trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torild Skogsholm (Venstre), 2001-12-13:
Når det gjelder ferjesambandet Hjellestad–Klokkarvik, foreslo Stoltenberg-regjeringen nedleggelse av dette av sikkerhetsmessige årsaker. Nå er jeg klar over den situasjonen som gjelder for en del av dem som bor i området, som mister et tilbud. Vegsjefen og fylkeskommunen jobber med en utredning for å finne fram til en løsning av saken. Det vil gå ferje der mens man nå jobber fram en ny løsning. Så tilbake til spørsmål som har vært om mine garantier når det gjelder de utfordringene vi står overfor på samferdselssektoren på grunn av omdanning til statsaksjeselskap. I denne sal skal vi nå i kveld vedta et budsjett som er en del av den garantien – det er her vi faktisk gjør politikken, det er her vi legger rammene for hva vi vil med politikken. Derfor er jeg litt forundret over at det ikke har vært en større diskusjon om hva vi egentlig vil med samferdselspolitikken. Jeg er også litt forundret over at det tross alt er slik at Samarbeidsregjeringen kom fram til enighet med Fremskrittspartiet om en kollektivsatsing som er bedre enn det arbeiderpartiregjeringen klarte å legge fram i sitt budsjett. Det er jeg faktisk ganske fornøyd med. Når det gjelder transportløsningene i Østfold, vil jeg bare understreke at vi vil komme tilbake med hvordan vi ser for oss at vi kan framskynde utbyggingen av E6 i Østfold. Det er en viktig sak, og den kommer vi tilbake til. Når det gjelder kortbanenettet, er det helt klart en sak som må på høring i de berørte fylkeskommuner. Kortbanenettet fungerer i praksis som bussholdeplasser for store deler av landet vårt. Når vi har slike vurderinger som nå er gjort av eksterne ressurser, er det viktig at vi har en prosess i forhold til berørte områder, hvor man kan få anledning til å komme med sine synspunkter.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-12-13:
Eg vil gjera det same som representanten Frøiland frå Arbeidarpartiet gjorde i eit tidlegare innlegg i dag, nemleg snakka om Kristeleg Folkeparti sin samferdselspolitikk. Eg skjønar godt at representanten Frøiland ville slita litt dersom ho skulle fylla taletida med å snakka om Arbeidarpartiet sin samferdselspolitikk. Den nemnde representanten karakteriserte Samarbeidsregjeringa sitt samferdselsbudsjett som «ein symbolsk auke» i forhold til det regjeringa Stoltenberg hadde lagt fram. Dette er interessant – at ein medlem av finanskomiteen karakteriserer ei påplussing på 165 mill. kr til vegbygging og til kollektivsatsing som ein symbolsk sum. Det er ein interessant definisjon av symbolikken. Av desse 165 mill. kr går 5 mill. kr til forsert planlegging av bybane i Bergen. Dette er lagt merke til, og dette vert sett pris på i Hordaland. Vestlandshovudstaden treng bybanen både av miljømessige og trafikkeffektive grunnar. Vidare er 15 mill. kr sette av til å sikra auke i rabattsatsen i dei føreslegne ordningane for skule- og studentrabattar på månadskort o.l. – ei god og realistisk kollektivsatsing, igjen eit verkemiddel som Kristeleg Folkeparti har vore ein av forkjemparane for. Så registrerte eg òg at det var ekstra tungt for representanten Frøiland at representanten Ljones frå Kristeleg Folkeparti ikkje var til stades under innlegget hennar. Eg har derfor undersøkt dette litt nærare, og det viser seg faktisk at representanten Ljones var til stades under delar av debatten, men han registrerte då ikkje at representanten Frøiland var til stades, og kanskje var det derfor han forlét salen. Han visste sannsynlegvis ikkje at representanten Frøiland stod på talarlista, for hadde han fått det med seg, er eg overbevist om at han hadde strekt seg svært langt.
Ragna Flotve (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
Kunden skal vera i fokus, har det vore sagt her i dag. Då tenkjer eg: Kven er kunden? Eg trur at i forhold til samferdsel er det nok fleire som ser for seg ein trailer enn ei barnevogn. For bedriftsøkonomi vinn altfor ofte over det som handlar om tryggleik og det eg vil kalla mentalhygiene. Eg har av og til sagt at store delar av samferdselsbudsjettet i grunnen burde lege innunder helse istaden, fordi dette handlar så mykje om tryggleik. Det veit eg ganske mykje om, for eg har budd mesteparten av livet mitt i Hardanger. Men det er klart at store prosjekt og monument har større status enn dei mindre utbetringane. Det er ikkje så stor stas å seia at denne fartsdumpa er det eg som har vore med og kjempa fram. Eg synest at budsjettet i årevis har vist dette. Eg som er utflytta harding, men har budd i Hardanger mesteparten av livet mitt, forstår godt sinnet og resignasjonen i Hardanger no når mange føler at dei er lura i forhold til store rassikringslovnader – trafikksikring forbi Agatunet, som plutseleg vert flytta til andre plassar fordi ein seier at det er meir nødvendig der. Eg trur kanskje ein må føla dette på kroppen for å veta kva det dreier seg om. I tolv år har eg køyrt forbi dette området på vinteren, stoppa bilen, skrudd ned vindauget, heilt stille lytta etter ras – og så gjeve på forbi. Det er tryggleik dette handlar om, ikkje fyrst og fremst om det kan vera spennande å bu i Distrikts-Noreg eller ikkje. Bygdelag, foreldre, velforeiningar arbeider for sine små tiltak rundt i bygdene, og dei fleste har dessverre altfor lite tru på at det nyttar. Då tenkjer eg: Kvifor er det slik? Og svaret gjev seg veldig fort: Dei har lært det av erfaring. Eg har ein draum om at ungar faktisk skal kunna gå nokre hundre meter på ein trygg skuleveg, at foreldre skal kjenna ro i sjela når ungane tek bussen til skulen på vinterstid. Så oppfordringa mi herfrå i forhold til samferdsel er at fleire enn SV vil ta innover seg desse signala som kjem frå folk, og at kundane dreier seg om heile befolkninga og ikkje kanskje dei som ropar høgast.
