå forenkling, mangfold i leverandørmarkedet og et godt tilbud til brukerne. Hovedkonklusjonen er at Arbeids- og velferdsetaten har utformet anskaffelsene på en god måte. Det framgår av evalueringen at målet om kvalitet ble ansett som svært viktig, og dette ble også godt ivaretatt i anskaffelsesprosessen. Blant annet ble kvalitet vektet høyere enn pris i tildelingskriteriene, og det har vært satt klare mål for hvilke resultater som skal oppnås. Det ble også inngått lange kontrakter for å sikre økonomisk forutsigbarhet for leverandørene. Regjeringen har en samarbeidsavtale med ideelle og frivillige organisasjoner og KS hvor det også avholdes jevnlige dialogmøter.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Ideelle leverandører og sosiale leverandører ble på forhånd ønsket inn på dette markedet, men antallet som har levert anbud, har vært lite, og de som har vunnet fram, har vært færre. Vinnerne har vært leverandører som over tid har opparbeidet seg kompetanse på området. Én forklaring på det kan være at det tidligere har vært vanskelig for nye aktører å tilby arbeidsmarkedstjenester, siden markedet har vært dominert av forhåndsgodkjente leverandører, attførings- og vekstbedrifter. Formålet her har også vært å få på plass et best mulig tilbud til Navs brukere, uavhengig av om leverandøren er en attføringsbedrift, Blå Kors eller en kommersiell leverandør. Hensikten har vært å åpne opp for at flere som tidligere ikke har hatt adgang til dette markedet, skal få muligheten til å komme inn og tilby gode tjenester til brukerne, uavhengig av driftsform. Men ideelt sett: Ja, jeg skulle ønske at enda flere ideelle også hadde vært med i konkurransen, men slik har det altså ikke vært.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Som jeg sa i mitt første svar: Halvparten av avtalene som er inngått, er inngått med attførings- og vekstbedrifter. I tillegg er det inngått avtaler med ideelle aktører, som jeg også nevnte i mitt første svar. I anbudsprosessen har man vektlagt kvalitet høyere enn pris – 60/40. Det betyr at i valg av leverandører har kvalitetsaspektet vært viktigere for Nav enn prisaspektet. Jeg føler meg ganske trygg på at tjenester til brukerne vil bli bedre når man også må konkurrere om dem – det er ikke bare konkurransen, men det er det at man regelmessig må dokumentere de resultatene man har. Jeg har møtt attføringsbedrifter som sier at de er glade for dette, for de har aldri før blitt målt på resultater. De kan ikke engang fortelle hvilken utvikling de selv har hatt tidligere, for man har jo ikke hatt statistikk på resultatene sine. Det stilles for første gang nå krav om dokumentasjon. Mange har ikke vært inne på markedet før. Flere kommer inn, og det tror jeg vi alle skal være glade for. Så skal Nav følge opp at man også leverer det som er bestilt.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Igjen er målet med å bruke konkurranse i anskaffelsen av avklarings- og oppfølgingstjenestene å ta i bruk den arbeidsmarkedskompetansen vi har, for at flere skal komme i arbeid. I en konkurranse er det de beste tilbyderne som får oppdraget. Leverandørene må med jevne mellomrom dokumentere og også vise i praksis at de kan levere kvalitativt gode arbeidsmarkedstjenester som også gir resultater for brukerne. Anskaffelsene skal sikre at ulike leverandør- og kompetansemiljøer kan konkurrere på like vilkår, og at tilskuddene som gis, er innenfor statsstøtteregelverket. Ved slik konkurranse er prisen som avtales, et lovlig tilskudd. Arbeids- og sosialdepartementet har gitt Proba samfunnsanalyse AS i oppdrag å evaluere iverksettingen av de nye avklarings- og oppfølgingstiltakene. Det foreligger en delrapport som omhandler hvordan Arbeids- og velferdsetaten har utformet konkurransen for å oppnå forenkling, mangfold i leverandørmarkedet og et godt tilbud til brukerne. Hovedkonklusjonen i evalueringen er at Arbeids- og velferdsetaten har utformet anskaffelsene på en god måte. Etter regelverket for anskaffelser kan det som hovedregel ikke stilles krav til hvordan en leverandør organiserer virksomheten. Jeg legger likevel til grunn at kvaliteten på de tjenestene som selskapet leverer, blir ivaretatt, og at virksomheten for øvrig er i tråd med lover og regler. Arbeids- og velferdsetaten har informert meg om at det er inngått en avtale om levering av avklarings- og oppfølgingstiltak med Din Utvikling AS. Som representanten Aasrud peker på, har det vært stilt spørsmål ved hvordan Din Utvikling AS driver, og ved organiseringen av selskapet. Under henvisning til kontrakten har Arbeids- og velferdsetaten tatt opp spørsmålet omkring arbeids- og ansettelsesvilkår med Din Utvikling AS og vurderer nå selskapets redegjørelse. Din Utvikling AS må oppfylle de kontraktfestede forpliktelsene selskapet har inngått overfor Arbeids- og velferdsetaten, og være i stand til å bære det hele og fulle ansvaret for kvaliteten på tjenestene og resultatene av innsatsen. Jeg vil nå avvente etatens oppfølging av denne konkrete saken.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Som jeg sa i mitt hovedsvar, gjennomgår nå Arbeids- og velferdsetaten denne konkrete saken. Jeg skal ikke forhåndskonkludere hva som blir resultatet av det. Det er i dag slik at vi har bestemmelser i loven om ansettelsesform – man har fast, og man har midlertidig – og det er klart at Din Utvikling AS, som alle andre, må følge lovverket når det gjelder ansettelsesformer. Man kan ikke stille vilkår om organisasjonsform i dag, men jeg forutsetter for øvrig at alle selskaper leverer tjenester innenfor lovverket. Jeg tror også vi må være klar på, innenfor både dette området og andre områder, at det ikke er gitt at alle firmaer vil kunne være selvforsynte med all type kompetanse. Det kan være spesialkompetanse som det ikke vil være hensiktsmessig for selskapet å ansette fullt, men der man kan leie inn på mindre stillingsbrøker, uten at man dermed kan si at man undergraver hele samfunnsmodellen. Men jeg vil nå avvente den redegjørelsen som etaten kommer med, før jeg skal trekke noen endelig konklusjon om dette.