Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Det er vanskelig å spå, spesielt om framtiden, har en vis mann sagt. Regjeringens langtidsprogram har et visst preg av å være spådommer, men det er kvalifiserte spådommer basert på det beste vi har av analyseverktøy. Alle i denne sal vet at forholdene i det norske samfunn i 2005 ikke blir nøyaktig slik som det er beskrevet i St.meld. nr. 30. Det er allikevel meget nyttig å prøve å se fire år fram i tid. Kapittel 9 i langtidsprogrammet omhandler «En framtidsrettet energipolitikk». Jeg støtter ambisjonen om at energiforsyningen i Norge skal være verdens mest miljøvennlige. Her på berget har vi et godt utgangspunkt for nettopp å klare dette, fordi vannkraften er dominerende i vår energiforsyning. Vi mener at det skal legges økt vekt på miljøhensyn i forvaltningen av denne viktige ressursen. Regjeringen har varslet at i framtiden vil økningen i produksjonskapasiteten primært være ved opprustning av eksisterende vannkraftanlegg og skånsomme nye utbygginger. Dette er krevende politisk, fordi det norske elforbruket øker for hvert år som går. Jeg ønsker å ta opp to ting knyttet til energipolitikken. For det første: Det har vært en viss oppmerksomhet knyttet til Regjeringens framskrivninger vedrørende tilgang og bruk av elektrisitet. I tabell 9.2 i langtidsprogrammet framkommer det beregninger som isolert sett kan indikere at den kraftforedlende industrien kan få om lag 7 TWh elektrisk kraft mindre til disposisjon i 2010 sammenliknet med 2005. Jeg vil peke på at denne tabellen kun inneholder teoretiske beregninger basert på makroøkonomiske framskrivninger. Disse illustrerer at Norge har store utfordringer innenfor energiforsyningen i årene som kommer, og noen grep må vi ta. Framskrivningen gir ikke uttrykk for at Arbeiderparitet har som politisk mål å bygge ned den kraftforedlende industrien. Jeg vil understreke at Arbeiderpartiet ønsker å legge til rette for at kraftforedlende industri skal ha levedyktige rammevilkår også i framtiden. Tvert imot vil Arbeiderpartiet på dette punkt se på hvilke utfordringer vi står overfor for å sikre denne industrien nødvendig energi også i morgen. For det andre: Det har vært mye fokusering på de økende strømprisene i Norge den siste tiden. La meg gå litt tilbake. For å dempe veksten i energiforbruket og stimulere til økt forbruk av nye, fornybare energikilder foreslo regjeringen Bondevik å trappe opp avgiften på elektrisitet og fyringsolje over en tiårsperiode, St.meld. nr. 29 for 1998-99. Fra 1. januar 2000 ble avgiften på elektrisitet og fyringsolje økt med 2,5 øre pr. kWh. I budsjettet for 2001 foreslo Arbeiderpartiet en økning på 1,5 øre pr. kWh. Resultatet av budsjettforhandlingene mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene ble en ekstra øre fra disse, altså en samlet økning på 2,5 øre pr. kWh for i år. Elavgiften er nå på 11,3 øre pr. kWh. Ser vi på avgiftenes andel i forhold til den sluttpris husholdningene betaler, har denne økt fra 8 pst. i 1990 til 18 pst. i tredje kvartal 2000. Med en økt kraftetterspørsel og økte strømpriser, som vi nå opplever, går elavgiftens andel av totalprisen faktisk ned. Internasjonalt er det store forskjeller i avgiftene på elektrisitet og fyringsolje. Sammenlikner vi de nordiske landene, er det spesielt Danmark som har høye elavgifter, 70 øre pr. kWh. Men vi har også forståelse for at folk klager på strømprisene i dag. Det er to ting her, både kWh og overføringsnettet. Men det er minst tre måter å gjøre noe med strømprisen på: 1. Vi kan redusere etterspørselen og bruken av strøm.2. Vi kan øke tilbudet og produksjonen av strøm, slik at vi slipper en omfattende import av kraft.3. Vi kan redusere elavgiften. Jeg må bare understreke at innføringen av energiloven i 1991 gav oss atskillig rimeligere priser. Arbeiderpartiet ønsker først og fremst å gjøre noe med de to første punktene som jeg nevnte. Gjennom en bredt anlagt strategi må vi bremse veksten i elforbruket, og vi må satse på nye områder, spesielt på vindkraft, varmepumper og gasskraftverk.