trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-05-26:
Problemstillingen som reises, er også tatt opp av Landsutvalget for Tillitsvalgte i Forsvaret. Spørsmålet vil bli vurdert i forbindelse med revisjonen av disiplinærreglementet. Dette arbeidet er – som representanten Holstad påpeker – igangsatt, men jeg har foreløpig ikke vurdert spørsmålet om opplesning av refselser under oppstilling. Før jeg tar stilling til spørsmålet, finner jeg det riktig å sende saken på høring til de berørte parter. Og jeg tar sikte på at dette vil skje kort tid etter sommerferien. Jeg vil presisere at det følger av disiplinærloven § 20 annet ledd at refselser vanligvis skal meddeles refsede i nærvær av flere befal eller menige. Dersom jeg kommer til at det vil være riktig å gå inn for en endring av rutinene vedrørende høytlesning av refselser, vil det også måtte vurderes om det er behov for å foreslå endringer av disiplinærloven.
Eldbjørg Løwer (Venstre), 1999-05-26:
Jeg har lest Forsvarets verdigrunnlag, og jeg stiller meg helt og fullt bak de holdninger og de formuleringer som kommer til uttrykk der. De er fra 1998. Men det er klart at det i Forsvaret kan være levninger fra tidligere tider både når det gjelder holdninger til enkeltindivid og til ledelse, som det er behov for å se på med dagens øyne. Når det gjelder refselse spesielt, har jeg sagt at den ønsker jeg å komme tilbake til, men jeg har også lyst til, som et generelt utsagn, å si at jeg tror at gjennomføring av disse holdningene som ligger i verdisynet til Forsvaret, vil være med på å forankre Forsvaret i flere miljøer i Norge, og også på kvinneområdene for å få flere kvinner til å delta. Jeg er veldig opptatt av å se om vi kan gjennomføre dette verdigrunnlaget også ved at vi rydder unna gamle tiltak og ordninger som ikke passer inn i dagens holdninger.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg vil gjerne få lov å stille et spørsmål til justisministeren: «Jeg viser til punkt 2b i forskriftene til ny våpenlov som nå er ute på høring, hvor det med hensyn til nedlåsing er satt en grense på fire registreringspliktige våpen av typen rifler og/eller hagler for påbud om oppbevaring i FG-godkjent sikkerhetsskap. Synes statsråden at denne grensen på antallet våpen er i tråd med justiskomiteens Innst. O. nr. 39(1997-98) og våpenloven om kontrollen med oppbevaring av våpen?» (1997-98)
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg takker for svaret. Jeg spør så tidlig i denne prosessen nettopp for å gi justisministeren mulighet til å justere dette, slik at vi slipper å komme med kritikk senere. I dette spørsmålet har jo regjeringspartiene og Arbeiderpartiet gått sammen for å sikre en bedre oppbevaring av våpen. Når man viser til «forsvarlig nedlåst», som det står i våpenloven, er det ikke nok i forhold til det justiskomiteen sa i sin innstilling om nedlåsing, for, som statsråden siterte, sa justiskomiteen at det skulle være «godkjente våpenskap o.l.» for alle typer våpen. Så det er tydelig at her må man presisere nærmere i forskriftene enn bare å vise til en forsvarlig nedlåsing. Dessuten håper jeg at statsråden kan gi en vurdering av om det er hensiktsmessig å sette en begrensning på antall våpen. Vi vet jo alle at én hagle hvis den kommer i urette hender, gjør like mye skade som tre. Vi vet også at en begrensning på fire hagler kan slå uheldig ut, f.eks. på gårder, hvor det kan være flere registrerte våpen på ulike husstandsmedlemmer.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Det er godt å høre at du merker deg mine synspunkter og vil ta dem med deg. Men jeg forutsetter selvfølgelig også at du merker deg hva komiteen sa i innstillingen til lov om endringer i våpenloven og tar det med. Når det gjelder nedlåsing, viste vi ikke bare til en forsvarlig nedlåsing, men sa at det skulle være «godkjente våpenskap o. l.». Det betyr selvfølgelig ikke nødvendigvis et våpenskap, men det må presiseres nærmere i forskriftene hva en nedlåsing er. Hvis det er opp til hver enkelt våpeneier å definere hva man ser på som en forsvarlig nedlåsing, tror jeg vi lett vil komme tilbake til dagens tilstand med en dårlig hengelås på en eller annen loftsbod osv. Dessuten vil jeg igjen etterlyse statsrådens vurdering av om det egentlig er hensiktsmessig å ha en grense for antall våpen. Er ikke én hagle i urette hender like farlig som tre eller fire?
