Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2003-12-10:
Mange av disse endringene vi her har til behandling, er det stor enighet om. Derfor er det ikke nødvendig med utfyllende kommentarer på vegne av saksordføreren på alle områder. Det kan likevel være behov for å uttrykke glede over at kiropraktoryrket nå endelig synes å bli mer likestilt med helseprofesjonene, ved at det nå også tas med ved fond til videre- og etterutdanning. Når det gjelder sykelønnsordningen, må jeg understreke at det sjølsagt er ulemper ved et budsjettforlik, men det står vi inne for. Arbeiderpartiet er fornøyd med forliket, sjøl om vi her må stemme for lovendringer som vi prinsipielt er uenige i og tok høyde for å unngå i vårt alternative budsjett. For å repetere det: Vi aksepterer ikke endringer i sykelønnsordningen. Avtalen om et inkluderende arbeidsliv er basert på at sykepengeordningen ikke skal endres i avtaleperioden, fra 3. oktober 2001 til 31. desember 2005. Dette ser vi på som et prinsipp og ikke som noen liten justering. Arbeiderpartiet mener at det er uakseptabelt å la arbeidstakere som har en løsere tilknytning til arbeidslivet, få en mindre økonomisk trygghet ved sykdom. Formålet med omleggingen av yrkesrettet attføring er godt. Endringene i reglene for rehabiliteringspenger skal sikre at de det gjelder, får best mulig bistand til å komme tilbake i arbeid så raskt som mulig. Det er jo også målet med IA-avtalen. Når denne skal evalueres, må vi se nøye på alle typer tiltak – på hva som virkelig virker for å redusere sykefravær, og hva som fører til best mulig attføringsinnsats. Finland har brukt en annen modell enn den Regjeringen legger seg på, og har oppnådd bedre resultater enn øvrige EU-land. De har i større grad ansvarliggjort arbeidsgiver for virkelig å legge gode attføringsløp, og har gitt arbeidsgiver et økonomisk ris bak speilet hvis innsatsen ikke er bra nok. Her hjemme bærer foreløpig den enkelte det økonomiske ansvaret for å gå inn for attføring i form av lavere ytelser enn ved uføretrygd. Hva skal funksjonshemmede få lov til å drive med i fritida? Her må jeg si at Regjeringen har en noe merkelig tolkning. Det er innlysende at de som må ha offentlig støtte for å delta i fritidsaktiviteter, må nøye seg med et nøkternt nivå både i omfang og bredde. Slik er det med barnehjemsbarn, og slik vil det være med de trygdede. Alle kan ikke delta i alle mulige fritidsaktiviteter, men alle bør ha rett til noe fysisk fostring og avveksling, også når det offentlige er med på betalingen. I de fleste familier må vi av økonomiske grunner sette grenser for hva vi kan delta på, men det er sjelden at budsjettet enten er null eller opp til 500 mill. kr. Her burde det være mulig å beskrive hva som er fornuftig støtte til fritidsaktiviteter. Det er mulig å kombinere kriterier som avgrenses ut fra betydningen for den enkelte, og hva som er vanlig å delta på innenfor en nøktern familieøkonomi. Trygderegelverket er ellers så detaljert at her kan det vel hende det i en senere justeringsrunde er mulig å komme tilbake med bedre kriterier, både for dagliglivets gjøremål og for fritidsaktiviteter. Når det gjelder tidsbegrensningen av rehabiliteringspenger, ser det ut som om 41 pst. har mottatt rehabiliteringspenger utover ett år. Det er derfor viktig å understreke at unntaksregelen om utvidet støtte må praktiseres liberalt, og det er betryggende å vite at vi vil få tilbakemelding om eventuelle uheldige konsekvenser.