trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg har også et spørsmål til statsministeren, men det dreier seg om noe ganske annet, nemlig finansieringssystemet for norske sykehus. Statsministeren skrøt i valgkampen av de gode resultater med innsatsbasert finansiering. Vi har i tillegg, gjennom forhandlinger, bl.a. med Fremskrittspartiet, fått gjennom at dette er en bevilgning som skal være en overslagsbevilgning. Nå har imidlertid Regjeringen endret enhetsprisene og satt et tak for hvor mange operasjoner som blir betalt med innsatsbasert finansiering med de faste satser, og har også redusert rammebevilgningene, slik at sykehusene nå kommer i en verre situasjon, og innsatsbasert finansiering endres og settes i miskreditt. Vil statsministeren sørge for en gjennomgang av dette systemet og også innføre en ordning hvor det forhandles med sykehusene om endringer i finansieringssystemet, slik at vi unngår disse plutselige negative virkningene for norske sykehus og dermed for pasientene?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg må si at jeg er uenig med statsministeren. Signalene og de klare uttalelsene fra sykehusene – jeg snakker ikke om byråkratene på fylkeskommunens kontor, det er sykehusdirektørene som har ansvaret – indikerer at det er en unison oppfatning at man nå har foretatt justeringer eller endringer som er meget negative i forhold til det som var hovedformålet med den innsatsbaserte finansieringen, nemlig at dess flere operasjoner et sykehus foretok, dess mer inntekter fikk det. Man skulle ha den samme betaling for en operasjon, uavhengig av tak og slike ting. Det er der disse justeringene effektivt setter en stopper for å øke aktivteten for nødvendige operasjoner. Det jeg spør om, er å få et system hvor det er en slags forhandling og avtale med sykehusene, og at den ligger til grunn når man fremmer forslag til statsbudsjett for Stortinget, slik at Stortinget automatisk i dokumentene får vite hva sykehusdirektørene hevder at konsekvenser av foreslåtte endringer er, slik at Stortinget får et korrekt grunnlag og ikke bare departementets ensidige oppfatning.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «Enkelte pakistanske fedre benytter sin datter med norsk statsborgerskap gjennom tvangsekteskap for å sikre hennes fetter eller annen pakistaner visum, opphold og arbeidstillatelse i Norge, ifølge TV2s program «Rikets tilstand». Vil Regjeringen fortsatt være en passiv tilskuer til slike forferdelige og rystende forhold, eller kan det forventes at Regjeringen vil sette en stopper for denne trafikken, og i tilfelle hvorledes?»
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Det er mer enn to år siden Fremskrittspartiet fremmet forslag om å gjøre noe aktivt på dette området, og det eneste Regjeringen nå sier, er at den vil vurdere. Da har jeg lyst til først å spørre: Når er det vurderingen tar slutt og konklusjonen kommer på bordet? Statsråden sa han vil vurdere lovendringer. Hvor lenge vil han sitte og vurdere det? Når vil han komme til en konklusjon på om vi skal lovfeste den samme kontrollmyndigheten som man har i Danmark når det gjelder å undersøke om det er tvangsekteskap eller ikke? Det foreslo vi i trontaledebatten, men vi fikk ikke støtte fra noen andre. Mitt hovedspørsmål er: Når regner statsråden med at denne vurderingen – som under ulike statsråder har pågått i snart to og et halvt år – får en konklusjon? Er han enig med meg i at det er det som imamene sier i de interne miljøene og i moskeene, som teller, og ikke det som eventuelt sies i en offentlig uttalelse for å berolige statsråden? For i så måte har det vært meget vellykket. Men vi vet jo intet om hva som sies i de lukkede miljøer. Og det er det som er det avgjørende.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg takker for løftet om at konklusjonen på disse vurderinger fra Regjeringens side, kommer før jul. Jeg stiller meg fremdeles litt undrende til at det er nødvendig med så mye vurdering bare for å innføre den ordningen som en sosialdemokratisk regjering i Danmark har innført for over ett år siden, og som hittil har gitt gode resultater. Jeg vil spørre: Vil justisministeren i den samme vurdering av lovendringer også vurdere om det bør stilles krav om forsørgelsesevne og adekvat bolig til dem som skal ha familiegjenforening med en utenlandsk ektefelle til Norge, slik at det i hvert fall kan settes en effektiv stopper for familier som benytter unge, hjemmeboende, norske statsborgere, unge jenter, som inngangsbillett for et familiemedlem i et annet land til å komme til Norge med arbeidstillatelse, oppholdstillatelse og bosettingstillatelse – i hvert fall slik at det kan settes en stopper der hvor det helt klart dreier seg om unge mennesker som bor hjemme hos sine foreldre, og som brukes som inngangsbillett for en annen slektning? Det kan effektivt gjøres gjennom å stille krav om at før man får opphold for en utenlandsk ektefelle, må man ha forsørgelsesevne og adekvat bolig selv, ikke bo hos foreldrene.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Finansieringssystemet kan være en viktig spore til mer pasientbehandling, men etter to år med ordningen ser vi utslag som er veldig bekymringsfulle, bl.a. honorerer systemet at en faktisk gjør det samme fra det ene året til det andre. Et utslag er også at sykehusene ser seg om etter «lettere» pasienter og setter de «tyngre» på venteliste. Det synes å være situasjonen landet over. De justeringer som nå er gjort i statsbudsjettet, ser ikke ut til å virke inn på dette. Det er snarere slik at økonomien for sykehusene ser ut til å bli forverret, etter de rapportene som jeg har fått inn fra en rekke sykehus i landet. Jeg må derfor spørre statsministeren: Er han villig til ganske raskt å gå inn og se på de systemfeilene som måtte ligge i systemet, som gjør at systemet er uforutsigbart for sykehusene – at en året etter at behandlingen er foretatt, får inndraging i sine forventede inntekter – og dernest at en også må tilpasse systemet til «tyngre» pasienter?