Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2009-04-28:
På mange måter er dette en historisk dag. Stortinget har ikke hatt en samlet språkdebatt basert på egen melding siden 1970 – altså for 40 år siden. Det er ganske oppsiktsvekkende, ikke bare når en ser tilbake på språkstrid og hvordan den har preget konfliktlinjer i norsk politikk, men også på bakgrunn av nyere diskusjoner og forskning, forskning omkring makt og språk, om språkgrupper som i verdenssammenheng blir borte, om norsk språk som taper i forhold til engelskspråklig dominans, men også i forhold til at Norge har blitt flerkulturelt, og at skoler og nærmiljøer i mange store byer preges av et mangfold av morsmål som snakkes ved siden av norsk. Også det er et bakteppe for å nærme seg en ny språkpolitikk. Det er disse brede problemstillingene som ligger til grunn for forslag til en ny og mer overordnet språkpolitikk. Det er nettopp denne overordnede tenkningen som gjør denne språkmeldingen til noe nytt og banebrytende, og et mer tidsmessig svar på de språkpolitiske utfordringene vi har i dag. I meldingen tas det til orde for at vi skal få en ny og allmenn språklov, der myndighetene vil ha et overordnet ansvar for språkutviklingen i samfunnet. Til grunn for dette ansvaret ligger en erkjennelse av at språk og språkutvikling er avgjørende for den enkeltes identitet og kulturtilhørighet, og en erkjennelse av at språk og makt henger sammen, og at det derfor er viktig å ha en språkpolitikk som bidrar til demokratisk makt over språket og en strategi for omfordeling av den språklige makten. Språkloven må slå fast det norske språkets status som hovedspråk, og at nynorsk må bli reelt likestilt med bokmål. Men loven skal også gi rammer for andre språk enn norsk. I den sammenheng legges det vekt på at en må ta vare på det språklige mangfoldet, styrke samisk og de nasjonale minoriteters språk. Norsk tegnspråk må bli anerkjent som et fullverdig språk med forankring i språkloven. Til grunn for anerkjennelsen av tegnspråk på linje med andre minoritetsspråk ligger et banebrytende paradigmeskifte. Med dette får de tegnspråklige en kulturpolitisk forståelsesramme istedenfor en forståelsesramme basert på avvik og sosialpolitikk. Nettopp dette gir grunnlag for en helt annen identitetsopplevelse for de tegnspråklige. Videre legges det vekt på ansvar for utviklingen av de nordiske språkfellesskap og utviklingen av den fremmedspråklige kompetansen. En realisering av de målsettingene som er lagt til grunn i denne meldingen, forutsetter at vi får en systematisk oppfølging av målsettingene. Det er helt avgjørende at vi i denne sammenheng får strukturer som sikrer dette. Forslag til omorganisering av Språkrådet, med utvidelse av kompetansen, er ett av tiltakene. Utover dette foreslås det et permanent språklig oppfølgingsregime gjennom utvikling av språkpolitiske konsultasjoner og høringsordninger, gjennom mer dokumentasjon om og analyse av språkets status og bruk på ulike felter, gjennom utarbeidelse av en årlig språkpolitisk tilstandsrapport og gjennom å lovfeste en språkpolitisk melding til Stortinget hvert fjerde år. Med en slik strategi vil vi kunne sikre at språkpolitikken blir satt høyt på den politiske dagsordenen, og at vi får en kontinuerlig debatt om språk. Vi vil sikre oss at det ikke blir 40 år til neste gang Stortinget behandler en tilsvarende melding.