Silja Ekeland Bjørkly (Høyre), 2001-12-13:
I saksordførerens fravær har jeg blitt bedt om å presentere saken for Stortinget. Det er en enstemmig komite som står bak merknaden og innstillingen. Sosialistisk Venstreparti har en tilleggsmerknad, som de sikkert selv vil gjøre rede for senere. Jeg er glad for at Stortinget årlig får en grundig redegjørelse for de fiskeriavtaler Norge har inngått med andre land. For første gang ser det ut for at saken har fått stor oppmerksomhet, så jeg håper at dette er et signal om at Stortinget i større grad nå interesserer seg for fiskeri- og ressurspolitikk. Det er etter komiteens oppfatning viktig å foreta en god forvaltning av våre fiskeriressurser, som vi i det alt vesentlige forvalter sammen med andre land. Det er også viktig at vi sørger for tilstrekkelig og forsvarlig tilvekst, som kan gi gode og trygge rammevilkår for norsk fiskerinæring. Bærekraftig forvaltning og en klart definert føre var-politikk skal etter komiteens oppfatning være retningsgivende innen alle ledd i norsk fiskeripolitikk. De krav man setter til bærekraftighet og føre var-prinsippet, må være klart definert og synlig for alle innen norsk fiskeriforvaltning. Skal Norge fortsette å ha autoritet og respekt innen internasjonal miljø-, forvaltnings- og fiskeripolitikk, må vi styre etter de prinsipper komiteinnstillingen legger opp til. Det er spesielt viktig at man kommer til enighet med forhandlingspartene om en bærekraftig fiskeripolitikk. Vi vet at Norge alene, uten medhold fra andre avtaleland, ikke kommer langt i målet om å være føre var. Mitt inntrykk er at komiteen er klar over at det kan være ulike interesser innenfor de ulike lands fiskeri- og avtalepolitikk. Jeg er også innforstått med viktigheten og betydningen av at en inngått avtale er langt bedre enn ingen avtale, og dette gjelder ikke minst i vårt avtaleforhold med Russland, og også i noen grad med EU. Jeg er overbevist om at Fiskeridepartementet er godt rustet til å bære denne komiteinnstillingens grunnholdning videre i de kommende fiskeriavtaler med andre land.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2001-12-13:
Fiskeriene betegnes stadig oftere som den næringen som skal overta som største eksportnæring etter oljen når den tid kommer. Skal vi oppnå dette, må vi også sikre fiskeriressursene for framtiden. Bærekraftig beskatning av ressursene forutsetter internasjonalt samarbeid og avtaler. Fra Arbeiderpartiets side er vi opptatt av at Norge fortsatt skal være en pådriver i dette arbeidet. Vi må også ha sterk kontroll og strafferegler mot ulovlig fiske for å sikre at ikke ressursuttaket kommer ut av styring. Norge har sammen med Russland et forvaltningsansvar for Barentshavet. Uten en avtale med Russland, og uten en enighet, har vi heller ikke noen forvaltning. Derfor er det så viktig å komme fram til omforente avtaler, selv om disse ikke alltid blir slik vi helst hadde ønsket dem. Norge kunne jo selvfølgelig ha forvaltet sin del av Barentshavet for seg selv, men nå er det jo slik at fisken ikke bryr seg så mye om verken gråsoner eller grenser, så en slik forvaltning ville ingen være tjent med. Selv om komiteen uttrykker uro over situasjonen for torskestammen, går jeg ut fra at alle kan tenke seg den situasjonen som kunne ha oppstått uten at vi hadde hatt en avtale på plass. Slik jeg oppfatter det, er det en del sprik i oppfatning mellom norske og russiske forskere om hvor mye det er mulig å ta ut. Men vi har tross alt klart å få til avtaler som gjør at vi har en forvaltning på plass. Alternativet er altså ingen avtale og ingen forvaltning. Derfor er det så viktig med en sterk grad av internasjonalt samarbeid i forskningsarbeidet og en felles forståelse av hva som er den reelle ressurssituasjonen, og hvordan dette kan håndteres. Komiteen tar i sine merknader til orde for et internasjonalt regelverk som kan ivareta nødvendige hensyn hva angår forvaltningsspørsmål, kontroll og rapportering. En samlet komite er tilfreds med at Norge og Russland har undertegnet et memorandum om kontrollarbeid. Sjøpattedyrene spiller en viktig rolle i havets økosystemer. Som andre levende ressurser, må overskuddet i disse bestandene høstes. En samlet komite tar til etterretning at Norge i 2001 setter en fangstkvote på 549 vågehval, og vi har registrert at bestanden av hval nå er så stor at hvalen ikke lenger kan karakteriseres som truet av utrydding. Jeg ser på en fornuftig beskatning av sjøpattedyrene som en viktig del av arbeidet med å sikre fiskeressursene for framtiden.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2001-12-13:
Arbeiderpartiet har alltid tatt disse hensynene alvorlig. Da man satte i verk disse tiltakene, var det nettopp en arbeiderpartiregjering og en arbeiderpartistatsråd som fikk på plass kvotesystem, og som fikk på plass begrensninger av uttakene. Jeg minner om den jobben som tidligere statsråd Bolle gjorde i så måte, og all den kritikken han måtte gjennomgå. Så er det slik, som jeg sa i innlegget mitt, at det ikke alltid blir slik som man helst skulle ha ønsket det, når det gjelder avtaler som man må inngå med andre land. Og jeg gjentar at det må være bedre å få en avtale på plass som tross alt gjør at vi har en forvaltning av ressursene, mot ikke å ha en forvaltning på plass. Hvordan avisene måtte ha tolket det vi har sagt i innstillingen, kan ikke jeg svare for.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
«Drepende kritikk av fiskeriforvaltningen,» skreiv Aftenposten den 1. desember. «Slakter norsk fiskeripolitikk,» skreiv Dagbladet den 4. desember. Dette er omtale av det arbeidet komiteen har gjort i denne saka. Eg ønskjer derfor å spørje representanten Arnesen om han innser at komiteen sin kritikk ikkje først og fremst rammar noverande statsråd Ludvigsen, sjølv om det er noko som tyder på at han vil møte på den same kritikken til neste år, men at denne kritikken først og fremst er retta mot ei lang rekkje fiskeriministrar frå representanten Arnesen sitt eige parti. Og så lurer eg på ein ting til: Kan representanten Arnesen love meg at han og partiet hans trass i dette vil vere ein alliert i det vidare arbeidet med å få norsk fiskeriforvaltning innafor berekraftige rammer?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
Stortingsmeldinga vi behandlar i dag, handlar om kvoteavtalen for 2001, men problemstillinga er den same for den avtalen som er inngått for 2002, og derfor dristar eg meg til å spørje litt i forhold til det. I 2000 sette ein kvoten på den norsk-arktiske torsken til 390 000 tonn. Venta gytebestand var då 350 000 tonn. Den reelle gytebestanden var 286 000 tonn. I 2001 sette ein kvoten til 395 000 tonn. Venta gytebestand var 420 000 tonn. Den reelle var 272 000 tonn. I eit innlegg i avisa Nordlys den 14. november skriv statsråden om torskebestanden og berekraftig utvikling, og han skriv m.a.: «Med en kvote på 395 000 tonn norsk-arktisk torsk vil både totalbestanden og gytebestanden vokse i året som kommer.» Då ønskjer eg å spørje statsråden: Kvifor går statsråden ut frå at gytebestanden vil vere 500 000 tonn i 2003 på bakgrunn av dei tala vi hadde i 2000 og 2001?