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Den innsatsbaserte finansieringen har så langt vært meget effektiv og svart til forventningene med hensyn til reduserte ventelister spesielt. Inneværende statsbudsjett, med kutt i enhetsprisene og et aktivitetskrav som ikke betales, på 480 mill. kr, gir den konsekvens at sykehusene får 480 mill. kr mindre for den behandling de måtte utføre i år 2000. Mitt spørsmål er noe i likhet med Asmund Kristoffersens: Vil Regjeringen være villig til å gå inn i forhandlinger med fylkeskommunene og sykehusene i begynnelsen av år 2000 for å prøve å rette opp disse skjevhetene, slik at man kan få en økt pasientbehandling også i år 2000?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Mitt spørsmål går til den ærede sosialminister. Fylkeslegenes tilsynsrapport ved 60 offentlige sykehjem i 1998 avdekket alvorlige lovbrudd og brudd på pleieforskriftene i halvparten av de besøkte sykehjemmene. Ved hele 30 pst. av hjemmene fikk ikke pasientene nødvendig hjelp til å dekke sine basale menneskelige behov, som f.eks. tilstrekkelig inntak av mat og personlig hygiene. Hva har sosialministeren konkret foretatt seg overfor de kommunene som utøver en slik uverdig eldreomsorg?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg takker sosialministeren for svaret, som på ingen måte tilfredsstiller meg. Det har nå gått snart et år, og disse pasientene, disse syke eldre menneskene, lever under de samme forhold som de gjorde da tilsynet ble gjennomført. Det må etter mitt skjønn umiddelbart reageres sterkt, konkret og praktisk i forhold til de kommunene som har en slik form for eldreomsorg. Jeg tror kommunene vil forstå når man reagerer med økonomiske virkemidler overfor dem. Mitt neste spørsmål til sosialministeren er hvorvidt sosialministeren kan tenke seg å ta i bruk økonomiske virkemidler i form av døgnmulkt eller tilbakeholdelse av overføringer for å presse disse kommunene til å prioritere eldreomsorgen på en annen måte enn tilfellet er i dag. Man kan ikke vente på planer, meldinger og proposisjoner, man må gjøre noe nå!
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-20:
Mitt spørsmål går til statsministeren. Han har i flere artikler i det siste meget fortjenstfullt vært opptatt av den raske endringstakten i det norske samfunn og globaliseringen, og sier bl.a. i Aftenposten i dag meget riktig at vi trenger vilje og evne til nyskaping for å holde tritt. Desto mer forbausende er det at han i sine artikler ikke sier svært meget om hva dette betyr i politiske grep, og det er særlig to områder som forbauser meg. Det ene er at han nok en gang helt utelater å snakke om de klare forbedringer som trengs i det norske skolesystem for at vi skal kunne ha denne evnen til nyskaping, og det andre er at han gjør spørsmålet om verdiskaping nærmest til et spørsmål om å satse mer på SND. Skyldes det siste at han rent faktisk tar høyde for at han i budsjettenighet med Arbeiderpartiet er nødt til å svelge skatteendringer som er til skade for bedriftene og arbeidsplassene?
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-20:
Det statsministeren nå sier om forskning, kan jeg også gjerne si positive og hyggelige ting om, men det var altså ikke det jeg spurte om. Jeg spurte om forbedringer i det norske skolesystem. Og da er det én utfordring som ligger der tydeligere enn noe annet, og det er at vi er nødt til å gjøre noe alvorlig med den svikten som vi har i lærerrekrutteringen. Da er mitt spørsmål til statsministeren: Hvordan har det seg at Regjeringen utsetter og utsetter å legge frem sine forslag når det gjelder å bedre denne rekrutteringen? Ellers må jeg til spørsmålet om skatt si at poenget må være også å være klar på hva man ikke vil. Statsministeren husker nok godt at Høyre i fjor uttrykte meget tydelig, også fra Stortinget før forhandlingene, at skatteøkninger ville vi ikke ha. Nå er statsministeren betydelig mer vag med hensyn til om man vil kunne akseptere at vi får skatteendringer som er til ugunst for bedriftene og for arbeidsplassene. Og det er ytterligere ett spørsmål som reiser seg etter det statsministeren sa: Tror statsministeren virkelig at det er mulig å ramme bedriftseierne uten at man også rammer bedriftene?
Inge Lønning (Høyre), 1999-10-20:
Statsministeren viste til veksten i forskningsbevilgningene i budsjettet. Men det er vel slik at hvis man skal få et riktig inntrykk, må man se sammenhengen mellom bevilgninger til universitetene og de forskningsutførende institusjonene og forskningspostene. Da er min vurdering at det i beste fall er et nullbudsjett, dvs. et nullvekstbudsjett. Men det som er enda mer bekymringsfullt, er at det i budsjettforslaget ikke er foreslått en eneste ny rekrutteringsstilling til hele det norske universitetssystem. Jeg vil stille det samme nøkkelspørsmål som representanten Petersen reiste: Er Regjeringen i det hele tatt opptatt av rekrutteringen av folk som skal betjene den norske skole og det norske forskningssystem?