Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-04-27:
Rapporten «Personer med nedsatt arbeidsevne – Hvem er de?» synes jeg har en klingende tittel. 220 000 mennesker som defineres som mennesker med «nedsatt arbeidsevne», er egentlig en utrolig stor gruppe, og jeg har undret meg mange ganger over hvem disse menneskene er, og hvordan vi skal klare å hjelpe dem, for det er jo det denne interpellasjonen faktisk handler om. I januar 2009 endret en begrepet til «nedsatt arbeidsevne». En gikk bort fra gruppetenkingen om ulike ytelser, og en gikk over til å definere mer ut fra hvilken grad av behov for bistand en trengte fra det offentlige, og jeg synes egentlig det er en bra måte å se mennesker på. For Kristelig Folkeparti handler det om å se mulighetene i mennesket, se hva slags restarbeidsevne en har og hvilke muligheter en har for å kunne være med på å bidra tilbake igjen i arbeidslivet og se på disse menneskene som en investering og ikke en utgift. Det er kanskje også en nøkkel når en diskuterer arbeidsmarkedstiltak. Det er jo egentlig nøkkelen bak Nav-reformen også, nemlig at en skal se på flere muligheter, en skal se på hvilke behov de har, i stedet for å se på ytelsene. Når det gjelder selve definisjonen av de menneskene med «nedsatt arbeidsevne» som havner i den gruppen, handler det også om at de trenger betydelig innsats fra Nav og fra brukerne selv for å komme i arbeid. Det er altså snakk om 220 000 mennesker som trenger betydelig innsats fra Nav for å komme tilbake i arbeid. I en spørretime før påske utfordret jeg statsråden når det gjaldt to av disse menneskene. Jeg fortalte om en mann i midten av 50-årene jeg møtte i Arendal. Han hadde begynt å drikke, han fikk psykiske problemer og ekteskapet hans holdt på å gå i vasken, men han var én av de heldige. Han fikk plass på et arbeidsmarkedstiltak. Han fikk jobbtrening og hjelp til å mestre hverdagen, og i dag er han tilbake i full aktivitet, og han reddet ekteskapet takket være jobb framfor trygd. Jeg husker statsråden smilte litt da jeg sa at han reddet ekteskapet. Nå kan jeg jo få sagt at det er utrolig viktig å jobbe med samlivsutfordringer. Statsråden vet jo veldig godt at det å forebygge samlivsproblemer er med på å forebygge sykefravær, og det er med på å forebygge at mennesker faller ut av arbeidslivet. Men det er kanskje også et eksempel på hvordan den nye tenkningen er når det gjelder en del av tilakene, nemlig at en ser arbeidstakere som hele mennesker, og at en klarer å gå inn i hverdagen etter jobb. Det betyr kanskje at tiltakene blir ekstra dyre, men det viser litt av den helhetlige tenkningen som skjer. Jeg fortalte også om en dame på 54 år, som bor i Lillesand, og som ikke var like heldig. Hun hadde stått på. Hun var pliktoppfyllende, og hun prøvde å komme seg tilbake i arbeid på tross av den sviktende helsen. Hun drømte om å kunne jobbe til pensjonsalder, altså kanskje jobbe 13 år til, men da trengte hun en tilrettelagt jobb. Dessverre var tiltakskassen tom, og bedriften fikk ikke det lønnstilskuddet den trengte for å ansette henne. Hun har i dag endt opp som passiv trygdemottaker. Dette er to av 220 000 mennesker. Når en diskuterer utenforskap eller en diskuterer velferdsfella, tenker jeg veldig ofte at vi egentlig heller burde hatt vel så mye fokus på denne gruppen og hvem de er. Dette er mennesker som blir skjøvet ut i ensomhet, som ofte får en forringet livskvalitet, og som i visse tilfeller ikke bare blir skjøvet ut av arbeidslivet, men blir skjøvet ut i uføret. Kristelig Folkepartis mål er at en skal kunne komme med en stige til de menneskene som sitter uvirksomme, med et ønske om at de vil klatre opp og tilbake til arbeidslivet. Det er ca. 220 000 mennesker som er registrert med nedsatt arbeidsevne. 