Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-11-23:
Lakmustesten på kriminalpolitikken må etter Høyres mening være dens evne til å ta vare på og beskytte de svakeste blant oss. Barn demonstrerer ikke på Eidsvolls plass eller sender kravsterke resolusjoner til justisministeren og justiskomiteen. Ansvaret for å beskytte barn påligger voksne. Det er bakgrunnen for at Høyre våren 2006 fremmet en rekke forslag med det ene formålet: å bedre barns rettssikkerhet generelt og bekjempe seksuelle overgrep mot barn i kjølvannet av økt bruk av elektroniske media. I dag har Stortinget sjansen til å utvise handlekraft på vegne av barn som utsettes for overgrep som kan komme til å prege dem hele livet, og for å hindre at nye barn rammes. I dag kan Stortinget bidra til at Norge tar steget opp blant de landene i verden som gjør aller mest for dem som er aller minst. Norges ambisjon internasjonalt må være å ligge i tet på dette området, ikke å dilte etter. Jeg ble ganske oppmuntret da justisministeren i gårsdagens spørretime så klart understreket Regjeringens vilje til å styrke barns rettssikkerhet, men jeg etterlyser nå den samme vilje hos regjeringspartiene i justiskomiteen og utfordrer dem nok en gang til å støtte forslagene fra mindretallet i saken. Forslagene vil, om de blir vedtatt, kunne markere et tidsskille i forhold til at også Norge tar på alvor de nye farene barn og unge utsettes for gjennom bruk av nye elektroniske media. Norske barn ligger fremst i verden når det gjelder å ta i bruk ny teknologi – på godt og vondt – for det betyr samtidig at norske barn også er blant de første til å erfare de negative sidene ved den nye teknologien, enten vi snakker om mobiltelefonens eller Internettets fantastiske muligheter og forunderlige verden. Det barna ikke har visst om, og som mange voksne ennå ikke har tatt fullt inn over seg, er de farlige fellene barn risikerer å gå i om vi ikke veileder dem i trygg bruk. Voksne pedofile har gjennom chattesteder på nettet dessverre fått nye arenaer å utfolde seg på, og utgjør en stor potensiell fare for barn som ikke kan forventes å være i stand til å avsløre voksne menn som utgir seg for å være noen helt andre enn de i virkeligheten er. Kynisk spekulerer de i å vinne unge jenters og gutters fortrolighet, og slik lokker de til seg sensitiv informasjon om sine mulige ofre. Voksne frivillige som overvåker trafikken på norske chattesteder, forteller om en rekke tilfeller der de griper inn, varsler politiet og sørger for at nettstedet stenger ute dem de mistenker er voksne med gale hensikter på jakt etter barn. Men husk, de færreste chattesteder har slik overvåking, og når vi vet hvor populært chatting er, kan vi lett forstå den fare barn og unge utsettes for. Flere av forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet omhandler styrking av Kripos og politiets kompetanse og ressurser for å kunne overvåke og patruljere nettet på en mer systematisk måte og for å kunne gripe inn når man må forstå at barn har opplevd eller risikerer overgrep. I lys av dette er det interessant å lese uttalelsene fra Politiembetsmennenes Landsforening og Riksadvokaten. I begge blir det klart tatt til orde for en skarpere «grooming»-paragraf enn den Regjeringen sendte på høring. Disse rådene bør justisministeren lytte nøye til. Jeg mener det er et nytt overgrep mot barnet om loven tillater at voksne vet og ikke griper inn, men krever at det fysiske møtet mellom overgriper og barn skal skje, før det kan gripes inn. Ukjente voksne som via chattekanaler gjør møteavtaler med fremmede barn, er spesielt, særlig om barnet avtaler og vil reise til slike møter alene uten sine foreldre. Da må alle alarmklokker ringe. Hensynet til barnet som den svake part må være utgangspunktet for samfunnets handlemåte. Et lovverk som skal beskytte og verne barnet mot overgrep, må utvikles på barnets premisser. Barn i alvorlig krise og deres foresatte møter i dag et splittet hjelpeapparat. Voksne kan gå inn én dør til NAV, mens små barn må gå inn mange dører når de skal møte sitt hjelpeapparat. På Island har man for lengst etablert Barnas hus, der hjelpeapparatet samlet møter barnet. I Sverige er seks regionale Barnas hus snart på plass – faktisk på bakgrunn av den norske utredningen som var ferdig i 2004. Det er utforståelig at vi i Norge to år etter fortsatt holder på med utredninger. Jeg har to bønner til justisministeren: Han må sørge for et temposkifte og snarlig etablering av Norges første Barnas hus, som er lovet i 2007 – ikke i 2006, som saksordføreren her sa. Han må sørge for at det så raskt som mulig også kan etableres regionale Barnas hus, slik at vi får et landsdekkende tilbud, og at norske barn uansett bosted skal kunne ha slik kompetanse i nærheten. Regionale Barnas hus må ha en funksjon som kompetansesenter for omkringliggende politidistrikter og bidra til kompetansebygging hos de politifolkene som møter barnet først, og som må vite hvilke knapper de skal trykke på når mistanken om overgrep er til stede. Jeg viser med dette til de mindretallsforslagene som er tatt opp av representanten fra Fremskrittspartiet, og vil nok en gang oppfordre regjeringspartiene til å stemme for forslagene.