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg er litt skremt over statsministerens vente og se-holdning med hensyn til å rekruttere og beholde lærere i skolen. Det er nesten like risikabelt for Norges framtid som å fomle så mye med statens rikdom som man gjør på eiersida. Spørsmålet mitt til statsministeren blir da: Dersom KS skulle manne seg opp til et lønnsoppgjør nå i år som er godt for andre grupper som skal rekrutteres, og staten også skulle se seg tjent med at lærerlønningene økes, er det da slik at Regjeringa er innstilt på i revidert nasjonalbudsjett å følge opp dette? Varsellampene blinker nå nemlig kraftig på mange lærerværelser rundt omkring, der lærerne blar i avisene og ser etter andre stillinger. Er det slik at Regjeringa er budd på det? Eller vil Regjeringa vente til rekrutteringsmeldinga kommer, og det kanskje går ett år til og lærerværelsene blir enda mer tømt for de folka vi trenger å ha der?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg har også et spørsmål til statsministeren. Det er knyttet til at ethvert rettferdig skattesystem er kjennetegnet ved at man betaler skatt etter evne, dvs. at de som har mye, betaler mer skatt enn de som har lite. Dessverre er det mange eksempler på at det norske skattesystemet ikke fungerer slik. De siste eksemplene fikk vi før helgen, der en lang rekke kjendiser med høye inntekter, til dels millioninntekter, ble framhevet, og at de gjennom å organisere seg gjennom aksjeselskaper reduserte skatten til 28 pst. Det betyr at vi har eksempler på at folk i liberale yrker – advokater, konsulenter, artister, tannleger – lett kan organisere seg slik at de får 28 pst. skatt, mens sykepleiere, bussjåfører, lærere og andre betaler opp til 50 pst. skatt. Disse tilpasningsmulighetene skyldes endringer i skattesystemet som er gjennomført de siste årene, noe som har gjort denne type tilpasning enklere. Mener statsministeren dette er et problem for skattemoralen og samfunnsmoralen?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg er glad for at statsministeren er opptatt av at vi skal opprettholde en høy sysselsetting og unngå å ramme norske bedrifter, men da er det for det første et problem at det ene av de forslagene som er presentert fra Regjeringen, er forslag om økt alminnelig skatt. Det rammer absolutt alle norske bedrifter i milliardklassen. Det andre forslaget fra Regjeringen er å øke toppskatten for helt vanlige norske lønnstakere – titusener av lønnstakere med rundt 270 000 kr i inntekt vil da få 13 pst. skatteøkning ved at de går fra 35 til 50 pst. skatt på overtid eller ekstrainntekter. Det Regjeringen gjør, er det stikk motsatte av det statsministeren sier. Man øker nemlig skatten for bedriftene i de forslagene man har fremmet, og så øker man skatten for helt vanlige lønnstakere. Ser statsministeren at det er et problem?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Helt uavhengig av konkrete budsjettforslag og helt uavhengig av forhandlinger er det alltid interessant å høre hva statsministeren mener om prinsipielle sider ved skattesystemet. Når det nå er avdekket at det er åpenbare muligheter i vårt skattesystem for store tilpasninger, kan man da forstå statsministerens svar til Stoltenberg i dag slik at det etter hans syn ikke er tilsiktet, at det er sider ved systemet som ikke er ønskelige, og som heller ikke har vært tilsiktet når man politisk har åpnet for slike muligheter?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Mitt spørsmål er også til statsministeren. I en tidligere replikkveksling her kom det fram at Regjeringen har et ganske passivt forhold til det som går på eierskap. Og et resultat av det ser vi i disse dager med fusjonen mellom Telenor og Telia – en fusjon som Kristelig Folkeparti så sent som i valgkampen i 1997 var imot. Det bekrefter at den frieren som står i gården, og ikke Regjeringens vilje, på en måte bestemmer dagsordenen. Nå ser jeg at Regjeringen hevder at dette er en balansert avtale. Det gjenstår å se hvordan tingene utvikler seg. La meg stille et konkret spørsmål. Mange av de viktige forretningsområdene i det fusjonerte selskapet er det uavklart hvor skal ligge, det gjelder både mobil og Internett, som er to av de raskest voksende områdene innenfor det som går på telefoni og telematikk. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvilken mulighet har Regjeringen til å sørge for at de positive ringvirkningene av denne type hovedkontorplasseringer blir i Norge, at de ikke bare går utenlands, og at de positive ringvirkningene dermed også skjer utenlands?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Med respekt å melde snakker statsministeren seg langt ut på vidåtta. Så langt jeg husker, har ikke denne regjering satt ned foten i en eneste fusjon så langt, noe som Regjeringen nesten samlet var imot den gangen den var i opposisjon. Det er bare å ta hele rekken bortover fra Hydro til bankaksjer og til hva man ellers måtte ønske, og Telenor-Telia føyer seg inn i samme mønster. Et av de viktigste poenger med eierskap i en stadig mer liberalisert verden er at man sikrer at det blir ringvirkninger til det samfunnet som har bygd opp selskapet. Telenor er bygd opp i Norge av norske abonnenter og telefonbrukere i mange år. Nå skal ikke jeg gå inn på om fusjonen som sådan er balansert, men mitt poeng er, som statsministeren ikke ønsket å gå nærmere inn på, hvordan vi sikrer at balansen ivaretas ved at viktige funksjoner legges til Norge. Eller er det slik at Regjeringen overhodet ikke har noen styringsmulighet når det gjelder selskapets videre utvikling? Det er av veldig stor betydning for norsk forskermiljø og for å sikre at landet får de positive ringvirkningene av dette, at f.eks. Internett og mobil legges til Norge.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg vil gjerne stille samferdselsministeren følgende spørsmål: «Gjennom media er det blitt kjent at Tormod Hermansen skal motta en lønn på 7 mill. kroner i det nye norsk-svenske teleselskapet. Mener statsråden at det finnes noen rimelighet i dette, og hva vil han gjøre for å hindre at telesjefen skal få en lønn 10 ganger høyere enn statsministeren?»