62 000 var på tiltak i mars. Snittet for dette året ligger på godt over 60 000. I statsbudsjettet for 2011 er det lagt opp til – og det har vi vedtatt i denne sal, men ikke med min stemme – at det skal ned til 51 900. Det som kanskje bekymrer meg mest, er at nivået i dag ligger på 10 000 over det som skal være snittet for 2011, som vedtatt i denne sal. Det betyr at skal en klare å gjennomføre det, vil det måtte kuttes enda mer til høsten. Hvis snittet skal være på 51 900, som det ble vedtatt, betyr det at en må ned i 40 000, kanskje 45 000, til høsten. Jeg vil gjerne gå inn på spørsmålet om kvalitet, for jeg vet at statsråden er opptatt av kvalitet på tiltakene. Det er jeg utrolig glad for. Det er liten vits i å bruke store penger på tiltak som ikke fungerer, eller som ikke gir den effekten det skal ha. Men det er ingen motsetning mellom å tenke kvalitet, være opptatt av kvalitet, og det å øke antallet. Samtidig har jeg også sett at statsråd Bjurstrøm har uttalt at det er nyttig og ønskelig med flere plasser. Jeg la med stor glede merke til et meget engasjert og godt innlegg av partisekretæren i Arbeiderpartiet, Raymond Johansen, på landsmøtet i Arbeiderpartiet. Der snakket han om å bygge broer tilbake til arbeidslivet. Det var utrolig godt sagt. Han hadde et innlegg der han la vekt på at nettopp det å hjelpe mennesker tilbake til arbeidet var en av de viktigste oppgavene. Derfor kan en egentlig ikke la være å prioritere nettopp denne type tiltak. Både partisekretæren og statsråden legger altså opp til at det er utrolig viktige tiltak, som det er bra å satse på, og som det er ønskelig å satse på. Da bør også resultatene komme. Målet med debatten i dag er kanskje å avklare et par ting. Legges det opp til at det blir 45 000, kanskje 40 000, tiltaksplasser for mennesker med nedsatt arbeidsevne per måned til høsten? Det hadde vært godt å få avklart om det blir slik. Eller dreier det seg bare om kutt på 3 800 tiltaksplasser, som statsråden har sagt gjentatte ganger, og som for så vidt er formelt korrekt? Jeg skal være enig i det. Men forskjellen på nivået i dag og nivået som Stortinget har vedtatt, må ende opp med at det blir kutt på 10 000, 15 000 kanskje 20 000 til høsten. Det andre som jeg gjerne skulle ha fått avklart, er om regjeringen har planer på kort eller lengre sikt for å styrke attføringsfeltet ved å øke antall tiltaksplasser for denne gruppen. I den rapporten som jeg begynte mitt innlegg med, konkluderer en ganske tydelig på at en videreføring av samme tiltaksnivå som i dag vil dermed «kunne føre til lengre ventetid før man får startet opp på et tiltak». Hvis realiteten er at en skal gå ned fra et snitt på over 60 000 for 2011 og ned til et snitt på 51 900, betyr det at køene ikke bare vil øke, men vil øke drastisk. Vi vet at tidlig innsats er nøkkelen for å lykkes, slik at ikke flere mennesker blir skjøvet ut i uføre og fattigdom. Det siste som jeg gjerne skulle ha fått avklart, er hvilke planer, mål eller ønsker statsråden har for nettopp å kunne gjøre en tidlig innsats for de mennesker som står i kø. For når man får opplyst fra attføringsbedrifter at det tar i snitt 900 dager fra en blir sykmeldt til en kommer på tiltak, sier det seg selv at en allerede har kastet bort meget verdifull tid som kunne vært brukt til å få mennesker kjappere tilbake. Alle oppslagene som har vært i den siste tiden, viser at det er mange mennesker som er frustrerte. Det er mange bedrifter som er frustrerte fordi de har mulighet og kapasitet til å kunne hjelpe enda flere mennesker. Jeg skal avslutte mitt innlegg med å si at hvis vi klarer å se på disse menneskene som en mulighet, hvis vi klarer å se på denne gruppen som en investering og ikke som en utgift, er jeg sikker på at vi klarer å hjelpe enda flere mennesker tilbake i jobb. Det vet jeg at alle her i denne sal er opptatt av. Hvis det ikke kommer endringer på tiltaksnivået, er jeg sikker på at «alle skal med» eller «arbeid til alle» vil høres temmelig hult ut for denne gruppen mennesker, som altså i dag har altfor få tiltaksplasser. Men det legges opp til at det blir enda færre.