trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Det skal være meg forunt den store fornøyelse å få stille vår nye kommunal- og regionalminister hennes aller første spørretimespørsmål som nybakt kommunalminister. Det lyder som følger: «Ifølge Østlandsposten 8. mars 2000 nektes en norsk beboer i en borettslagsleilighet på Tagtvedt i Larvik å ha en parabolantenne oppsatt på sin veranda. Som deltidsansatt i Forbrukernes Kabelnett Forbund(FKF) trenger denne personen en egen parabolantenne i sitt engasjement for FKF. På Tagtvedt får imidlertid bare personer med fremmedspråklig bakgrunn lov til å ha egne parabolantenner, mens altså nordmenn nektes det samme. Dette virker for mange helt urimelig. (FKF) Kan ikke dette fremprovosere rasisme?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker for svaret. Denne saken dreier seg altså om at Larvik kommune har truet en person med utkastelse fra en kommunal leilighet dersom han ikke fjernet en parabolantenne som stod på et verandagulv, selv om kommunen vet at denne personen trenger dette utstyret for å utføre sin jobb for Forbrukernes Kabelnett Forbund. Samtidig har alle fremmedspråklige beboere i denne boligblokken lov til å montere egne parabolantenner så mye som de måtte ønske. Det er jo klart at det skurrer sterkt i de fleste nordmenns ører. Slike eksempler vekker harme, sinne og forargelse, og det kan fremprovosere rasisme, fordi man oppfatter denne saken som en svært uheldig forskjellsbehandling som går i favør av innvandrere fremfor nordmenn. Kan statsråden si om denne forskjellsbehandlingen i favør av innvandrere som vi her snakker om, er hjemlet i norsk lovgivning, eller, som hun var inne på, er i samsvar med norsk rettspraksis på dette området?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg merker meg det svaret. Men denne saken handler egentlig om å akseptere eller ikke akseptere at det er i orden å gi fremmedkulturelle personer særrettigheter som nektes dem som opprinnelig er fra landet. Jeg vil fortsette med å si at det å gi fremmedkulturelle mennesker særfordeler som nektes landets opprinnelige innbyggere, er en særdeles uklok måte å håndtere innvandrings- og integreringspolitikken på. En positiv forskjellsbehandling av fremmedspråklige som oppfattes som åpenbart urettferdig hos en majoritet av det norske folk, vil bare gjøre denne uhyre vanskelige og krevende integreringsprosessen enda mer uhåndterlig. Er ikke statsråden enig i at forskjellsbehandling er uheldig?
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Et borettslag er et privat selskap. Beboerne er medeiere i selskapet samtidig som de har en leierett til hver sin bolig. Eiendomsretten til bygningen tilligger borettslaget, herunder også myndigheten til å tillate oppføring av parabolantenner på balkonger og terrasser. Beboernes leierett gir ikke rett til å montere parabolantenner på verandaene uten særskilt tillatelse fra borettslaget. I henhold til husleieloven § 5-4 annet ledd må beboerne derfor søke borettslagets styre om tillatelse til å sette opp parabolantenne med mindre slik tillatelse er innført gjennom vedtektene. Når borettslaget skal ta stilling til søknad om oppføring av parabolantenner, skal det ikke foretas usaklig forskjellsbehandling. Dette innebærer at borettslaget bare kan gi tillatelse til oppføring av slik antenne til visse grupper og forby andre å sette opp antenne dersom dette er saklig begrunnet. Hva som er saklig forskjellsbehandling, må baseres på en helt konkret vurdering. Departementet kjenner ikke til rettspraksis om forskjellsbehandling i forbindelse med oppføring av parabolantenner. En andelseier som mener at han er usaklig forskjellsbehandlet, kan be generalforsamlingen endre styrets vedtak. Dersom generalforsamlingen ikke vil gjøre dette, og han ønsker å forfølge saken, må han anlegge sak mot borettslaget. Det er domstolene som må avgjøre slike tvister – departementet har ikke avgjørelsesmyndighet i slike spørsmål.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg kan ikke ta stilling til den konkrete saken, men, som jeg sa i mitt hovedsvar, det er borettslaget som må avgjøre slike ting. Og dersom det er én som føler seg forskjellsbehandlet i et borettslag, må vedkommende be generalforsamlingen om eventuelt å endre styrets vedtak. Jeg har ikke noe mer å legge til.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg verken kan eller vil gå inn og styre hvert enkelt borettslag i forhold til oppføring av parabolantenner. Det er det opp til borettslagene å styre med. Som jeg også sa i mitt hovedsvar, skal det gode grunner til for å forskjellsbehandle, men jeg har ingen mulighet eller forutsetning for å gå inn i den konkrete saken. Som jeg også sa: Er det noen som føler seg forskjellsbehandlet, må det tas opp med borettslaget, og da eventuelt gjennom generalforsamlingen for å endre styrets vedtak. Men jeg vil vel også si at jeg vil advare mot at de fleste saker gjøres til en sak om rasisme eller ikke rasisme. Dette er en sak som må tas opp med vedkommende borettslag, og som jeg som kommunalminister ikke har noen mulighet til å gripe inn i.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg har et spørsmål til den ærede helseminister: «Sykepleierstudentene aksjonerer i år for høyere lønn ved å nekte å ta vikarjobber under ferieavviklingen ved norske sykehus. Denne aksjonen kan føre til alvorlige driftsproblemer i hele landet i sommer. Kan statsråden gjøre noe i denne situasjonen?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret, og er rimelig fornøyd med det at man tar kontakt med KS. Selv om jeg personlig er enig i at lønns- og arbeidsforholdene både for sykepleiere og hjelpepleiere bør bli bedre, har jeg ingen sans for denne type aksjon, som nødvendigvis må gå utover tredjeperson, og i dette tilfellet syke mennesker. Jeg mener likevel at arbeidsgiveren, fylkeskommunene, har et særdeles stort ansvar for den situasjonen som nå kan oppstå. Arbeidsgiverne innen helsevesenet må i større grad enn hittil ta helsepersonell på alvor. Flere sykehus har utarbeidet kriseplaner om boikotten skulle slå til. Jeg er kjent med at bl.a. Østfold fylkeskommune har planer om å stenge tre av sine fem sykehus i syv uker under ferieavviklingen. Og mitt oppfølgingsspørsmål blir: Kjenner helseministeren pr. dags dato til at det er flere fylkeskommuner som legger opp til slike drastiske planer?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Norsk Sykepleierforbund har dessverre stort sett oppnådd sin målsetting om å kaste ut hjelpepleierne fra offentlige sykehus. Hadde så ikke vært tilfellet, ville en slik situasjon som vi nå kan få oppleve, vært langt lettere å takle ved at man hadde hatt flere hjelpepleiere med spesialkompetanse ansatt i våre offentlige sykehus. Hva kan og vil helseministeren gjøre for igjen å rekruttere hjelpepleiere til offentlige sykehus og gi dem den nødvendige tilleggsutdannelse for å kunne overta en del av sykepleiernes arbeidsoppgaver?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg har et nytt spørsmål til den ærede helseminister: «Ullensaker kommune har en betjening av sin legevaktsentral som er stikk i strid med Statens helsetilsyns forskrifter av 20. august 1990, og det som verre er, er at Sosial- og helsedepartementet i brev av 13. desember 1996 gav en tidsubegrenset dispensasjon til Ullensaker kommune om å fravike kravet om helsepersonell i legevaktsentralen. Har statsråden oversikt over hvor mange andre kommunale legevaktsentraler som har fått dispensasjoner fra personalforskriftene?»
