Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2022-01-06:
Meldingen som regjeringen legger fram, redegjør for omfanget av eksporten av våpen, ammunisjon og annet militært materiell, relatert teknologi og tjenester for militære formål i 2020. Det gis også informasjon om eksporten av flerbruksvarer for militær bruk i utlandet. Slike meldinger er blitt lagt fram årlig siden 1996. De har bidratt til å forsterke åpenheten rundt eksportkontrollen i Norge ved å redegjøre for regjeringens politikk på eksportkontrollområdet, praktiseringen av eksportkontrollregelverket og Utenriksdepartementets retningslinjer for behandling av søknad om eksport av forsvarsmateriell, samt kunnskap om selve eksporten. Forsvarsindustrien og eksportkontrollen er en integrert del av den norske forsvars- og sikkerhetspolitikk. Den øker vår kampkraft og forsvarsevne. Det er en målsetting å fortsatt sikre en levedyktig norsk forsvarsindustri som kan bidra til leveringssikkerhet for både Norges og allierte lands forsvar. Forsvarsindustrien er avhengig av å kunne eksportere og delta i internasjonalt utviklings- og produksjonssamarbeid. Så til Fremskrittspartiets merknader til meldingen: Forsvarsindustrien er viktig ikke bare for Forsvaret; beredskapen og lokalsamfunnet, forsvarsindustrien er en motor for utvikling også av sivil teknologi. Dette er en utvikling som vil forsterkes i årene som kommer. Norske teknologiintensive og kunnskapskrevende arbeidsplasser er viktige for samfunnet. Forsvarsindustrien bidrar eksempelvis til romteknologi og droneteknologi og en rekke andre høyteknologiske industrier som er helt avgjørende dersom vi skal skape et kompetent og høyteknologisk samfunn. Så de som er motstandere av forsvarsindustrien, er samtidig motstandere av denne formen for flerbruksvarer. Utvikling og produksjon av forsvarsrelaterte produkter bidrar til at det skapes flere høyteknologiske arbeidsplasser. Norske ingeniører og andre spesialister er i verdenstoppen på flere områder innenfor forsvarssektoren. For at Norge skal kunne fortsette med å utvikle banebrytende produkter, trenger industrien å selge produktene og komponentene de utvikler. De trenger langsiktighet. Trekantsamarbeidet mellom industrien, Forsvaret og FFI er unikt. Det samler industrien, brukere og forskningsmiljøet og bidrar til at Norge kan utvikle produkter i verdensklasse. Det norske markedet for forsvarsmateriell er svært begrenset. Derfor er industrien avhengig av eksport. Eksporten står for storparten av inntektene og bidrar også til inntekter til staten gjennom skatter og avgifter. Det er selvsagt at det må finnes restriksjoner knyttet til eksport av forsvarsmateriell. Paradokset er imidlertid at dersom man ønsker at norsk forsvarsindustri skal overleve, blir vi nødt til å harmonisere vårt regelverk med regelverket hos våre fremste allierte. Norske forsvarsbedrifter produserer ikke plattformer som kampfly, helikoptre, stridsvogner eller ubåter. De produserer delsystemer og komponenter som inngår i større utenlandske systemer. Dersom man leverer en komponent til en tysk ubåt – som da Tyskland velger å eksportere til et land vi ikke ville ha eksportert til – så må vi faktisk finne oss i det dersom vi skal ha en forsvarsindustri. Det er en litt snever debatt vi har i Norge – om vi skal selge til UAE, eller om vi skal selge til Jemen etc. Så lenge dette er en del av et større system, kan vi bare la være å ha den diskusjonen. Hvis dette er ammunisjon som er direkte produsert på Nammo, eller andre steder, så kan vi selvsagt ha den type begrensninger, men vi må ha det i mente når vi driver med politikk i denne salen, at vi er et bitte lite land. Det relaterer meg litt til saken vi hadde i sted, vi er faktisk et bittelite land som betyr veldig lite i den store sammenhengen. Det betyr i praksis at eksportregelverket til systemleverandøren vil gjelde. Eksempelvis er Kongsberg underleverandør til kampfly F-35, men i Norge må de altså samtidig forholde seg til amerikansk eksportregelverk, og vi vet alle at det er mer liberalt, for de har andre interesser globalt. Da må vi enten være med på det, eller ikke være med på det. Sier vi at vi ikke vil være med på den type eksport, får vi heller ikke levert de samme komponentene til land vi ønsker, for da har vi ikke leveransestabilitet. USA vil ikke akseptere det, og samtidig blir enhetsprisen høyere, så det kan vi rett og slett ikke være med på. Jeg håper også sosialister vil være med på å forstå den logikken, for hvis ikke kan man ikke diskutere eksportregelverket i denne salen. Alle hovedsystemleverandører er avhengige av forutsigbarhet, og da kan ikke Norge sette nasjonale begrensninger. Så aksepterer vi salg til Frankrike, Tyskland, Storbritannia og USA, som er plattformprodusenter, må vi samtidig forholde oss til deres eksportregelverk. Den diskusjonen er ikke i denne salen, og den er heller ikke i merknadene fra de øvrige partiene. Man later som om vi har kontroll på egen eksport, men det har vi altså ikke, og kan vi ikke forholde oss til det? Man kan ikke på den ene siden forsvare forsvarsindustrien og skryte av den og flerbruksteknologi og spredning av teknologi og andre arbeidsplasser – dersom vi ikke er villige til å eksportere de samme komponentene på sentrale systemer som andre land produserer, og da snakker jeg om allierte land.