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Nei, som hovedregel er det faste ansettelser som skal gjelde, men så kan man fra tid til annen naturligvis ta inn folk på midlertidige ansettelser. Man kan også leie inn hvis man trenger det, men at det skal være en hovedregel med enkeltpersonforetak, mener jeg ikke er ønskelig. Men det kan jo også – i dette tilfellet skal jeg ikke si det for sikkert nå, før jeg kjenner den saken godt nok og får redegjørelsen – være behov for selskaper å leie inn spesialkompetanse der man kanskje ikke har behov for kompetansen hundre prosent, men man har behov for det i mindre stillingsbrøker enn det. Men i denne konkrete saken gjennomgår nå etaten avtalen, og jeg vil avvente redegjørelsen som kommer derfra.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
La meg først presisere: Skattelettelsene kommer alle lag av befolkningen til gode. Det er heller ikke korrekt å si at ledigheten er rekordhøy, selv om den er høy til norske forhold å være. Den har vært høyere før, og den går nedover nå, for femte måned på rad, i flertallet av landets fylker. Det er etterspørsel etter folk i flere bransjer, og det er stigende optimisme i næringslivet. Det skal vi alle være glade for, også fordi dette er viktig for det representanten tar opp i sitt spørsmål. Tilknytning til arbeidslivet er det viktigste virkemiddelet for å forebygge lavinntekt og fattigdom. De viktigste grepene vi kan ta for å motvirke og forebygge at fattigdom går i arv, er å sørge for en god skole til barna, og at foreldrene deres er i jobb. Norge har det siste tiåret opplevd to økonomiske nedgangstider som har hatt stor betydning for arbeidsmarkedet. I 2008–2009 var det finanskrisen, hvor ikke bare fallet i sysselsettingsraten, men også veksten i utenforskap blant unge startet for fullt. Norsk økonomi hadde knapt kommet over denne krisen da vi fikk oljeprisnedgangen i 2014, som ga ny økning i ledigheten og ytterligere nedgang i sysselsettingsraten. Vi må gjøre oss mindre oljeavhengige og sørge for at vi får flere ben å stå på. Det er derfor regjeringen har lagt til rette for de nødvendige omstillingene som nå finner sted, gjennom en aktiv arbeidsmarkedspolitikk, satsing på forskning og kunnskapsutvikling, infrastrukturutbygging, regelendringer og skattelettelser. Vi begynner nå å se resultatene av regjeringens politikk, både ved at ledigheten går ned, og ved at optimismen går opp. Man kan ikke snakke om ulikhet og forskjeller uten å snakke om innvandring. Innvandrere fra lavinntektsland er i liten grad i jobb, mange av dem jobber for lite eller for kort. For å motvirke fattigdom må flere av dem raskere integreres i arbeidsmarkedet. Regjeringen prioriterer derfor arbeidsretting i introduksjonsprogrammet og norskopplæringen. Det utvikles nå et hurtigspor inn i arbeidslivet for flyktninger med etterspurt kompetanse, og det satses på yrkesveiledning i mottak. Rask kartlegging av godkjenning av utenlandsk kompetanse, kvalifisering og utdanning er også viktig. Norge er og skal fortsatt være et land med små forskjeller. Derfor vil regjeringen prioritere høy sysselsetting og lav ledighet, en god skole og gode helsetjenester også framover.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Det spørsmålet er det nesten fristende å sende i retur: Hvordan kan det ha seg at Arbeiderpartiet ikke klarte å kvitte seg med kontantstøtten da de selv satt i regjering – i en flertallsregjering? Det var sannsynligvis fordi det var et parti i den konstellasjonen som ønsket å beholde den, på samme måte som det er ulike synspunkter på kontantstøtten også på borgerlig side. Jeg tror man overdriver kontantstøttens betydning. Det er tross alt relativt få år man har kontantstøtten. Representanten Christoffersen sier at vi skyver innvandrerne foran oss. Nei, vi skyver ikke innvandrerne foran oss, men skal man klare å gjøre noe med fattigdom, sosial ulikhet og sosiale forskjeller, må man se på hva som er årsakene til det, og det er ikke høy innvandring til landet. For mange innvandrere er utenfor arbeidslivet eller jobber lite eller for kort. Det betyr at skal vi forebygge fattigdom blant barn, må vi sørge for at foreldrene deres raskere integreres i jobb. Det gjør vi med arbeidsrettingen Intro, gjennom etablering av hurtigspor og gjennom de tiltakene som er vedtatt i forbindelse med integreringsmeldingen. En god skole er det som skal forebygge fattigdom og sørge for at den ikke går i arv. Jeg vil i aller høyeste grad si at vi ikke skyver innvandrerne foran oss, men tvert om finner gode løsninger på hvordan man skal integrere dem bedre, slik at de blir selvforsørgende.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Med forbehold om at jeg ikke har detaljkunnskap om Arbeiderpartiets skatteprofil, er vel – etter hva jeg forstår – Arbeiderpartiet med på mesteparten av det. Store deler av den skattefesten er Arbeiderpartiet selv med på, gjennom skatteforliket og annet. Det er riktig at ulikheten gikk noe ned under den forrige regjeringen, men det skyldtes bl.a. at børsverdiene forduftet. Det var ingen fattige som fikk det bedre av at papirverdiene på børsen forvitret, selv om det kanskje ser bra ut på papiret. Denne regjeringen gjør mye for å redusere ulikhet. I tillegg til at vi nå jobber hardt og intenst for å omstille norsk næringsliv til å kunne ansette flere, til at vi skal få flere ben å stå på, har vi en storstilt satsing på skole, som kanskje er det viktigste sosialpolitiske virkemiddelet vi har. Vi målretter også andre viktige ordninger. Tidligere i spørretimen besvarte jeg spørsmålet om gratisordninger innenfor barnehagesektoren, f.eks. Det er summen av dette som gjør at man får ned forskjellene. Det kommer ikke alltid fram av statistikken, men det kommer til å hjelpe oss å nå dem som trenger det.