trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Det er ikke slik at de som er utenfor arbeidslivet, ikke er organisert. Veldig mange av dem som vi er opptatt av å trekke inn i arbeidslivet, og som i dag føler seg stengt ute, er organisert. Deres viktigste organisasjon i så måte er FFO, Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon. Der organiseres svært store grupper som i dag er opptatt av et inkluderende arbeidsliv og å få åpnet det de opplever som en utestenging. Jeg har vært veldig opptatt av å lytte til rådene de har å gi. De gir et entydig råd – et entydig råd: Gjør for all del ikke det som Fremskrittspartiet ønsker – gjør for all del ikke det – å åpne opp for flere midlertidige ansettelser. Det vil være det som fører oss mer permanent ut av arbeidslivet enn det vi er i dag. Her har vi lyttet både til LO og til andre arbeidstakerorganisasjoner, men også til dem som er utestengt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Det som har vært det viktigste for Regjeringen i denne sammenhengen, er at vi mener at det er til de grader en del av det som bør være en alminnelig forståelse av hvordan domstolene skal fungere i det norske samfunnet, nemlig at en dom ikke fullt ut skal få konsekvenser før den er rettskraftig. Det vil jeg si er gjennomgående på område etter område. Ta f.eks. en som har begått en betydelig kriminell handling. Veldig ofte vil denne personen ikke være utsatt for frihetsberøvelse før det foreligger en rettskraftig dom. Det den forrige regjeringen la opp til her, var at man kunne risikere å miste jobben selv om dommen ikke var rettskraftig. Det strir mot min og, tror jeg, mot det store flertall av det norske folks rettsfølelse – derfor denne endringen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Tjenestemannsloven ligger under en annen statsråds konstitusjonelle ansvarsområde, men jeg vil allikevel velge å svare følgende: Fornyingsministeren har ved gjentatte anledninger sagt at hun er innstilt på å foreta en gjennomgang og tilpasning av tjenestemannsloven på ulike punkter. Hun vil starte et arbeid knyttet til det, bl.a. se på det faktum at det gjennom de vedtak Odelstinget skal fatte i dag, blir ulik praksis for arbeidsmiljøloven og for tjenestemannsloven på en del områder. Men det skal skje på en helt annen måte og gjennom en betydelig bedre prosess enn det den forrige regjeringen greide å legge opp til. Det var en gjennomgang av tjenestemannsloven som gjennomgående skjedde i strid – og i krig, nesten – med de ansatte. Vi ønsker en gjennomgang av denne loven i en god prosess med de ansatte.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Jeg synes det var en ganske oppsiktsvekkende innfallsvinkel til denne debatten. Det er klart at man kunne fjernet alle tariffavtaler, alle lover, og hvis alternativet var å gå arbeidsledig eller arbeide for 5 kr pr. time, hva ville man da anbefalt? Når vi sitter i denne salen og skal lage et lovverk for et inkluderende arbeidsliv inn i framtiden, tror jeg vi skal ha et ganske annet perspektiv enn det representanten Skjelstad har forfektet fra denne talerstolen i dag. Hvis ambisjonsnivået skal ligge på det nivået Skjelstad ser ut til å ha, er det klart at vi vil komme ut med et lovverk som er vesentlig svekket i forhold til det vi har. Men at det skal være det grunnlaget det norske samfunnet, det norske arbeidslivet, skal bygge sin standard på i framtiden, er jeg heldigvis glad for at det ikke er et flertall for.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Nei, det er i og for seg ikke noen rørende omtenksomhet som er ute og går i forhold til vurderingen om å gi ut personopplysninger, det er rett og slett et prinsipp at man skal gi ut de opplysningene som er relevante. Altså: Hvis lovhjemmelen er knyttet opp til at man skal bekjempe at folk blir utsatt for vold hvis de kommer til Norge knyttet til en mulig familieetablering, så skal man, dersom slike opplysninger foreligger, få innsikt i dem. Loven har jo ikke som formål å framskaffe mest mulig generelle opplysninger om mulig ektefelle, men å forhindre vold. Til det andre spørsmålet er svaret: Selvfølgelig vil man i arbeidet med ny utlendingslov vurdere spørsmål knyttet til aldersgrense, tilknytningskrav og den type tema som både har vært diskutert og skal diskuteres i sammenheng med en helhetlig gjennomgang av utlendingsloven.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Jeg fikk bare behov for å kommentere litt innlegget til representanten fra Fremskrittspartiet her, og også i den sammenheng knytte noen gode ord til den forrige regjeringen. Det er jo ikke det vi som oftest gjør, så det kan være greit å gjøre det når det er grunnlag for det. Det jeg mener var noe av det virkelig viktige som statsråd Erna Solberg og den forrige regjeringen fremmet forslag om, og fikk vedtatt i forrige stortingsperiode, var introduksjonsprogrammene og loven knyttet til introduksjonsprogrammene. Den har man nå etter hvert fått i gang. Man stiller krav – man har plikt til å delta og en rett til å delta – og man setter nå virkelig i system norskopplæring og det å formidle kunnskap om det norske samfunn. Derfor blir det veldig merkelig når Fremskrittspartiet hevder at dette er en integreringspolitikk som vi har prøvd i lang, lang tid, og som vi vet er mislykket. Nei, dette er ikke en integreringspolitikk som vi har ført i lang, lang tid. Dette er en integreringspolitikk som nylig er vedtatt og gjennomført, altså i forrige stortingsperiode, der vi innfører et helt nytt system i forhold til hvordan folk tas imot i Norge. Hvis vi er innstilt på at vi i det hele tatt skal ta imot folk – vi kan jo diskutere om det er rett eller galt, jeg står i hvert fall for en politikk som sier at folk som reelt sett har behov for beskyttelse, skal få beskyttelse i Norge – mener jeg at for at vi skal lykkes med integreringen, er det grunnleggende at vi sørger for språkopplæring. Det synes jeg er veldig bra organisert gjennom introduksjonsprogrammet. Så skal vi evaluere det, justere det osv., men så langt er det veldig mange undersøkelser som viser at det er ganske gode resultater knyttet til introduksjonsprogrammet. Dette er ikke en politikk som er prøvd i lang, lang tid, det er en politikk som ble etablert – vedtatt og gjennomført – i forrige stortingsperiode. Den bygger vi nå videre på, for en av feilene den forrige regjeringen gjorde, var at den fjernet ordningen i praksis for dem som ble familiegjenforent med folk som hadde opphold på humanitært grunnlag.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Odelstinget har nå til behandling en sak om endringer av personkretsen for introduksjonsprogrammet. I den sammenhengen holder Fremskrittspartiets representant et innlegg hvor han sier at man har prøvd denne type integreringspolitikk i lang, lang tid, og at den er feilet. Det er faktisk galt. Denne type integreringspolitikk har man ikke prøvd i lang, lang tid, og veldig mye tyder på at denne type integreringspolitikk kan synes å gi svært gode resultater. Jeg synes at det er viktig å understreke at introduksjonsprogrammet innebærer en rett og en plikt. Man plikter å delta, men det gir også rettigheter. Hvis man hopper av, mister man sine rettigheter. Da får man ikke tilgang på noen økonomiske særordninger. Hvis man deltar, får man rettigheter, men det er som en følge av plikter. Det er en god politikk, som denne statsråden skal komme tilbake til i mange sammenhenger etter hvert.
