Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-12-03:
Miljøpartiet De Grønne og vårt budsjetts rolle i norsk politikk er å vise at mer ambisiøse og mer forpliktende grep for endring i retning av en grønn økonomi er både nødvendig, mulig og effektivt. Hvis vi skal holde den globale oppvarmingen under 2 grader, har verden 20 år igjen med dagens utslippsnivå før alle kullkraftverkene i Kina må være borte eller ha nullutslipp, og Norge, India, Ukraina, Venezuela, Sør-Afrika osv. må ha gjennomført full overgang til en fornybar energi- og transportsektor. Det kommer vi ikke til å klare. Dermed vet vi definitivt også at kostnadene, både de menneskelige og de økonomiske, blir enorme og stadig større for hvert år vi utsetter klima- og miljøinnsatsen. Årets norske finansdebatt må måles mot disse framtidskostnadene. Det virker selvsagt ensporet at Miljøpartiet De Grønne nok en gang terper på klima og miljø når vi skal debattere selveste statsbudsjettet, mens ledigheten vokser, flyktningspørsmålet er akutt og den sikkerhetspolitiske agendaen er mer problematisk enn på lenge. Poenget er selvfølgelig at miljøutfordringene er så grunnleggende, og at miljø-, klima-, ledighets-, flyktning- og sikkerhetspolitikk henger stadig sterkere sammen. Forhåpningene om at vi kan holde klima- og miljøtiltakene på sparebluss mens vi fikser ledighet og flyktninger, blir mer feil for hvert år som går. Miljø- og klimaproblemene er innebygde resultater av måten vi har planlagt, budsjettert og drevet økonomien vår på i mange tiår. Det Norge står overfor, er altså at vi i løpet av noen tiår må omstille oss til en fossilfri verden og en eller annen form for sirkulær økonomi. Veldig lite taler for at vi klarer å gjennomføre sånne endringer med de marginale justeringene som tradisjonell årlig budsjettering har gjort oss vant til – særlig ikke når flertallet har latt være å bruke de siste tiårenes eksepsjonelt stabile velferdsperiode til å gjennomføre noen som helst endringer av betydning. Årets samarbeidsbudsjett inneholder nye grep for næringsliv og flyktninger, som Venstre og Kristelig Folkeparti skal ha ros for, og som Høyre og Fremskrittspartiet skal ha ros for å godta. Flybillettavgift og mer til belønningsordninger for kollektivtransport og skogvern er bra, men som vanlig er hovedpoenget at budsjettet samtidig inneholder prioriteringer og kutt som virker rikelig i motsatt vei. Norge får enda en gang et statsbudsjett uten det minste hint om hvor mye klimagasser Norge faktisk skal slippe ut i 2016. I stedet vedtas en eksplosiv vekst i bevilgningene til motorveier, mange milliarder kroner i subsidier til produksjon av olje og gass og et historisk dypt kutt i bistanden, inklusiv klima- og miljøformål. Derfor legger De Grønne fram et alternativt statsbudsjett der vi foreslår et grønt skatteskifte på 30 mrd. kr, hovedsakelig miljøavgifter, vi foreslår å begynne en utfasing av det Det internasjonale pengefond anser som 20 mrd. kr i oljesubsidier, og vi foreslår å flytte 5 mrd. kr fra veibygging til miljøvennlig transport. Vi tar på alvor at det er vi som skal hjelpe mennesker på flukt, og at hjelp til andre på sikt er investeringer vi selv vil tjene på. Det vil vi ikke gjøre ved å ta penger fra hjelp til andre fattige mennesker, og derfor skjermer og styrker vi bistandsbudsjettet. Vi mener det er feil å innbille folk at forutsetningene for å gjennomføre et grønt skifte er at det skal skje uten merkbare kostnader og konsekvenser. Vi ser ingen grunn til å late som om det grønne skiftet kan være gratis eller risikofritt, men vi peker først og fremst på at det ligger store, ubrukte muligheter til effektiv endring med positiv effekt innebygd i dagens budsjettering. Den norske avgiftspolitikken er et eksempel. I dag er den i stor grad en sum av historiske tilfeldigheter, og i et miljøperspektiv er den stort sett på bærtur. For eksempel lever næringsliv og folk flest aldeles utmerket med veldig høye avgifter på biler og alkohol, men når det foreslås en miljøavgift på nivå med en halvliter øl på klimamessig