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
På bakgrunn av den svært korte tida komiteen har hatt til å behandle ei såpass viktig sak – vi har kjent til saka i 14 dagar, men det er ei sak som har versert i systemet i ti år – føler eg meg ikkje komfortabel med å måtte behandle ho på denne måten. Eg ønskjer å fremme forslag om at saka vert send tilbake til komiteen for grundigare behandling.
Åsa Elvik (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
Eg synest ikkje det er spesielt komfortabelt at EØS-saka blir kjørt som hurtigtog gjennom Stortinget. Eg skjønte på murringa i salen, då Stortinget vart kalla inn til votering, at ein ønskte at det toget skulle ha gått endå fortare. Eg synest det er lite triveleg. Den strategien som vert brukt i forhold til EØS-saker, vil eg seie plagar meg, om det er ein parlamentarisk ordbruk. Og eg vil ikkje beklage den voteringa som Stortinget var nøydt til å gjere i stad i høve ei utsetjing av saka. Saka skulle ha vore utsett fordi ho er syltynn – reint fysisk. Det manglar ei utgreiing av dei moglege konsekvensane av at Stortinget godkjenner protokoll 2 og protokoll 3 til EØS-avtalen. Konsekvensane for norsk næringsmiddelindustri vil vere så alvorlege at eg rår SVs representantar til å stemme mot avtalen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-12-13:
Det er riktig at prosessen omkring forhandlingene knyttet til protokoll 3 har vært ualminnelig lang, men det er også riktig at den tiden Stortinget har fått til behandling av saken, har vært ualminnelig kort. Det har nærmest ført til en summarisk behandling i komiteen. Det har vært et tidspress som har gjort det svært vanskelig for komiteen å innhente tilstrekkelig bakgrunnsmateriale i behandlingen av saken. Senterpartiets medlemmer vil derfor støtte SV i ønsket om å sende saken tilbake til komiteen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-12-13:
Jeg vil nødig bidra til å forlenge debatten, men jeg har likevel et spørsmål jeg må få stilt statsråden. Det gjelder spørsmålet om hvordan RÅK-ordningen vil bli seende ut i tiden framover. Statsråden omtalte i sitt innlegg RÅK-ordningen som viktig. De endringene en nå gjør, omfatter jo ett av virkemidlene i RÅK-ordningen, nemlig tollsatsene. Så er det et annet virkemiddel i RÅK-ordningen som går på prisnedskrivning knyttet til innenlandske råvarer. Hvis en skal ha en mulighet til å være med på løpet framover, er det viktig at ordningen med prisnedskrivning kan bestå uendret. Kan statsråden forsikre oss om at det vil være tilfellet?
Svein Ludvigsen (Høyre), 2001-12-13:
Det er riktig at den saken vi behandler i dag, ikke gjelder de avtalene som vi nettopp har inngått, og som vi ikke er begynt å praktisere ennå. Jeg skal komme tilbake og redegjøre for de avtalene og erfaringene med dem når denne saken kommer opp for Stortinget. Men jeg vil bare kort understreke, under henvisning til det vi har snakket om tidligere i dag, og som flere av representantene også har understreket, viktigheten av at vi får en avtale. Norge og Russland er enige om en kvote for 2002, og når vi har valgt å videreføre det regimet som var lagt med en forutsigbarhet på 395 000 tonn, så er det nettopp hensynet til både en bærekraftig utvikling, forutsigbarhet og stabilitet for næringen og for kysten som ligger bak den avgjørelsen. Og med en kvote på 395 000 tonn vil både totalbestanden og gytebestanden vokse i årene som kommer. Samtidig har Norge og Russland satt sammen en arbeidsgruppe av forskere som for ettertiden skal fremme forslag om langsiktig og bærekraftig forvaltning, og det vil danne grunnlaget for de neste møtene i den norsk-russiske fiskerikommisjonen.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2001-12-13:
Sjølv om ein kan slutta seg til kritikken om at me har hatt særs kort tid til å behandla denne saka, så er dette altså ei sak som har gått over svært mange år, og der Stortinget fortløpande har vore orientert om utviklinga i saka. Fleirtalet i komiteen har funne at me kunne behandla saka trass i at me har hatt kort frist, og vil derfor rå til at me ikkje utset denne saka ytterlegare.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2001-12-13:
Eg skal ikkje bruka meir tid enn nødvendig. Me behandlar no ei sak med ei svært lang forhistorie. Stortinget har med jamne mellomrom blitt orientert om utviklinga i forhandlingane som har vore førte. Sjølv om ein kan vera einig i den kritikken som er framført om at komiteen og dermed Stortinget har hatt kort tid på seg, og at saksutgreiinga frå Regjeringa òg har vore i kortaste laget, er det rett å behandla denne saka i dag, slik at Regjeringa kan setja den framforhandla avtalen ut i livet. I alle forhandlingar er det spørsmål om å gi og ta, og det er òg tilfellet i denne saka. Det er alltid slik at i ein framforhandla avtale er det ting som med fordel kunne ha vore annleis. Men reelt sett har me i dag valet mellom å vedta den framforhandla avtalen eller å forkasta den. Det siste er etter mitt syn eit dårleg alternativ. Som allereie sagt er dette ei sak med ei svært lang forhistorie, og den bør ikkje bli lengre. Eg vil difor tilrå at me seier ja til den framforhandla avtalen. Dette er òg viktig for å få føreseielege rammevilkår for den delen av næringslivet som denne avtalen vedkjem. Me må òg merka oss at det frå næringsmiddelindustrien er gitt uttrykk for at dei er tilfredse med at ein no er komen fram til ein avtale, og eg håpar difor at ein kan få avslutta denne saka i salen her i dag.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-12-13:
På vegne av Fremskrittspartiet vil jeg si at protokoll 3 har vært forbundet med mye usikkerhet over lang tid. Det er nå viktig at den involverte næringsmiddelindustrien får klare signaler. Vi ser det som gledelig at EØS-komiteen nå har fattet en beslutning. Selv om Stortinget har hatt kort tid, er ikke dette første gangen Stortinget har hatt kort tid på seg til å behandle en sak, og har fått behandlet den tilfredsstillende, så Fremskrittspartiet ønsker å få saken avgjort i dag.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2001-12-13:
Tollsatsene i protokoll 3 baserer seg på historiske forskjeller i råvareprisene. Det vi nå ser antydningen til, er at forskjellene i råvarepriser mellom andre land og Norge vil øke, og det vil bli økte utfordringer for norsk næringsmiddelindustri. Jeg husker at da vi behandlet EØS-avtalen for en del år siden, ble det gitt 900 mill. kr til denne industrien, slik at man kunne rasjonalisere og effektivisere. Til tross for det viser alle undersøkelser at det har vært status quo, og det er meget bekymringsfullt. Dessuten er jo denne sektoren gjennomregulert, og bl.a. Konkurransetilsynet sier at alle reguleringsordningene og detaljreguleringen innenfor denne sektoren bidrar til å presse prisene oppover. Hvordan vil statsråden bidra slik at effekten av protokoll 3 og den økte konkurransen vi ser innenfor matvaresektoren, ikke skal slå mer negativt ut enn det som er nødvendig, for norsk næringsmiddelindustri?
