Trine Skei Grande (Venstre), 2014-01-16:
I denne salen – i Norges parlament, i Stortinget – har man de siste 200 årene tatt ganske mange modige grep for utdanning. Om noen dager er det 130 år siden Venstre ble stiftet. Da var det å bygge opp en skole og utdanning for alle norske barn en av de viktigste jobbene man startet med. Norge har gått fra å være et enormt fattig land, hvor man ikke hadde helt forståelse for hvorfor alle barn nødvendigvis skulle lære seg å skrive og regne, til å bli den kunnskapsnasjonen vi er i dag. Jeg syns vi av og til skal snu oss, se tilbake og huske at da man først begynte med den felles offentlige grunnskolen, som Venstre var med på å grunnlegge i Norge, var det liten forståelse hos mange voksne for hvorfor barn absolutt skulle lære seg å skrive og regne – de som aldri skulle holde i et ark i løpet av sin yrkeskarriere, og hvis familier ble fattigere fordi barna gikk på skole og ikke kunne jobbe. Likevel ble det gjort modige valg i denne salen. Likevel valgte man å prioritere kunnskap. Nå snakker vi om at kunnskapen vår er vår viktigste nasjonale formue. Dette er veldig viktige satsingsområder for å bringe land ut av fattigdom. Kunnskap og utdanning er sjølve nøkkelen til en god, fungerende økonomi, til næringsutvikling i de enkelte landene, som gjør at man kan skape velferd for framtida. Kunnskap er kjempeviktig for helsa til hver enkelt. I fjor feiret vi stemmerettsjubileet. Mange av de kvinnene som kjempet fram kvinnelig stemmerett i Norge, hadde også helsepolitikk og kunnskap om folkehelse som sine viktigste temaer i det politiske engasjementet. Det er viktig for miljø og klima at borgerne har kunnskap om hvilke virkninger naturen har på oss, og hvilke virkninger vi kan ha på naturen. Det er viktig for utviklinga av demokratiet at borgerne har både kunnskap om styresett og mulighet til å påvirke. Det er viktig for likestilling at alle jenter og alle gutter får lik rett til utdanning. Derfor bør utdanning være hjørnesteinen i enhver utviklingspolitikk. Siden tusenårsskiftet har antallet barn uten skolegang blitt halvert. Det har blitt mer likhet mellom antall jenter og gutter som får utdanning. Men den fine økninga har nå stoppet. Grunnen til at vi har kommet så langt, er at det har vært en målrettet koordinering fra nasjonale myndigheter for å klare å få til dette løftet. Skal vi komme i mål, kreves det at man tør å satse videre. Fremdeles er det 57 millioner barn som ikke går på skole, og mange som får skolegang, får skolegang av dårlig kvalitet. 60 millioner barn dropper ut av skolen før fjerde klasse – det setter begrepet drop-outs i et litt annet perspektiv. 130 millioner barn begynner i fjerde klasse uten å beherske grunnleggende leseferdigheter. Det er det også noen som gjør i norsk skole. Det viktigste for å bekjempe det, er å ha gode lærere i absolutt alle land. Da må man bygge en moderne lærerutdanning, man må utvikle læreplaner, og man må bygge kapasitet innenfor de enkelte utdanningsfeltene. Jeg tror at vi trenger ca. 1,7 millioner flere lærere i verden for å klare å gjøre den store oppgaven vi har foran oss. Norge har stor troverdighet ved at vi har hatt sterk satsing på barnerettigheter over lang tid. Vi har hatt en gratis og universell offentlig skole helt fra Venstre grunnla den for 130 år siden. Vi har vært pådrivere for barns rettigheter globalt over tiår. Det er faktisk sånn at beskyttelse, omsorg og rett til medbestemmelse er en like viktig del av skolegangen som sjølve det å kunne lese og skrive. I dag ser vi mange steder rundt omkring i verden at fysisk avstraffelse og ydmykelse er en del av skolehverdagen for veldig mange skolebarn. Det går ut over livskvaliteten deres. Frykt og skam gjør heller ikke at vi får til god læring. Formidling av verdier og menneskesyn som vi må stå opp for, er det viktig å