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Jeg viser til svaret jeg ga til representanten Bergstø. Målet med å bruke konkurranse i anskaffelsen av avklarings- og oppfølgingstjenester er å ta i bruk den arbeidsmarkedskompetansen vi har, for at flere skal komme i arbeid. I en konkurranse er det de beste tilbyderne som skal få oppdraget. Leverandørene må med jevne mellomrom dokumentere og vise i praksis at de kan levere kvalitativt gode arbeidsmarkedstjenester som gir resultater. Anskaffelsene sikrer at ulike leverandør- og kompetansemiljøer kan konkurrere på like vilkår, og at tilskuddene som gis, er innenfor statsstøtteregelverket. Ved slik konkurranse er prisen som avtales, et lovlig tilskudd. Resultatet av konkurransen er et større mangfold av leverandører og kompetansemiljøer. Målet var ikke bare å legge til rette for ideelle aktører; også gode private tilbydere skulle slippes til. Halvparten av avtalene er inngått med attførings- og vekstbedrifter. Det er også inngått avtaler med ideelle leverandører, selv om antallet ideelle leverandører er redusert i takt med at det har blitt færre leverandører totalt. Blant ideelle er det inngått avtaler med Blå Kors, Adaptor, Kirkens Bymisjon og Fossheim Verksteder, og regionale avdelinger av Fretex har vunnet anbud i flere fylker. Sosiale entreprenører har i liten grad deltatt i anbudskonkurransen og har ikke nådd opp. Arbeids- og sosialdepartementet har gitt Proba samfunnsanalyse i oppdrag å evaluere iverksettingen av de nye avklarings- og oppfølgingstiltakene. Det foreligger en delrapport som omhandler hvordan Arbeids- og velferdsetaten har utformet konkurransen for å oppnå forenkling, mangfold i leverandørmarkedet og et godt tilbud til brukerne. Hovedkonklusjonen er at Arbeids- og velferdsetaten har utformet anskaffelsene på en god måte. Det framgår av evalueringen at målet om kvalitet ble ansett som svært viktig, og dette ble også godt ivaretatt i anskaffelsesprosessen. Blant annet ble kvalitet vektet høyere enn pris i tildelingskriteriene, og det har vært satt klare mål for hvilke resultater som skal oppnås. Det ble også inngått lange kontrakter for å sikre økonomisk forutsigbarhet for leverandørene. Regjeringen har en samarbeidsavtale med ideelle og frivillige organisasjoner og KS, hvor det avholdes jevnlige dialogmøter.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Jeg svarte på spørsmålet i mitt hovedsvar, jeg kan gjenta det. Jeg sa at det også er inngått avtaler med ideelle leverandører, selv om antallet ideelle leverandører er redusert i takt med at det har blitt færre leverandører totalt sett. Og så nevnte jeg hvem vi har inngått avtaler med. Som jeg også sa til representanten Bergstø, ønsket vi ideelle leverandører og sosiale leverandører inn på dette markedet, men så har det vist seg at antallet som har levert anbud, har vært få, og færre har vunnet fram. Man skulle ideelt sett ønsket at det var flere som hadde levert inn anbud, og at flere hadde vunnet, men det har vist seg ikke å være realiteten. En forklaring på at det ikke har kommet nye delaktører til, kan være at det har vært vanskelig for mange av dem å tilby tjenestene sine. Jeg håper at flere ønsker å komme inn på markedet, at flere av de små kanskje kan gå sammen, men det er opp til dem å vurdere hva de skal gjøre. Nå skal vi fortsette å evaluere, det kommer en delrapport litt senere. Så langt ser dette ut til å ha vært en vellykket prosess.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-05-10:
Som jeg sa i mitt tidligere svar, kan det være ulike grunner til at ideelle aktører ikke har levert inn tilbud. Noen har oppgitt at de synes de er for små, at de ikke har muskler nok til å kunne gjøre det. Som jeg sa i mitt forrige svar, håper jeg at flere vurderer å gå sammen om å levere inn tilbud. Men det er litt opp til de ideelle aktørene selv å beslutte om de skal levere inn tilbud, og utforme anbudsdokumentene, eller ikke. Jeg er opptatt av at man skal slippe flere til. Tidligere har det vært vanskelig, for ikke å si umulig, å komme inn på dette markedet. Vi er opptatt av at flere skal slippe til, at det skal være innovasjon og utvikling også på dette området. Men vi ser at det ordinære arbeidsmarkedet også er blitt en vanligere og vanligere tiltaksarena. Det kan være noe av årsaken til at dette markedet nå endrer seg. Ut fra første delrapport ser det ut som at prosessen har vært bra, og så gjenstår det å se om kvaliteten har blitt så god som hensikten var. Jeg tror og håper det, det er jo brukernes behov og interesser som må veie tyngst i alt vi gjør.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-10:
«I regjeringens høringsnotat om anbud av attføringstiltak het det at «flere frivillige og private tilbydere bør slippes til». Tidligere statsråd Eriksson sa til NRK i mai 2014: «Vi åpner opp for å slippe til gode krefter som Pøbelprosjektet, sosiale entreprenører, Kirkens Bymisjon og Røde Kors for å bli med på å kvalifisere ungdom inn i arbeidslivet.» Kan statsråden vise konkret til om det er kommet noen nye frivillige eller ideelle leverandører og eventuelt navngi disse nye ideelle leverandørene som er kommet til?»
