Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2003-01-28:
Arbeidet med eierskapsspørsmål foregår nå på to plan. På det ene og mer overordentlige planet jobber vi med å følge opp Stortingets behandling av eierskapsmeldingen, bl.a. når det gjelder en bedre forvaltning og organisering av det statlige eierskapet. På det andre planet må vi som eiere løpende ta stilling til aktuelle enkeltsaker, som i denne samleproposisjonen som vi i dag behandler her i Stortinget. Bedriftene lever sitt eget liv – jeg holdt på å si – uavhengig av både regjering og storting. De er avhengige av en økonomi. De er avhengige av den globale utviklingen, hvordan markedet utvikler seg, kundenes behov, mulighetene for samarbeid med andre og den innovasjonsforskning og utvikling som for øvrig foregår. En aktiv og interessert eier må alltid være beredt til å ta stilling til en del av disse forhold, som også impliserer selskapsmessige endringer. Skal vi følge opp de overordnede målene for eierskap om å sikre selskapene en god industriell utvikling og utvikle statens verdier, krever dette i tillegg til stram og god eierstyring også en stor grad av fleksibilitet. Nærings- og handelsdepartementet må derfor som eier følge opp selskapenes utvikling og løpende legge frem saker for Stortinget der dette er påkrevd etter dagens forvaltningsopplegg. De tre selskapene som vi i dag behandler, har på forskjellige vis til dels lidd store tap. De må avskrive tap i flere hundre millioner kroner-klassen. Så det er ikke bare gulleggene man har engasjert seg i. Det slo meg da representanten Arnstad snakket om å kjøpe ABB. Det er problemer som må løses. Det er spørsmål som må avklares, og spørsmål av denne art kan ikke vente. Det å stemme imot er en rettighet man definitivt har, men det er jo ikke helt uinteressant å høre hva man har å sette inn i stedet. I disse tilfellene kan jeg i realiteten ikke se noe annet enn å koble dem intravenøst til statskassen for å få dette til. Man trenger nemlig en økonomisk sikkerhet for å kunne drifte denne type selskap. Hva angår Raufoss ASA, har flertallet sluttet seg til forslaget i proposisjonen. Vi må dessverre innse at det er betydelige verdier som i de senere år har blitt satt inn i Raufoss, gjennom delprivatisering og børsnotering i 1990, salget av aluminiumsvirksomheten til Hydro i 1996-1997 og salget av aksjeposten i Nammo AS til staten i år 2000. Alt dette er i det alt vesentlige tapt. Det er penger som er borte. En avtale med Euralcom vil kunne videreføre satsing på nye anlegg for produksjon av aluminium og hjulkomponenter på Raufoss og i Canada. Men den er altså ennå ikke ferdig fremforhandlet. Den såkalte due diligence-prosessen, med en grundig teknisk og juridisk gjennomgang av Raufoss ASA, har tatt lengre tid enn det var forutsatt. Det er fortsatt usikkert om og eventuelt i hvilket omfang det vil bli midler som kan tilbakeføres til aksjonærene, i hvert fall når det vil kunne skje. Vi gjør klokt i, i dag i hvert fall, ikke å anta at dette blir veldig store beløp. For øvrig må det antas at det vil ta relativt lang tid. Raufoss" børsverdi, som er en indikasjon på markedsvurderingen av den restverdien som ligger i Raufoss, ligger pr. i dag på i overkant av 40 mill. kr. I 1996 var den børsnoterte verdien på Raufoss ca. 800 mill. kr. Så det har rent mye av skattebetalernes penger i havet siden den gang. Forslaget om at staten skal delta i et nytt innovasjonsselskap i Raufoss-regionen med statens mulige inntekter fra salg eller eventuelt avvikling av Raufoss ASA, tror jeg man gjør klokt i å utsette til man har sett hva som blir resultatet. Når det er sagt, må det ikke være slik at fravær av restverdi skal være