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg forstår at samferdselsministeren har den samme oppfatning av hvordan et styre skal operere som statsministeren tidligere i dag gav uttrykk for, nemlig at de skal leve sitt eget liv, helt uavhengig av hvem som faktisk eier dem. Det betyr at hvis styret hadde fastsatt at lønnen til Hermansen ikke skulle være 5 mill. kr pluss bonus, som er oppimot 7 mill. kr, men 10, 15 eller 20 mill. kr, ville samferdselsministeren ha sagt det samme: Dette er egentlig ikke vårt bord, det foreligger en fullmakt til styret som gjør at det er styret som skal håndtere det, på tross av at dette er et statlig selskap med bindinger til den norske stat med et lønnsnivå som er milevidt over det de har som har de mest ansvarsfulle stillinger i det norske samfunn, inkludert direktøren i Statoil, den norske statsminister, ja sågar samferdselsministeren, som jeg vil anta har et langt større ansvar enn det sjefen i et selskap som ligger under hans departement, har. Derfor må jeg få lov til å gjenta mitt spørsmål: Er det virkelig slik at det er den nye sentrumsregjeringens stil at man skal toe sine hender når et styre gjør et hårreisende vedtak, og at man ikke ønsker å gripe inn?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-20:
Jeg må innrømme at dette gir veldig dystre perspektiver. Hvis det virkelig skal være slik at en ansvarlig statsråd ikke ønsker og ikke kan gripe inn overfor vedtak i et selskap som ligger under hans eget departement, som gjør vedtak som er – og det vil de fleste mene – ganske hårreisende, og som innebærer et lønnsnivå som er så langt over det som er det vanlige anstendige lønnsnivået i Norge, hvilke perspektiver trekker det opp for oss? Det betyr i realiteten at når vi nå har gitt fra oss Telenor og det er blitt et nordisk teleselskap, har vi overhodet ingen innvirkningsmulighet på noen av de beslutninger som foretas i styret. Det betyr at hvis styret sier at de skal legge samtlige av de nye enhetene, forretningsområdene, til Sverige eller hvor som helst ellers, men ikke til Norge, vil samferdselsministeren si at dette er det et ansvarlig styre som har vedtatt, vi har ingen inngripningsmulighet, og vi ønsker ikke å gripe inn heller. Det bekrefter til fulle det som er poenget, at vi nå også har gitt fra oss et viktig instrument i infrastrukturpolitikken i Norge, telepolitikken, og vi har en samferdselsminister og en regjering som vil sitte og se på den typen hårreisende avgjørelser og toe sine hender og si at dette er styrets ansvar, jeg er ansvarlig statsråd, men jeg bryr meg ikke om det. Den typen ministeri skal vi ikke ha. Jeg håper at ministeren, når han kommer tilbake til sitt lønnkammer, tenker over hvilke konsekvenser dette kan få for hans posisjon.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Mitt spørsmål går til sosialministeren. I nasjonalbudsjettet varsler regjeringen Bondevik innstramminger i ordningen med avtalefestet pensjon. Til NTB har sosialministeren sagt at hun mener at adgangen til tidlig pensjon gjennom avtalefestet pensjon er for dyr, og at hun ønsker endringer som gjør det mindre attraktivt å gå av med pensjon tidlig. Det inntektspolitiske samarbeidet har vært en av bærebjelkene i den positive økonomiske utviklingen vi har hatt her i landet i de senere år. Mitt spørsmål til statsråd Kleppa er: Hvilket syn har Regjeringen på tariffestede forhold og inngåtte tariffavtaler?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg kan ikke høre at statsråden svarte på spørsmålet mitt – hvilket syn Regjeringen har på tariffestede forhold og inngåtte avtaler og det inntektspolitiske samarbeidet. Jeg vil minne om at fagbevegelsens moderasjonslinje har vært en veldig viktig årsak til den positive utviklingen vi har hatt i de senere år, som innebærer at vi har fått lav ledighet, lav prisstigning og lavere renter. For å få dette til har store arbeidstakergrupper avstått fra høye lønnstillegg; de har i stedet fått muligheten til tidligere pensjon. Dette var en helhet, og det må også være en helhet i tiden framover. Derfor vil jeg gjenta spørsmålet mitt: Vil regjeringen Bondevik sikre det inntektspolitiske samarbeidet, som er en av hjørnesteinene i vår økonomiske politikk, og sammen med Arbeiderpartiet sikre respekten for tariffestede forhold?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Det er eit dilemma i forhold til avtalefesta pensjon som går på at slik ordninga er i dag, er den ikkje berre eit tilbod til dei eldre som ynskjer å trekkja seg tilbake frå eit yrkesaktivt liv med verdigheit og før ordinær pensjon, det ligg faktisk overstimulans i forhold til det å trekkja seg tilbake, og det er det Regjeringa har drøfta i nasjonalbudsjettet. Det er ikkje føreslått konkrete endringar, men drøfta med bakgrunn i ei utgreiing med overskrifta «Fleksibel pensjonering» frå eit utval sett ned av Jagland-regjeringa, som la fram si innstilling tidlegare i år, og som det er naturleg for oss å fylgja opp. Det er ei kjensgjerning at her er bruk for ein stor arbeidsstyrke i tida framover. Etter Regjeringa sitt syn er det òg bruk for den erfaringa og kompetansen som mange eldre arbeidstakarar i dag har. Og det gjev stor grunn til ettertanke dersom det er slik, som nok nokon opplever, at ordninga i dag gjer at nokre eldre arbeidstakarar faktisk føler seg pressa ut av arbeidslivet. Dei kan òg rekna gjennom sine økonomiske framtidsmoglegheiter og sjå at det svarar seg å gå av, i alle fall med delvis pensjon, framfor å halda fram i arbeidslivet med si erfaring og sin kompetanse.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
