Erna Solberg (Høyre), 2013-03-05:
Vi nærmer oss avslutningen av egentlig første del av diskusjonen rundt 22. juli. Dommen er falt over gjerningsmannen, vi har gjennomført granskningsarbeidet, og Stortinget avslutter i dag behandlingen av redegjørelsen basert på 22. juli-kommisjonens rapport og regjeringens redegjørelse til Stortinget. Det bør vi gjøre som en påminnelse om at dette var den største terrorhandlingen som har skjedd på norsk jord etter annen verdenskrig, med mange ofre og pårørende til ofre som fortsatt lever med skader, opplevelser og i en vanskelig situasjon i lys av det som skjedde. Det har vært viktig for oss å sørge for at dette skjer i respekt for de pårørende, og at det skjer i respekt for kravet de pårørende har til å høre at norske myndigheter tar på alvor alt det som sviktet 22. juli. Jeg tror Gjørv-kommisjonens konklusjoner var sterkere for oss alle enn det vi hadde regnet med å få, særlig de to konklusjonene som sa at angrepet på regjeringskvartalet 22. juli kunne vært forhindret gjennom effektiv iverksettelse av allerede vedtatte sikringstiltak, og at myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet. Vi vet at hadde ting fungert slik som man kanskje trodde at apparatet skulle fungere, ville iallfall antallet drepte og skadete vært betydelig lavere. Det er alvoret som ligger bak behandlingen av en sak som dette, det er verken politisk spill, valg eller andre saker, men det er respekten for at vi som storting har en kontrollfunksjon som skal utøves overfor dem som er valgt til å være utøvende myndighet og deres myndighet til å gjennomføre det. Det er det vi har gjort i den innstillingen som har kommet. Innstillingen innebærer kritikk, sterk kritikk, av myndighetene og regjeringen. Men når vi har valgt ikke å overføre den sterke kritikken til et mistillitsforslag, er det i respekt for at mistillitsforslag stort sett fremmes når man ikke opplever at dem man retter mistilliten mot, beklager og er innforstått med at det har vært gjort grove feil. Vi aksepterer at statsministeren har beklaget og sett at myndighetene – også hans egen regjering – har gjort grove feil som har ledet til at Norge sto dårlig beskyttet. Da er ikke spørsmålet lenger der, etter vår mening, om det er mistillit, da hadde spørsmålet vært om det har vært grov myndighetsforsømmelse – og det er ikke et skritt som vi hadde gått til. Da vi behandlet første runde av dette – før det ble overført til kontroll- og konstitusjonskomiteen – sto for mitt vedkommende varselet fra PST i 2007 i høysetet i mine kommentarer. Det var nemlig slik at i 2007 sa PST at det var mer enn 50 pst. sannsynlighet for at Norge ville oppleve et forsøk på et terroranslag i løpet av tre til fem år. Mitt spørsmål var den gang: Hva gjorde regjeringen med den opplysningen? Det var en opplysning, et varsel, som ble gitt til regjeringen i deres kriseråd. Konklusjonen er enkel og grei: De gjorde altfor lite. Hvorfor, er fortsatt et uforklarlig spørsmål. Men det ligger sannsynligvis mye i at man ikke tok inn over seg – det gikk ikke inn i mageregionen eller ryggmargsfølelsen – at dette faktisk var så overhengende. Det var kanskje denne beskyttelsestroen vi har hatt om det norske samfunnet: Vi er litt heldige – vi kommer ikke til å oppleve den typen ting. Hvis ikke ville jeg ha forutsatt en langt større aktivitet enn det regjeringen viste etter å ha fått et sånt råd. Ja, det ble bevilget litt mer penger til PST, men hovedtyngden gikk jo til sikring av sentrale politikere gjennom livvaktstjenesten, ikke til å følge opp alle de hullene som systematisk hadde vist seg gjennom øvelser på øvelser, i rapporter og spørsmål fra Stortinget, som også går igjen i kontroll- og konstitusjonskomiteens rapport. Operasjonssentralen hadde problemer med håndteringen når mange ringte, det var for lite ledelsesfokus, det var problemer med riksalarmen, sambandsøvelser som var for dårlige – ingenting var ukjent, men det var ikke noen som grep nok fatt i dette og sa at dette var alvorlig. Sårbarheten var kjent og påpekt. Den var påpekt både fra myndigheter og nedover, og oppover mot regjeringen, og den var påpekt ved spørsmål i Stortinget. Det stiller det grunnleggende spørsmålet: Har vi kommet videre, og hvordan kommer vi videre? Dette dreier seg om læring, kultur og ansvarsfølelse. Det dreier seg om å være opptatt av de sakene som ikke hver eneste dag nødvendigvis gir medieoppslag i avisene, men som faktisk forhindrer de store tragediene. Det er som politiker lett å bli ridd av en mediedominert hverdag. Men blir man valgt til å lede landet, er faktisk ansvaret også å sørge for at en rekke ting ikke bidrar til medieoppslag, rett og slett fordi de er løst på forhånd. Denne lærdommen ble for meg også litt vanskelig da jeg hørte utspørringen fra kontroll- og konstitusjonskomiteen i høringene, for det som var påpekt som ansvarspulverisering fra 22. juli-kommisjonen, synes jeg ble gjentatt i høringene. Det var nesten ikke grenser for at folk som hadde hatt ansvarsfulle stillinger – uansett hvor – kunne peke på at andre enn dem hadde ansvaret. Jeg tror det viktigste vi gjør fremover, er å tydeliggjøre alle lederes ansvar – fra regjeringssjef og nedover – på en mye tydeligere måte enn før, for vi kan ikke leve med en kultur der det er lettest å finne noen andre som burde tatt ansvaret. Man må selv fylle det hullet, slik man faktisk er ansatt eller valgt til å gjøre. Det er mye som må gjøres når det gjelder investeringer: IKT-system, opplæring, trening, samarbeid mellom Forsvaret og politiet. Alt dette kommer vi tilbake til. Men spørsmålet om ledelseskulturen er verken noe Stortinget vedtar, eller noe vi lett kan bestemme oss for skal være annerledes. Ledelse er noe vi må utøve hver eneste dag, og vi må sørge for å snu utviklingen i et samfunn der det er blitt for enkelt å vise til at noen andre har ansvaret, fremfor å stille opp selv. Dette mener jeg må være en felles prioritet – uansett politisk bakgrunn – å gjeninnføre i større grad i vårt samfunn. Da blir man mer opptatt av å løse det som svikter, fremfor å forklare at man ikke var ansvarlig for at det faktisk sviktet. Vi kommer til å kritisere regjeringen med det vedtaket som er fattet. Det viktigste vi gjør, er å sørge for at de vedtakene vi fatter fremover, bidrar til at vi i fremtiden bygger en annen type beredskap i Norge. For vi kan ikke leve med en situasjon der beredskapen er så lav som den fortsatt viser seg å være. Det viser seg nemlig at selv ett og to år etter 22. juli er den langt fra i havn. Øvelse Tyr viser det. Men det vi håper for ettertiden, er at vi lærer av de feilene vi fortsatt finner, og at vi skaper en annen læringskultur for fremtiden.