avgjørende for om man skal engasjere seg næringspolitisk i dette området. Man bør i grunnen ha det motsatte utgangspunkt. For dess mindre det er igjen, dess dårligere tyder det på at det har gått. Staten har en forpliktelse til å gå inn i de regioner som kommer i trøbbel, knyttet til nedlegging av hjørnestensbedrifter. Men i dette tilfellet er det jo for å ivareta arbeidsplassene at vi gjør det vi gjør. Det ligger også – det vil jeg ikke unnlate å nevne – en betydelig miljøforpliktelse av udefinert størrelse knyttet til både utslipp til og deponi i Mjøsa etter hundreårige gamle synder. Dette kan bli kostnadskrevende problemstillinger, som langt kan overgå det som blir statens andel ved et eventuelt salg. Dette vil det ta tid å klarlegge. Som jeg har sagt i proposisjonen, forutsetter jeg at staten som aksjonær med 51 pst. skal ta sin relative andel av dette, og da ligger det i det at også de private aksjonærene har et ansvar i så måte. I saken om NOAH Holding AS har flertallet sluttet seg til salget av Brevik-anlegget og gitt Regjeringen fullmakt til å redusere sin eierandel i resten av selskapet, eventuelt at hele eller deler av virksomheten på Langøya ved Holmestrand selges. NOAHs virksomhet er nå kommet over i en ordinær driftsfase, og det synes hensiktsmessig å avvikle den statlige eierandelen ved å få inn langsiktige, strategiske industrielle eiere til å delta i utviklingen av et anlegg for å behandle spesialavfall. I forkant av gjennomføringen av en slik prosess må Langøyas betydning for behandling av uorganisk avfall, forurenset grunn og forurensede sedimenter naturligvis avklares nærmere. Det bør eventuelt også vurderes å sikre Langøya som et friluftsområde en gang i fremtiden når deponiene måtte være fylt opp. Styret i NOAH Holding AS har i forståelse med alle selskapets aksjonærer arbeidet med sikte på salg av virksomheten. Betydelige midler er satset på utvikling av Brevik-anlegget, og det meste vil nå måtte avskrives. Brevik-anlegget utgjør en miljømessig og industriell god løsning for organisk spesialavfall i Norge. Gjennom salget til Norcem blir anlegget videreført. Samtidig har styret jobbet for å få frem en eierløsning hva angår virksomheten knyttet til uorganisk spesialavfall og deponi på Langøya, der de økonomiske resultatene har vært gode de senere år. Selskapets minoritetsaksjonærer ønsker en industriell løsning gjennomført ved et salg. For å oppnå gode løsninger for NOAH Langøya er det viktig å fokusere på drift, slik at det kan etableres et langsiktig eierskap. Ingen av dagens aksjonærer synes villige til å bidra med mer kapital. Aksjonærene i NOAH er tjent med at en eventuell salgsprosess skjer på det riktige tidspunkt og på en måte som er god for å oppnå en best mulig pris, samtidig som interessene til kjøper og selskapets kreditorer blir ivaretatt. Den salgsfullmakten Regjeringen får i dag vil bidra til å sikre den nødvendige fleksibiliteten. Som næringskomiteen ble skriftlig orientert om tidligere i måneden, er det nå prinsipiell enighet om at Spilka Gruppen i Ålesund, som fra før av eier 51 pst. av aksjene i Moxy Trucks, overtar statens gjenværende aksjer i Moxy for den nette sum av 1 kr. Spilka vil konvertere lån til ny egenkapital i Moxy og søke å tilføre selskapet frisk egenkapital. Det er en del av avtalen. Forlengelsen av den statlige garantien for en driftskreditt på 30 mill. kr, som komiteens flertall støtter, er en nødvendig forutsetning for gjennomføring av dette salgsopplegget. Moxy Trucks har ikke hatt en lett utvikling. Planlagte resultatforbedringer har tatt lengre tid enn forutsatt. Moxy har mye gjeld og trenger styrket finansiering for nødvendig produksjonsvekst. Garantien vil