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-10:
Her gjentas argumentet om kvalitet og mangfold. Magasinet Velferd hadde en gjennomgang i juni i fjor der de viser at situasjonen har gått fra mangfold til enfold, og det blir dokumentert hvordan ideelle og lokale aktører taper terreng, mens de store vinner fram. Statsråden nevner at Fretex har vunnet noen anbud, men de var jo allerede i sektoren som forhåndsgodkjent aktør. Vi vet at bemanningsselskapet Adecco, med Pøbelprosjektet som underleverandør, har vunnet anbud i Agder og Møre og Romsdal, men det samarbeidet kan jo ikke kalles ideelt, fordi Pøbelprosjektet har blitt kjøpt opp av den kommersielle helsekjeden Aleris AS etter at anbudene ble vunnet. Vi frykter en utvikling som snevres inn. Jeg lurer på om statsråden likevel kan si seg tilfreds med tilfanget av såkalte nye frivillige aktører?
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-05-10:
SV frykter at konsekvensen av anbud for attføringsbedrifter blir den samme som vi har sett på andre velferdsområder, som barnevern, barnehager og asylmottak, nemlig en kommersialisering der de store aktørene vinner fram på bekostning av de små, de lokalt funderte og de ideelle. Tidligere har vi utfordret statsråd Horne på om hun har oversikt over hvor pengene innenfor barnevernet tar veien. Der er svaret at det er ikke viktig hvem som gir en tjeneste, og det ble også avslørt at det ikke finnes noen kontroll med hvor mye penger som når velferdsprofitører, og hvor mye penger som når ungene. Da er det naturlig å spørre arbeidsministeren om det finnes noen oversikt over hvor stor andel – eller hvor mye – som skulle gått til oppfølging av folk, men som i dag hentes ut som profitt.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til arbeids- og sosialministeren: «Private aktører har vunnet anbud på avklarings- og oppfølgingstiltakene, bl.a. Din Utvikling AS som ifølge hjemmesiden har «over 300 karriereveiledere over hele landet [...]». Disse skal ikke være ansatt på ordinære vilkår, men fungerer som «samarbeidspartnere» via enkeltpersonforetak. Frykter statsråden at dette gir konkurransefordeler vis-à-vis selskaper med ansatte på ordinære vilkår, eller gir forretningsmodellen innovasjonskraft til attføringsfeltet?»
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Jeg må si at statsrådens svar overrasker meg ganske mye. Her ser vi en uthuling av det som er den norske arbeidslivsmodellen, der bedrifter som gir tilbud til det offentlige, skal ha fast ansatte. Da vil jeg spørre statsråden helt direkte: Mener statsråden at en utvikling der man oppretter enkeltpersonforetak for å levere tjenester til det offentlige, er greit?
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Jeg skjønner for så vidt at statsråden kan gjemme seg bak at man nå har en utredning i den konkrete saken, men hvis man går inn på Difis hjemmesider, er det gitt noen råd for hvordan det offentlige skal anskaffe tjenester, også på helse- og omsorgsfeltet. Mener statsråden at det er hensiktsmessig at det opprettes enkeltpersonforetak i stedet for at man ansetter folk fast i bedrifter som leverer til det offentlige, når det ser ut til å bli hovedregelen og ikke et enkeltunntak for en enkelt stilling?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Mitt spørsmål til arbeids- og sosialministeren er som følger: «Drammen er byen i Norge med høyest andel barn som vokser opp i fattigdom. 2 184 barn(17 pst.) vokser opp i husholdninger med vedvarende lavinntekt. På landsbasis er nesten 100 000 barn i samme situasjon, ifølge SSB. Samtidig ser vi at regjeringens skattekutt kommer de rikeste i Norge til gode, at ledigheten er rekordhøy og sysselsettingen rekordlav. Forskjellene mellom folk øker. (17 pst.) Mener statsråden at det er en politisk oppgave å redusere forskjellene mellom folk?»