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker helseministeren for svaret, som jeg er godt fornøyd med. Hvis våre legevaktsentraler rundt omkring i landet hadde hatt en fast stående rutine om at alle henvendelser til legen fra pasient eller pårørende skulle besvares av vakthavende lege i sentralen, kunne man selvfølgelig la ikke-helsepersonell betjene telefonen. Dessverre synes rutinene å være de stikk motsatte, nemlig at legen til enhver tid skal spares for henvendelser, og alvorlighetsgraden i henvendelsene skal vurderes av det personell som mottar telefonen. Har man da disse sentralene bemannet med ikke-helsepersonell, kan dette få katastrofale følger, noe jeg faktisk personlig opplevde for kort tid tilbake. Vil helseministeren sørge for at alle gitte dispensasjoner fra kravet om å bemanne legevaktsentralene med helsepersonell, blir inndratt, eller at det gis en kort frist for å tilsette helsepersonell?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker igjen for svaret. Jeg er kjent med at flere kommuner har innført en ordning i forbindelse med sine legevaktsopplegg som går ut på at legen ikke lenger skal reise ut og besøke pasientene, men at man krever at pasientene skal komme til legevakten. Det kan i enkelte tilfeller være fornuftig, men i andre tilfeller livsfarlig. Vil helseministeren sørge for når man endelig skal vedta regelverket for legevaktordningen i fastlegeordningen, at legene der hvor dette er nødvendig, får pålegg om å rykke ut til pasientens hjemsted etter sterk anmodning fra pasienten selv eller pasientens pårørende?
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Representanten Alvheim viser til sykepleierstudentenes aksjoner for høyere lønn. Slik jeg har forstått, dreier dette seg først og fremst om en aksjon for å få opp begynnerlønnen for sykepleiere. Dersom en slik aksjon hadde vært organisert og iverksatt i regi av en fagforening, ville den vært brudd på fredsplikten og dermed ulovlig. Det er ikke tilfellet her. Det foreligger ingen avtaler om at sykepleierstudenter skal ta vikarjobber under ferieavvikling, og studentene blir i denne sammenheng å anse som vanlige arbeidssøkende. Sykepleierstudentene er altså formelt sett å anse som hvilke som helst personer som er arbeidssøkende. Deres aksjon skjer ikke i regi av noen fagforening, og er formelt sett ikke ulovlig. Lønn til sykepleiere, herunder begynnerlønn, fastlegges gjennom forhandlinger mellom partene i arbeidslivet. Som fagstatsråd ønsker jeg ikke å delta i noen diskusjon om lønnskrav i forkant av et tariffoppgjør. Det er riktig at bl.a. norske sykehus er avhengige av kvalifisert ekstrahjelp under ferieavviklingen. Som helseminister vil jeg ta kontakt med Kommunenes Sentralforbund for å bli orientert om hvilke driftsproblemer som kan følge av de omtalte aksjoner. Jeg vil holde meg nøye orientert om hvilke konsekvenser aksjonen kan få, og vurdere situasjonen ut fra dette.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Når det gjelder sansen for denne type aksjoner, så gjentar jeg bare det jeg sa om at hadde dette vært en aksjon i regi av en fagforening, ville den ha vært ulovlig. Det er altså ikke tilfellet her, men det sier kanskje litt om sansen for aksjoner det også. Mitt svar på tilleggsspørsmålet er at jeg kjenner ikke konkret til at flere fylkeskommuner har slike kriseplaner som det det her vises til, men det er av de ting jeg regner med å bli orientert om gjennom min kontakt med Kommunenes Sentralforbund.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg har ikke et konkret svar på representanten Alvheims spørsmål, men må bare si at det er et spørsmål jeg vil komme tilbake til under behandlingen av problemstillingen omkring rekruttering til sykehussektoren i alminnelighet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Det er riktig at Ullensaker kommune i desember 1996 fikk innvilget dispensasjon fra kravet i forskrift om medisinsk nødmeldetjeneste om at legevaktsentraler skal bemannes med helsepersonell, fortrinnsvis sykepleiere. Dispensasjonen ble ikke gitt for en bestemt tidsperiode, men var heller ikke ubegrenset. I dispensasjonsvedtaket ble det stilt vilkår om at kommunen ved fremtidige tilsettinger skulle søke å ansette helsepersonell. Sosial- og helsedepartementet har innvilget tilsvarende dispensasjoner med tilsvarende vilkår til i alt 19 kommuner. Bakgrunnen for at det ble gitt dispensasjon til disse kommunene var mangel på tilgjengelig kvalifisert helsepersonell til de aktuelle stillingene. Foruten disse dispensasjonene har Statens helsetilsyn også innvilget dispensasjon til noen kommuner. I forbindelse med etableringen av medisinsk nødmeldetjeneste, som startet i 1990, innvilget Helsetilsynet flere dispensasjoner for inntil to år. I den senere tid har Helsetilsynet gitt tre dispensasjoner som gjelder til utgangen av 2001. Disse kommunene har nå iverksatt tiltak som skal sikre at stillingene blir besatt med helsepersonell innen utgangen av tidsfristen. Jeg vil be Statens helsetilsyn som øverste tilsynsmyndighet om å sørge for at situasjonen i de kommunene som er innvilget dispensasjon, blir fulgt opp, slik at en er forsikret om at kravet om faglig forsvarlig virksomhet oppfylles.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg har så langt ikke vurdert noen umiddelbar inndragelse av gitte dispensasjoner. Men jeg vil, som sagt, be Helsetilsynet gå igjennom de dispensasjoner som er gitt, og vurdere hvilke problemer som måtte følge av disse dispensasjonene, og ut fra det vurdere hvilke tiltak som eventuelt kan gjennomføres.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Uten å forutskikke noe om hva konklusjonen vil bli av en slik vurdering, kan jeg forsikre om at de forhold representanten Alvheim her tar opp, vil bli vurdert i forbindelse med utarbeidelse av forskrifter for fastlegeordningen.