Tone Merete Sønsterud (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Det er mye man kunne sagt om Bondevik-regjeringens behandling av denne saken, om forarbeidet, hvor det var mangel på konsekvensanalyser, og om kravet om et lovutvalg som ble avvist, som etter min mening gjorde at Stortinget hadde et mangelfullt beslutningsgrunnlag da det fattet sitt lovvedtak. Jeg skal bare gi ett eksempel på hvorfor en reversering av loven er viktig, og det er nettopp i forhold til medbestemmelse ved tilsettinger. Bondevik II-regjeringen og Fremskrittspartiet fjernet det kollegiale tilsettingsorganet som sikrer at tilsettingssaker i staten blir godt forberedt. Samhandlingen med arbeidstakerrepresentantene i innstillings- og tilsettingsråd forsvant. Så kan en spørre hvorfor denne tilsettingsordningen er så viktig. Og nå håper jeg at representanten Bent Høie fra Høyre følger med. At de ansatte er representert i tilsettingsorganene, er en sikkerhet for at tilsettinger i staten ikke er tuftet på tilfeldigheter, vennskap, kjennskap og kameraderi. Bondevik-regjeringen åpnet også for at enkeltpersoner skulle få myndighet til å ansette arbeidstakere i statlige stillinger. Samtidig åpnet de for en utvidelse av ordningen med å unnlate å kunngjøre ledige stillinger. Dette ville medført at garantien mot politiserte tilsettinger og korrupsjon ikke lenger lå i tilsettingsprosessen, men ville vært avhengig av den enkelte leders moral og integritet. Det er viktig at statsansatte er objektive og nøytrale, og at det til enhver tid er de best kvalifiserte som ansettes. I den senere tid har vi sett eksempler på at enkeltpersoner har foretatt noen ansettelser, og det har vel ikke slått like heldig ut, for å si det på den måten. Det er bra at det kollegiale tilsettingsorganet i staten nå gjeninnføres. Det burde alle i denne sal sette stor pris på ettersom mange av de statsansatte nettopp er Stortingets og Regjeringens redskap, og det er viktig at deres ytelser blir underlagt strenge saklighetskrav, objektivitetskrav, kvalifikasjonskrav og kontroll. Det er oppsiktsvekkende at Høyre sammenlikner butikkansatte med statsansatte. Innenfor den forfatningsrettslige rammen er det de statsansatte som representerer den utøvende makt. Det er nettopp derfor embets- og tjenestemenn har fått sin arbeidssituasjon regulert på en annen måte enn arbeidstakere i privat og kommunal sektor. De er også underlagt strenge habilitetskrav, har spesielle stillingsvernregler, lojalitetsbånd osv. De spesielle krav til tjenestens utførelse og tjenestemennenes og embetsmennenes rolle er bl.a. gitt for å sikre uavhengighet, slik at forvaltningen framstår som forutsigbar, stabil og uavhengig av regjeringsskifter – til nytte for befolkningen og folkevalgte organer. Stoltenberg-regjeringen gjør det eneste rette i denne saken: reverserer hele loven for på et senere tidspunkt å ta et helhetlig grep og følge de prosedyrer som bl.a. er nedfelt i utredningsinstruksen.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Jeg skal reflektere rundt noen midlertidige stillinger som egentlig ikke er stillinger. Da snakker jeg ikke om stortingsrepresentanter, men om kvinner – som oftest kvinner – som jobber i offentlig sektor. Bare i Kristiansand kommune er det 1 187 ansatte i kommunen som jobber under 40 pst. stilling. Det de gjør for å klare å leve og møte sine forpliktelser, er å jobbe ekstravakter. Det er det store svarte hullet i tjenesteproduksjonen, både i privat og offentlig sektor. Hva fører det med seg? Jo, det fører med seg en stor forringelse av kvaliteten. Hele den debatten som vi har hatt her i dag, opplever jeg dreier seg kun om produksjon og fokusering på arbeidsgivers evne til å tjene penger. Den dreier seg ikke om kvaliteten i produksjonen, verken i privat eller i offentlig sektor. Oppfølging, oversikt og kontroll blir mye vanskeligere å håndtere når du har en stor arbeidsstyrke som kommer og går. Den enkeltes livssituasjon blir forringet i forhold til økonomi, helse, sosialt nettverk og andre rettigheter som følger med det å ha fast ansettelse i henhold til de lover og forskrifter vi har i dag. Det er ikke hensynet til kvalitet som er årsak til denne bruken av midlertidig ansatte, og det er heller ikke hensynet til at en skal få turnuser til å gå opp. Nei, det er hensynet til en økt liberaliseringstenkning både i offentlig og privat sektor. Det er i økonomiske rammevilkår det har vært smalhans, og det er en ensidig fokusering på effektivitet og økonomi. Regjeringen sier omfordeling, og det sier vi også når det gjelder arbeidsforhold for ansatte. Regjeringens fokusering på dette håper jeg vil føre til endringer i praksis, slik at retten til å få en arbeidsavtale som går utover den faste stillingsprosenten som ansatte har, også blir praktisert. Det gir mer forutsigbarhet, og det gir høyere kvalitet både for tjenestemottakere og for tjenesteytere.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-16:
Jeg burde egentlig bedt om ordet til en åpenbar misforståelse. Det var innlegget fra representanten Karin Andersen som fikk meg til å ta ordet. Når hun påstår at de 1,2 milliardene som opposisjonen bruker i tillegg i sitt nye budsjett som ble framlagt i finanskomiteen, skyldes regjeringsskiftet, må dette være en misforståelse. De 1,2 milliardene skyldes reduksjon i sykefraværet, reduksjon i ledigheten og dermed nye beregninger i forhold til folketrygdens utgifter på disse områdene. Det skyldes ikke regjeringsskiftet! Det skyldes at den regjeringen som har gått av, har ført en økonomisk politikk som igjen har skapt framgang og optimisme i landet og dermed nedgang i ledigheten, og det skyldes det arbeidet som er gjort for å få ned sykefraværet. Av de pengene prioriterte de forrige regjeringspartiene bl.a. tiltak for dem som trenger ekstra hjelp fordi de er utenfor arbeidsmarkedet. Vi prioriterte mer penger til utdanning, for å gi folk kvalifikasjoner til å komme inn på arbeidsmarkedet. Dagens regjeringspartier prioriterte å gi skattelette til dem som er organisert i bl.a. LO, til dem som er innenfor arbeidsmarkedet, som i utgangspunktet er de som er de mest privilegerte i dette samfunnet. Det dreier seg om en politisk prioritering. Det er på det vi ser forskjellen mellom dagens regjering og den regjeringen som er gått av.