grovt underprisede flyreiser, hopper Senterpartiet, Arbeiderpartiet og NHO rett av hengslene. Men antall flyreiser må ned hvis vi skal greie å få ned utslippene i transportsektoren. Derfor foreslår De Grønne en flyseteavgift ikke i størrelsesorden med en halvliter pils, men med en flaske whisky – vel å merke med skjerming for områder med dårlig kollektivalternativ. En slik avgift vil gjøre det vi må gjøre, nemlig å redusere antall flyreiser, men den vil også ta inn så mye penger at man kan bruke dem til noe viktig, nemlig å fullfinansiere flyktningregningen på omtrent 9,5 mrd. kr. Dette er ett av mange eksempler på muligheter. Vi har derfor store forventninger til at den grønne skattekommisjonen virkelig vil se på mulighetene som ligger i å bruke skatter og avgifter langt mer systematisk for å vri næringsliv, forbruk og atferd i grønn retning. Høyre og andre har selvsagt rett i at vi ikke bare kan omstille landet med å bruke mer og mer avgifter. Poenget med å ta inn noe mer avgifter og skatter er ikke at staten skal ese ut, men å reinvestere dette i ny næringsutvikling og nye arbeidsplasser. Så i tillegg til å redusere oljepengebruken, øke bistanden og ta ganske mange store miljøgrep, vil Miljøpartiet De Grønne investere 8,5 mrd. kr i framtidas grønne næringsliv. Regjeringen viser stor og fortjenstfull vilje til satsing på forskning. Innovasjon og gründervirksomhet blir støttet på en bedre måte enn før, og det blir produsert mye kunnskap, nye teknologiske konsepter og mange muligheter. Men når Norge kommer til det punktet hvor disse ideene trenger kapital for å bli kommersialisert, har norsk politikk tradisjonelt kastet kortene og overlatt den videre utviklingen til marked og teknologinøytrale ordninger som gjør prioriteringene. Resultatet av det er, som vi ser, magert. Det hjelper lite at vi utvikler ideer når sluttresultatet er at Statoil må ta med seg sin banebrytende Hywind-turbin til den andre siden av Nordsjøen for å få britisk statsstøtte til kommersialisering i stor skala, og det er britene som får arbeidsplassene og skatteinntektene. Derfor foreslår Miljøpartiet De Grønne konkrete grep for grønn næringsutvikling på fire områder: Vi gjør det lettere å starte nye bedrifter i Norge. Vi gir selvstendig næringsdrivende rett på minstefradrag på lik linje med arbeidstakere. Vi foreslår omfattende satsing på bioøkonomi for å øke kommersialisering av biobasert verdiskaping, og vi foreslår opprettelse av et Bionova, etter modell av Enova, for å sette penger og system bak biosatsingen. Vi foreslår tiltak som vil utløse store investeringer i fornybar energi og energieffektivisering. Og vi foreslår grep for å bygge opp den maritime næringen i Norge ytterligere. Flere talere har vært inne på at høstens budsjett er en forsmak på en framtid med tøffere prioriteringer for norske finanspolitikere. Å ta imot 10 000 mennesker på flukt fra krig og nød er noe vi risikerer å fortsette å oppleve mye av i årene som kommer. De Grønne er klar til å være med på tøffe prioriteringer, men vi er ikke klar til å være med på prioriteringer som er det samme som å skyte oss selv i foten. Bistandsbudsjettet er et verktøy for å hindre mennesker i å måtte dra på flukt. Et historisk kutt i bistanden innen miljø, klima og grønn energi på 5–6 pst., er å skyte seg selv i foten. Miljøpartiet De Grønne mener dette kuttet er alvorlig i seg selv, men det er også en illevarslende type prioritering med tanke på at livreima må strammes inn generelt i budsjettene som kommer. Miljøpartiet De Grønne legger i dag fram et budsjettforslag som investerer mer i oppbygging av framtidas næringsliv, med mer i kutt i klimagassutslipp og mer til bevaring av natur og helse, samtidig som vi begynner å trappe ned oljeavhengigheten og pengebruken for å finansiere kostnadene til flyktningene, på en måte som gir klimagevinst. Vårt budsjett blir ikke vedtatt i dag, men vi er sikre på at ideene vi sår her, kommer til å dukke opp i andre partiers budsjett i årene som kommer. Jeg tar derfor opp Miljøpartiet De Grønnes forslag.