Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-10-04:
Norge skal være en miljønasjon, sies det i innledningen til årets trontale. Det er en flott ambisjon, og det er en riktig ambisjon. I egenskap av stortingsrepresentant, medlem av Stortingets energi- og miljøkomite og leder av Nordisk Råds miljø- og naturressurskomite har jeg fått muligheten til å arbeide med miljøspørsmål i eget land og internasjonalt, og jeg har benyttet mange anledninger til å se virkningene av klimaforandringer på miljø og natur både ute og hjemme. Vi, og verden, står overfor større utfordringer enn vi noen gang har gjort. Virkeligheten er åpenbar. Jeg har ledet et internasjonalt miljøarbeid omkring bl.a. overgjødsling av Østersjøen. Østersjøen er et stort og viktig havområde, men miljøtilstanden kan best sammenliknes med Mjøsas tilstand da den var på det verste. Årsaken er utslipp først og fremst fra land, jordbruk og kloakk, men også luftbåren forurensning. Issmelting av grønlandsisen på sommerstid øker faretruende, og måling av mengde smeltevann fra isen et sted på nordvestkysten av Grønland viser en tredobling i løpet av de ti siste årene. Jeg har vært der, og jeg har sett dette. Isbreer i Alaska i Nord-Amerika smelter i en fart vi ikke har sett før, og medlemmene i energi- og miljøkomiteen så det da vi var i Alaska i forrige uke. Brearmen på Briksdalsbreen skrumper sterkt. Effekten av klimaendringer i Norge er tydelig, bl.a. gjennom dette eksempel. Ifølge meget godt dokumenterte rapporter fra FNs klimapanel skyldes klimaendringene virkninger av menneskelig aktivitet som økt energiforbruk og dermed økning i CO2-utslipp, økning i folketall og økning i brutto nasjonalprodukt i mange av verdens land. Hva så? Løsningen må finnes globalt ved at verdenssamfunnet samlet og hvert enkelt land er villige til å inngå forpliktende klimaavtaler som reduserer utslipp av klimagasser, og som legger opp til en bærekraftig utnytting av naturressursene. Statsminister Stoltenberg har i dag igjen bekreftet at vi i Norge må ta våre forpliktelser, bl.a. ved å snu opp ned på tidligere vedtatte målsettinger, fra å kunne øke våre utslipp sammenliknet med 1990 til kraftige reduksjoner. Innen 2020 har Regjeringen satt som mål en reduksjon på 30 pst., og 100 pst. reduksjon innen 2050. Greier vi å oppnå disse tallene tidligere, er det meget gledelig. Hva vil dette kreve av oss? Det vil kreve politisk vilje. Ja, vi må ville dette. Det vil kreve teknologiutvikling og bruk av teknologi. Det vil kreve penger. I Stern-rapporten kan vi lese at det vil koste mange ganger mer å la være å gjøre noe. Det krever noe av oss som enkeltmennesker i form av mer miljøvennlige valg i vårt forbruksmønster. Mer konkret betyr dette bl.a. at vi utnytter mekanismene i Kyoto-avtalen og vår tilslutning til EUs kvotesystem, slik at vi på en effektiv, økonomisk måte bidrar til å redusere utslipp av klimagasser i verdenat vi satser stort på ny fornybar energi, bl.a. gjennom vårt redskap Enovaat vi legger opp til virkemidler som får mer av godstransporten på vei over på sjøat vi satser på biodrivstoffat vi gjennom nye byggforskrifter legger opp til lavere energibruk og mer miljøvennlig energibrukat vi følger opp Regjeringens satsing på jernbaneat skatteregimet blir innrettet slik at det gir oss mer miljøvennlige løsninger i f.eks. valg av bil osv. Problemene vi ser, er skapt av mennesker. Da kan også menneskene løse dem. En annen stor utfordring er energibalansen i Norge, ikke minst i Midt-Norge. Vi står nå i en situasjon der vi produserer mindre kraft enn vi forbruker. I Midt-Norge er situasjonen slik at vi selv i et normalt nedbørsår kan stå i fare for ikke å kunne forsyne eksisterende industri og hushold med nok kraft på grunn av for liten kraftproduksjon og et linjenett som ikke har kapasitet til å innføre nødvendige mengder kraft til regionen. Norge er inndelt i prisområder som kan gi uforsvarlig høy pris på kraft i Midt-Norge om vi skulle komme i en knapphetssituasjon. Dette kan ramme industri så vel som annet forbruk. Dette krever selvsagt maks trykk på energieffektivisering og ingen sløsing, men det krever også to andre ting: mer kraftproduksjon og bedre kapasitet på overføringsnettet. For å få dette til må det tydelige politiske beslutninger til.