Bent Høie (Høyre), 2005-12-16:
Jeg forstår at statsråden legger stor vekt på at prosessen i forhold til den forrige endringen ikke var i samsvar med det hun hadde ønsket. Det er det selvfølgelig mulig å diskutere. Utfordringen i innstillingen og i argumentasjonen i denne saken er imidlertid at det eneste argumentet som framføres for at man endrer loven, er at man er blitt enig i Soria Moria-erklæringen om at man skal endre loven. Prosess kan vi diskutere, men når det gjelder prinsippene i saken, er spørsmålet: Hva mener statsråden om det arbeidet som skal gjøres videre? Er det slik at hun støtter et prinsipp som går ut på at kommunalt ansatte skal ha et dårligere vern enn dem som er ansatt i statlig virksomhet? Er det slik at utfordringene i forbindelse med omstilling er mindre for en statsansatt enn for en barnehageansatt i Florø, eller skal det videre arbeid bygge på at man skal ha et likt lovverk for kommune og stat?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-16:
Det er ganske overraskende når en i sitt hovedinnlegg nettopp trekker fram de utfordringene som også vi ser, i forbindelse med både ventelønnsordningen og ansettelsesprosedyrene og på en måte innrømmer at det er vanskelig, og så kommer til at svaret altså er at en skal gå inn i en prosess der en skal se på om disse ordningene skal omfatte alle i arbeidsmarkedet. Det får vi la ligge foreløpig. Statsråden sa også i sitt hovedinnlegg at hun mener at dette ikke vil føre til problemer i forhold til omstilling i det offentlige, og viste til den varslede regionsreformen. Er det slik at statsråden virkelig tror at når en foreslår at ansatte i statlig virksomhet skal overføres til kommunal virksomhet, vil de akseptere å bli overført til et helt annet lovverk og til en helt annet beskyttelse enn det de har i dagens tjenestemannslov? Ser hun ikke at den lovendringen man gjør i dag, nettopp vil gjøre at motstanden fra fagforeningene mot den varslede reformen vil bli betydelig større enn nødvendig?
Bent Høie (Høyre), 2005-12-16:
Innlegget til siste taler gjorde at jeg har behov for å be om at det blir presisert hva som er målsettingen med det arbeidet statsråden har varslet at hun vil sette i gang. Vi har fått referert at statsministeren har sagt at det er grunn til å se på ventelønnsordningen. Vi har hatt en statsråd som i et tidligere innlegg har argumentert for at det er ting med ansettelsesprosedyren som det er grunn til å se på, for å få den mer lik det som er andre steder. En statsråd i en tidligere sak i dag, statsråd Bjarne Håkon Hanssen, sa i sitt svar til representanten Woie Duesund at Regjeringen ville vurdere ventelønnsordningen. Men det må vel være grunnlag for å få et svar på om målsettingen for den vurderingen skal være – som saksordfører uttrykte i dag, som siste taler uttrykte i dag, som statsråden var inne på i replikkordskiftet – en sterk argumentasjon for dagens ordninger, og ikke minst en argumentasjon for at dette kanskje også bør utvides til å gjelde andre. Eller om målsettingen med den prosedyren en skal sette i gang, er å få et system som endrer på de negative konsekvensene som må være åpenbare både i forhold til ansettelsesprosedyren og i forhold til ventelønnsordningen og de erfaringene en har hatt med dem de siste årene. Det er absolutt grunn til i dag å få svar på: Er målsettingen med prosessen fullstendig vern og utvidelse, eller endring og tilpasning til lovverket for andre arbeidstakere i dette landet?