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Det jeg mente å si, var at noe av forklaringen på de rapporterte økninger på de 12 årene som undersøkelsen omfatter, er at det har skjedd ting i det norske samfunn omkring åpenhet om mentale plager som kan gi grunn til å tro at det som tidligere var omtalt som en betydelig underrapportering av den type plager, kanskje nå i mindre grad er underrapportert, og at man bør ta hensyn til den type muligheter når man går nærmere inn i dette tallmaterialet, og det kommer vi også til å gjøre i tiden fremover. Det er en undersøkelse som ganske nylig er gjort kjent, og vi må arbeide mer med den fremover. For øvrig kan jeg bare slutte meg til at de tendenser som representanten Tingelstad viser til når det gjelder helse blant ungdom, er alvorlige, og det er all grunn for oss i alt vårt forebyggende arbeid til å ta hensyn til det fremover.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg tror vi fortsatt vil legge stor vekt på de positive resultater som følger av de aktive tiltak som allerede er gjennomført, og jeg gjentar dette med at tilgangen på god mat og sunn mat gjennom kantiner og matboder på skolene har vist gode resultater, og det er grunn til å arbeide videre med det. Når det gjelder heimkunnskap, skal jeg vokte meg vel for å gå inn på rent skolepolitiske spørsmål. Jeg bare refererte til at Statens råd for ernæring og fysisk aktivitet har lagt stor vekt på å styrke heimkunnskapsundervisningen.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Slik jeg forstår representanten Widths spørsmål, dreier dette seg både om bruk av deltidsstillinger og om ledighet i sykepleierstillinger. Departementet har utviklet en Handlingsplan for helse- og sosialpersonell for perioden 1998-2001. Planen har et eget kapittel om å mobilisere arbeidskraftreservene, rekruttere og beholde personell. Her blir de spørsmål representanten Width reiser, grundig behandlet. Det blir pekt på at det er arbeidsgivernes ansvar å utnytte det tilgjengelige personellet best mulig og legge til rette for at flest mulig får tilbud om full stilling. Når det gjelder sykepleiermangel generelt, vil jeg vise til at tall fra kommunesektorens lønns- og personalregister viser en vekst i årsverk i helse- og sosialsektoren på over 3 100 årsverk utenom Oslo fra 1998 til 1999, og at det utføres ca. 1 300 flere sykepleierårsverk i kommuner og fylkeskommuner i 1999 enn i 1998. Når det gjelder Vestfold, viser de samme utskriftene at det ble utført 143 flere årsverk av høgskoleutdannet personell i 1999 enn i 1998, altså en vekst på over 6 pst., som ligger over gjennomsnittet for landet. Av de nye årsverkene var 86 sykepleiere. Når de nye årsverkene ikke alltid utføres i heldagsstillinger, kan det ha flere årsaker. Bruk av deltidsstillinger innebærer en fleksibilitet som samlet sett kan føre til flere sykepleierårsverk enn det en ville hatt uten mulighet for redusert stillingsbrøk. Mange arbeidstakere ønsker ikke full stilling, og mange arbeidsgivere legger opp vaktplanene slik at de tilsatte ikke får tilbud om så stor stillingsandel som de ønsker. Jeg er enig med representanten Width i at det er kommunenes og fylkeskommunenes ansvar som arbeidsgivere å utnytte den ledige arbeidskraft som følger av at sykepleiere arbeider deltid. En forutsetning for kontinuitet i pasientbehandlingen er at et tilstrekkelig antall sykepleiere arbeider i full stilling. Det er en sentral utfordring både for helsemyndighetene og for arbeidsgiverne i fylkeskommunene og kommunene å rekruttere og beholde kvalifisert personell i det omfang som er påkrevd for å yte befolkningen helsetjenester av god kvalitet. Jeg vil nøye følge utviklingen og resultater av tiltakene i Handlingsplan for helse- og sosialpersonell.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Det er selvfølgelig riktig at lønn også er viktig, men igjen vil jeg gjenta noe jeg sa i et tidligere svar, at jeg ikke har til hensikt å gå inn på de problemstillinger som knytter seg til lønn og lønnsforhandlinger mellom partene i arbeidslivet. For øvrig tror jeg at stikkordet i representantens andre spørsmål nettopp er fleksibilitet. Det er store ressurser som ofte står i fare for ikke å bli godt nok utnyttet på grunn av manglende fleksibilitet, og jeg tror at nettopp det å legge til rette for økt fleksibilitet når det gjelder utnyttelse av den type arbeidskraft, er et av de viktigste virkemidler vi har for å bedre situasjonen i helsesektoren.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg tror de fleste vil være enig i at helseministeren har mer enn nok med å arbeide med de oppgaver som tilligger ham som øverste leder for helsesektoren. Det er riktig at man dermed kommer inn på en rekke samarbeidsrelasjoner mellom stat, fylkeskommuner og kommuner, og jeg begrenser meg til å si at vi skal ha stor oppmerksomhet rettet mot de problemstillinger som knytter seg til organiseringen på tvers av de forvaltningsgrenser det her er snakk om.