Grunde Almeland (Venstre), 2017-11-16:
Situasjonen vi er vitne til i Myanmar, sjokkerer. Vi ser brutale drap og overgrep i Rakhine-staten. Over 600 000 rohingya-muslimer har flyktet til Bangladesh parallelt med over 100 000 internt fordrevne i Shan- og Kachin-staten, hvor hæren har pågående militære aksjoner. Dette viser en situasjon som knapt kan sammenlignes med noen annen i vår samtid. Når grunnleggende menneskerettigheter brytes, kan vi ikke stå passivt på sidelinjen og akseptere at det skjer. Norge har de siste årene spilt en aktiv rolle gjennom næringslivssamarbeid og kapasitetsbygging av byråkratiet. Stor vekt er lagt på tilgang for norsk næringsliv. Samtidig har Norges tette kobling til den forrige pro-militære regjeringen svekket Norges anseelse hos både NLD og flere av minoritetene. Norge har en lang og stolt historie i Myanmar med modig og prinsippfast politisk engasjement for fred, demokrati og menneskerettigheter. Gjennom dette mangeårige samarbeidet har Norge en sterk politisk kompetanse om Myanmar, som vi sterkt trenger for å lykkes med å støtte burmesernes arbeid for mer demokrati og mindre militær kontroll. Politiske problemer trenger politiske løsninger. Dette gjelder også i rohingya-spørsmålet, som ikke kan løses ved næringsutvikling og fattigdomsbekjempelse alene. Her må det politiske og juridiske endringer til. Norge har støttet Rakhine-kommisjonen, som pekte på viktige og avgjørende reformer. Dette politiske arbeidet må følges opp. Særlig viktig er reformen av den mye omtalte statsborgerskapsloven fra 1982, som aktivt ekskluderer store folkegrupper, og som er en av kommisjonens modige anbefalinger. Militæret fortsetter å være en betydelig maktfaktor i Myanmar. Reformene, som av mange ble sett på som en militær exit-strategi, har vist seg i større grad å framstå som en overlevelsesstrategi. Det er viktig å merke seg at den burmesiske hæren ikke er underlagt demokratisk kontroll. Dette er samtidig som de har betydelig politisk innflytelse. De har sikret seg vetorett mot å endre grunnloven gjennom indirekte å kontrollere hvert fjerde sete i parlamentet. Tre mektige departementer er reservert, og de er slik sett en del av enhver regjering. Ikke minst kontrollerer de landets administrasjonssystem, har flertall i det nasjonale sikkerhetsrådet og kan overta makten uten statskupp. Dette peker på hvor viktig det er at det internasjonale samfunnet bidrar til å styrke det sivile og politiske nivået. Hvordan man kan redusere militærets posisjoner i politikk og konflikt, bør være en sentral del av det norske utenriksengasjementet. Dette bringer meg til et sentralt poeng: Norge mangler i dag en egen konkret landstrategi for engasjementet i Myanmar. Det er positivt at det nylig har blitt gjennomført en egen landanalyse. Dette er et godt utgangspunkt for å utforme en strategi. En strategi er ikke bare viktig for å systematisere engasjementet, men en tilstrekkelig transparent strategi gjør det mulig for Stortinget å måle resultatene opp mot de mål som settes. En strategi vil også være med på å etablere Norge som en politisk endringsaktør, som situasjonen nå krever. Norge står fremdeles sterkt i Myanmar. Mangeårig støtte til modige forkjempere for demokrati og menneskerettigheter og støtten til mediehuset Democratic Voice of Burma, som av noen fremdeles omtales som «Oslo Radio», er eksempler som viser at Norge har et sterkt renommé innen demokratisering og fred, som er de to viktigste områdene for å sikre endring i landet. Det er derfor med bekymring vi ser at UD i år dramatisk reduserer støtten til nevnte Democratic Voice of Burma. De er en av våre fremste suksesshistorier i Myanmar, som i 20 år sendte usensurerte nyheter fra Norge, og som med sine 13–14 millioner seere i dag når ut med kritisk rapportering av konflikt i landet. De er i en vanskelig posisjon, med et svakt medielovverk og et medielandskap som domineres av pro-militære mediekanaler og en statskanal som fremdeles er et propagandaapparat for myndigheter og militære. Flere journalister er fengslet. Et kutt nå, midt i en skjør overgang mot demokrati, er både overraskende og uforståelig. Det er på tide med en mer balansert tilnærming til situasjonen i Myanmar. Norge trenger en strategi for engasjementet med en bedre balanse mellom politikk, næringsliv og bistand. Ansvarlige investeringer vil fortsatt være nødvendig, men skal man få til fred og reell demokratisering, er det behov for nå å fokusere på politiske endringsprosesser.