trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Heilt til slutt: Høgskulane skal sjølvsagt ha pengar til forsking. Eg seier meg lei for det, til representanten Lønning frå Høgre, eg viste til utvalsarbeidet, ikkje til programmet. Men like fullt, Høgre står igjen heilt avkledd i forhold til studiefinansiering. Og det meiner eg faktisk at Odd Einar Dørum òg gjer når det gjeld den kampanjen som han har drive rundt omkring i forhold til den «sparereforma» som no vert innført. I dag er det tilbakevist frå alle – frå Arbeidarpartiet, frå Venstre, frå Høgre og frå alle parti: Dette er inga sparereform. Dette er ei kvalitetsreform, og alle parti står inne for at vi her skal vera med på å gje meir pengar. Likevel har Odd Einar Dørum reist rundt og snakka om denne sparereforma som er grundig tilbakevist i dag. I det heile får studentane ei kjempegod kvalitetsreform.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Det var en stor mangel ved mandatet til Mjøs-utvalget, og det er også en mangel ved stortingsmeldingen. Det er at den tar for lite innover seg behovet for tilrettelegging og muligheter for høyere utdanning for mennesker med funksjonshemninger, spesielt har situasjonen vært krevende for studenter med lese- og skrivevansker. Behandlingen har til dels rettet opp dette. Det har tradisjonelt vært liten forståelse for mennesker med funksjonshemninger, og veldig mange har sjøl blitt overlatt til sin egen ståpåvilje. Hvis de har vært heldige, har de møtt noen i systemet som har skjønt hva dette er. Kanskje har de vært så heldige at de har møtt noen som har hatt litt kunnskap om det også, og har kunnet hjelpe dem. Men mange har møtt uforstand, mangel på kunnskap og noen også direkte uvilje. Det er tragisk, fordi vi, parallelt med dette, også jobber for å få flere ut i arbeid, ikke minst for at flere skal kunne greie seg med inntekt av eget arbeid. Det vi vet, er at de med ulike former for funksjonshemning, er de som har størst problemer med å få arbeid. Hvis de får det, er det i lavtlønnsyrker med dårlig lønn. Så her er det behov for en rekke tiltak som kan sikre disse studentene vi nå snakker om. Det gjelder tiltak som gjør retten til utdanning, altså inntaket, reell, ut fra del- og realkompetanse, og at man får nødvendige hjelpemidler og pedagogisk tilrettelegging av undervisningen. Slik det er nå, har man slike rettigheter, men det kan gå både vinter og vår før man får hjelpemidlene. Hvis man først har kjempet seg igjennom og er motivert, og så ikke får hjelpemidler slik at man kan komme i gang, kan det være fryktelig ødeleggende. Så dette må på plass, og det må på plass raskt, slik at når man får en studieplass, er motivert og har tatt mot til seg, skal det ikke stå på om man får innvilget hjelpemidler. Det står mye positivt i innstillingen om nye evaluerings- og eksamensformer. Det vil være positivt for alle, og svært positivt for studenter med ulike former for funksjonshemninger, spesielt for mennesker med lese- og skrivevansker. I tillegg til det vil det være nødvendig med spesiell tilrettelegging for en del enkeltstudenter med slike problemer. Det må rettighetsfestes. Til slutt: Det er også nødvendig at man får en ordning når det gjelder vitnemål, slik at man slipper et stempel på vitnemålet som gjør at det vitnemålet havner nederst i søknadsbunken når man søker en jobb. Det må ikke stå på vitnemålet at vedkommende er funksjonshemmet slik at det blir liggende nederst i bunken. Jeg mener at det er behov for nødvendig tilrettelegging for disse elevene, og at slik tilrettelegging blir lovfestet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
SV støtter også en del av innstillingen her, og vi tror at en lovfesting av et kommunalt råd for funksjonshemmede er nødvendig. Men det som blir det viktigste, er jo at man hører på de rådene man får, og at man har raushet nok til å følge opp med økonomiske midler til den nødvendige tilretteleggingen, også når det koster penger som det ikke går an å øremerke spesielt til noen grupper. For dette dreier seg om å legge til rette samfunnet slik at alle kan ha den samme tilgjengeligheten på de samme stedene. Og det som fungerer for funksjonshemmede, fungerer svært godt også for alle andre. Men veldig mye er bygd, og det betyr at man må gå inn i de byggene som er der, man må gå inn i forhold til de transportsystemene som er der, man må gå inn i forhold til de boligtilbudene som er der, og være villig til å gi ordninger som gjør at de rådene som vi forhåpentligvis nå skal opprette, ikke bare blir en ny høringsinstans som igjen blir sittende og har sagt fra, men ikke er blitt hørt. Det er svært viktig. Jeg tror at noe av det som sliter på politikken om dagen, er at man ikke ser ut til å greie å løse problemer for folk, og det tror jeg man må gjøre i langt større grad enn det en gjør i dag, og spesielt for funksjonshemmede. For det er uakseptert blant befolkningen ellers at vi ikke greier å legge til rette for dem. Jeg har et ganske ferskt eksempel fra mitt eget fylke, en kommune der man har bygd et nytt helsesenter der det viser seg at heisen er slik at hvis en kjører opp i en etasje og ruller litt fort ut med rullestolen, så kan en risikere å rulle ned trappa. Eller hvis en er litt uheldig og ikke kommer fort nok ut av heisen, så kan en bli stygt og farlig klemt i døra, for den går fort igjen. Og det forteller jo at sjøl i bygg som er aldeles nye, kan dette være dårlig. Jeg hadde den gleden før jeg kom inn på Stortinget å være student ved Høgskolen i Lillehammer, som da var et flunkende nytt bygg som var bygd til Olympiaden på Lillehammer. Der var det også funksjonshemmede medstudenter, og vi måtte bære rullestolene opp i de nye auditoriene for at de i det hele tatt skulle få plass og få et bord å skrive på. Så sånn fungerer det altså helt fram til i dag, og sånn kan det ikke fortsette å være. SV tror at det å få kommunale råd for funksjonshemmede kan være med på å få satt fokus på dette på en bedre måte enn det vi har fått i dag. Men jeg vil igjen gjenta at vi er nødt til å ha raushet nok når vi skal sørge for at de rådene de gir oss, blir virkeliggjort. Og kanskje vi skulle ha et lite funksjonshemmedes råd i Stortinget også, for heller ikke stortingssalen eller stortingsbygningen er tilstrekkelig tilrettelagt for folk med funksjonshemninger. Og jeg synes kanskje at vi i moderniseringens navn burde ta mål av oss til å gi samme tilgjengelighet for funksjonshemmede til å f.eks. bekle et verv som stortingsrepresentant som vi gir til andre.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-12:
Også fra SVs side er det helt klart at den statlige overtakelsen av sykehusene ikke kommer til å løse problemet med korridorpasienter. Det er vel slik at det lenge har vært en underfinansiering av sykehusene, og at det i hovedsak er et finansieringsproblem og et finansieringsmetodeproblem, som er akkurat like stort om det er staten som eier sykehusene. Det hadde vært fullt mulig å organisere en bedre utnyttelse av behandlingskapasiteten i de fylkeskommunale sykehusene enn vi gjør i dag. SV har fremmet forslag om å øke bevilgningene slik at det kan bli mulig. Det har ikke vært noen stor tilslutning i Stortinget for å få gjennomført det. Det jeg ikke får noen forklaring på, er hvor lenge flertallet mener at man egentlig skal vente før dette problemet blir løst. Vi må regne med at det blir en ganske turbulent periode framover når sykehusene skal overtas av staten. Det er atskillige uløste problemer her, og det er vel ikke å vente at det blir de helt store endringene av driften – i hvert fall ikke det første året. Så tror man at dette skal løse seg på sikt. Jeg er kanskje mest forundret over at Høyre ikke er med på forslaget i dag, særlig fordi Høyre – så vidt jeg har kjennskap til – i revidert nasjonalbudsjett har vært med på å legge inn noen flere penger til sykehusene allerede i år, fordi de ser at sykehusene sliter og har behov for mer penger til å løse oppgavene sine. Derfor er jeg litt forundret over at Høyre ikke er mer positivt innstilt til forslaget, men velger å flagge en slags prinsipielle holdninger til statlige sykehus, istedenfor å være opptatt av det problemet som det blir pekt på, og som har vært et problem svært lenge. Det hadde kanskje vært litt bedre sammenheng hvis alle partiene som står bak mindretallsforslaget i dag, hadde vært med på å legge inn flere midler til fylkeskommunale sykehus i revidert nasjonalbudsjett. Slik er det ikke. For realiseringen av et slikt forslag som ligger på bordet i dag, krever jo noe mer midler. Man kan ikke opprette flere sykehussenger uten penger. Men som det ser ut til, er det ikke flertall for dette. Flertallet vil vente til staten skal overta. SV frykter at det vil gå lang tid, og også at vi slett ikke vil se noen forbedring for korridorpasientene. Det synes jeg er synd. Jeg synes den situasjonen vi har hatt lenge, er uverdig – det er uverdig at vi ikke har greid å finne grep som kunne ha løst dette i løpet av alle de åra dette har vært et problem. Så jeg er ganske skuffet over at flertallet ikke er villig til i hvert fall å se på problemene, se om det hadde vært et riktig grep. SV er overbevist om at det er behov for flere medisinske senger.
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Kristelig Folkeparti har lenge vært en pådriver og støttespiller for å få et universitet i Agder. Jeg er derfor svært glad for at det i dag er flertall for å følge Mjøs-utvalgets innstilling. Det vil i praksis si at et universitet i Agder vil være en realitet om få år. Det er ikke riktig, som Arbeiderpartiets representanter, Aud Blattmann og Gunnar Halvorsen, fra Agder sier i dag, at dette er et «nederlag for Høgskolen i Agder», og at Kristelig Folkeparti skyver universitetet «ut i det blå» – tvert imot. Vi er blant de fremste talsmenn for et universitet. Vi ønsker et universitet med en viss bredde, som kan ha en høy status både nasjonalt og internasjonalt. Når rektor uttaler at han har tro på at høyskolen vil være klar som universitet om få år, er det ingen grunn for oss som politikere å se svart på det. Jeg har den samme tro på dette som rektor. Dette har heller ingen ting å gjøre med hvem som blir først av Stavanger og Kristiansand, og at dagens resultat derfor skulle være et nederlag. Dette er et spørsmål om kvalitet, og den status som følger med det. Vi ønsker ikke bare et universitetsstempel, men et innhold og en bredde som vi har bruk for, og som vi kan være stolte av. Selvsagt skal det fortsatt være et krav at det skal brukes ressurser på studentene. Jeg tar det også som en selvfølge at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti fortsatt er enige om målet her, og at det vil bli tilført forskningsmidler slik at Høgskolen i Agder kan videreutvikle seg fram mot å bli et universitet. Et universitet i Agder vil ha stor betydning for næringslivet på Sørlandet og for folk flest, både for å øke kompetansen og for å holde på kompetansen i landsdelen.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Fra Kristelig Folkepartis side har vi ikke kommentert forslaget om et «Grønt universitet». Vi slutter oss også til komiteens merknad om å utrede det på fritt grunnlag. Men jeg har lyst til å tilføye at vi mener at en slik utredning også må vurdere lokalisering av deler av virksomheten til husdyrrike områder. Så var det representanten Frøiland som var litt opptatt av at den forvirring som antakelig hersket i formiddag, nå synes å ha blitt oppklart. Da må jeg bare si at den forvirring som ble skapt, ble skapt av statsråden da han i forbindelse med sammenhengen studie/stipend sa at det var uavhengig av studiegjennomføringen. Da står jeg og lurer på, i likhet med representanten Dørum: Hvordan skal konverteringen fra lån til stipend være? Den er fremdeles uklar, og det gjenstår det å svare på. Er det noen krav igjen utover det å være til stede på universitetet? Det synes for meg å stå igjen som krav.
