Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2021-03-09:
For å sikre folk trygghet er det avgjørende at vi har en ærlig debatt om beredskapen i Norge – om hva som fungerer, hva vi bør forbedre, og hvor de store manglene er. Det har ikke manglet på sentrale planer og strategier for beredskap siden sårbarhetsutvalget i 2000 eller siden Gjørv-kommisjonen framla sin rapport i 2012. Da terroren traff Norge i 2011, var vi ikke først og fremst sårbare fordi det ikke forelå planer, men fordi evnen til å erkjenne risiko var for liten. Gjørv-kommisjonen pekte på flere forhold som måtte utbedres, bl.a. om de gode kreftene som ikke fant hverandre, og viktigheten av kultur, ledelse og samhandling. Vi er i dag mer beredt på nasjonalt nivå til å møte kriser, særlig terror, men når Stortinget nå behandler samfunnssikkerhetsmeldinga, vil flertallet i Stortinget pålegge regjeringa å forsterke innsatsen på en rekke områder. Det er vanskelig ikke å se det som en korreks til regjeringa for manglende vilje til å erkjenne svakheter som også finnes i beredskapen i dag. Arbeiderpartiet mener beredskapen har mangler på viktige områder. For det første er det store mangler i den nære beredskapen, som er nærmest folk. For det andre er ikke samvirkeproblemene løst. For det tredje mener vi beredskapen svekkes av en inflasjon av mål og uklare prioriteringer sammen med privatisering og økt fragmentering. For det fjerde er det manglende handling for å forebygge og hindre konsekvenser av sårbarheten innenfor tema som helseberedskap, mattrygghet, digital sikkerhet og kommunikasjon – forhold som vi tar opp i innstillinga. Arbeiderpartiet mener det er nødvendig med et taktskifte i satsingen på denne beredskapen. Den største og mest presserende endringen som må komme, er en styrking av den lokale beredskapen og de frivillige redningsorganisasjonene. Kravene til kommunene har økt, men ressursene og oppmerksomheten fra statlig nivå har ikke økt tilsvarende. Frivilligheten får stadig flere oppdrag, men festtalene om frivilligheten har ikke blitt fulgt opp med handling. Vi er glade for at det i dag blir flertall for en rekke forslag som styrker de frivillige organisasjonene – de som stiller opp i ulike skred og kriser og er vår alles beredskap på påskefjellet eller på stranda om sommeren. Økt grunnstøtte, dekning av abonnementskostnader, støtte til utstyr og trening, flere øvelser og bedre samhandling med det offentlige vil gi de frivillige organisasjonene en bedre hverdag. Det tjener vi alle på. Det er også på overtid å styrke den kommunale, nære beredskapen. Alle kriser skjer i en kommune. Det må planlegges. Det må øves nok og med alle relevante aktører. Her er ikke situasjonen tilfredsstillende i dag. Kommunene må få ressurser, og staten må stille opp med bl.a. regionale øvingssentre som gir samtrening og øker kompetansen. I dag gir Stortinget regjeringa beskjed om at de, mot regjeringspartienes stemmer, må starte arbeidet med å styrke den lokale og den frivillige beredskapen. Gjørv-kommisjonen identifiserte grunnleggende problemer med samvirket i det norske beredskapssystemet som et av sine hovedfunn. Vi har fått et eget samvirkeprinsipp for beredskapen, men det er fremdeles utfordringer når det gjelder samvirke. Det store forskningsprosjektet Nexus ved NTNU og SINTEF påpekte bl.a. at de ikke finner noen tegn til at samordningsproblemet er løst. Det har skjedd mye godt arbeid på dette området, det er viktig å påpeke, men vi er bekymret for at det ikke ligger betydelige nye tiltak i samfunnssikkerhetsmeldinga for å bøte på utfordringen. Vi mener det trengs et løft for samvirkeøvelser, og at ledere på alle nivå i forvaltningen må styrke sine egne og sine organisasjoners kultur og holdninger til samhandling, slik 22. juli-kommisjonen anbefalte. I dag blir det et flertall, mot regjeringspartienes stemmer, for forslagene om å innføre en langtidsplan for beredskap og samfunnssikkerhet og et flertall for et fast totalberedskapsutvalg som inkluderer både offentlige, private og