Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-01-26:
Ved inngangen til et nytt århundre er det all grunn til å stille spørsmål ved hvilke utfordringer vi vil stå overfor i årene som kommer, også i forhold til det temaet som er gjenstand for debatt i dag, eierskap i næringslivet. Økt globalisering, sammen med teknisk utvikling, skjerper konkurransen og øker mulighetene for at kapital investeres der avkastningen er størst. Dette er ikke tidspunktet for å gå grundig inn i en debatt om de ulike sidene ved denne økte globaliseringen. Jeg skal derfor i denne omgang nøye meg med å slå fast at dette også vil innebære store utfordringer i forhold til eierskap og utvikling av norsk næringsliv. Investeringer gjøres i et stadig mer omskiftende og kortsiktig perspektiv. Bedrifter kan få nye eiere over natten. Hjørnesteinsbedrifter i lokalsamfunn blir nedlagt i løpet av kort tid fordi de ikke passer inn i strategien hos nye eiere. I dette perspektiv er det viktig å stimulere til et langsiktig, nasjonalt, aktivt og robust eierskap, der hensynet til arbeidstakere, lokalsamfunn og nasjonens interesser veier tyngre enn kortsiktig avkastning på kapital. Dette gjelder selvsagt også i selskaper der staten er eier. Den strategi Regjeringen legger til grunn for eierskap i norsk næringsliv, kan kort oppsummeres i fire punkter: Man ønsker å bidra til et balansert, spredt og mangfoldig eierskap. Man ønsker å stimulere til aktivt privat eierskap. Man ønsker å styrke bedriftenes kapitaltilførsel og egenkapital. Man ønsker å ivareta et fortsatt sterkt offentlig eierengasjement innenfor forretningsområder som forvalter viktige naturressurser. Jeg tror i likhet med det Regjeringen legger til grunn i eierskapsmeldingen, at det er viktig å legge til rette for et balansert, spredt og mangfoldig eierskap i norsk næringsliv. Det offentlige har betydelige eierinteresser i næringslivet, og i motsetning til i de fleste andre land er ikke offentlig eierskap blitt redusert de siste årene, men økt. Det vil selvsagt være ulike oppfatninger om hvor omfattende det offentlige eierskap skal være, men det er et faktum at gjennom de verdier som bygges opp i oljefondet, vil staten komme til å være en betydelig eier både i norsk og i utenlandsk næringsliv i framtiden. Det er Senterpartiets oppfatning at hvorvidt man har offentlig eller privat eierskap, i seg selv ikke er avgjørende. Det avgjørende for verdiskaping og samfunnsmessig gunstig næringsutvikling er måten eierskapet utøves på, ikke hvem som eier. Senterpartiets oppfatning er at samfunnet i de fleste tilfeller er best tjent med et langsiktig og stabilt eierskap. Senterpartiet er også av den oppfatning at aktive eiere som regel er å foretrekke framfor passive eiere. Dette gjelder også i selskaper der staten er eier. Offentlig eierskap har historisk sett gjerne vært knyttet til forvaltning av naturressurser, til bygging av infrastruktur som er nødvendig for å utvikle samfunnet, og til bedrifter der sikkerhetspolitiske hensyn spiller inn. I slike sammenhenger er det etter Senterpartiets oppfatning fortsatt viktig med et sterkt statlig engasjement. Dessverre har vi sett en utvikling de siste årene med omfattende liberalisering og frikobling av statlig eide bedrifter fra politisk styring og politiske målsettinger, noe som i stor grad har bidratt til å fjerne de gamle argumentene for at vi skal ha et sterkt offentlig eierskap. Staten opptrer i større grad som en finansiell og passiv eier uten andre mål for virksomheten enn rent økonomiske. Dette er en utvikling det er all grunn til å stille spørsmål ved. Den samfunnskontrakt som gjennom alle tider har eksistert mellom staten, lokalsamfunnet og arbeidstakere, er i stor grad borte. Omstrukturering, sentralisering, fusjoner, nedleggelse eller salg skjer i større og større grad etter pådriv fra ledelsen i selskapene, uten at det skjeles til de samfunnsmessige konsekvensene av dette. Vi har altså fått en form for statskapitalisme, der avkastning er overordnet alle andre mål, med staten som passiv finansiell eier. Er denne form for eierskap tjenlig? Jeg mener at den i de fleste tilfeller ikke er det, og at man har gått for langt i å fjerne politiske målsettinger i bedrifter der staten har eierinteresser. Etter min oppfatning er det beklagelig at stortingsflertallet ikke har vært villig til i større grad å bruke de muligheter som et betydelig statlig eierskap gir til å sette