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Først til statsråden. Eg vil tilrå statsråden å lese Høgre sitt program og sjå på kva vi har foreslått i saka, før han begynner å snakke om kva vi meiner om studiefinansiering. Så til komiteleiar og saksordførar Ranveig Frøiland. Det er ikkje gale at Arbeidarpartiet forandrar meining, men det er påfallande når ein blir driven frå skanse til skanse, at ein framleis prøver å framstille dette som ein siger. Frøiland seier at Stortinget må vere kjempefornøgd. Ja, eg er ganske bra fornøgd. Det er ikkje Regjeringa sitt forslag å takke, men at komiteen og Stortinget har gjort det arbeidet som Giske og hans departement og Regjeringa ikkje har gjort. Når det blir snakka om at statsråden og Regjeringa har fått gjennomslag for det alt vesentlege, vil eg stille nokre konkrete spørsmål til statsråden på ein del område som det er fleirtal for: Når Stortinget no presiserer framdrift og ikkje hoppar over, som Regjeringa gjorde, alle økonomiske forpliktingar ved å seie at dette skal vere på plass i år 2003, er det ein siger for statsråden? Når Stortinget bed Regjeringa utforme regelverket slik at institusjonane blir gitt fridom til sjølve å utforme innhaldet i bachelorgraden utover dei 20 første studiepoenga, kva er det? Når vi pålegg Regjeringa å inkludere institusjonane sitt internasjonale utvekslingsarbeid i utrekningsmodellen for finansiering, er den presiseringa ein siger? Når vi seier at dei kriteria, føresetnadene og prosedyrane som er trekte opp av Mjøs-utvalet, skal ligge til grunn for at ein institusjon skal kunne tilkjennast universitetsstatus, er det ein siger? Når vi seier at statlege høgskular – i strid med det som Regjeringa har sagt – skal ha fridom til å opprette og legge ned studietilbod som varer inntil tre år, er det ein siger? Når vi vil fristille einingar for oppdragsforsking ved universitet og høgskular i f.eks. aksjeselskap – i strid med Regjeringa sitt syn – er det ein siger for Giske? Når vi klarer å slå tilbake at Regjeringa ville stoppe ordninga med opprykk til professor etter kompetanse, når vi bed om eit eige, uavhengig akkrediterings- og evalueringsutval – er det ein siger? Når vi vil ha ei felles lov for statlege og private institusjonar innafor høgare utdanning, når vi vil vidareføre og berge gebyrstipendet for utanlandsstudentar, når vi bed om at studieavgifta for studentar ved Handelshøyskolen BI delvis skal dekkast – er det ein siger? Ærleg talt, dersom statsråden framleis prøver å framstille dette som ein siger for Regjeringa, då lurer eg på korleis eit nederlag vil sjå ut.
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Som saksordførar og første talar i den siste saka som skal debatterast i Stortinget av sitjande KUF-komite, skal eg gjere mitt beste for å føre vidare dei tradisjonar vi har – tradisjonar som går på kortfatta og konkrete innlegg. Eg skal berre vise til at det i dette Dokument nr. 8-forslaget er reist ei rekkje forslag som har økonomiske verknader. Eit stort fleirtal har valt å vise dette til seinare budsjettbehandlingar, og vi viser også i innstillinga både til langtidsprogrammet og til revidert budsjett. Det er eitt forslag som ein samla komite har gått inn for, og det er å vise større fleksibilitet når det gjeld godkjenning av forsøk etter opplæringslova. Utover det vil eg berre reise dei forslaga der Høgre er medforslagsstillar.
Petter Løvik (Høyre), 2001-06-12:
Det er to ting i det Rolf Reikvam sa, som gjorde at eg dessverre måtte ta ordet ein gong til. For det første var representanten Reikvam litt forbausa over at vi når Stortinget i morgon vedtar 20 milliardar kr til Forsvaret, ikkje kan vedta omtrent det same i dag. Då vil eg få lov til å minne representanten Reikvam om at i morgon er det ein langtidsplan for Forsvaret, ein stortingsproposisjon med ei forbehandlingstid på to år, som skal opp, der dette nettopp er formålet, medan det i dag er – viktig nok, men likevel noko heilt anna – eit privat forslag. Dessutan har vi vore innom alle desse sakene i dei respektive partia i langtidsprogrammet og i revidert, som det er tre dagar til vi skal gå gjennom i Stortinget. Representanten Reikvam prøver også å køyre eit av SV sine gamle glansnummer, om gratis grunnskule. Det vi har sagt også i innstillinga, er at her slår representanten inn opne dører med ganske sterke verkemiddel. Gratisprinsippet i norsk grunnskule er fastslått ein gong for alle av denne komiteen og dette stortinget. Eg vil vise til kva vi har sagt heilt klart i opplæringslova: «Den offentlege grunnskolen er gratis.» Og dersom representanten Reikvam då seier at det er for uklart kva som ligg i dette, vil eg sitere frå eit av dei viktigaste forarbeida til denne lova, nemleg innstillinga, der fleirtalet seier: «Flertallet legger vekt på at elevene ikke skal betale for ekskursjoner eller undervisning ved leirskoleopphold, men at en kan ta betaling for skoleturer og andre reelt frivillige tilbud. Flertallet vil i denne sammenheng understreke betydningen av at elever og elevenes foreldre ikke blir utsatt for et økonomisk press, og at skolene tar hensyn til dette i undervisningsopplegget.» Stortinget er lovgjevar. Om det er nokon som bryt dette lovverket, skal det sjølvsagt påtalast. Frå fleirtalet si side er det heilt klart at å oppfylle det gratisprinsippet som er lovfesta og utdjupa av det sitjande storting, er ikkje Stortinget si oppgåve, det er den enkelte skuleeigar si klare plikt å sjå til at gratisprinsippet blir følgt opp. Og då er det unødvendig, sjølv om det er eit godt forslag, å vedta det ein gong til. Det må vere muleg å vite og hugse, eller iallfall å kunne lese seg til, kva vi har sagt og meint tidlegare.
