Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-11-16:
Takk til representanten Arnesen for et aktuelt og viktig spørsmål, som for øvrig fikk behørig oppmerksomhet, som han selv nevnte, under Nordisk Råds sesjon på Island tidligere i måneden – nemlig oppfølgingen av de ulike forslagene i Stoltenbergs rapport om nordisk samarbeid om utenriks- og sikkerhetspolitikk. Debatten i Reykjavik illustrerer hvordan rapporten har lyktes i å nå et av målene vi utenriksministre hadde da vi bestilte den, nemlig et ønske om mer dynamikk i det nordiske samarbeidet og ordskiftet. Først noen stikkord om bakteppet, om jeg kan kalle det det: endringene i den geopolitiske maktbalansen, nye EU-medlemskap, EØS-avtalen, NATOs partnerskap, klimaendringer, nye arktiske skipsruter, olje-, gass- og mineralutvinning – alle er eksempler på forhold som påvirker behovet for å nytenke og styrke det nordiske samarbeidet om sikkerhets- og utenrikspolitikk. Det tydelige er at mange av skrankene for slikt samarbeid fra den kalde krigen nå er hevet. Fellesutfordringene vi møter regionalt, er tydelige, og ønsket om å besvare dem er klart uttrykt. Samtidig legger vi til grunn de ulike tilhørighetene til NATO og EU i den nordiske regionen. Oppdraget til Stoltenberg var å gi en videre horisont for det utenriks- og sikkerhetspolitiske samarbeidet – gjerne sett litt fram i tid og gjerne mer spenstig formulert enn hva regjeringene kan gjennomføre her og nå. Thorvald Stoltenberg innfridde. Han fremmet tolv konkrete forslag og i tillegg et overordnet forslag om en nordisk solidaritetserklæring. Allerede på utenriksministermøtet i Reykjavik i 2009 ble alle Stoltenberg-rapportens forslag drøftet. I en felles nordisk erklæring fra dette møtet ble det slått fast hvilke forslag som skulle prioriteres på kort sikt og mellomlang sikt. Dette gjaldt forslag 1, om sivil og militær krisehåndtering, forslag 2, om luftovervåkning over Island, forslag 7, om forsvar mot digitale angrep, forslag 10, om samarbeid mellom utenrikstjenestene, og forslag 11, om militært samarbeid. Som forberedelse til utenriksministermøtet nå sist i Reykjavik foretok vi en fornyet gjennomgang av status. Den viser at vi er kommet godt i gang med gjennomføringen. Når det gjelder nordisk samarbeid om sivil og militær krisehåndtering, forslag 1, så er alle de nordiske land opptatt av å få til sterkere internasjonal støtte til stabilisering og gjenoppbygging i post-konflikt-situasjoner. Vi er alle bidragsytere, med militære, politi og sivile representanter i regi av bl.a. FN, OSSE, EU og NATO. Som små land, med begrensede personellressurser, kan vi dra bedre nytte av hverandres ekspertise, og vi kan effektivisere våre bidrag ved å være samkjørte. Vi arbeider nå for å styrke samarbeidet og komplementariteten i den sivile og militære krisehåndteringen. På kort sikt arbeider vi for mer felles nordisk opplæring av personell til internasjonal innsats. Samtidig setter vi i gang en nordisk studie for å se på våre felles nordiske erfaringer fra internasjonale operasjoner. Vi har også som intensjon å styrke det nordiske politisamarbeidet i forbindelse med slike operasjoner. På militær side finnes det et etablert samarbeid mellom de nordiske land om utdanning av stabspersonell og observatører til internasjonal innsats. Når det gjelder forslag 7, om digital sikkerhet, er landene enige om å få på plass et nordisk kommunikasjons- og kompetansenettverk mot digitale angrep. Slike trusler blir stadig mer omfattende, og det er viktig at de nordiske land, som ledende IT-nasjoner, drøfter dette. Økonomiske og tekniske implikasjoner ved etablering av et slikt nettverk vil bl.a. måtte avklares. De baltiske landene vil bli invitert til å delta så snart dette er mulig. Når det gjelder forslag 10, om fordypet samarbeid mellom utenrikstjenestene, så konstaterer vi at det allerede er skjedd en betydelig styrking av kontaktene mellom departementene. Konkret legges det nå opp bl.a. til: bedre tilrettelegging for samlokalisering og innplassering av våre diplomater i andre nordiske lands ambassader, utforming av retningslinjer for fellesnordiske honorære konsulater, utvikling av fellesrutiner for søknader om provisoriske reisedokument, arbeidsdeling for opptak av biometriske data i forbindelse med passøknader samt innføring av felles rutiner for registrering av nordiske borgere i utlandet. Vi vil også videreutvikle samarbeidet med sikte på at én nordisk representasjon i krisesituasjoner kan lede arbeidet med å ta ansvar for nordiske medborgere i tredjeland. Samtidig styrker vi faglig samarbeid