trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Det har heller ikke vært slik at det har vært legemiddelindustrien som frem til nå har stått for videreutdanningen til leger eller helsepersonell. Jeg mener at man med det vedtaket som legemiddelindustrien har gjort, har skapt ryddighet. Det er selvfølgelig sånn at norske leger og norsk helsepersonell skal kunne delta også på den internasjonale arena. Generelt vil jeg si: Med de helsebudsjettene vi har hatt, har ikke mitt inntrykk vært at norske leger har vært fraværende på den internasjonale arena. Så er det jo alltid noen som ønsker å være mer til stede, og som har større behov for det. Det er helt klart også ut fra internasjonal forskning, at norske leger kan tilføre norske sykehus og norske forskningsmiljøer tilstrekkelig kunnskap. Jeg nevnte i svaret mitt at vi har bedt de regionale helseforetakene om å utrede personellbehovet sitt frem mot 2020. Det betyr både antall personell, og det betyr selvfølgelig også hvilken kompetanse de enkelte sykehusene skal ha. Så vil jeg si at det er nesten ingen institusjoner i Norge som er så kompetanseavhengig som sykehusene. At det har mye å si for kvaliteten i helsetjenestene, er helt klart. Å bli behandlet av helsepersonell med tilstrekkelig og nødvendig kompetanse er noe som hever kvaliteten, og som hindrer unødig feilbehandling, i hvert fall har mye større mulighet for å hindre feilbehandling. Dette er det selvfølgelig særdeles viktig også å ha fokus på fremover. Jeg vil bare gjenta at sykehusene og foretakene – arbeidsgiver – har ansvar for å gi tilstrekkelig opplæring til sine ansatte. Likeledes har det enkelte helsepersonell også et ansvar. Begge disse forhold er nedfelt i lovverket. Jeg nevnte også i mitt første svar det fondet som Legeforeningen har, og som også selvfølgelig er til for at leger skal kunne gis etter- og videreutdanning og få tilskudd til det. Det er mange kilder til at norske leger og norsk helsepersonell skal kunne opprettholde sin kompetanse også i fremtiden. Det er særdeles viktig, og det legger vi selvfølgelig stor vekt på.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Det har vært uttrykt fra mange at de er glade for det vedtaket som legemiddelindustrien har fattet. Det er jeg også. Jeg har også lyst til å gjenta at det faktisk ble gjort en innskjerping av dette regelverket fra 2006, hvor det ble skapt kjøreregler for samarbeidet med industrien. Så til Per Arne Olsen. Det er selvfølgelig viktig å samarbeide med industrien også i fremtiden. Vi er avhengige av en legemiddelindustri som utvikler nye medisiner, og vi er ganske privilegerte i dette landet, noe som gjør at vi i stor grad kan ta dem i bruk, vel å merke når de er utprøvd og vurdert som trygge og effektive. Så må jeg si at det kunne nesten høres ut som at nå ble det litt kritisk for etterutdanning for legene når dette faller bort. Etter mine opplysninger er det ca. 50 mill. kr som legemiddelindustrien har brukt, og de er åpne på at dette har gått fra deres markedsføringsbudsjetter. Det aller viktigste for sykehusene er å ha den rette kompetansen når man skal behandle personer. Derfor er det å gi sine ansatte den rette kompetansen helt avgjørende. Jeg kan bare gjenta: Det er arbeidsgivers ansvar. Det har det også vært tidligere. Til tross for den aktiviteten som har vært fra legemiddelindustriens side, har det vært arbeidsgivers ansvar. Men det er også den enkelte arbeidstakers ansvar å sørge for at man er oppdatert. Igjen vil jeg understreke at vi bruker over 100 mrd. kr på spesialisthelsetjenesten i sykehusene, hvert år. Norge bruker dobbelt så mye som gjennomsnittet i EU-land. Det er helt klart at innenfor disse budsjettene er det god økonomi, og helt nødvendig å sørge for at ansatte har den tilstrekkelige og rette kompetanse.