Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-11-10:
Det utenrikspolitiske bildet preges nå av større usikkerhet – brexit og president Trump, om vi skal ta retorikken fra valgkampen på alvor. Derfor slutter jeg meg til statsrådens avsluttende ord i redegjørelsen: «Vi trenger ikke mindre samarbeid i Europa. Vi trenger et mer samkjørt og sterkere Europa». Da er det betryggende å se at de europeiske politiske institusjonene arbeider ufortrødent videre med viktige saker, og at Norge deltar i dette arbeidet. Den europeiske evnen til krisehåndtering styrkes: utviklingen av et tettere samarbeid om forsvars- og sikkerhetspolitikk, enda viktigere nå med president Trumps ord fra valgkampen i minne styrket samarbeid på politi- og strafferettssiden bedre beredskap mot terroranslag, men også mot naturkatastrofer og andre alvorlige trusler bedre samordning av sivil beredskap Men den styrkes også med saker som grensekryssende pakkelevering, audiovisuelle medietjenester, forbrukerkontrakter – elementer i en digital agenda som skal skape økonomisk vekst og gjøre hverdagen tryggere og enklere for innbyggerne. Det er viktig i en framtid hvor våre europeiske naboer nå lever i den samme grenseløse tilværelsen som vi har hatt nytte og glede av i Norden gjennom 60 år. Vi har gjennom det nordiske samarbeidet i virkeligheten vært stifinnere og gründere for EU-samarbeidet på mange måter. De nordiske landene bør fortsatt ta rollen som inspirator gjennom en aktiv deltakelse i det europeiske samarbeidet fordi det tjener våre interesser. Felles utfordringer møtes best sammen. Det er godt nytt at vi nå implementerer finanstilsynspakkene, slik at norsk finansnæring har full adgang til det indre marked, og at det ser ut til å bli en løsning på BEREC-deltakelsen, slik at telekom-pakken kan tas inn i EØS-avtalen. EU-samarbeidet stanser heldigvis ikke opp, selv om det møter store utfordringer på grunn av begivenheter i omgivelsene: krigen i Syria, sammenbrutte stater i Midt-Østen og Afrika og bankkrakket i USA, som mange land fortsatt sliter med ettervirkningene av. Norge deltar der vi kan, men det er ikke uten utfordringer fra en tilknytningsform som ikke omfatter det politiske samarbeidet. Vi kan møte det i EUs energiunion. Det er på høy tid at regjeringen legger fram for Stortinget en sak om hvordan den vil påvirke Norge. Vi forventer at dette ikke bare planlegges, som statsråden sa, men gjennomføres så snart som mulig. Klimapolitikken: Paris-avtalen er trådt i kraft og er rettslig bindende. Regjeringen har fått tilslutning til at Norge skal gjennomføre forpliktelsene i samarbeid med EU. Oppgaven EU gir oss, synes klar: 40 pst. kutt i utslippene i ikke-kvotepliktig sektor, selv om kommisjonen skal finregne på tallene. Avtalen kan ikke inngås før EU har vedtatt sitt regelverk, som vil gjelde også hos oss. Det er slik vi er vant til det. Men det gir ikke regjeringen noen unnskyldning for å vente med å starte jobben. Men det får være en annen debatt. Europaministeren sier i redegjørelsen at regjeringen går inn for en bilateral avtale utenfor EØS-avtalen, mens kommisjonen ønsker en avtale forankret i protokoll 31 i EØS-avtalen. Det statsråden bør klargjøre for Stortinget, er om – og eventuelt hvilke konsekvenser de to ulike alternativene vil ha i praksis, annet enn at EØS-forankringen er enklere å få godkjent på EU-siden. Det som også er uklart, er på hvilken måte Norges overholdelse av forpliktelsene skal overvåkes, og av hvem. Er det ESA og EFTA-domstolen, eller er det kommisjonen? Vil det være ankemekanismer, slik vi kjenner det fra EØS-avtalen, eller ikke? Og vil det være ulike mekanismer for de to avtalealternativene? Det bør statsråden avklare for Stortinget. Brexit: Det er viktig nå å slå ring om EØS-avtalen. Det er