i hovedstedene og ved utestasjonene, bl.a. gjennom flere fellesnordiske rapporteringer og analyser. Så til forslag 11, om utdypet nordisk forsvarssamarbeid: Dette samarbeidet er i stadig utvikling, og på mange måter har det samarbeidet vært den sterkeste katalysatoren for styrket samarbeid også på andre sektorer. Utviklingen gjennom de siste årene med et stadig tettere samarbeid om utenriks- og sikkerhetspolitikk, styrket samarbeid om trening, planlegging, øvelser og innkjøp – ja, ikke bare innen NATO, men også mellom de nordiske land – vil fortsette, også i årene som kommer. Vi, som andre – se bare på den nylige fransk-britiske avalen om forsvarssamarbeid – opplever at kostnadsveksten gjør at ingen land har råd til å opprettholde nasjonale og dyre strukturer alene. Det nordiske militære samarbeidet følges opp av den nordiske forsvarspolitiske samarbeidsstrukturen Nordic Defence Cooperation, som ble etablert av forsvarsministrene i november 2009. Dette er omfattende og spenner over hele bredden i det nordiske forsvarssamarbeidet. Norge har hatt formannskapet i dette i 2010. På noen områder er forsvarssamarbeidet faktisk kommet lenger enn det som ligger i Stoltenberg-rapportens forslag. Samarbeid om kampflyøvelser er et godt eksempel. Et sentralt mål har vært å styrke det nordiske samarbeidet i internasjonale operasjoner. På dette feltet samarbeides det på flere områder i ISAF-operasjonen i Afghanistan. Vi jobber tett bl.a. om forsyning, transport og opplæring av afghanske styrker. I tillegg til Afghanistan samarbeider de nordiske land om kapasitetsbygging i Øst-Afrika og sikkerhetssektorreform på Vest-Balkan og i Ukraina. Videre ser vi på hvordan vi kan samarbeide om bidrag til FN-ledede operasjoner. Det arbeides også for å styrke kapabilitetssamarbeidet, særlig på land- og luftsiden, hvor samarbeidspotensialet er størst. På bakgrunn av erfaringer høstet i det nordiske logistikksamarbeidet i Afghanistan, arbeides det med å videreutvikle samarbeidsformer innen logistikk som kan anvendes i fremtidige operasjoner. Jeg merker meg representantens fokus på forslag 4, og kan bekrefte at også det har vår oppmerksomhet. Der er Norge i front når vi nå utvikler bl.a. BarentsWatch og Tromsø-miljøet. Det siste forslaget, nr. 13, i Stoltenbergs rapport omhandler en nordisk solidaritetserklæring. Forslaget om en slik erklæring er spennende fordi det utfordrer oss – og en del tradisjonell tenkning – på hva nordisk solidaritet faktisk innebærer. Vi er «vant med» artikkel 5 i NATO-sammenheng. Denne er fortsatt en bærebjelke i norsk sikkerhetspolitikk og vil bli bekreftet og tydeliggjort på NATOs toppmøte om et par dager, når det nye strategiske konseptet skal vedtas. Utenriksministrene i Norden er enige om at debatten om en slik solidaritetserklæring ikke må forhastes. En generell, men tydelig formulering ble valgt da rapporten først ble drøftet våren 2009. Debatten om hvordan en mer omfattende nordisk solidaritetserklæring kan utformes, utfordrer etablerte sannheter og speiler hensynet til nye realiteter. Norden står overfor sikkerhetspolitiske utfordringer som krever nyorientering og styrket solidaritet. Nordisk solidaritet er dypt folkelig forankret. Omsatt i politiske vendinger vil en slik solidaritet også avspeile nye sikkerhetspolitiske realiteter i nord uten at det rokker ved landenes respektive forpliktelser innen rammen av EU og NATO. Men det er et moderne paradoks at NATO-landet Norge i dag har klarere solidaritetsforpliktelser til land i sør i Europa enn til naboene Sverige og Finland – og omvendt: EU-landene Sverige og Finland har i dag klarere forpliktelser til de samme sørlige land gjennom sine EU-medlemskap. Diskusjonen i Norden bør derfor handle om hvordan vi kan uttrykke solidaritetsforpliktelser som er realistiske, gjennomførbare og i tråd med våre øvrige forpliktelser. Det er viktig at de nordiske land drøfter disse spørsmålene videre, ja det er jo denne type debatt Stoltenberg-rapporten inviterer til, og som representanten i dag på en så god måte har tatt initiativet til i vårt storting. Engasjement i nasjonalforsamlingene er helt avgjørende og på sin plass. Debatt om en nordisk solidaritetserklæring vil bidra til å løfte det praktiske nordiske samarbeidet fremover, og nettopp medvirke til den gjensidige avhengigheten og det eierskapet for Nordens nærområder som Stoltenberg-rapporten sikter mot. På veldig mange områder har vi felles interesser i våre nærområder. Fra norsk side vil vi derfor fortsette å delta aktivt i disse samtalene som et uttrykk for nordisk solidaritet.