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-26:
Justisdepartementet har i forslaget til lov om endringer i våpenloven i Ot.prp. nr. 19 for 1997-98, jf. Ot.prp. nr. 74 for 1996-97, bl.a. uttalt følgende om oppbevaring av skytevåpen: «De nærmere krav til oppbevaring, herunder krav til låssystemer, eventuelt forskjellige krav avhengig av våpentype og/eller antall våpen, må imidlertid fastsettes i forskrifter». Justiskomiteen uttalte i Innst. O. nr. 39 for 1997-98 bl.a. følgende om oppbevaring av våpen: «Komiteen har med tilfredshet merket seg at proposisjonen ikke går inn for at hoveddel, vital del og ammunisjon må være nedlåst hver for seg og er også enig i at disse bestemmelser tas inn i selve våpenloven. Komiteen går derfor inn for at våpenet eller én vital del, samt ammunisjon, skal være nedlåst og at godkjente våpenskap o.l. ansees som betryggende og lovlig oppbevaring.» Departementet har i utkastet til forskrifter lagt til grunn at det gis bestemmelser om differensierte krav til oppbevaring av skytevåpen, avhengig av våpentype og antall våpen. Det er imidlertid slik at for alle våpen er det et krav om at våpenet eller en vital del av dette skal være «forsvarlig nedlåst», jf. våpenloven § 27 a. Det er i utkast til forskrift foreslått at det kun for revolver og pistol og for automatiske skytevåpen skal være påkrevd med FG-godkjent våpenskap allerede fra første våpen. For rifler eller hagler er godkjent våpenskap nødvendig når det oppbevares mer enn fire våpen. Forslaget til forskrifter er nå ute til høring, og departementet vil fastsette de endelige krav til oppbevaring av skytevåpen når høringsinstansene har avgitt sine uttalelser.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-26:
Jeg forstår selvfølgelig at man vil påvirke forskrifter ved å stille spørsmål, og da er hovedsvaret at forslaget er sendt på høring for at vi skal få synspunkter. Jeg vil gjerne vise til hva representanten Bjørnstad sa i debatten om denne saken: «På bakgrunn av spørsmål vil jeg også presisere at det ikke stilles krav om at alle som eier et våpen, nå skal gå til innkjøp av et våpenskap. Her vil det bli utarbeidet nærmere forskrifter som vil omhandle andre nedlåsingsalternativer». Og så til slutt i hans uttalelse: «Jeg regner med at Justisdepartementet vil ha kontakt med brukerorganisasjonene ved utarbeidelse av regelverk.» Jeg oppfatter komiteinnstillingen som klar. Man vil skjerpe kontrollen med våpen, man vil ha register, man vil ha muligheten til å visitere private hjem, og man vil også ha muligheten til å trekke tilbake en tillatelse. Dette er hovedpunktene, slik jeg ser det, og de vil jeg selvfølgelig lojalt følge opp. Jeg vil også følge opp det at vi gjennom en høringsprosess har en dialog. Jeg har selvfølgelig merket meg representantens spørsmål og vil ta med det videre i mitt arbeid med saken.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-26:
Jeg har vel aldri vært i en situasjon i Stortinget der en representant i en komite fortolker hva en komite mener. Selvfølgelig har jeg både satt meg inn i innstillingen fra komiteen og debatten rundt denne saken. Jeg har faktisk forberedt meg for å gjøre dette på en skikkelig måte. Jeg vil selvfølgelig legge det til grunn. Da framgår det veldig klart at hovedhensikten med lovgivningen er å gi en betryggende kontroll, men som det har framgått fra en rekke talere, også fra det flertallet representanten viser til, vil man ikke mistenkeliggjøre et flertall som har en lang tradisjon for å opptre skikkelig. Så framgår det at det ikke alltid må være et skap, og vi skal lytte til organisasjonene ved høring. Vi er inne i den prosessen nå. Det er selvfølgelig slik vi må jobbe. Jeg har merket meg alle sider ved innstillingen. Jeg skal gjerne sitere fra den her: «Komiteen går derfor inn for at våpenet eller én vital del, samt ammunisjon, skal være nedlåst» – og så kommer da ordene – «og at godkjente våpenskap o.l. anses som betryggende og lovlig oppbevaring.» Det er en sideordning, slik at det ikke er pekt på ett alternativ, men flere alternativer, og at de kan differensieres når man finner de praktiske løsningene.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «For at yrkessjåførlærlingene under 21 år skal kunne kjøre kjøretøy over 7 500 kg må de i tillegg til førerkort ha eget eksamensbevis. Det er nå over to år siden denne ordningen skulle ha blitt iverksatt. Manglende eksamensbevis gjør det umulig å gjennomføre opplæringen. Vil statsråden rydde opp slik at godkjent eksamensbevis kan komme på plass snarest?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg takker for svaret. Jeg er også glad for at saken nå tydeligvis er blitt løst. Situasjonen har vært ganske vanskelig i de to årene dette har pågått. Det har gått ut over opplæringen. Og hvis en har valgt å la lærlingen kjøre, til tross for manglende kompetansebevis, har jo dette kunnet medføre en bot for den som har ansvaret for opplæringen. Det har vært en veldig uheldig situasjon, og selv om jeg ikke kan dokumentere det her og nå, er jeg ganske overbevist om at manglende bevis har gått ut over opplæringen. Men det er nå historie. Jeg er glad for at det er historie, og jeg er fornøyd med at det er sendt ut brev om dette, og at de formelle ting rundt bevisene – det er det jo en del av – kommer på plass ganske kjapt, slik at de elevene som har VK I, kan få bevisene og dermed kjøre lovlig i henhold til de forskriftene som gjelder.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg vil gjerne stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Akershus fylkeskommune avslutter nå «Prosjekt delkompetanse», et treårig nasjonalt utviklingsarbeid i samarbeid med Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet. Nord-Trøndelag fylkeskommune har hatt et lignende nasjonalt prosjekt. Begge fylkeskommunene har utarbeidet nye prosjekter basert på funnene. Dette er prosjekter som faller innenfor rammene av arbeidet med å utvikle systemer for vurdering av realkompetanse. Vil statsråden gjennom statlige midler sikre at disse viktige prosjektene kommer i gang?»