I slike stunder er eg glad for at det er høve til tilleggsspørsmål. Det var nemleg ei setning på slutten av Gunhild Øyangen sitt førre innlegg som eg ikkje fekk tak i, og det gjev meg no høve til å svara på hennar spørsmål om korleis Regjeringa ser på det inntektspolitiske samarbeidet. Lat det vera heilt klart: Det er avgjerande viktig for Regjeringa at det held fram. Regjeringa legg vekt på eit godt forhold til partane i arbeidslivet både gjennom jamleg kontakt og på annan måte. Men her ligg det altså føre ei offentleg utgreiing, og eg trur at òg Jagland-regjeringa hadde eit mål med å nedsetja dette utvalet. Utgreiinga ligg føre, den meiner Regjeringa er vel verd å fylgja opp. Vi har peika på nokre område der vi ynskjer å fylgja opp, men ynskjer òg synspunkt frå Stortinget på dei.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Etter mitt syn er det her skapt unødig uro i forhold til ei ordning som eg meiner det er vel verdt å sjå nærare på, ut frå ein situasjon der mange eldre arbeidstakarar skulle hatt høve til å bruka si erfaring og sin kompetanse noko lenger enn i dag. Det er 40 pst. av arbeidstakarane i dette landet som står utanfor denne ordninga med avtalefesta pensjon. Det er grunn til å stilla spørsmål om pensjonane her skal vera like høge for dei som går av ved 62 år, som for dei som går av ved 67 år. Det kan det t.d. liggja til rette for i dag, fordi det er høve til å tena opp pensjonspoeng òg om ein går av etter avtalefesta pensjon, og det er òg svært gunstige skattereglar. Så på den eine sida: Ja, lat oss for all del halda fast ved det inntektspolitiske samarbeidet. Men på den andre: Lat oss vera villige til å drøfta ei ordning som slår skeivt ut.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
For det fyrste kalla eg umiddelbart Helsetilsynet inn til eit møte for å få ei orientering om innhaldet i denne rapporten og ei nærmare orientering om korleis tilsyn blir utført, og kva oppfylging det er. Når det gjeld dei påpeikingane som blir gjorde, anten dei går i forhold til sakshandsaming, i forhold til internkontroll, eller i forhold til dekking av grunnleggjande behov, får den einskilde kommune eit pålegg frå Helsetilsynet om å fylgja dei opp, og det blir gitt fristar i forhold til kva påpeiking som her blei gjord. Helsetilsynet fylgjer det opp, og Helsetilsynet har frå før erfaring både med at dei kommunane som har pålegg, syter for ei endring i høve til det som er påpeikt, og at dette verkar skjerpande overfor andre kommunar. I tillegg arbeider eg no med ei stortingsmelding som har overskrifta «Omsorg 2000», der søkjelyset nettopp skal setjast på kvaliteten, på innhaldet i omsorgstenestene. Den vil bli lagd fram for Stortinget ved årsskiftet. Utover det har vi òg sett i gang ei revidering av den såkalla kvalitetsforskrifta som gjeld for sjukeheimar og kvaliteten på tenestene der, og vi føretek no ei avveging av ei samordning av lovverket som skal sikra det same tilsynet og dei same krava på aldersinstitusjonane elles.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Eg har ikkje det same grunnlaget som representanten Alvheim her for å påstå at dei eldre på desse institusjonane lever på same måten som dei gjorde før det vart utført tilsyn. Det er tvert imot all grunn til å tru at på dei aller fleste område her er fristane som tilsynet har sett, allereie ute, og det har skjedd ei forandring. Lat meg i tillegg seia at eg er kontinuerleg oppteken av å betra kvaliteten på tenestene ved våre aldersinstitusjonar. Det er no i alle fylke tilsett ein eigen kvalitetsrådgjevar knytt til fylkeslegen som òg gjev sine råd i eldreomsorga. Vi har ute til høyring eit framlegg til lovheimel for å få det same regelverket på plass i anna omsorg som vi i dag har på sjukeheimane. Når det gjeld økonomiske verkemiddel, har vi teke det i bruk i høve til å tilsetja meir personell. Førebels har eg ikkje vurdert det på dette området.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Det er rett som representanten Børge Brende her hevdar, at sjukefråværet er høgt. Det er bekymringsfullt, både av omsyn til den enkelte arbeidstakar som slitst mellom arbeid og sjukdom, og av omsyn til den enkelte arbeidsgjevar, og òg når det gjeld kostnadene for folketrygda og for arbeidsgjevarane. Når Børge Brende her samanliknar med andre nordiske land, er det vel verd å minna om at vi har ei særdeles låg arbeidsløyse i Noreg. Det er all grunn til å tru at det er personar inne i arbeidslivet som med høgare ledigheit ikkje ville hatt moglegheit til å vera der om det ikkje hadde vore for sjukefråværet. Børge Brende seier at sosialministeren så langt berre har hefta bort partane med prat. Sosialministeren har teke initiativet til ein idébank, som er i ferd med å verta realisert i desse dagar, for å få fram at det faktisk er atskillege bedrifter i dette landet der arbeidsgjevarar og arbeidstakarar i fellesskap har fått til ein nedgang i sjukefråværet. Så har sosialministeren hatt eit sterkt engasjement for å få til auka bruk av ordninga med aktiv sjukmelding, som òg går på eit samarbeid mellom arbeidstakar, arbeidsgjevar og behandlande lege, og det er ei ordning som no er i ferd med å gje resultat, men der det enno er eit stort forbetringspotensial. Det siste Børge Brende viser til, forslaget om utvida eigenmeldingsperiode, er eit avgrensa forsøk basert på undersøkingar og erfaringar så langt, som nettopp spelar på det same, nemleg eit tett samspel mellom arbeidstakar og arbeidsgjevar, og som i tillegg har den gevinsten at det faktisk frigjer nokre legetimar i samband med sjukmeldingar.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Representanten Brende skal få høve til ei breiare drøfting av sjukelønsordninga når det utvalet som Regjeringa har sett ned som blir leia av Matz Sandman, og som ser på både tilgangen og årsaker til uføretrygd og sjukefråver, og òg føreslår tiltak, kjem med si innstilling 1. juni 2000. I Børge Brende sitt eige fylke har det vore fleire forsøk allereie i samarbeid mellom arbeidsgjevar og arbeidstakar som går på lengre eigenmeldingsperiodar. Så vidt eg veit er det prøvt i Trondheim og i fleire Nord-Trøndelag-kommunar. Det er ikkje meininga med det eg har gjort framlegg om, at det ikkje skal vera nokon som helst kontakt nokon veg. Vi har sagt inntil fire veker, og det blir knytt strenge vilkår til dette. Det vi i fyrste omgang ber om, er ein lovheimel for å arbeida meir med det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Eg meiner at representanten Bastesen har all grunn til å sjå med optimisme på det svaret som han fekk i dag. For meg er det nødvendig å peika på motførestellingane her i forhold til ei utviding. Men trass i det ynskjer eg altså – ut frå dagens yrkesliv og dei praktiske vanskar som det her kan vera for den enkelte familie i forhold til eit sjukt barn – å sjå nærare på reglane vi har i dag. I det ligg det òg at eg er utolmodig etter å sjå nærare på ordninga og koma med ei vurdering.