gi Moxy bedre grunnlag for å styrke kapitalgrunnlaget og videreføre innsatsen for å komme over på lønnsom drift. Vi kan gjennom dette konstatere at av de 50 mill. kr som staten gikk inn med i ny egenkapital i april 2001, sitter vi igjen med 25,5 mill. kr som vi fikk i det første salget, og så den ene kronen som vi nå har i vente. Med dette vedtaket vil Moxy etter svært mange år under statlig eierskap nå bli en helt privateid bedrift med en tidsbegrenset statlig garanti. Det skal definitivt bli interessant å følge med Moxy videre. Jeg tror at de har et godt produkt, og at det er et marked for det. Det er en bedrift som kan gå videre med de rette eiere, og jeg oppfatter dem som interesserte, og at de har den nødvendige kapitalstruktur for å kunne ta bedriften videre. I kgl. res. 15. november 2002 ble det såkalte Statseierskapsutvalget nedsatt. Utvalget har fått i mandat å gjennomgå og vurdere organiseringen av det statlige eierskapet i selskap hvor staten er hel- eller deleier, og hvor virksomheten hovedsakelig er av forretningsmessig art. På grunnlag av utvalgets utredning skal Regjeringen så gå til Stortinget med en egen sak om ulike modeller for en profesjonell utøving av statens eierskap – jeg holdt nesten på å si – fordi Stortinget skal slippe å ha denne type debatter. Jeg har merket meg at Stortinget ønsker at arbeidet i tilknytning til Statseierskapsutvalget skal ha en fremdrift som gjør det mulig for Stortinget å behandle saken våren 2004. Jeg vil naturligvis gjøre mitt ytterste for å få dette til og vil drøfte med utvalgets leder hvordan arbeidet kan legges opp på dette grunnlag. Jeg kan imidlertid ikke unnlate å påpeke at det er et meget omfattende utredningsarbeid vi her har satt i gang. Det dreier seg om meget store verdier for staten, og det dreier seg definitivt om komplekse konstitusjonelle og forvaltningsrettslige problemstillinger. Vi har ikke lov til å fare lettvint over slike spørsmål. I tillegg kommer at en offentlig utredning skal, som det har vært nevnt, ut på høring. Vi kan forkorte noen av høringsfristene, men det er helt åpenbart at det ville være klart å foretrekke at utredningen lå til grunn for det arbeidet som skal gjøres. Jeg innrømmer fullt ut at nedsetting av utvalget kunne ha vært gjort en måneds tid før, eller sågar halvannen, muligens. På den annen side kan jeg ikke se at det skal være avgjørende for den tidshorisonten man skal jobbe under. Representanten Arnstad var i særlig grad opptatt av den tidshorisonten de hadde fått i forhold til nedsettelse av et offentlig utvalg. Jeg har ved gjennomgåing av tidligere tiders rekord på dette området funnet at det er svært få NOUer som er lagt frem på så kort tid som det her vil bli gjort. Mitt ansvar blir imidlertid å legge frem en sak for Stortinget, og så får jeg se hvor mye av det arbeidet som kan legges til grunn, avhengig av om det er ferdig eller ei. Men når vi skal vurdere organiseringen av eierskap som utgjør flere hundre milliarder kr, synes jeg det ville være veldig synd hvis grunnlaget skulle være så tynt at man på en måte ikke mener at det er tilstrekkelig til å ta stilling til noe så alvorlig. Det er alvorlig å skulle flytte ut eierskapet fra direkte konstitusjonell styring under storting og regjering til andre forvaltningsorganer. Jeg har for så vidt også sett på utviklingen i en del av disse selskapene som vi har under departemental forvaltning, herunder Folketrygdfondet og andre, og den forvaltningen vi har hatt av dem. Det gir ikke noe entydig svar på hva som er best, men jeg synes definitivt det er interessant å utrede det. For egen del har jeg på ingen måte i forkant konkludert med hva som vil være anbefalelsesverdig.