Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2007-10-25:
Jeg takker interpellanten for en viktig interpellasjon, og vil komme inn på noen av hovedtemaene som er reist. Det første gjelder individuell og generell refusjon, eller blåresept etter § 10a. Vi avgav før ferien en felles innstilling fra alle partiene i helse- og omsorgskomiteen, minus Fremskrittspartiet, da vi behandlet stortingsmeldingen om sosiale helseforskjeller, hvor vi nettopp bekymret oss for sosiale virkninger av overføring til individuell refusjon etter § 10a, og hvor vi bad om at dette måtte bli nøye evaluert. Av en eller annen grunn var ikke Fremskrittspartiet med på den merknaden, men det er jo tydelig at det nå er engasjement også fra Fremskrittspartiets side. Uroen vi hadde, bygde på at de krevende søknadsprosessene som § 10a innebærer, kunne få uheldige utslag, og at særlig mindre ressurssterke mennesker kan ha problemer med å gjennomføre prosessen. Man må fra fastlege via spesialist, lokale trygdekontor, fylkesvise trygdekontor som har rådgivende leger, regionale trygdekontor og NAV. Det er ganske mye dokumentasjon som skal til underveis. Denne prosessen kan ta fra to uker til ett år, alt avhengig av farten i systemet. I tillegg til å være avhengig av spesialistdekningen i landet, som både interpellanten og ministeren var inne på, vil det også være avhengig av hvordan fastlegen bakker opp, i hvilken grad fastlegen viser initiativ og vilje til å hjelpe pasienten så ikke dette blir for komplisert og krever for mye personlig innsats og oppfølging. Det er reell grunn til bekymring. Det er gjort noen undersøkelser som industrien har bestilt. Undersøkelsene er gjort av byråer som selvsagt påberoper seg sin faglige integritet. Når det gjelder et annet område, diabetesmedisiner og langtidsvirkende insulinanaloger, er det ifølge disse undersøkelsene påvist at utslagene er bekymringsverdige. Man ser f.eks. i Oslo at i de østlige bydelene, som Stovner og Sagene, er bruken av de langtidsvirkende insulinanalogene for diabetikere på § 10a mange ganger mindre enn i vestlige bydeler som Ullern og Frogner. Det kan selvsagt skyldes at de i de vestlige bydelene som må gjennom den tunge søknadsprosessen og ikke lykkes med det, kan kjøpe medisinene selv – at det kan være en av grunnene. Det er ikke bra hvis andre som ikke har råd til å kjøpe det selv, tyr til de billigste, enkleste og – for noen – de dårligste medisinene. Det er viktig, hvis dette fører til at en del mennesker får dårligere livskvalitet og blir rammet av diabetes på en måte som ikke hadde skjedd med bedre medisiner. Legemiddelverket har anslått at det kan være 10 000 som har behov for disse langtidsvirkende insulinanalogene, mens det i dag er 5 000 som får dem. Jeg er redd for at de 5 000 som mangler i anslaget, kan være preget av ulik sosial fordeling. Så vi sparer noen penger, men de pengene kan vi få igjen i utgifter i form av flere amputasjoner og alvorlige sykdomsforløp som resultat av diabetes. Vi ser også de samme forskjellene mellom fylker i landet – ikke bare i Oslo, men mellom f.eks. Finnmark og Møre og Romsdal. Her ser vi store forskjeller, hvor Finnmark er det fylket hvor man, på samme måte som østlige bydeler i Oslo, i liten grad bruker de dyreste medisinene. Jeg er glad for de signalene ministeren gav om at hun vil be Sosial- og helsedirektoratet se på dette. Den samme bekymringen som Nesvik har nevnt i forhold til kolsmedisinene, vil gjelde for allergimedisinene som man nå i statsbudsjettet vil overføre til § 10a, hvor jeg forstår at vurderingen ikke er fullstendig avsluttet. Ministeren sier nå at hun vil ha Sosial- og helsedirektoratet til å gå igjennom dette så vi også får uavhengige vurderinger, og ikke bare har det som er bestilt av legemiddelindustrien, som grunnlag for videre diskusjoner. Vi ser fram til det og til å komme tilbake til andre temaer knyttet til dette. Jeg tror den største utfordringen i forhold til sosiale helseforskjeller og fordeling ligger i dette med individuell/generell refusjon.