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Jeg takker for svaret. Jeg hadde kanskje håpet at det hadde vært noe mer positivt når det gjelder det arbeidet som er gjort, og de funnene man har kommet fram til. På bakgrunn av det er det utarbeidet et forslag til nye prosjekter som går rett inn i det vi her snakker om, nemlig det treårige prosjektet med sikte på å lage systemer for vurdering av realkompetanse. Jeg tror det er viktig at vi tar vare på det som er utviklet, og de funnene vi har, og at vi ut fra dette utvikler nye prosjekter og går videre på den veien vi har startet på. I dette tilfellet er det to fylkeskommuner som har startet på en bestemt vei. De har helt konkrete forslag til oppfølging, og da er det viktig at det kommer signaler fra departementet om at man er innstilt på å følge opp dette og være med på å finansiere de nye prosjektene som man her har lagt opp til. Det er et viktig signal å få. Jeg velger å tolke statsråden slik at han vil ta et møte med fylkeskommunene og gå gjennom disse prosjektene med sikte på å finne fram til en praktisk ordning.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-26:
Etter det som nå ble sagt, er jeg godt fornøyd. Jeg forstår godt at vi ikke skal drive saksbehandling fra Stortingets talerstol. Det var heller ikke det som var mitt utgangspunkt. Jeg leverte inn spørsmålet for flere dager siden, og dette er jo vurderinger som departementet holder på med over lang tid. Men på bakgrunn av det som statsråden nå sa, er jeg godt fornøyd. Jeg oppfatter det slik at han tar kontakt med fylkeskommunene og går igjennom dette, og ser om prosjektene passer inn i det samlede bildet vi nå ser for oss. Jeg håper at disse prosjektene og det arbeidet som man står i startgropen med, kan komme i gang, slik at det blir en kontinuerlig prosess i forhold til det de har holdt på med så langt. Så på denne bakgrunn, at statsråden vil ta disse initiativene i forhold til de to fylkeskommunene, er jeg fornøyd med det han har sagt, og det som nå har kommet fram.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg seier meg lei for at denne saka ikkje har vore løyst tidlegare. Eg kan opplyse representanten Reikvam om at saka endeleg er løyst. Det har allereie gått brev til fylkeskommunane med kopi til partane om den praktiske ordninga med utskriving av kompetansebevis. Sentralregisteret for Yrkesbevis på Braskereidfoss skal stå føre den praktiske ordninga rundt kompetansebevisa. Krava for å få kompetansebevis er at lærlingen har bestått vidaregåande kurs I transportfag og gjennomført modul 1 Trafikksikkerhet i læreplan for opplæring i bedrift, yrkessjåførfaget. Bevisa gjeld fram til lærlingen fyller 21 år. Etter Kjøre- og hviletidsforskriften kan lærlingar under 21 år utan kompetansebevis køyre tunge køyrety over 7 500 kg innanfor ein radius på 50 km frå heimstaden til køyretyet. Skal lærlingen køyre tunge køyrety utanfor denne radiusen, må dei ha kompetansebevis. Som sagt: Saka er altså løyst.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg skal ikkje dra ut dette spørsmålet, men berre seie fylgjande i tillegg til det representanten Reikvam sa: Det har teke for lang tid. Saka kan opplagt forklarast, men ikkje forsvarast. Difor: Saka er no løyst.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Artikkelen i Skolefokus som representanten Tveiten viser til, er basert på eit omfattande forskingsarbeid i samband med forsøksordninga med fellesspråklege lærebøker i samfunnslære. Forskinga har både ei samfunnsvitskapleg og ei språkvitskapleg tilnærming. At forskingsinnsatsen på dette feltet er låg, er eg difor ikkje samd i. Konklusjonar i rapportane viser m.a. at bokmålselevane ikkje har god nok kjennskap til den norske språksituasjonen og forholdet mellom dei to skriftspråka. Det går òg fram at lærarar med ei positiv haldning til ordninga med fellesspråklege lærebøker i større grad har elevar som er positive til nynorsk. Vi står her overfor ei problemstilling med mange sider. Eg er oppteken av at opplæringa i skulen – både grunnskulen og den vidaregåande skulen – må leggjast opp slik at elevane får kunnskap om den særeigne norske språksituasjonen og samstundes utviklar språkleg toleranse. Lærarane sine haldningar og val av arbeidsmetodar er viktige for å stimulere elevane til å bruke nynorsk, både skriftleg og munnleg. Eg vil informere lærarutdanningsinstitusjonane om forskingsarbeidet og konklusjonane i rapportane og be dei fylgje dette opp i lærarutdanninga.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Det som representanten Tveiten skisserer som problem, er statsråden heilt samd i, men ikkje at vi ikkje etter kvart veit meir om det. Det som eg dokumenterte her, var at vi har sett i gang forsking, m.a. den som er presentert i den rapporten som ho sjølv viste til. Men det må vidareførast i den praktiske kvardagen. Her er det eit stort haldningsarbeid å utføre. Lærarane er utgangspunktet. Difor er det at vi no prøver i samband med forskingsrapportane å få lærarutdanningsinstitusjonane til å fylgje opp. Vidare kan eg nemne for representanten Tveiten at vi akkurat har hatt eit møte med Det Norske Samlaget om læremiddel. Vi har innskjerpa i forhold til forlaga og kjem til å fylgje endå strengare opp at dei må liggje føre til rett tid, og vi er i gang med eit arbeid i forhold til nye, elektroniske læremiddel.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg må nok seie at eg treng meir enn eitt minutt til det. Det kan hende at representanten Tveiten og eg er samde om at det å verte kalla «bondsk» fordi vi brukar eit folkeleg språk, er noko vi kan leve med. Men eg ser at det kanskje ikkje er fullt så lett for tenåringar å få same nemninga. Reint konkret for å fylgje opp når det gjeld elektroniske læremiddel, har vi sett ned ei arbeidsgruppe mellom departementet, Samlaget og Forleggerforeningen for å rette opp dei tinga som representanten Tveiten nemner. Eg vil òg nemne ein gledeleg ting som skjer akkurat i dag. Det er at i Rita Tveitens heimfylke, Hordaland, på Voss, vert Nordisk Språkteknologi opna, eit stort, kommersielt selskap som heilt opplagt vil gjere desse spørsmåla mykje enklare. Eg er rimeleg optimistisk. Eg vil erkjenne at vi ikkje har vore flinke nok, men vi vert stadig flinkare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Prestegardane er eigde av Opplysningsvesenets fond, eit eige rettssubjekt, og forvaltninga skal drivast på