den avtalen EU har med tredjeland som fungerer, stort sett smertefritt. Avtalene med Sveits er i krise. De ulike nabolandsavtalene har store utfordringer. EØS fungerer godt. Drømmen noen fikk da det ble flertall for brexit i Storbritannia, om at det skulle åpne muligheten for å få det de kalte «en bedre avtale», bør man snarest våkne opp fra. Det finnes bare én avtale som kan ivareta norske interesser bedre enn EØS-avtalen. Det alternativet har det norske folk sagt nei til to ganger, og stemningen for et annet svar nå synes ikke spesielt lovende. Samtidig er det bred enighet i denne sal om at det er viktig for Norge å sikre gode vilkår for handel med Storbritannia, en av våre aller viktigste handelspartnere. Når statsråden sier at ambisjonen er «like god adgang til det britiske markedet for norsk næringsliv» som i dag, legger hun lista høyt, men jeg håper det vil lykkes. Like ambisiøs er ikke statsråden når det gjelder å sikre norske interesser i de forhandlingene som kommer mellom EU og Storbritannia når artikkel 50 utløses. Vi har hatt en meningsutveksling om dette både i Europautvalget og i spørretimen. Men hvorfor tviholder regjeringen på den formalistiske tilnærmingen at artikkel 50 i Lisboa-traktaten skulle begrense mulighetene for at EFTA-landene kan få en plass i de forhandlingene, og at artikkel 127 i EØS-avtalen ikke skulle forutsette forhandlinger? I artikkel 127 heter det: «Straks etter varselet om at en avtalepart akter å trekke seg fra avtalen, skal de andre avtalepartene sammenkalle en diplomatisk konferanse for å vurdere de endringer det måtte være nødvendig å gjøre i avtalen.» Dette er selvsagt formulert med tanke på at et av EFTA-landene skulle trekke seg ut. Mener statsråden at man da skulle bruke den diplomatiske konferansen bare til å skrive om de artiklene som beskriver hvilke land som er part i ESA og EFTA-domstolen – og så spise middag? Selvsagt ikke. De samme problemstillingene med å vikle seg ut av dette nettverket av forpliktelser og rettigheter i det indre marked vil måtte finne sin løsning, som tilfellet nå er med Storbritannia. Og de løsningene man finner, må gjelde hele det indre marked, ikke bare for de 27 medlemmene av EU. Statsråden sier i redegjørelsen: «Norge vil ha en aktiv tilnærming for å sikre norske interesser i lys av de kommende forhandlingene om utmeldelse og i lys av det framtidige forholdet mellom EU og Storbritannia.» Hvorfor er man så beskjeden i sine ambisjoner at man bare skal henlegge denne aktiviteten til gangene utenfor forhandlingsrommet? Den irske europaministeren har jo tatt til orde for at det nå vil bli behov for møter, bare blant de 27 som skal bli igjen i EU, og også med de tre EFTA-landene i EØS. Denne invitten bør regjeringen gripe. Det er et viktig perspektiv til her. Statsråden sier at regjeringen er godt i gang med å fremme sine synspunkter overfor EU, London, Berlin, Paris, Warszawa og de nordiske hovedstedene – vel og bra. Men hva er regjeringens synspunkter, utover at vi ønsker å sikre gode handelsforbindelser med Storbritannia? Hva er f.eks. regjeringens synspunkter på den status britiske borgere som arbeider, studerer og bor i Norge og andre medlemsland, skal ha etter at Storbritannia er ute av EU, og de ikke lenger er omfattet av de rettigheter en EU-borger har? Hvilken status ønsker vi at nordmenn som bor, arbeider og studerer i Storbritannia, skal ha? Hva er regjeringens oppfatning og syn på det? Siden regjeringen er i gang med å vurdere konsekvensene, er det sikkert mange slike spørsmål man ikke har oversikt over i dag. Men når de dukker opp på radaren, forutsetter jeg at regjeringen holder nær kontakt med Stortinget om hva som skal være norske posisjoner og interesser i det mylderet av spørsmål som skal finne sin løsning.