bidra med inn i utdanninga. Unger skal lære å ha respekt for andre i skolen, og da må skolen også respektere dem. Hvordan kan vi forvente at det blir utviklet demokratiske verdier i en skole hvis man alltid blir utsatt for den sterkestes rett? Og hvordan skal vi få til likestilling i verden hvis vi har en skole som behandler jenter og gutter ulikt? Det å myndiggjøre den enkelte borger, også når den borgeren er en liten jente eller en liten gutt, er det beste for å løfte alle. Alle jenter må få lov til å begynne på skole. Nå har vi hatt en oppvåkning i verdenspolitikken, mye på grunn av det som Malala har gjort, det hun har stått for, og det hun ble utsatt for – skutt av Taliban på vei til skolen. Hun var ikke noe tilfeldig offer. Dessverre er det mange eksempler. Det er farlig å være jente og gå på skole mange steder i verden. Det er krefter som er ute etter å skape frykt hos kvinner, for at de ikke skal tilegne seg kunnskap – av redsel for at kunnskapsrike kvinner skal ta makt i samfunnet. Regjeringa har sagt at den vil arbeide for jenters rett til utdanning. Mange steder er det da også viktig å satse på kvinnelige lærere – som rollemodeller, men også for sikkerheten til den enkelte elev. Det er altfor mange jenter i skoler rundt omkring i verden som er utsatt for seksuell trakassering og seksuell oppmerksomhet fra mannlige lærere. Jenter er også de mest sårbare i kriser og konflikter. Skoler skal være beskyttelses- og opplevelsesarenaer, særlig for dem som er mest utsatt for trusler, og det er ofte jenter. Det får andre interessante følger også når jenter får skolegang. Ifølge UNICEF har jenter som har ungdomsskole, opptil seks ganger mindre risiko for å bli barnebrud, enn de som ikke har det. De føder barn senere. Hvert ekstra år på skolen reduserer risikoen for spedbarnsdødelighet med mellom 5 og 10 pst. Et barn som har en lesekyndig mor, har 50 pst. større sjanse til å leve mer enn fem år. I Afrika sør for Sahara kunne 1,8 millioner barns liv vært reddet om bare mødrene hadde fullført ungdomsskolen. Derfor bør norsk bistand prioritere grunnskole framover. Altfor mange land prioriterer å donere til høyere utdanning, og det går på bekostning av barns skolegang. Det er viktig å bygge opp det grunnlaget i et samfunn som er med på å løfte alle, skal man klare å få til utvikling i samfunnet – akkurat som vi valgte å gjøre i Norge for 130 år sida. Når jeg stiller denne interpellasjonen i dag, er det ikke for å overbevise statsråden – jeg tror egentlig han er overbevist – men jeg etterspør en strategi for lederskap for å nå dette målet. Hvem er det vi skal alliere oss med, og hvilke arenaer skal vi oppsøke for å skape en god arbeidsdeling mellom oss? Og så skaper det to dilemmaer. For det første: Det er ikke nødvendigvis de landene som scorer best på styresett og demokrati, som er de landene som trenger mest hjelp for å få til skolegang. Når vi skal velge ut land å jobbe med, er det ofte de sårbare statene, statene i konflikt – som ikke er de populære mottakerlandene – som er de som faktisk trenger mest hjelp til dette. Den andre utfordringa jeg vil gi statsråden, er at OECD har sagt til oss at vi må ha mer resultatfinansiering i bistanden. Når det gjelder denne gruppa, er det ofte de fattige, de marginaliserte, de med et annet morsmål, de med en funksjonshemming, de med et lavt læringsutbytte som blir prioritert ned, enda det er dem det er viktig å prioritere opp. Hvordan kan vi sikre oss at disse barna ikke skyves ut av skolen av frykt for at de vil bidra til lavere finansiering, hvis målet bare er resultater av skolegangen deres? For å oppsummere har jeg to hovedspørsmål til statsråden: Hvordan skal vi ta en lederrolle på et så viktig område? Og hvordan skal vi passe på at de målene vi setter oss, ikke kolliderer med de andre målene vi har i bistandspolitikken?