Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-11-27:
I enkelte innlegg i det siste har jeg vist til den talen som Barack Obama holdt under demokratenes valgvake, da de vant presidentvalget. Jeg har vist til den talen ikke bare fordi jeg synes det er usedvanlig inspirerende å se på noen som får fire nye år, og som feirer det slik vi feiret i 2009, og som vi planlegger å feire i 2013 – fire nye år – men jeg har i tillegg vist til den talen fordi den var et uttrykk for det han selv omtalte som den amerikanske drømmen. Han fortalte så godt og så innlevelsesfullt som bare Barack Obama kan gjøre, om det samfunn han ønsket å skape, der alle mennesker skulle ha samme muligheter, uavhengig av hvem de var, hvor de kom fra, kjønn, foreldrenes inntekt, foreldrenes utdanning, hvem de elsket, hudfarge og religion. Mens han holdt den talen, tenkte jeg at det er en fantastisk drøm. Men jeg tenkte også på en artikkel jeg hadde lest ganske nylig i tidsskriftet The Economist, som har hatt et eget temanummer om fordeling i verdens land, der de har gått igjennom og samlet mye statistikk og mange oversikter. I artikkelen er det mange konklusjoner og mange betraktninger, men en av hovedkonklusjonene er at de nordiske landene generelt, og Norge spesielt, skiller seg ut ved å ha en jevnere inntektsfordeling enn andre land, og i tillegg at vi har det forskerne kaller mer sosial mobilitet. Det er lettere å lykkes i Norge, uavhengig av foreldrenes inntekt, bakgrunn, bosted og kjønn, enn i de fleste andre land i verden – og langt lettere i Norge enn i USA. Så det som er virkeligheten, er at den amerikanske drømmen er mer virkelighet i Norge enn i Amerika. Det skyldes at vi i Norge, gjennom den norske modellen, har forstått noe om sammenhenger mellom fellesskapet og enkeltmennesket, mellom effektivitet og fordeling, og vi har forstått noe om at trygghet skaper dristige mennesker som våger å satse. Dette er en grunnleggende forståelse – der vi ofte har opplevd at høyresiden er på den andre siden. Der de skaper motsetninger mellom fellesskapet og enkeltmennesket, der ser vi at slike ting som en god offentlig fellesskole, et godt offentlig finansiert helsevesen, offentlig finansierte trygdeordninger, barnehageplass og gratis kjernetid gir mennesker en større mulighet til å leve de livene de selv ønsker å leve. Det gir mer mangfold gjennom at man skaper trygge fellesskap. Denne grunnleggende erkjennelsen definerer også forskjellen mellom høyresiden og venstresiden i veldig mange industriland. Det er store forskjeller mellom Norge og USA. Det politiske landskapet er ulikt, men det er likevel slående å se hvordan noe av debatten handler om de samme grunnleggende skillelinjene. I USA handlet det om skattelette til de rike. I Norge handler det også om vi skal gi store skattelettelser til dem som er mest velstående. I USA handlet det om man skulle satse på offentlig velferd – Medicare. I Norge handler mye av debatten om vi skal privatisere offentlig velferd – skole og andre viktige velferdsordninger. Og det handler om hvor aktiv staten skal være i forhold til sysselsetting, arbeidsmarkedspolitikk og styring av økonomien. Så disse grunnleggende forskjellene definerer høyre- og venstresiden – synet på fordeling/omfordeling, den offentlige sektors rolle. Disse forskjellene kommer også til uttrykk i det statsbudsjettet som Stortinget nå behandler. Vi har fra regjeringens side vært opptatt av å lage et mer rettferdig skattesystem. Vi har redusert skatten for dem med lave inntekter over flere år, vi har tettet skattehull, vi har laget et mer rettferdig system – bl.a. ved å endre formuesskatten, bl.a. ved å halvere andelen som betaler formuesskatt ved å femdoble bunnfradragene. Mens dette før var en skatt som i veldig stor grad rammet pensjonister og småbedrifter, er det nå 500 000 færre som betaler formuesskatt, og det er dem med de minste formuene og de minste bedriftene. Men vi er motstandere av det høyrepartiene foreslår, og som de begynner å følge opp i sine alternative budsjetter – å fjerne formueskatten. Det vil være et kraftfullt, målrettet og sterkt virkemiddel for økte forskjeller i Norge. Vi kan ikke forstå at vi skal fjerne en skatt som bringer inn 