trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1998-11-30:
Hagen er like uforutsigbar som oljeprisene, det kan vi trygt konstatere. Og retorikken hans varierer også med oljeprisene. I dag har han foretrukket å snakke om historien, og det er jo ikke så rart når Fremskrittspartiets primærbudsjett har over 6 milliarder kr i uspesifiserte kutt. Vanligvis når Hagen snakker, kommer jeg i minne om Solkongen i Versailles og hans utsagn: Etter oss kommer syndfloden. For det sier ikke Hagen, men det sier vi. Syndfloden kommer – en syndflod av alderspensjonister, kostbare sådanne, som kommer rundt 2010, på den tid da også Hagen er blitt pensjonist. For Hagens uforutsigbarhet i økonomiske spørsmål viser at politikken deres mangler et langtidsperspektiv, og den appellerer til grådighet og egoisme i gode tider. Og så snakker han om historie nå når oljeprisene er lave. Hagen er en karismatisk politiker som taler til folks hjerter og mager i den grad at de kobler ut hjernen. I fjor, da oljeprisene var høye, da hadde «Norge vunnet i Lotto». Ja, jeg ser for meg Lotto-reklamen, jeg, med de puddelklipte sauene. Det var vel ikke akkurat et sånt Norge vi ville ha. Før vårens kostbare lønnsoppgjør sa Hagen: Stå på kravene, dette har dere fortjent! Ja, nå har vi fått et kostbart lønnsoppgjør. Vår konkurranseutsatte industri tålte det ikke, kommunene sliter med det, så Hagen er faktisk litt medansvarlig for at vi har noen problemer i dag. Så jeg spør Hagen: Kan vi nå vente noe mer forutsigbarhet i Fremskrittspartiets politikk? Kan vi vente at Fremskrittspartiet faktisk tar på alvor at de som kommer etter oss, også skal ha en trygg hverdag, eller skal velferdsstaten bygges ned etter Hagen-epoken?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Carl I. Hagen må være norgeshistoriens dårligste forhandler. Det har ikke vært et TV-program på ti år hvor Carl I. Hagen ikke har snakket om de gamle og de syke og de handikappede. Så kommer han for første gang i sitt partis historie i den maktposisjon at han kan få gjennomført noe til fordel for de gruppene han har snakket om, og så oppnår han ingen verdens ting. Det er ikke hva partiene har i sine liksombudsjetter som betyr noe, ikke engang hva som står i partiprogrammene. Det som betyr noe, er hva partiene setter på dagsordenen den dagen de har makt til å gjennomføre noe av det. Og Carl I. Hagen hadde nå den makt som lå i at Bondevik-regjeringen ville ta nær sagt alt Høyre og Fremskrittspartiet kom med, for å overleve. Og hva kom Carl I. Hagen med? Lavere toppskatt, lavere kapitalskatt, lavere rederskatt og alle andre former for skattelette for de mest velbeslåtte, i en sånn grad at Dagens Næringsliv oppsummerte dette på lørdag som et skatteparadis for de rikeste under Bondevik. Men det var altså Carl I. Hagen og Jan Petersen som krevde dette av Bondevik. Bondevik gjorde hva som helst for å overleve. Men regjeringen Bondevik ville mye heller ha fått lov til å gjøre noe for de syke, de gamle og de handikappede for å overleve enn å gjennomføre de skattelettelsene som Carl I. Hagen tvang på dem for å overleve. Siden jeg ikke på noen måte vil dra i tvil at Fremskrittspartiet har et ekte engasjement for nettopp de svake og utstøtte gruppene i det norske samfunnet, må konklusjonen bli at mer elendig forhandler har norgeshistorien aldri sett.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Da statsbudsjettet ble lagt fram satte Høyre seg fore å nulle ut de skatte- og avgiftsøkninger som Regjeringen foreslo. Og på noen områder var det fornuftig, ikke minst i et verdiskapingsperspektiv. Nå ved behandlingen av finansinnstillingen ser vi at Høyre har lyktes langt på veg. Det er antakelig flere enn meg som tror at representanten Hagen og Fremskrittspartiet er så pass begeistret for den autoritet denne Regjeringen representerer, at Fremskrittspartiet neppe utgjorde noen trussel mot Regjeringen og Regjeringens eksistens. Men det gjorde Høyre, derav også resultatene. Når jeg for min del må framføre disse gratulasjoner med atskillige reservasjoner, er det dels fordi det er ganske vesentlige elementer i Høyres skattepolitikk som jeg langt fra er enig i. Blant annet har man jo beæret landets fagorganiserte med en skatteskjerpelse i forbindelse med dette kompromisset. Like viktig er selvfølgelig kostnadene på kuttsiden fra kommunekasser over beredskap for den ledighet som meget vel kan komme, til solidaritet med våre internasjonale nærområder gjennom Øst-Europa-programmet. Men først og fremst bidrar Høyre til å berge en regjering hvor stabilitet ikke er den viktigste faktoren. Derfor vil jeg gjerne høre om Høyres leder har noen tanker om hvordan vi skal øke stabiliteten i den politiske hverdag som møter oss rett over jul.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Da Regjeringen la fram statsbudsjettet, hadde den bygd opp en betydelig fallhøyde til begge de sidene det var mulig for den å samarbeide med for å få budsjettet i havn. Etter at den nå har benyttet denne fallhøyden nesten fullt ut, kan det være grunn til å analysere litt hvorfor og hvordan det ble slik. Det ble relativt tidlig klart i denne prosessen at Regjeringens eget ønske var å få en løsning med både Høyre og Fremskrittspartiet. Årsaken til at det i forhandlingsfase 1 ikke var mulig å få noen løsning med Arbeiderpartiet, var at Regjeringen stilte ultimatum i en av de mange saker som hviler på tidligere stortingsbeslutninger, nemlig kontantstøtten. Det var et politisk valg, men når det valget så var foretatt, gjorde heller ikke regjeringspartiene det veldig lett for seg selv. Ingen løsning ble funnet før det bl.a. Jan Petersen har kalt fem på tolv. Det må vel antakelig bety at de innrømmelsene regjeringspartiene da ikke ville gi i normale forhandlinger i Stortinget, ble betraktet som å ligge så langt fra sentrumsprofilen at det var problematisk å innfri dem. Nå er de innfridd. Da oppstår et nytt fenomen. Dette er antakelig politisk ubehagelig. Derfor må dette fremstilles som at ikke de to samtalepartnerne som bidrar til å få budsjettet i havn, men regjeringspartiene selv befant seg i en tvangssituasjon. Denne tvangssituasjonen har fått navnet Arbeiderpartiet, og i særdeleshet Arbeiderpartiets landsmøte og Arbeiderpartiets leder. Jeg stiller meg tvilende til om dette holder som forklaring. Jeg stiller meg faktisk også tvilende til om det holder som påskudd. For det første: Dette mulige trusselbilde hvilte først på at Arbeiderpartiet skulle være på regjeringsjakt. Som et eventuelt medlem av jaktlaget vil jeg si at noen jakt ville det ikke vært snakk om, bare i det tilfellet man skulle være nødt til å avlive noe skadeskutt. Det Arbeiderpartiet sa, og det Arbeiderpartiet mente, var at i en situasjon hvor Regjeringen og deres valgte samtalepartnere i Stortinget ikke klarte å komme til enighet, slik at det oppstod en kaotisk situasjon rundt statsbudsjettet, ville Arbeiderpartiet ikke være uvillig til å velge utradisjonelt samarbeid for å unngå en krise. Den som ønsket å høre noe annet budskap enn dette fra Arbeiderpartiets landsmøte, trengte et annet politisk budskap fra Arbeiderpartiets landsmøte, og tolket i henhold til det. Så kommer forklaring nr. 2, og det er at Arbeiderpartiet var heller ikke villig til å ta Regjeringens forslag til skatteøkninger i den form de hadde foreslått dem. Da kan man like gjerne bruke Høyres og Fremskrittspartiets forslag til skatteøkninger. Det er da et valg av skatteopplegget til Høyre og Fremskrittspartiet, og et valg av kuttopplegget til Høyre og Fremskrittspartiet for å få det til å gå opp. Dette smaker ikke mye av analyse, men atskillig av bortforklaring.