Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-03:
Overordnet i denne debatten – og i alle debatter som handler om barn – må være barnets beste. Det er klart at vi har nok litt ulikt syn på hva som er barnets beste, men jeg har en følelse av at det av og til blir blandet for mye inn i forestillinger som ofte er gammeldagse, og som i hvert fall ikke tar utgangspunkt i den reelle virkeligheten som mange barn lever i. Den medisinske utviklingen reiser også etiske dilemmaer på flere områder, enten det er kreftbehandling, fosterdiagnostikk eller omsorg i livets siste fase. Jeg har en følelse av at forslagsstillerne her på en måte forsøker å reversere utviklingen, og lager en politikk som om det går an å se bort fra kunnskap og samfunnsutvikling. Det mener jeg det ikke gjør. Men dilemmaene gjenstår. Jeg er veldig enig i innlegget fra representanten Vågslid, bortsett fra på ett punkt, og det er når det gjelder eggdonasjon. Der er jeg ikke like bestemt som hun er, nettopp fordi det der er litt mer utydelig fordi du har både en genetisk mor, og du har en fysisk mor – som har båret et barn inni seg og født det. Det er litt mer komplisert enn sæddonasjon. Men det er mulig vi etter hvert lander på samme standpunkt, det vet jeg ikke. Det viktige for SV er at dette handler om de fødte barna og hvordan de har det. Og hvordan skal vi gjøre det mulig for alle som ønsker det, å få barn? Jeg har nå levd ganske lenge, og jeg har opplevd at barn som blir født – for å si det sånn – på den naturlige måten, med mor og far, ikke alltid er planlagt eller ønsket, eller kommer i en situasjon som er spesielt god og heldig for dem. Derfor er jeg veldig forundret over at vi hele tida skal diskutere seksuell legning, f.eks., eller om du er enslig eller par når du skal ha barn. Det må være egnetheten som omsorgsperson – tryggheten, villigheten til å stå i det forpliktende forholdet og være der, uansett hvordan det er – som er viktig. Jeg blir veldig forundret over at folk hele tida skal blande seksualitet inn i foreldreskap. Det har jeg tenkt er ett av de virkelig viktige, etiske temaene, nemlig at det gjør man ikke. Det er der grensen går, og ikke mellom hvem som faktisk ønsker å bli foreldre. Jeg oppfatter at de som ønsker å bli foreldre, og som ikke kan bli det ut fra ulike fysiske problemer, får noen av de mest ønskede barna som er i verden. Og det, tenker jeg, må jo være den beste forutsetningen noe barn kan ha. Derfor mener også vi at det er uhyre viktig at vi legger til rette slik at alle som ønsker det, kan få de ønskede barna sine. Dette gjelder om man er et par, om man er enslig, eller om man lever i et homofilt eller lesbisk ekteskap. De vurderingene som gjøres rundt dette, gjøres jo ikke ut fra hvilken legning man har, men ut fra om man faktisk er egnet i foreldrerollen og ønsker å styrke den. Noen av de forslagene som stilles her, er jo ganske ukontroversielle, men flere av dem handler om å reversere de stegene som Norge har tatt når det gjelder å etablere likestilt foreldreskap. Da handler det selvfølgelig om mor og far – der vi f.eks. har gjort veldig viktige grep når det gjelder pappapermisjonen, for å gjøre far mer viktig i barns liv enn det de har vært til nå – men også om de endringene vi har gjort i ekteskapsloven, muligheten til å adoptere og muligheten til å få assistert befruktning. Jeg mener dette er riktig, for veldig mange av disse barna vil bli født enten vi liker det eller ikke. Da er det vår oppgave som politikere å sikre at disse barna har likestilte rettigheter, at alle vi andre oppfører oss og snakker om disse barna som de ekte barna de er, og at vi ikke gjennom våre holdninger – f.eks. slik vi ser i saken her i dag – sprer et inntrykk av at dette foreldreskapet ikke er godt nok, for det er det.