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Jeg takker for svaret. Alltid når vi snakker om barnefattigdom, virker det nesten som om regjeringa prøver å skyve innvandrere foran seg, fordi det da liksom ikke er så farlig. Sett i det lyset er det grundig dokumentert at kontantstøtte er en av de viktigste hindringene mot at fattige barn går i barnehage. Det gjelder i høyeste grad i Drammen, der bare 42 pst. av innvandrerkvinnene er i jobb. Høyre og Fremskrittspartiet har kuttet i flere stønader, både til uføre og til enslige forsørgere, tatt feriepengene fra de arbeidsledige og dermed bidratt til mer fattigdom. Det jeg da ikke skjønner, er hvorfor det er så vanskelig å få fjernet kontantstøtten, som faktisk fungerer som en fattigdomsfelle for de mest utsatte barna.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Takk for svaret. Andre ministere har vært her tidligere i dag og for så vidt hatt den samme opplistingen av alt som har vært gjort, som det arbeidsministeren nå hadde. Men vi sitter igjen med det faktum at det ikke virker. Det er interessant å se hvordan andelen barn i fattige familier steg kraftig også under den forrige regjeringa Høyre var med i, for så å falle og flate ut fra 2004 – i stort sett hele den rød-grønne regjeringsperioden – for så igjen å gå i været mer enn noensinne i 2013–2015. Selv om det er noen optimistiske tegn, har vi fortsatt rekordhøy ledighet, et rekordhøyt antall fattige barn, fallende sysselsetting og et økende antall ledige som nå mister retten til dagpenger. Hvis Høyre og Fremskrittspartiet mot formodning fortsetter i regjering, skal skattefesten for de rikeste fortsette. Så jeg lurer på: Har den tanken noen gang streifet regjeringa at noen få av de over 20 mrd. kr som er gitt i skattekutt – mest til de rike – heller kunne vært brukt til å gjøre noen fattige barn litt lykkeligere?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Jeg har følgende spørsmål til kulturministeren: «De rike blir rikere, og det blir flere fattige barn på Høyres og Fremskrittspartiets vakt. Cirka 100 000 barn opplever en hverdag der foreldrene har vedvarende lav inntekt og må snu hver krone. For disse familiene er det en stor utfordring når treningsavgiften skal betales, når utstyr skal kjøpes, eller når alle de andre barna får være med på turnering. Regjeringen har lovet disse barna at de skal kunne delta på minst én fritidsaktivitet. Hvordan sikrer statsråden at familiene faktisk får innfridd løftet?»
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Det er ingen tvil om betydningen av å delta i meningsfulle aktiviteter og hva det gjør for den enkelte og for samfunnet. Det å ikke få muligheten til å være med på det – ikke få muligheten til å være med på trening eller på fritidsaktiviteter – gjør noe med selvfølelsen, og det er virkelig en alvorlig sak når vi leser om barn som ikke får være med når de andre har sine fritidsaktiviteter. Det statsråden viser til, er tilskuddsordninger der vi ser at det er flere søknader nå enn før som blir avslått. Når statsråden viser til en ordning, er det merkelig at hun ikke prioriterer å putte penger i den potten. Hvorfor er det sånn at statsråden ikke følger opp de gode intensjonene, ei heller ambisjonene, om å styrke tilskuddsordningene når hun selv viser til at det kanskje er det mest treffsikre tiltaket?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2017-05-10:
Vi var svært urolig over utviklingen i andelen fattige barn under den rød-grønne regjeringen, og vi gjorde det vi kunne for å bidra til å motvirke økte forskjeller. Det klarte vi, mens under denne regjeringen ser vi at andelen fattige barn øker fra 8,6 pst. i 2013 til 10 pst. nå. Vi ser at forskjellene øker mer enn noensinne med regjeringens skatteopplegg. Med de verktøyene som kulturministeren rår over, ser vi også at det påføres mer utgifter til frivilligheten gjennom at vi har et stort etterslep på anlegg, avkortingen i momskompensasjonen øker år for år under denne regjeringen, og det er uforutsigbarhet når det gjelder momskompensasjonsordningen for idrettsanlegg. Alt dette fører til uforutsigbarhet, men også økte utgifter for idretten. Hvorfor er ikke statsråden opptatt av å gjøre jobben sin på de områdene der hun faktisk har et ansvar, som kan bidra til å sette idretten fri og redusere kostnader?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-05-10:
Frivillige organisasjoner innenfor idrett og kultur står for de viktigste fritidsaktivitetene for barn og unge. Deltakelse åpner for opplevelser, mestring, venner og tilhørighet. Deltakelse i fritidsaktivitet har en betydelig positiv virkning på barn og unges liv og utvikling. Derfor er bekjempelse av barnefattigdom viktig for denne regjeringen. I regjeringens strategi «Barn som lever i fattigdom» prioriterer vi tiltak som legger til rette for at alle barn og unge skal kunne delta i fritidsaktiviteter sammen med jevnaldrende der de bor. Regjeringen følger opp ved å styrke ordninger og gi gode rammebetingelser, slik at det skapes aktivitetstilbud med lav terskel for deltakelse. I tillegg til å styrke de generelle ordningene for frivilligheten har Kulturdepartementet en rekke tilskuddsordninger som bidrar ti1 å styrke deltakelsen, og til å holde kostnadene nede i lag, klubber og organisasjoner. Det