trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-05-21:
Eg kan ikkje slutta med å undrast over med kor stort frimod representanten Giske står her på talarstolen med sine utgreiingar. Eit halvt år etter at han la fram eit eige budsjett saman med sine regjeringskollegaer og ikkje gjorde noko for å endra dette, står han her med så stor tryggleik i høve til forslaget – når han ikkje sjølv treng å finna inndekning! Uroa som eg nemnde i Bergens Tidende, har eg i meg enno – sjølvsagt har eg det. Det ville vera dumt av meg ikkje å ha det. Og eg er så einig i måten Ellen Horn svarte på utfordringa frå Ola T. Lånke på for ei tid tilbake. Det som er det underlege her, er at Arbeidarpartiet seier ein ting i posisjon og ein heilt annan ting i opposisjon. Og så seier Eirin Faldet at den gongen visste ein ikkje korleis ein skulle berga forskinga. Forskingsfondet var der, oljefondet var der. Kvifor flytta ein ikkje 14 milliardar når ein sjølv sat i posisjon og kunne gjera det? Ikkje fortel meg at de ikkje kom på det! Men no har de altså kome i ein slik posisjon at de kan stå for dette utan at de må ta ansvar for heilskapen. Framstegspartiet har stått for dette i alle år. Det er klart dei brukar høvet til å få det til. Det hadde eg òg gjort dersom eg hadde vore Per Sandberg & Co. Det underlege her er den måten Arbeidarpartiet argumenterer på – stikk motsett av det dei gjorde for eit halvt år sidan, og stikk motsett av det dei har føreslått sjølve. No når dei ikkje må ta ansvaret for å koma med eit heilskapsbudsjett til hausten som skal ha med seg alle både pluss og minus, då seier dei ja. Det skapar iallfall ikkje den store applausen frå mi side. Dessutan synest eg òg Trond Giske skal slutta med å seia at vi kutta 60 mill. kr i kulturbudsjettet. Nei, det gjorde vi ikkje, vi kutta 40 mill. kr i pressestøtta. Det var ikkje eitt øre i kutt til kulturen i det budsjettet vi la fram. Ellen Horn hadde føreslått eit godt kulturbudsjett. Det vart kopiert av den regjeringa eg sit i, og det er eg glad for. Men vi tok 40 mill. kr i pressestøtta – og det var det vi gjorde!
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2002-05-21:
Fyrst til det som går på forsking: Nei, Regjeringa har ikkje foreslått kutt i forskinga – sjølvsagt ikkje. Forskinga skal trappast opp. Det sa eg i innlegget mitt, og det vil òg visa seg i dei budsjetta som vi legg fram. Men det er no eingong slik at når vi tek ut midlar frå Forskingsfondet og brukar dei, vil dei pengane måtta gå inn i rekneskapen og bli tekne innafor ramma av handlingsregelen. Slik er berre situasjonen, og det må vi halda oss til. Men forsking er viktig, og det vil sjølvsagt òg bli prioritert. Så er eg heilt samd med Sandberg i at dei midlane som skal gå til kultur og idrett, òg vil ha god førebyggjande verknad i forhold til born og unge og deira oppvekstkår. Og dette er jo det positive ved det – det er jo derfor eg står her med ei blanding av glede og litt uro, som eg då har valt å vera tydeleg på. At vi no vedtek noko som vil bli førebyggjande, vil ikkje få ein slik konsekvens at vi kan begynna å kutta ned t.d. på helsebudsjettet. Det er ikkje slik det fungerer – dessverre. Men at det som blir vedteke her i dag, vil ha ein førebyggjande positiv verknad, er eg heilt overbevist om. Og når det gjeld handlingsregelen, brukar vi faktisk ganske mykje av oljemilliardane våre. Det kjem vi til å halda fram med å gjera. Det gjer vi på inneverande års budsjett, og det vil vi òg koma til å gjera på neste års budsjett. Men dersom vi skal auka bruken av dei i ein slik storleik som Framstegspartiet føreslår, seier iallfall dei aller fleste økonomane at då vil vi m.a. få renteauke, og vi får uro i norsk økonomi. Det er ein kostnad m.a. for småbarnsfamiliane og for dei kommunane som har stor gjeld, som ikkje eg ynskjer å stå for.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
Dette har vært en spennende debatt med mange og flotte ord. Vi behandler nå Innst. O. nr. 44 om endring av fordelingsnøkkelen for tippemidlene. Som alle her er kjent med, fremmet Fremskrittspartiet dette forslaget senest i forrige periode. Dette er en viktig sak som vil bety enormt mye for både norsk kulturliv og norsk idrett. Dette vedtaket vil heller ikke, som enkelte kritikere hevder, innebære noen reduksjon av midler til forskningsformål. Disse fikk tidligere tildelt en tredjedel av tippemidlene. Ved å gjøre denne endringen vil forskningsformålene tvert imot få økt sine tilskudd, ved at flertallet sørger for at dette bortfallet kompenseres. Det gjøres ved at man i stedet for å benytte tippemidler til forskning, bidrar til å tilføre Forskningsfondet midler som vil sikre at ikke forskningen blir skadelidende. Komiteens flertall ønsker å tilføre Forskningsfondet midler fra oljefondet, slik at forskningen også i fremtiden vil ha like gode rammebetingelser som de har i dag. Når det gjelder fordeling av tippemidlene, vil disse nå bli fordelt med 50 pst. på kultur og 50 pst. på idrett. Dette betyr en økning på 450 mill. kr på hver i 2005, når ordningen er endelig gjennomført. Dette er enormt viktig for kulturlivet, men ikke minst for idretten. Det vil bety at Idretts-Norge vil få en enda større mulighet til å satse på utbygging og rehabilitering av anlegg for barn og ungdom, samt at man også får langt større mulighet til å satse på ungdomsaktiviteter. Og som alle i denne salen er kjent med, er det her et enormt behov over hele landet. Vi ser at en rekke anlegg er i ferd med å måtte stenge på grunn av dårlig vedlikehold, og at det er et prekært behov for rehabilitering. Idretts-Norge har også helt klart signalisert at de nye midlene utelukkende skal benyttes til anlegg og ungdomstiltak. Det er derfor med stor tilfredshet vi registrerer at Fremskrittspartiet nå har fått med stortingsflertallet på dette forslaget. Jeg må også ta et oppgjør med alle dem som har vært så kritiske til Fremskrittspartiets kulturpolitikk. Jeg mener helt klart at dette forslaget tilbakeviser disse påstandene med all tydelighet. Selvfølgelig er det noe av det kulturelle mangfoldet vi i Fremskrittspartiet er skeptisk til skal motta støtte, men det er ingen tvil om at Fremskrittspartiet er et «folkekulturparti» som er opptatt av folkekulturen, og av å styrke denne. Nå har vi mulighet til å sette alle de flotte ordene ut i livet ved å stemme på forslaget fra komiteens flertall.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-05-21:
Dette er en merkedag for idretten, særlig barne- og ungdomsidretten, og for barne- og ungdomskulturen i Norge. Fremskrittspartiet har nå endelig fått flertall for et forslag om å endre tippenøkkelen. Når jeg tar ordet i dag, er det for å knytte et par kommentarer til noen av de siste innleggene som er holdt. Jeg vil først gripe fatt i det som representanten Lønning sa. Han viste bl.a. til Arbeiderpartiet – nå skal ikke jeg forsvare Arbeiderpartiet, men det var et utsagn fra representanten Lønning som var ganske oppsiktsvekkende. Lønning sa at man i opposisjon gjør ting som man aldri ville ha drømt om i regjering. Ja, det er nok riktig det, for der har jo Høyre all mulig grunn til å vite hva de snakker om. La oss bare ta det at for et par måneder siden stemte Høyre mot bl.a. juridisk rett til behandling for pasienter. For to år siden stod de sammen med Fremskrittspartiet og ville innføre juridisk rett til behandling, og det står sågar i Sem-erklæringen, men allikevel stemmer man mot det når man har kommet i regjering – selv om også regjeringsdokumentet sier at man skal gå inn for det. Det vises også til at det er underlig at SV og Fremskrittspartiet har funnet hverandre i denne saken. Vel, jeg finner det også ganske oppsiktsvekkende at Høyre og Kristelig Folkeparti har funnet hverandre i en alkoholsak, som det er vist til i denne saken, med tanke på Høyres partiprogram. Det er ikke så veldig unaturlig at man finner hverandre også utenfor det man vanligvis holder på med. Det som er det viktigste her, er først og fremst det som representanten Afshan Rafiq var inne på i sitt innlegg, hvor hun viste til at det ikke virker betryggende for forskningsmiljøene når det gjelder bevilgningene, som denne saken omhandler. Også representanten Lønning var inne på at det står ingen ting i det opprinnelige forslaget om forskning. Det er ikke korrekt. For hvis man bl.a. ser på det sammendraget som står i innstillingen i dag, står det flere ting når det gjelder det som har å gjøre med forskningsbiten fra forslagsstillernes side. Det står også: «Det vil derfor være mest naturlig at midler til forskning blir bevilget direkte over statsbudsjettet og ikke må basere seg på overskudd fra tippemidler.» Dette står faktisk i forslaget. Det omhandler det som har med forskningsbiten å gjøre. Det står også et direkte forslag under D i innstillingen fra flertallet: «Stortinget ber Regjeringen om at grunnforskningens andel av de totale forskningsmidlene opprettholdes, og ber Regjeringen sørge for dette i statsbudsjettet.» Det står også om økning i forbindelse med Forskningsfondet. Her står det rimelig utfyllende. Det som det da må knyttes usikkerhet til, er Regjeringen, for da er det Regjeringen man ikke stoler på vil følge opp Stortingets vedtak her i dag med hensyn til den avkastningen og de forskningsmidlene. Det kan nok ikke opposisjonen stille seg bak. Det får bli et regjeringsansvar. Opposisjonen har her gitt signal om hvordan ting skal gjøres, slik at både idretten, kulturen og forskningen kommer styrket ut av dette.
Inge Lønning (Høyre), 2002-06-05:
På vegne av representanten Ågot Valle og meg selv vil jeg fremsette forslag om endring i lov 22. juni 1962 nr. 8 om Stortingets ombudsmann for forvaltningen.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Dette lovendringsforslaget er ein konsekvens av at EØS-komiteen den 12. mai 2000 avgjorde å innlemme rådsdirektiv 1999/70/EF om mellombels tilsetjing. Lovendringa går ut på å innføre ein ny § 55 G i arbeidsmiljølova om at arbeidsgivaren skal informere arbeidstakarane om ledige stillingar i verksemda. Med andre ord vil dette sikre at alle tilsette skal få informasjon om ledige stillingar. Regjeringa går her lenger enn kravet i direktivet, som berre krev dette for mellombels tilsette, og eg synest det er grunn til å gi Regjeringa honnør for det. Eg vil presisere at denne lovendringa ikkje inneber førerett til ledige stillingar, men ei rein informasjonsplikt for arbeidsgivarane. Bakgrunnen for dette er å unngå diskriminering av mellombels tilsette i forhold til fast tilsette. Vidare vil lovendringa setje rammer for ukritisk bruk av mellombelse tilsetjingar. I tillegg vil deltidstilsette gjennom den informasjonsplikta som nå blir gjennomført, ha ei større moglegheit til å utvide sin stillingsbrøk. Og det er positivt. Komiteen helsar lovendringa velkommen og sluttar seg til dei endringane som er føreslegne. Eg registrerer at departementet definerer omgrepet «alle arbeidstakarar» til også å gjelde dei som er i omsorgspermisjon, og eg vil berre be statsråden om å stadfeste at dette også gjeld dei som er sjukmelde/langtidssjukmelde, at dei òg kjem inn under det samme omgrepet.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-06-05:
Arbeidarpartiet stør i all hovudsak Regjeringa sitt forslag til endringar i arbeidstvistlova og lønsnemndlova. Derfor har eg berre behov for eit etter måten kort inlegg for å kommentere eitt punkt som står omtala under 3.4 i innstillinga, og som er knytt til forslag til endring av § 35 nr. 7 tredje punktum. Eg viser her til at departementet gjer framlegg om å innføre ein lovregel om at eit meklingsforslag skal sjåast på som vedteke dersom svarfristen ikkje blir halden. Dette går Arbeidarpartiet imot, ikkje på eit reint prinsipielt grunnlag, men fordi me ikkje kan sjå at dette spørsmålet er grundig nok utgreitt og grunngitt. Me kjem derfor til å stemme mot det punktet.