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Lat meg berre streka under at det her er ulike forhold som må avvegast. Det er både praktiske og økonomiske forhold, og det er omsynet til andre grupper. Men eg fekk eit spørsmål om eg vil vurdera om det kan åpnast for rett til overføring av omsorgsdagar. Eg veit at dette er noko som ikkje minst fiskarkvinnene sin organisasjon har vore oppteken av, og eg skal syta for at denne vurderinga får ei rask behandling. Det er eit vanskeleg, men viktig spørsmål representanten Bastesen her har teke opp.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Når det gjeld den konkrete saka, har eg ikkje nok opplysningar til å kunna vurdera om kvinna i dette tilfellet har fått rett yting innan rimeleg tid. Eg vil derfor gje ein generell omtale av regelverket på dette området. Det er eit vilkår for rett til uførepensjon at evna til å utføra inntektsgjevande arbeid er varig sett ned med minst halvparten på grunn av sjukdom, skade eller lyte. I vurderinga av kor mykje inntektsevna er sett ned eller kor høg uføregraden er, skal inntektsmoglegheitene i eitkvart arbeid som vedkomande på uføretidspunktet kan utføra, samanliknast med dei inntektsmoglegheitene vedkomande hadde før sjukdomen, skaden eller lytet oppstod. Det er eit krav i lova at høveleg attføring skal ha vore prøvd før uførepensjon kan ytast. Dette er nødvendig for å vurdera om arbeidsevna er varig sett ned og for å prøva alle moglegheiter for å kunna halda fram i arbeid. Det er ikkje uvanleg at eit attføringsopplegg strekkjer seg over fleire år. Etter det eg forstår, har attføringa i dette tilfellet ikkje ført fram, og kvinna er til sist innvilga uførepensjon. Uførepensjon består som kjent av grunn- og tilleggspensjon. Tilleggspensjon blir rekna ut frå faktiske opptente pensjonspoeng og framtidige pensjonspoeng som blir godskrivne frå det året ein person får inntektsevna varig sett ned med minst halvparten. Dette blir kalla uføretidspunktet. Uføretidspunktet er avgjerande for kva for pensjon ein får. Dette gjeld særleg fordi ein reknar ut framtidige pensjonspoeng med dette som utgangspunkt. Ein reknar framtidige pensjonspoeng etter det høgste av to alternativ: anten gjennomsnittet av pensjonspoenga for dei tre siste åra før inntektsevna vart sett ned,eller gjennomsnittet av dei pensjonspoenga vedkomande har for halvparten av alle åra frå og med det året vedkomande fylte 17 år, og til og med året før inntektsevna vart sett ned. Åra med dei høgste poengtala blir då lagde til grunn. Dersom inntektsevna trass i attføringstiltak framleis er varig sett ned, kan uføretidspunktet likevel setjast til året før attføring vart prøvt. Føresetnaden er då at vedkomande var minst 50 pst. ufør då attføring vart forsøkt. Framtidige pensjonspoeng blir då rekna frå året før attføringa tok til. I det aktuelle tilfellet er uføretidspunktet sett til 1998. Fyrst frå dette tidspunktet har trygdekontoret vurdert hennar arbeidsevne for å vera sett ned med 50 pst. eller meir. Eg gjer merksam på at dersom kvinna ikkje er einig i denne avgjerda, kan ho anka til Trygderetten. Etter gjeldande reglar inngår ikkje rehabiliterings- og attføringspengar i berekningsgrunnlaget for pensjonsgjevande inntekt. Dette har Regjeringa ynskt å gjera noko med. I Ot.prp. nr. 48 for 1998-99 føreslår Regjeringa derfor at rehabiliterings- og attføringspengar blir pensjonsgjevande inntekt. Mottakarane vil dermed få auka høve til å få opparbeidd betre rettar til pensjonsytingar dersom forslaget får fleirtal i Stortinget.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Lat meg fyrst understreka at Regjeringa ynskjer at den tida som vi her snakkar om som utgangspunkt når det gjeld saksbehandling, skal vera så kort som mogleg, og i dei seinare åra har Trygdeetaten sjølv fokusert spesielt på dette. Saksbehandlinga er korta ned. For det andre ynskjer vi å prøva ut nye ordningar for at fleire skal ha større moglegheiter til å fungera i eit arbeid. Derfor føreslår vi både lønnstilskot, kommunal formidling og lågare uføregrad og forsøk med det. Men i tillegg vil eg seia meg einig med representanten Reidun Gravdahl i at gangen og tidsbruken i denne saka synest ikkje å vera rimeleg. Men eg kan ikkje gå inn i ei sak eg ikkje kjenner.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-10-20:
Etter dagens regelverk skal altså trygdekontoret hjelpa til med råd og rettleiing. I fyrstninga er dette sjølvsagt eit samarbeid mellom den enkelte pasient som dette er aktuelt for, lege og trygdekontor. I ei uførepensjonssak er det ofte aktuelt å prøva attføring før uførepensjon kan tilståast. Dette kan strekkja seg over fleire år, det kan vera tilbakefall, og det kan endatil vera ein endra medisinsk tilstand, som igjen krev ventetid osv. Målet vårt er at både sosialkontoret, trygdekontoret og arbeidskontoret skal arbeida betre saman om den enkelte, i samarbeid med den enkelte sjølv og legen, og ikkje minst få fleire inn på aktiv sjukmelding, slik at kontakten med den aktuelle arbeidsplassen kan haldast oppe i ein sjukdomsperiode.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Eg er glad for at statsråden strekar under at dei legg vekt på det inntektspolitiske samarbeidet. Sånn må det vera òg i framtida. Når det gjeld AFP-ordninga, er det berre yrkesaktive som kan gå av med ei slik ordning. Det har vore eit inntektspolitisk samarbeid òg med bakgrunn i at ein skal kunna gå av på ein verdig måte med ei AFP-ordning. Eg vil berre at statsråden skal slå fast at ein ikkje vil setja på spel det inntektspolitiske samarbeidet, men at ein vil respektera at avtalepartane i arbeidslivet – både arbeidsgjevar og arbeidstakar – har laga ein avtalefesta pensjon som skal gjelda, og som Regjeringa ikkje vil setja ut av spel. Eg trur det er veldig viktig i den situasjonen vi no er i, at vi ikkje skapar utryggleik. Og eg vil spørja om ikkje statsråden ser at ein lagar uro i LO sine rekkjer. LO har jo vore med på å gjera dette samarbeidet mogleg på bakgrunn av at ein har fått til ein avtalefesta pensjon. Eg vonar ein no ikkje skuslar det bort.