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg tror ikke Arbeiderpartiet og SV bør bruke mye tid i denne debatten på å oppkonstruere motsetninger oss imellom som ikke er der. Tvert imot tror jeg vår analyse av budsjettkompromisset som er inngått, både den retning det har fått, de omkostninger det har, og hvordan det har kommet i stand i den politiske debatten, er ganske sammenfallende. Jeg merket meg at Kristin Halvorsen i en replikk til Thorbjørn Jagland tidligere i dag stilte et slags retorisk spørsmål om hvor langt Arbeiderpartiet var villig til å gå til høyre. Jeg tror noe av SVs skuffelse i dag skyldes at de hadde ventet bedre. De hadde ventet bedre fra mellompartiene på basis av hva mellompartiene stort sett mente i det politiske ordskiftet før regjeringsskiftet. Det disse partier mente før regjeringsskiftet, var på mange områder sammenfallende med hva SV mente. Det betydde at bruk av penger ble viktigere enn verdiskapingen. Hvis vi ikke hadde fått regjeringsskiftet, er jeg temmelig sikker på at denne situasjonen hadde vedvart til ulykke både for norsk økonomi og for det norske samfunn. Ergo har også SV i hvert fall et snev av ansvar for fødselen av den nye regjeringen. I tillegg står Arbeiderpartiet og SV på hver sin side i det som er skillelinjen i Europa-politikken, en skillelinje som går tvers igjennom Regjeringen, ikke mellom EU-tilhengere og EU-motstandere, men mellom dem som er for og dem som er mot EØS-avtalen. Og det skaper, som kjent, problemer i Europa-politikken nå både for Regjeringen og for enkelte andre.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Jeg føler meg nærmest som en inntrenger i denne rørende enighet mellom forlikspartnerne og den kosepraten som her har vært, men det koster meg svært lite å gratulere Jan Petersen med høstens budsjett. Det er ikke noen tvil om at Høyre fremstår som budsjettvinneren, selv om jeg jo må si at den politikken som kom ut av budsjettforliket, har jeg ikke noe grunnlag for å gratulere Petersen med. Det var to spørsmål jeg tenkte Jan Petersen kunne ha interesse av å svare på. For det første: Han la vekt på i sitt innlegg at man måtte finne andre samarbeidsformer mellom de fem forlikspartiene som nå utgjør flertallet i statsbudsjettet. Mitt spørsmål er: Hva er det egentlig Jan Petersen tenker på? Ser han for seg at Høyre skal inn i regjeringen? Er det det han mener? Har Høyre nå startet et langsiktig arbeid for å komme inn i regjeringen og utgjøre en mer stabil del av den sittende borgerlige regjering? Er det det som er tanken, eller mener man bare at man skal samtale om budsjettet i forkant? Det var det ene. Det kunne jo føre til en ganske interessant parlamentarisk situasjon hvis Høyre faktisk og helt aktivt mener at nå har man saldert et budsjett så mye at man ikke lenger vil finne seg i å sitte på gangen, men vil hele veien inn i korridorene. Det kunne det vært interessant å høre Jan Petersens vurdering av. Det andre er en oppfølging av hr. Hagens spørsmål. Når Arbeiderpartiet og Høyre nå snakker om en dypere integrasjon med EU, og også snakker om euroen, er det en meget forvirrende debatt. Ingen partier i denne salen har tatt til orde for medlemskapsdebatt i hele stortingsperioden. Hva er det vi da skal ha en dypere integrasjon i, og hvilken form for tilknytning er det vi egentlig snakker om i forhold til euroen? Det vi vet, er at vi ikke er medlem. Vi kan ikke bli medlem av Den økonomiske og monetære union – takk og pris. Men hva er det da vi skal ha? Er det en støttekjøpsavtale, skal vi gå til Den europeiske sentralbank og be dem kjøpe norske kroner i en presset situasjon der vi i realiteten også skal betale regningen i etterkant, eller hva er det man tenker? Eller er det Høyre og Arbeiderpartiet nå starter – det Jan Petersen nå starter, siden det er Jan Petersen jeg nå utfordrer – en langsiktig debatt for å reise spørsmålet om medlemskap på nytt gjennom en snikete måte å fremme en innstilling på, der man snakker om en dypere integrasjon, og der man snakker om en strategisk dialog?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Det samme gjelder SV.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Jeg har fått i oppdrag å ta replikk på Jakobsen. Jeg har sett igjennom fjorårets replikkvekslinger i forbindelse med budsjettet, og etter det har jeg blitt litt nervøs for å gjøre det, for jeg registrerte at de fleste som tok replikk på Jakobsen, ikke fikk et eneste svar, men en lang karakteristikk av den som hadde replikken. Jeg håper å kunne unngå det. Jeg håper i stedet å få svar på noe som Jakobsen nå snakket lite om, nemlig Senterpartiet. Arbeiderpartiet kjenner jeg for så vidt til, og kjente det ikke igjen i den framstillingen som ble gitt. Jeg synes det er ganske fantastisk når Jakobsen har vært ute i media og presentert kommuneopplegget som forbedret gjennom kompromisset med Høyre og Fremskrittspartiet. De 147 – det er litt uenighet om tallet, noen sier 146, kanskje fordi ordføreren i Skjåk nå har meldt seg ut av Senterpartiet – eller de 146 senterpartiordførerene er helt klart av en annen oppfatning når de skal løse sine daglige kommunale oppgaver. Spørsmålet er om Jakobsen virkelig er fornøyd med kommuneoppgjøret. Det andre spørsmålet gjelder jordbruksoppgjøret. Når Jakobsen nå sier at investeringsavgiften, som han tydeligvis henviste til, var et forsøk på å undergrave jordbruksoppgjøret, er det helt feil. I Landbruksdepartementets hjemmesider står det på side 1 at det ikke skal forhandles om avgifter eller tollsatser. Det er altså ikke en del av jordbruksoppgjøret. Men i år har vi altså opplevd gjennom kompromisset mellom sentrum og høyresiden at det kuttes 100 mill. kr i jordbruksavtalen, og jeg har et spørsmål til Jakobsen: Kan han vise til noe annet eksempel som viser at det noen gang har skjedd at Stortinget gjennom budsjettbehandlingen har kuttet i en inngått jordbruksavtale?