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-10-27:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Som jeg sa, var mitt hovedanliggende å få et klart svar og få bekreftet at det er arbeidsgiver som har ansvar for etter- og videreutdanningen. Slik som jeg forsto statsråden nå, skal vi også ta dette ansvaret videre, nå som en stor del av sponsorinntektene fra legemiddelindustrien faller bort. Jeg synes det er bra, og jeg er glad for og beroliget av at vi er enige om hvem som har hovedansvaret. Jeg er også glad for at statsråden sier at arbeidsgiver skal ta ansvaret for dette. Nå tror ikke jeg at det blir slutt på faglig oppdatering og kompetanseutvikling selv om legemiddelindustrien ikke lenger skal sponse internasjonale kongresser og møter for leger. Jeg tror at en del av kompetanseutviklingen også kan foregå på andre måter, slik som statsråden så vidt var inne på. Jeg har imidlertid merket meg at presidenten i Den norske legeforeningen, Hege Gjessing, mener det er viktig at norske leger deltar på internasjonale kongresser, fordi medisinen utvikler seg fort, og det er nødvendig å være til stede der kunnskapen utvikles og utveksles. I det store bildet er det norske fagmiljøet lite. Skal en ha mulighet for å henge med i den medisinske utviklingen, er det viktig å være til stede på de internasjonale møteplassene. Da er det viktig at arbeidsgiver også er seg dette bevisst og setter av nødvendige midler, slik at dette kan foregå. Ifølge Gjessing er ikke kompetanseutvikling satt i system i norsk helsevesen, og det finnes ingen kompetanseplaner for norske sykehus. Noen sykehus har riktignok sine egne planer, men det er ikke satt i system. Hun mener at den faglige oppdateringen må være en del av kvalitetsparametrene, og at en må vise at man har fokus på etterutdanning. Jeg kan tenke meg å høre hva statsråden tenker om dette, hva hun vil gjøre for å sikre at det blir utarbeidet kompetanseplaner ved sykehusene, og at dette blir satt i system, slik presidenten i Legeforeningen har vært opptatt av.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2011-10-27:
Jeg vil takke for debatten. Jeg oppfatter at det er bred enighet om og faktisk bred støtte til det vedtaket som legemiddelindustrien har gjort for å skape ryddige forhold mellom industrien og legene og helsevesenet. Det er et tankekors at det er legemiddelindustrien som har tatt opp denne saken og som selv har satt grenser, og at det faktisk ikke har vært arbeidsgiver og helsevesenet som har gjort dette på et langt tidligere tidspunkt. Det dreier seg om en betydelig sum med penger – det har vært nevnt mellom 50 mill. kr og 100 mill. kr. Vi i Høyre er veldig glad for det vedtaket de har fattet. Jeg er litt forundret over representanten Geir-Ketil Hansen. Han må ha hørt usedvanlig dårlig etter under mitt innlegg når han har oppfattet at jeg mener problemet er at legemiddelindustrien ikke lenger skal sponse disse kongressreisene. Nei, tvert imot! Jeg er veldig glad for at den ikke lenger skal det. Det som var mitt anliggende, var de konsekvensene som sentrale fagpersoner i bl.a. Helse Sør-Øst og ved Oslo universitetssykehus har trukket fram. De mener at konsekvensene av dette vedtaket er at det vil bli færre ansatte ved sykehus. Det vil bety nedbemanninger, det blir dårligere pasientbehandling, og det vil føre til lengre ventelister. Seksjonsoverlege Risøe har uttalt at det var uklarheter i lovverket. Det var det som var vårt anliggende for å ta opp denne saken, å få klarhet i det. Det mener jeg at vi har fått i dag. Vi har fått bekreftet av helseministeren at det er arbeidsgiver som har hovedansvaret for etter- og videreutdanning, kompetanseutvikling og oppdatering av leger og annet helsepersonell i det offentlige helsevesen, og at hun vil sørge for at arbeidsgiver tar det ansvaret, og at denne etter- og videreutdanningen blir prioritert, slik at vi også i tida fremover skal ha trygghet for at vi får god pasientbehandling, god kvalitet, og at ventelistene ikke vil øke og at nedbemanningen ikke vil skje, slik som enkelte har fryktet.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-27:
Det er et svært viktig tema som interpellanten har tatt opp og satt i fokus i dag. Det er, som det har vært sagt innledningsvis, et paradoks at til tross for at vi har hatt en betydelig opptrappingsplan innenfor psykisk helse de siste ti årene, har ikke antall selvmord blitt redusert. Det forteller oss at denne problemstillingen er komplisert, og det finnes ingen enkle svar. Derfor trenger vi mer kunnskap. Samtidig som vi må innhente mer kunnskap, må vi også gjøre enda mer for å få tallet på selvmord ned. Helseministeren har gitt et grundig svar, som forteller oss at det jobbes konkret og aktivt i departementet og i Helsedirektoratet med dette spørsmålet. Det har vært gjennomført en opptrappingsplan – og en ny er på tur. Jeg er svært fornøyd med at statsråden har bekreftet at det kommer en ny handlingsplan fra og med 2013. Det jeg vil understreke som et overordnet syn, uten å gå inn på enkeltelementer i problematikken, er at det er innlysende at det forebyggende arbeidet må styrkes. Tidlig innsats må styrkes. Psykiatrien i kommunene må styrkes, helsetilbudet i skolen må styrkes og lavterskeltilbudet til skoleungdommen må styrkes. Altså: Man må fange opp den enkelte som er i risikosonen. Før man kommer så langt at det blir begått et selvmord, må man kunne fange opp den enkelte og tilby og etablere hjelp. Det er på det planet hovedinnsatsen må legges. Det har også Stortinget vedtatt da man vedtok Nasjonal helseplan og helselovene i vår. Nå handler det om å følge opp og å gi dette et konkret innhold. Jeg tror også at til tross for at innsatsen i kommunene har vært trappet opp innenfor psykisk helse, er det fortsatt for mange som ikke får hjelp. Det behøver ikke å skyldes at man har bevilget for lite penger, men det kan skyldes måten tilbudet lokalt er organisert på, eller – som i mange tilfeller – rett og slett mangel på fagfolk i kommunene. Derfor må hovedinnsatsen for å få ned tallet på selvmord settes inn i kommunehelsetjenesten. Det handler, som nevnt, om kompetanseheving blant fastleger, men det handler også om å tilføre kommunesektoren mer fagfolk – psykologer, som det har vært nevnt. Det er også viktig å ha fokus på de etterlatte – det har også vært nevnt i debatten – de som sitter igjen og er rammet av katastrofen. De har behov for hjelp øyeblikkelig, akutt krisehjelp, og mange har også behov for oppfølging over lang tid. Dette er også en svært viktig del av denne problemstillingen. Her gjør også brukerorganisasjonene en svært viktig jobb. Organisasjonen LEVE har vært nevnt, det finnes også flere. De representerer en veldig viktig del av den innsatsen og de strategiene som må komme framover i tid. Jeg er derfor svært glad for at statsråden også har invitert disse organisasjonene med når den kommende handlingsplanen skal utarbeides og settes i verk. Avslutningsvis: Interpellanten sa i sitt innlegg at han håpet det kunne etableres bred tverrpolitisk enighet om de målsettingene og tiltakene som må settes inn på dette området. Det tror jeg så absolutt det ligger til rette for at vi skal kunne få til.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-27:
Bare et kort innlegg fra min side. I forhold til ved forrige interpellasjon ble jeg litt mer i stuss da jeg så denne interpellasjonen, for man kunne umiddelbart få et inntrykk av at interpellanten oppfattet det som et problem at legemiddelindustrien nå har sluttet å betale for disse kongressreisene til legene. Jeg hørte jo innlegget fra representanten Bent Høie, som understreket at det ikke var slik det var å oppfatte, men likevel kan det være grunn til å dvele ved hvilken praksis som har vært, altså at denne industrien har brukt en betydelig del av sitt markedsføringsbudsjett – i størrelsesorden 50 mill. kr, har jeg