Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2007-11-15:
«Den farligste dagen i ditt liv er den aller første», sa Jens Stoltenberg til Dagbladet den 27. september i år. Bakgrunnen for uttalelsen var det norske bidraget på 1 milliard dollar fordelt over ti år for å nå tusenårsmålene om redusert barnedødelighet gjennom vaksinering og for å få ned dødeligheten blant fødende kvinner. I enkelte områder i det sørlige Afrika dør én av ti kvinner i barselseng. Tenk litt gjennom det! Tallene i Norge er én av 3 000. Det skal vi la synke inn. Det er ikke alltid lett å drive utviklingspolitikk. I et land som Angola, som utenrikskomiteen besøkte nå i høst, får den angolanske staten rundt 5 milliarder norske kroner i skatteinntekter fra Statoil alene. Men i hovedstaden Luanda finnes en av verdens verste fødestuer – mangel på utstyr, elendige sanitære forhold og mangel på hygiene, der en fødsel er en risiko for både mor og barn. Det aktualiserer det utviklingsministeren sa i sin forrige redegjørelse, at bistand og humanitær hjelp er nødvendig, men at politikk faktisk er viktigere. Jeg vil også vise til den redegjørelsen som vi i dag behandler innstillingen til, der statsråden undrestreker: «Utgangspunktet til denne regjering er maktstrukturer og ikke veldedighet.» Vi må jobbe parallelt med målrettet og konkret bistand, med demokratiutvikling, «good governance» og fordelingspolitikk, for den interne fordelingen og utviklingspolitikken i det enkelte land er også viktig for å redusere fattigdom og sikre alle deler av befolkningen et anstendig liv. Derfor hilser jeg velkommen avtalen mellom Angola og Norge om «Oil for Development»-programmet, for å bidra til at de enorme oljeinntektene i Angola skal komme hele befolkningen til gode og bli pløyd tilbake i skoler, helsevesen og velferd. FNs tusenårsmål ble undertegnet av verdens statsledere for sju år siden, bl.a. av Jens Stoltenberg. Åtte mål for utvikling skulle nås innen 2015. Fattigdommen i verden skulle halveres. Barnedødeligheten skulle reduseres med to tredjedeler. Dødeligheten blant kvinner som føder, skulle reduseres med tre fjerdedeler. I Innst. S. nr. 93 for 2004-2005 ble det vist til at FNs tusenårsmål er blitt det sentrale internasjonale mobiliseringsgrunnlaget for en felles kamp mot fattigdom. Og – som det står i dagens innstilling – selv om disse målene ikke i seg selv rommer helheten i utviklingspolitikken, er de av avgjørende betydning for å mobilisere både giverland og utviklingsland til et felles krafttak fram mot 2015. Norge har tatt på seg et helt spesielt ansvar for de tusenårsmålene som dreier seg om barnedødelighet og mødrehelse. Her gjøres et skikkelig og målrettet arbeid fra norsk side. Vaksineprogrammet GAVI har bl.a. berget livet til 2,3 millioner barn så langt. Det er målrettet, det! Komiteen har i innstillingen bedt om at når vi nå snart er halvveis i gjennomføringsperioden, bør status for tusenårsmålene drøftes i den bebudede meldingen om utviklingspolitikken. Så vil jeg legge til at bakgrunnen for dette selvfølgelig ikke er, som Dagbladet hevdet, å kritisere utviklingsministeren – jeg hadde nær sagt, for hva? Årsaken er rett og slett at komiteen har hatt et møte med UNDP, FNs utviklingsprogram, som bad om en skikkelig debatt i Stortinget om tusenårsmålene. Det har de også gjort i Danmark. Vi vurderte å legge inn en interpellasjon, men valgte å be om at dette legges inn i stortingsmeldingen, for øvrig i samråd med politisk ledelse i departementet. Jeg er glad for at Regjeringen i budsjettproposisjonen nå ikke lenger finner å skille mellom hovedsamarbeidsland og samarbeidsland. Når hovedsamarbeidsland som Zambia har et betydelig mindre bistandssamarbeid med Norge enn f.eks. Sudan