Erna Solberg (Høyre), 2021-06-09:
Innledningsvis vil jeg få lov til å slå fast følgende: Alle norske statsborgere kan søke på et embete i henhold til Grunnloven § 114. Når den best kvalifiserte søkeren er funnet, krever Grunnloven § 21 at utnevningen skjer i statsråd. Det er derimot ingen regler som forbyr sittende statsråder å søke og bli utnevnt til et embete. Bakke-Jensen søkte på vanlig måte på åremålet som fiskeridirektør. Han ble vurdert som den best kvalifiserte av flere søkere, både av rekrutteringsbyrået og av Nærings- og fiskeridepartementet. Det er altså sånn at utnevnelsen av Bakke-Jensen er et fullt ut lovlig vedtak i tråd med de kravene som er oppstilt, og i tråd med de rettigheter som ligger i Grunnloven. Når det gjelder spørsmålet om hvorvidt en sittende statsråd i fremtiden skal kunne søke på en embetsstilling, gjentar jeg det jeg sa i høringen: Dette er noe vi kan diskutere fremover, men problemstillingen slik flertallet fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har formulert den, er altfor snever. Spørsmålet kan ikke være begrenset til sittende statsråder som eventuelt skal utnevnes til embeter, men hvor lang tid det eventuelt må gå fra en statsråd har søkt avskjed i nåde, til hun eller han kan søke på et embete. Utfordringene kontroll- og konstitusjonskomiteens flertall peker på knyttet til tillit, mistanke om særbehandling og tradisjoner for et politisk nøytralt embetsverk, er faktisk like relevante når en regjering utnevner sine tidligere statsråder og kollegaer i embeter, særlig etter kort tid. Det er flere eksempler på at Arbeiderparti-styrte regjeringer har utnevnt tidligere statsrådskollegaer til embeter kort tid etter at de har fått avskjed i nåde. Fra Stoltenberg II kan vi f.eks. nevne både Sylvia Brustad og Magnhild Meltveit Kleppa, som ble utnevnt til fylkesmenn ganske kort tid etter at de gikk ut av regjeringen. Jeg kan ikke si meg enig i at denne regjeringens utnevnelser har brutt med Stortingets klare forutsetninger fra 1909, slik medlemmene fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti legger til grunn. Det er åpenbart at man leser ulikt det som var debatten, og det som var konteksten. I 1909 var det en god og grundig debatt etter at regjeringen Løvland – som forretningsministerium – utnevnte fem regjeringskollegaer, inklusive statsministeren selv, til statlige embeter. Debatten handlet om to ting: avgående statsråders behov for penger, og fraværet av et kvalifikasjonsprinsipp. Den gangen var det faktisk dyrt å bli utnevnt til statsråd. Det medførte store pensjonsforpliktelser og et bestallingsgebyr. Med hyppige regjeringsskifter etter parlamentarismen var det nødvendig å sikre at avgående statsråder hadde midler til å betale sin gjeld. Løsningen var ofte, under flere regjeringer, at de utnevnte seg selv til embeter i forbindelse med at regjeringen gikk av, slik også regjeringen Løvland gjorde. Protokollkomiteen i 1909 var bekymret for denne mangeårige praksisen. Både komiteen og stortingsdebatten viser at det var stor forståelse for behovet for å sikre avgåtte statsråder en pensjon, men ikke ved å gi dem et embete som ofte ikke var utlyst, og som de ikke nødvendigvis var kvalifisert til. Derfor var det et unisont ønske på Stortinget om å få slutt på denne praksisen. Meg bekjent har samtlige regjeringer siden 1909 fulgt opp denne enigheten. I dag er det klare rammer for hva et forretningsministerium kan gjøre, og i hvert fall siden tjenestemannsloven av 1918 har det vært lagt til grunn at den best kvalifiserte søkeren skal ansettes. Derfor er det ikke sammenlignbart når den best kvalifiserte søkeren i en åpen prosess blir utnevnt. Jeg har derfor lyst til å avslutte der jeg begynte: Bakke-Jensen ble beskikket til fiskeridirektør fordi han var den best kvalifiserte søkeren til jobben.