Stefan Heggelund (Høyre), 2016-10-04:
Jeg mener at hvis man først er så frimodig at man stiller til valg til Stortinget – og det har vi vel forhåpentligvis hatt et bevisst forhold til, alle sammen – må man ha et prosjekt. Det må være en grunn til at man er her. Man må ha noen ideer å styre etter. Det er ikke administrasjon som er vår oppgave, det er politikk. Noen ganger vil disse ideene kollidere. Det er bra, det er demokrati. Men i Norge har vi likevel en stor fordel i vår konsensustradisjon, at vi i mindre grad enn andre er et polarisert samfunn. Vi står sammen i uenighet og i enighet. Vi står skulder ved skulder. I fellesskap skapte vi i Norge en unik arbeidslivskultur. I fellesskap ble den norske velferdsstaten bygget. Der partssamarbeid og arbeidsmiljølov gir trygghet og forutsigbarhet i arbeidslivet, skal velferdsstaten gi trygghet og forutsigbarhet for dem som faller utenfor. Dette er verd å bevare. Å bevare disse tingene må være et av våre viktigste prosjekter. Men det er ulike ting som truer disse institusjonene. Blind tro på status quo og medievennlige offentlige utgifter er en slik trussel. Et eksempel på det fra vår nære historie er den forrige regjeringen, som prioriterte ned å ruste Norge for den omstillingen vi visste ville komme, men i stedet valgte å gjøre det venstresiden er aller flinkest til – eller for å si det på den måten: det venstresiden er flinke til – nemlig å reise rundt og dele ut og love milliarder mer, og alt til alle. Det fører til hyggelige oppslag, men det forbereder oss ikke til omstilling. Samtidig skrøt de – og det gjør de fortsatt, og vi har hørt det her i dag – av antall skapte arbeidsplasser under den rød-grønne regjeringen. Men de forteller ikke det LO forteller, nemlig at hele sysselsettingsveksten mellom 2008 og 2014 gikk til utenlandsk arbeidskraft. Men så sto vi der, alle sammen, midt under oljeprisfallet. Da kan vi tenke oss hvordan det er å være vant til å kunne forsørge seg og sin familie, og så plutselig kjenne på usikkerhet rundt egen livssituasjon. Derfor har dette flertallet prioritert en stor tiltakspakke til de områdene som er rammet av prisfallet. Derfor har dette flertallet prioritert utdanning, forskning, samferdsel, infrastruktur, historiske satsinger – nettopp fordi vi skal jobbe oss gjennom den omstillingen, og vi vet at dette er nødvendig for å få det til. En annen trussel mot disse institusjonene er arbeidslivskriminalitet og sosial dumping. Det er grunnen til at denne regjeringen har prioritert en strategi mot arbeidslivskriminalitet, utarbeidet i samarbeid med partene i arbeidslivet. Det er viktig at vi samarbeider om disse spørsmålene, fordi partene har en så utrolig viktig oppgave i å være med på å bekjempe arbeidslivskriminaliteten. Jeg hørte representanten Gahr Støre si noe om at vi ikke gjør noe som helst i kampen mot arbeidslivskriminalitet. Det er omtrent så langt fra sannheten som det er mulig å komme. En tredje trussel mot institusjonene ser vi av de økonomiske framskrivningene i perspektivmeldingen, og vi ser det av de advarslene vi leser fra Produktivitetskommisjonen. Velferden må være bærekraftig for framtidens generasjoner. Da må vi justere oss. Det arbeidet har vi satt i gang. Tenk deg en situasjon hvor man har den største forvaltningsreformen i et lands historie, og så ender man med omtrent samme resultater som man hadde før man igangsatte reformen. Det er historien om Nav. Tenk deg en situasjon der antallet unge uføre øker med nesten 50 pst. fra 2005 til 2014. Det er Arbeiderpartiets velferdspolitiske arv i dette årtusen. Derfor rydder vi opp i de rød-grønnes feilgrep i forbindelse med Nav-reformen. Vi arbeidsretter ytelser fordi vi vet at altfor mange mennesker ufrivillig ender som passive trygdemottakere. Vi digitaliserer Nav, slik at Nav kan bruke mer ressurser på å hjelpe dem som står lengst unna arbeidslivet. Vi gir mer tillit til ansatte i Nav, mer fleksibilitet og frihet for dem til å hjelpe folk gjennom tiltakssystemet på en måte som de kan se er den beste løsningen. Og vi rydder opp i garantiordningene for ungdom, slik at ungdomsgarantien faktisk skal være en garanti og ikke bare et brutt løfte, slik det var under den rød-grønne regjeringen. Vi ønsker å bekjempe utenforskapet. Dette, å bevare vårt felles arbeidsliv, å bevare velferdsstaten for framtidens generasjoner, er blant våre viktigste prosjekter, og vi er villig til å levere den politikken som trengs for å få det til. Fra den andre siden hører vi mye kritikk, men ingen reell alternativ politikk, annet enn økt skatt på norske arbeidsplasser. Men det er resultatet når det eneste politiske prosjektet man har, er å komme i regjering.