Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-02-20:
Jeg har en viss forståelse for at representanten Morten Høglund rødmer beskjemmet, for hvis Fremskrittspartiet hadde fått det som de ville, var det altså norske våpen som skulle vært brukt av Saddam Hussein. Så når Carl I. Hagen og Fremskrittspartiet nå er ute med høye toner, er det altså en dobbeltmoral som er så enorm at den kan gjennomskues selv i det dypeste mørke. Hva er det som gjør at 60 000 mennesker kommer seg ut på gaten i Oslo sammen med millioner rundt omkring i resten av verden? Det er folk som aldri noen sinne i sitt liv har demonstrert før. Det er bestemødre og barnebarn og enkeltmennesker som har et veldig sterkt engasjement. Jeg tror veldig mye av drivkraften er følgende: De ønsker seg en norsk regjering som sier tydeligere fra om hva som nå må være veien til fred. Vi er altså i den situasjonen at utenriksministeren har holdt en redegjørelse for Stortinget med en uforbeholden støtte til Powell – sterkere støtte enn det FNs egen våpeninspektør Blix gir når han redegjør for Sikkerhetsrådet. Da er vi i den situasjonen at det handlingsrommet som Blix så langt har hatt, og som ble brukt med større integritet enn vi fryktet før han rapporterte til Sikkerhetsrådet siste gang, er skapt av folkelig mobilisering. Det er skapt av noen europeiske land, men det er også skapt av den folkelige mobiliseringen som er med på å dra den flanken som gjør at det finnes rom for å slåss for at våpeninspektørene skal få mer tid, at de skal få gjøre jobben sin – og de har jobbet effektivt tidligere. Det den norske regjeringen gjør en dyd av, er at man ikke skal ha noen mening om hva som skal være FN-sporet, før FN-sporet er lagt. Det gjennomsyrer utenriksministerens redegjørelse at den norske oppfatning av FN-sporet til enhver tid er det som FN til syvende og sist bestemmer seg for at Sikkerhetsrådet skal vedta. Men fram til da har altså de aller fleste andre land den ambisjon at de skal påvirke hva som blir Sikkerhetsrådets vedtak. Det hadde vi hatt en mye bedre mulighet til da vi var medlemmer i Sikkerhetsrådet. Vi er et lite land i verden, med ikke all verdens sterkeste stemme, men vi har en mulighet til å påvirke det. Jeg tror at en av grunnene til at i Norge var demonstrasjonene større enn veldig mange andre steder, er at man ikke så at vår egen statsminister og vår egen utenriksminister var med på å skape det rommet som gjorde at våpeninspektørene kunne få mer tid til å avvæpne Saddam Hussein. Det er noe paradoksalt i den situasjonen som har oppstått, og det er fordi Saddam Hussein er en despot, en diktator av verdens verste klasse, bygd opp av Vesten. De våpnene han har, har han fått fra Vesten, den styrken han har, har han fått fra Vesten, og de overgrepene han tidligere har gjort, har ikke oppnådd betydelige protester fra Vesten. Denne mannen er det altså som nå på den ene siden betegnes som gal og utilregnelig – hvilket antakelig stemmer – men som på den andre siden er den som får verdensfreden i sine hender av stortingsflertallet og av USA. Er det så sikkert at en mann og en diktator, som i andre tilfeller har vist seg ikke å vøre noe, er en som opptrer rasjonelt under truslene om militære angrep fra resten av verden? Iraks ansvar er jo soleklart, men at de handlingene som Saddam Hussein kommer til å foreta seg i dagene som kommer, er rasjonelle ut fra vår måte å tenke på og vår måte å presse på, kan det settes meget store spørsmålstegn ved. Da er vi i den situasjon at verdenssamfunnet under trusler eller ledelse av USA kan framprovosere det verst tenkelige utfall. Og det er jo den andre grunnen til at mange