Victor Norman (Høyre), 2002-06-05:
Det er en selvfølge at de som er sykmeldte og langtidssykmeldte, men som fortsatt er ansatt i bedriften, også omfattes av begrepet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2002-06-05:
Selv om det er et rimelig omfattende forarbeid som er gjort i denne sak, både gjennom en egen NOU og en egen proposisjon fra Regjeringens side, munner det hele ut i et noe heller magert forslagsmaterial fra Regjeringens side. Men kanskje er det like greit. Fra Regjeringens side har man lyttet til flere av de innvendinger og synspunkter som er kommet fra partene i arbeidslivet. Således er det ikke blitt noen bemerkelsesverdig store endringer Regjeringen fremmer forslag om i det gjeldende lovverket denne gang. Fremskrittspartiet er i all hovedsak enig i de vurderinger og de forslag som fremmes i Ot.prp. nr. 46. Fremskrittspartiet har selvsagt stor forståelse for at partene i arbeidslivet skal ha et overordnet ansvar i tariff- og lønnsforhandlingene for selv å komme fram til enighet i eventuelle tvister på dette området. Jeg vil bare for ordens skyld få understreke at Fremskrittspartiet selvsagt vil bevare streikeretten, og at vi selvsagt også er for full organisasjonsfrihet i arbeidslivet. Men jeg vil også få benytte denne anledningen til å understreke at etter Fremskrittspartiets syn bør retten til å være uorganisert være like sterk som retten til å være organisert, og at begge disse viktige forhold bør være lovfestet. Fremskrittspartiet mener at de parter som streiker eller iverksetter lockout, selv har et stort og avgjørende ansvar for å løse eventuelle konflikter i arbeidslivssammenheng, gjennom forhandlinger og megling, altså før man eventuelt må gå til tvungen lønnsnemnd. Men Fremskrittspartiet mener allikevel at ingen organisasjon bør kunne kreve uforbeholden arbeidsnedleggelse av sine medlemmer ved en bedrift der det er flertall mot streik blant de ansatte. Fremskrittspartiet vil hevde at de respektive bedriftsklubber og ansatte ved en bedrift selv må kunne ha rett til å reservere seg mot å delta i landsomfattende streiker dersom det ikke er flertall for å streike ved den enkelte bedrift, og vi fremmer derfor forslag om dette. Fremskrittspartiet mener også at det er fornuftig at Riksmeglingsmannen skal kunne påby å sende meglingsforslaget til uravstemning, og at det bør være fredsplikt i avstemningsperioden. Vi fremmer også forslag om dette. Fremskrittspartiet mener dessuten at man bør vurdere streikeretten for spesielle grupper som har en spesiell maktposisjon eller er i en monopolsituasjon. Jeg vil også få legge til at vårt syn er at lønnsforhandlinger fortrinnsvis bør foregå i den enkelte bedrift, og ikke først og fremst sentralt. Bedriftsmessige og ikke bransjemessige lønnsforhandlinger vil ofte være bedre tilpasset virksomhetens inntjeningsevne og konkurranseevne. Lokale forhandlinger er derfor en fordel for de ansatte ved at man på bedriftsnivå får en mulighet til bedre å ivareta sin egen arbeidsplass for fremtiden. Avslutningsvis vil jeg få ta opp Fremskrittspartiets to forslag som er tatt inn i innstillingen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-05:
SV er også i hovedsak fornøyd med den innstillingen som foreligger, bortsett fra når det gjelder ett forslag der vi deler Arbeiderpartiets syn. Men i tilknytning til saken har SV, sammen med Senterpartiet, valgt å peke på noen problemstillinger som oppstår når man ser på hvilke kampmidler man har i arbeidslivet. Der er de norske og de svenske reglene noe forskjellige, og det kan slå veldig forskjellig ut. For den svenske ordningen er det slik at arbeidskampadgangen ikke er begrenset til hel eller ubetinget arbeidsnedleggelse. Det kan f.eks. være tidsbegrenset, rullerende streik, blokade av overtid, ansettelsesblokade og vegring av ikke-essensielle arbeidsoppgaver. Dette spørsmålet ble behandlet i Stabel-utvalget, der flertallet gikk inn for det som er dagens regel, mens et mindretall ønsket den svenske modellen. Hvis man fikk til en slik løsning, ville det styrke arbeidskampredskapene. Det vi har sett, er at de aller fleste streiker, særlig de i offentlig sektor, blir stoppet veldig fort, rett og slett fordi man ikke er i stand til å stoppe arbeidet uten at liv og helse blir satt på spill. Det dreier seg om grupper – f.eks. hjelpepleiere og annet omsorgs- og helsepersonell – som absolutt hadde trengt noen muskler for å fremme sine interesser. Fordi arbeidskampen i disse tilfellene nesten kun rammer tredjeperson, ser myndighetene seg svært ofte nødt til å stoppe dette med én gang – og i realiteten har disse gruppene da nesten ikke noe streikevåpen de kan bruke. SV mener derfor at det hadde vært bra om man hadde fått sett på mer fleksible arbeidskampformer. Det er også en internasjonal trend at man er på vei vekk fra store, tradisjonelle streiker – der mange er involvert og alle taper mye – der man kunne greid å opprettholde arbeidskamp uten at man samtidig rammer tredjeperson på en slik måte som man gjør i dag. Derfor har SV fremmet et forslag om å få utredet dette nærmere. Det har vi ikke fått flertall for nå, men vi mener at dette er noe flere burde se på og ha interesse av. I tillegg til dette har SV reist spørsmålet om streikeretten bør lovfestes. Vi har ikke fremmet forslag om det nå. Det er for tidlig. Men vi har varslet at det er et tema som vi mener bør drøftes nærmere, og at vi vil komme tilbake til dette i et eget forslag til høsten. Da tar jeg opp det forslaget som er inntatt i innstillingen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-05:
Jeg vil spørre statsråden om det ikke er slik at sjøl om hun nå mener at man i prinsippet ikke har utvidet muligheten til å få asyl i Norge, så er de endringene vi gjør i dag, egnet til at flere kan få innvilget asyl, og at det i så fall blir færre som får opphold på humanitært grunnlag, og at det er hovedendringen som skjer. Det andre som er knyttet til denne forskriften, er jo at man forsterker det politiske handlingsrommet og ansvaret for den praksisen som blir ført, i og med at Regjeringen faktisk nå gis hjemmel til å lage en forskrift som det er politisk mulig å forandre hvis man ser at praksis er helt i strid med det man mener er riktig. SV er veldig glad for det, for vi oppfatter at Regjeringen trenger et slikt handlingsrom, og Stortinget trenger at Regjeringen har et slikt handlingsrom, slik at det blir mulig å finne fram til løsninger på akutte saker som man ser bærer aldeles galt av sted, slik vi har sett til nå. Jeg vil be statsråden bekrefte det, og at dette på en måte er å fri seg litt fra det hun mente da hun sjøl var stortingsrepresentant, og karakteriserte det som skjedde ved opprettelsen av Utlendingsnemnda, som en politisk ansvarsfraskrivelse. Så har jeg behov for å utfordre statsråden på noe av det hun sa i innlegget sitt også, fordi regjeringspartiene i innstillingen ikke beskriver situasjonen slik som statsråden gjorde, nemlig at det ville være bra for alle hvis alle land i Europa la seg på beste praksis. Komiteens medlemmer fra Høyre og Kristelig Folkeparti sier nemlig bare at man skal sammenligne norsk praksis med «tilsvarende praksis i land det er naturlig å sammenligne seg med». Jeg spør da: Hvilke land er det? Er det Nederland? Er det Danmark? Hvilke land er det naturlig å sammenligne seg med? Og er det slik at Regjeringen vil la seg presse til dårligste praksis og ikke presse de andre til beste praksis?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-05:
SV deler statsrådens syn på at det er de som har asylgrunn, som skal få asyl i Norge, men asylsaksbehandlingen i Norge tar forferdelig lang tid. Mange sitter og venter i årevis, blant disse er mange barnefamilier, og det er der skjønnet svikter, det er der de menneskelige hensynene ikke blir tatt i stor nok grad. Det er rom for å ta det hensynet, men jeg registrerer at statsråden ikke er villig til å flagge politisk at det kanskje hadde vært lurt å gjøre det, det hadde vært menneskelig å gjøre det. Nå ser det nemlig ut som at man er villig til å prioritere mange ressurser, både Politiets og endog Forsvarets ressurser, for å få ut disse barnefamiliene, mens en del av dem som faktisk er kriminelle og skaper et problem, ser det ikke ut til at man har ressurser til å prioritere. Dette er en oppfatning som ikke bare er min og SVs. Folk ringer til meg hver eneste dag og spør hvorfor i all verden det er sånn. Det går på rettsoppfatningen løs hos veldig mange enkeltmennesker, og i kommuner som har lagt alt til rette for å ta imot disse familiene, gi barna en god skole, integrere dem. Det er egentlig ingen grunn til at de skal reise, for det er myndighetenes ansvar at dette har tatt lang tid. Så hvis man hadde vært litt mer menneskelig og romslig i noen av disse sakene, hadde man også fått større forståelse i bredden hos befolkningen for de strenge tiltakene man må på plass med der det trengs. Så til Fremskrittspartiet, som peker på at det er 40 millioner flyktninger i verden. Ja, det er det, og av dem er det faktisk svært få som kommer til Norge. Hvis Fremskrittspartiet virkelig hadde vært opptatt av flyktningene og ikke bare av hva vi gjør, hadde de vært med da Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV i går sa at vi burde jobbe mye sterkere med et byrdefordelingsprinsipp i flyktningpolitikken gjennom FN, bl.a. for å sørge for at alle land, også de rike, tar sitt ansvar. Nå er det sånn at det er de fattigste landene som tar de store byrdene, det er der det er millioner på millioner av flyktninger. Så er det noen av de aller rikeste landene som bare tar noen, og de går i flyktningleirene til FNs høykommissær og plukker de mest ressurssterke og de med høyest utdanning. Det er et rått spill, og Fremskrittspartiet burde være med og sørge for at FN jobbet for et byrdefordelingsprinsipp. I tillegg er det grunn til å påpeke at når det dreier seg om kjønnsbasert forfølgelse, viser det Fremskrittspartiets – jeg vet ikke om jeg skal kalle det – janusansikt; det er vel det peneste jeg kan kalle det. Det er ikke hensynet til at kvinner blir forfulgt, som gjør at Fremskrittspartiet engasjerer seg i disse sakene på norsk jord. De engasjerer seg fordi noen menn av utenlandsk opprinnelse begår en kriminell handling i Norge, ikke fordi kvinner blir undertrykt og forfulgt på grunn av kjønn.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-05:
Det er noen innlegg som er så usaklige at de kanskje burde bli forbigått i stillhet. Men jeg har bare behov for å slå fast følgende når det dreier seg om kjønnsbasert forfølgelse i Norge: SV har fremmet de forslagene som Human Right Service la fram, nemlig om å få nedsatt en arbeidsgruppe for å se på familiegjenforening og alder og for å få se på søskenbarnekteskap og for at helseundersøkelser skal være for alle barn og ungdommer og ikke bare for en spesiell gruppe. I tillegg burde kanskje Fremskrittspartiet låne øre til Human Right Service, som nettopp tar sterkt til orde for at kjønnsbasert forfølgelse skal være asylgrunn. De vet jo hva det dreier seg om, de vet jo hva dette er. Og de ser at til og med noen av dem som får lov til å komme hit til landet, greier vi ikke å beskytte. Det vil jo være en av de svære utfordringene når vi får en forskrift som sier at vi skal gi beskyttelse på det grunnlaget – å greie å beskytte også da. Men i veldig mange land er det en politisk handling at kvinner tar egne valg, at de vil ha utdanning, at de i noen tilfeller ønsker skilsmisse, og at de ikke finner seg i vold, tvang og mishandling – det er en trussel mot det bestående. Sjøl om lovverket kanskje av og til er på deres side, opplever de altså land som ikke er villig til å beskytte dem. Og så peker Fremskrittspartiet 50 år tilbake i tida og sier: Se på krigen! Da var det liksom ordentlige flyktninger, da fantes det grunner som var mye bedre enn dem disse kvinnene har, og vi må se på Flyktningkonvensjonen helt på nytt, for nå er flyktningene ikke reelle nok og verdige nok. Jeg kan ikke skjønne at dette ikke er en reell og verdig grunn, som vi som et sivilisert land er nødt til å ta innover oss. Den jobben vi gjør her i Norge, blir helt pulverisert hvis vi ikke har en enhetlig holdning på dette gjennom vår flyktningpolitikk, gjennom vår politikk hjemme og gjennom vår utenrikspolitikk, også gjennom vår jobb i internasjonale organisasjoner og i FN. Så her tror jeg Fremskrittspartiet faktisk er nødt til å revurdere sitt syn, for det står rett og slett ikke til troende at man er så opptatt av dette temaet bare det er innenfor Norges grenser, og at man skal greie å bekjempe dette ondet – for det er det, det er et stort onde – bare ved å føre en restriktiv innvandringspolitikk her i landet. Det mest paradoksale med dette er jo at de jentene som Fremskrittspartiet nå sier de vil beskytte, ikke ville vært her hvis Fremskrittspartiets politikk hadde blitt gjennomført, og de av dem som hadde vært her, skulle jo akt på huet ut. Så at dette skal være så veldig mye bedre enn SVs politikk på dette området, er svært vanskelig å forstå. SV er altså opptatt av at vi skal følge Flyktningkonvensjonen, og vi oppfatter altså at kjønnsbasert forfølgelse er en reell asylgrunn.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-05:
Stabel-utvalet med utgreiinga «Vårens vakreste eventyr …?» analyserte forhandlingsordninga og rammeverket i kommunal, statleg og privat sektor. Forslaga frå Arbeidsrettsrådet frå 1996 vart vurderte, og enkelte endringar vart føreslegne. Innst. O. nr. 52 viser at det er brei støtte for Regjeringa sine forslag til oppfølging. Det skulle vel elles berre mangla ettersom Regjeringa har valt å følgja opp på område med brei semje i utvalet, noko som synest naturleg. Saker som omhandlar partane i arbeidslivet, krev òg oppbakking frå dei same partane. Senterpartiet meiner, som SV, at det er grunn til å sjå nærare på dagens modell for bruk av streik. Vi har bak oss ei sak i Odelstinget tidlegare i vår der Regjeringa greip inn med tvungen lønsnemnd. Då gjaldt det sjukepleiarstreiken. Sjukepleiarane streika som følgje av dei vilkåra dei fekk ved statleg overtaking av spesialisthelsetenestene. Eit fleirtal av høyringsinstansane var i forkant av denne proposisjonen kritisk til bruken av tvungen lønsnemnd og til at utvalet ikkje kom med forslag til endring av norsk praksis. Dagens modell gjer at grupper i dette samfunnet har avgrensa streikerett. Det gjeld helsepersonell, politi og ingeniørar innan elforsyning. Prestane har fråskrive seg retten, men vi kan òg nemna andre grupper. Eit mindretal i Stabel-utvalet reiser spørsmålet om å sjå nærare på den svenske modellen. I nabolandet vårt er arbeidskampen ikkje avgrensa til heil og full arbeidsnedlegging. Tidsavgrensa, rullerande streik, blokade av overtid og tilsetjing samt vegring av ikkje-essensielle arbeidsoppgåver er der ein utveg. Kanskje vil innføring av avgrensa kamptiltak auka forhandlingsviljen, og kanskje vil moglegheita for konflikter av denne typen påverka forhandlingsløpet og innebera at partane i utgangspunktet er meir kompromissviljuge. Ei slik ordning fungerer i alle fall både i Finland og i Sverige, og det er òg andre land som vurderer ei endring. Vi ynskjer ein slik modell nærare utgreidd. Ei slik form for arbeidsnedlegging vil ikkje ramma tredjepart i same grad som full arbeidsnedlegging vil. Det kan innebera færre tapte arbeidsdagar, og det kan faktisk innebera kortare konfliktperiodar. Forslaget synest i dag berre å ha støtte frå SV og Senterpartiet. Eg vil likevel utfordra statsråden til å sjå nærare på det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-05:
Eg må dessverre konstatera at statsråden ikkje vil klargjera kva som skal vera rimeleg grunn når ein skal leggja praksis for søknad om busetjingsløyve. Statsråden viser til eit lovarbeid som skal vera ferdig i desember 2003, sjølvsagt med påfølgjande arbeid, som tek tid, før det kjem ei sak til Stortinget. Ho kunne ha presisert i forskrift dei same krava til busetjing ved busetjingsløyve som f.eks. ved statsborgarskap, krav om grunn til fråvere, eller rett og slett innført ein praksis som det i dag er rom for i lovverket, at UDI ved behandling av saker kan ta omsyn om det er rimelege grunnar. Så nokre fleire ord omkring situasjonen for enkelte ungar i Noreg med dagens praksis. Nokre av oss i komiteen hadde eit sterkt møte, bl.a. med ordføraren i min nabokommune, Suldal, tidlegare denne veka. Der er det no tre barnefamiliar som har vore på flukt i fleire år – med til saman ni barn – som har fått beskjed om at dei ikkje er ynskte i dette landet. Det er foreldre som har arbeid, det er sjukdom involvert, og det er arbeidsgivarar som har behov for arbeidskraft. Arbeidsgivarane forstår ikkje dette, slett ikkje i forhold til dei signala som statsråden elles gir når det gjeld arbeidsinnvandring. Lokalbefolkninga forstår ikkje at statsråd Frafjord Johnson kan stå på FNs talarstol og tala varmt for og halda fram FNs barnekonvensjon, når den same konvensjonen ikkje blir følgd i Noreg. Vil statsråden her ta noko initiativ?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-05:
Statsråden representerer ei regjering der fleire representantar står på denne talarstolen – representantar for denne regjeringa – og understrekar behovet for eit enklare regelverk på mange område. Eit enklare regelverk gjeld særleg for næringslivet, kan det sjå ut til. Til dette med busetjingsløyve: Det er verken endring i lovverket eller så veldig mykje grunnarbeid som skal til, for det det handlar om, er faktisk for statsråden å ta det ansvaret som ho har i forhold til å klargjera ein praksis som Stortinget for lengst har gitt si tilslutning til. Det er det det handlar om. Det handlar om ei enkeltsak – og truleg nokon fleire, for det er nokon fleire som på same måten har eit internasjonalt yrke, eller som har ein ektefelle som har det, og som altså må søkja om igjen og om igjen for å få opphald i Noreg for ein viss periode om gongen. Eg håpar at statsråden merkar seg av dei innlegga som har vore her i dag, at det faktisk er eit fleirtal i denne salen som ynskjer ei endring på dette området. Det skulle ikkje vera nødvendig å gå den vegen statsråden nemner. Det kan altså vera ei mellombels klargjering, og så kjem lovutvalet etter at det har gått år – for statsråden har stadfesta at det vil gå år. Så, i forhold til moglegheita for å søkja om arbeid i Noreg for dei som har fått avslag på sin asylsøknad her: Det er altså slik at det er tre parti – SV, Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti – som har stilt seg positive til det. Det betyr at om statsråden opnar for det – ho har vore romsleg på andre område – så har ho faktisk moglegheit til å ta eit initiativ til å endra den loven. Men hovudsaka i min replikk er altså: Vil statsråden ta noko initiativ i forhold til barn som har vore på flukt over fleire år, som har slått rot i Noreg, og som lokalsamfunna vil skal få vera her?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-06-05:
Eg skal avstå frå å kommentera siste innlegget, bortsett frå å seia at det er ei stor grad av semje i alle parti unnateke Framstegspartiet om store delar av flyktning- og asylpolitikken. For min del ynskjer eg i forhold til det som statsråden sa i sitt siste innlegg, å understreka at Senterpartiet støttar ein restriktiv innvandringspolitikk. Vi har gitt vår støtte til fleire forslag frå Regjeringa for å sikra ulik behandling av søknader alt etter om det er såkalla openbert grunnlause søknader eller om det er folk som – like openbert – har behov for vern. Vi har bidrege til tilføring av ressursar for å få ned saksbehandlingstida, og har støtta andre tiltak for at ein skal bli meir effektiv. Men vi er urolege i forhold til det fokus som no er nettopp på gruppa openbert grunnlause i forhold til dei som verkeleg treng merksemd, som treng ei grundigare saksbehandling enn dei mange gonger har vore utsette for, og som treng styrkt rettstryggleik. Det var jo det som var formålet med oppnemninga av Utlendingsnemnda. Men det er dessverre gjennom saksbehandlinga som vi får del i via engasjerte personar i enkelte lokalsamfunn, eksempel på at rettstryggleiken ikkje synest å vera vareteken godt nok. Saksbehandlinga synest ikkje å vareta omsyn som skulle vore varetekne ut frå den moglegheita som i dag ligg føre til å ta menneskelege omsyn. Det er ikkje slik at menneskelege omsyn slik det vel kunne bli forstått at statsråden plutseleg framstilte det, er noko som Regjeringa tek initiativ til no. Regjeringa tek no, ettersom eg forstår, initiativ til å utvida omgrepet «menneskelige hensyn» til òg å gjelda arbeidsforhold. Men frå før ligg det altså i lovverket ei moglegheit til å ta menneskelege omsyn. Det er der det er eit sterkt ynske både frå Senterpartiet og frå andre om at statsråden spelar meir på lag med dei lokalsamfunna som ho er heilt avhengig av i framtida for å få forståing for å busetja fleire flyktningar.(Presidenten klubbar.) Då er det nokre barnefamiliar som ho hadde tent på ikkje hadde fått avslag. (Presidenten klubbar.)
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Det viktigste styrende for vår asyl- og flyktningpolitikk er den konvensjonen som vi har undertegnet, og som sier noe om hvilke rettigheter asylsøkere og flyktninger har. Det vil være grunnrammen for hvordan vi kommer til å praktisere og utvikle også vår asyl- og flyktningpolitikk i årene fremover. Når det gjelder arbeidet i EU, har ikke vi gått gjennom alle forslagene som ligger der, men de forslagene til direktiver som EU har hatt, anser vi faktisk for å kunne forbedre situasjonen for Norge. Der er en rekke forslag om å forbedre behandlingen av asylsøkere i land som i dag har et dårlig mottaksystem for asylsøkere. Det vil kunne avhjelpe presset mot landene i Nord-Europa hvis en del av landene i Sør-Europa kommer til å ha en bedre behandling av asylsøkere, for vi vet at en del av dem forflytter seg og søker senere andre steder. En bedre generell behandling av asylsøkere og flyktninger vil altså være et gode for Norge hvis hele EU finner frem til en slik politikk. Men rammene for dette vil uansett ligge i det vi har forpliktet oss til i forhold til konvensjonen. Så til spørsmålet om alle får lov til å få beskyttelse fordi vi nå åpner for bl.a. kjønnsbasert forfølgelse, at vi har gjort det og kommer til å presisere det. Jeg synes egentlig at den opplevelsen vi hadde i forbindelse med drapet i Kristiansund, viser hva det er vi snakker om. Dette var altså en av de få personene i dette landet som hadde fått asyl på grunnlag av kjønnsbasert forfølgelse, fordi hun umulig kunne bli værende i eller sendes tilbake til Afghanistan, med en familie og en mann hun hadde forlatt på grunn av mishandling, og som altså truet med å ta hennes liv. Han klarte det altså på norsk jord. Det burde vise at ikke hvem som helst kan komme hit og søke om asyl. Man skal ha behov for beskyttelse. Det at man ikke får beskyttelse i hjemlandet sitt mot den forfølgelsen man opplever, skal legge grunnlaget for om man skal få bli i Norge eller ikke – ikke nødvendigvis kultur og tradisjon, men rett og slett at hjemlandet ikke klarer å gi beskyttelse.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg tror ikke at Høyres eller Kristelig Folkepartis medlemmer i komiteen mener at det er praksisen i Hellas eller Italia som vi mest naturlig sammenligner oss med. Det er land som ville hatt en betydelig bedre behandlingspraksis – ikke asylkriterier, men behandlingspraksis – av asylsøkere hvis EU hadde fått ny politikk. Jeg mener altså at det er rom innenfor behandlingen av asylsaker som vi kan bruke. Vi skal vite at hvis vi bruker det rommet veldig utvidet og ikke konsentrerer oss om dem som virkelig har behov for beskyttelse, men om veldig mange andre også, vil vi, hvis vi har en helt annerledes politikk, få en økonomisk kostnad knyttet til det. Mitt utgangspunkt er at vi i hovedsak følger Høykommissærens anbefalinger og egen nasjonal politikk på dette området. Det tror jeg også at Høyres og Kristelig Folkepartis medlemmer i komiteen mener. Jeg har lyst til å minne om at det er en del land som har ligget foran oss når det gjelder spørsmålet om tredje gruppes forfølgelser, kjønnsbasert forfølgelse. Det er f.eks. slik at vårt naboland i vest, Storbritannia, har høyesterettsdommer som bl.a. har utvidet grunnlaget for asyl for kvinner som har blitt forfulgt, f.eks. fra Pakistan, på grunn av at retten har gått foran og definert regelverket. Vi skal følge med i regelverksendringene, men vi skal alltid ta de nasjonale selvstendige valgene for hva vi ønsker å gjøre. Men jeg tror også at vi skal være ærlige, for skal vi finne på helt andre nasjonale vurderinger, vil det ha en kostnad. Etter at vi fulgte Høykommissærens anbefalinger når det gjaldt kurdere fra Nord-Irak, har tilstrømmingen til Norge stoppet. I samme periode fikk Sverige, som ikke hadde gått inn for den type prinsipiell politikk, 6 000 flere søkere. Det viser jo noe, og det gjorde at den svenske regjeringen i april fattet vedtak om endringer. Det viser også at handlingsrommet vårt reelt sett alltid vil være begrenset hvis alle andre land fører en annen politikk.