Bent Høie (Høyre), 2001-06-12:
Det var to forhold som fikk meg til å ta ordet igjen. Det første var representanten Ausdal Starrfelts innlegg, der hun gav uttrykk for skuffelse over at ledelsen ved Høgskolen i Stavanger fortsatt står på Mjøs-utvalgets kriterier. Det forteller ganske mye om Arbeiderpartiets syn på utdanningsinstitusjoner. Når en utdanningsinstitusjon som skal være et korrektiv – et debattkorrektiv – i samfunnet, bestemmer seg i en tidlig høringsuttalelse for å stå på Mjøs-utvalgets kriterier, så blir faktisk Arbeiderpartiets stortingsrepresentanter skuffet over at utdanningsinstitusjonen ikke hopper etter Arbeiderpartiets statsråd når Arbeiderpartiet har endt på et annet standpunkt. Det er en merkelig holdning til de høyskolene og universitetene som skal være et korrektiv i samfunnet, men det forteller kanskje noe om hvorfor Arbeiderpartiet ikke er villig til å akseptere at disse får en friere tilknytning til staten. Det neste forholdet er statsråd Giskes gjentatte forsøk på å prøve å definere hva som er Høyres politikk. Dette ble også fulgt opp av Ursula Evje fra Fremskrittspartiet. Men disse to representerer jo to partier som absolutt bør ha innsikt og forståelse for at en i partier i forkant, før en tar en avgjørelse, har utredninger og ulike standpunkter som en del av en demokratisk prosess som fører fram til et vedtak i det organet som faktisk vedtar partiets politikk og program, nemlig landsmøtet. Og det er ikke noe hold i de påstander som er kommet fram, at Høyres politikk er som statsråden eller Ursula Evje sier. Det som Ursula Evje trekker fram i forhold til sitatet fra Stavanger Aftenblad, dreier seg om Mjøs-utvalgets kriterier, og sentralstyret og arbeidsutvalget i Høyre slutter seg i hovedsak til disse.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
frafalt ordet.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Jeg foretok en litt merkelig sving her i stad, for da jeg gikk ned til talerstolen etter å ha hørt Petter Løviks forbilledlige innlegg, fant jeg det ikke nødvendig å ta ordet. Men når de andre likevel har snakket, skal jeg kort si litt om Arbeiderpartiets politikk. Arbeiderpartiet vil ha en fellesskole som er preget av likeverd, trygghet og kvalitet. Vi vil ha en fellesskole der det er rom for alle og blikk for den enkelte. Tilpasset opplæring er grunnleggende for å nå målet om at alle skal ha like muligheter til å hente fram det beste i seg selv, uavhengig av sosial bakgrunn, kulturell tilhørighet, bosted eller kjønn. Lik rett til utdanning er et bærende prinsipp for Arbeiderpartiet. Samtidig må skolen ta utgangspunkt i lokalsamfunnet, og det er kommunene som driver den offentlige grunnskolen i Norge. Dette er en krevende balansegang. Nå ser vi det spesielt når det gjelder skolebygg. Det viktigste vi kan gjøre for å styrke satsingen på skolen, er å bevilge mer penger til kommunene. Samtidig mener Arbeiderpartiet at elevene skal ha rett til et godt arbeidsmiljø, slik som voksne ansatte har. Derfor har vi sendt ut et lovforslag om dette på høring. Det nærmer seg valgkamp. Med all respekt for representanten Rolf Reikvam, som er en skikkelig og konstruktiv kar, kan ikke det forslaget vi behandler i dag, betraktes som noe annet enn et valgkampdokument. Men all honnør til SV, som tar opp viktige spørsmål. Mye av det er vi enige i. Jeg kunne snakket og snakket i dag om alt det flotte Arbeiderpartiet står for i utdanningspolitikken. Arbeiderpartiet kunne lagt inn mye lengre merknader enn det vi har gjort, men for oss er det et viktig poeng at saker skal behandles der de hører hjemme. Det er ikke det at Stortinget ikke kan foreta forpliktende behandlinger når det gjelder økte satsinger, vi har nettopp behandlet og diskutert en stortingsmelding her i salen om økt satsing på studiefinansiering. Utover det – nå har jeg brukt to minutter – vil jeg bare vise til det saksordfører sa i sitt innlegg.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2001-06-12:
Stortinget skal nå behandle et forslag om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede. I sosialkomiteen er det full enighet om både merknader og innstilling. En samlet komite er opptatt av at det kan skapes arenaer der representanter for funksjonshemmedes organisasjoner kan komme i dialog med lokale myndigheter om utformingen av alle områder i lokalsamfunnet – dette fordi det ikke er mulig for politikere, saksbehandlere eller andre aktører å ha all nødvendig kunnskap om hvilke hindringer mennesker med funksjonshemming møter, og hvordan disse hindringene best kan fjernes. Funksjonshemmede sitter inne med stor erfaring og kunnskap som er viktig å ha med i planer og utredninger som er grunnlaget for de politiske beslutningene. Etter det komiteen kjenner til, er det opprettet kommunale råd for funksjonshemmede i ca. halvparten av kommunene i landet. Tilbakemeldingen er at der disse har fungert etter intensjonene, har de vært et meget nyttig redskap. Komiteen mener at kommunale råd for funksjonshemmede gir mulighet til å formidle brukerkunnskap videre på en konstruktiv måte, og at dette i seg selv kan bidra til oppbygging av relevante tjenester i kommunene og kvalitetssikring av tjenester som kommunene står ansvarlig for. Komiteen ser på dette som et viktig element i arbeidet med moderniseringen av offentlig sektor. Komiteen er altså positiv til kommunale råd for funksjonshemmede, men vil ikke foregripe det arbeidet som nå pågår i det såkalte rettighetsutvalget. Som kjent, har Regjeringen nedsatt et offentlig utvalg – Strategiutvalget for rettigheter, full deltakelse og likestilling for funksjonshemmede. Dette utvalget har fått i mandat bl.a. å vurdere om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede er formålstjenlig. Dette utvalget skal legge fram sin innstilling 1. juli 2001 – altså om knappe tre uker. Regjeringen har også i gang et arbeid med å evaluere eldreråd og kommunale råd for funksjonshemmede, og rapport fra denne evalueringen skal foreligge i disse dager. Komiteen har altså en positiv oppfatning av kommunale råd for funksjonshemmede, men vil avvente det arbeid som snart er klart, og se hvilke tilrådinger som ligger i disse utredningene og rapportene. Komiteen mener derfor at Regjeringen innen utgangen av dette året må legge fram en sak som viser om lovfesting av kommunale råd for funksjonshemmede er formålstjenlig, og eventuelt komme med forslag om slik lovfesting.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2001-06-12:
Det var med forbauselse jeg leste Dokument nr. 8-forslaget fra stortingsrepresentant Carl I. Hagen, der en ber «Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om å innføre straffeansvar for foreldrene til de mindreårige jenter som blir kjønnslemlestet». Kjønnslemlestelse har jo vært straffbart i Norge siden 1995. Straffen er fengsel inntil tre år. Straffen kan settes inntil seks år ved større skader og inntil åtte år ved skade som gir varige og alvorlige forandringer i kvinnens kjønnsorgan. Den som medvirker, straffes på samme måte som den som utfører selve inngrepet, står det i loven. Samtykke fritar heller ikke for straff, presiseres det i loven. Det hevdes at loven er lite kjent. Behandlingen av dette private forslaget har i hvert fall ført til at Fremskrittspartiet ikke lenger ser behov for å fremme dette forslaget. Omskjæring av kvinner er en krenkelse av menneskerettighetene, og forbud mot alle former for kvinnelig omskjæring har lenge stått på dagsordenen til bl.a. UNICEF, og har etter hvert ført til at stadig flere land forbyr det. Norge har sluttet seg til FNs konvensjon om barns rettigheter. Der står det at en skal avskaffe tradisjonelle sedvaner som er skadelige for barns helse. Jeg er glad for at helseministeren aktivt har fulgt opp handlingsplanen mot kjønnslemlestelse. Det er av stor betydning at alle familier deltar i helseundersøkelser. Det bør fortsatt være et frivillig tilbud. Gjennom dialog og oppbygging av et tillitsforhold tror Kristelig Folkeparti at vi oppnår bedre resultater enn hvis vi innfører obligatorisk helsesjekk for barn i risikogruppen. For helsepersonell kan møtet med nye kulturer være en stor utfordring. En omfattende veileder som tar opp disse problemstillingene, er av stor verdi. Det er positivt at den er distribuert til legekontor, helsestasjoner, fødeavdelinger og asylmottak, og at den er lagt ut på Internett. På den måten får flere mer kompetanse. Kristelig Folkeparti mener i likhet med flertallet at det bør bygges opp spesialkompetanse om kjønnslemlestelse i helsetjenesten. En slik enhet må drive veiledning og undervisning av relevant personell, slik at jenter og deres familier skal få nødvendig bistand innenfor den vanlige helse- og sosialtjenesten. Skal en kunne forebygge kjønnslemlestelse, er det viktig at en driver aktiv informasjon. Ett av tiltakene bør være at loven som viser at det er straffbart i Norge, blir oversatt til aktuelle språk. Jeg vil helt til slutt gi honnør til personer med innvandrerbakgrunn som selv har tatt fatt i problematikken og uredde satt den på dagsordenen. Det tjener saken – og redder små og store kvinner fra store og unødige lidelser.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
De som utgjør flertallet her i dag, virker så overrasket over at denne manglende bevilgningen på 40 mill. kr, som er differansen mellom Regjeringens forslag i St.prp. nr. 71 og Rikshospitalets behov, har gått ut over pasientbehandlingen! Den 20. april fremmet Regjeringen denne proposisjonen, og der står det: «Det kan ikke utelukkes at dette vil gå ut over pasienttilbudet. Ledelsen ved Rikshospitalet vil således måtte styre sykehuset innenfor de budsjettrammer som blir vedtatt …» – Her viser man allerede i proposisjonen til at det vil gå ut over pasientene. Hvordan kan man da være så overrasket i dag, eller var det da dette brevet kom fra styret ved Rikshospitalet? Det er et kjent faktum at skal man spare inn et så pass betydelig beløp, så vil det få konsekvenser. Så la komiteen ved saksordfører John Alvheim fram innstillingen, og da med forslag om 40 mill. kr ekstra. Så plutselig dukket det opp 30 mill. kr i revidert nasjonalbudsjett fordi man da så konsekvensene av dette etter at komiteen hadde lagt fram innstillingen. Spørsmålet mitt til helseministeren er: Hadde man ikke sjekket med Rikshospitalet på forhånd, før man fremmet St.prp. nr. 71, hva slags følger det kunne få? Og hvilken ny informasjon har man fått i tidsrommet mellom den 20. april og nå, i og med at man i proposisjonen skriver at man kan ikke utelukke at det vil gå ut over pasienttilbudet?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
I forbindelse med Dokument nr. 8:93 for 2000-2001 fremmer representanten Carl I. Hagen fra Fremskrittspartiet to forslag som kan bidra i kampen mot kjønnslemlestelse av jenter. Det ene forslaget går ut på å innføre regelmessige og pliktige helseundersøkelser av jenter fra de kulturmiljø som praktiserer kjønnslemlestelse av denne gruppen. Dette vil kunne være et meget viktig bidrag i kampen for å avdekke og bekjempe bruken av disse uhyrlige metodene i de enkelte miljø. Undertegnede er av den oppfatning at denne praksisen er å betegne som sterkt undertrykkende, den er etter undertegnedes mening regelrett tortur. Praktisering av kjønnslemlestelse av denne typen må det tas tak i med sterke midler. Men for å kunne gripe fatt i problemstillingen på en mest mulig effektiv måte må en kunne ta i bruk virkemidler for å avdekke tilfeller. Det er nemlig ikke til å komme bort fra at de gruppene som praktiserer dette, ofte er meget tilbakeholdne og lukkede. Innføring av obligatorisk helsesjekk for barn i risikogrupper kan i denne sammenheng være et nyttig bidrag. Skal en kunne få fortgang i arbeidet mot kjønnslemlestelse, er det også viktig at