sett i noen dokumenter – årlig på å betale for legers deltakelse på kongresser verden over. Vi har etter hvert fått etiske retningslinjer for ansatte i offentlig sektor, og det bør ikke være tvil om at den praksisen helt klart har vært i strid med de etiske retningslinjene. Legemiddelindustrien er en stor leverandør av varer til offentlig helsevesen, og legene er en stor premissleverandør for hvilke varer som skal bestilles og kjøpes. Så det er klart at denne sammenblandingen har vært uheldig, og det er veldig bra at den er avviklet. Man kan jo spørre seg hvorfor det måtte gå så lang tid at industrien selv tok dette standpunktet. Hvorfor har ikke staten selv stoppet dette tidligere? Det finnes det muligens en rasjonell forklaring på, men det er et apropos. Så er det selvsagt at staten og helseforetakene har et ansvar for kompetanseheving og etterutdanning for sine ansatte – for leger, for sykepleiere, for ergoterapeuter, for fysioterapeuter, for alle ansatte. Det er et svært viktig og betydelig ansvar. Og det er selvsagt at den spisskompetansen som legene representerer i sykehusene, er det svært viktig å følge opp med etterutdanning og videreutdanning. Så det ansvaret må selvfølgelig helseforetakene følge opp. Men når det er arbeidsgiver som skal finansiere dette, er det klart at da er det også arbeidsgiver som har rett og plikt til å prioritere hvilken type etter- og videreutdanning som skal finansieres, i samarbeid med de ansattes organisasjoner. Det ansvaret forutsetter at helseforetakene og statsråden følger opp i sine bestillerdokumenter. Men det er et ansvar de har hatt hele tiden, som ikke er spesielt problematisk i forbindelse med at industrien har sluttet å betale disse kongressreisene. Det har de hatt hele tiden, og det skal de fortsette å ha. Så vil jeg også, som representanten Asphjell var inne på, vise til det som statsråden sa, at også gjennom de årlige tarifforhandlingene avsetter staten midler til Legeforeningens utdanningsfond. Så gjennom tarifforhandlinger er det også øremerket penger til etterutdanning av leger. Den praksisen som nå er etablert, er helt riktig, og jeg føler meg trygg på at også helseforetakene tar det ansvaret de har for å sørge for at de ansatte får den nødvendige etter- og videreutdanning.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Jeg vil takke interpellanten og statsråden for kloke ord og en klok debatt. Winston Churchill likte ikke å bo på et rom med balkong, og han var redd for å vente på togplattformen for nær kanten, men han kunne ikke la være innimellom å gå forsiktig bort til den. Helst plasserte han seg slik at det var noe mellom ham og kanten – noen hindringer. Han var plaget med depresjoner og tunge tanker. Han er ikke den eneste som har hatt slike tanker, og en del har tatt det siste steget – til det siste. Selvmord kan være et symptom, en manglende tro på at det mørkeste skal gå bort, og det er et symptom med den mest alvorlige konsekvens. Skal en hindre selvmordet, må en ta tak i de utfordringene som skaper tankene. Det krever et robust psykisk helsevern. I kampen om budsjettkroner er det viktig å tenke på at det er ikke alltid de som sliter mest med de tyngste tankene, som roper høyest om midler. Det bør vi alle som er politiske aktive, legge oss på minne i disse dager. Det handler både om solidaritet og demokrati, tanken på din neste og evnen til å høre på dem som ikke snakker så høyt. Det er viktig med det arbeidet som foregår i kommunene, som statsråden og Wenche Olsen tok opp i sine innlegg. Vi vet at mange begår selvmord på vei ut av en depresjon. På vei ut av depresjonen kommer energien tilbake – en klarer å gjøre det tankene sier. For å spare liv er det viktig at vi forebygger og fanger opp depresjonen før den blir for dyp. Regjeringens innsats for rask psykisk helsehjelp er et svært viktig verktøy i så måte. Her får en hjelp tidlig. Modellen