Trond Helleland (Høyre), 1998-11-30:
Senterpartiets visjon om en blokkuavhengig regjering var bl.a. tuftet på ønsket om å styre markedet. Etter å ha overtatt regjeringsmakten nektet en å stramme til. Den jobben overlot man i stedet til markedet gjennom rentenivået. Med et rentenivå som ligger skyhøyt over det europeiske, har folk flest fått føle markedets dom over manglende tiltak fra politisk hold. Som sentrum selv har sagt: Ingenting rammer så sosialt skjevt som renteøkningen og økende prisstigning. Dette gjelder for folk, kommuner og næringsliv. Samtidig som renten har skutt i været, har Regjeringen skjøvet stortingsmeldingen om Forskjells-Norge ut i tid. Dommen over høyrentepolitikken og særnorsk prisstigning ble ikke mild, og jeg regner med at Regjeringen vil legge fram en stortingsmelding om Forskjells-Norge som tar opp dette med høyrentepolitikk som en viktig årsak til at forskjellene i samfunnet øker. Senterpartiets leder har nå lagt vekk blokkuavhengighetsbegrepet – dette som følge av at Regjeringen har inngått et nytt forlik med Høyre og Fremskrittspartiet om budsjettet. Er Johan J. Jakobsen enig i at den viktigste resepten mot Forskjells-Norge er en stabil og langsiktig økonomisk politikk som sørger for lav rente og prisstigning, og er Jakobsen enig i at det inngåtte budsjettforlik med Høyre og Fremskrittspartiet vil bidra til dette? Dersom svaret på disse spørsmålene er ja, vil Senterpartiet legge opp til et mer langsiktig samarbeid med budsjettpartnerne med sikte på å gi folk flest, kommuner og næringsliv trygghet for stabile rammevilkår og forutsigbarhet, eller vil han igjen begi seg inn i nye runder med venstresiden og Arbeiderpartiet med appeller om å oppgi motstanden mot kontantstøtten, slik at Regjeringen igjen kan søke mot Arbeiderpartiet for å oppnå budsjettforlik?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Etter at statsbudsjettet ble lagt fram, er det kommet en strøm av katastrofemeldinger fra Kommune-Norge, og mange av dem fra kommuner med senterpartiordførere. Som kommunepolitiker i en kommune med korrigerte inntekter på 82 pst. av landsgjennomsnittet, og altså lavest i landet, men likevel med en ryddig og solid kommuneøkonomi, har jeg litt vanskelig for å ta all denne krisemaksimeringen helt alvorlig. Men jeg går ut fra at i Senterpartiet blir dette tatt på blodig alvor. Det er derfor ganske uforståelig at Senterpartiet ikke vil være med på å gi kommunene en mulighet til å velge å gjøre sine tjenester rimeligere ved å gi dem mulighet til å konkurranseutsette deler av sin virksomhet hvis de ønsker det. For å få dette til må vi ha en utvidet eller aller helst en generell momskompensasjonsordning. En slik ordning vil være et håndslag til de kommunene som er avhengig av å få pengene til å rekke litt lenger. Mitt spørsmål må bli: Hvorfor er det så umulig for Senterpartiet å være med på å gi kommunene en slik mulighet?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg skal ikke blande meg inn i debatten om hvor innstrammingsnivået skal ligge. Jeg skal heller stille et annet spørsmål til Venstres parlamentariske leder. Jeg må innrømme at Venstres tilstedeværelse i Regjeringen ikke til enhver tid har vært like tydelig, i hvert fall sett utenfra, selv om jeg ikke regner med at Venstres parlamentariske leder er enig med meg i det. Men en ting mener jeg å ha oppfattet, nemlig at Venstre har ønsket å profilere seg som næringslivets beste venn, med særlig vekt på små og mellomstore bedrifter. Etter min vurdering har det budsjett som blir vedtatt i kveld en bedre næringsprofil enn Regjeringens opprinnelige forslag. Jeg vil gjerne høre om representanten Kvassheim deler min vurdering av dette – om det ikke er slik at Venstre her har fått hjelp av Fremskrittspartiet og Høyre til å få en bedre næringsprofil på budsjettet.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Jeg har en stor bunke med brev på pulten min fra dem som må leve med dette budsjettforliket vi har fått, og en stabel med avisutklipp som alle beskriver virkeligheten utenfor dette huset. Det er kommuner som må si opp ansatte – folk som de trenger til å gi hjemmehjelp, til å gi barn skikkelig tilsyn og opplæring, og som driver rehabilitering overfor funksjonshemmede og gamle. Og barn og unge rammes mest, for det er der kommunene må ta pengene for å kunne reise nok egenandel til øremerkede tilskudd. Mener Jakobsen at denne beskrivelsen fra kommunene er riktig, eller er den noe virkelighetsfjern, slik som han beskriver SV i dag? Hvis privatisering, som hans forlikspartnere nå er opptatt av, ikke er svaret, hva er så Senterpartiets svar på disse problemene? Og hvis kommunene snakker sant, hvordan kan da Senterpartiet forsvare det forliket de har vært med på? Hvis kommunesektoren skal styrkes til neste år, håper jeg at Senterpartiet nå kan komme med et klart signal om det. Før var SV og Senterpartiet enige om at skole og utdanning var framtida, at det skulle vernes, spesielt i nedgangstider, fordi det er kunnskap og kompetanse vi skal leve av i framtida. Før var vi enige om at forskjellen mellom fattig og rik måtte bli mindre og ikke større. Før var vi enige om at vi måtte ha en miljøpolitisk snuoperasjon. Nå kutter Senterpartiet på skoler, barnehager og skolefritidsordninger. En må lete med lupe etter miljøpolitiske satsinger, og forskjellene øker. Og den største innstrammingen i norsk økonomi gjennomføres uten at høyinntektsgruppene bidrar i det hele tatt. Tvert imot får de lettelser, og i andre enden får gamle og syke økt skatt på sin sykdom. Ser ikke Senterpartiet det alvorlige i at de har nullet ut alle disse viktige politiske områdene med sin måte å håndtere budsjettforliket på?