Lars Sponheim (Venstre), 2001-12-13:
Regjeringen ber om Stortingets samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning om endring av EØS-avtalens protokoll 2 og 3 om bearbeidede landbruksvarer og andre landbruksvarer. Jeg konstaterer at komiteflertallet i sin innstilling gir sin tilslutning til Regjeringens forslag om endring av EØS-avtalens protokoll 2 og 3. Jeg er glad for at denne delen av EØS-avtalen nå endelig kommer på plass fra 1. januar 2002, og at de langvarige forhandlingene med EU omkring disse spørsmålene nå har kommet til en ende. Hovedformålet med protokoll 3 er å utjevne forskjeller i kostnader for produsenter av bearbeidede landbruksvarer som følge av ulikt prisnivå på jordbruksråvarer innen EØS-området. Dette er varer med frihandelsstatus. I praksis innebærer utjevningen at toll og eksportstøtte anvendes for å utligne prisforskjeller på jordbruksråvarer som inngår i ferdigvarene. Prisutjevning er et meget sentralt element i det landbrukspolitiske virkemiddelsystem som både skal sikre industrien like konkurransevilkår, og samtidig sikre avsetningen av jordbruksråvarer. Denne industrien er en betydelig avtager av landbruksråvarer. Dagens handelsregime for bearbeidede landbruksvarer reguleres gjennom protokoll 2 til frihandelsavtalen mellom Norge og EU fra 1973. I forhold til dagens regime vil protokoll 3 innebære et generelt kutt i tollsatsene inn til Norge og inn til EU på 3 pst. For noen produkter er tollreduksjonen større enn det generelle 3 pst.-kuttet. For deler av næringsmiddelindustrien vil dette kunne innebære økt konkurranse på hjemmemarkedet. Samtidig vil muligheten for norsk eksport til EU-markedet forbedres for noen produkter. For norsk næringsmiddelindustri er det, uavhengig av protokoll 3, en klar utfordring å styrke sin posisjon både på hjemmemarkedet og på eksportmarkedet. Jeg vil understreke at det i forhandlingene om protokoll 3 har vært nær kontakt mellom myndighetene og næringsmiddelindustriens organisasjoner, jordbruksorganisasjonene og også enkeltbedrifter, der en løpende har vurdert EUs krav i forhold til industriens interesser. Organisasjonene har gitt uttrykk for at det er positivt at protokoll 3-avtalen har kommet på plass, og at den bidrar til å sikre langsiktige og stabile rammevilkår i forhold til handel med EU. Stortingets organer er også blitt løpende orientert.
Lars Sponheim (Venstre), 2001-12-13:
På de områder vi nå snakker om, er det ikke alltid det blir like riktig å være for generell, fordi de ulike råvarepriser – også i forholdet mellom norske råvarepriser og råvarepriser i ulike land – nok har et veldig ulikt forløp. Selv om hovedtendensen fortsatt er en betydelig prisforskjell, har vi også råvareprisområder i Norge som har en kostnadsside som er ganske nær den samme kostnadsside som vi kan se i en del land rundt oss. Det gjelder ikke minst for grovere grønnsaker osv. Når det gjelder spørsmålet om det betydelige investeringstilskuddet som ble gitt midt på 1990-tallet, rett før folkeavstemningen omtrent – jeg mener å huske at jeg satt i finanskomiteen på den tiden, for øvrig sammen med presidenten, jeg tror det var høsten 1994 vi behandlet denne saken i stor hastighet – hører jeg industrien i dag fortelle meg at de 900 mill. kr var helt avgjørende for at store deler av denne industrien kunne være i stand til å møte de utfordringene som bl.a. protokoll 3 representerer. For eksempel la Prior, som nå er inne i en veldig god utvikling når det gjelder kyllingprodukter til det norske markedet, avgjørende vekt på hva de 900 mill. kr i 1994 betød for mulighetene til å kunne ha den gode utviklingen som de nå representerer, og som vokser, og som i nær fremtid vil skaffe nye arbeidsplasser, ser det ut til, i bl.a. Hedstrøms hjemfylke Det ser vi også innenfor andre deler av denne industrien som nå er inne i en fase hvor de tar belastningen og rasjonaliserer veldig. Den bondeeide del av industrien legger ned anlegg, med de belastninger det alltid medfører, for å kunne få en mer rasjonell produksjon. Og jeg både håper og tror at dette vil kunne gi effekter framover i enda mer kostnadseffektiv produksjon av bearbeidede landbruksvarer.