er hentet fra England, hvor en har fullskala lavterskeltilbud. Det virker – flere blir friske, flere kommer i jobb. Hvor mange liv det vil spare, vites ikke, men at det gjør det, er det ingen tvil om. For å få hjelp må man klare å sette ord på at man lider, og omverdenen må klare å fange det opp. Åpenhet og omtanke kan redde liv. Det trenger ikke være så mye, en kaffekopp, en telefon, litt forståelse, litt livshåp og livsmot. Håpet er det viktigste. Derfor er kampanjer for åpenhet og for å snakke med hverandre viktig, og de må pågå kontinuerlig. Dersom en person lykkes med selvmord, er det viktig at de som er igjen, ikke lever med skyld og skam. LEVE og andre organisasjoner som møter folk der de er, gjør en formidabel innsats i forhold til det arbeidet. Det gjør også brukerorganisasjonene, som tar vare på dem som faktisk ikke har begått selvmord. Lavterskeltelefoner, lavterskeltilbud, er kjempeviktig. Det er viktig i denne saken også å vite at det er et storbyperspektiv i det. Det er flere som lider i storbyen, det er flere som lider øst i byen enn vest i byen. En god politikk for å hindre selvmord kan være et av de hindrene som settes opp når en som tenker mørkt, beveger seg mot kanten av perrongen.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-10-27:
La meg aller først få lov til, som alle de andre har gjort, å takke interpellanten for å sette en meget viktig debatt på dagsordenen – en debatt og et område som dessverre ikke gir klare og enkle politiske fakta for å løse problemene, fordi det er så komplisert, og det er så sammensatt. Det handler om mennesker, mennesker som går ute blant oss alle sammen, som vi møter på gata, som vi møter kanskje på arbeidsplassen, som vi møter i skolegården. Vi møter dem overalt, uten at vi kanskje klarer å se eller registrere at det er noe «galt» med Ole – at Ole har det litt tøft, har det vanskelig. Da stiller jeg meg spørsmålet: Har vi også som medmennesker glemt kanskje en av våre viktigste roller, å se og bry oss om dem vi har rundt oss? Har vi som medmennesker blitt mer opptatt av å være opptatt av oss selv fremfor å se dem vi har rundt oss? For det er tankevekkende at 4 000–6 000 mennesker hvert år forsøker å ta sitt eget liv. Det er tankevekkende at over 500 mennesker i året lykkes med nettopp det å avslutte livet sitt, og det er tankevekkende at tre ganger flere kvinner enn menn forsøker å ta sitt eget liv. Det gjør at vi alle sammen bør få denne saken opp på dagsordenen, få den frem i lyset og finne ut mer om hvordan vi kan møte det, hvordan vi kan iverksette gode tiltak. Det handler mye om mennesker der børa rett og slett har blitt litt for tung å bære. Det vises kanskje ikke utenpå, som jeg sa innledningsvis i innlegget mitt, men man bærer det inni seg. Man vet at rundt 80 pst. av dem som har begått selvmord, har vært i kontakt med helsevesenet på en eller annen måte i forkant det siste året. Det betyr at de menneskene vi snakker om her, som har hatt den tunge børa hengende over skuldrene sine, som vi kanskje ikke har sett, som heller ikke helsevesenet har sett, har prøvd å gi et signal om det, prøvd å gi lyd fra seg ved å oppsøke lege. Da handler det om kompetanse – hvilken kompetanse vi har for å kunne avdekke disse problemene, iverksette tiltak tidlig og forhindre at man begår selvmord eller gjør forsøk på det. Her vil jeg gi stor ros til alle de frivillige organisasjonene som gjør en utmerket jobb overfor de menneskene som har tanker om å begå selvmord, og også i måten man følger opp etterlatte på i ettertid. Det er kanskje like viktig. Jeg tror det offentlige hjelpeapparatet har mye å lære av de frivillige om hvordan man blir møtt i etterkant. Jeg har selv møtt foreldre som har mistet sin sønn eller datter på grunn av selvmord. De er i en fullstendig fortvilet situasjon og forsøker å gå til det offentlige hjelpeapparatet og få hjelp, men blir satt i kø. Man anser det ikke som kritisk for vedkommende helsemessig, og man får ikke den hjelpen man skulle ønske, og har krav på. Mange føler seg glemt av systemet. Mange har heller ikke frivillige organisasjoner rundt seg. Det er stor forskjell på å bo i Oslo og å bo i en liten distriktskommune med 700 innbyggere i Nord-Trøndelag. Men de pårørende som opplever dette, opplever akkurat den samme dype tragedie og trenger akkurat den samme type oppfølging og hjelp.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2011-10-27:
Jeg synes det har vært en flott debatt. Det har vært sagt mye om selvmord. Jeg har lyst til å ha et kort innlegg om selvskading, for det er veldig ofte de samme faktorene som utløser selvmord, som også utløser selvskading. Jeg har tidligere fra denne talerstolen fortalt dere om mitt store forbilde nå for tiden, jenta som har kommet seg ut av heroinavhengighet. Men det å ikke ruse vekk alle følelser gjør vondt. Dette er ukjent terreng for henne. Selv små følelser føles sterkt, og både gode og vonde følelser overvelder henne. Så når dette blir for mye og hun ikke lenger har rusen å hjelpe seg med, kutter hun seg. Selv om det gjør vondt, virker smerten beroligende, for den flyttes fra hodet og hjertet og over til armen. Når hun blør, er det som om alle de vonde følelsene renner ut. På den måten får hun en følelse av å kontrollere frykt, panikk og tomhet. Med en arm full av dype kutt og en leilighet full av blodsøl søkte hun hjelp. Men i Norge ses ikke dype kutt på som et selvmordsforsøk, og hun ble avvist for akutt behandling. Dette skjedde i mai, og hun venter fortsatt på behandling. Etter inntaksmøte i august ble det klart at behandling tidligst kunne gis til våren. Dette viser at vårt helsevesen ikke ser den sammenhengen som interpellanten har tatt til orde for, nemlig at selvskading og selvmord i stor grad kan henge sammen. Da har vi jo en vei å gå. Selvskading er komplisert og mangfoldig og er vel ett av områdene vi kan kalle et uløst folkehelseproblem. Selvskading forekommer hyppig blant ungdom i Norge og andre land, men bare en mindre andel av selvskaderne får hjelp. Å oppdage problemene tidlig er viktig. Det er trist å tenke på at min helt kanskje aldri hadde blitt narkoman om hun hadde fått hjelp den gangen hun startet selvskadingen. Hun startet med selvskading, men endte opp med å ruse seg. I alle de årene hun ruset seg, opphørte selvskadingen – selv om mange nok vil mene at det å ruse seg også er en form for selvskading. Hennes behov for å kutte seg kom tilbake etter at hun sluttet å ruse seg. Dette mener jeg med all tydelighet viser hvor store behov for hjelp som ligger hos enkelte, men som samfunnet ikke gjør en god nok jobb med. Selvskading og selvmord er et stort, uløst problem, som jeg nå setter pris på at vi løfter opp på dagsordenen, og jeg håper at helseministeren ikke glemmer Stortingets store engasjement og bekymring for disse temaene.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-23:
Komiteen har behandlet forslag fra stortingsrepresentantene Olemic Thommessen og Linda C. Hofstad Helleland om foreldrepenger ved barns død. Forslaget går ut på en endring av folketrygdloven som ivaretar begge foreldres rett til å ta ut permisjon sammen umiddelbart etter barns død i stønadsperioden for foreldrepenger. Det som er tanken med foreldrepengeordningen etter barns død, er å hindre et brått avbrudd i den planlagte permisjonen, og at ordningen derfor i første rekke retter seg mot den som er i permisjon når barnet dør. Reglene som gjelder for foreldrepermisjon for øvrig, gjelder også for denne perioden. Det vil si at de første seks ukene etter fødselen er forbeholdt mor av helsemessige årsaker. Foreldrepenger ved barns død dekker andre situasjoner enn de tilfellene forslagsstillerne viser til, der foreldrene får ytelser for å være hjemme med barn. Både pleiepenger for begge foreldre