frivillige aktører. Her vil jeg bare gjøre oppmerksom på at vi foreslår en endring i tilrådingens punkt 11, om totalberedskapsutvalg, som også er levert inn til sekretariatet. Endringen går ut på at et slikt utvalg skal rapportere til regjeringa, ikke til Stortinget. Det blir konstitusjonelt riktig, og jeg oppfatter det slik at de andre partiene som står bak tilrådingen, også slutter seg til denne endringen. Samfunnssikkerhetsmeldinga dekker en rekke områder, og vi er glade for at regjeringa tar en rekke grep, men vi mener det mangler svar og tiltak på sentrale beredskapsutfordringer. Matsikkerhet nevnes knapt i meldinga. At noe så avgjørende som at folk får mat på bordet, nærmest ikke er nevnt i meldinga, er bekymringsverdig. Forsyningslinjene må sikres, matprodusenter må trygges mot risiko, og tiltak som sikrer strøm, helse og transport, må på plass. Digital sikkerhet handler om at mobiler og pc-er, nettet, som i dag binder oss sammen i større og større grad, virker og beskyttes mot angrep. Her må sterkere tiltak til enn det regjeringa har foreslått. To tiltak som kan nevnes herfra blant de mange som vi i opposisjonen har fremmet, er for det første at det offentlige bør ha sin egen skyløsning og ikke være avhengig av utenlandske selskaper for lagring av sensitiv informasjon. Dessverre lar regjeringspartiene seg stemme ned av flertallet heller enn å bli med på et fornuftig forslag. For det andre: Vi må dekke den skrikende mangelen på IKT-personell i det offentlige og det private. Arbeiderpartiet har over mange år foreslått langt flere studieplasser for å øke kompetansen, men regjeringa har strittet imot. Også helseberedskap har vært mye debattert det siste året, og med god grunn. At stortingsflertallet i dag går sammen, mot regjeringspartienes stemmer, for å vedta at regjeringa må øke pandemiberedskapen, økt produksjonskapasitet og økt tilgang på smittevernutstyr og beredskapslagring av essensielle legemidler, er viktig og viser at flertallet ikke er fornøyd med ivaretakelsen av helseberedskapen. Pandemi har vært omtalt i beredskapsrapportene fra bl.a. DSB som en av de mest sannsynlige beredskapshendelsene der det kan være potensielt store konsekvenser for liv og helse. Derfor er Stortingets grep nødvendig. Beredskap handler ikke kun om politi, sykehus og penger bevilget til ulike formål. Vi trenger et totalforsvar, men vi trenger også en bred beredskapstankegang. Angrepet på Al-Noor-moskeen i 2019 var en fryktelig påminnelse om at vi i Norge ennå ikke har tatt et tilstrekkelig oppgjør med tankegodset og hatet som ligger bak både angrepet på Al-Noor-moskeen, 22. juli og andre hendelser. Jeg er blant dem som mener at vi ikke har hatt en tilstrekkelig ærlig debatt om hvilket ansvar vi har for å stanse hatefulle ytringer, konspirasjonsteorier og ekstremistisk tankegods. Det er ikke et ansvar jeg legger på noen enkeltpartier eller enkeltpersoner, men jeg vil understreke at det er et ledelsesansvar i politikken, i politiet, i samfunnet å motvirke ekstremisme og hatefulle ytringer. Det er en del av den brede beredskapstankegangen. Når Arbeiderpartiet sier at det trengs en ærlig debatt om beredskap, mener jeg personlig at det utsagnet også sier at debatten de siste årene ikke har vært tilstrekkelig ærlig. Man kan ikke komme unna lærdommen fra 22. juli i en diskusjon om beredskap, og 22. juli er et vanskelig tema fremdeles. Det kan nok ha ført til at mange har holdt igjen sine bekymringer. Debatten har heller ikke vært ærlig nok fra regjeringas side når det ofte har sett ut til å være vanskelig å erkjenne bekymringene som tidvis har blitt fremmet. I mange debatter det siste halve året, inkludert i dag, har vi hørt representanter for regjeringspartiene si at samtlige anbefalinger fra Gjørv-kommisjonen er fulgt opp eller fullført. Det stemmer jo ikke. Vi har fremdeles utfordringer når det gjelder beredskap i Norge, og skal man forbedre sikkerheten for folk i Norge, må den risikoen erkjennes. Jeg fremmer med dette de forslagene Arbeiderpartiet er en del av.