Lars Sponheim (Venstre), 2001-12-13:
Det er rett at RÅK-ordningen er helt sentral for å kunne ta vare på en norsk næringsmiddelindustri, slik det har vært i fortid, og slik det må være i framtid. RÅK-ordningen betyr råvarepriskompensasjonsordningen, noe som innebærer at enhver industri i Norge eller i andre land skal få lov til å starte på den samme startstreken når det gjelder å kjøpe sine egne lands landbruksprodukter. Det skal ikke være slik at denne industrien skal ha en ulempe i form av den landbrukspolitikken som landet deres måtte bære. Det er prinsippene i RÅK-ordningen, og det er helt avgjørende for å ta vare på en næringsmiddelindustri som i økende grad, i og for seg helt uavhengig av den sak vi behandler i dag, opplever å få en økt konkurranse. Ikke minst har det sammenheng med at forbruksmønsteret vårt er slik at vi stadig mer bruker bearbeidede og enda mer bearbeidede landbruksprodukter, og i mindre grad kjøper landbrukets produkter direkte og bearbeider dem hjemme. Derfor opplever vi at vi stadig får nye konkurranseområder. Og helt sentralt og helt avgjørende, som representanten her gav uttrykk for, er prisnedskrivning, slik at norsk industri får en inngangspris i sin produksjon som gjør at de ikke har en ulempe. At de vil ha konkurranse på andre kostnadselementer i industrien, vil vi nok alltid måtte leve med, slik som i all annen norsk industri – lønninger, andre kostnader, skattesystemer og alt dette. Men det er nok en type konkurranse som også denne industrien i økende grad må tåle. Det gjør nok også at annet som det står om i denne saken, vil møte en mindre industribeskyttelse for den delen av konkurransen som handler om helt ordinære innsatsfaktorer i industri, uavhengig av landbrukets råvarepriser. Men prisnedskrivning er helt sentralt, og vil være det framover. Og det vil selvsagt Regjeringen arbeide for.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2001-12-13:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å ta ordet til denne endringsproposisjonen, da det er en enstemmig innstilling. Men etter at vi hadde en liten diskusjon om saken i komiteen, vil jeg komme med noen få kommentarer som går på forholdet mellom ordinær budsjettbehandling og endringsproposisjonens innhold. Komiteen viser i sin merknad til at Oslo politidistrikt har ekstraordinære utgifter på grunn av kronprinsparets bryllup og utdelingen av Nobels fredspris i år. Dette gjør det selvfølgelig nødvendig med tilleggsbevilgninger. Komiteen viser også til at utgiftene på kap. 466 Advokatutgifter er regelbundet og blir påvirket av antall saker. Bevilgningen på kapitlet ble foreslått økt med 148 mill. kr, og komiteen er fornøyd med at departementet har satt i gang et arbeid for å se nærmere på årsakene til det høye forbruket. Komiteen har også merket seg at kap. 470 Fri rettshjelp ble foreslått økt med i alt 68 mill. kr, og at økningen kom av en økning i antall ikke-behovsprøvede saker for fylkesnemndene og en økning i antall saker under Fritt rettsråd. Som helt fersk stortingsrepresentant er den første budsjettbehandlingen i Stortinget en ganske spesiell opplevelse. Over flere uker har det for komiteen vært et krevende og intenst arbeid, der vi alle har prøvd å flytte på beløp og foreta prioriteringer som vi har følt styrker justisbudsjettet, samtidig som vi hele tiden har vært bevisst på at vi skal kunne innestå for helheten. Jeg føler at vi gjennom denne prosessen fikk til resultater, og selv om det var små beløp vi flyttet på, er jeg sikker på at det vil få stor betydning. Blant annet var det en stor seier for meg da vi fikk til en økning på 3 mill. kr til Konfliktråd. Jeg ble derfor veldig overrasket da vi fikk oss forelagt denne endringsproposisjonen, fordi der er det helt andre beløp det er snakk om. Endringene er faktisk på hele 350 mill. kr, og det er litt andre summer enn det vi holdt på med i vår budsjettbehandling i komiteen. Selvfølgelig har jeg stor forståelse for at det er vanskelig å anslå de nøyaktige utgiftene på de regelstyrte postene, og at det må tas hensyn til at bl.a. momsreformen slår inn i år. Men jeg må på komiteens vegne peke på at det er et uheldig misforhold mellom de beløpsstørrelsene vi er i stand til å flytte på under den ordinære budsjettbehandlingen, og de beløpsstørrelsene som flyttes på i endringsproposisjonen. Store omdisponeringer og påplussinger på slutten av året er et problem. Det er knyttet mye oppmerksomhet til den generelle budsjettbehandlingen hver høst, og jeg synes derfor at vi også må være opptatt av hvordan budsjettet faktisk blir mot slutten av året.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2001-12-13:
Jeg starter innledningsvis med å slutte meg til saksordfører, som jeg synes redegjorde veldig greit for saken. Jeg må jo få lov til å uttrykke en stor grad av frustrasjon over det vi nå skal være med på å gjøre. Det er korrekt, som det er beskrevet, at en del av disse beløpene kommer som en selvfølge ut fra at det ligger forhold der som er bundet opp, og som får økonomiske utslag. Men her er det altså snakk om å flytte flere hundre millioner fram og tilbake, og da blir det et paradoks for meg når vi i justiskomiteen slåss om å flytte 23 mill. kr, altså en tiendepart av det vi flytter her. Så kan man selvfølgelig si at vi har ikke noe valg, for slik er det. Men det fremstår, iallfall for min del, som et paradoks. Man kan jo lure på om den reelle makten ligger her eller i departementet. Det er noe man kanskje må la henge i lufta, men faktum er vel at det skal være slik at den skal ligge i Stortinget. Og det gjør den kanskje når det er slik at det er vi som skal fatte vedtaket, på basis av det departementet har gjort. Men at det iallfall for min del knytter seg en frustrasjon til dette, det er helt sikkert!