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
For Senterpartiet og representanten Jakobsen må dette vere ein dårleg dag. Vi handsamar i dag eit budsjett som kom til gjennom at Regjeringa gjorde knefall for Framstegspartiet og Høgre. Kuttlista er full av Senterpartiet sine hjartesaker. Det er nok å syne til kutta på Kommunal- og regionaldepartementet sitt budsjett. Det som det likevel er større grunn til å merke seg, er ikkje eit kutt, men ei løyving, i alle høve sett frå Senterpartiet sin ståstad. Løyvinga til å gjennomføre veterinæravtalen gjekk gjennom i Regjeringa utan at nokon tok dissens, ikkje eingong Senterpartiets leiar, statsråd Enger Lahnstein. Til overmål går løyvinga også her i huset gjennom med full tilslutning. Medfører dette at Senterpartiet har bestemt seg for å gå inn for veterinæravtalen, slik den no ligg føre, eller er dissensane i Regjeringa mot veterinæravtalen berre til innvortes bruk i Senterpartiet? Så litt om kommuneøkonomien, som det no har vore fleire replikkrundar på: Det er faktisk slik at tek ein med skulefritidsordninga, som også er ei kommunal oppgåve, har dei som seier at kommuneøkonomien har blitt dårlegare gjennom dette kompromisset, heilt rett, same kva representanten Jakobsen no måtte prøve å forfekte.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Jeg har registrert at Sosialistisk Venstreparti ser på fraflyttingen fra distriktene som et problem. SV har også vært en pådriver for at barn skal delta i skolekorps, på fotballtrening, i leikarringer etc. Når man bor i Distrikts-Norge, er det vanligvis lange avstander til og fra slike aktiviteter, og aktivitetene foregår vanligvis på forskjellige tidspunkter, slik at det vil være umulig å organisere et kollektivtilbud til dette. Det fører til at foreldrene må kjøre til og fra slike øvinger og treninger flere ganger pr. uke. Skal foreldrene også delta i det sosiale liv, kan prisen bli ganske høy. Jeg tror at hvis man på denne måten øker kostnadene ved å bo i distriktene, vil det føre til at færre barn får delta i slike aktiviteter, eller at fraflyttingen vil øke. Det er akkurat det SV foreslår å gjøre. De vil faktisk øke bensinprisen kraftig, en bensinpris som allerede ligger i verdenstoppen. Mitt spørsmål er: Tror SV at en høyere CO2-avgift på bensin er et godt virkemiddel for at folk skal kunne bo og virke i distriktene, og at man på den måten får barna ut til leikarringer og øvinger?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Som presidenten sikkert har registrert, har vi vært gjennom en turbulent budsjetthøst. Ser man tilbake, ser man at ethvert budsjett som et blokkuavhengig sentrum har lagt fram, har framstått som rotete og problematisk, og det toppet seg med kabinettspørsmålet i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg og mange med meg har aldri trodd på et blokkuavhengig sentrum, og når skaperen av et slikt blokkuavhengig sentrum, Anne Enger Lahnstein, i NRKs «Til debatt» erklærte at blokkuavhengigheten var avgått ved døden, var det en positiv erkjennelse. Jeg tror at mange er enig med meg i at man ikke kan fortsette å behandle statsbudsjettet på den måten som man hittil har gjort. En slik behandling av budsjettet lager uro i markedet, den skaper usikkerhet både for befolkning og næringsliv. Jeg tror disse har krav på et minimum av forutsigbarhet i en budsjettbehandling, og det har de altså ikke hatt hittil. Nå har jo Steensnæs og flere med ham fra sentrumspartiene fortalt oss hvor hyggelige Fremskrittspartiet og Høyre er å ha med å gjøre, og det er jo hyggelig å få høre. Det ville derfor være interessant å få vite hvilke tanker representanten Steensnæs gjør seg i forbindelse med kommende budsjettbehandling. Skal sentrum fortsette å late som om de er blokkuavhengige, eller er det sånn at man nå kan forvente at sentrum i god tid før budsjettbehandlingen tar kontakt med en eller annen blokk med sikte på å komme fram til et resultat i god tid før budsjettbehandlingen?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1998-11-30:
Så ble det altså slutt på kurrende dialog og rørende enighet, og vi skulle vel ikke vente noe annet når SV grep ordet. Jeg har sett litt på SVs alternative budsjett og funnet ut at det står at barn og unge skal komme først. Og sannelig står det i en overskrift: økt valgfrihet for småbarnsforeldre. Det lyder jo som søt musikk i et Kristelig Folkeparti-øre. Men musikken ble litt beskere ved nærmere gjennomlesing av ganske ensidige tiltak. Hovedoppskriften for å lette tilværelsen for barna er flere og billigere barnehageplasser og redusert arbeidstid for foreldrene. Kun utearbeidende foreldre skal altså honoreres ifølge SV. Å drive barneoppdragelse i barnehage, skole, ungdomsklubber, av utekontakt og barnevern er viktig, det er vi enig i. Men hvor blir det av foreldrenes rolle? Av nettverk i bydelene nevner SV utekontakt, politi og miljøarbeidere. Jeg vil spørre representanten Kristin Halvorsen om det ikke snart er på tide også for SV å sette foreldrerollen på dagsordenen. Kan det være mulig å lage økonomiske ordninger slik at oppdrageransvaret kan plasseres der det virkelig hører hjemme – hos foreldrene? Kristelig Folkeparti mener at kontantstøtten er et forsøk på en slik familiereform. En snuoperasjon i retning av å gi status til foreldrerett og foreldreansvar. Barna og ungdommen vil bli tapere, sier SV. Ja, når foreldreansvaret svekkes, blir barna og de unge de virkelige taperne. Et annet sted i programmet skriver SV at den menneskelige kapitalen, kunnskapen og kompetansen, er det viktigste vi har i samfunnet. Her er vi også enige. Kristelig Folkeparti ønsker å ta vare på foreldrenes kompetanse i forhold til oppdragelse av egne barn. Og da vil jeg stille følgende spørsmål: Vil SV være med på å stimulere foreldrekapitalen, kunnskapen og kompetansen i forhold til egne barn i vid forstand?