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2005-12-16:
Denne saken er en lovmessig oppfølging av vedtak som ble fattet ved behandlingen av Budsjett-innst. S. nr. 5, hvor det ble bevilget 100 mill. kr til gjeninnføring av introduksjonsprogrammet for gjenforente til personer som har fått opphold på humanitært grunnlag. Komiteens flertall er enig i at en vellykket integrering avhenger av at personer blir bosatt, får seg arbeid og har mulighet til å delta i samfunnet så raskt som mulig. Tilrådningen til vedtak vil etter flertallets mening motivere flere kommuner til å bosette flere enslige som kan få rett til familiegjenforening, og trolig føre til raskere bosetting og dermed mindre utgifter til mottak. Dette synes de aller fleste å være enig i, unntatt Fremskrittspartiet. Vi mener at dette forslaget er skritt i retning av at disse personene får rettigheter som gjelder for alle innbyggere. Og det er her Fremskrittspartiet bommer. Normale rettigheter, som det står i merknadene fra Fremskrittspartiet i innstillingen, som gjelder for alle innbyggere, er nemlig f.eks. 10-årig grunnskole og 3-årig videregående opplæring, og rett og plikt til å delta i introduksjonsprogrammet er derfor bare starten på en prosess mot full integrering i samfunnet. Det er nesten utrolig at Fremskrittspartiet, som angivelig ønsker bedre integrering, mener at dette kun skal være et personlig ansvar. Det er ikke spesielt likestillingsvennlig heller, når vi vet at de fleste som kommer på familiegjenforening fordi de er ektefeller eller samboere til hovedpersonen, er kvinner med små barn. Framfor å ta et ansvar for alle nordmenn skyver man foran seg at det med deres politikk vil bli færre som blir gjenforent. Men da mener jeg at man faktisk må forholde seg til verden slik som den er. I dag er det slik at det gis anledning til familiegjenforening på visse betingelser. Den saken har Fremskrittspartiet tapt, og ville det da ikke være greit om også disse fikk et tilbud?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Fremskrittspartiet støtter i hovedsak lovendringen. Men når vi kommer til den delen som går på tiltak mot tvangsekteskap, er det rimelig åpenbart at flertallet ikke er villig til å gå langt nok når det gjelder å bekjempe noe som er et stort problem. Tvangsekteskap er en fullstendig uakseptabel handling – totalt uforenlig med våre verdier, vårt livssyn og de grunnleggende rettigheter som vi tror på og jobber for. Men jeg tror at det er en noe ubalansert begrepsforvirring her i forhold til hvordan man velger å dele dette inn: tvangsekteskap, frivillig ekteskap, arrangert ekteskap osv. Det vesentlige her – og det er viktig – er at vi skal skille mellom frivillig og ufrivillig ekteskap. La meg ta litt statistikk fra ambassaden i Pakistan, hvor vi ser at 57 pst. av alle innvandrere som kommer gjennom ekteskap, er i slekt. En betydelig andel av dem er søskenbarn. 68 pst. av ekteskapene oppgis å være noe som foreldrene står bak. Kun fattige 3 pst. er kjærlighetsekteskap. Dette er noe som er blitt oppgitt av personer som gifter seg. Dessverre viser faktisk statistikken at praksisen også videreføres i annen generasjon. Dette er en betydelig utfordring, og her må man faktisk sette inn virkemidler for å klare å bekjempe noe som er totalt uønsket, totalt uakseptabelt, i det norske samfunn. Dette handler mye om integrering – om hvordan vi får til integreringspolitikken, og om hvordan vi kan unngå segregering. Hvordan vi i dag setter inn tiltakene, vil være helt avgjørende. Jeg beklager at de øvrige partiene i komiteen ikke har vært villig til å se på de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet. Det gjelder 24 års aldersgrense for ektefeller, som i vesentlig grad vil kunne sikre at de personer som inngår ekteskap, er modne nok til å gjøre det, klarer å ta egne valg uavhengig av press fra foreldrene – et helt grunnleggende grep hvis vi skal klare å stoppe tvangsekteskap – det gjelder krav til forsørgelsesevne, bolig, språkkunnskaper osv., som henger nøye sammen med integrering, og hvor man da ikke er så mye styrt av uønskede kulturelle tradisjoner fra opprinnelseslandet. Det handler om tilknytningkrav, og også der er det i stor grad snakk om integrering. Men når det gjelder en sak som vi vil komme tilbake til i forbindelse med et Dokument nr. 8-forslag, som vil bli behandlet her, ønsker vi å ha et generelt lovforbud mot søskenbarnekteskap. Svært mange av de ufrivillige ekteskapene inngår i nettopp denne gruppen. Det vil være en effektiv måte å stoppe tvangsekteskap på. Det har faktisk også en helsemessig side, som vi ikke skal undervurdere viktigheten av. Det er betydelig økt risiko for misdannelser hos barn der foreldrene er søskenbarn. Jeg registrerer og synes det er synd å se at de øvrige partiene overhodet ikke er villig til å ta i bruk et virkemiddelapparat som er helt nødvendig, fullstendig nødvendig, hvis man skal klare å få til stopp av tvangsekteskap. Dette er helt nødvendige grep, og jeg synes det er synd at de øvrige partiene ikke er villig til å gå inn på det. Jeg tar med dette opp Fremskrittspartiets mindretallsforslag.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Det er interessant å registrere statsrådens omsorg for hvordan personopplysninger til referansepersonen blir benyttet, ev. ikke blir benyttet. Jeg synes det er viktigere å rette fokuset mot det som virkelig er sakens kjerne, nemlig hvorledes man skal bekjempe et tvangsekteskap. Jeg synes for så vidt at statsråden kommer med interessante signaler her. Jeg håper jo at de signalene er reelle, og at man i de vurderingene man legger opp til, også er villig til å se på tiltak som man tidligere ikke har vært villig til å se på. Jeg har et spørsmål til statsråden i den sammenheng: Vil man kunne vurdere å ta i bruk den type begrensninger, som 24 års aldersgrense for ektefeller, forbud mot søskenbarnekteskap, tilknytningskrav, krav om forsørgelse osv., for å få en effektiv stans på tvangsekteskap?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Fremskrittspartiet har signalisert at vi er imot denne lovendringen. Det er vi fordi vi mener at i forhold til å integrere seg i det norske samfunnet har hver enkelt innvandrer en helt grunnleggende plikt til å tilpasse seg det norske samfunnet både med hensyn til språk – lære seg det norske språket – og med hensyn til kunnskap, ta til seg kunnskap om det samfunnet de skal bo i, lære seg å forholde seg til det norske samfunnet. Vi har også krav og føringer som vi ønsker i forhold til at den som henter de personene som kommer gjennom familiegjenforening, har et grunnlag med hensyn til bolig og inntekt og er i stand til å ivareta det på en god måte. Det Regjeringen legger opp til nå, er i realiteten ingenting annet enn en ytterligere ansvarsoverføring fra det enkelte individ, fra det enkelte menneske, den enkelte innvandrer, over på staten. Staten er den som tydeligvis skal ta alt ansvar i forbindelse med integreringspolitikken. Det er dømt til å slå feil. Det er dømt til ikke å fungere, for det er jo nettopp den type tiltak man har drevet med gjennom tiår i dette landet, hvor integreringspolitikken har vist seg å spille fallitt. Vi er faktisk nødt til i større grad å fokusere på den enkelte innvandrers plikt til å tilpasse seg det norske samfunnet. Da må det også være slik at man i større grad legger opp til at staten ikke nødvendigvis er den som skal ta dette ansvaret. Erfaringer fra utlandet der hvor integreringspolitikken har fungert, viser jo nettopp det. Eksemplet er f.eks. USA, hvor særordningene, særrettighetene, er et minimum. Der ser vi at integreringen faktisk fungerer. I land hvor man har særordninger, særrettigheter, er det mye lengre vei å gå før mennesker som ankommer landet, klarer å tilpasse seg og bli velintegrert i samfunnet. Så dette viser igjen at Regjeringen er i ferd med å liberalisere innvandrings- og integreringspolitikken, at Regjeringen ikke har tatt den lærdommen som det en stund virket som enkelte av partiene hadde gjort i forhold til at det som har vært ført av integreringspolitikk i dette landet, ikke har fungert. Man fortsetter altså videre etter den samme oppskriften. Og jeg beklager å si det, men jeg tror ikke det vil fungere.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Jeg tror statsråden misforstår litt det jeg sier om at dagens integreringspolitikk er feilslått, og at dette er mye mer av det samme gamle. For det vi snakker om, er det man hele tiden har gjort, nemlig at man fraskriver den enkelte innvandrer ansvaret for å tilpasse seg det norske samfunnet – man gjør det til en statlig oppgave, hvor staten er den eneste som skal garantere for dette, og hvor det legges altfor lite vekt på hva den enkelte gjør. Når vi ser på de ulike innvandrergruppene, ser vi at det her i hovedsak er snakk om kulturbarrierer. I stor grad er det snakk om vilje til selv å gjøre noe i forhold til å la seg integrere i det norske samfunnet. Og da handler det om å stille krav. Mitt spørsmål til statsråden blir dermed: Ser ikke statsråden at særordninger, gjerne økonomiske særytelser osv., kan være en hvilepute for enkelte innvandrere og være til hinder for rask integrering?