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Lov om tannhelsetjenesten slår fast at fylkeskommunene har plikt til å organisere forebyggende tiltak for hele befolkningen. Det følger av lovens § 1-3 at til enkelte grupper i befolkningen skal det gis et regelmessig og oppsøkende tilbud. De prioriterte gruppene er: barn og ungdom fra fødsel til og med det året de fyller 18 år psykisk utviklingshemmede i og utenfor institusjon grupper av eldre, langtidssyke og uføre i institusjon og hjemmesykepleie, ungdom som fyller 19 eller 20 år i behandlingsåret eventuelt andre grupper som fylkeskommunen fatter vedtak om skal ha et slikt tilbud Denne prioriteringen har vist seg å være hensiktsmessig og har ført med seg en meget positiv utvikling i tannhelsen for barn og ungdom i Norge. Av bestemmelsen i loven går det også frem at «Gruppene er listet opp i prioritert rekkefølge. Hvis ressursene ikke er tilstrekkelige for tilbud til alle gruppene skal denne prioriteringen følges». Denne siste formuleringen ble tatt inn i loven som en overgangsbestemmelse fordi ikke alle fylkeskommunene hadde tilstrekkelig med ressurser eller kapasitet til å gi alle de prioriterte gruppene et fullt utbygd tilbud allerede fra det tidspunkt da loven trådte i kraft, som var 1. januar 1984. Det daværende Helsedirektoratet oversendte i 1992 utredningen «Tannhelsetjenesten i Norge: beskrivelse, vurdering og perspektiver mot 2015». I sin oversendelse foreslo Helsedirektoratet bl.a. at en anbefaling om å oppheve den interne prioriteringen mellom gruppene i tannhelsetjenesteloven ble sendt på høring. Så langt har ikke forslag til endringer vært på høring. Jeg fortolker Helsedirektoratets anbefaling fra 1992 dit hen at de ikke tilrår en nedprioritering av barn og ungdom i den offentlige tannhelsetjenesten. Det de foreslår, er en lik prioritering av alle gruppene nevnt i loven. Dette krever selvfølgelig at den enkelte fylkeskommune vurderer ressursinnsatsen internt i forhold til behovene i de enkelte gruppene. Jeg nevner i denne sammenhengen at departementet har utarbeidet et rundskriv som presiserer tannhelsetjenesteloven i forhold til nettopp det representanten Hedstrøm tar opp i sitt spørsmål. Rundskrivet skal sendes ut om kort tid. Når det gjelder tannhelseutviklingen, viser data fra fylkeskommunene i 1999 at tannhelsen hos de fleste grupper av barn og ungdom er i stadig bedring. Jeg anser prioriteringen av visse grupper i befolkningen som et viktig helsepolitisk virkemiddel, og barn og ungdom vil fortsatt være en prioritert gruppe for Den offentlige tannhelsetjenesten på lik linje med de andre prioriterte gruppene.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
For det første: Med lik prioritering mente jeg altså lik prioritering enten man nå måtte mene at den er høy eller lav eller for høy eller for lav. Det er altså innbyrdes i denne prioriterte gruppen at det er en anbefaling om lik prioritering. Det jeg også mente å si om det, er at det ikke innebærer en nedprioritering av barn i aldersgruppen 0–18 år i forhold til tidligere. For øvrig er jeg helt enig i at det er i den gruppen at grunnlaget for tannhelsen legges, og at prioriteringen der derfor er usedvanlig viktig.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg tar med meg de synspunkter representanten Hedstrøm fremfører og vil bruke dem i det samarbeidet vi har med fylkeskommunene i disse spørsmålene. Når det gjelder kjøp av tjenester utenfra, vil jeg begrense meg til å si det jeg har sagt tidligere om dette: Dette er et offentlig ansvar, og det offentlige ansvaret skal ikke svekkes på noen måte. Men om det offentlige ansvar kan utøves bedre gjennom også å trekke på private ressurser i denne sammenheng, så skal vi gjøre det.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til helseministeren: «Ifølge undersøkelser gjort av Verdens Helseorganisasjon får norsk ungdom stadig dårligere helse. Det pekes blant annet på at spesielt mange unge jenter verken spiser frokost eller formiddagsmat. Hvilke tiltak ser statsråden kan settes inn fra myndighetenes side for å bedre denne alarmerende situasjonen?»
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for det fyldige svaret. Jeg la også merke til at han gikk inn på åpenheten omkring mentale lidelser som en mulig årsak til at tallene har økt. Det får stå for statsrådens regning. Jeg merket meg med glede at det skal tilsettes rådgivere i hver fylkeskommune, hvis jeg oppfattet det riktig. Det er et interessant tiltak. Jeg innser at dette er både et personlig ansvar og et myndighetsansvar. Men jeg synes det er alvorlig når vi vet fra undersøkelsen at 15-årige jenter røyker mer og eksperimenterer oftere med alkohol enn før, og på enkelte områder er det enda verre for guttene. Forskere sier at det er stor grunn til bekymring med hensyn til framtidig forekomst av hjerte- og karsykdommer og kreft. Det mener jeg er svært alvorlig. Jeg vil gjerne høre statsrådens kommentar til disse alvorlige utsagnene.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg takker igjen for svaret. Det aller viktigste for oss politikere er å legge til rette for forebygging – det er jeg sikker på at statsråden er enig med meg i. Og da vil jeg vise til undersøkelsen igjen, hvor en forsker sier: «Tobakk, brus- og coladrikker, fast-food måltider og TV-underholdning er lett tilgjengelig for dagens ungdom. Så lenge dette oppfattes som positivt, vil vi aldri få bukt med den negative utviklingen.» Forsker Oddrun Samdal ved Universitetet i Bergen mener det er viktig å gjøre sunn mat mer tilgjengelig og attraktiv, i tillegg til å anlegge sykkelstier, ballplasser og idrettshaller. Alt dette er gode forebyggende tiltak, og hun mener at det er mye viktigere enn holdningskampanjer. Jeg har lyst til å høre statsrådens syn på dette som da kommer fra faglig hold. Så nevnte statsråden at skolen er viktig. Ja, det er den absolutt. Det er jo blitt slik at skolen skal reparere på alt det som samfunnet ikke har klart å legge til rette for. Jeg er selv skolemenneske, så jeg har innsikt i det. Og jeg hadde en interpellasjon for to år siden om omtrent det samme tema. Når statsråden sier at heimkunnskapsundervisningen er styrket, er det faktisk en sannhet med modifikasjoner, for timetallet har gått ned.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg skal få stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Ifølge oppslag i ulike media i Oppland den siste tiden er Gjøvikbanens framtid truet. Det verserer utsagn om at strekningen Gjøvik–Jaren kan bli nedlagt. Hvordan ser statsråden på dette i forhold til å styrke kollektivtrafikken og miljøet?»