det er mulig å straffeforfølge foreldrene til de mindreårige jentene som blir utsatt for disse overgrepene, med mindre den ene av eller begge foreldrene har anmeldt forholdet. Fremskrittspartiet har merket seg at helseministeren i brev av 11. mai 2001 til sosialkomiteen viser til at kjønnslemlestelse har vært straffbart i Norge i lang tid. Det samme har representanten Woie Duesund og representanten Gravdahl påpekt her. Da er det verdt å merke seg følgende, og jeg vil sitere fra brevet fra helseministeren: «Loven er imidlertid lite kjent, og norsk personell er ikke trenet i å møte problemet i forkant eller gi profesjonell hjelp til dem som er kjønnslemlestet.» Jeg må si at det har liten virkning å ha en lov som folk ikke kjenner til, det har liten virkning å ha en lov på papiret dersom den ikke brukes. Og det er i den sammenheng at Fremskrittspartiet bl.a. har fremmet forslag. Det er flere her som har påpekt viktigheten av å få oversatt bl.a. denne loven til flere språk. Da er det jo underlig at de samme representantene ikke kan gå inn for forslag nr. 2, der det heter: «Stortinget ber Regjeringen så raskt som mulig utarbeide en informasjonsfolder som informerer om straffbarheten ved kjønnslemlestelse i henhold til lov 15. desember 1995 nr. 74 om forbud mot kjønnslemlestelse. Denne informasjonen må tilflyte alle relevante instanser så raskt det er praktisk mulig.» Der ligger jo det som man ber om! Da er det underlig at flertallet i denne sal går imot dette forslaget, særlig gjelder det representanten fra Kristelig Folkeparti og representanten fra Arbeiderpartiet, som på denne talerstolen nettopp har stått og etterlyst at dette må skje også på andre språk. Jeg tar herved opp forslagene fra Fremskrittspartiet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Jeg stemte mot og skulle stemt for.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Funksjonshemmedes levekår og livssituasjon har vært satt på dagsordenen ved flere anledninger i denne stortingsperioden, kanskje først og fremst gjennom behandlingen av Handlingsplan for funksjonshemma, med undertittel «Deltaking og likestilling», og også i forbindelse med flere andre konkrete saker, f.eks. dette med brukerstyrt assistanse. Men fortsatt er det mange uløste oppgaver og store utfordringer når det gjelder funksjonshemmedes levekår og livssituasjon i den enkeltes hverdag og i forhold til offentlige tilbud, som f.eks. innenfor opptrening og rehabilitering. Vi er enig i at for å bedre de funksjonshemmedes kår trengs det en god dialog mellom den enkelte funksjonshemmede, deres organisasjoner og den offentlige sektor og arena. Og man må også finne formaliserte former for dialog, slik at man kan komme i direkte kontakt med myndighetene. Ikke minst er det viktig å bli hørt i tide når det gjelder plansaker og planarbeid, som berører alle innbyggere i en kommune, og ikke minst de funksjonshemmede som har behov for ekstra tilrettelegging for å kunne fungere best mulig i sin hverdag og livssituasjon. Derfor er vi enig i intensjonen om at det må komme en formalisering her, og at en gjennom opprettelse av kommunale råd for funksjonshemmede kan få til en slik formalisering. Jeg vil også for ordens skyld vise til at om lag halvparten av norske kommuner har slike kommunale råd i dag, og at det her er snakk om et forslag om å lovfeste dette for alle kommuner. Sentrumsregjeringen nedsatte etter behandlingen av Handlingsplan for funksjonshemma et offentlig utvalg, det såkalte Manneråk-utvalget, for å se på rettigheter og full deltakelse og likestilling for de funksjonshemmede. Dette strategiutvalget fikk også som mandat å vurdere om det var formålstjenlig å lovfeste kommunale råd for funksjonshemmede. Utvalget skal om bare noen få uker legge fram sin innstilling. Og med bakgrunn i det er komiteen samstemt i at vi bør se på disse tingene, pluss evaluering av eldrerådsfunksjonen, og også på de kommunale råd for funksjonshemmede som har vært i kraft nå. Vi ber Regjeringen med dette som utgangspunkt innen utgangen av 2001 å legge fram en sak som kan resultere i at man får en lovfesting av funksjonshemmedes råd i den enkelte kommune.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Jeg skal være kort. Jeg regner med at det ikke blir noen stor debatt omkring denne saken, men som forslagsstiller vil jeg uttrykke glede over at det i hvert fall er en samlet komite som vedlegger dette forslaget protokollen, og som viser til at det skjer noe nå som bør resultere i konkret handling i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet til høsten. Vårt forslag går ut på å be Regjeringen vurdere en regelendring som innebærer at folketrygden dekker merkostnader til spesialtilpasset trenings- og idrettsutstyr til funksjonshemmede over 18 år, eventuelt iverksette forsøk som innebærer det samme, og iverksette forsøk med utlån av visse typer sportsutstyr til funksjonshemmede. Det viser seg at Regjeringen arbeider med en slik sak. I Sosial- og helsedepartementet går man nå igjennom regelverket for treningsutstyr og en del annet spesiallaget utstyr for fritid og lek, og man utreder de økonomiske konsekvensene av å oppheve eller utvide aldersgrensen for å kunne gi gratis utstyr til utøvere. Det er svært viktig at også personer over 18 år kan få tilbud om slikt utstyr for å kunne utvide sin aktivitetsradius og være mer aktiv både i fritid og kanskje også i annen sammenheng, noe som igjen kan føre til sterk forbedring av livskvaliteten og bidra til rehabilitering slik at man kan komme mest mulig i normal funksjon igjen. Til slutt gjenstår det bare å konstatere at komiteen ikke finner det nødvendig å gå veien om forsøksordninger, men ønsker en rask vurdering, og at dette skal skje i forbindelse med statsbudsjettet. Vi håper at det er realiteter i det som kommer fra Regjeringen i statsbudsjettet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Statsråden