enkeltmennesker er redde, nemlig at det er vanskelig å se at den situasjonen som verden nå er oppe i, er mer dramatisk enn den var i 1998, da våpeninspektørene forlot Irak. Det har vært en alvorlig situasjon lenge, men det er ingen som kan påvise – ikke USA, ingen andre, ikke våpeninspektørene – at Saddam Hussein er i en umiddelbar situasjon der han truer naboland eller bevæpner andre grupper. Og da er krig det verste alternativ. Da er vi ikke i en situasjon hvor militære handlinger forhindrer en situasjon som kunne være verre. Da er vi ikke i en situasjon hvor en krig kan forhindre et folkemord, eller er legitim, i selvforsvar. Da er vi i en situasjon hvor man gjennom mulige framtidige vedtak i Sikkerhetsrådet kan utvikle folkeretten til å legitimere forebyggende angrep, legitimere regimeskifte som et utgangspunkt for verden når man griper inn i andre land. Da har man kommet meget langt på en galei der det er vanskelig å se hvor man skal stoppe hvis man skal jobbe for fredelige løsninger. Verden er dessverre full av farlige despoter og diktatorer. Hva er det som gjør at situasjonen – etter min og SVs oppfatning – er så dramatisk? Det er jo at det man oppnår ved å gå til krig, er verre enn alternativet. I hvert fall er det vanskelig å se godtgjort den enorme gamblingen man setter i gang hvis man går til krig – man skal være veldig forsiktig med å være bombastisk med hensyn til hva som faktisk kan skje hvis man går til krig, men det er en ekstrem gambling med sivile liv. Selv om bombeaksjonene skulle vare kort, er det infisert vann og sjukdommer som kommer i kjølvannet av ødelagt infrastruktur, som kan true sivile liv i Irak. Det er en ekstrem gambling med situasjonen i hele Midtøsten, det er en gambling i forhold til hva slags miljøer man kan rekruttere til terror, og det er en gambling i forhold til hva slags regime man legger for framtida når det gjelder å håndtere konflikter i verden. Vi synes det er merkelig at ikke flere i Stortinget mener at de selv skal inn og være med i noen av de avveiningene som en så farlig situasjon krever – av oss, av Regjeringen og også av hver enkelt av 165 stortingsrepresentanter. Derfor er mitt spørsmål både til utenriksministeren, statsministeren og flertallet i Stortinget: Hva er det man oppnår gjennom en gambling som kan sette så mange sivile liv i fare, som kan forrykke balansen i Midtøsten så enormt, og som kan framprovosere bruk av eventuelle masseødeleggelsesvåpen fra en diktator, som man ikke kan stole på? Hva er det man oppnår gjennom det? Og hvorfor har ikke den norske regjering en egen, selvstendig holdning, at nå gjelder én ting, nemlig å sørge for at våpeninspektørene, som fram til 1998 gjorde en effektiv jobb, som fram til 1998 nedrustet 95 pst. av de masseødeleggelsesvåpnene som Saddam Hussein hadde, kan fjerne dem han eventuelt har igjen, på samme vis? Man må sørge for at det finnes en fredelig utvei ut av dette. Hvis krigen kommer uansett, har man veldig lite å oppnå gjennom å utlevere våpen og gi verdenssamfunnet innsyn. Hvis presset holdes og utenlandsk etterretning må utlevere sine etterretningsrapporter samtidig som våpeninspektørenes muligheter trappes opp, finnes den muligheten at man kan hindre en krig, til tross for at det står over hundretusener av soldater marsjert opp i Golfen, til tross for at det er ekstremt vanskelig å se for seg at en amerikansk president skal få dem hjem uten at de har noe mer dramatisk å vise til enn at våpeninspektørene har fått mer tid og flere og mer effektive virkemidler. SV fremmer tre forslag i denne debatten. De er omdelt på plassene, og jeg vil gjerne avslutte med å ta dem opp.