Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2013-06-12:
Arbeiderpartiet har en stolt historie knyttet til en aktiv distriktspolitikk. Hele landet skal bebos, og landets ressurser skal tilkomme hele befolkningen. I den økonomiske politikken er det Arbeiderpartiets målsetting at samfunnet skal tilby tilnærmet likeverdige tjenester, at verdiene skal fordeles, og at hele befolkningen skal være med på velstandsutviklingen. Vår distriktspolitikk er neppe ferdigutviklet, men vi kan se gode resultater av dette politikkfeltet fra etterkrigstiden og fram til i dag. Det utjevnende element kommer tydelig fram i inntektssystemet, hvor en har søkt å bygge et system som kan gi kommuner mulighet til å gi tilnærmet like tjenester til sine innbyggere uavhengig av hvor kommunene ligger i landet, og hvor mange innbyggere de har. Arbeiderpartiets stolte slagord, «By og land – hand i hand», betyr at distrikt og sentrale strøk er gjensidig avhengig av hverandre. Vi har både en bypolitikk og en distriktspolitikk. Vi ser landet som en helhet, med ulike fortrinn, utfordringer, klimatiske forhold og næringsstruktur – i det hele tatt har vi en politikk tilpasset ulike forhold i landet. Vi har også en svært ulik kommunestruktur i Norge. Det vil bli endringer, vi vet det, for det er en dynamisk prosess som foregår. Men vi kommer alltid til å ha både små og store kommuner. Vi vil ha bykommuner, og vi vil ha arealmessig store kommuner med lavt folketall. Kautokeino er landets største kommune med et areal på 9 707 km2 og i underkant av 3 000 innbyggere. Det er selvfølgelig ikke enkelt å oppnå effektivitet i sammenslåing med andre når man har en sånn geografi. Norge er mangfoldig, og vi kommer til å ha forskjellige kommuner i framtiden også. Oppgavene er tilnærmet like i generalistkommunesystemet vårt, men de minste kommunene, med svakest næringsliv, må i større grad ta rollen som utviklingsagenter og -drivere i næringssammenheng. Der næringslivet går av seg selv, kan kommunene konsentrere seg om sine primæroppgaver. Kommunestruktur er et stadig tilbakevendende tema for debatt. Arbeiderpartiet ser behov for endring i strukturen, men det må være opp til kommunene selv å vurdere om de er i stand til å levere de tjenester de er forpliktet til overfor sine innbyggere. Den rød-grønne regjeringen mener at kommunesammenslåing skal være frivillig. Vi har nå 47 kommuner i ROBEK, mot 116 da Erna Solberg var kommunalminister. Det viser at kommunene har bra kontroll, selv om vi har hatt en formidabel vekst i kommuneøkonomien de siste åtte årene, samt svært høy aktivitet. Å ha orden i økonomien er en forutsetning for at kommunene skal oppfylle sine forpliktelser. Kontroll på kommuneøkonomien gir handlingsrom og muligheter til å styrke næringsutviklingen og få til positive prosesser som kan føre til økt folketall eller opprettelse av nye arbeidsplasser. Et av de områdene kommunene, både i byer og i Distrikt-Norge, bør ta tak i, er å stille boliger til disposisjon. Tilflytting uten botilbud er en umulighet. En aktiv boligpolitikk er et godt sosialdemokratisk virkemiddel for å styrke bosettingen. Mange distriktskommuner har fått økt sitt folketall gjennom arbeidsinnvandring fra utlandet. Det er positivt, men det krever også at kommunene tar imot de nye innbyggerne på en god og skikkelig måte. Dersom de nye innbyggerne skal bli i kommunen, krever det aktiv integrering, arbeidsgivere som skjønner at de har et ekstra ansvar, og ikke minst lokalsamfunn som tar imot nyankomne med åpne armer. Tiltakssonen i Nord-Troms og Finnmark videreføres innenfor omtrent samme kostnadsramme. Det har vært et meget godt virkemiddel for å få økt utdanningsnivå over et bredt spekter, og jeg vil særlig framheve nedskriving av studielån som et personrettet tiltak som beviselig har virket stimulerende og utjevnende. Finnmark har fortsatt et lavt utdanningsnivå, men tiltakene virker, og det går i positiv retning. Dette er et langsiktig arbeid, og jeg er glad for at regjeringen viderefører tiltakssonen for Nord-Troms og Finnmark.