Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2009-06-04:
Slekt skal følge slekters gang, heter det i en velkjent sang. Det gjelder i Stortinget, hvor mange nye ansikter vil bli å finne på benkene når et nytt storting trer sammen til høsten. Det gjelder i familielivet, og det gjelder i arbeidslivet. Vellykket inkludering av stadig nye kull i arbeidslivet er en forutsetning både for verdiskaping og verdifordeling. I gode tider – som vi har vært velsignet med gjennom mesteparten av denne stortingsperioden – har kanskje ikke de unges inngang i arbeidslivet vært det som har opptatt regjering og storting mest. Arbeidslivet har hatt behov for nyrekruttering, og konkurransen har i mange tilfeller vært hardere mellom arbeidsgiverne om nye talenter enn blant unge arbeidssøkere om aktuelle jobber. Men det er snudd kraftig på hodet det siste året. Når nyrekrutteringen stopper opp, blir terskelen til et varig arbeidsforhold for unge arbeidssøkere vesentlig høyere. Det ser vi klart og tydelig i sysselsettingsstatistikken. Siden førstegangs arbeidssøkere som regel ikke har dagpengerettigheter, gir sannsynligvis AKU-tallene et bedre bilde av ungdomsledigheten enn hva Navs statistikk over registrerte ledige gir. AKU-tallene for første kvartal i år sier at like over 30 000 mellom 15 og 24 år, nesten 9 pst. av arbeidsstyrken i denne aldersgruppen, rapporteres som ledige. Nav-tallene, som altså nok underrapporterer ungdomsledigheten, viser samtidig at ingen andre aldersgrupper har hatt sterkere ledighetsvekst det siste året enn aldersgruppene 20–24 år og 25–29 år. Samtidig vet vi at når det gjelder begrunnede prognoser for ledighetsutvikling i resten av 2009 og inn i 2010, er det langt mellom optimistene. Hovedbildet er vel at prognosemakerne lider av varierende grad av betydelig pessimisme. Det ligger an til at et svakt arbeidsmarked for unge blir enda svakere de kommende måneder og år. Selv om ledigheten stiger sterkt i Norge, ligger vi fortsatt an til å ha Europas laveste ledighet i kommende år – og det selv om Regjeringen skulle være musestille når det gjelder nye tiltak mot ledighet. Det betyr også at ungdomsledigheten vil være lavere i Norge enn i mange andre land. Men det hører med i bildet at få OECD-land har en så høy andel unge ledige som Norge. Gitt utgangspunktet vi faktisk har, er det altså ingen grunn til å slå seg til ro med situasjonen. Jeg er ganske sikker på at arbeids- og inkluderingsministeren i sitt svar til meg vil bruke tid på å snakke om den såkalte tiltaksgarantien for unge mellom 20 og 24 år, som ble innført i statsbudsjettet for 2009. Den innebærer at unge i denne aldersgruppen som er registrert som arbeidssøkere, og som har vært uten jobb i minst seks måneder, skal være sikret et arbeidsmarkedstiltak. En slik garanti er selvsagt positivt. Jeg skal mer enn gjerne være en opposisjonspolitiker som roser statsråd Dag Terje Andersen dersom denne garantien fører til at unge faktisk får etablert et varig forhold til arbeidslivet – altså at terskelen inn til et vanlig tilsettingsforhold blir lavere. Vi er, håper jeg, enige om at det ikke er arbeidsmarkedstiltaket som er målet – målet er å styrke overgangen til ordinært arbeid og motvirke en todeling av arbeidsmarkedet mellom etablerte vinnere og unge tapere som blir igjen når stigen til arbeidslivet trekkes opp. Når statsråden har fått sagt sitt om hvor bra det er med denne tiltaksgarantien, håper jeg at han også kan si noe om andre virkemidler for å lette inngangen til arbeidslivet for unge førstegangs arbeidssøkere. Jeg vet at det er aktuelle virkemidler som hører hjemme under andre statsråders ansvarsområder. Statsråd Andersen har et mer enn stort nok ansvarsområde allerede, og jeg har ikke tenkt å foreslå at han brer seg ytterligere ut i regjeringsapparatet. Derfor skal jeg stille to forskjellige spørsmål: For det første, og kanskje det viktigste: Er statsråden fornøyd med de tiltaksmulighetene som Nav allerede har for å bekjempe tiltagende ungdomsarbeidsledighet, eller er det aktuelt å iverksette nye tiltak? For det andre: Tror statsråden at enkelte grep for å begrense ungdomsledigheten – som ligger utenfor statsrådens ansvarsområde – som f.eks. økt lærlingetilskudd, redusert arbeidsgiveravgift for lærlinger og økt kapasitet både i offentlige og private studiesteder kan gi en synbar og positiv effekt på ungdomsledigheten? Grunnen til at jeg stiller det spørsmålet er at det er tiltak som ikke minst Kristelig Folkeparti har vært opptatt av å forsterke i den arbeidsmarkedssituasjonen som vi er i nå. Ja, lærlingetilskuddet er økt, men over tid har kostnaden til fagutdanning økt mer enn tilskuddet. Ja, studiekapasiteten er økt for å møte økt tilstrømming, men det har ikke vært noen sterk vilje til, for å si det pent, å styrke kapasiteten i private utdanningsinstitusjoner. Når det er snakk om redusert arbeidsgiveravgift for lærlinger, er vi vel over på «skattelette for de rike»-retorikken til regjeringspartiene. Så jeg spør ikke om de konkrete planene om å gjøre noe på disse feltene, det må nesten andre statsråder svare for. Men jeg spør altså: Tror statsråden at også mer av slike tiltak vil kunne ha positiv effekt for å styrke ungdom i møte med dagens og morgendagens arbeidsmarked?