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Det er interessant å registrere at Arbeiderpartiet går i den samme fellen gang på gang, når de ved hver anledning er opptatt av å snakke om gruppe, opptatt av å snakke om større mengder mennesker istedenfor å se på enkeltindividet, istedenfor å se på den enkelte person. For det er akkurat det som er poenget her. Jeg har overhodet ikke sagt på noen slags måte, som det blir hevdet eller antydet, at gruppen innvandrere er lat eller er slik eller slik. Dette er helt grunnleggende for innvandrere, som det er for alle andre mennesker: Folk er forskjellige! Noen har tiltakslyst, andre har det ikke. Noen mennesker står på for å tilpasse seg det norske samfunnet, andre gjør det ikke. Når vi studerer statistikkene, ser vi at det også er en sammenheng med hvilken kultur personen kommer fra, opprinnelseslandet, fordi det er store kulturforskjeller i utgangspunktet, i varierende grad, alt etter hva slags bakgrunn innvandreren har. Det handler ikke om å snakke om mennesker som en gruppe, men som enkeltindivider. Og det er slik vi må legge opp den norske integreringspolitikken også. Vi er nødt til å stille krav. Det er kun gjennom kravene at vi kan få til en vellykket integrering i dette landet! Det er ikke slik som statsråden her prøver å framstille det, at man gjennom introduksjonsordningen automatisk får resultater, selv om man bruker penger på det. For igjen er man ikke villig til å stille de kravene som er nødvendige i forhold til hvor god man faktisk er i norsk, og hvor dyktig man faktisk er til å forstå og sette seg inn i hvordan det norske samfunnet fungerer. Det er her dette svikter, og det er her man må begynne å ta noen grep, stille krav til den enkelte innvandrer – som individ, som individ. I motsetning til Arbeiderpartiet oppfatter ikke vi innvandrerne som en enkel og oversiktlig gruppe. Det er en veldig sammensatt mengde med enkeltmennesker.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
I det framforhandla dokumentet mellom Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV på Soria Moria går det ein raud tråd gjennom heile dokumentet: Det skal stakast ut ein ny kurs. Den nye kursen kan vi sjå fleire plassar, og vi i Framstegspartiet må innrømme at vi er svært bekymra for konsekvensane av den nye kursen, ikkje minst for næringslivet, med påfølgjande fare for arbeidsplassar. Vi høyrer kva som vert sagt frå den nye regjeringa om at dei vil betre rammevilkåra for norsk næringsliv. Framstegspartiet er derimot redd for at fleire av utspela som no kjem, vil ha negativ verknad for næringslivet. Framstegspartiet er sterkt bekymra når den nye regjeringa no kjem med framlegg om å oppheve og reversere embets- og tenestemannslova. Vi er redd for at dette vil skape vanskar for statens moglegheit for omstilling. Framstegspartiet vil hevde at dette vil føre til eit ytterlegare hinder i det varsla arbeidet med å overføre statlege oppgåver til det kommunale nivået. Framstegspartiet vil også peike på at innfører ein særskilde verneordningar for statleg tilsette, vil dette etter vårt syn verte eit hinder for mobilitet av arbeidskrafta mellom statleg og privat verksemd. Etter Framstegspartiet sitt syn vil både staten og det private næringslivet tape på dette. Staten taper som arbeidsgjevar, og det private næringslivet taper på den måten at dei får vanskar med å rekruttere kompetent arbeidskraft. Framstegspartiet vil også hevde at ventelønnsordninga for statstilsette har bidrege til at eldre arbeidstakarar altfor ofte har måtta vike plassen ved omstilling og nedbemanning. Det er eit faktum at heile 90 pst. av ventelønnsmottakarane er over 50 år. Framstegspartiet vil meine at i ein situasjon der ein etter kvart treng meir arbeidskraft, og der avtale om inkluderande arbeidsliv skal sikre at eldre arbeidstakarar kan stå lenger i arbeid, er ventelønnsordninga etter Framstegspartiet sitt syn feil medisin. Framstegspartiet meiner difor at den nye regjeringa sitt framlegg om å oppheve embets- og tenestemannslova er ei kursendring i feil retning, då dette skulle vere eit viktig bidrag i prosessen med å harmonisere arbeidsvilkåra for tilsette i private og offentlege verksemder. Framstegspartiet kjem difor til å røyste mot framlegget.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2005-12-16:
Eg høyrde kva statsråden sa om venteløn. Eg registrerer likevel at det er dei eldre som må vike plass ved omstilling og nedbemanning. Når vi også registrerer at heile 90 pst. av ventelønsmottakarane er over 50 år, er dette bekymringsfullt. Påstanden vår er at også særskilde verneordningar for statleg tilsette inneber eit hinder for mobilitet av arbeidskraft mellom statleg og privat verksemd. Spørsmålet mitt til statsråden er: Kva vil statsråden gjere for at vi skal unngå at det er dei eldre som vert sitjande igjen som taparar i denne situasjonen?