forretningsmessig best mogleg vis. Prestebustaden i Jostedal har stått tom i fleire år utan interesse for leige, og det har ikkje budd prest i bustaden sidan 1974. Då departementet etter synfaring i 1997 tok ei avgjerd om sal, var dette med eit ynske om at interesserte kunne setje huset i stand og busetje seg der. Jorda på garden har vore leigd ut som tilleggsjord til naboeigedommar sidan 1950-talet. Driftsbygningen står på eit jorde eit stykke unna prestebustaden, og har ikkje vore i bruk sidan den vart bygd i 1949. Den er i dårleg stand og tilfredsstiller ikkje dei krava som vert stilte til driftsbygningar i dag. Prestebustad og driftsbygning har ikkje felles tun. Sett i samanheng meinte vi at manglande vedlikehald på bygningane og dårleg driftsapparat ikkje gjorde det tenleg å selje garden som ei driftseining. Eit samla sal ville i tillegg krevje utgreiing av felles utmarksrettar, noko som i så fall ville trekkje salet ut i tid. Av omsyn til tilstanden på bygningane såg vi ikkje det tilrådeleg. Ved sal av prestegardar til paktarar har paktar førerett til kjøp, og i desse tilfella vert gardane selde som ei eining. I tilfellet Jostedalen prestegard er det ingen paktar. Eit delt sal vil samstundes kunne styrkje eksisterande bruk med tilleggsjord. Eg er nyleg blitt kjend med at det etter at delingssøknad vart send kommunen, har meldt seg ein søkjar til heile eigedomen. Departementet vil vurdere denne søknaden mot dei andre omsyna eg har gjort greie for. Eg vil vidare avvente kommunen si handsaming av saka. Men eg meiner at løysinga med delt sal kan vere med på å sikre busetjinga i bygda gjennom å gje ein familie tilbod om bustad, samtidig som ein tryggjer levekåra for eksisterande bruk.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Sjølvsagt er det statsråden som er ansvarleg for forvaltninga av Opplysningsvesenets fond, og det ansvaret er todelt. Ein skal ta seg av fondet og forvaltninga av det i samsvar med dei vedtaka som Stortinget har gjort som hovudretningslinje, men ein skal òg sjølvsagt innafor det mandatet sjå til å oppfylle dei måla som representanten Nistad snakkar om. Det som heilt klart har vorte eit nytt moment for statsråden i saka, er dette ynsket frå ein kjøpar. Eg tykkjer då det er veldig trygt at kommunen sine landbruksmyndigheiter kjem til å behandle kva det er som tener busetjinga best, anten ei deling og tilleggsjord til nokon, eller eitt bruk. Det vil vi då få svar på, og det svaret kjem til å verte svært avgjerande for mi endelege vurdering av saka.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Prosjekta «Delkompetanse» og «Brukertilpasset opplæring for voksne» har vore treårig utviklingsarbeid i fem fylkeskommunar initierte av departementet. Prosjekta vert no avslutta, og evalueringa vil liggje føre i juni 1999. Dokumentasjon og verdsetjing av vaksne sin realkompetanse har vore eit sentralt element i begge desse prosjekta. Gjennom arbeidet er det vunne verdifull erfaring om korleis fylkeskommunane kan vurdere realkompetanse ved opptak, «innfasing» og tilrettelegging av opplæringa. Erfaringane frå prosjekta er i prosjektperioden gjorde kjende gjennom konferansar og evalueringsrapportar. Dei samla erfaringane frå prosjekta vil ved prosjektslutt verte spreidde til fylkeskommunane. Departementet fylgjer no opp Stortinget sitt vedtak om dokumentasjon av realkompetanse gjennom eit treårig prosjekt. Prosjektet tek sikte på å hjelpe alle fylkeskommunane i arbeidet med å vidareutvikle verdsetjinga av realkompetanse og få ei mest mogleg lik praktisering nasjonalt, og fylka er inviterte til ein startkonferanse i september. Eit system for dokumentasjon og verdsetjing av realkompetanse må ha truverd både i arbeidslivet og utdanningssystemet. Planane for dette prosjektet er difor utvikla i nært samarbeid med partane i arbeidslivet, utdanningssystemet og andre som tilbyr utdanning, og desse er med i ei sentral prosjektgruppe for det vidare arbeidet. Målet for arbeidet er eit nasjonalt system som gjev vaksne rett til å dokumentere sin realkompetanse utan å måtte gå vegen om tradisjonelle prøveordningar. Prosjektplanane er m.a. baserte på dei kunnskapar og erfaringar som er tileigna gjennom dei to prosjekta, «Brukertilpasset opplæring for voksne» og «Delkompetanse». Men eg kjenner òg til at fleire fylkeskommunar har tileigna seg kompetanse gjennom eigne prosjekt, og at andre ligg i startgropa med prosjektplanar. Departementet har difor i informasjonsbrev til fylkeskommunane bedt om opplysningar om relevante prosjekt og erfaringar, slik at dei kan inngå i eit samla erfaringsmateriale. Frist for innsending er 10. juni 1999. Departementet har alt teke imot fleire enkeltsøknader om støtte til prosjekt knytte til dokumentasjon og verdsetjing av realkompetanse, m.a. frå seks fylkeskommunar. Mellom desse er Akershus, Nord-Trøndelag og Oppland, som har arbeidd med dei nemnde prosjekta «Delkompetanse» og «Brukertilpasset opplæring for voksne». Eg oppfattar representanten Reikvam slik at han er oppteken av at desse fylka får fylgje opp arbeidet sitt så raskt som råd er, gjennom dei nye prosjekta. Eg har forståing for det, og departementet vil gjere dei vurderingar som trengst, for å finne ut om desse kan vidareførast raskt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg forstår godt at representanten Reikvam ynskjer at eg skal vere noko meir konkret. Eg er alltid noko tilbakehalden med å saksbehandle frå Stortingets talarstol, men etter at representanten Reikvam tok opp dette, har eg sett på denne saka spesielt. Sidan vi skal ha ein startkonferanse i september, der ein skal leggje det totale grunnlaget, har ein vel tenkt å behandle saka slik at det er klart innan den tid. Men ettersom det her er nokon som har vore i gong med prosjekt og som allereie har planar om å halde fram, og som då kan vinne inn tid for oss, er eg innstilt på å invitere desse fylkeskommunane nokså omgåande og prøve å kome fram til ei løysing før sommarferien, slik at dei kan få klarsignal til å gå vidare. Eg håpar likevel representanten Reikvam har forståing for at eg ikkje kan gje noko tal o.l. før vi har vore gjennom ei behandling i lag med fylkeskommunane.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Det er framleis eit mål at dei barna som har behov for det, skal ha tilbod om plass i skulefritidsordninga. Den nye § 42 d i grunnskulelova, som tredde i kraft ved nyttår, gjev kommunane plikt til å ha eit skulefritidstilbod. Forskrifta til lova avgrensar gjennom sjølvkostprinsippet kor stor del av totalkostnadene foreldrebetalinga skal kunne dekkje. Våren 1999 har snautt 109 000 barn plass i skulefritidsordninga. Dette er ein reduksjon på 6,1 pst. sidan skulestart, men likevel er det fleire barn i skulefritidsordninga no enn det var på tilsvarande tid i fjor. Tilsvarande reduksjon frå haust til vår i fjor var på 4,5 pst. Departementet har ikkje informasjon som tyder på at situasjonen for skulefritidordninga er vesentleg endra. Eg vil likevel fylgje utviklinga i tilbodet nøye i tida som kjem.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