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg takker for svaret. Statsråden sa at hvis man kunne komme til en avtale innenfor dagens rammer, var han villig til å se på saken. Vi fra Oppland ønsker et svar nå. I 1993 ble det sagt i rapporten om ny satsing på Gjøvikbanen at alt som var skulle rustes opp, både bane og kjøremateriell. Det har ikke skjedd. Det har bare vært usikkerhet. Så står jeg med dagens Oppland Arbeiderblad: «NSB-direktør står på sitt: Én avgang» – én avgang pr. dag fra Gjøvik, og buss. Vi fra Oppland vil ha en sikkerhet for at Gjøvikbanen skal bestå. Den har absolutt sin store verdi i trafikkmønsteret, og den er helt nødvendig for å sikre infrastrukturen i Vest-Oppland, som er svært dårlig. Jeg forventer nå et klart svar fra statsråden, om han ønsker at det skal være jernbanedrift på Gjøvikbanen.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2000-03-29:
Jeg konstaterer at statsråden ikke har noen klar holdning til at det er viktig å ha Gjøvikbanen. Da viser jeg til dagens oppslag i Oppland Arbeiderblad, hvor Arne Wam understreker «at det fortsatt er eieren, staten, som har siste ord. Samferdselsdepartementet avgjør om det lønner seg å fortsette med såkalt tjenestekjøp, som i praksis betyr at staten subsidierer driften av banestrekningen». Jeg trodde dette med kollektivtrafikken var et overordnet prinsipp for å sikre miljøet. Jeg minner om at det er tverrpolitisk enighet om at Gjøvikbanen skal bestå. Oppland Arbeiderparti, det største partiet, har årsmøtevedtak om det, Oppland Senterparti det samme. Det er store folkeaksjoner i gang, og det ringer folk til meg daglig. For ikke lenger enn to timer siden ringte det en dame og sa at det jo er en stadig nedbygging av servicetilbudet. Nå er grønne avganger også redusert. Dette er en langpining av Gjøvikbanen, og jeg oppfatter det faktisk som en salderingspost i forhold til å sikre midler til krengetogene og til Gardermobanen. Jeg vil høre hva statsråden mener om dette, for det kommer til å bli et lurveleven hvis ikke Gjøvikbanen skal bestå.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg har et spørsmål til vår ærede helseminister: «Statens helsetilsyn mener lov om tannhelsetjenesten av 1983 skal endres slik at barn fra 0 til 18 år ikke lenger skal ha førsterett til tannbehandling i Den offentlige tannhelsetjenesten. Mange odontologer har reagert kraftig på Helsetilsynets forslag, fordi de frykter at tannråte hos barn kan øke dramatisk i årene fremover. Hva er begrunnelsen for nedprioriteringen, og vil den følges opp med en lovendring?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Han nevnte lik prioritet. Det må i praksis bety like lav prioritet, for det som nå skjer, er at det offentlige tannhelsetilbudet blir redusert rundt omkring i fylkeskommunene. Det gjelder både for barn og de andre prioriterte gruppene. Det synes jeg ikke er verdens rikeste samfunn verdig. Det er ikke riktig at det skjer en sterk bedring blant alle grupperinger av barn. Vi får nå inn årsmeldinger fra en rekke fylkeskommuner som viser at antall kariesfrie barn har gått ned, så det er en bekymringsfull utvikling. Tannlegeforeningen uttalte senest i dag til TV 2-nyhetene at de ikke ønsker noen omprioritering. De ønsker at gruppen 0–18 år bør være den som har topp prioritet. Er ikke statsråden enig i dette – de blir jo eldre og gamle – og at grunnlaget må legges i ungdommen for at man skal prioritere riktig?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for tilleggssvaret. Det som vi nå ser, og som er uakseptabelt i en rekke fylkeskommuner, er at det i praksis skjer en nedprioritering av mange av disse gruppene. Det gis bare akuttbehandling. For eksempel i Sør-Trøndelag og i Telemark får man kun behandling ved akutte tannsmerter. Det må jo rettes opp. Selv om det er et fylkeskommunalt ansvar, har sentrale myndigheter en tilsynsmyndighet og en plikt til å følge opp at tannhelseloven blir fulgt opp også av de ansvarlige i fylkene. Nå er det jo tannlegemangel i dagens Norge. Det er vel et forbigående fenomen. Det vil bedres ved bygging av en ny tannlegehøyskole i Tromsø eller ved større inntak ved de bestående tannlegehøyskolene. Men vil man nå i en overgangsperiode vurdere kjøp av tannhelsetjenester eller andre tiltak fra private tannleger slik at disse uverdige forholdene kan rettes opp, enten det gjelder barn eller andre prioriterte grupper?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg har følgende spørsmål til miljøvernministeren: «Skiptvet og Våler kommuner i Østfold påklager Direktoratet for naturforvaltning sitt avslag på søknaden om felling av «ulvetispa» i området, og ber Miljøverndepartementet omgjøre vedtaket og innvilge søknaden. Kommunene mener det ikke er tatt nok hensyn til den hyppige eksponeringen for mennesker, som har skapt frykt i området. Vil departementet vektlegge dette forhold ved klagebehandlingen?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Direktoratets vurdering av søknadens innhold bedømmes som korrekt, men vurderingene antas å være mangelfulle i forhold til hele innholdet i søknaden. Avslaget er kun begrunnet med at bestandsmålet i Sør-Skandinavia ikke er nådd. Søknaden inneholdt mange andre momenter som ikke er vektlagt i avslaget. Jeg vil ta noen eksempler: Ulvetispa har ofte eksponert seg for mennesker og nærmest oppført seg som en hund, og antydningene om at ulven kan være utplassert av mennesker, er ikke drøftet. Videre er det mulig at flokken dyret tilhører, har angrepet mennesker. Summen av nevnte og andre ting er ikke tillagt vekt. Ifølge stortingsmelding om rovviltforvaltningen, Bern-konvensjonen og viltloven kan det gis rom for å ta ut ulv med uønsket atferd uten at det endelige bestandsmålet er nådd. Er statsråden enig i dette?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret. I dagens Dagbladet omtales «Siris miljøoffensiv». Der står det bl.a.: «Regjeringen Bondevik maktet aldri å legge fram en plan for en egen ulvesone i Norge, utarbeidet av Direktoratet for Naturforvaltning og fylkesmennene i våre sørøstlige områder. Overfor Dagbladet bekrefter statsråd Siri Bjerke at soneplanen vil bli lagt fram før påske.» Så vidt jeg kan se, skal den omfatte det sørøstlige Hedmark med Finnskogen og sørover øst for Glomma, videre det meste av Akershus med Oslos nordmark samt hele Østfold. Mitt spørsmål blir da: Har denne planen vært ute på høring? Det må vel være slik at de berørte kommuner har krav på å få uttale seg før en endelig plan fremlegges.
