Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2013-01-15:
Jeg takker interpellanten for å ha reist en viktig debatt. Tanken om menneskeverdet og alles likeverd er prinsipielt sett en bærebjelke for vårt forsvar både for menneskerettighetene, for demokratiet og for vårt internasjonale utviklingssamarbeid. Menneskerettighetene bygger på at menneskeverdet tilhører det enkelte mennesket, og at det tilhører alle mennesker. Demokratiet bygger på at alle voksne mennesker er myndige individer. Likeverdet gjenspeiles i prinsippet om én mann – og kvinne – én stemme. Utviklingssamarbeidets etiske grunnlag finnes ikke minst i kombinasjonen av respekten for menneskeverdet, alles likeverd, og nestekjærlighetsprinsippet – solidaritetstanken. Når andres menneskeverd krenkes av katastrofer eller krig, av nød og fattigdom, av undertrykkelse og urettferdighet, skal vi ikke være likegyldige. Det er en slik solidaritetstanke som har vært bærebjelken i det norske folks oppslutning om internasjonal nødhjelp og utviklingssamarbeid gjennom flere tiår. Sammenhengen mellom realisering av menneskerettigheter og utviklingssamarbeid er innlysende. Når retten til liv og helse krenkes, kreves mer enn paragrafer. Det trengs innsats for å bygge helsevesen som kan forebygge og behandle sykdom og skade. Når retten til utdanning krenkes, kreves mer enn paragrafer. Det trengs skolebygg, lærere og læremidler. Når ytringsfrihet og trosfrihet krenkes, trengs mer enn lovparagrafer. Det trengs institusjoner som kan sikre rettsstaten, og kvalifiserte mennesker som kan bemanne dem. Og det trengs frie medier og sivilsamfunn som kan holde kontroll med myndighetenes maktutøvelse. Bistandens bidrag til realisering av menneskerettighetene og demokratiet er følgelig større og bredere enn et arbeid som sikter på å bygge institusjoner for demokrati og sivile menneskerettigheter i snever forstand. Samtidig er det god grunn til å spørre om det mer direkte arbeidet for å fremme menneskerettigheter og demokrati gjennom bistanden er godt nok organisert, og om resultatene svarer til målene. Det var en Norad-evaluering av dette i 2011 som tyder på at vi ikke er systematiske nok fra norsk side – at dette ikke er godt nok forankret i Utenriksdepartementet. Jeg vil gjerne spørre statsråden om hvordan denne evalueringen fra 2011 er fulgt opp. Over en tiårsperiode har vi brukt om lag 10 mrd. kr på bistand, med formål om å fremme menneskerettighetene. Det sivile samfunn forvalter en stor del av midlene. Det gjør også FN. Norge har bidratt vesentlig på flere områder, bl.a. til å styrke menneskerettighetsforsvarere i mange land. Evalueringer som er gjort, tyder som sagt på at det er klare forbedringspunkter. Det er begrensninger i hvor lett man kan endre de dypere forutsetninger for levende demokrati og ivaretakelse av menneskerettigheter. For dette arbeidet kan kollidere både med rådende maktforhold og kulturelle holdninger i tillegg til en rekke andre praktiske hindringer. Dette arbeidet er ofte politisk sensitivt. Etter vårt syn trenger vi mer systematikk. Vi må vite hva som gir resultater, ikke bare sette intensjonene høyt. La meg derfor slå fast – med bred penn – at menneskerettighetene i vid forstand må respekteres. Det kravet må fastholdes overfor alle lands myndigheter. Stat-til-stat-bistand kan i ytterste fall kuttes, og det har skjedd i tilfeller der myndighetenes vanstyre gjør bistand umulig. Men jeg har et vennlig, men bestemt råd til mine ærede kolleger fra Høyre som har reist denne debatten: Det beste må ikke bli det godes fiende! Det er jo nærmest slik at det er et kjennetegn på fattige land at myndighetenes styresett har store mangler. Det ville ikke bli noe bistand i det hele tatt hvis vi skulle legge norske mål på politiske og sivile rettigheter til grunn for de landene vi skal gi bistand til. Hvis vi gjør det, vil vi frata menneskene i disse landene noen andre grunnleggende menneskerettigheter som handler om deres rett til liv, helse og skolegang. Derfor går det ikke an å være så firkantet som det en kan være fristet å trekke ut av det representanten Skovholt Gitmark har sagt her i dag. Vi kan bli så politisk korrekte og firkantete i vår prinsipielle kamp for menneskerettighetene at resultatet blir at færre mennesker opplever at deres menneskerettigheter – i vid forstand – blir ivaretatt. Det er selvfølgelig ikke hensikten. Da kan vi heller ikke drive en kuttepolitikk for å forsvare menneskerettigheter som i realiteten innebærer at menneskerettighetene svekkes. Det ville gå på tvers av vårt overordnede mål, som er å føre en utviklingspolitikk som gir resultater for de medmennesker som trenger det mest. Derfor må vi alltid spørre når vi står overfor situasjoner som i Malawi, i Zimbabwe og i andre land: Hva blir konsekvensene for de menneskene som vil rammes av en beslutning om å trekke ut norsk bistand? Det handler også om menneskerettigheter.