Inge Lønning (Høyre), 2008-06-13:
Med presidentens tillatelse vil jeg begynne med å overrekke en blomst til Stortingets presidentskap, som med usedvanlig sans for stil har tilrettelagt Stortingets arbeidsplan slik at denne saken behandles fredag den 13. Det viser for det første at vi har et presidentskap som ikke er overtroisk, og for det annet har man satt denne saken sammen med én sak til på dagens kart, og den heter «Samspill. Et løft for rytmisk musikk». Hvis man ikke visste bedre, skulle man jo tro at Stortinget var midt inne i sak nr. 2 for lenge siden. Det hender at Stortinget som lovgiver anklages for å ha det travelt og arbeide altfor raskt - av og til ikke uten grunn. I denne saken kan man ikke beskylde Stortinget for å ha hatt hastverk, for denne saken har Stortinget grunnet på siden før det ble til, allerede da det het riksforsamling, på Eidsvoll. Spørsmålet om reformer i forholdet mellom stat og kirke har stått mer eller mindre permanent på dagsordenen de siste 150 år. Derfor er det absolutt en begivenhet når det har lyktes å samle alle stortingspartiene om det helt avgjørende skritt, nemlig å ta bort den siste rest av eneveldet fra Norges konstitusjon. Det fremstilles ofte slik at statskirkesystemet skulle være det mest demokratiske systemet i verden. Sannheten er jo at dette er den minst demokratiske delen av Norges grunnlov, og har vært det hele tiden. Når man sier at betingelsen for at Den norske kirke kan styre seg selv, er at den blir mer demokratisk, så er jo det et tankekors, for noen mindre demokratisk ordning enn den vi har pr. i dag, er det ikke mulig å forestille seg. Det er riktig at det er større valgdeltakelse ved stortingsvalg enn ved et menighetsrådsvalg. Til gjengjeld har stortingsvalg ingenting med kirkestyret å bestille, for etter Grunnloven er ikke Stortinget tillagt noen funksjon når det gjelder kirkestyret. Det er Kongen og Kongens rådgivere. Kirkeministeren i Norge er ikke valgt av verken 1, 2, 3, 4 eller 70 pst. av velgerne. Kirkeministeren i Norge er utpekt av én person, nemlig av statsministeren - i parentes bemerket, akkurat i øyeblikket av en statsminister som etter Grunnlovens bestemmelser ikke er kvalifisert til å delta i behandlingen av kirkesaker i det hele tatt. En mindre demokratisk kirkeordning er det meget vanskelig å forestille seg. Derfor vil enhver reform pr. definisjon være et fremskritt med hensyn til demokrati. Siste gang Stortinget hadde en grundig gjennomgang av forholdet mellom stat og kirke, var på 1970-tallet - altså for én generasjon siden. Den gangen var det Sivertsen-utvalgets innstilling som lå til grunn, og Stortinget klarte også den gangen å samle seg til bred tverrpolitisk enighet. Men det skjedde under én helt klar forutsetning, nemlig at man ikke skulle røre en tøddel ved Grunnlovens rammeverk. Derimot skulle man innenfor dette rammeverk gå så langt som mulig i retning av å delegere kirkestyret til egne valgte, kirkelige organ. Det har vist seg å fungere aldeles utmerket, og alle de spådommer man hadde den gang om at dette skulle føre til en trang kirke, er blitt gjort grundig til skamme. Det er gledelig at et enstemmig storting slutter seg til den anbefaling som 18 av 20 medlemmer i Gjønnes-utvalget var helt enige om, nemlig at tiden nå er kommet til å ta ned rammeverket. Det er en grunnleggende forskjell på delegert myndighet og egen myndighet, og det er at delegert myndighet til enhver tid kan trekkes tilbake. Når Stortinget i neste periode har tatt bort rammeverket, finnes det ikke lenger noen vei tilbake. Det er det historiske!