Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-04:
Jeg vil først takke for at denne interpellasjonen er reist. Den berører viktige problemstillinger som mange, blant andre vi som politikere, møter i det daglige, der dagens praksis, som vi har sett, ikke løser utfordringene. Først: Det må være de reelle behovene for utstyr og personell til Forsvaret med utgangspunkt i reelle forsvarsfaglige behov som skal styre butikken, og ikke butikken som skal styre behovene. En kan iblant være fristet til å tenke at det ikke er selvsagt. Jeg vil gjøre en liten visitt til forholdet mellom politikken og de forsvarsfaglige behovene. Jeg skal ikke rippe for mye opp i diskusjonen om missiltorpedobåtene, men de fleste vil nok etter hvert innrømme at det ikke var de forsvarsfaglige behovene som avgjorde den saken, men de industripolitiske og sysselsettingsmessige konsekvensene. Og da er vi jo rett inne i den diskusjonen som Gunnar Halvorsen reiser, om i hvor stor grad et forsvars investeringer skal finansiere utviklingen av industrielle produkter, der utviklingskostnadene allerede i stor grad er dekket inn. Det er en svært interessant diskusjon. Men la meg heller bruke et annet eksempel, kampflyene, som vi kanskje skal kjøpe om noen år, der den reelle kampen, slik stortingsflertallet har formulert seg, står mellom amerikanske Joint Strike Fighter og Eurofighter – selv om det eksisterer flere andre kampflyalternativer, bl.a. svenske Gripen og også andre, for overvåking og kontroll av luftrom. Handlingsrommet i forhold til fly snevres inn mange år før en rent faktisk skal kjøpe noe som helst. Det hele er grunngitt i at vi rundt 2015 trenger nye kampfly basert på den typen militære operasjoner som vi var med i med F-16 i Kirgisistan for et års tid siden – i samarbeid med et par land, helst i en koalisjon og aller helst NATO – etter stortingsflertallets syn. Dette er dimensjonerende for valg av fly, formulert i forsvarsministerens premisser til Militærfaglig Utredning – og ikke ut fra nasjonale behov for luftovervåking og suverenitetshevdelse. Hvis det hadde vært behov for det siste, kunne vi selvsagt valgt svenske fly og spart mange milliarder kroner – eller kjøpt annen hyllevare. Dette er et eksempel som viser det problematiske forholdet mellom behov, tilgjengelig utstyr og politisk styring. I tillegg har vi den situasjonen som er interpellasjonens tema. Det gjelder forholdet mellom dem som har spesialkompetanse når det gjelder Forsvarets behovsvurderinger, og industrien som utvikler løsninger, og dette at det er mulig å gå fra en rolle til en annen uten særlig opphold. Jeg er positiv til alle praktiske forslag som kan bremse flyten av informasjon mellom Forsvaret og industrien – gjerne med karantenetid som løsning. Det problematiske med forsvarssektoren er imidlertid at tidshorisonten for behovsvurdering, planlegging og investering er så lang. Det betyr etter min mening at karantenetiden for personell som har strategisk kunnskap, må være tilstrekkelig lang – for å ivareta den lange tidshorisonten. Til slutt: Etiske retningslinjer er vel og bra. Spørsmålet er om dette er tilstrekkelig, eller om strengere karanteneregler er nødvendig. Forsvarsministerens svar her i dag dreide seg i hovedsak om situasjonen etter at personell med strategisk kunnskap har gått fra Forsvaret, mens jeg synes det er viktig å hindre at den strategiske kunnskapen kommer til det nye arbeidsstedet – med andre ord: karantene.