klarere samfunnsmessige mål for de virksomheter staten sitter som eier i, i stedet for gjennom ukritisk bruk av aksjeselskapsmodellen å fraskrive seg ethvert politisk ansvar for disse virksomhetene. En av de store utfordringene i framtiden blir å bidra til et større samspill mellom privat og offentlig kapital, med sikte på å få til nyskaping, gi vekstimpulser til det eksisterende næringsliv og å bidra til å få igangsatt næringsvirksomhet på områder der private investorer alene ikke er i stand til å realisere spennende, men ofte risikofylte prosjekter. Jeg tror at et slikt samspill, der det offentlige utviser både tålmodighet, stabilitet og vilje til samspill med private, vil komme til å være avgjørende for utvikling og nyskaping på mange sektorer innenfor næringslivet i tiden framover. Like viktig vil det være at vi gjennom den store økonomiske handlefrihet staten har, også bidrar til å opprettholde et nasjonalt eierskap i viktige selskaper. Det er ikke likegyldig hvor hovedkontorene er lokalisert. Det er ikke likegyldig hvem som kontrollerer selskaper. Gjennom investeringer også i de store norske selskapene kan staten bidra til kapitaltilførsel, til nyskaping, til bedret lønnsomhet og ikke minst til å opprettholde nasjonalt eierskap i viktige selskaper. Senterpartiet har altså ikke, som Høyre og Fremskrittspartiet, en ukritisk tro på at privat eierskap i enhver sammenheng er best, men mener at et samspill mellom det offentlige og private ofte kan være den beste løsningen. Så noen ord om utbyttepolitikk: Det er selvsagt ikke mulig å lage generelle retningslinjer for utbyttepolitikk. Hvor stort utbytte det er forsvarlig å ta ut, vil avhenge av flere forhold – av lønnsomhet, av soliditet og av hvilke mål man har for utvikling av det enkelte selskap. Jeg skal gjerne innrømme at det nok er grunn til kritikk for måten utbyttet i en del sammenhenger blir fastsatt på i de statlige selskapene, og jeg mener at det er grunn til å se nærmere på om det er mulig å finne fram til en utbyttepolitikk som i større grad gir forutsigbarhet for det enkelte selskap. Det er blitt satt spørsmålstegn ved Senterpartiets forhold til statlig eierskap. La meg slå fast hva Senterpartiet mener: Et sterkt offentlig eierengasjement må ivaretas i bedrifter som forvalter viktige naturressurser. Det offentlige må også ha en klart definert og langsiktig målsetting med sitt eierskap, der det også blir tatt hensyn til hva det offentlige kan tilføre virksomheten gjennom sitt eierskap. Det offentlige må utøve sin eierrolle aktivt for å følge opp de politisk fastsatte mål for eierskapet. Derimot ser ikke Senterpartiet offentlig eierskap som et mål i seg selv, men som et middel for å ivareta politiske mål. Dette innebærer at Senterpartiet vil vurdere hver enkelt bedrift for seg når statens eierforhold skal avklares, slik det også signaliseres i St.meld nr. 40 for 1997-98, at det er nødvendig å ha en gjennomgang av det statlige eierengasjement i næringslivet. Som jeg har sagt tidligere, beklager jeg at bl.a. Arbeiderpartiet så ukritisk over år har bidratt til å legge til rette for at samfunnsmessige hensyn er erstattet med rent forretningsmessige hensyn gjennom valg av aksjeselskapsmodellen i mange av de statlige bedriftene. Dette har over tid bidratt til at det er vanskeligere å ivareta politiske og samfunnsmessige hensyn, og dette tilsier også at statens eierinteresser må vurderes i et nytt lys. Til slutt noen ord om behovet for et mest mulig robust eierskap i en tid da eierskap skifter stadig raskere. Privat eierskap med aktive eiere – gjerne i form av familieeide bedrifter – må stimuleres. Det er en eierform som passer godt inn i de små og mellomstore bedrifter. Men det er på ett område meldingen og for så vidt også innstillingen kunne ha drøftet problemstillingene om et robust eierskap noe nærmere, og det gjelder samvirkeformen. Senterpartiet mener samvirke som eierform bør utvikles og styrkes. Eierformen er robust. Den medvirker til spredning av eierskapet, og den medvirker til at alle som er eiere, har like store muligheter til innflytelse. Jeg registrerer at SV har fremmet forslag om dette. Det syns jeg er positivt. Jeg vil gjerne allerede nå be SV vurdere å omgjøre sitt forslag til et oversendelsesforslag, slik at man kan få en grundig vurdering i oppfølgingen av dette. Det er jo også signalisert i St.meld. nr. 40 at man ønsker å se nærmere på den eierformen.