Abid Raja (Venstre), 2017-06-20:
Enhver stats hovedoppgave bør være borgernes sikkerhet. Borgernes sikkerhet er politikernes hovedoppgave. Det har vært, det er, og det bør fortsette å være politikernes hovedoppgave. Vi vet at det sviktet 22. juli. Politikerne sviktet, politiet sviktet, Norge sviktet, og vi har ikke råd til å svikte igjen. Verken Stortinget, regjeringen, politiet eller Norge kan svikte igjen. Det norske folk fortjener bedre, men riksrevisorens rapport slår fast at verken politi eller forsvar vil kunne yte nødvendig beredskap og sikkerhet hver for seg eller samlet dersom det kom et angrep, i alle fall til 2015. Regjeringen har sagt at situasjonen har blitt mye bedre i dag. Det gjenstår å se hvis vi får en ny rapport på bordet som kan avklare dette, etter at vi har avgitt vår innstilling. Uansett må situasjonen fra 2015, og eventuelt hva den medfører for situasjonen i dag, karakteriseres som helt uakseptabel og noe vi ikke kan leve med. Innledningsvis vil jeg slutte meg til de gode merknadene som saksordfører hadde, som Venstre i all hovedsak er enig i, med unntak på to punkter. Det skal jeg komme tilbake til når jeg kommer til hvor vi har skilt lag i innstillingen, og forklare det litt nærmere. Jeg ser at statsministeren er her. Tidligere har hun ikke ønsket å svare på om Olje- og energidepartementet hadde meldt inn objekter til NSM eller ikke, fordi dette skulle være unntatt offentlighet og kunne true rikets sikkerhet. Samtidig hadde VG allerede 25. oktober 2016 hatt en større sak om dette hvor man kunne avsløre at «åtte landanlegg for olje og gass i Norge er ikke sikret mot terror på samme måte som plattformene til havs.» Det var departementet selv som hadde bekreftet dette. Disse åtte landanleggene for olje og gass kunne vi lese i VG at ikke var sikret, ikke meldt inn. Forsvarets forskningsinstitutt sier at dersom det kom et angrep, ville angrepet være over før politiet og Forsvaret ville kunne klare å respondere. Det er noe å tenke over. Én ting er at de skal hindre angrep, og det tror jeg vi alle er enige om at vi skal gjøre. Men å helgardere seg hundre prosent, slik at et angrep aldri vil kunne komme i Norge, tror jeg ikke er mulig. Jeg tror ikke det er mulig å komme dit. Det ser vi i resten av Europa – det er ikke mulig å komme dit. Da må oppgaven være at når angrepet skjer, må vi kunne stanse det – og ikke fordi angriperen går tom, ikke orker mer eller har gjort det vedkommende hadde planlagt å gjøre, men fordi politiet, Forsvaret eller andre aktører kommer til og stanser det pågående angrepet. Hvis man legger Riksrevisjonens rapport og Forsvarets forskningsinstitutts uttalelser til grunn, viser det at den som gjør et angrep i Norge, vil fullføre angrepet sitt før man rekker å stanse vedkommende. Det må være urovekkende. Verre blir det hvis det ikke er én angriper, men angripere på forskjellige steder, slik Forsvarets forskningsinstitutt sier. Skjer det koordinerte angrep, blir det fullstendig kollaps i systemet. Det må vi bare håpe på at ikke gjenspeiler dagens situasjon. Jeg ser det er tre store aktører fra regjeringsapparatet her, og de kan kanskje klargjøre om situasjonen er slik at man ikke vil klare å stanse et pågående angrep, og at to koordinerte angrep ville gitt fullstendig kollaps i hele systemet. Etter den tragiske hendelsen 22. juli forventet ikke bare Stortinget, men hele det norske folk at samarbeidet mellom politiet og Forsvaret når det gjelder det å sikre og beskytte vesentlige objekter, bygninger og infrastruktur, skulle bli bedre. Rapporten viser at så ikke er tilfelle. Bakteppet er Gjørv-kommisjonens rapport fra 13. august 2012. Anbefalingene og konklusjonene var meget alvorlige og dokumenterte svikt i norsk beredskap og beredskapskultur som var meget omfattende. Kommisjonens anbefalinger stilte hele Stortinget seg bak. Riksrevisjonens rapport viser at det er lite trolig at situasjonen har blitt bedre. Dette er for så vidt blitt innrømmet av statsministeren i ulike fora og på ulike måter, bl.a. under den åpne høringen, og senest tror jeg at jeg hørte det på hennes pressekonferanse om dette i dag, hvor statsministeren etter et spørsmål innrømmet at situasjonen i 2015 ikke var god nok. I en situasjon hvor vi rundt omkring i Europa ser tiltakende terroraktivitet og soloterrorisme, er dette meget alvorlig. Det er ingen grunn til å tro at det som skjer i Nice, Berlin, Manchester, London og andre steder i Europa, ikke skal kunne komme til Norge. Da er jobben først å sørge for at det ikke skjer, men