Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-15:
Det mest interessante med dagens debatt er at det for første gang er et faktisk flertall mot statskirkeordningen i Stortinget. At dette ikke kommer til uttrykk i votering, er helt greit, for en slik ordning skal ikke avvikles med et knappest mulig flertall i Stortinget. Men det er et flertall av Stortingets partier som nå sier at de prinsipielt mener at det er klokt at stat og kirke skilles, og at man har lagt opp et løp og en prosess for hvordan dette skal skje – jeg sier: hvordan dette skal skje. Poenget med Stat-kirke-utvalget er selvfølgelig at man skal komme med anbefalinger for Stortinget, men det er klart at det er Stortinget som har den endelige beslutningen i dette. Hvis vi ser på vårt broderland Sverige, hadde man der i utgangspunktet en politisk konsensus til grunn for den separasjon som der har funnet sted mellom stat og kirke. Man har ennå ikke kommet til en skilsmisse. Det er kanskje klokt å gå gjennom en separasjonsfase der staten – med tanke på hvordan dette skal skje – faktisk har en viss rolle. Blant annet er det slik i Sverige at staten har ansvaret for innkreving av medlemskontingenten, og jeg sier medlemskontingenten - eller kirkeskatten, om man vil – for det er jo det det er når man velger å være medlem av et kirkesamfunn. Da er det altså staten som administrerer det. Det administreres av staten i Sverige, ikke bare når det gjelder Svenska kyrkan, men også andre ulike trossamfunn som ønsker å være en del av en slik ordning. Kirken har mye gods og gull. Kirken har også en stor historisk betydning, og det er klart at dette skal man ikke ta lettvint på. Hvordan dette skal skje, hvem som skal eie hva, er også av stor betydning for oss som nasjon, for det er klart at Kirken har, og skal ha, en sentral plass i vår nasjon. Det betyr også mye hvordan man forvalter og tar vare på dette. Mye av dette er jo felles arv og felles gods, og ikke nødvendigvis bare noe som hører Kirken til, men noe som hører samfunnet som helhet til. Det som er interessant, er som sagt at det er et flertall her som ønsker et prinsipielt skille, og det betyr at man nå framover i større grad bør legge til rette for at dette skal skje. Etter mitt skjønn vil det være åpenbart at det både er i samfunnets interesse og i Kirkens interesse at et slikt skille faktisk finner sted. Mange her i dag har tatt til orde for hvorfor, sett fra et kirkelig ståsted, det er nødvendig at Kirken alene skal ha ansvaret for bispeutnevnelser. Det er veldig mange gode saklig funderte argumenter for hvorfor Kirken selv skal ta ansvaret for det. På samme måte som andre trossamfunn velger sine egne kirkelige ledere, må det for Den norske kirke som trossamfunn også være en selvfølge at man skal kunne utpeke sine egne ledere. Man kan altså ikke få det beste av to verdener. Enten må man velge å si at Kirken er et selvstendig trossamfunn med alt det innebærer – f.eks. at den ikke har statens beskyttelse, og også på andre områder – eller så må man velge å si at man ønsker statskirken og dermed også den ulempe det er at staten faktisk har rett og plikt til å legge seg opp i kirkelige utnevnelser. Man kan altså etter mitt skjønn ikke få det beste av disse to verdener, derfor må man velge det ene eller det andre. Det interessante i dag er at flertallet i Stortinget faktisk ønsker å velge et løp der man i enden av løpet tar til orde for en separasjon. Vi har fremmet dette forslaget gjentatte ganger i Stortinget. I hver eneste stortingsperiode er dette til behandling, og det er fordi det er nødvendig til enhver tid å ta denne typen prinsipielle spørsmål om vår statsskikk opp til diskusjon. Vi forventer ikke flertall i dag. Men vi synes det er interessant å se at flere og flere synes denne typen debatter er interessante, og at det over år har vært en utvikling i det politiske Norge der det har blitt lagt til rette for det prinsipielle flertallet som i dag gjør seg gjeldende i salen. Slik har det ikke vært tidligere. Blant annet fordi Stortinget er en del av det samfunnet som er rundt oss, er Stortinget ikke alene om denne utviklingen. Samfunnet rundt har også glidd i en slik retning. Også det flerkulturelle og pluralistiske Norge ønsker i større grad å gi uttrykk for at Kirken skal få selvstendighet, at staten ikke skal ha ansvaret for kirkelige handlinger. Jeg synes denne debatten er meget gledelig. Neste gang dette spørsmålet kommer opp i Stortinget, har Stat-kirke-utvalget forhåpentligvis kommet med sine anbefalinger. Da kan Stortinget i større grad ta en prinsipiell debatt på dette – og også en prinsipiell beslutning – og Høyre og Fremskrittspartiet, som her i salen har tatt til orde for et prinsipielt syn, uten å støtte forslaget, kan da faktisk støtte forslaget. Da kan man starte denne prosessen for en separasjon, som f.eks. i Sverige har pågått i et helt tiår – og ennå ikke er sluttført. Så lang tid vil vi kunne bruke også i Norge. Vi har hatt statskirke i svært mange år, helt siden Reformasjonen. SV har ingen hast med dette – det er ikke nødvendig for SV å få flertall i dag. Men det haster med å starte denne prosessen, og den er startet.