På initiativ frå Stortinget, i eit spørsmål, innhenta departementet informasjon frå utdanningsdirektørane på eit tidlegare tidspunkt enn det den vanlege tilbakemeldingsprosedyren tilseier. Det var dei tala eg gav, og dei viser ikkje vesentleg endring. Der er altså fleire i systemet i år enn i fjor, men der er ein litt større nedgang frå haust til vår. Avisoppslag har tydd på at det har vore ein atskilleg verre situasjon, noko som dokumentasjonen så langt ikkje viser. Men ut frå same initiativ frå Stortinget og ut frå Regjeringa sine interesser for å fylgje det opp har vi bede utdanningskontora om framleis systematisk å melde tilbake om utviklinga, og det var det som låg i svaret mitt, at eg vil fylgje denne saka nøye fram igjennom.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Som representanten Dørum sa, er det enno berre eit år sidan Stortinget behandla lova og korleis skulefritidsordninga skulle organiserast. Eg meiner at den må få høve til å verke litt lenger og så evaluerast før det vert gjort endringar på generelt grunnlag med omsyn til bemanning, lokalitetar og liknande, som representanten Dørum no tok opp. Når det gjeld utviklinga i vår, som representanten Dørum skildrar, vil vi fylgje med i den, og det vil vi gjere gjennom våre utdanningsdirektørar. Det vil vere ein del av det grunnlaget som vi vurderer situasjonen på i arbeidet med statsbudsjettet for neste år. Difor skal vi fylgje nøye med. Tala og tilbakemeldingane så langt er samla sett slik som eg sa innleiingsvis, men vi skal også få ei tilbakemelding når våren er slutt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Fagleg og pedagogisk utvikling, tilpassing til endra søkjarmønster og samfunnet sine krav har gjort omstilling til ein kontinuerleg og heilt naturleg del av verksemda ved universiteta. Dei seinare åra har auka omfang av oppdrag innanfor forsking og undervisning, samt internasjonal konkurranse, auka behova for omstilling. Universiteta har, som eg reknar med representanten Norvoll er kjend med, fremja forslag om ein felles femårs tiltakspakke for omstilling, med ei samla ramme på 600 mill. kr. Prinsippa om rammebudsjettering og institusjonane sitt sjølvstyre gjer at universiteta er gjevne stor fridom til sjølve å prioritere mellom ulike oppgåver og til sjølve å avgjere korleis dei vil løyse dei. Departementet har likevel eit ansvar for å leggje tilhøva til rette for at institusjonane skal ha eit handlingsrom som set dei i stand til å konkurrere på rimelege vilkår med både innanlandske private aktørar og med utanlandske lærestader. Spørsmål knytte til regelverk og organisering av oppdragsverksemd er handsama av Mjøs-utvalet som la fram ei delutgreiing om dette i april. Departementet har sendt denne på høyring og vil kome tilbake til Stortinget med forslag om vidare oppfølging av utvalet si innstilling. I St.meld. nr. 36 for 1998-99 Om prinsipper for dimensjonering av høgre utdanning, som er til handsaming i Stortinget, er ulike tiltak drøfta. Mellom anna har eg i stortingsmeldinga varsla ei vurdering av institusjonane sin rett til sjølve å opprette studietilbod, at departementet skal avklare om det er grunnlag for å gjeninnføre ei ordning med seniorstipend eller bistilling i kombinasjon med pensjon, og om det i større grad enn no kan nyttast tilsetjing i mellombels stilling for tilsette med hovudstilling utanfor universiteta. I forslaget til endring av universitets- og høgskulelova som vart lagt fram i førre veke, er det, slik Stortinget har bede om, føreslått å gje høve til forsøksverksemd m.a. med nye styringsordningar. I samband med statsbudsjettet for 1999 prioriterte Regjeringa – og Stortinget gav si tilslutning til det – å leggje til rette for at høgskulane og universiteta kan gjennomføre planlagde omstillingsprosessar. Det er difor ikkje teke ut full heilårsverknad av reduksjonane i studieplassar. Det er òg prioritert å setje av eit beløp på 10 mill. kr til institusjonar med særskilde omstillingsbehov. Samla sett vurderer eg desse tiltaka som veleigna til å gje universiteta betre tilhøve for omstilling, slik at dei m.a. kan konkurrere på rimelege vilkår med både innanlandske private aktørar og med utanlandske lærestader når det gjeld forsking og undervisning. Når det gjeld den særskilde tiltakspakka for omstilling som universiteta har fremja forslag om, er dette forslag av eit slikt omfang at det må handsamast i samband med statsbudsjetta.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg vil til ein viss grad reservere meg mot at det kan oppfattast på den måten at eg i mitt svar uttrykte meg som om eg ikkje synest det kan vere viktig med ei slik omstillingspakke. Det eg gjorde, var å vise til kva Regjeringa og Stortinget i fellesskap har sett i verk av tiltak som vil betre situasjonen på både kort og lang sikt. Så er ein dimensjon ved den omstillingspakka som det er bede om, at det ikkje berre gjeld kva eg synest ville vere viktig, og kva eg synest kunne vere bra å få til, men at det òg er noko som må sjåast i ein total økonomisk samanheng. Eg synest at representanten Norvoll på ein nyansert og god måte omtalte utfordringane som ligg innanfor universitet og høgskular, og eg tek det med meg. Men eg må nok stå fast på og konkludere i forhold til det som universiteta og høgskulane har bede om, at det må vi kome tilbake til seinare.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Dei forskingsbaserte offentlege institusjonane er ryggraden i vårt utdannings- og forskingssystem, og det er viktig at dei framleis kjem til å vere det. Difor må dei setjast i stand til å ta desse utfordringane. Eg synest at dei siste åra har vist at det som kunne verke tilstivna, likevel har vist monaleg evne og vilje til endring. Difor er eg ganske optimistisk med omsyn til at dei skal kunne spele ei sentral rolle når det gjeld kompetansereforma, slik som representanten Norvoll no tok opp. Så skal eg ta med meg den uroa som representanten Norvoll gjev uttrykk for. Eg håper at det som vi skal diskutere i fellesskap når vi legg fram statsbudsjettet, samla sett kan gje optimisme i forhold til framtida til norsk høgare utdanning og forsking.