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg vil stille følgende spørsmål til arbeids- og administrasjonsministeren: «Det vises til oppslag i avisa Tromsø 15. mars 2000, der det fremkommer at det er stor forskjellsbehandling innen trygdeloven mellom ektefeller og samboere. Som det fremgår av oppslaget, fikk en kvinne på yrkesrettet attføring 7 000 kroner brutto i måneden som samboer. Etter inngått ekteskap ble beløpet halvert. Hva vil statsråden gjøre for å sikre likebehandling for loven på dette området?»
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Sjelden har det vært gitt et svar der man har vist til så mange lover og paragrafer. Jeg tror kanskje det er nettopp det som er problemet i denne saken at man har et ganske stort behov for å rydde opp i dette regelverket. Det jo slik at man har flere og flere samboere etter hvert, og man bør få et lovverk som er enklere å forstå og også enklere å praktisere. For det er klart at for folk flest virker det urimelig at dersom man gifter seg, skal man straffes økonomisk fra det offentlige med å få halvert trygdeutbetalingen. Jeg vil gjerne stille statsråden et konkret spørsmål: Hvorfor skiller man her mellom gifte og samboere, og hvorfor har man denne trygderegelen?
Øyvind Korsberg (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Statsråden sa vel at denne konkrete saken fortsatt er under behandling. Det er jo litt betenkelig at det tar såpass tid å få ryddet opp i en slik sak. Som det fremgikk i den konkrete saken i avisen, hadde arbeidskontoret problemer med å innhente opplysninger fordi regelverket ikke er godt nok. Det står bl.a.: «Vi hadde ikke nok informasjon om(vedkommendes) økonomiske situasjon da hun giftet seg. Derfor ble hennes stønad automatisk redusert.» (vedkommendes) Da ser vel statsråden behov for å rydde opp i dette regelverket på en enkel måte. Hva vil statsråden gjøre konkret for at arbeidskontoret skal få et regelverk som gjør at de får den nødvendige og relevante informasjon på et tidligere tidspunkt?
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Etter folketrygdloven kapittel 11, ytelser under yrkesrettet attføring, kan det ytes attføringspenger. Dette er en ytelse som i likhet med dagpenger under arbeidsløshet og sykepenger tilstås for å kompensere bortfallet av arbeidsinntekt under attføringen. I tillegg kan det ytes attføringsstønader. Stønadene kan gis under selve gjennomføringen av attføringstiltaket for å kompensere for merutgifter som tiltaket kan medføre for den enkelte. Innenfor ordningen med attføringsstønad kan det også gis en egen dekning av utgifter til medlemmets eller familiens underhold etter folketrygdloven § 11-7 første ledd bokstav d, også kalt husholdsstønad. På generelt grunnlag kan jeg opplyse at spørsmålet om samboerskap eller ekteskap kan ha betydning for beregningen av denne behovsprøvde delen av attføringsstønaden, stønad til husholdsutgifter. Etter forskrift om attføringsstønad § 2-8, tredje ledd vil en families samlede månedlige boutgifter og andre levekostnader og samlede nettoinntekter være avgjørende for stønadens størrelse. En følge av en slik ordning vil dermed være at endring i familieforhold kan få betydning for hvor mye som utbetales i stønad. Jeg kan opplyse om at den forrige regjeringen i Ot. prp. nr. 48 for 1998-99 foreslo at denne husholdsstønaden skulle erstattes med et barnetilsynstillegg. Dette forslaget ligger således til behandling i Stortinget, og blir det vedtatt, vil det bety endringer i forhold til det beskrevne problem.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg må be om forståelse for at jeg ikke har lyst til å gå inn i den konkrete saken, for den er fortsatt under behandling. Et av problemene her er at folketrygdloven beskriver en del samboeres status på linje med ektefeller, og det er i de tilfeller samboende har felles barn. Men i de tilfellene de samboende ikke har felles barn, vil vedkommende faktisk i enkelte tilfeller kunne få stønad som enslig mor. Det er derfor denne forskjellen kan oppstå. Men det problemet vil løse seg med det forslag til lovendring som nå ligger til behandling i Stortinget. For øvrig er jeg enig med spørsmålsstilleren i at det på dette området som på mange andre områder er behov for opprydding og forenkling i regelverket.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Når en person søker om stønad, må vedkommende skaffe fram nødvendig dokumentasjon som begrunner søknaden. I dette tilfellet var det ikke dokumentasjon knyttet til ektefellens inntekt. Når den dokumentasjonen kommer, vil selvsagt søknaden bli endelig behandlet. Men jeg understreker at etter folketrygdlovens regler er det altså forskjell på samboerpar med felles barn og samboerpar uten felles barn og ektefeller. Derfor vil resultatet av slike behandlinger bli forskjellig.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-03-29:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til sosialministeren: «En døv kvinne har gjennom Hjelpemiddelsentralen i Hordaland søkt om telefaks som hjelpemiddel i stedet for teksttelefon, som hun finner mindre tjenlig. Rikstrygdeverket har avslått søknaden med henvisning til regelverket. Vil statsråden ta initiativ til å endre forskriftene, slik at telefaks i slike unntakstilfeller kan klassifiseres som hjelpemiddel etter folketrygdloven?»