og Afghanistan, er tiden overmoden for å gjøre noe med disse begrepene. Men det er nok behov for at det i stortingsmeldingen foretas en drøfting av både begreper og land, slik at Stortinget også blir seg forelagt mulige endringer av samarbeidsland. Så skal jeg komme tilbake til vårt besøk i Angola. Noe av lyspunktet der var faktisk møtet med mikrokredittfirmaer eller -institusjoner, kvinner og menn som har etablert egne firmaer, støttet bl.a. av FN og Norsk Folkehjelp. Det å formalisere den utformelle sektoren og skape grunnlag for inntekt og arbeid er noe av det viktigste og mest målrettede vi kan gjøre for å løse fattigdomsproblemene og for å sikre at de kan greie seg på egen hånd. Vi var også i Namibia. I Namibia ble vi virkelig imponert over hvordan den unge staten hadde etablert et fiskeriforvaltningsregime nesten på høyde med det norske – med norsk kompetanse. Bistand er ikke alltid de store pengene. Like viktig er overføring av kunnskap og strukturer for å sikre kontroll over egne naturressurser og bidra til utvikling i bredden. La meg så understreke det statsråden sa i redegjørelsen om sammenhengen mellom fattigdom og sikkerhet. Sikkerhet er en forutsetning for utvikling, men uten utvikling får vi heller ingen sikkerhet. Norge har tatt en lederrolle i Afghanistan når det gjelder sikkerhet og utvikling, og har nå tatt til orde for en mer styrt samordning av den sivile innsatsen ved en spesialrepresentant fra FN. Og allerede for flere år siden gjorde Norge Afghanistan til samarbeidsland for norsk utviklingsbistand. La meg legge til at det også er viktig å styrke regimets legitimitet når det gjelder det å utvikle landet, og at det også må være noe som vi er bevisste på i vår bistand til Afghanistan. Kombinasjonen humanitær hjelp, langsiktig utviklingsbistand og fredsbevarende eller stabiliserende styrker kan også være en modell for Darfur – at vi konsentrerer innsatsen i bredden i enkelte konfliktområder for å sikre fred og stabilitet, men også for å fjerne fattigdommen og bidra til utvikling. Særlig i Afrika har Norge kombinert konfliktforebygging og konfliktløsning med utviklingsrettede tiltak. Da Norge tok sete i FNs sikkerhetsråd 1. januar 2001, for øvrig med Thorbjørn Jagland som utenriksminister, var nettopp Afrika og konfliktbygging to prioriterte områder. Jeg vil nevne fredsavtalen mellom Nord- og Sør-Sudan, der særlig Hilde Frafjord Johnson gjorde en imponerende jobb. Det er ikke lett å være jente i forhandlinger i Sudan, men det gikk veldig bra! La meg så understreke Regjeringens nye Afrika-strategi. Det er viktig at Norge trenger fornyet Afrika-politikk som kan se utenrikspolitikk og utviklingspolitikk i sammenheng. Afrikas utfordringer må løses med betydelig innstats, både fra Afrika selv og fra det internasjonale samfunnet. At det både er Afrikas og vårt ansvar, må også være retningsgivende for vår utviklingspolitikk. Til slutt: Vi har et særlig ansvar, som også saksordføreren var inne på, og som statsråden brukte en god del tid på i sin redegjørelse, for å bidra til å bekjempe følgene av klimaendringene. Derfor løftes miljø og klima helt til topps i utviklingspolitikken. Her er det viktig med en opptrapping av innsatsen i årene framover. Det dreier seg også om å ta vare på biologisk mangfold, sikre retten til rent vann og sørge for bedrede sanitære forhold. Kanskje burde retten til vann være en menneskerettighet? Handlingsplanen for miljørettet utviklingssamarbeid framhever arbeidet for bevaring av biologisk mangfold og bærekraftig bruk av naturresursene som hovedprioritet. Helt til slutt: Det er viktig at vi gjør vårt for å nå det internasjonale målet om en kraftig reduksjon i tapet av biologisk mangfold innen 2010.