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Det har alltid vore eit jamt tilsig av søknader om godkjenning av nye private skular og spørsmål om utvidingar ved eksisterande skular. Departementet har for tida til behandling 26 søknader om å få opprette nye skular med rett til tilskott. Av desse er det elleve grunnskular, ein kombinert grunnskule og vidaregåande skule og 14 vidaregåande skular. Sidan i fjor sommar har departementet godkjent 12 nye private grunnskular og tre nye private vidaregåande skular. Det måtte gjerast ei prinsipiell avklaring av læreplanane før seks av grunnskulane vart godkjende. Dette har ført til at elleve vart godkjende i 1999. I 1998 vart berre ein grunnskule godkjend. Departementet har sidan i fjor sommar godteke 26 søknader om utvida tilbod ved eksisterande skular. Dei fleste utvidingane galdt vidaregåande skular. Eg meiner at dei private skulane er eit viktig supplement og alternativ til den offentlege skulen. Privatskulane avlastar det offentlege skulesystemet innanfor vidaregåande opplæring og medverkar også til utprøving av pedagogiske alternativ. Dei religiøse alternativa er med på å sikre gjennomføringa av Noregs menneskerettslege plikter. Eg viser til at foreldra skal gjevast rett til å sikre barna sine ei religiøs og moralsk undervisning som er i samsvar med deira eiga overtyding. Når departementet vurderer den einskilde søknaden, kan det leggjast vekt på omsynet til den offentlege skulen. Det skal likevel mykje til før slike omsyn fører til at skulen ikkje blir godkjend. Foreldreretten må etter mi meining stå like sterkt i ei lita bygd som i ein stor by. Når det gjeld spørsmålet om godkjenning kan svekkje «det offentlege skuletilskottet», vil eg fyrst vise til at kommunen finansierer den offentlege skulen gjennom sine frie inntekter, dvs. rammetilskott og skatteinntekter. Kommunen skal dekkje utgiftene til grunnskuleopplæring for alle barn som høyrer heime i kommunen. Når somme av barna går i private skular, vert overføringane til kommunen korrigerte, slik at heimkommunane til elevar i private skular får eit trekk i rammeoverføringane frå staten. Dei midlane som vert trekte inn, vert fordelte på alle kommunane i samsvar med talet på innbyggjarar i skulepliktig alder. Korreksjonsordninga påverkar difor ikkje dei samla overføringane til kommunesektoren, men er ei omfordeling frå kommunar som har mange elevar i private skular, til kommunar som har få eller ingen elevar i private skular. Det er difor ikkje grunnlag for å seie at godkjenning av nye privatskular totalt sett svekkjer finansieringa av dei offentlege skulane.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg klargjorde det som er grunnlaget for saksbehandling i forhold til eit lovverk om private skular. Representanten Knudsen og statsråden er heilt samde om at det offentlege skuletilbodet, einskapsskulen, er berebjelken i norsk utdanningssystem. Slik ynskjer eg at det framleis skal vere. Samstundes ynskjer eg å ta vare på toleranse og foreldrerett. Når det gjeld påstanden om at fleire privatskular svekkjer den offentlege skulen, må vi setje ting inn i ein proporsjon. Det er altså slik at det i dag er ca. 1,5 pst. av elevane i grunnskulen som har private tilbod. Kanskje vil det kunne auke ein tidel eller to ut frå det som har skjedd det siste året. Samanlikna med alle andre europeiske land er dette utruleg små tal, og difor synest eg at ein ikkje skal overdramatisere det, men sjå på det som ein del av foreldreretten og den demokratiske retten.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-05-26:
Eg er sjølvsagt villig til når som helst, men ved eit eigna høve i tilknyting til eit dokument, å diskutere desse prinsipielle problemstillingane i forhold til norsk utdanningspolitikk. Sjølvsagt er det grunn til kontinuerleg å diskutere det som er berebjelken. Samstundes kan ein òg velje ein annan innfallsvinkel her, og det er at nokre foreldre ut frå vedtak som vert gjorde av storsamfunnet, finn at dei av samvitsgrunnar, anten det gjeld å få ein eksamensfri skule eller det gjeld å få ei meir profilert livssynsundervisning eller andre ting, ynskjer å etablere alternativ. Det kan vere storsamfunnets vedtak som gjer at enkelte foreldre vil det, og det må dei òg leggje ein eigeninnsats i. Eg trur at så lenge vi ynskjer å vere det demokratiske samfunnet vi er, må desse moglegheitene liggje føre. Men eg gjentek, sjølvsagt er statsråden villig til å kome tilbake til Stortinget og drøfte dette på brei basis.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
«Ei gransking som vart presentert i Skolefokus nr. 4 1999, syner at haldningane til nynorsk mellom elevane heng saman med kvaliteten på opplæringa. Elevar frå fleire kantar av landet har kravd betring av norskopplæringa utan at det førebels har gjeve resultat. Det vert også peika på at forskingsinnsatsen på dette feltet er svært låg. Har statsråden tenkt å gjera noko som helst for å styrkja nynorsken i skulen?»
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
At statsråden ikkje er samd i at forskingsinnsatsen på dette feltet er låg, overraskar meg. At han ikkje vil vera heilt samd i det, får så vera, men at han ikkje er samd i det heile, trur eg han er nøydd til å ta i seg att. For det er grunn til å vera uroa når meir enn 30 pst. av elevane som har nynorsk som hovudmål i grunn- og ungdomsskulen, vel bokmål som hovudmål når dei tek til i den vidaregåande skulen. Dei vel altså bort sitt eige mål, og det skulle i seg sjølv få klokkene til å ringa for statsråden. Kva er årsaka til denne utviklinga? Sjølv om nynorsk har vore jamstelt med bokmål i over 100 år reint lovmessig, opplever me framleis kvar haust at elevar som vel nynorsk, ikkje får bøkene sine på nynorsk samstundes som bokmålselevane får sine. Det er heilt klart at lærarane sin måte å formidla språkkunnskap på er viktig. Når det gjeld fransk og engelsk, må dei meistra det både munnleg og skriftleg. Det er ikkje tilfellet når det gjeld nynorsk. Kva vil statsråden konkret gjera for å retta på dette?