15 mrd. kr. Når vi ser på skattelistene, vet vi at de mest velstående betaler lite inntektsskatt, men de betaler derimot formuesskatt. Fjerner vi formuesskatten, kommer mange av de mest velstående til å betale lite eller ingen ting i skatt. De tusen rikeste i Norge har 100 mill. kr eller mer i personlig formue. De vil hver seg få 3,7 mill. kr i skattelette, og vi mener det er dobbelt usosialt både fordi det blir mindre penger i felleskassen til å betale lønninger til sykepleiere og til lærere, til andre offentlige goder, til å investere i veier, forskning, og fordi det bidrar til økte sosiale forskjeller. Vi hører at det er å skattlegge norske arbeidsplasser – det er feil – det er å skattlegge personlige formuer. Det som er skatt på norske arbeidsplasser, er arbeidsgiveravgiften. Høyresiden sammenlikner ofte Norge med Sverige som har fjernet formuesskatten. Det er riktig, men til gjengjeld har de en arbeidsgiveravgift som er mer enn dobbelt så høy som i Norge. Det mener jeg er et dårlig valg, å ha høyere skatt på arbeid og lavere skatt på formue. Men det grunnleggende problemet med høyresidens ønske om å fjerne formuesskatten er at det undergraver noe av samfunnssolidariteten. Det er vanskelig å appellere til at alle skal bidra når de som har aller mest, skal bidra vesentlig mindre. Vi får nye eksempler på at de som har store inntekter, får lave skatteprosenter. Rettferdig skattesystem er viktig for rettferdig fordeling. Det viktigste for rettferdig fordeling er arbeid. Vi har siden 2005 opplevd en økonomisk utvikling der det er skapt over 300 000 nye arbeidsplasser. De sist tallene viser at nesten tre av fire av de nye arbeidsplassene har kommet i privat sektor. Det sier noe om skaperkraft, det sier noe om entreprenørskap, det sier noe om omstillingsevne i norsk økonomi, som har vært enestående, og jeg advarer veldig mot å tro at det kommer av seg selv. Stabile, gode rammebetingelser for bedriftene, forenkling for bedriftene, ryddighet i den økonomiske politikken og god inntektspolitikk har vært avgjørende for at private bedrifter har fått vilkår som gjør at vi nå ser en historisk sterk vekst i det private norske næringslivet. Det er stor utrygghet ute i internasjonal økonomi. Finanskrisen biter seg fast, ledigheten øker, og nettopp når det er usikkerhet og utrygghet ute, er det desto viktigere at vi har trygghet og stabilitet i den økonomiske politikken hjemme. Så usikkerheten ute understreker behovet for trygghet hjemme i den økonomiske politikken. Jeg har lyst til å nevne en annen side ved budsjettet som uroer meg, og det er knyttet til klima. I disse dager starter klimaforhandlingene i Doha. Der kan vi oppleve mange skuffelser – at mye går i gal retning, og det er svært alvorlig, for det vi har fått av nye tall, bare dokumenterer at den globale oppvarmingen skjer, at utslippene øker, og at usikkerheten rundt det at det faktisk foregår menneskeskapt global oppvarming reduseres i takt med at verdens evne til å gjøre noe med det også reduseres. Dette er veldig alvorlig. Men på ett område er det faktisk grunnlag for optimisme, og det er på ett område vi ser framgang, og det er i forhold til å redusere avskogingen. Avskoging er ikke ett av mange tiltak for å redusere verdens utslipp av klimagasser, men ved å redusere avskogingen i verden kan vi få de største, de raskeste og de billigste kuttene i utslipp av klimagasser. Den reduserte avskogingen som vi nå ser i Brasil, utgjør det enkelttiltaket som har ført til de største utslippskuttene i verden de senere årene. Den reduksjonen tilsvarer omtrent ti ganger Norges totale utslipp. Det skyldes ikke Norges innsats alene, men er det ett område vi har utmerket oss på, er det nettopp å være pådrivere og være med på å finansiere utslippskutt når det gjelder redusert avskoging. Og da er det meningsløst å kutte i den innsatsen, det er uforståelig at Høyre og Fremskrittspartiet velger å kutte i det mest resultatbaserte, det mest vellykkede og det mest kraftfulle klimatiltaket Norge har stått for gjennom de senere årene. Det er synd, men det sier noe om en manglende evne til å prioritere klima. Denne regjeringen prioriterer klima fordi det er en av vår tids mest alvorlige utfordringer.