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-30:
Jeg konstaterer at SV har sine helt klare konservative trekk, ikke minst i sin tro på at det kun er to personer med i moderne svangerskap. Situasjonen er jo slik at de siste 20 årenes bioteknologi har gjort at det er veldig mange med i de moderne svangerskapene for en del. Nå er det slik at det i offentlige budsjetter ofte blir fokusert veldig på inntekter, og selvfølgelig på nye og bedre utgifter. Men det er ofte veldig lite fokusert på hvilke kostnader som danner grunnlaget for hva vi får igjen for en gitt sum som vi skal bruke til utgifter. I kommuneøkonomien er det et veldig illustrerende eksempel. Det er problemer i kommuneøkonomien i dag, men det skyldes først og fremst et lønnsoppgjør som gikk ganske av skaftet. Og det skyldes først og fremst ikke ting som ligger i dagens budsjett, men problemer med at kostnadene vil stige for å få gjort de samme oppgavene som man gjør i dag. Da er mitt spørsmål: Jeg lurer litt på hvorfor SV er så helt sikker på at deres strategi over tid nødvendigvis kommer til å gi bedre tjenester i kommunene, for SV er et av de partiene som systematisk går inn for å øke de underliggende kostnadene til alle offentlige utgifter. Jeg nevner bare ønsket om seks timers arbeidsdag med full kompensasjon, som selvfølgelig for alle offentlige tjenester, ikke minst de arbeidsintensive tjenestene i kommunesektoren, kommer til å eksplodere i utgifter som skal finansieres et eller annet sted fra. Det samme gjelder deres gjennomførte motvilje mot å ta ut det effektivitetspotensialet som faktisk finnes i kommunesektoren i dag, som er beregnet til å ligge opp mot 10 pst. av utgiftsnivået i kommunene. SV stemmer altså konsekvent mot alle forslag rundt om i kommunene som vil bidra til konkurranseutsetting, eventuelt privatisering eller iallfall å få orden og systematikk når det gjelder kostnadsutviklingen i kommunesektoren. Ser ikke SV at de langsiktige, underliggende problemene i deres økonomiske politikk skaper større problemer med å få gjort tjenestene, fremfor å gi bedre tjenester til folk?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-30:
Det er min klare oppfatning at det rentenivået man har i Norge i dag, skyldes en internasjonal situasjon med stor usikkerhet i økonomien og fall i oljeprisene. I en slik situasjon plikter vi som politikere å gjøre det som er mulig for oss å gjøre for å bidra til at rentenivået blir redusert. Det var jobben Regjeringen hadde, det var jobben Regjeringen gjorde. Den leverte et stramt budsjett og satte til side mange prioriterte områder. Vi har fått hard medfart bl.a. av Arbeiderpartiet for det, men det viktigste var å bidra til at rentene kunne gå ned. Jeg mener at det budsjettet som i dag foreligger til behandling, gir et godt grunnlag for optimisme, men det er litt usikkerhet med dette bl.a. knyttet til oljeprisen. Når det gjelder stramheten i budsjettet, vil jeg si det slik at den stramheten som nå er i det justerte opplegget, i praksis er om lag på samme nivå som den stramheten Arbeiderpartiet har, for jeg velger å tro at en ikke i fullt alvor ønsker å reversere kontantstøttereformen midt i et år, med den usikkerheten det ville skape for barnefamiliene. For forutsigbarhet har jo vært nettopp et av honnørordene for Arbeiderpartiet. Og jeg nekter å tro at en til slutt ville stå igjen med skatteskjerpelser for næringslivet som skulle gis tilbakevirkende kraft, altså for inneværende år. Den stramheten som nå ligger i budsjettet, er godt i samsvar med de målsettingene som man satte seg, et nivå som skal bidra til rentenedgang.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-30:
Det budsjettet som Regjeringen la fram, hadde en god profil når det gjelder småbedrifter. Det har også det budsjettet som blir vedtatt i dag. Men det er rett at Regjeringen la vekt på at i en innstramming er det best at alle aktører bidrar. Det var kutt i offentlig sektor, det var kutt som rammet private, og det var kutt som rammet næringslivet. Det ble skapt en balanse som jeg tror var god, og som gav rom for offensiv satsing på offentlige budsjetter. I det justerte opplegget vi nå har, er det elementer som er kommet på plass, som er positive for næringslivet. Men jeg vil advare sterkt mot den oppfatning at det ikke er av interesse for næringslivet at vi har en offentlig sektor som er i stand til å betjene viktige formål. Det er jo slik at når det kuttes i SND, når det kuttes på skolebudsjett, er nettopp næringslivets folk blant de første som protesterer. Det er fordi det ikke bare er de isolerte betingelsene for næringslivet som bestemmer bedriftenes mulighet for vekst og utvikling. Og det var her jeg mente at vi for sentrumsregjeringens opplegg hadde funnet en finere balanse enn den balansen som ligger i Fremskrittspartiets prioritering.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-30:
Venstre stilte seg helt og fullt bak det budsjettet som ble lagt fram av Regjeringen. Som jeg redegjorde for i min forrige replikk, mente vi at det på en god måte avstemte de hensyn som skal tas når det strammes inn i det omfang som her ble gjort. Vi hadde et godt opplegg for bedriftene, vesentlig bedre enn det Arbeiderpartiet har, og som fortsatt har vært omdiskutert her i dag i forbindelse med stabiliseringsprogrammet deres. Når det gjelder videre samarbeid, legger jeg til grunn at vi har hatt et konstruktivt og godt samarbeid om budsjettet. Det var positivt at Høyre og Fremskrittspartiet ønsket å bidra på en måte som samtidig gjorde det mulig for sentrumspartiene å få sine profilsaker klart fram. Når det gjelder det framtidige budsjettarbeidet, er det naturlig at Regjeringen legger fram det budsjettet den mener er rett i den aktuelle situasjon. Men det er rett som statsministeren og andre har sagt i dag, at årets prosess har gitt lærdom som det kan være nyttig å ha med videre. Et problem i samarbeidet med Høyre er at de er for lite opptatt av fordelingsspørsmål. Et annet problem i samarbeidet med Høyre er at de er for lite opptatt av miljøspørsmål. Jeg syns det er beklagelig at en på refleks går imot økning av elavgiften, som i den siste formen vi diskuterte den, representerer en utgift på 200-300 kr for en husstand, og som kan bidra til å gå rett vei i miljøpolitikken. Så mye hadde jeg ventet av Høyre i miljøpolitikken, og jeg ser ikke bort fra at det på et senere tidspunkt kan være større muligheter for å nå fram med et slikt forslag.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-30:
Det har i dag fra flere talere blitt redegjort for begrunnelsen for at en kan akseptere et innstrammingsnivå som er lavere enn det en opprinnelig hadde. Det har vært en utvikling, bl.a. innen byggebransjen og på andre områder, som kan tilsi at en gir en viss tilbakefallsposisjon her. Men fortsatt er det slik at det må og skal være en betydelig innstramming i budsjettet for at politikerne skal ha levert sitt bidrag til å få ned renten. Jeg syns at dette budsjettet er et betydelig bedre bidrag og treffer riktigere i forhold til den dagsaktuelle situasjonen enn SVs forslag. Når det gjelder skolefritidsordningen, er det rett at det er kuttet i den med den følge at de som betaler for dette, får en merutgift på ca. 100 kr pr. måned, hvis det blir økt egenbetaling. Den økte utgiften kan ikke ses uavhengig av de andre endringene som er gjort i budsjettet, og som påvirker folks økonomi, og som gir mer penger disponible fordi en har reversert skatte- og avgiftsøkninger. Totaliteten gjør at det var forsvarlig å kutte i skolefritidsordningen, slik som det her var lagt opp til. Når det er spørsmål om mitt råd til kommunepolitikerne, om de bør velte dette over på foreldrene i form av økt betaling, eller øke det kommunale bidraget, vil jeg anta at begge løsningene kan være formålstjenlige, alt ut fra den enkelte kommunes situasjon, og den er det ingen som er bedre til å vurdere enn de som er folkevalgte i den aktuelle kommunen.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-11-30:
Det jeg legger størst vekt på, er statsbudsjettet, for det er det jeg har hatt mulighet til å være med og påvirke. Det har vært vår oppgave nr. 1 å medvirke det vi kan til å legge grunnlaget for at renten skal gå ned. Og jeg mener at Regjeringen har bidratt med det budsjettet som er lagt fram, med den viljen som ble vist til å finne en løsning gjennom samarbeid med andre partier i Stortinget. Jeg er overbevist om at hvis budsjettet blir vedtatt slik som det nå avtegner seg – og det tror jeg det blir – er det et solid bidrag som dermed er levert. Men det er sagt fra flere talere, og det er jeg enig i, at det er andre elementer enn statsbudsjettet som påvirker når renten går ned, og hvor langt den går ned. Det er ingen ny erkjennelse som jeg har fått i dag, slik har vi betraktet dette lenge, men vi har fokusert på statsbudsjettet fordi det er det som har vært vår arbeidsoppgave i de siste månedene. Så har jeg lyst til å si til Arbeiderpartiets talere som har tordnet fra denne talerstol mot kutt i budsjettet som er foretatt i denne runden som er gått med Høyre og Fremskrittspartiet. Den viljen som ble uttrykt fra Arbeiderpartiets landsmøte om å finne en løsning med Høyre som gikk ut på å nulle ut skatter og avgifter pluss finne et kompromiss når det gjaldt kontantstøtten, ville satt krav til kutt i 4 – 5 milliarder kr-klassen. Jeg har ingen tro på at Høyre og Arbeiderpartiet ville funnet fram til et kompromiss som smerter mindre på de områdene som har vakt engasjement fra Arbeiderpartiets side i dag, enn det forslaget som nå foreligger.
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Venstres parlamentariske leder startet med å vise til den betydning det har at renten går ned, og det kan vi være enig i. Men Regjeringen og regjeringspartienes talsmenn har brukt all den tid de har hatt tilgjengelig i hele det politiske ordskiftet så langt, for å få fram at alt annet enn Regjeringens økonomiske politikk er årsaken til at Norge ligger på topp i Europa når det gjelder rentenivå. I dag gir Venstres parlamentariske leder inntrykk av at det er behandlingen av statsbudsjettet som langt på vei er avgjørende for at renten skal kunne gå ned. Hvis renten går ned, er det altså slik at da er det den økonomiske politikken som er årsaken, men hvis renten går opp, skyldes det internasjonal økonomi. Er ikke det Kvassheim sier, en erkjennelse av at det høye rentenivået vi i dag har i Norge, også er et resultat av Regjeringens sviktende økonomiske politikk og en viktig erkjennelse av det – slik også Arbeiderpartiet advarte mot ved budsjettbehandlingen i fjor høst. På den andre siden, hvis det er slik som Kvassheim antydet, og som jeg har stor forståelse for, at å sikre stramheten i budsjettet er av stor viktighet for å bringe rentenivået nedover, slik Arbeiderpartiet hele tiden har argumentert for, er det ikke da også grunn til å stille spørsmålstegn ved hvorfor regjeringspartiene og Høyre og Fremskrittspartiet i Stortinget i dag faktisk går inn for et budsjettopplegg som har klart mindre innstramming, og med det mindre positiv innvirkning på rentenivået enn det Regjeringen selv har sagt er nødvendig?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-11-30:
Etter at Høyre berget Regjeringen i det forrige budsjettet og i revidert budsjett, hørte vi dagen etter at sentrumsregjeringen neste gang helst ville samarbeide med Arbeiderpartiet. I dag får vi høre at Terje Johansen og Venstre vil holde Høyre på en armlengdes avstand istedenfor å inngå et samarbeid. Er det også Kvassheims mening at vi skal holdes på en armlengdes avstand? Mener representanten Kvassheim at Bondeviks framlagte budsjett ble bedre for Venstre og næringslivet etter at Høyre satte sitt stempel på dette? Og kan Kvassheim bekrefte at næringsliv og privatkunder vil få økt elavgift så snart Venstre får det som de vil? Som Terje Johansen sa i sitt innlegg: «Vi kommer igjen.» I Aftenposten den 24. juli dette år satte Sponheim dagsorden med nyheten om at Venstre truet med å bryte ut av Regjeringen hvis partiet ikke fikk større gjennomslag i næringslivspolitikken. «Smertegrensen er nådd», sa partileder og næringsminister Lars Sponheim. Videre sa Sponheim: «Jeg har sagt to ting: Nemlig at Venstre i vår har tatt endel belastninger i form av å godta innstramninger som rammer næringslivet. Nå mener jeg at nok er nok. Venstre vil ikke være med på at innstramningene i høstens budsjett skal ramme bedriftene. I denne saken har vi nådd smertegrensen.» Er det Høyres inntreden og gjennomslag i budsjettforhandlingene som gjør at næringsminister Sponheim fortsatt ikke har ryddet kontoret?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