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-03-29:
Jeg takker for svaret, men jeg må innrømme at jeg er skuffet. Jeg er helt enig i den generelle begrunnelse og prinsippet for forskriftene, nemlig at vanlige forbruksvarer som også brukes av funksjonsfriske, ikke skal klassifiseres som hjelpemidler på denne måten. Men dette er et unntakstilfelle, et tilfelle der en kvinne i den aktuelle alder neppe selv ville gått til innkjøp av et slikt apparat hvis det ikke hadde vært for hennes funksjonshemning, som setter henne i en spesiell situasjon. Det må jo være slik at regelverket er til for brukerne og ikke omvendt, og den funksjonshemmede selv kjenner best sin situasjon og sine muligheter for å gjøre seg bruk av ulike hjelpemidler. Vil statsråden gå gjennom forskriftene med tanke på dette?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-03-29:
Ja, jeg er helt enig i den generelle begrunnelsen for regelverket her, men her er det snakk om unntak, og jeg har merket meg at Rikstrygdeverket i brev til Hjelpemiddelsentralen i Hordaland, til tross for at de opprettholder sitt standpunkt, skriver: «I noen tilfeller kan telefax være en god og billigere løsning for den enkelte og for trygden.» Vil ikke statsråden bidra til at en kan se litt nærmere på disse reglene med tanke på at enklere løsninger kan være å foretrekke for den enkelte bruker, og samtidig også billigere for samfunnet?
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Det er en forutsetning for stønad til hjelpemidler etter folketrygdloven at brukeren har fått sin funksjonsevne i dagliglivet varig og vesentlig nedsatt på grunn av sykdom, skade eller lyte. Stønad ytes i forbindelse med tiltak som er nødvendige og hensiktsmessige for å bedre brukerens funksjonsevne i dagliglivet. Ved vurderingen av om et tiltak er hensiktsmessig legges det vekt på at hjelpemiddelet skal fungere på en slik måte at hjelpemiddelet avhjelper det problemet som funksjonshemmingen medfører, og at bruker skal kunne nyttiggjøre seg hjelpemiddelet. Hørselshemmede kan etter søknad få tilstått stønad til teksttelefon dersom de ikke er i stand til å føre en samtale med vanlig telefon. Dette gjelder de tilfellene der det ikke er tilstrekkelig med f.eks. høreapparat eller annet forsterkerutstyr for å dekke brukers behov. Ifølge forskrift om stønad til hjelpemidler ytes det ikke stønad til såkalte hvitevarer, brunevarer og alminnelig kjøkkenutstyr. Dette unntaket begrunnes med at dette utstyret anses som vanlig forbruksvare. Telefaks regnes som brunevare. Gruppen brunevarer omfatter medieelektroniske varer som f.eks. vanlig videokassettspiller, vanlig telefon og TV. Det ytes kun stønad til slike brunevarer fra folketrygden dersom hjelpemiddelet er spesialbygd for funksjonshemmede. Telefaks er ikke spesialbygd og regnes dermed ikke som et hjelpemiddel i folketrygdlovens forstand. Forskriften ble forandret 1. januar 1996. Begrunnelsen for regelendringen var at slikt utstyr også brukes av funksjonsfriske, og at det derfor ikke var urimelig at funksjonshemmede dekker utgifter til brunevarer, hvitevarer og alminnelig kjøkkenutstyr. Etter det jeg kan se, er det pr. i dag ikke behov for å foreta endringer i gjeldende regelverk.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg merker meg at representanten Næss er enig i begrunnelsen for at de vanlige forbruksvarene ikke skal dekkes inn av folketrygden. Nå er dette en konkret sak som det er vanskelig for meg å kommentere, og som beskrives som et unntakstilfelle. Det kan hende at det er et menneske som ikke hadde tenkt å kjøpe en telefaks hvis vedkommende ikke hadde hatt bruk for det, men jeg minner om at telefaks er et ganske rimelig apparat, slik at jeg ser ikke helt begrunnelsen for at akkurat dette eksemplet skulle gjøre at jeg skulle gå gjennom hele regelverket på nytt.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Enklere løsninger kan være billigere for samfunnet, men jeg må bare gjenta mitt svar fra i sted: Jeg ser ikke at denne saken er av en slik dimensjon at den begrunner en hel gjennomgang av et meget komplisert regelverk. Men jeg må si, som statsråden som stod her før meg, at det er mye av det offentlige regelverket som bør ses på, nettopp fordi det er blitt for komplisert, og det vil jeg være med på.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Anslag foretatt av Statens institutt for alkohol- og narkotikaforskning tyder på at i underkant av halvparten av de sprøytebrukende heroinmisbrukerne er hjemmehørende i Oslo, mens to tredeler er bosatt på det sentrale Østlandet – inkludert Oslo. Det synes derfor i første rekke å være misbrukere fra de sentrale østlandskommunene som trekker inn til og oppholder seg i misbruksmiljøene i hovedstaden. En del må antas å være reelt bostedsløse og kan følgelig lett bli værende i disse miljøene. Det er etter sosialtjenesteloven § 10-1 oppholdskommunen som skal yte tjenester etter loven til alle som oppholder seg i kommunen. Hva slags hjelp oppholdskommunen er forpliktet til å gi, må vurderes ut fra den situasjonen søkeren er i. Den fulle forpliktelsen etter loven vil være aktuell ved fast opphold. Ved midlertidige og kortvarige opphold kan det være aktuelt å gi akutt nødhjelp. Ved vurderingen av hvilke tiltak som er nødvendige, kan det tas hensyn til eventuelle tilbud i andre kommuner. Det er ikke etter loven refusjonsplikt for utgifter mellom kommunene, hvilket innebærer samsvar mellom kommunenes ansvar for å yte tjenester og det økonomiske ansvaret for disse. Det finnes ett unntak: Dersom en rusmiddelmisbruker er tatt inn i institusjon, er det kommunen som var oppholdskommune før institusjonsoppholdet, som skal gi eventuelle tjenester. Det er klart