Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2008-12-15:
Nav-reformen er en viktig reform for alle de politiske partiene på Stortinget. Det har vært bred enighet om målet om flere i arbeid og færre på stønad, om å ha bedre tjenester tilpasset brukernes behov og ikke minst en mer helhetlig og effektiv velferdsforvaltning. Nå etableres det kontorer over hele landet, og vi er i full gang med gjennomføringen av den organisatoriske delen av reformen. Nav-reformen er ikke bare en organisatorisk reform. Den innebærer også at man tenker annerledes om alle de virkemidlene som hele arbeids- og velferdsforvaltningen har, som handler om bedre oppfølging av folk og det å jobbe mer målrettet. St.meld. nr. 9 for 2006–2007, Arbeid, velferd og inkludering, hadde en gjennomgang av mange av virkemidlene til de tidligere etatene som i dag utgjør Nav. Fokuset i meldingen var å se på folks muligheter og ikke folks begrensninger, og man konkluderte med at mange av virkemidlene trengte å endres. Det ene handlet om å innføre kvalifiseringsprogrammet, som nå rulles ut i de etablerte Nav-kontorene, men det handler også om å gjøre hele forvaltningens virkemidler tilgjengelig for alle brukere, uavhengig av inntektssikring. Dermed så man også behovet for å få på plass en enklere og mer arbeidsrettet midlertidig inntektssikring. Ved behandlingen av den stortingsmeldingen gav Stortinget tilslutning til at man ønsker å erstatte dagens rehabiliteringspenger, attføringspenger og midlertidig uførestønad med en midlertidig inntektssikring og tilleggsstønader, og at den enkelte skal få bedre oppfølging. Det er det den odelstingsproposisjonen vi i dag behandler, dreier seg om. Det foreslås å innføre en midlertidig inntektssikring som kalles arbeidsavklaringspenger. Det foreslås at alle som henvender seg til Nav-kontoret, og som ønsker eller trenger bistand for å komme i arbeid, skal ha rett til å få vurdert sitt behov, og skal medvirke i denne vurderingen. Arbeidsevnevurdering vil kunne kartlegge den enkeltes muligheter bedre, og det foreslås at det også fastsettes en rett og en plikt til å delta i utformingen av en aktivitetsplan for hvordan den enkelte skal kunne komme seg i arbeid, som skal brukes til en systematisk oppfølging av den enkelte. Det er en samlet komité som støtter innføring av arbeidsavklaringspengene. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet helst ville hatt et annet navn på det, men det er oppslutning om selve innføringen, uavhengig av hvilket navn barnet får, og det er bra. Det er også enighet om å ha tilleggsstønader som skal kompensere for bestemte utgifter som den enkelte har i forbindelse med gjennomføringen av et arbeidsrettet tiltak. Arbeidsavklaringspengene har som målgruppe dem som i dag mottar en av de nevnte inntektssikringene, og de skal forbeholdes folk som har det vi kaller mer enn rent forbigående problemer med å komme i arbeid. Det skal være en årsakssammenheng mellom den nedsatte arbeidsevnen og helseproblemene, men det må ikke kreves at sykdom, skade eller lyte skal være hovedårsaken til den reduserte arbeidsevnen. Videre foreslås det at arbeidsevnen skal være nedsatt med minst halvparten, og at ytelsen skal gis så lenge det er påkrevd for å gjennomføre nødvendig aktivitet for å komme seg i arbeid, men med en ytre grense på fire år. Ytelsen skal beregnes på grunnlag av den pensjonsgivende inntekten man hadde året før arbeidsevnen ble nedsatt, eller ut fra et gjennomsnitt av den pensjonsgivende inntekten de tre siste kalenderårene hvis det gir et høyere grunnlag. Ytelsen er foreslått å utgjøre 66 pst. av beregningsgrunnlaget, med et tak på 6 G, og hvor den minste ytelsen som hovedregel nå skal være 1,97 G og 2,44 G for unge uføre. I tillegg foreslås det at det skal gis et standardisert barnetillegg. Når arbeidsavklaringspenger blir innvilget, foreslås det at Arbeids- og velferdsetaten sammen med mottakeren av pengene setter konkrete tidspunkter, det som vi kaller oppfølgingstidspunkter, for å sikre oppfølging og progresjon i forhold til det å komme i arbeid. Brukeren skal her stå i sentrum, og oppfølgingstidspunktene må fastsettes ut fra det. I denne sammenhengen blir egenrapportering gjennom meldekort, arbeidsevnevurderingen og aktivitetsplanen selvfølgelig også viktig. Dette er litt kort oppsummert det som foreslås. Jeg har nå tenkt å kommentere noen punkter i innstillingen som det er litt uenighet om. Det