har ved flere anledninger snakket om at det finnes et større effektiviseringspotensial ved Rikshospitalet enn de 3 pst. som er pålagt. Det er for så vidt greit nok, men dette må ikke gå ut over pasientbehandlingen. Og jeg synes ikke det er noe effektiviseringspotensial ved Rikshospitalet å vise til at man skal benytte utenlandsbehandling. Det er ikke å utnytte den effekten man har ved Rikshospitalet. Jeg har derfor lyst til å spørre helseministeren om utenlandsbehandling av de grupper han her nevnte, betyr oppsigelse av fagpersonell og svekkelse av fagmiljøene ved Rikshospitalet. Det er i tilfelle en konsekvens jeg er lite innstilt på. Jeg er glad for at helseministeren nå – slik vi også har fått noen signaler om tidligere – har sagt at 30 mill. kr skulle være tilstrekkelig til at de tilbud som det har vært fare for skulle falle bort, vil bli ivaretatt, og at det ikke skal gå ut over pasientene. Og jeg vil spørre helseministeren om han nå her kan gi en garanti for at det ikke blir slike konsekvenser, ut fra listen til Rikshospitalet, at man får uakseptable situasjoner for disse pasientgruppene, hvem det nå måtte være. Jeg er ikke noe glad for å høre at f.eks. benmargstransplantasjoner skal foretas i utlandet. Så får denne instruksen for sykehuset i denne overgangsfasen, eller som en permanent sak, være hva den vil, men man må unngå de konsekvenser som var listet opp i innsparingsplanen for Rikshospitalet. Jeg har også med interesse merket meg at helseministeren mener mindretallsforslaget er greit og bør etterleves. Og da håper jeg også at Arbeiderpartiet blir anbefalt å stemme for det.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Som jeg annonserte i mitt første innlegg, vil jeg komme litt tilbake til fødselsomsorgen. Jeg viser bl.a. til at en samlet komite har sagt at Statens helsetilsyns faglige krav til fødselsomsorgen bør gjøres gjeldende for planlegging og organisering. Videre mener en samlet komite at det bør opprettes et nasjonalt råd for fødselsomsorgen som skal bistå i omstillingsprosessen og med kvalitetssikring og evaluering av driften i forbindelse med organisering av en desentralisert og differensiert fødselsomsorg. Dette betyr at en med denne innstillingen åpner for en desentralisert fødselsomsorg med klare krav til faglig forsvarlighet. For egen del vil jeg understreke, og jeg tror det er på vegne av hele komiteen, at dette ikke setter spesielle grenser ved antall fødsler når det gjelder fødestuer, fødeavdelinger og kvinneklinikker, men at vi viser til faglighet når det gjelder bemanning og samarbeid. En samlet komite understreker da også at det er et overordnet mål for fødselsomsorgen at det fremdeles skal tilbys et desentralisert fødetilbud i Norge, og at kravet om antall fødsler ved de ulike typer fødselstilbud ikke må være absolutt. Med den reaksjon som bl.a. undertegnede har fått på dette, spesielt fra Sogn og Fjordane, er det etter min mening viktig å understreke at velfungerende tilbud som allerede i dag er etablert, ikke skal endres selv om antall fødsler kan være mindre enn det normen for fødeavdelinger tilsier. Det viktigste, spesielt for en fødeavdeling som den man har f.eks. i Lærdal, med lang reisetid til neste sykehus, er at det faglige nivået, spesielt i forhold til bemanning, er til stede.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Ved svært mange av våre sykehus er det et problem med korridorpasienter, spesielt ved de medisinske avdelingene. Dette medfører økt fare for feilbehandling og uhell og generelt dårligere kvalitet på behandlings- og pleietilbudet. Også brann- og smittefare øker ved plassering av pasienter i korridorene. Det er flere forhold som kan påvirke en økning av korridorpasienter, men det viktigste er nok en økende andel eldre i befolkningen, som igjen øker presset på våre sykehus, ikke minst på de medisinske avdelingene. Noe annet som jeg vil bemerke, er at dårlig økonomi ved mange av våre sykehus fører til stengte avdelinger og sykeposter, og det igjen skaper et veldig press på institusjonen – i form av korridorpasientproblematikk. Når det gjelder dette med at dagkirurgi og økende bruk av poliklinikk skal kunne dempe presset av behovet for sykehussenger generelt, er jeg både enig og uenig i det. Ny medisinsk teknologi kan medvirke til at liggetiden blir kortere, men jeg tror – i likhet med komiteens leder, John I. Alvheim – ikke på at vi kan komme vekk fra korridorpasientproblematikken ved å øke antall pasienter gjennom dagkirurgisk og poliklinisk behandling. Vi trenger et større antall sykehussenger i Norge, noe som også bekreftes når vi ser at vi har en liten medisinsk sengekapasitet i forhold til befolkningsstørrelsen, sammenliknet med f.eks. de nordiske land og også sammenliknet med hele Europa. Fra 1969 og fram til dags dato er antall somatiske sengeplasser blitt halvert i dette landet. I dag har vi drøyt 13 700 senger i våre sykehus. Samtidig har vi hatt en sterk økning i antall eldre over 67 år, og denne gruppen er en stor bruker av sykehussenger. Så sies det at lærings- og mestringssentre for dem som bruker sykehussenger mye, bl.a. de som har kroniske lidelser, vil kunne avlaste sykehussengebruken en god del. Det er vel for så vidt riktig. Men da er det et nytt tankekors, nemlig kapasiteten og framtiden for våre opptreningsinstitusjoner og rehabiliteringstilbudet der. Vi må i hvert fall sikre at vi på grunn av dårlig økonomi ved våre opptreningsinstitusjoner ikke nå får en sterk reduksjon i antall rehabiliteringsplasser, hvis vi skal kunne ha denne avlastningsmuligheten i forhold til bruk av sykehussenger. Våre sykehus har ferdige planer for bygging av nye medisinske sykeposter. Vi mener at det her bør gjøres noe. Jeg tror imidlertid ikke at det er så veldig mange fylkeskommuner som setter i gang bygging i dag, med de uklarheter som er i forhold til statens overtakelse, og i forhold til