hvis det skjer, å stanse det i tide. Det tredje elementet har vært knyttet til Heimevernet. Sjefen for Heimevernet kunne i den åpne høringen fortelle at Heimevernet kan ikke både sikre nøkkelobjekter og skjermingsverdige objekter og samtidig ha ressurser til øvrige oppgaver, på grunn av den vedtatte instruksen for Heimevernet. Vi vet også at man ikke akkurat har styrket Heimevernet fra regjeringens side, med god støtte fra Arbeiderpartiet. Arbeiderpartiet har jo støttet regjeringen i dette ved å ribbe Heimevernet og legge ned hele Sjøheimevernet. Hvordan sikringen av landanleggene på kystsiden skal skje fra sjøsiden, er et uavklart spørsmål. Aktørene i apparatet sier at dette ikke er tilstrekkelig beskyttelse, og når vi vet at de ikke engang er pekt ut som skjermingsverdige objekter, fører heller ikke Nasjonal sikkerhetsmyndighet tilsyn med disse objektene. Vi vet ikke hva slags sikkerhet det er. Én ting er soloterrorisme og eventuelt islamistiske terrorister, men da utelukker vi helt å tenke på de andre statsmaktene som potensielt også kan utgjøre en trussel mot Norge i framtiden. Mot slutten har jeg noen bemerkninger til hemmeligholdet, for hemmeligholdet er noe vi egentlig ikke kan leve med, og som regjeringen har skapt rundt dette sammendraget. La meg bare legge til grunn at jeg ikke har hørt noen person si at den store rapporten, hovedrapporten, skal offentliggjøres. Det er det ingen som snakker om. Vi snakker om det sammendraget som riksrevisor skrev, det sammendraget som Dagens Næringsliv for så vidt allerede har trykket – som en skamfull lekkasje, forhåpentligvis ikke fra Stortingets side. Det riksrevisor har villet, er at dette sammendraget skal være offentlig. Riksrevisor mener at det ikke er noen grunn til at det skal holdes hemmelig. Flertallet av stortingspartiene, med unntak av regjeringspartiene, er enig i dette. Også Kristelig Folkeparti er enig i dette. De er enig i at det ikke er noen grunn til å holde dette hemmelig. Også tidligere statsråder har sagt dette. Senest var vel da jeg hørte Gahr Støre si i avisene at han, med sin erfaring som utenriksminister, ikke ser noen grunn til at dette sammendraget skulle vært holdt hemmelig. Allikevel vil regjeringen holde dette hemmelig. På den måten knebler de stortingssalen. De ikke bare prøver, de har faktisk kneblet oss, for vi kan jo ikke omtale dette sammendraget. Vi kan ikke snakke om det som står i sammendraget, her, i denne sal. Det må vi gjøre bak lukkede dører, så offentligheten ikke skal høre det. Vi skal ikke kunne skrive noe i våre merknader fra dette sammendraget. Det som er veldig parodisk, er at hvis man holder det sammendraget som riksrevisor har skrevet, opp mot det som Forsvarsdepartementet ønsket å erstatte sammendraget med – for de laget et forslag og sa det ville være greit dersom man erstattet riksrevisors sammendrag med det, noe Per-Kristian Foss sa nei til – ser man at det overhodet ikke handler om sikkerhetsloven. Når man holder dem opp mot hverandre, ser man at det bare er politisk ladede begreper som rammer forsvarsministeren hardt, som er tatt ut. Jeg skal ikke trekke fram noen eksempler. Det er bare å bruke Google – den 26. april 2017 ligger dette oppslaget fra DN ute, ser jeg på min egen mobil. Det typiske er at hvis det er noen kritikk, er den mildnet ned til mer nøytrale begreper. Det er ikke noe annet enn det. Da er det en fasade man ønsket å pynte på, slik at ens eget renommé ble ivaretatt. Da misbruker man i realiteten sikkerhetsloven og sier at det handler om rikets sikkerhet, mens det egentlig handler om ens egen personlige, politiske sikkerhet og omdømme. Det omtalte Aftenposten i går som skammelig for regjeringen Solberg, og det er vanskelig å si seg uenig i det. Helt til slutt: Vi står likt med de øvrige partiene med unntak av regjeringspartiene i innstillingen, utenom på to punkter. Det ene er hvor de skriver at det er «sterkt kritikkverdig». På alle stedene hvor de skriver at det er «sterkt kritikkverdig», skriver Venstre at det er «svært alvorlig og kritikkverdig». Det er en veldig liten forskjell. Og hvis presidenten tillater: Den siste forskjellen er at de andre partiene slår fast at i dette tilfellet har ikke dette ansvaret blitt fulgt opp på tilfredsstillende vis fra Statsministerens kontor, mens Venstre sier at i dette tilfellet «fremstår» det slik at dette ansvaret ikke har blitt fulgt opp på tilfredsstillende vis. Med unntak av disse to forskjellene står vi helt likt med Arbeiderpartiet og de øvrige flertallspartiene i innstillingen.