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2001-12-13:
Innledningsvis vil jeg si at det høres ut som om vi snakker om to forskjellige saker her. For Fremskrittspartiets del handler dette om et delforlik, med en betydelig risiko. For resten høres det ut som om julaften er kommet til dette hus, men det har den visselig ikke gjort i det forslaget til delforlik som ligger her. Og så må jeg si: Jeg lar meg fascinere av saksordførerens angrep på Fremskrittspartiet. Hvis det er noen som har mangel på troverdighet når det gjelder justis- og kriminalpolitikk, må det visselig være Arbeiderpartiet. Det tror jeg ganske mange kan bekrefte når vi ser på hverdagskriminaliteten og annen kriminalitet her til lands. Så den fanen som Arbeiderpartiet flagger her, den synes jeg de bør fire atskillig lenger ned på flaggstangen. Når det gjelder det som faktisk er saken her, så ligger det altså framme et delforlik, med store, mulige utfordringer for den norske stat økonomisk sett, og da blir det ikke så enkelt at man kan si ja takk til dette sånn helt uten videre. Hvis dette hadde vært et endelig resultat, kunne man ha trukket den konklusjonen, da ville også Fremskrittspartiet ha akseptert den, for slik situasjonen er nå, ligger det an til å kunne innføre netto ca. 200 mill. kr til staten og boet. Det ville ha vært helt i orden for vår del også. Men – så ligger det et stort men her, og det menet er den risikoen staten må ta på seg, og det er det som gjør at vi ikke er villig til å gå inn for det forslaget som foreligger. Hvis det ikke hadde ligget her, skulle vi også ha akseptert det. Så leser jeg bl.a. i Dagens Næringsliv at vi får æren av SV for at ting har blitt som de har blitt, og at forliket er så dårlig. Det får stå for SVs egen del. Jeg er rimelig sikker på at SV ikke på noe som helst slags vis kan bevise at det er en kobling mellom kontakt i Fremskrittspartiet og folk som driver med påvirkning, og at det har påvirket resultatet og de holdninger Fremskrittspartiet har stått for i denne saken. Det finnes ikke ett fnugg av bevis for noe sånt. Men det kan SV selvfølgelig påstå. En annen ting som SV er opptatt av, er at man avslører kortene sine og gir bobestyreren dårligere kort når han skal forhandle, når partiet er imot dette. Ja, da blir jo mitt spørsmål tilbake til SV: Hva med det som nå skjer? Er det ikke akkurat det samme SV gjør med å fronte ut nettopp den indre uenighet som er i dette huset, slår man ikke også da opp kortene overfor dem som skal fortsette forhandlingene? Det er iallfall mitt helt klare syn på det. Derfor vil Fremskrittspartiet stå på det vi har gjort, vi vil fortsette å si nei, og det går rett og slett på den usikkerheten som ligger i de videre forhandlingene.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2001-12-13:
Først har jeg lyst til å påpeke at jeg synes SV i sitt første innlegg gikk langt i å insinuere en kobling – eller en korrupsjon – mellom det besøket representanten Jan Simonsen mottok, og hans holdning i saken. Det tar iallfall jeg avstand fra. Det representanten Simonsen har bekreftet, er at det har vært kontakt, men han har ikke antydet eller sagt noe om at det har påvirket han i hans holdning i denne saken. Og jeg vil ta avstand fra en sånn insinuasjon fra SV. Tilbake igjen til selve saken. Jeg har på nytt en opplevelse av at vi snakker om to forskjellige ting. Det er ikke slik at det vi gjør i dag, er å ta stilling til netto 200 mill. kr, slik det kan se ut som. Det vi tar stilling til, er hvor stor risiko den norske stat påføres ved å inngå dette forliket. Og det er ingen her i denne salen som har overbevist meg om at man her nødvendigvis går ut med et netto plussresultat, til det er det altfor mange og store aktører utenfor som er ute etter å komme i mål. Og så får vi denne debatten om Fremskrittspartiet som er så opptatt av kriminalitet. Ja, det er nettopp det som er poenget vårt. Er det da noen vits i å satse på en endeløs rettssak der staten kanskje går ut med netto utgifter, i motsetning til netto inntekter? Og med de bevilgningene vi ser at justissektoren får, burde kanskje flere i denne salen være litt opptatt av det som skjer her i landet – det er kanskje vel så viktig som å drive endeløse rettssaker med resultat som iallfall ingen av oss her er i stand til å forutse. Det er et paradoks for meg når SV flagger dette så høyt. Det som er et faktum, er at SV i innstillingen til budsjettet for justissektoren, faktisk salderte posten til bobehandling med 6,5 mill. kr. Og hvis det skal synliggjøre den frontingen SV har hatt mot Anders Jahre-saken, synes jeg det blir et paradoks og litt merkelig sett i sammenheng med hvor høyt SV har gått på banen her. Men samtidig skal jeg på vegne av Fremskrittspartiet ikke være større enn at hvis det noen gang viser seg at vi tok feil, skal vi også ha rygg til å akseptere det, selvfølgelig.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-12-13:
Jeg skal ikke kommentere det som er sagt. Jeg vil få si det på følgende måte: Stortinget har en generell budsjettbehandling, der man opererer med totalrammer på 600–700 milliarder kr. Når de rammene er fastsatt, har justissektoren en ramme på ca. 11 milliarder kr. Det er fastlagt ved rammevedtak etter budsjettreglementet. Det definerer selvfølgelig på mange måter spillerommet. Når vi så kommer til nysalderingen, er vi i den situasjon at om man ser på denne salderingen som denne statsråden har arvet, men jeg skal ikke prøve å dytte ansvaret på andre, ser man at det er regelstyrte ordninger. Så kommer advokatutgifter, det skjer noe den 11. september, det skjer noe med politiet – alt dette betyr selvfølgelig at det blir store tall. Jeg kan derfor godt forstå at om man ser tallene på den måten, vil opplevelsen bli sterk, slik enkelte representanter har gitt uttrykk for. Men hvis man ser på de bakenforliggende prosessene, synes jeg vel at man får ta det med seg. Generelt er jeg selvfølgelig helt enig i den grunnholdning at når man behandler et budsjett, skal man gå inn for at budsjettet blir bra. Jeg tror nok at man kanskje gjennom et nytt år kan komme til å oppleve at det kan komme opp enkeltsaker som man må forholde seg til på den måten. Men det er min erfaring, etter å ha hatt en viss fartstid her i huset, at den budsjettreformen vi har fått, har virket disiplinerende. Men det er klart at den disiplineringen strammer også inn spillerommet i fagkomiteene. Veldig mye av kampen om spillerommet skjer ofte i forkant, og jeg må innrømme at det var en ganske sterk opplevelse for meg på det tidspunkt det gikk opp for meg. Jeg hadde nå behov for å gi uttrykk for en viss sympati, men samtidig også gi en viss forklaring og kommentar til det som skjer.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-12-13:
Siden midten av 1990-tallet har Justisdepartementet finansiert dødsboets jakt på Anders Jahres utenlandsformue. Jeg er glad for at det har lyktes bostyreren å framforhandle et forlik som kan sikre boets videre drift uten ytterligere støtte fra Justisdepartementet. Jeg er videre glad for at justiskomiteen nesten enstemmig har gått inn for at staten stiller den garantien som forliket forutsetter. Forliket omfatter bare en av de tre utenlandsgrupperingene som boet har ført forliksforhandlinger med. Et forlik med alle tre med en tilsvarende større forlikssum hadde selvsagt vært en bedre løsning for boet og for staten. Det var imidlertid ikke mulig å få til et slikt såkalt globalt forlik. Jeg vil understreke at forliket med Lazard Bank innebærer at banken skal betale et noe større beløp enn banken antakelig hadde måttet betale som sin andel av et samlet forlik. Det er derfor ikke noe dårlig forlik bostyreren har oppnådd. Den garantien staten skal avgi overfor Lazard, og som saken her egentlig dreier seg om, vil bare få virkning dersom forliket blir gjennomført. Skifterettens rettskraftige godkjenning av forliket gjenstår. Sandefjord skifterett godkjente forliket 13. november 2001. Kjæremålsfristen løper ut i morgen. Videre hadde selskapet Anders Jahre AS, som kontrolleres av Eikland AS, et krav i boet på 375 444 kr. På grunnlag av dette kravet har Anders Jahre AS begjært dødsboet tatt under behandling som konkursbo. For å unngå det har Justisdepartementet innfridd kravet med renter fra Anders Jahres død i 1982. Motparten har visstnok i dag tilbakeført beløpet til Justisdepartementets brukskonto, men etter regjeringsadvokatens mening plikter motparten å finne seg i en slik intervensjonsbetaling. Konkursbegjæringen skal behandles av skifteretten i morgen. Jeg understreker at dersom delforliket mot formodning skulle falle bort som en følge av noen av disse forholdene, vil statsgarantien ikke bli effektiv. Det er derfor ingen fare forbundet med å avgi garantien før disse forholdene er endelig avklart. På den annen side krever forliksavtalen med Lazard at Justisdepartementet avgir garantien innen 21. desember 2001. Garantien vil dessuten bli avgitt til bostyreren, som først vil overlevere den til Lazard når alle relevante forhold er avklart. Når det så gjelder de generelle forhold i denne saken, er det flere representanter som har pekt på dem, og de kan vel oppsummeres på følgende måte: Det er i jakten på denne type penger viktig å være utholdende, det er viktig at man klarer å opptre med noenlunde samlet styrke, og det er et poeng at de som prøver å skjule penger på dette vis, må vite at rettsstater ikke gir opp.
Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2001-12-13:
Dette er en sak som har vært oppe i Stortinget mange ganger, helt fra 1994. Men denne gangen har den en ny vri. Saken har før alltid vært å stille garantier fra statens side, mens nå foreligger det et delresultat av et langt og godt arbeid. Nå foreligger det et forlik som fortsatt kan gi boet midler til å forfølge saken videre i forhold til de parter som ikke er med i forliket, samtidig som staten igjen gir en ny, omfattende garanti. Det hadde ikke vært mulig å avdekke forholdene rundt Jahres utenlandsformue uten statens engasjement i saken. Komiteens flertall er opptatt av den allmennpreventive effekt det har at staten viser vilje og evne til å følge opp omfattende og kompliserte saker om unndragelse av offentlige midler. Spesielt er dette viktig i en tid med økte muligheter til internasjonale finansielle transaksjoner og økt internasjonalt samarbeid for å motarbeide den svarte økonomien. Jeg er spesielt glad for at Høyre nå har snudd i saken, og på den måten fjerner enhver tvil om at det nå er et stort flertall her i Stortinget som er overbevist om at det er riktig å forfølge denne saken videre. Jeg forundres over Fremskrittspartiet som ynder å framstå som det partiet som ser mest alvorlig på enhver kriminalitet, i alle fall når det gjelder vanlige mennesker. Men i denne saken som gjelder en velstående manns disposisjoner og unndragelse av midler til det offentlige, da vil ikke Fremskrittspartiet bekjempe denne formen for kriminalitet. Her kommer det etter min mening tydelig fram at dette partiet nok ikke er for rettferdig behandling av mennesker – her er det status som teller. Selv ikke i disse tider, og når det møysommelige arbeidet begynner å gi resultater, snur Fremskrittspartiet. De mener tydeligvis fortsatt at er en mann velstående, er det greit å unndra midler fra det offentlige. Komiteens flertall støtter Regjeringens vurderinger i saken og anbefaler Stortinget å godkjenne garantierklæringen.