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Eg er særleg glad for det siste statsråden var inne på, at når det gjeld elektroniske læremiddel, vil dette verta fylgt opp. Det er eit paradoks at når norske firma utviklar språkprogram som skal kunna omsetja kva språk som helst, kan dei ikkje greia å få med seg at nynorsk òg kan omsetjast. I Finland greier ein det – dei seier at nynorsk kan dei godt ta med i si programpakke. Men her i Noreg er det altså eit problem. Det viser kor alvorleg dette er. Det som uroar meg verkeleg sterkt, er eit oppslag i vinter som stod i Dagens Næringsliv, trur eg det var, det var iallfall ei Oslo-avis, om at finansfolk ikkje ville bruka nynorsk fordi dei var redde for at dei skulle høyrast «bondsk» ut. Eg skal ikkje kommentera det nærmare, men eg synest det seier noko om kva ungdomar, som vert påverka til dei grader av det media skriv, står overfor. Det er altså ikkje godt nok å snakka og skriva nynorsk. Eg vil vita litt meir om kva reint konkret statsråden vil gjera. Korleis skal me få bukt med dette?
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Eg vil gjerne stille følgjande spørsmål til kyrkje-, utdannings- og forskingsministeren: «I samband med sal av prestegarden i Jostedal vil ikkje Kyrkje-, utdannings- og forskingsdepartementet selje garden under eitt, men bit for bit. På NRK Sogn og Fjordane vart det uttalt av ein embetsmann i departementet at her vart prioritert økonomi og ikkje distriktspolitikk. Ved sal til ein familie vil ein sikre fullverdig drift av garden og ein ny familie til bygda. Er dette i tråd med Regjeringa si politiske målsetting om at distrikta skal leve?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Når det gjeld Opplysningsvesenets fond, går eg ut frå at det er statsråden som politisk ansvarleg som kan gripe inn i eventuelle sal her og gjere det slik at ein kan oppfylle dei krava som vi kanskje set til distriktspolitikk i slike samanhengar. Men slutten av svaret følte eg gav ei opning for at ein ung familie som ønskjer å kjøpe ein gard og busette seg i ei bygd som har fråflyttingstendensar, vil verte positivt motteken i departementet, med den tilråding kommunen eventuelt måtte gi. Eg er kjend med at Luster kommune faktisk er oppteken av å selje heile eigedommar til familiar som vil busette seg i bygda, så eg trur faktisk at eg her frå denne talarstolen kan seie at utsegna frå kommunen kjem til å vere positiv. Med bakgrunn i det vil eg få stadfesta at dersom det kjem ei positiv utsegn frå kommunen når det gjeld sal til denne unge familien, vil departementet omgjere sitt vedtak.
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Vil statsråden bedre situasjonen for skolefritidsordningen før neste skoleår?»
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg takker statsråden for svaret. I loven om skolefritidsordninger vedtok Stortinget at det skulle være en tredeling av driftsutgiftene mellom stat, kommune og foreldre. Og det første stortingsflertallet gjør etter at loven er vedtatt, er å redusere statens tilskudd med om lag 30 pst. Mange kommuner har sett seg nødt til å øke foreldrebetalingen. Tidspunktet for prisøkningene varierer fra kommune til kommune, og mange venter med prisøkningen til høsten fordi de følger skoleåret. Flere kommuner melder nå fra om at det ble sagt opp uvanlig mange plasser nå i vår. En foreldrebetaling på mellom 1 500 og 2 000 kr pr. måned, som ikke er uvanlig, blir for dyrt for mange foreldre. Er statsråden bekymret over denne utviklingen?
Anneliese Dørum (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Arbeiderpartiet er bekymret over utviklingen. Vi har hatt kontakt med mange kommuner, og det viser seg at nå på våren sies det opp uvanlig mange plasser. Det er også store forskjeller i foreldrebetalingen. Enkelte steder kan forskjellene variere med ca. 17 000 kr pr. år. Arbeiderpartiet har gått inn for at det skal settes et øvre tak på foreldrebetalingen i skolefritidsordningen, slik at den ikke blir så høy at den utelukker barn som har behov for omsorg og tilsyn etter skoletid. Det viser seg at det også er store forskjeller kommunene imellom når det gjelder bemanning, ledelse og lokaliteter. Vil statsråden vurdere å sette tak på foreldrebetalingen og lovfeste krav til bemanning og ledelse ved skolefritidsordningen, slik at vi kan få mer like forhold i landet vårt?
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg vil gjerne få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Øket nasjonal og internasjonal konkurranse om penger så vel som personale krever at våre universiteter settes i stand til å takle omstillinger. Vil statsråden legge fram en egen omstillingspakke for universitetene?»
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg har en viss forståelse for at når man snakker om flere hundre millioner kroner, må det ses i sammenheng med budsjettet. Men jeg opplevde nok at statsråden i sitt svar var negativ til at man skulle ha en egen omstillingspakke for universitetene og at han for så vidt var fornøyd med de tiltakene som var satt i verk. Nå er jo en del av de tiltakene som er satt i verk, for så vidt positive ting som vi også støtter. Men vi opplever at situasjonen er ganske dramatisk ved universitetene og for den saks skyld også ved høyskolene. Det sitter veldig mange eldre personer i høye stillinger, personer som vil gå ut i pensjon ganske raskt. Vi ser at fagprofilen endrer seg veldig kjapt, og at de ikke greier å henge med. Det er de private aktørene på markedet som overtar dette, og det kan virke som at det vi kan kalle den intellektuelle infrastrukturen som vi har brukt milliarder på å bygge opp, nå til en viss grad er i ferd med å forringes. Vi mener at dette haster, at man er nødt til å fremme forslag om egne tiltak for å sikre at man får i gang den omstillingen ved universitetene som er absolutt nødvendig.
Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg er for så vidt glad for at statsråden nyanserer, og ikke går helt imot å komme med en slik egen pakke. Det er klart at vi også er opptatt av at man skal se hele sektoren i sammenheng. Der er det ingen uenighet. Det er et komplekst og stort område, og det er fornuftig å se på flere ting samtidig for å få den rette retningen på dette, men vi mener også at det er veldig mange tog som nå går for universitetene og høyskolene våre. Når vi får stadig mye mer oppdragsforskning, og etter- og videreutdanningsreformen etter hvert kommer, og flere og flere voksne etterspør mer tilpassede kurs som er mer tilrettelagt for den enkelte, vil det være nær sagt en katastrofe hvis den intellektuelle infrastrukturen som vi har bygd opp rundt disse universitetene og høyskolene, skulle forvitre til fordel for at det er de mer private kjekke og greie løsninger som tar den biten. Derfor vil jeg igjen stresse at dette er noe som det haster at man kommer i gang med, og at institusjonene våre ikke må stivne enda mer i strukturene enn hva de har gjort til nå.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Det har sneket seg inn en liten feil, så jeg leser den korrekte spørsmålsteksten. Det har ikke noe betydning for realitetene. Jeg vil stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Hvor mange nye privatskoler har fått godkjenning eller er under godkjenning, hvor mange eksisterende private skoler er gitt rett til utvidelse det siste året, og kan disse godkjenningene få som følge at det offentlige skoletilbudet» – her stod det opprinnelig «skoletilskuddet» – svekkes?»
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Jeg takker statsråden for svaret, der premissene til de private skolene blir lagt til grunn, og ikke det som er det alvorlige, nemlig enhetsskolens tap. Vi opplever med Bondevik-regjeringen at det skjer et linjeskifte i utdanningspolitikken med flere privatskoler, som nå faktisk brukes som verktøy for å bidra til å splitte barn i nærmiljøene og unngå hva det offentlige faktisk har lagt opp til, slik vi opplever det nå både i Vågan og i Tana, der man faktisk unngår en samisk læreplan som hele Stortinget har gått inn for. Det kan bety en undergraving av enhetsskolen. Ser ikke statsråden, som er ansvarlig for all utdanning, dette? Og hva vil statsråden gjøre? For det er jo på tide at også Stortinget får diskutert dette ut fra en mer problematiserende holdning enn bare ut fra hva foreldrene har rettigheter til.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-05-26:
Statsråden sier at enhetsskolen er selve bærebjelken, og at vi må se på i hvor liten grad vi har private skoler i Norge. Men de som nå opplever den konkrete situasjonen i Tana, opplever at for å unngå samisk læreplan, som vi her i Stortinget har vedtatt, starter man privatskole, og ved det undergraves den enhetsskolen som er i Tana. På det andre stedet, Vågan, ligger det an til at den offentlige skolen nå må legges ned, mens den private skal etableres. Det er forhold som må bekymre statsråden, og jeg forventer at statsråden også problematiserer dette overfor Stortinget, for her har myndighetene et ansvar. Selv om den private skolen skal etableres og være der, må man ha som base at det også skal være en enhetsskole tilgjengelig.
Arvid Falch (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-05-26:
Jeg vil stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «Lofotens fastlandsforbindelse(Lofast) er vedtatt i Stortinget, men det er ennå ikke bevilget penger til å fortsette arbeidet. Begrunnelsen skal visstnok være at det arbeidet som allerede er gjort, ikke kan betraktes som påbegynt fastlandsforbindelse. (Lofast) Hva vil statsråden gjøre for å få satt i gang arbeidet med å følge opp Stortingets vedtak?»
Arvid Falch (Tverrpolitisk Folkevalgte (Kystpartiet)), 1999-05-26:
Jeg takker statsråden for svaret. Dette er et prosjekt som det har vært mye strid om, som Stortinget har gjort vedtak om, og som statsråden kjenner godt til. På grunn av prosjektets art er det gjort en rekke utredninger, spesielt i forbindelse med tunnelundersøkelser. Men det har hele tiden vært en forutsetning at dette ikke skulle forsinke prosjektet. Folk i området forventer faktisk at det snarest bevilges penger. Maskinparken står jo der, slik at det skulle ligge godt til rette for en rasjonell framdrift. Mange er i villrede om veien videre fra departementets side. Jeg vil til slutt spørre: Hva kan statsråden i så fall eventuelt bidra med?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-26:
Jeg vil få stille et spørsmål til sosialministeren: «Ifølge alkohollovens § 1-10 har den som har overtatt en salgs- eller skjenkebevilling rett til å skjenke videre på den gamle bevilling i 3 måneder for å ha en kontinuitet i driften inntil ny søknad er behandlet. Dersom en kommune ikke har klart å behandle søknaden innen 3 måneder, vil bevilling falle bort, og arbeidsplasser vil kunne bli nedlagt. Vil statsråden foreslå å endre § 1-10 slik at driften kan fortsette inntil en søknad er behandlet i kommunen?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-05-26:
Jeg takker statsråden for svaret, men det svaret som ble gitt, er nok ikke helt i tråd med det jeg spurte om. Man viser til behandlingen i Odelstinget. Det er én sak, men sosialministeren, eller Sosialdepartementet, har også fått et brev fra Oslo kommune, som er tildeler av bevillinger. Det er jo her det ligger: Det er den enkelte kommune som tildeler de enkelte skjenkebevillinger, ikke staten eller Regjeringen. Så jeg vil spørre statsråden nok en gang om hun på grunnlag av det brevet der Oslo kommune viser til at revisjonen av alkoholloven, bl.a. med innføring av vandelskrav, har ført til merarbeid for kommunene, flere høringsinstanser og en betydelig større saksmengde, ser de problemene som kommunen har med å få tid til å behandle søknadene innen den fastsatte tidsfristen. Og er statsråden enig i at kommunal sommel når det gjelder å behandle søknader, skal være grunnlag for at en næringsvirksomhet må legge ned eller midlertidig stanse?