Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-10-03:
Mange land har opp gjennom historien opplevd stor rikdom, men få av dem har evnet å fordele godene. Vårt velferdssamfunn, der alle gis like muligheter, er adelsmerket over det landet vi har bygd opp. Det er gode norske verdier, jeg vil si sosialdemokratiske verdier – et land der mange er i jobb, der lønnsforskjellene er forholdsvis små, og der alle møtes i samme skolegård. Vår velstand, våre fellesskapsordninger og like muligheter kom ikke av seg selv eller fordi vi hadde flaks og fant oljen. Det har kommet gjennom bevisste politiske valg og et arbeidsliv der ansvarlige parter har fordelt lønnsvekst forholdsvis likt mellom arbeidstakere og arbeidsgivere. Arbeidsmiljøloven har sikret oss like rettigheter. Sosialdemokratiske politiske løsninger har gitt gratis velferdsordninger og fordeling gjennom skatt. I alle framskritt som har brakt Norge hit, sammen med de nordiske landene, som også i stor grad har valgt en sosialdemokratisk samfunnsmodell, har høyresiden snarere vært en bremsekloss enn en drivkraft. Mange har det godt i Norge. Høyresiden bruker det som et argument for å la være å ta tak i de problemene som folk opplever i hverdagen. Men Arbeiderpartiet vil aldri sitte rolig og se på at forskjellene øker, og at titusenvis av unge ikke slipper inn i arbeidslivet. Vi har en regjering som helt siden 2013 har snakket om utenforskap og om inkludering uten å følge opp med tiltak. Vi har en regjering som hevder å stå på det seriøse arbeidslivets side, men som i regjeringsplattformen heier på et uorganisert arbeidsliv, som svekker arbeidsmiljøloven, og som ikke tar grep mot innleie og useriøsitet. Vi har en regjering som sier at den vil satse på økt kompetanse, men som ikke legger pengene som trengs, på bordet. Mens trontalen viderefører tradisjonen med fine ord fra regjeringen, øker forskjellene mellom folk og problemene i arbeidslivet. Men det mangler ikke på alternativer til regjeringens kurs. Dersom regjeringen mente alvor med de fine ordene, kunne de bidratt til at flere kommer i jobb – i stedet kutter de i tiltakene. De kunne ha støttet stortingsflertallet i innstrammingene i adgangen til innleie – i stedet måtte Stortinget tvinge dette gjennom. De kunne ha satset på hele, faste stillinger – i stedet ønsker høyreregjeringen flere midlertidige ansettelser og et frislipp for bemanningsbransjen. Og de kunne ha sørget for pensjon fra første krone – i stedet lever de godt med urettferdigheten og kaller våre forslag for utidige. Arbeiderpartiet er sterkt bekymret for utviklingen der de med lavest inntekt får redusert sin kjøpekraft, mens andre drar fra. Men trontalen vitner om at regjeringen ikke vil gjøre noe som helst for å motvirke økende forskjeller, for å sikre trygghet for hele, faste stillinger, for å øke grunnbemanningen i velferdsyrkene eller for å verne om familielivet. Derimot kjenner vi godt til regjeringens politikk med økte avgifter som rammer flatt, og en usosial skattepolitikk som øker forskjellene. Det varsles heller ingen konkrete grep for å styrke det organiserte arbeidslivet, til tross for at Stortinget for et år siden ga en klar beskjed til regjeringen om å prioritere arbeidet for høyere organisasjonsgrad. Dermed gjør regjeringen seg stadig mer irrelevant både i arbeidslivs- og i velferdspolitikken. For den har ingen politikk som tar vanlige folks bekymringer på alvor. Den har ingen politikk for å styrke fellesskapet, og den har ingen politikk for å fordele bedre. Det er tydelig at det er opposisjonen som må ta ansvar dersom vi skal få til forbedringer som gir økt trygghet for enkeltmennesker og forutsigbarhet for familiene. Jeg har stor tro på at flertallet vil ta det oppdraget der dagens regjering har feilet. Arbeiderpartiet vil stille seg i front for å samle de partiene som vil være med på en politikk for sterkere fellesskap og et trygt og familievennlig arbeidsliv for alle.