er f.eks. tilskudd til tiltak mot barnefattigdom. Ordningen er på 10 mill. kr og går til prosjekter som kan bidra til at barn og ungdom fra inntektsfattige familier kan delta i organiserte fritidsaktiviteter. Det er de såkalte LAM-midlene, der tilskuddet er doblet siden 2013 og nå er på 337 mill. kr. Det er midler som går direkte til idrettsklubbene for å holde kostnadene nede, særlig for dem med lav inntekt, så det kommer dem til gode. Vi har også Inkludering i idrettslag, en annen ordning som bidrar til å få med alle. Denne ordningen har økt med 6 mill. kr siden 2013. Vi har tilskudd til friluftstiltak for barn og unge, vi har Frifond for barn og unge. Så det har aldri blitt satset mer for å forhindre at barn opplever utenforskap som følge av foreldrenes dårlige økonomi enn det vi gjør nå. Det er jeg veldig glad for. Men så må jeg også si at dette handler ikke bare om penger, det handler om prioriteringer, det handler om innsikt i, kunnskap om og forståelse for hva det å ha foreldre med lav inntekt betyr for barns opplevelse av barndommen. Derfor må myndigheter, ledere, trenere, foreldre – alle – spille på lag for å holde standardene på et nøkternt nivå. Ikke minst må man involvere barn og unge, ta hensyn til og involvere dem som ikke blir invitert med inn, tilby å kjøre til trening hvis det er foreldre som ikke har bil, låne bort utstyr – bidra der det er mulig.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-05-10:
Det er ikke noe enkelt svar på dette. Da jeg i går satt og googlet «barnefattigdom», kom det raskt opp et oppslag fra 2013. Det var tidligere statsminister Torbjørn Jagland som gikk ut. Overskriften var: «Flere fattige med rødgrønn regjering». Barnefattigdommen i Norge hadde økt fra de rød-grønne inntok regjeringskontorene, og Torbjørn Jagland kritiserte Arbeiderpartiet og regjeringen for manglende tiltak mot fattigdom. Det viser at det er ikke noe «quick fix». Det handler ikke bare om penger. Det handler om, som jeg sa i mitt første svar, at vi alle må bidra på hvert vårt hold for å hjelpe. Men sammen med samarbeidspartiene har vi økt Nasjonal tilskuddsordning mot barnefattigdom til et historisk høyt nivå på 193 mill. kr. Det har aldri før vært høyere, og det gjør at flere barn og unge får muligheten til å delta i fritidsaktiviteter og ferier. Derfor har det aldri vært en sånn styrking på dette feltet som det vi nå ser under denne regjeringen.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2017-05-10:
Jeg tror jeg må korrigere representanten Grande litt. Aldri før har det blitt gitt så mye til norsk idrett. Aldri har det blir gitt mer til å bygge idrettsanlegg rundt omkring i landet. Aldri har det blitt gitt så mye til så mange tiltak for å hjelpe barn fra fattige familier. Som tidligere statsminister Jagland var bekymret for forrige gang Arbeiderpartiet satt i regjering: Etter åtte år med regjeringsmakt, ble det 15 000 flere fattige barn i Norge. Jeg tror også Arbeiderpartiet bør ta lærdom av at dette er vanskelig. Derfor må man jobbe systematisk. Det handler ikke bare om penger. Det handler også om å få foreldrene i arbeide og om omstilling. Derfor er noe av det viktigste regjeringen gjør, å få disse foreldrene og familiene i arbeid så de får inntekt for å legge grunnlaget for en god oppvekst for sine barn.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-02-07:
På vegne av representantene Iselin Nybø, Abid Q. Raja, André N. Skjelstad og meg selv har jeg gleden av å framsette et representantforslag om ny organisering av norske blodbanker, en «Norges blodbank», og mulighet for å bruke bank-ID i blodbank for blodgivere.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-02-07:
Det er ikke så ofte jeg skryter av statsråden, men nå er det grunn til å gjøre det. Jeg synes statsråden viser en forståelse for problematikken, og i tillegg at statsråden bryr seg. Det er et veldig godt utgangspunkt for å forbedre tilbudet til barn, ungdom og voksne med autisme. Jeg synes statsråden her oppsummerer på en god måte. Det er for store variasjoner. Det mangler veldig ofte tidlig og riktig innsats. Det mangler langvarige, koordinerte tjenester. Veldig mange barn, ungdommer og voksne og deres familier blir kasteballer i et system. Jeg er veldig glad for at statsråden er tydelig på at spesialisthelsetjenesten skal være dedikert på dette området, for det er det ikke alle som er. Jeg er også veldig glad for at statsråden er tydelig på at i oppdragsdokumentet slås det fast at det skal drives mer ambulant virksomhet innenfor habiliteringstjenesten. Der ligger mye av løsningen. En av hovedgrunnene til at jeg tar opp denne interpellasjonen i dag, er at jeg har en hypotese, og den hypotesen går ut på at hvis spesialisthelsetjenesten er dedikert på dette området, er det mye lettere å få det til å fungere i kommunene. Men hvis spesialisthelsetjenesten kun skal diagnostisere disse barna og så kaste ansvaret ned på kommunene, fungerer ikke dette. Det ser vi. Der det fungerer, tar spesialisthelsetjenesten en aktiv rolle, en veiledningsrolle. Dermed er det ikke sagt at det alltid løser utfordringene, for vi må nok inn med litt virkemidler også overfor kommunene. Men det er en avgjørende faktor for å få det kommunale tilbudet opp å stå på en god måte. Veldig mange av historiene, som jeg kunne ha fortalt mye om, men da måtte jeg hatt mye mer tid, handler nettopp om at pårørende og brukere ikke er likeverdige parter i dialogen med hjelpeapparatet. Der oppstår det ofte fryktelig mange konflikter, som er svært uheldig. Dette handler nok veldig mye om kompetanse hos mottakeren. Jeg etterspør mer ydmykhet og kompetanse og hilser velkommen det statsråden sier her. Det er mange, særlig kommuner, som bør legge seg på sinne og ta inn over seg det statsråden der sa. Dette er positivt, og jeg skal selvfølgelig med glede informere statsråden om de signaler og de innspill som vi får på innspillsmøtet senere i dag.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-02-07:
Jeg tror dette er et godt utgangspunkt. Vi har den samme virkelighetsoppfatningen. Jeg tror også at vi kan komme fram til de riktige løsningene. Det siste innlegget, fra Karin Andersen, viser også at det nok må litt mer «trøkk» til i tida framover på området, det være seg kanskje litt mer styring, men det kan vi jo ta nå, på veien videre. Jeg ser noen punkter som står ganske klart fram. Det er at en trenger nok nasjonale retningslinjer, en trenger en avklaring når det gjelder finansiering, bl.a. av habiliteringsfeltet. En ser også at habiliteringsfeltet er organisert veldig forskjellig rundt omkring. En må sikre at dette ikke blir grovt nedprioritert, sånn som vi ser på veldig mange sykehus i dag. Det er en bevisst handling, og der må vi som politikere mene noe, tenker jeg. Vi må også ha en policy som sier at spesialisthelsetjenesten ikke bare skal diagnostisere, men også drive med aktiv veiledning. Det opplever jeg at statsråden har kvittert ut her i dag, og det er en viktig avklaring. Jeg tror også, som representanten Toppe sier, at det absolutt er mange elementer i På lik linje – slik som også statsråden sier om rehabiliteringsmeldinga – som en bør gjøre om til praktisk politikk. Det er klart at dette feltet har også noen overføringsverdier til andre felt. Løser en utfordringer på dette feltet, løser en kanskje utfordringer på andre felt også. Så må jeg legge til at det er mange barn, ungdommer og voksne med autisme som også har f.eks. utviklingshemning, og som da omfattes av det veldig gode dokumentet som heter På lik linje. Jeg savner nok også et system for å sikre kvalitet i tjenestene. Jeg ser at vi som samfunn er veldig gode på de litt harde, materielle verdiene, det være seg offshore, det være seg økonomi og sånne ting – der er vi veldig gode til å sikre kvaliteten i tjenestene. Men når det kommer til mennesker, er vi ikke like gode. Spørsmålet er: Hvordan kan vi få dette til? Har vi gitt for mye «slack» til kommunene? Jeg tror det. Jeg tror at fylkesmennene er vingeklippet for mye når det gjelder f.eks. å kunne kontrollere og kvalitetssikre tjenestene i kommunene, særlig for de aller mest sårbare. Men det er en politisk debatt vi må ta i fortsettelsen, en ganske bred debatt, tenker jeg. Så er det nok ingen tvil om at koordinator og individuell plan varierer voldsomt fra kommune til kommune – og nesten fra koordinator til koordinator og fra bruker til bruker. Kunne vi fått røsket litt i det og fått gjort det også til et bedre system og kvalitetssikret det, ville vi nok oppnådd ganske mye. Tusen takk for en god debatt – jeg ser fram til å jobbe videre med dette.
Bent Høie (Høyre), 2017-02-07:
Takk for tilbakemeldingen. Jeg ser fram til å ha god dialog videre om oppfølging av innspill som kommer i dag. Jeg tror interpellanten er inne på noe helt vesentlig når han også trekker fram om en møtes som likeverdige parter. For det er klart at når det gjelder måten dette er organisert på i dag, vil situasjonen – ikke minst for foreldrene – ofte være veldig vanskelig fordi mange vil ha mye kunnskap om hva som er situasjonen for sitt eget barn, hvilke alternativer som er tilgjengelig, og hva som skjer i andre kommuner i andre deler av landet. Samtidig er en veldig prisgitt å ha et godt forhold til den kommunen en bor i. Da skjer det dessverre noe med maktforholdet, der en ofte føler seg maktesløs i møte med kommunen, og der en også blir bekymret for at hvis en er for pågående, vil det føre til at en ikke får det tilbudet som en er helt avhengig av å få. Det er en problemstilling som vi er nødt til å snakke om og være åpne om. Hvis ikke får vi ikke gjort noe med det, og der kommer vi ikke minst inn på måten som bl.a. avlastningen tilbys og er organisert på. Så er jeg også helt enig i at når det gjelder utfordringene knyttet til kompetanse i de ulike andre deler av tjenesten, og spesielt kommunens tjenester, er det å ha en tilgjengelig spesialisthelsetjeneste som jobber ambulant, og som jobber veiledende ute, en av de mest effektive og målrettede virkemidlene vi kan ha for å utjevne ulikhet i kompetanse. Det må vi også ta inn over oss, at mellom ulike kommuner er det ulik kompetanse fra før, både i skolen, i helsetjenesten, i Nav og på andre områder. Det å ha en spesialisthelsetjeneste som er tilgjengelig, og som kan drive med god veiledning, oppfølging og behandling underveis, er viktig. Jeg tror – og det er også mitt inntrykk etter kontakt med foreldre og andre – at det er mye der utfordringene ligger, og det er vår oppgave å bidra til å prøve å finne gode og praktiske løsninger på dette.