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-16:
Eg er altså ikkje samd i at det er ventelønnsinstituttet i seg sjølv som gjer at det er dei eldre som må gå når det er nedbemanning og omstilling. Det skjer òg alle andre stader der ein har nedbemanning og omstilling. Det er ikkje berre i statleg sektor. Ein kan berre sjå seg rundt i det norske arbeidslivet! Kvar er dei arbeidsgivarane som står klare med opne armar og seier: Kom hit, du som er 58 år, du som er 60 år, som har vorte arbeidslaus! Her skal du få arbeid hos meg! Det er eit generelt problem i det norske arbeidslivet at arbeidsgivarane ikkje fokuserer på seniorane. Det vert t.d. ikkje gjort godt nok i statleg sektor. Det har eg som hovudansvarleg for statleg arbeidsgivarpolitikk begynt å sjå på. Men det vert neimen ikkje gjort godt nok i kommunal eller privat sektor heller. Det å skulle gi eldre arbeidstakarar ei reell moglegheit til å stå i arbeid handlar om, punkt 1, å leggje til rette for eit arbeidsliv slik at folk held ut, og, punkt 2, at ein ved nedbemanning og omstilling ser på den unike kompetansen og erfaringa som eldre arbeidstakarar har, og ser på om det ikkje er nettopp dette ein treng i den omstillingsprosessen bedrifta går gjennom.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-16:
Eg har veldig sans for Høgre sitt omsyn til at tinga skal vere like her i verda. Problemet med Høgre er jo berre måten dei har gjort det på. Dei har føreteke kutt for dei som har betre ordningar enn andre. I den førre perioden kutta dei i permitteringsregelverk, i dagpengeordningar, i attføringsordningar, i rehabiliteringsordningar og i stillingsvern, i ventelønn og i medavgjerdsrett. Det er medisinen til Høgre i staden for å snu det til det motsette: Kanskje er det slik at nokon har gode ordningar fordi dei fortener det. Dei som har mindre gode ordningar, bør kanskje få moglegheit til å forhandle seg oppover, ikkje redusere nedover. Når vi går inn i prosessen med arbeidstakarorganisasjonane, kan ikkje statsråden ha bestemt seg på førehand om korleis det skal verte. Då er det ingen prosess. Då ville det ha vore omtrent det same råkøyret som Bondevik-regjeringa heldt på med. Dei hadde bestemt seg på førehand, og så berre gjorde dei det slik. Dersom ein vil ha ein dialog med arbeidstakarorganisasjonane, så har ein ein dialog. Det betyr at ein ikkje har bestemt seg på førehand.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-16:
Nei, eg gjer ikkje det. Eg deler altså ikkje Høgre si tru på at pisk er det einaste moglege. Eg har tru på at dersom folk som er midt oppe i ein omstillingsprosess, vert tekne med og får sagt frå om kva dei synest, så respekterer dei mykje meir at omstillingsprosessen likevel må gå sin gang fordi statsråden eller regjeringa har teke ei anna avgjerd og ikkje fullt ut har kunna innfri krava til alle tilsette. Men det er viktig med dialog. Det er viktig å bruke tida. Det er jo det vi skal gjere. Vi skal bruke fire år på å diskutere ei forvaltingsreform. Det betyr at dersom det vert endringar slik at ein statstilsett vert kommunalt tilsett, som representanten Høie brukar som eksempel, har det vore ein lang prosess, og dei tilsette har sjølvsagt vore med i den prosessen. Det er godt kjent. Den tilsette er teken i vare gjennom at han har fått sagt kva han synest, og organisasjonane har vore med i arbeidet heile vegen. Det er ein heilt annan måte å tenkje omstilling på. Eg er heilt overtydd om at dersom dei tilsette og dei tilsettes organisasjonar er med i omstillingsprosessen, går omstillingsprosessen mykje enklare enn ved å bruke pisk.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-16:
Som eg var inne på i mitt innlegg, startar ikkje eg forhandlingar med hovudsamanslutningane i staten på Stortinget sin talarstol. Eg har invitert hovudsamanslutningane til å vere med på eit arbeid der vi ser på embets- og tenestemannslova. Kva som skal kome ut av det, har ikkje statsråden eller Regjeringa bestemt seg for på førehand. Det er det nettopp arbeidet enten i eit lovutval eller i eit partssamansett utval som må fortelje. Kva Regjeringa kjem til å ha som utgangspunkt, kjem eg sjølvsagt heller ikkje til å leggje fram her frå Stortingets talarstol. Det ville vere heilt feil i forhold til eit slikt arbeid når eg har invitert partane med på det. Vi må stille med ope sinn. Vi treng å gjennomgå det, sjå på dei ulike elementa i det. Vi har nemnt ventelønnsordninga, vi har nemnt tilsetjingsprosedyrane – for å nemne to. Det er klårt at når vi skal sjå på embets- og tenestemannslova, skal vi sjå på alle elementa i henne. Men vi har altså ikkje bestemt oss på førehand, slik som Bondevik-regjeringa hadde: kva som skulle kome ut i andre enden, nemleg einsidige kutt i opparbeidde rettar.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-25:
Jeg vil først få uttrykke glede over at Regjeringen og jeg – og Fremskrittspartiet – således har det samme mål: å få til en forandring til det positive i Iran. Jeg tok ikke til orde for at vi nødvendigvis skulle gå til full boikott av Iran – både diplomatisk og økonomisk. Jeg bad om at vi skulle vurdere hvilke muligheter vi har – noe også utenriksministeren sa. Og jeg ser at det å ha en diplomatisk tilstedeværelse kan ha sine fordeler overfor enkeltpersoner. Denne uken var det – så vidt jeg har fått opplyst, i hvert fall av iranske medier – en felles vurdering av relasjonene mellom Iran og Norge. Det foregikk her i Oslo, hvor viseutenriksministeren i Iran, Saeed Jalili, og statssekretær Raymond Johansen hadde møte. Hvis jeg skal tro det som siteres i Iran, uttrykte den norske statssekretæren håp om et utvidet samarbeid – politisk, økonomisk, sosialt og kulturelt. Utenriksministeren kan eventuelt korrigere det bildet som gis i iranske medier. Jeg synes ikke dette nødvendigvis er et positivt bidrag til debatten. Jeg aksepterer en