En innstramming på mellom 9 og 10 milliarder kr var nødvendig for å få renten til å gå ned. Det var utgangspunktet i budsjettet, og etter hvert er det på mange måter blitt opplest og vedtatt som en økonomisk sannhet at der må innstrammingen ligge for å få til en rentenedgang – som om renten går et eller annet sted. Renten går vel ingen steder, renten blir vel satt et eller annet sted av Norges Bank på bakgrunn av en bestemt pengepolitikk. Men det som er blitt konsekvensen av forliket med høyrepartiene, er at vi har fått til en innstramming på knapt 8 milliarder kr. Det er mellom 15 og 20 pst. lavere enn det som var den opprinnelige innstrammingen. Hvis vi følger logikken til Kvassheim og regjeringspartiene, er det større sannsynlighet for at vi med den noe mindre innstrammingen ikke vil få en like stor rentenedgang som vi ville ha fått med en innstramming på mellom 9 og 10 milliarder. Jeg syns det er viktig at representanten Kvassheim kommenterer akkurat den biten, for det er ikke så veldig stor forskjell fra SVs innstrammingsforslag, som er på mellom 7 og 4 milliarder. Jeg syns derfor det er viktig at han kommenterer akkurat dette. Er det stor sannsynlighet for at rentenedgangen vil bli noe mindre med den noe mindre innstrammingen som det er lagt opp til i dette forliket? Så til utdanning. Utdanning er et av de områdene hvor det åpenbart er foretatt en ganske sterk innstramming, og det er spesielt de offentlige utdanningsinstitusjonene og de offentlige skolene som har fått denne innstrammingen. Skolefritidsordningen er kuttet med 132 mill. kr. Nå sitter mange kommunepolitikere og skal lage sine budsjetter, så jeg kunne tenke meg å spørre Kvassheim: Hvis han skulle gi et råd til sine kommunepolitikere, bør denne innstrammingen på 128 mill. kr overføres til foreldrene som økt egenbetaling, eller bør dette dekkes over kommunebudsjettet?
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Debatten har gått over mange timer, og jeg har prøvd å følge rimelig godt med på hva Regjeringen og regjeringspartiene mener skal legges til grunn for at det høye rentenivået i Norge skal gå ned. Et utgangspunkt er vel felles, nemlig at man må få tillit til den norske krone. Det tror jeg er en svært viktig faktor. Så har jeg opplevd i løpet av dagen at flere egentlig har vurdert det slik at statsbudsjettets betydning ikke er overordnet i forhold til det høye rentenivået, men at det er internasjonale forhold. Og siden representanten Kvassheim startet sitt innlegg med å beklage – slik oppfattet jeg det – det høye rentenivået i Norge, må jeg nå få lov å spørre om hva Venstres parlamentariske leder legger sterkest vekt på for å få renten ned. Er det det statsbudsjettet som skal vedtas her i kveld, med de innstrammingene det har, eller er det det statsministeren tidligere har uttalt, nemlig at rentenivået går neppe særlig ned dersom ikke oljeprisene går opp? Det kunne være interessant å få et svar på det, for nå håper jeg snart Regjeringen og regjeringspartiene klarer å opptre noe mer samlet i hvilke argumenter man bruker i forhold til det høye rentenivået og i forhold til å få rentenivået ned.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-11-30:
Steensnæs stilte spørsmål til Arbeiderpartiet om partiet vil trekke det fellesforslaget fra Høyre og Arbeiderpartiet om euro, EU og EØS som står i innstillingen. Svaret fra Høyres side er nei. Det har gjennom debatten blitt avklart at Regjeringen er uvillig til å føre en slik aktiv politikk. De konstruerer motforestillinger. Vi mener at det er viktig å undersøke på et politisk nivå mulighetene for et samarbeid. Maastricht-avtalen åpner for det. Etter mitt syn er det ikke nødvendigvis slik at man må gå fra fleksibel stabilitet til fastkurs innenfor svingningsmarginer for å få en avtale. Det skal man i alle fall ikke ha konstatert før man samtaler, og igjen på et politisk nivå, så debatten har til fulle understreket at Regjeringen trenger noen til å presse på, for den gløder jo ikke av begeistring i møte med Brussel på noe nivå. Hvis Regjeringen skulle trenge entusiastisk støtte for sine reiser og politiske råd for sine samtaler, vil jeg anbefale samtaler med NHO, LO, Bankforeningen og for sikkerhets skyld også Sparebankforeningen. Der vil man få gode råd både faglig og sannsynligvis også grensende over i det politiske. Mye av debatten har dreid seg om hvorfor regjeringspartiene i grunnen snudde så kraftig underveis og plutselig fikk veldig lyst til å forhandle, hvorfor det umulige ble mulig. Det er mulig at svaret ligger i Steensnæs’ egen hjemstedsavis, Haugesunds Avis, og jeg siterer den til informasjon: «Med mindre en er politisk blind, burde det ikke være vanskelig å se hvor støtten er å finne. I stedet har regjeringspartiene drevet et forvirrende og tarvelig spill for å gi skinn av at Regjeringen er blokkuavhengig». Jeg vet ikke om dette var det avgjørende argument, eller om det var Arbeiderpartiets landsmøte. Det kunne jo også vært Steensnæs’ egen uttalelse med trussel til Høyre om at det ikke-sosialistiske samarbeid ville opphøre hvis det ikke ble enighet. Og da er mitt spørsmål: Hvilket ikke-sosialistisk samarbeid er det Steensnæs forespeiler oss? Jeg kjenner ikke til noe historisk i denne perioden.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-30:
Det skal representanten Steensnæs ha at han er flink til å rose sine samarbeidspartnere. For n’te gang roste han Høyre og Fremskrittspartiet. Men det skal vel ikke så mye til for å rose de partiene for at de godtar høyrepolitikk? Trepartiregjeringen minner meg om de hellige tre konger. Den så sin stjerne stige over Voksenåsen og følte at det var løfterikt. Så la den byrden på kamelene og begav seg ut på vegen. Etter hvert snudde den kappen etter høyrevinden, spiste kamelene og lempet byrdene over på dem som sitter hardt i det fra før. Den har med kontantstøtte til barnet i krybben, men så er det slutt. Det blir dårlig med barnehageplasser, meldes det. Skatteforliket skal bl.a. betales gjennom dyrere skolefritidsordning. Hvis skoler nå legges ned, blir det en lang skoleveg og standarden på de skolene som er igjen, vil vel kanskje minne mer om stallen enn om Voksenåsen. Apropos det – det står det en del om i denne erklæringa: «Målet er å sikre kommunene full kompensasjon for merkostnadene med seksårsreformen, både til investering, drift, skoleskyss og skolefritidsordning.» -Ja, «skolefritidsordning» står det! Og videre: «En sentrumsregjering vil øke bevilgningene til tiltak som bedrer utearealet på skolene og som sikrer alle skolebarn en tryggere skoleveg.» Jeg skulle gjerne ha lest hele denne erklæringa, det står veldig mye bra om skole der. Tidligere i dag har statsministeren sagt at det er ikke så mye høyrepolitikk i forliket. Mener Steensnæs at det ikke er høyrepolitikk når det skal koste å være sjuk, men ikke å være rik? Mener Steensnæs at det ikke er høyrepolitikk når det skal bli dyrere å ha unger på fritidsordninga? Nå skal det sies at det var et elendig utgangspunkt for kommuneøkonomien fra Regjeringa. Men det er i hvert fall ikke det som står i Voksenåserklæringa. Er det blitt sentrumspolitikk at det skal være en dårlig kommuneøkonomi? Eller er det bare sentrumsregjeringa som har godtatt høyrepolitikken? Jeg tror faktisk at stjerna har sluknet over Voksenåsen, og at de går i mørket: Jeg er bare redd for at de skal gå sammen med Høyre og Fremskrittspartiet til de går utfor stupet!
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Representanten Steensnæs klarte rett nok å holde et innlegg uten å angripe Arbeiderpartiet, og det er han allerede blitt behørig rosende omtalt for av Thorbjørn Jagland i en tidligere replikk, men han greide dog ikke i svaret å la være å vise til at det var Arbeiderpartiets landsmøte som brakte en avtale i havn mellom sentrumspartiene og Fremskrittspartiet og Høyre, og da er det kanskje betimelig nå så langt ute i debatten å stille følgende spørsmål: Sa egentlig representanten Steensnæs at uten Arbeiderpartiets landsmøte hadde vi nå hatt en regjeringskrise? Var det egentlig det han sa? Det er det også mange andre som har sagt før i dag, at uten det landsmøtet hadde vi i dag hatt en regjeringskrise i Norge. Kanskje kan det være mulig å få et svar på det før kvelden er omme. Så har det tidligere i dag vært gjort forsøk på å få Regjeringens vurdering av virkningene for folk flest av det budsjettet som blir vedtatt i kveld, om budsjettvedtaket som skal gjøres i kveld, f.eks. kommer til å bidra til at renten går ned. Finansministeren svarte forholdsvis ullent da han fikk spørsmålet tidligere i dag og hadde mange andre faktorer å hente fram som hadde stor betydning for hva som ville skje med renten, og han konkluderte vel omtrent med at det først og fremst var utviklingen i oljeprisen som kom til å være bestemmende for om renten ville gå ned. Også statsministeren har henvist til synkende oljepriser når det gjelder spørsmål om renteutviklingen. Alle som hører etter, må få inntrykk av at Regjeringen forsøker å skyve ansvaret litt fra seg nå for hva som skal skje med renteutviklingen i kommende år. Einar Steensnæs var derimot ganske klar, og nå er det litt viktig å få presisert fra Steensnæs: Er det slik at Einar Steensnæs har en annen oppfatning av dette enn statsministeren og finansministeren? For Steensnæs sa da vitterlig – og det kan han kanskje bekrefte – at renten skal tilbake på et mer normalt nivå, sågar på kort sikt.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det er neppe nødvendig med noen omfattende stemmeforklaring. Jeg setter min lit til at vi får en klar veiledning fra presidenten underveis. Men under debatten er det fra representanten Steensnæs kommet en henstilling til Arbeiderpartiet om å vurdere to forslag, og det synes jeg jeg må få gi tilbakemelding på før vi går til votering. Det første er forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet i Budsjett-innst. S. I Tillegg nr. 1, om å nedsette en sysselsettingskomite. Både statsministeren og andre representanter for regjeringspartiene har understreket at de er enig i alle intensjonene som ligger i dette forslaget, og har anmodet om at Arbeiderpartiet gjør det om til et oversendelsesforslag. Den anmodningen synes vi det er greit å imøtekomme, og vi har forståelsen av at Regjeringen vil gå i gang med et tilsvarende arbeid. Så har vi fått en henstilling til. Det gjelder forslag til V i tilrådingen fra komiteen. Det er et forslag som er fremsatt av Arbeiderpartiet og Høyre om en mer aktiv Europa-politikk. Også her er det kommet en henstilling om å gjøre forslaget om til oversendelsesforslag. Jeg skal ikke bruke lang tid på det, men jeg vil kort bare si at vi ser annerledes på det, og har ikke visshet for at Regjeringen har den samme intensjon som forslagsstillerne om å få denne strategiske dialogen etablert, slik at her synes vi det er naturlig å opprettholde forslaget slik som det foreligger. Når det ellers gjelder tilrådingens punkter i Budsjett-innst. S. I., vil jeg bare helt kort tilrå Arbeiderpartiets medlemmer å stemme for alle forslag, unntatt I, IX, X, XI, XIII og XIV.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Når det gjelder V, finner vi ikke å kunne imøtekomme anmodningen, så vi opprettholder forslaget.