Bent Høie (Høyre), 2017-02-07:
Takk for en god diskusjon og mange viktige problemstillinger som må følges opp videre. Jeg vil bare understreke et par poeng. For det første, når det gjelder nasjonale retningslinjer, er det Helsedirektoratet som har ansvar for å vurdere og kvalitetssikre innføringen av disse, men det er ingen grunn til å vente på nasjonale retningslinjer for tjenesten når det er utarbeidet gode regionale helsetjenester fra den største helseregionen, som også flere tar i bruk, og som er lett tilgjengelig på Helsebiblioteket. De er det bare å bruke. Jeg er også glad for det initiativet som er tatt mellom helseregionene, der det nå også utarbeides, i regi av Nordlandssykehuset, elektroniske fagprosedyrer for tidlig intensiv behandling basert på adferdsanalyse, det som nå har fått navnet EIBI. Dette vil også bli publisert av Helsebiblioteket våren 2017. Det er et fellesprosjekt mellom de fire regionene, som kan tas i bruk og dermed også gi en likere tjeneste i landet. Utfordringen med de to gode verktøyene individuell plan og koordinator – som Stortinget egentlig har vedtatt for lenge siden, som vi hele tiden kommer tilbake til – er en utfordring som vi ser generelt på området. Dette er verktøy som vi vet fungerer der de tas i bruk, og er en rettighet en har, men som i altfor liten grad tas i bruk i kommunene, og det er for stor variasjon. Her er på en måte det juridiske på plass. Det jeg kan si, er at jeg oppfordrer dem som opplever at dette ikke fungerer, til eventuelt å ta kontakt med pasient- og brukerombudet i sitt område og få hjelp av dem til å ha dialogen med kommunen. Jeg tror at det ofte kan bidra til raskere resultater enn å gå den lange veien med å klage til Fylkesmannen og få mer av den juridiske biten her – å komme i en dialog ved hjelp av pasient- og brukerombudet, som nå også har et ansvar innenfor dette området. Ahus har styrket tilbudet nå i 2017. De har styrket sin seksjon med to og en halv stilling, nettopp for å jobbe med barn med autisme og i tråd med de føringene som nå er gitt i oppdragsdokumentet. Jeg tror, som også interpellanten er inne på, at oppfølgingen av oppdraget fra 2017 om å styrke de ambulante tjenestene, klargjøringen av at en ikke bare har ansvar for diagnostisering, men også for oppfølging etterpå, er viktig, og også det generelle arbeidet som gjøres med å styrke kvaliteten i kommunene og stille krav til kompetansen.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2017-02-07:
Først en takk til representanten Freddy de Ruiter for å reise dette viktige spørsmålet. Det er trist, men jeg tror det er en helt reell situasjonsbeskrivelse som representanten har gitt oss i sitt innlegg. Jeg har også lyst til å uttrykke en takk til helseminister Bent Høie for et godt og fyldig svar, som viser at han og regjeringen tar på alvor at dette er et krevende spørsmål, og at det er krevende for mange som er rammet. Barn og unge med autisme – og voksne – opplever veldig ulik og varierende grad av symptomer og vansker. Det er en sjelden diagnose, og derfor er det også ekstra sårbart. Siden det ikke finnes noen medikamentell behandling av kjernesymptomene, er opplæring og tilrettelegging hovedmåten å hjelpe barn og familier på. Det er også noe av det som gjør det ekstra sårbart, for selv om vi jobber med å styrke kompetansen, er det mange kommuner som ikke gir god nok hjelp på dette området. Det er også veldig ulikt hvordan sykehusene bistår kommunene. Vi synes det er vondt at så mange familier strever, strever med å få lov til å leve et verdig liv selv om en har utfordringer. Jeg tror ingen i denne salen i dag vil underslå hvor viktig vi synes det er å løfte dette temaet for å forsøke å gjøre dette bedre i årene fremover. Særlig fordi autisme rammer så ulikt, er egentlig familiens egen kunnskap, eller pasientens egen kunnskap, noe av det viktigste. Det er egentlig den viktigste ressursen, og derfor gjør pasienthistoriene som Freddy de Ruiter fortalte i stad, ekstra stort inntrykk. Hvordan skal vi hjelpe bedre? Jo, vi trenger mer kunnskap. Vi trenger et mye mer helhetlig tilbud i kommunene, og vi trenger å utvikle modeller for å samarbeide mye bedre mellom sykehus og kommuner, slik at disse barna og unge – og etter hvert også eldre – sikres hjelp av god kvalitet. Men vi må også i mye større grad lytte til den som har autisme: Hva er viktig for deg? Det skal vi spørre alle pasienter om i norsk helsetjeneste, og det er like viktig på dette området. På samme måte som interpellanten ble jeg veldig glad for at helseministeren så tydelig sa at han har stilt krav til at sykehusene skal følge opp habiliterings- og rehabiliteringsbehovet til disse barna bedre i kommunene. Vi vet at de pårørende – familien rundt – er den største ressursen, men de kan ikke og skal ikke stå alene. Kommunene må rett og slett ta en større del av det ansvaret. Så er det forståelig at ikke alle kommuner vet helt hvordan de skal håndtere dette, men da må de søke kunnskap, da må de være interessert i å bygge tjenester rundt barna og rundt familiene og i samarbeid med spesialisthelsetjenesten, som fungerer. Det vil også kunne være litt ulikt fra familie til familie, og det utfordrer sikkert helsetjenesten i kommunene, men for disse barna og for disse familiene må vi streve mot at det er målet. Vi håper at den gode diskusjonen som vi så langt har hatt – og kommer til å få – i dag, er starten på og første skritt til å gjøre dette området enda bedre. I Høyre vil vi også veldig gjerne få tilgang til innspillene som kommer senere i dag, fordi dette er et område som opptar oss.
Geir Sigbjørn Toskedal (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
På vegne av stortingsrepresentanten Karin Andersen og meg selv vil jeg sette fram et forslag om andre reaksjonsformer enn utvisning ved brudd på utlendingsloven.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-19:
På vegne av stortingsrepresentantene Rigmor Andersen Eide, Hans Fredrik Grøvan, Geir Jørgen Bekkevold og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om styrket innsats mot at barn utnyttes i menneskehandel.