viss tilstedeværelse, men at vi utvider samarbeidet i den situasjonen vi har nå, finner jeg sterkt bekymringsfullt. I tillegg hadde den samme viseutenriksministeren fra Iran møte med statssekretær Anita Utseth i Olje- og energidepartementet. Hun kunne opplyse at en høytstående norsk delegasjon vil besøke Iran tidlig i desember for å delta på et oljeseminar – også en type aktivitet jeg finner underlig. Kofi Annan har på det nåværende tidspunkt valgt ikke å besøke Teheran – han fant ikke tidspunktet riktig. Er tidspunktet riktig for den norske regjering med hensyn til å sende en høytstående delegasjon? Igjen tar jeg et forbehold: Sitatene er hentet fra iranske nyhetskilder. I norske medier har jeg ikke funnet ett ord om dette. I pressemeldinger fra Utenriksdepartementet eller fra Olje- og energidepartementet har jeg ikke funnet ett eneste ord, verken om besøket eller om samarbeidet Norge–Iran. Jeg finner det også litt underlig at jeg må gå til iranske kilder for å finne omtale av dette besøket.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2005-11-25:
Det er gledelig å registrere at det er et bredt engasjement blant alle partier for situasjonen i Iran. Mange tok opp situasjonen for kvinner og jenter, og det er vel noe av det sterkeste uttrykket for hva dette regimet står for. Jeg besøkte Irak i fjor og møtte mange iranske flyktninger som hadde kommet over grensen på grunn av den åpningen som da var blitt – jenter ned i 14-årsalderen, som berettet historier som det er vanskelig å tenke tilbake på. Man får selvfølgelig et engasjement i forhold til det, for man opplever at noe så fremmed, noe så ondsinnet må vi ta tak i. Det er litt av det engasjementet jeg bringer inn i denne debatten, på bakgrunn av to aktuelle nyhetssaker. Jeg har full forståelse for at vi er i et skjæringspunkt, hvor realpolitikk er en del av bildet. Men Norge har andre ganger, i andre sammenhenger, ofte stått opp og talt de undertryktes sak med sterk røst. Jeg sier ikke at vi ikke gjør det nå, men kanskje har vi en anledning til å være tydeligere enn vi har vært, og kanskje kan vi øke intensiteten. Etter den iranske presidentens uttalelser vedrørende Israel valgte den italienske utenriksminister å protestere utenfor den iranske ambassaden i Roma. Nå sier jeg ikke det fordi jeg ønsker at den norske utenriksministeren skal gjenta det eksperimentet, men dette har vakt engasjement. Flere europeiske land valgte å kalle hjem sine ambassadører til konsultasjoner – også en måte å reagere på. Norge innkalte den iranske ambassadøren, men litt sent kanskje, etter min mening, og med nesten ingen pressedekning. Det ble snakket om vår mulighet til å ta tak i undertryktes situasjon når vi har en diplomatisk dialog, og jeg respekterer det. Jeg ser at der er det noe som er problematisk. Allikevel, da vi hadde en nærmest total boikott av Sør-Afrika, stod vi opp for de fengslede, ikke minst for Nelson Mandela, men også for mange andre. Deres sak ble reist igjen og igjen fra talerstoler over hele den demokratiske verden. Det var kanskje med på å redde deres situasjon, bidra til at de ble frie. Det går an å ha et engasjement uten at vi har den tette forbindelsen vi i dag har.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-25:
Det er riktig at denne viseutenriksministeren var i Norge – jeg omtalte det i mitt innlegg. Jeg er også enig med representanten Høglund i hans presisering av at vi neppe kan bruke iranske medier som sannhetsvitner når det gjelder innhold i politiske samtaler i Oslo – det tror jeg vi skal understreke – og at rapporten om hva som ble sagt av norske representanter i de samtalene, ikke blir gjengitt i sin fulle lengde. Hvis jeg først skal si noe om Utenriksdepartementets samtale, vil jeg si at vi har vektlagt at vi har en dialog med Iran – vi har et samarbeid med Iran. Men tanken på å utvide det samarbeidet i det perspektivet som den iranske ministeren har referert til, stemmer ikke med virkeligheten. Det er en referanse til det ønsket vi har om å ha en dialog med Iran, at det også skal omfatte områdene kultur og sosiale spørsmål. Jeg nevnte eksempelet med domstolsutvekslingen. Vi har også et samarbeid på petroleumssektoren mellom myndigheter – som følger av våre felles interesser på det området. Men det er altså ikke snakk om et politisk signal om å utvide forbindelsene. Jeg er enig med representanten Høglund i at det ikke er tiden for å sende et signal i form av høytstående besøk i Iran. At delegasjoner fra Norge på oljesiden er i Iran, er et naturlig resultat av at vi har selskaper som arbeider der, og av at vi har et samarbeid på petroleumsområdet. Men det at f.eks. den norske statsministeren – eller andre regjeringsmedlemmer, for den saks skyld – skulle avlegge et høyt profilert besøk i Iran i den nåværende situasjon, står ikke på vår dagsorden. Her tror jeg vi må skille mellom det faktum at det er et forhold og en dialog mellom Norge og Iran – som gjenspeiler seg ved at det ikke er full boikott, at det ikke er reiseforbud, og at det faktisk er delegasjoner som reiser fram og tilbake – og vår egen forståelse av at det skjer innenfor rammene av at vi har en kritisk dialog. Den rollen Norge har inntatt i FN, og den rollen vi nå inntar i IAEAs styre, taler mer om den linjen vi har, enn hva en iransk viseutenriksminister velger å rapportere, og hva en avisredaksjon under politisk kontroll velger å gjengi.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2005-11-25:
La meg igjen få takke for spørsmålet og engasjementet fra representanten Høglund. Jeg vil gjøre to refleksjoner i min oppsummering. Den første går på hvordan engasjementet for enkelte mennesker får betydning for synet på politikk mellom stater. Jeg synes mange av de innleggene vi har hatt rundt kvinners situasjon, rundt homofiles situasjon, rundt andre livssyn – hele det aspektet som koker ned til det enkelte menneskes verd i dette landet – og innlegget til representanten Høglund nå, hvor han trekker sine erfaringer fra samtaler med enkeltmennesker tilbake til denne salen når vi diskuterer forhold mellom land, mener jeg er et viktig utviklingstrekk i internasjonal politikk. Det er altså ikke slik at brudd på menneskerettigheter er indre anliggender som ikke andre kan bry seg med. Derfor har vi FN, og derfor har vi globale konvensjoner som vi må forholde oss til. Jeg kan bare bekrefte at vi fra vår side legger stor vekt på å følge opp også enkeltsakene og sette dem inn i de prinsipielle sammenhengene der de hører hjemme. Når det gjelder uttalelsen – bare la meg si det – knyttet til Israel, er det ingen tvil om at vår stemme blir hørt. For en drøy uke siden var jeg i det israelske utenriksdepartementet og møtte min kollega, og der var det blitt tydelig lagt merke til – i alle fall der, og det er jo ikke et uviktig sted – at Norge hadde tatt en klar posisjon. Så vil jeg også si at den debatten vi har hatt i dag, har illustrert noe av kompleksiteten – for dette er vanskelig. Mange av våre følelsesmessige tilnærminger trekker jo i retning av å si boikott, stenge forbindelsene til et slikt regime. Jeg mener også at representanten Vallersnes gav en veldig god oppsummering av den bredere politiske situasjonen i regionen, og jeg slutter meg til hans analyse av de tre alternativene man egentlig står overfor, som, etter tvil, lander på at det er kritisk samarbeid og engasjement som må være sporet. Denne regionen er så vevet sammen i komplekse forhold mellom folk, etnisitet og økonomiske forbindelser, og det vi i dag er vitne til i Irak, understreker jo noe av vanskelighetene med en brutal væpnet inngripen. Jeg kan i hvert fall fra vår side si at representanten Jacobsens uttalelse her om jo mer økonomisk samarbeid, jo mer menneskerettsdialog, synes jeg er en god oppsummering, ikke bare av vårt forhold til Iran, men jeg tenker også på vårt forhold til vår nabo i øst, Russland – bare for å nevne det. Der har vi nå en bred dialog med mange dimensjoner. Den gir bl.a. anledning til å ta opp det forhold som vi er blitt kjent med de siste dager, nemlig at det blir slutt på muligheten til å støtte NGO-er i Russland. Vi må nå bringe mer klarhet i hva dette egentlig handler om, men det er igjen et eksempel på at vi har mange kanaler for å kunne føre en mangesidig dialog. Slik har det vært med Kina. Det er samarbeid innen politikk, økonomi og kultur som gir oss åpning til å samarbeide om menneskerettigheter. Det kan være vanskelig i en verden som er så brutal som den er i denne regionen, men jeg tror det er det riktige spor å følge.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2005-11-25:
Jeg vil først takke interpellanten for å ha reist en veldig viktig debatt. Jeg tror dessverre at interpellanten har rett i at presidentvalget i Iran har vist at det ikke er mye håp om en utvikling i mer moderat og demokratisk retning. At en 19 år gammel psykisk utviklingshemmet jente er dømt til 99 piskeslag, viser dette med all mulig tydelighet. Det er en tortur vi knapt kan forestille oss, og som hun neppe overlever. Det har også vært sterkt politisk press fra flere land mot den opprinnelige dødsdommen – hun skulle egentlig ha vært steinet til døde. Spørsmålet er om dette er så veldig mye bedre. Jeg vil understreke det utenriksministeren sa om at det er viktig at Norge og nærstående land – jeg tror det var det han sa – opptrer samlet og tydelig overfor iranske myndigheter. Og det er nødvendig at Utenriksdepartementet følger den konkrete saken videre. Denne debatten finner sted på den internasjonale dagen for å bekjempe vold mot kvinner. Dagen markeres over hele verden og minner oss om de ufattelige lidelser som mange kvinner rundt omkring utsettes for. Iran hører så avgjort til verstingene. Her mangler kvinnene også lovfestet beskyttelse, og kvinnediskriminering inngår som en del av systematiske brudd på menneskerettighetene. Respekten for rettsstatsprinsippet er svært mangelfull i Iran. Jeg kan nevne at 19. juli i år ble to gutter, på henholdsvis 16 og 18 år, offentlig hengt av det iranske regimet. Før hengingen ble det gitt 228 piskeslag. Årsaken: Tenåringene hadde visstnok hatt sex med hverandre. I løpet av ayatollaenes 26-årige regime er minst 100 000 mennesker drept av myndighetene, i stor grad etter brudd på landets religiøse lovgivning. Et typisk eksempel er statlig drap på kvinner – naturligvis etter såkalt utroskap. Rett etter at Taliban hadde tatt makten i Afghanistan, leste jeg en detaljert beskrivelse av steiningen av den første kvinnen under det nye regimet. Da satt jeg på et fly til England, og jeg leste en britisk avis. Det var rystende lesning. Nå er heldigvis Taliban borte fra Afghanistan. Men kvinnene har en lang, lang veg å gå. Respekten for kvinner er svært lav også der. Da den forrige forsvarskomiteen besøkte Afghanistan i mars i år, hadde vi samtaler med flere av de frivillige organisasjonene, som kunne berette om rystende tilfeller av vold mot kvinner, og at samfunnet er gjennomsyret av nettopp vold mot kvinner. La 25. november minne oss på at vi har fryktelig mye ugjort, og at vi aldri må gi opp å kjempe mot vold og tortur mot kvinner. Nå har Norge engasjert seg sterkt i Afghanistan. Afghanistan er samarbeidsland for norsk bistand, og vi har stabiliserende, fredsbevarende styrker i landet. La vår dialog med Iran være tydelig og kritisk. Vi skal ikke akseptere de overgrepene som skjer i dag. Jeg er glad for de signalene som utenriksministeren kom med, om hvordan vi skal håndtere vårt forhold til Iran framover. Jeg mener det er viktig at vi hele tiden følger med, ikke minst når det gjelder den måten kvinner behandles på, men også når det gjelder andre former for brudd på menneskerettigheter, som dessverre ser ut til å forverre seg i Iran.