første er forslaget om at arbeidsavklaringspenger skal kunne gis i inntil fire måneder hvis en bruker vurderes for uførepensjon, og at perioden kan forlenges med ytterligere fire måneder hvis ikke søknaden er behandlet innen de fire første. Her ønsker Fremskrittspartiet at man ikke skal ha noen slik tidsfrist. Jeg er enig med Fremskrittspartiet i at Nav selvfølgelig skal behandle søknadene i rett tid, og at det er nettopp derfor man bl.a. bør ha en slik frist. Det andre er forslaget om at det skal kunne gis arbeidsavklaringspenger i inntil tre måneder i ventetid på arbeid etter at en person har gjennomført aktiv behandling eller arbeidsrettede tiltak. Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti mener at arbeidsavklaringspenger da bør bli gitt i seks måneder. Her mener flertallet at det er opplagt at man begynner med tiltak for å komme i arbeid som en del av aktivitetsplanen, altså i forkant av at man er ferdig med opplegget, og at det derfor ikke er nødvendig med en slik utvidet tidsramme. Videre er det etter min oppfatning også en budsjettsak hvis man skal foreta en slik utvidelse. Jeg nevnte innledningsvis at arbeidsavklaringspengene skal ha en ytre varighet på fire år. Her er det foreslått at man gjennom forskrift fastsetter at vedtak om arbeidsavklaringspenger innenfor denne ytre rammen som hovedregel skal settes for maks ett år av gangen. Her ønsker Høyre og Venstre at det reguleres gjennom loven, mens flertallet støtter Regjeringens forslag, men presiserer i innstillingen at varigheten av stønadsperioden bør fastsettes ut fra en konkret vurdering av den enkeltes muligheter og behov for bistand. Fremskrittspartiet fremmer forslag om at flyktningers særregler i folketrygden skal opphøre. De mener at det er urimelig at flyktninger får de samme rettighetene som norske borgere må opparbeide over tid. Til det vil jeg si: For flertallet er det viktig å forholde seg til Flykningkonvensjonen, som sier at flyktninger må oppfylle de vilkår som ellers gjelder for å kunne nyte godt av en rettighet, unntatt betingelser som de ikke er i stand til å oppfylle. I den nye utlendingsloven er det lagt til grunn at alle som får opphold i Norge fordi de flykter fra krig og forfølgelse, og som har krav på beskyttelse i henhold til våre internasjonale forpliktelser, skal gis samme rettigheter, og at de som har rett til beskyttelse etter Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, skal ha det samme. For flertallet er det viktig å legge vekt på den spesielle situasjonen som flyktninger og de som er statsløse, befinner seg i, og vil derfor ikke støtte Fremskrittspartiets forslag. Det er uenighet i komiteen rundt det å ha et standardisert barnetillegg. Høyre ønsker det ikke i det hele tatt med den begrunnelse at barnetillegget svekker arbeidslinjen, noe jeg er sterkt uenig i, mens Kristelig Folkeparti på sin side ønsker en vurdering av et høyere og behovsprøvd barnetillegg. Jeg tror det er klokt at vi ikke innfører mer kompliserte systemer enn nødvendig, noe jeg tror en behovsprøving kan være. Men jeg er enig med Kristelig Folkeparti i at det er viktig med en kontinuerlig vurdering av nivået på selve tillegget. I denne proposisjonen foreslås det at mottakere av arbeidsavklaringspenger skal sende inn meldekort hver fjortende dag, slik som det i dag er for attføringspenger. Det har skapt debatt. Her foreslår Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti at det skal være en gang i måneden. Jeg mener at det selvfølgelig skal være mulig med unntak fra å melde seg hver fjortende dag hvis man på grunn av sykdom eller andre ting ikke får det til, og at man derfor må utvise fornuft og fleksibilitet. Det har vært litt debatt i media om brukere skal ha rett til å skifte saksbehandler i Nav, og det blir foreslått fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre at man skal lovfeste denne retten. Jeg mener at Nav alltid skal være fleksibel i forhold til brukere som av ulike grunner mener at det er viktig at noen andre behandler en søknad, eller står for oppfølgingen av en selv. Men jeg mener samtidig at det ikke er behov for å lovfeste denne retten. Til slutt: Det er en viktig lovsak vi behandler i dag. Jeg tror at de endringene vi i dag med stor sannsynlighet vil vedta, vil kunne bety mye for veldig mange som har ønske om å komme seg i arbeid, og vil bety mye for om vi får en bedre og mer fleksibel arbeidsforvaltning.