Susanne Bratli (Arbeiderpartiet), 2010-05-06:
Norge er et lite land i verden, det vet vi, og vi er et lite land i Europa. Vi er ekstremt avhengig av å ha gode relasjoner og kontakter med våre naboer og med andre viktige handelspartnere. Men vi har også en tradisjon for at vi vil være med og bidra positivt i verdenssamfunnet når vi har mulighet til det, og når vi har noe å bidra med. For Arbeiderpartiet er begge disse innfallsvinklene viktige, både i vår utenrikspolitikk og i vår europapolitikk. Vi er opptatt av å ha en aktiv europapolitikk; vi må ha et godt og aktivt forhold til EU. At vi gjerne ville vært medlem av EU, er ingen hemmelighet. Vi mente at vi både ville hatt nytte av det og ville hatt mye å bidra med – ikke minst ville vi fått være med og påvirke beslutninger som er viktige for oss. Heldigvis fikk vi på plass EØS-avtalen når vi ikke ville bli medlem. Den er viktig for oss for å sikre næringslivet og eksportindustrien stabile rammevilkår for handel med andre land i Europa og sikre adgang til det indre markedet. Selv om vi har aldri så mye olje og gass, er nok sannheten den at vi er mer avhengig av resten av Europa enn Europa er avhengig av oss. Det er nok bare her i det høye nord vi mener at Norge er verdens navle. Utfordringen med EØS-avtalen er at det i EU ofte fattes beslutninger – det bestemmes direktiver som vi må implementere – som får direkte virkning for oss. Så langt har vi nok ofte hatt en litt for tilbakelent holdning med hensyn til å påvirke disse beslutningene, spesielt har vi parlamentarikere vært ganske så fraværende i denne prosessen. Og vi kan ikke skylde på at Regjeringen ikke kommer ofte nok til oss, vi har et selvstendig ansvar. Jeg er enig i at vi i komiteene kan bli mer aktive, at vi i partigruppene kan arbeide bedre. Men nå synes jeg vi fra Stortinget har sett at vi kan ta grep, at vi kan engasjere oss, at vi kan påvirke. Europaparlamentets komité for det indre marked arrangerte tirsdag den 27. april en interparlamentarisk konferanse om implementeringen av tjenestedirektivet. For første gang i EØS' historie deltok norske representanter på lik linje med parlamentarikere fra europeiske medlemsland. Fra næringskomiteen deltok Harald T. Nesvik og Else-May Botten, og sistnevnte sto for det norske innlegget. Svein Roald Hansen deltok også på møtet. De norske parlamentarikernes tilstedeværelse og deltakelse i diskusjonen ble behørig lagt merke til, vi fikk til og med holde det første innlegget. Dette må vi gjøre mer av. Alle på Stortinget bør følge med på og engasjere seg i saker som er viktige for deres komité. Vi burde fra transportkomiteens side på et tidlig tidspunkt ha engasjert oss i prosessene rundt Eurovignettdirektivet, som regulerer hvordan veiavgifter for tunge kjøretøy på over 3,5 tonn kan utformes – det er dette direktivet det nettopp har vært medieoppslag om, som sier at vi kan bli nødt til å endre rabattordningene som vi har i våre bomstasjoner – eller vi burde være på banen når postdirektivet behandles, eller når datalagringsdirektivet behandles. Vår rolle som parlamentarikere må være mot Europaparlamentet. Det er et tankekors at selv om det nå er bestemt at Stortinget skal ha representasjon i Brussel, har de fleste norske fylkeskommuner og regioner bedre representasjon og bedre nettverk enn det vi har. Så vi må oftere på banen og påvirke i prosessene som kjøres i Europaparlamentet. Men vi skal også ha en foroverlent holdning og arbeidsstil når vi håndterer vårt utenforskap. Vi har noe å bidra med utover det å påvirke allerede igangsatte prosesser i EU. Vi har vært så heldige at vi så langt har kommet igjennom finanskrisen på en god måte sammenlignet med våre venner i Europa. Vi har lav arbeidsledighet, litt over 3 pst., mens Sverige har rundt 10 pst. og Spania rundt 20 pst. Hvorfor har vi klart det? En forklaring er selvfølgelig at Regjeringen på et tidlig tidspunkt tok grep og satte inn tiltak, at vi driver en aktiv motkonjunkturpolitikk. Men noe av forklaringen ligger i den samfunnsmodellen vi har, den norske modellen, med et nært samarbeid mellom myndigheter, næringsliv og arbeidstakere. At vi i fellesskap har klart å skape en samfunnsmodell som bygger på at det er små forskjeller mellom folk, og en tett samfunnsdialog, er en modell det er verdt å selge inn til andre land. Jeg har lyst til å berømme Regjeringen for snart å ha fått på plass en avtale med Russland om et grenseboerbevis for beboerne i grenseområdet Kirkenes–Murmansk. Det vil være et viktig bidrag for samarbeid og utvikling i dette området. Men vi har også grenseområder i Norge som har utfordringer med den europeiske grensen, selv om dette ikke handler om grensepassering av personer. Vi har områder hvor samhandling og utvikling over grensen blir skadelidende på grunn av regelverk for bl.a. toll og avgifter. Det er ikke alle grensehindere EØS-avtalen har bygd ned. I Nord-Trøndelag har vi to kommuner, Lierne og Røyrvik, med til sammen godt under 2 000 innbyggere, som samarbeider med sine nabogrender over grensen. Nå samarbeider de om et Interreg-prosjekt som har som formål å opprettholde innbyggertallet i regionen. Men utfordringen er at næringslivet har vanskeligheter med å samarbeide over grensen. En byggmester kan ikke arbeide på begge sider av grensen. Det setter også avgiftsbestemmelsene en stopp for. Lierne Bakeri, f.eks., har en stor andel svensk arbeidskraft som de må betale svensk arbeidsgiveravgift for. Dette må man også kunne rydde opp i når man nå snakker om hvordan man skal bygge ned grensehindere.