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Til det siste vil jeg bare si at vi altså har klargjort – og Stortinget vedtok i lovs form før sommeren i fjor – at vi ikke fra Norge skal gi arbeidstillatelse, oppholdstillatelse, til personer som har søkt om og fått avslag på asyl. Jeg tror det er veldig viktig å skille arbeidsinnvandring og innvandringsspørsmålene knyttet til arbeid, fra asylinstituttet. Det er mange slike enkeltskjebner, og det vil bli enda flere hvis vi ikke hadde holdt det skillet høyt. Det er greit å si at vi skal ta menneskelige hensyn. Det som står i innstillingen, dreier seg ikke om det. Dette dreier seg om hvem man skal ta menneskelige hensyn til, nemlig om man, f.eks. i andre saker, skal legge til grunn behovene til en person som bor i Norge. Vi har på en måte ikke åpnet for en diskusjon om dette på andre områder. Jeg skjønner godt at mange reagerer på det når folk er i jobb – også på andre måter. Jeg tror vi av og til er nødt til å si at dette er viktig av preventive hensyn for at vi ikke skal få store, nye tilstrømninger – da blander vi altså sammen i et sammensurium de som har behov for beskyttelse, og det som er arbeidsinnvandring, noe som gjør at det er veldig vanskelig å la f.eks. asylsøkere være i jobb i fremtiden når de bor på mottak. Vi måtte sannsynligvis stoppet det hvis vi skulle gjort dette. Og det vil etter min mening være negativt for integreringen. Så til påstanden om at vi ikke vil klargjøre: Vi sier jo at vi skal klargjøre. Vi skal lage en ny lov, og vi skal gå igjennom alle disse lovreglene og komme med et nytt regelverk. Det regelverket vil komme til Stortinget til behandling sannsynligvis i løpet av 2004. Vi kan ikke love akkurat når det kommer før vi vet hva innholdet blir, og før vi vet hvor omdiskutert innholdet blir. Men jeg har lyst til å si at dette altså gjelder én enkeltsak. Personene får lov til å være i Norge – de har arbeid, de har oppholdstillatelse i Norge, men de får ikke permanent bosettingstillatelse. Hvis det er sånn at vi skal presse frem et eget arbeid med regelverksutvikling på kortere tid på grunn av denne saken, vil det forsinke arbeidet med veldig mange andre saker i et departement som for øyeblikket er presset i forhold til å få frem regelverksendringene. Så jeg synes dette er overproporsjonalt i forhold til sakens størrelse.
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Jeg er sterkt for et enklere regelverk. Det er ikke sånn at det er bare å instruere om en praksis; etter de nye reglene som følger av den nye utlendingsloven og endringene der, må det altså skrives en forskrift. Den må være juridisk krystallklar på hvem man ekskluderer fra det. Vi kan ikke lage én lovregel som bare skal gjelde én enkeltsak, når vi har sluttet å ha politisk innblanding i enkeltsakene. Dette synes jeg er en relativt vanskelig måte å drive politikk på: først å ekskludere for politisk innblanding i enkeltsakene, og så lage nye forskrifter som dreier seg om bare én enkeltsak. Det at man skal søke hvert år, betyr altså at man må møte én gang i året hos politiet og få et nytt stempel. Målt opp mot at man skal forsere arbeidet med et regelverk i Kommunaldepartementet for å komme ett, eller kanskje et og et halvt, år tidligere med et nytt regelverk for å løse dette, er mitt forenklingsvalg at vi faktisk venter på det lovutvalget som lager en helt ny lov, og som også vil gjøre at vi får nye forskrifter. Når det gjelder barn, har vi et regelverk som sier at enkeltsakene behandles, og vi har et UDI og et UNE. Enkeltsakene behandles bl.a. ut fra regelverket om humanitært opphold. Det betyr at barns tilknytning og situasjon er blant de ting som vurderes tungt når UDI og UNE behandler spørsmålene om opphold i Norge. En hovedgrunn for at mange får ja til opphold på humanitært grunnlag er i den sammenheng situasjonen for barn og barnefamilier. Jeg ser ikke noen grunn til å lage noe nytt regelverk nå knyttet til dette, spesielt ikke for saker som nå er avslått og der vi mener at folk kan reise tilbake igjen til hjemlandet sitt og bidra til å bygge opp igjen landene på Balkan, istedenfor å bli værende i Norge. Selvfølgelig er det bedre for barna å bli her i Norge, men det er ikke ensidig vekt på barn(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Erna Solberg (Høyre), 2002-06-05:
Vi skal bosette 8 800 personer som har fått opphold i Norge. Det betyr faktisk at det tas hensyn. Det er mange som får opphold i Norge. Hovedparten får opphold på humanitært grunnlag. Da er det ikke riktig å si at det ikke tas hensyn til f.eks. barn, vanskelige situasjoner eller lang tid i Norge. Det er det motsatte som faktisk skjer. Jeg har et ønske om at vi skal bosette færre, for vi bosetter for mange som ikke bosetter seg her fordi de har et beskyttelsesbehov, men fordi de har vært her lenge og saksbehandlingen har vært for lang. Derfor prioriterer Regjeringen å få ned saksbehandlingstiden, både i første instans og i klageinstansen, og å få sortert bedre i køen, slik at vi får raskt unna de mest grunnløse søknadene, og så bruker vi litt lengre tid på de andre sakene. Men alle sammen skal være så lenge at det skal være fullt mulig å returnere både for familien og for barna etter at saksbehandlingen er ferdig. Vi bruker mye ressurser på dette nettopp for å få ned saksbehandlingstiden. Men å si at vi i Norge ikke tar hensyn, at vi ikke har en humanitær politikk når det gjelder asyl- og flyktningspørsmål – det har vi faktisk. Vi tar rimelig godt hensyn, vi har en enkeltsaksbehandling som er uhildet i forhold til politiske signaler og styring og politiske kontakter, men også det embetsverket tar i dag sterke hensyn, ikke minst til barnas situasjon og situasjoner knyttet til helse. Men vi må også sette foten ned slik at folk ikke utnytter systemet for å fortsette å bli og selv skaper en situasjon som gjør at det ikke blir mulig å returnere etter hvert. Derfor må vi kanskje være noe mer firkantet i forhold til raskt å sende folk ut når man er ferdig med saken deres, slik at vi nettopp forhindrer at den menneskelige belastningen blir enda større.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-06-05:
Det første jeg vil utfordre statsråden på, er det hun sier om at vi må regne med å få noen flere flyktninger. Hva innebærer «noen», og hvem vil det gå på bekostning av når vi vet at vi er nødt til å stramme inn? Statsråden vet også at EU skal ha et toppmøte om 14 dager. På dagsordenen der står det felles asyl-, innvandrings- og flyktningpolitikk. Vi vet også at de store statene innenfor Europa ved sine toppledere har gitt signal om at de nå er interessert i å stramme inn på alle disse områdene. Mitt spørsmål til statsråden blir da: Er Regjeringen villig til også å slutte seg til, eller i hvert fall se på de endringene og ta det innover seg, når utlendingsloven skal behandles endelig høsten/vinteren 2002–2003? Så vil jeg få lov til å kommentere følgende: Vi vet at enkelte kulturer, tradisjoner og også religioner medfører forfølgelse. Det er en sannhet. Når vi da ser og hører at representanter her i dag, også statsråden faktisk, er villige til å åpne for å definere bl.a. kjønnsbasert forfølgelse og at det skal tillegges større vekt i forhold til å få opphold i Norge – dette også knyttet opp mot mitt hovedinnlegg, der jeg var inne på at det er 40 millioner flyktninger i verden i dag – så blir mitt enkle spørsmål rett og slett: Hvem er det som ikke kan defineres som en reell søker, eller som ikke er berettiget til opphold i Norge etter hvert, når vi altså skal åpne for større og større muligheter, bakgrunn og årsaker til å søke opphold i Norge? Vi vet jo at det er partier også i salen her som ønsker at homofile skal få lov til å komme inn under den samme rettigheten. Mitt spørsmål er: Hvem er det som ikke kan søke opphold i Norge med flyktning- eller asylgrunn?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-06-05:
Når jeg i utgangspunktet ikke ønsket en prinsippdebatt, var det fordi jeg trodde debatten skulle foregå i litt mer skikkelige former. Men når representanten Karin Andersen på en usaklig måte med en gammel SV-metode igjen prøver å analyse og fremstille Fremskrittspartiet på en helt annen måte enn det vi står for, blir jeg nødt til å ta ordet. Jeg er klar over at SV ønsker flere hundre tusen flyktninger og asylsøkere til Norge, noe som ville forverre situasjonen – ja, vi greier ikke heller å se det for oss. Når vi ikke greier å integrere 7 000–8 000 mennesker i året, så vil SV gjøre det med flere hundre tusen. Det er vi klar over. Vi vet også at SV ønsker mildere straffer, mens vi ønsker strengere straffer. Det er innvandrerjentene, som jeg regner med at Karin Andersen prøvde å peke på, vi ivaretar gjennom strengere straffer, strengere innvandring, strengere krav til familiegjenforening, nei til handel med unge jenter og gutter. I vinter prøvde SV å innbille disse jentene at de også ønsker innstramming her, men da det kom til realitetene, stod SV på sine gamle standpunkt og var ikke med på slike tiltak. Når disse jentene oppdager dette, er det ganske enkelt å slutte at Fremskrittspartiet er det eneste partiet som står fast ved slike lovnader overfor disse jentene. Når det gjelder kjønnsbasert forfølgelse, ønsker vi ikke å være med på å åpne for at det skal være en grunn til å komme til Norge og få asyl eller opphold, mens SV ønsker det – ærlig nok fra SV, men vi ønsker det altså rett og slett ikke, fordi vi tror at det vil forverre situasjonen for dem som allerede bor i Norge, og dem som vil komme hit. Og så er det litt artig når SV og Karin Andersen prøver seg med byrdefordelingsprinsippet. Hvem er det her i salen som har bevilget penger til de fattige landene for at de skal kunne ta de byrdene som de har fått gjennom flyktningene? Jeg viser bare til Afghanistan, der Fremskrittspartiet stod i spissen for å bevilge en halv milliard for å avhjelpe situasjonen. Stemte SV for det? Nei, de stemte imot. Så her tror jeg vi må sortere kortene litt. Så til noe jeg syns er interessant. Jeg tror helt sikkert at Karin Andersen får en hel masse telefoner og masse mailer fra folk. Jeg vet ikke hva «mange» er i hennes øyne, men jeg, som representerer Fremskrittspartiet, kan i hvert fall fortelle at jeg aldri i verden har fått så mange telefoner og så mange mailer og så mange brev som omhandler dette området, og det er fra folk flest. Nå er det sånn at jeg representerer et parti som på meningsmålingene har 25 pst., mens SV har 15–16 pst. Ut fra de betraktningene har jeg en større del av folket bak meg i mine meninger enn det SV og Karin Andersen har. Det er jo det som er litt av poenget. Når vi kommer til høsten og vinteren(presidenten klubber) og vi får den store, prinsipielle debatten, håper jeg at SV og Karin Andersen også har blitt mer påvirket av de unge jentene og guttene som nå lider under SVs politikk. (presidenten klubber)
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-06-05:
Først: Nei, Fremskrittspartiet er ikke opptatt bare av Norge. Derfor har vi også fremmet forslag i denne salen, og jeg utfordret altså statsråden tidligere i dag på om vi kanskje skal tilslutte oss de programmene som EU nå er i ferd med å utarbeide, som faktisk går i retning av det Fremskrittspartiet har foreslått i denne salen. Så til forskjellen, den kommer fram her: SV har altså foreslått en arbeidsgruppe for å vurdere og utrede noe som vi vet er et stort problem. Fremskrittspartiet har foreslått endringer, lovendringer, mens SV ønsker å vurdere i det vide og det brede. Det som er essensen i dette, er at SV tror de skal gjøre verden bedre med at alle disse menneskene, 40 millioner mennesker som er forfulgt, skal få lov til å emigrere til Norge. Realiteten er ikke slik. Fremskrittspartiet tror at hvis vi skal gjøre verden bedre, må vi jobbe gjennom vår utenrikspolitikk og gjennom den type kanaler, og ikke la disse menneskene komme til Norge, for da gjør vi i hvert fall ikke verden bedre.