Carsten Dybevig (Høyre), 2001-12-13:
SVs påstander om at Høyres skeptiske holdning til ytterligere garantier ved behandlingen i fjor eller i forfjor skulle ha påvirket boets motpart til å drive en rettslig uthalingspolitikk, faller på sin egen urimelighet. Høyre har som mål 1) å bekjempe internasjonal økonomisk kriminalitet på lik linje med Sosialistisk Venstreparti og 2) å inndrive boets rettmessige krav, som var på 1,5 milliarder kr. Imidlertid er det ikke slik at den norske stat alene bestemmer hva som er riktig juss eller ikke, men faktisk også utenlandske domstoler. Derfor har Høyre under hele sakens gang vurdert mulighetene for å nå frem med boets krav på 1,5 milliarder kr, opp mot kostnadene for dette. Høyre anser det ikke slik, som SV argumenterer med, at den norske stat har en bunnløs kassabeholdning å ta av, men at vi samtidig også vurderer sannsynligheten og mulighetene for å inndrive boets krav. Jeg vil faktisk si at etter Stortingets vedtak i fjor om ytterligere garantistillelser til boet på 50 mill. kr, der nettopp Høyre hadde en kritisk merknad, har boet nå virkelig kommet i en reell forliksposisjon for første gang siden saken ble reist. Forliket blir etter all sannsynlighet vedtatt her i dag mot Fremskrittspartiets stemmer. Høyre stemmer for, fordi dette gir boet 1) midler til å tilbakebetale bruk av statsgarantiene, og 2) midler – og ved hjelp av Lazard Banks arkiver – til selvstendig å forfølge kravet mot de parter som ikke har godtatt forliket. SV burde gå i seg selv og faktisk være fornøyd med at Høyre stemmer sammen med flertallet for et forlik på 370 mill kr. Alt annet ville jo være kontraproduktivt. Det er jo SV med sin merknad mot Høyre som skaper tvil om Høyres tidligere motiver, og ikke Høyres faktiske stemmegivning i denne saken. Høyre har hele tiden vært kritisk til bruk av penger til endeløse rettssaker uten annet resultat enn å fôre dyre advokater med penger. Høyre sier selvfølgelig ikke nei til å inndrive 370 mill. kr til boet. Jeg vil minne om at det ikke er rettssakene som har båret frukter, men faktisk forliksforhandlingene. Det må være lov å være kritisk til bruk av statlig garantier så lenge disse ikke gir det forventede resultat. Eller er det slik at SV uten skrupler vil bruke alle nødvendige midler i sin kamp for å inndrive boets rettmessige midler, uansett mulighetene for inndrive midlene? Etter min oppfatning er det bare SVs merknad som skaper unødvendig forvirring i denne saken.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-13:
Dette er en noe merkelig debatt, synes jeg, for jeg er ikke så veldig opptatt av hva partier påberoper seg å være opptatt av – og at all kritikk faller på sin egen urimelighet fordi man sier at man er opptatt av noe – men jeg er mer opptatt av hva partier faktisk gjør. Men jeg må selvfølgelig også få rose Høyre for at de snudde i denne saken og kom til fornuft når det nå ble tydelig at det faktisk var lurt å gå videre og ikke gjøre som Fremskrittspartiet ønsket, å avslutte allerede i 1996. For det er det som har skjedd; vi har nå fått til et delforlik, som vi riktignok mener er dårligere enn et totalforlik, men det betyr jo at det nyttet. Og jeg må få lov til å spørre Høyre, hvis de har mulighet til å svare på det nå: Hva var det som gjorde at de vurderte det som riktig å gå mot videre tilførsel til boet i 1999, når man fikk et gjennombrudd bare to dager senere? For SV er det ikke bare snakk om å vurdere utgifter opp mot inntekter i en sånn type sak som er av så pass prinsipiell karakter. For oss er det viktig den allmennpreventive effekt det vil ha at staten sier at man skal forfølge slike saker til «the bitter end», som en Venstre-representant uttalte i fjor. Jeg må også få si til dem som har vært oppe og klaget på at SV nærmest «out-er» partier og forteller dem hva de mener i disse sakene, og at det skader den videre behandlinga, at det har de da vitterlig klart sjøl. De har jo «out-et» seg sjøl hele veien. Det er da ikke noen hemmelighet at de har ment det de har ment! Jeg forstår ikke helt denne argumentasjonen, men håper at man eventuelt ved neste korsvei – hvis man får saker av liknende karakter – velger å forfølge saken og ikke «feiger ut» så pass tidlig som det Fremskrittspartiet ville.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-12-13:
Det forundrer meg at SV benytter denne anledningen til å stille navngitte partier i et underlig lys ved at man framsetter noe man har hørt, og bruker det som sannhetsvitne for å trekke konklusjoner – og konkluderer med at andre partier ikke har en patent holdning til det som handler om økonomisk kriminalitet, eller vilje til å avsløre skattesvik. Jeg vil på det sterkeste få lov til å avvise at det under noen omstendighet skulle være snakk om at noen har drevet lobbyisme f.eks. overfor Kristelig Folkeparti. Jeg har selv i den foregående fireårsperioden sittet i komiteen og arbeidet med disse sakene, og det har aldri vært noen som har drevet lobbyvirksomhet i forhold til Kristelig Folkeparti på dette punktet. Men det forhindrer ikke at det er lov å bruke hodet selv. Når man skal bevilge penger, bruker man jo nødvendigvis et visst skjønn i forhold til hva det er man bevilger penger til, hva det er man har i utsikt å oppnå ved disse bevilgningene og hva slags tilbakemeldinger man får på de midlene som er brukt av de bevilgninger som tidligere er gitt – altså hva man er stilt i utsikt å oppnå med de bevilgninger eller garantier som man ønsker å få for den kommende perioden. Det må være riktig at man får anledning til å tenke selv uten at man skal bli fortalt at det har man ikke klart, det er andre som har påtvunget en et standpunkt. Når det er sagt, vil jeg gjerne understreke at for Kristelig Folkeparti er det selvsagt at vi ikke aksepterer grov økonomisk kriminalitet, ei heller en mindre grov form for økonomisk kriminalitet. Vi aksepterer ingen form for økonomisk kriminalitet, og vi er i aller høyeste grad interessert i å være med på å avsløre skattesvik. Derfor har også våre standpunkt kommet, på bakgrunn av de vurderingene vi har gjort, og vi sier at vi er ikke ved det punktet nå at man ikke vil bevilge penger til fortsatt arbeid på det området som vi i dag behandler. Tvert imot. Med bakgrunn i de informasjonene vi har fått, har Kristelig Folkeparti sagt at ja, vi går for bevilgninger, vi går for garantier, fordi vi ser at vi er underveis mot et resultat som vi tror kan være svært gunstig. Ingen av oss – ikke SV, ikke Kristelig Folkeparti og ikke noen andre partier – vet hva som blir det endelige resultatet. Vi må basere oss på et skjønn, på en vurdering av de foreliggende opplysningene, og så fatter vi en beslutning på bakgrunn av det. Derfor synes jeg det er et nokså dårlig presisjonsnivå når Sosialistisk Venstreparti i sin merknad til denne innstillingen henviser til «representanter fra Kristelig Folkeparti gjennom media». Det er noe jeg ikke aksepterer som en sannhetsgaranti for den konklusjon som SV ønsker å trekke. Vi vil fortsatt være med og sørge for at dette arbeidet går sin gang. Vi sier ja til de anbefalingene som er kommet. Det er mange spørsmål vi kan stille, men både Justisdepartementet, Finansdepartementet og bobestyrer anbefaler at vi går for den løsning som ligger på bordet, og det vil Kristelig Folkeparti gjøre.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-05-29:
I tråd med Regjeringens intensjon om å flytte statsinstitusjoner ut av Oslo har jeg den glede å presentere et forslag om at Sjøfartsdirektoratet flyttes ut av Oslo og lokaliseres i Haugesund.