nok at Oslo blir å betrakte som oppholdskommune for mange rusmiddelmisbrukere som ikke i utgangspunktet kommer fra kommunen. Storbyer trekker ikke bare til seg yngre arbeidskraft som bidrar til verdiskaping, men også mennesker på flukt fra altfor vanskelige livssituasjoner. For misbrukere kan de større miljøene gi anonymitet og – tross alt – en form for tilhørighet. Det er også en av grunnene til at det er en egen storbyfaktor i inntektssystemet til fylkeskommunene, og at Oslo kommune i tillegg får betydelige ekstraordinære statstilskudd til bl.a. tiltak for rusmiddelmisbrukere, herunder metadonassistert rehabilitering. Det er også fullt mulig for en kommune å ta kontakt med misbrukerens bostedskommune, der en slik faktisk finnes, med henblikk på samarbeid om tilbakeføring og etablering på hjemstedet. Jeg er kjent med at Oslo kommune har tatt et slikt initiativ i forhold til nabokommunene. Det vi må unngå, er at rusmiddelmisbrukerne blir kasteballer mellom kommunene. Dagens system synes å være det som klarest sikrer ansvarsplasseringen. Utjamningsmeldinga er til behandling i Stortinget, og jeg kommer ikke til å trekke den tilbake. Den vil gi Stortinget muligheten til å diskutere viktige tiltak for bl.a. bostedsløse rusmiddelmisbrukere. I den debatten vil også storbyens spesielle situasjon måtte vurderes.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Jeg sa i mitt første svar at det faktisk er ekstraoverføringer til Oslo i rammene for kommunene. I tillegg til at Oslo får en rekke rusmiddelmisbrukere fra andre kommuner, får de også en rekke mennesker som er velutdannet. Men man trekker jo ikke inn penger eller sender penger tilbake til opprinnelseskommunen av den grunn, slik at jeg tror at hvis vi skal tenke veldig bredt på dette, har vi et stort og komplisert regnskap framfor oss.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-29:
Det er denne statsråds plikt å ivareta de svakeste gruppenes interesser. Derfor er det også min plikt å se til at de aller dårligste, som heroinavhengige sprøytenarkomane, ikke blir kasteball mellom kommunene. Og det var derfor man endret dette i sosialtjenesteloven. Som jeg sa, får man i Oslo kommune noe økte tilskudd i tillegg til at det er en rekke statsfinansierte tiltak som retter seg direkte mot denne gruppen.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til statsråden: «Oslo kommune bruker ca. 1 mrd. kroner i året på tiltak for rusmiddelmisbrukere. Oslo har ca. 12 pst. av landets befolkning, men ca. 50 pst. av landets rusmiddelmisbrukere. Dette fordi rusmiddelmisbrukere fra hele landet kommer til Oslo. Hjemkommunene overlater problemene til Oslo og slipper utgiftene. Dette kompenseres i dag ikke av staten. Hva vil statsråden gjøre for å rette opp denne skjevheten, slik at Oslo får akseptabel refusjon for kostnadene og kan opprettholde et akseptabelt tilbud for rusmiddelmisbrukerne?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker for svaret, men jeg er ikke så veldig fornøyd med det. Det er riktig at dette er tatt opp i Rattsø-utvalgets innstilling, men poenget er at det aldri har vært fulgt opp med praktiske tiltak i form av bevilgninger som tilgodeser Oslo ut fra de ekstra problemene Oslo har. Jeg kan f.eks. nevne at mellom en tredjedel og en fjerdedel av overdosedødsfallene i Oslo har skjedd blant mennesker som er bosatt i andre kommuner. Det andre alternativet utover det å følge opp det man har lagt opp til i Rattsø-utvalget, er å endre loven om sosiale tjenester slik at Oslo kommune og andre kommuner som står overfor samme problemstilling, i det minste kan sende regning til bostedskommunen for utgifter til døgnovernattingstilbud, avrusing, helsetjenester m.m. i en periode på inntil to år. I dag er det ikke slik, men snarere at de kommunene som mange av disse rusmiddelmisbrukerne kommer fra, bruker dette som en sovepute.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Det er riktig at Oslo får en viss støtte. Ifølge byrådet i Oslo er dette 60 mill. kr, og det vil altså si at det bare er 6 pst. av de over en milliard kroner Oslo kommune har i reelle utgifter på dette området. Jeg håper at Regjeringens holdning til Oslo og de spesielle storbyproblemene Oslo står overfor, vil bli klarere, og at man vil få en bedre forståelse for dette etter at man har sittet i statsrådsstolen en stund.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Et omfattende problem for drosjenæringen i Oslo er det omfattende antallet piratdrosjer som opererer i byen, gjerne i nærheten av drosjeholdeplassene. Dette blir i media anslått til å dreie seg om flere hundre piratdrosjer. Dette skaper problemer for drosjenæringen, samtidig som det svekker respekten for loven. De lovlydige undergraves av de som ikke respekterer loven. Hvilke tiltak vil statsråden iverksette for å begrense piratdrosjevirksomheten?»
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 2000-03-29:
Jeg takker statsråden for svaret, samtidig som jeg må innrømme at jeg er meget skuffet over det, fordi jeg mener at dette er en så alvorlig sak. Blant annet hevdes det fra informert hold at organisert kriminalitet står bak en del av denne piratdrosjevirksomheten. Jeg hadde derfor ønsket at man fra Regjeringens side hadde tatt initiativ til å finne fram til løsninger og å se nærmere på hvilke tiltak man kan iverksette for å få gjort noe med dette. Det åpenbare tiltaket er selvsagt å øke ressursene til politiet, men man kan f.eks. – bare for å nevne ett tiltak – kontrollere en del av de privatbilene som kjører i områder hvor bare drosjer har adgang til å kjøre, og bøtelegge disse. Bare på den måten kan man inndra fortjenesten og dermed gjøre det lite attraktivt å drive denne virksomhet.