hva slags økonomiske betingelser som ligger der. I alle fall mener vi i likhet med Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og SV at Regjeringen bør fremme forslag om å øke kapasiteten ved de medisinske avdelinger i norske sykehus for å dekke behovet i tråd med den demografiske utvikling vi har i Norge, slik at korridorpasienter og overbelegg blir unødvendig. Vi tror ikke at det bare er en fleksibel bruk av sengeposter som kan løse dette, og heller ikke annet som jeg har vært inne på. Jeg tror at det er antall senger som er for lite, og det bør følges opp med etablering av flere sykehussenger i dette landet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Jeg skal prøve ikke å dra ut tiden for mye, men det er et par ting jeg har lyst til å kommentere, både fordi jeg fikk dårlig tid i hovedinnlegget og fordi det har vært sagt en del ting i debatten til nå – ikke minst det som ble sagt av representanten Sjøli fra Høyre. Der ble det framholdt at det ikke var Stortingets oppgave å drive lønnsforhandlinger. Jeg sa også i innlegget mitt at det ikke var lønnsforhandlinger vi drev med når vi sa at det burde utarbeides en lønnspakke. Men det var et klart signal om en oppvurdering av det arbeids- og ansvarsområdet og av de yrkesutøvere som er i denne sektoren. Det må det være mulig å bli trodd på. Når det gjelder lønnspakke eller ikke, og at det er freidig å kritisere andre for at de ikke er med på dette, må det være grunn til å spørre om den flertallsmerknaden som Arbeiderpartiet og Høyre har, har noe særlig gjennomslag når de sier: «Det er grunn til å anta at det både er potensiale for å rekruttere flere sykepleiere til pasientrettet arbeid og i tillegg avlaste allerede ansatte sykepleiere for bl.a. administrative oppgaver» osv. Det siste er jeg enig i. Men, som bl.a. en annen representant var inne på, er det også slik at en del sykepleiere velger administrative yrker fordi de er bedre betalt. Når det gjelder det å ha Stortinget som arena for lønnsforhandlinger, mener jeg at Høyre også har fremmet en del politiske synspunkt i den retning, ikke minst når det gjelder undervisningssektoren, og sagt at den yrkesgruppen innenfor offentlig sektor burde oppvurderes ganske betraktelig når det gjaldt lønnsnivå. Så lønn er virkemiddel. Og det er det også for Høyre, men Høyre viser til det først og fremst når det blir statlige helseforetak – da skal man kunne drive med lønnspolitikk som et virkemiddel. Jeg lurer da på: Er det fordi man skal ha store ulikheter innenfor disse yrkesgruppene, eller hva er det som gjør at lønn som virkemiddel er så mye bedre da? Bemanningsfaktoren må opp, sa Alvheim, og det er jeg jo enig i. Men det blir litt høna og egget, for vi må få flere inn i disse yrkene for at vi skal kunne få opp bemanningsfaktoren. Kallets tid er over – det tror jeg vi er enige om vi som er her i salen. Men da må vi også være enige om skikkelige lønns- og arbeidsforhold. Når det gjelder turnustjenesten, uansett om det har gått lang tid, og om det har vært utredninger eller høringer som ikke har kommet lenger, må det i hvert fall være politisk vilje til å få saken framlagt og debattert her i salen hvis vi skal komme videre med det og få likestilt turnusarbeid og skiftarbeid.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2001-06-12:
Det er vel slik at det er høflig å svare på de spørsmål som blir stilt en, så jeg får prøve å gjøre det. Når det gjelder lønnspakke, er det klart at det har med penger og lønn å gjøre, men det er ikke lønnsforhandlinger i den sammenheng. Det er en oppvurdering økonomisk av den jobben som gjøres. Så får man diskutere hvordan dette skal legges inn og graderes i forhold til profesjonene innbyrdes i helsesektoren, men jeg mener at det i hvert fall er et behov for å signalisere det. Når det gjelder utredning og høring om turnustjenesten, var det på gang, og vi kan beklage at det ikke har kommet lenger. Men hvis det skal komme lenger, må det i hvert fall være politisk vilje på et tidspunkt. Om det manglet før, bør vi i hvert fall få det fram nå. Og det er ingen som har sagt at det ikke skal kunne utredes før det legges fram. Det er vel vanlig at Regjeringen gjør det med saker som den legger fram for behandling i Stortinget.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Jeg er fullt ut klar over hva Høyre har lagt inn i revidert nasjonalbudsjett. Jeg sa også at Fremskrittspartiet har lagt inn 500 mill. kr i innsatsbasert finansiering pluss 40 mill. kr til hvert av regionsykehusene.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-06-12:
Jeg fikk i grunnen svar på det jeg hadde tenkt å spørre om helt på slutten av statsrådens svar. Men la meg først si at jeg synes det er imponerende å ha registrert hvordan Rikshospitalet så fort kom på bena med normal behandling, ut fra alle de problemene som lå foran dem, og som de måtte løse på rimelig rask tid. Jeg skulle gjerne ha sett hvilket annet sykehus som hadde løst dette på en bedre måte. Det synes jeg kan være sagt fra denne talerstol. Jeg hadde faktisk tenkt å stille samme spørsmål til statsråden som jeg stilte i mitt innlegg til enkelte andre partier i flertallet her, nemlig: Hvilke pasienter er det som skal bli skadelidende på grunn av de 10 mill. kr som mangler? Jeg tror at Rikshospitalet etter først å ha gjennomgått en 3 pst. reduksjon over hele fjela, har vært nokså nøye med hvilke reduksjoner de har foreslått ut fra sin egen situasjon. Nå forstår jeg det slik – og det aksepterer jeg – at der man nå kommer til kort med å behandle pasienter ved Rikshospitalet, vil disse pasientene bli sendt til behandling i utlandet. Dette kan i særlig grad gjelde de pasienter som trenger benmargstransplantasjon. Jeg har forstått det slik at det er man for så vidt allerede godt i gang med å gjennomføre. Og hvis bare ikke pasientene blir skadelidende, kan jo denne reduksjonen på 10 mill. kr forsvares.