Børge Brende (Høyre), 1999-10-20:
Jeg takker for det. Jeg har et spørsmål til sosialministeren. Sykefraværet i Norge er nå det høyeste i Norden, og det er vanskelig å forstå at sykefraværet i Norge skal være 50 pst. høyere enn i våre naboland. Forskjellen gjelder for alle grupper medarbeidere, arbeidere og funksjonærer, kvinner og menn. Ordningen koster ca. 30 milliarder kr i året. Norsk arbeidsliv trenger de hender som er tilgjengelige. Sosialministeren har ikke kommet med så veldig mange konkrete forslag utover det å oppholde partene med prat. Tror virkelig sosialministeren at hennes siste tiltak om utvidet egenmelding i forhold til dagens ordning med tolv dager til fire uker vil redusere fraværet, og i så fall hvordan?
Børge Brende (Høyre), 1999-10-20:
Først vil jeg si at hvis folk benytter fire ukers egenmelding uten å kontakte lege, synes jeg ikke dette er noen konstruktiv oppfordring fra sosialministeren. Jeg mener faktisk at hvis man er syk tre-fire dager, bør man kontakte lege for å se litt nærmere på hva som feiler en. Sosialministeren var også inne på at arbeidsledigheten i Norge er lav. Det er riktig. Men i Norge er én av fem i arbeidsaktiv alder på forskjellige trygdeordninger. Så mens sosialministeren har fratatt mange deltidsansatte kvinner rettigheter til sykelønn, økt egenandelene og foretatt innstramninger overfor svake grupper og andre enn dem som er i aktivt arbeid, ønsker man nå altså å gjøre verdens beste sykelønnsordning, som vi har i Norge, med full dekning fra første sykedag, enda bedre gjennom å innføre en fire ukers egenmeldingsperiode. Hadde det ikke da vært bedre å gjøre noe med sykehuskøene, som er et alvorlig stengsel for at flere kan komme ut i arbeid?
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg vil stille et spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Vi har i den senere tid opplevd store gårdsbranner her i Norge, der både menneskeliv og store buskaper er gått tapt. Det er fokusert på behovet for at brannvarslingsanlegg bør monteres i driftsbygninger. Dette vil imidlertid ta tid. Kan det fra myndighetenes side gjøres noe, det være seg i forhold til forsikringsselskapenes rolle og med regelverket blant annet når det gjelder tilsyn ved elektriske anlegg, slik at tragedier kan unngås?»
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 1999-10-20:
Jeg takker statsråden for svaret, men jeg er litt overrasket over at ikke statsråden ville sette inn litt sterkere lut enn det som kommer fram i svaret. Han snakket om en veiledning, og det er vel og bra det. Men jeg føler på meg at det er viktig at vi nå lager et regelverk hvor selvstendig næringsdrivende i landbruket blir pålagt å gjennomføre dette. Når en tredjedel av brannene skyldes det elektriske anlegget, er det et ganske stort tall, synes jeg. Og når vi vet at bedrifter og private næringsdrivende har et ganske strengt regelverk i forhold til helse, miljø og sikkerhet, synes jeg faktisk at de næringsdrivende i landbruket skulle vært pålagt dette. Men jeg registrerer det statsråden viser til i svaret, og er glad for denne veiledningen og håper at dette vil være til hjelp for å få ned tallet på branner i landbruket.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-20:
Bruken av elektrisitet er vital for landbruket, energien brukes til belysning, varme og drift av annet utstyr som brukes i forbindelse med produksjon. Elektrisiteten representerer samtidig en stor trussel i form av risiko for brann. Tall fra Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern viser at anslagsvis en tredjedel av brannene skyldes feil på det elektriske anlegget og feil ved bruk av elektrisk utstyr. Statens bygningstekniske etat, Statens Dyrehelsetilsyn, Statens landbrukstilsyn og Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern startet for to år siden et samarbeid for å kartlegge og forbedre brannsikkerheten for husdyr i landbruket. Norges landbrukshøgskole har i den forbindelse blitt benyttet som fagkyndig organ til å gjennomføre nødvendige utredninger. De nevnte myndigheter er, med bakgrunn i det arbeidet de i fellesskap har utført, i ferd med å utgi en veiledning om brannsikring av husdyrbygninger i landbruket. Denne vil foreligge før årsskiftet. Veiledningen vil inneholde en beskrivelse av brann som problem i ulike typer husdyrbygninger, hvilke lovregler som gjelder, vanlige feil og mangler av betydning for brannsikkerheten og ikke minst en beskrivelse av tiltak som kan forhindre og begrense branner. Veiledningen vil bli et viktig virkemiddel for å bedre brannsikkerheten for husdyr og er beregnet både for eiere av driftsbygninger og myndigheter som fører tilsyn med driftsbygninger og dyrehold i landbruket. I tillegg har det største selskapet på landbruksforsikring i mange år arbeidet aktivt med skadeforebyggende tiltak innenfor landbruket. Foruten opplysnings- og motivasjonsarbeid tilbyr de i dag meget gunstige finansieringsordninger for brannalarmanlegg i driftsbygninger for husdyr. Dette har vært den viktigste drivkraften til den sterke økningen i installasjon av brannalarmanlegg i driftsbygninger med husdyrrom. Når det gjelder elektriske anlegg, er det eierne, altså bøndene selv, som plikter å påse at dette er i forskriftsmessig stand. Myndighetene representert ved det lokale eltilsyn vil føre tilsyn ut fra en risikovurdering. Myndighetenes tilsyn skal ikke være noen erstatning for eierens ansvar for fortløpende vedlikehold av de elektriske anleggene. Det er derfor viktig å understreke at eierne av disse elektriske anleggene i driftsbygninger o.l. har et selvstendig ansvar for at anleggene vedlikeholdes og er i forskriftsmessig stand. Dette kan de gjøre ved f.eks. å engasjere et installasjonsfirma til å etterse anlegget én gang pr. år.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-20:
La oss først være enig om at det problemet som brann i driftsbygninger representerer, er alvorlig og skal tas på alvor av oss alle sammen. Det skjer mange tragedier hvert eneste år der husdyr er innblandet i denne typen brann. Det er da også bakgrunnen for at det over to år har vært gjennomført et grundig arbeid som har resultert i en ganske omfattende rapport både om årsaker og om mulige tiltak for å begrense omfanget av dette. Det er selvfølgelig sånn at dersom de tiltak som nå settes i verk for å begrense denne typen brann, ikke er tilstrekkelige, vil ytterligere tiltak selvfølgelig måtte vurderes, uten at jeg her og nå vil si hva det i så fall vil komme til å innebære. Men jeg synes det er et viktig skritt i riktig retning at så mange ulike instanser nå har satt seg ned for å finne fram til de beste tiltakene, at man har en økning i installasjon av alarmer, og at ting nå går i riktig retning.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-20:
Det er helt riktig at det er de minste firmaene som har størst problemer med å tilpasse seg den nye plan- og bygningsloven og forskriftene, nettopp på grunn av at det er denne typen bedrifter som ofte har minst kompetanse i forhold til de krav som stilles, og at det der tar en forholdsmessig større andel av de administrative ressursene å gjøre det arbeidet som kreves etter forskriftene. Det er ingen tvil om at det er riktig. Og det er nettopp bakgrunnen for at departementet har tatt et initiativ til å gjennomføre forenklinger. For det første – som jeg sa i mitt første svar – er det presisert at man ikke skal forlange mer dokumentasjon enn det som er høyst nødvendig i den aktuelle sak, dernest at vi nå allerede i inneværende år er i ferd med å iverksette forenklinger som vil bidra til å redusere antall dokumenter sannsynligvis med hele 30 pst. Det er altså et grep som gjøres nettopp for å ivareta også de minste bedriftene og gjøre det enklere både for de som skal bygge og for de som skal utføre bygningsarbeidet og få gjennomført sine prosjekter.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 1999-10-20:
Jeg er fortsatt litt i tvil når det gjelder koblingen til sagbruk. For det som skjer på den sektoren, har ingen direkte sammenheng med forskriftene og den nye plan- og bygningsloven. Det er slik at bakgrunnen for nye regler om produktkontroll og dokumentasjon av byggevarer har sammenheng med Norges forpliktelser etter EØS-avtalen, hvor vi har gjennomført EUs byggevaredirektiv. Det er innført en plikt for hver enkelt byggevareprodusent til å sørge for at varens egenskaper er dokumentert før den markedsføres. Reglene om CE-merking er et slikt hjelpemiddel i myndighetenes kontroll, som følger etter byggevaredirektivet. De er implementert og har ingen sammen-heng med plan- og bygningsloven. De har, som representanten vet, helt andre årsaker, nemlig EØS-avtalen. Det er, som jeg sa i mitt første svar, faktisk også slik at byggevarer som brukes lokalt og ikke tilbys i det åpne marked, er unntatt fra disse dokumentasjonsreglene, nettopp for å gjøre det enklere for de minste sagbrukene. Så vi har forsøkt å ivareta også dem derigjennom.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Følgene av den reviderte plan- og bygningsloven er urovekkende. Fra flere kanter av landet kommer det inn signaler om at småbedrifter gir opp på grunn av et urovekkende skjemavelde og rigide dokumentasjonskrav. En sagbrukseier i Aust-Agder mener loven gjør det så vanskelig å opprettholde små bedrifter i distriktene at han legger ned sagbruket. Er departementet orientert om de problemer denne loven skaper for mindre bedrifter, og når kan vi i så fall vente at forenklinger som betyr noe, vil bli foreslått?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg blir faktisk litt overgitt når jeg oppfatter det som at statsråden ikke synes dette er noe problem. Men det er et reelt, stort problem for en del, og det gjelder først og fremst enmannsbedrifter innen byggrelaterte fag, bygg- og anleggsbransjen. Når de klager – og jeg har fått mange klager – skal vi da ikke ta hensyn til det de sier? Skal bare vi politikere og byråkratene påstå at nei, det er ikke så vanskelig som dere sier, dere får vær så god bare fortsette på den måten vi har skissert? Det er mange som mener at loven stiller så strenge krav til denne typen foretak at det må foretas forenklinger innen kort tid. Jeg vil også si det sånn at det er de små firmaene – ikke de store firmaene – som har problemer med den nye, reviderte plan- og bygningsloven og ser den som et stort hinder for de små aktørene. Og akkurat den vinklingen er jeg interessert i å høre statsrådens syn på.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg takker for svaret. Men jeg har altså flere eksempler på at personer i enkeltmannsforetak ute i distriktskommunene gir opp, de tar seg arbeid i større firma og flytter inn til mer sentrale strøk. Et eksempel er den sagbrukseieren i Aust-Agder som det er vist til i spørsmålet. Han mener at det er komplett umulig å drive i distriktene slik plan- og bygningsloven er nå, og han tar seg jobb i byen. Vi kan rett og slett ikke sette kravterskelen for å delta i arbeidslivet med verdiskaping så høyt at det faktisk ekskluderer flere fra å drive videre eller ha mulighet til å starte opp for seg selv. Etter mitt syn er det ganske mange dyktige folk som vil arbeide med hendene sine, men de opplever å bli stilt overfor et enormt skjemavelde som byråkrater og politikere pålegger dem, og som enkelte av dem føler seg særdeles maktesløse overfor. Feilen er at det er byråkrater som utformer disse reglene. De kjenner ikke selv bransjens aktører og struktur godt nok, og lager dermed et regelverk som ikke er fleksibelt nok for bransjen.(Presidenten klubber.) Jeg mener at statsråden må se på dette, og at han bør føle seg noe urolig over det som er i ferd med å skje. (Presidenten klubber.)
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 1999-10-20:
Jeg skal få lov å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Tirsdag 27. juli 1999 flyktet åtte innsatte fra Arendal kretsfengsel. Dette er en av de største masseflukter fra et norsk fengsel noen gang. På bakgrunn av at dette i det hele tatt kunne skje, er det grunn til å reise tvil om sikkerheten er god nok ved norske fengsler når det gjelder å forebygge og forhindre rømninger. Har erfaringene fra denne saken bidratt til at rutiner og sikkerhetstiltak er blitt innskjerpet, og vil statsråden orientere om hvorledes departementet har fulgt opp denne saken?»