og ekstra stønadsuker for flerbarnsfødsler er ordninger som er begrunnet med at det i disse tilfellene er omsorgsbehov knyttet til barn som tilsier at begge foreldre bør være hjemme sammen en periode. Derfor vil det være naturlig at en eventuell ordning der begge foreldre får støtte for å være hjemme sammen etter et barns død for å bearbeide sorg, ikke knyttes til dagens foreldrepengeordning. Det er heller ikke noen grunn til å tro at behovet for foreldrene i en sånn situasjon er veldig forskjellig om barnet er nyfødt eller om barnet er eldre. Det er årsaken til at flertallet ikke støtter forslaget i denne saken. Jeg vil tro at alle her har en veldig stor sympati med dem som opplever den store sorgen det er å miste et barn. Det er viktig å passe på at disse ikke faller mellom de ordningene som finnes. Her har også helsevesenet en viktig rolle som veileder i disse spørsmålene. Hvis vi skal se på en ordning for foreldre som mister sine barn, vil det være naturlig at en slik ordning ikke forskjellsbehandler foreldre som mister barna sine i foreldrepengeperioden, og foreldre som opplever dette etter at denne perioden er over. Det er årsaken til at flertallet har lagt inn disse merknadene i saken, og ikke støtter forslaget fra Høyre.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-23:
Barnevernsansatte har en veldig viktig og ikke minst ansvarsfull jobb. De skal kunne se om barn blir utsatt for omsorgssvikt, om det er noe som ikke stemmer i hjemmet, sette inn riktige tiltak tidlig nok og ikke minst gi riktig råd og hjelp i rett tid. Da er det viktig at de som arbeider i barnevernet, har en høy kompetanse, men også at man faktisk har tid, mulighet og rom til å benytte seg av den kompetansen som man faktisk besitter. For jeg vil tro at det også i dag er veldig høy kompetanse blant mange som jobber i barnevernet, men man har en utfordring fordi man rett og slett har litt for få folk og litt for liten tid. I statsbudsjettet for 2011 har regjeringen satt av penger som er øremerket styrking av det kommunale barnevernet, der nye stillinger har vært prioritert, men det har også vært mulig å søke om midler til andre tiltak. Her vil også samordning og samarbeid på tvers av ulike etater i kommunene være veldig viktig, for det er jo nettopp når disse ulike personene med ulik kompetanse setter seg i lag, at man virkelig får gjort noe. 35 mill. kr er allerede fordelt til kompetansetiltak. Kommunene har søkt om midler til saksbehandlingskompetanse, fagkompetanse, veilednings- og organisasjonstiltak, og det er fortsatt penger igjen. Det er nettopp denne kombinasjonen av tiltak som er med på å heve kompetansen, og at man får flere stillinger i det kommunale barnevernet, som er med på å gjøre denne tjenesten så robust som den bør være. Regjeringen har også satt i verk viktige tiltak for å gjøre ny kunnskap lett tilgjengelig for dem som er ansatt i barnevernet, ved utdanningsinstitusjoner og for andre som jobber med utsatte barn og unge. Derfor er det viktig å nevne at man har etablert Nasjonalt bibliotek for barnevern og familievern og opprettet nettsider som er med på å spre viktig kunnskap og oppdatert informasjon om jobben i barnevernet. Regjeringen er i gang med oppfølging av NOU 2009:8, Kompetanseutvikling i barnevernet, og er i gang med arbeidet når det gjelder å heve kvaliteten i grunnutdanningen. Det er allerede vist til den gjennomgangen som er varslet. Så er det jo slik i denne saken vi diskuterer om barnevern – som i nesten alle saker som har blitt diskutert i denne salen det siste året, og som omhandler temaet – at vi i flertallet mener at regjeringen allerede er i gang med mange av disse tiltakene. Så mye tyder på at et samlet storting er enig om mange av disse tiltakene. Så er man kanskje litt uenig om både prioritering og hastighet osv., men det ligger vel i sakens natur, ut fra det å sitte i regjering og det å være i opposisjon. Jeg synes det lover godt at vi er relativt samlet om de tiltakene som opposisjonen ønsker. Samtidig er det viktig å understreke at det jobbes veldig godt fra regjeringen på dette området.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-23:
Jeg takker for et godt svar. Som statsråden var inne på, jobbes det veldig mye med både toleranse og integrering. Det er veldig bra at det jobbes med å hjelpe unger som lever i familier med høyt konfliktnivå, og at man jobber veldig målrettet. Samtidig vil jeg understreke at når vi har fokus på å hjelpe unger, hjelpe familier, er det viktig at dette er et reelt lavterskeltilbud, som ikke bare er rettet mot dem som er i faresonen. Det er nettopp da at man får den generelle forebyggingen. Det skal jo nå ses på familievernet, og det er veldig viktig hvordan denne ordningen blir i framtiden. Da kan man jo se på om man velger å målrette den, eller om man velger å tenke mye bredere. Familiepolitikken må ikke bare bli problemfokusert. Ofte når vi diskuterer saker i Stortinget, diskuterer vi gjerne familiepolitikk som en arena for å oppnå andre ting. Men det er viktig at vi også husker på at familien er viktig i seg selv, og at familiens rammer er viktig i seg selv, og at det ikke bare blir en arena for å nå andre mål. Dette er jo de viktigste årene – veldig mye av grunnlaget legges jo nettopp i disse første årene i en familie. Barnehage og skole er viktig hvis vi skal klare å jobbe aktivt forebyggende, men familien og rammene rundt den, og de rammene som blir lagt rundt ungene, kan virkelig hjelpe oss med å komme ut av problemene vi i dag har med tanke på barnevernet. Det jobbes veldig godt i mange kommuner, men jeg tror vi har et stort potensial når det gjelder å synliggjøre hva som faktisk er familiepolitikk. For jeg tror mange kommuner tenker at man har barnehager, og man har helsestasjonen, og da er det greit. Men mer fleksible arbeidsplasser, hvordan barnehagetilbudet i kommunen er, og ikke minst hvordan man jobber med forebygging, at kommunen har alternative tilbud, som f.eks. Home-Start, hjemmehjelp eller den gamle husmorvikaren, spiller en rolle. Men også forebyggingen som disse familiesentrene kan tilby overfor familier som man ser trenger litt ekstra hjelp, spiller en veldig stor rolle for familier som bare i noen måneder, eller kanskje i noen år, har behov for ekstra støtte, noe man i dag ikke får i alle kommuner. For veldig mange handler det om å få livet til å henge sammen. Jeg tror vi bør se på mange av de prosjektene som er satt i gang ved mange familievernkontorer, og ikke minst ved veldig mange arbeidsplasser, der man ser hvordan man skal hjelpe familiene over noen kneiker, eller klarer å etablere noen varige ordninger. Vår oppgave som politikere blir å klare å gjøre politikk ut av disse gode resultatene, så det vil jeg også utfordre statsråden på, og hvordan en skal få samlet mange av de gode erfaringene vi faktisk har, for å få utformet en familiepolitikk som er mye bredere, som ikke bare er problemfokusert, men som er mer langsiktig.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-05-23:
Jeg vil takke alle som har deltatt i debatten. Når vi hører både mangfoldet i innleggene og de nye tankene som kommer fram, viser det hvorfor det kanskje nettopp er så viktig at man fremmer en interpellasjon i Stortinget i saken og ikke bare selv tar en telefon til statsråden. Det er jo nettopp dette som er viktig, at man klarer å tenke bredt. Jeg vil si at selv om vi kanskje er uenige på en del områder, viser dette at man har et veldig stort engasjement for familiepolitikken, og at man er enig om at man er nødt til å diskutere dette på tvers av mange sektorer. Jeg vil også utfordre statsråden til å ta på seg ledertrøya litt her for å dra med seg både Helsedepartementet, Arbeidsdepartementet, kanskje Justisdepartementet og Kunnskapsdepartementet m.fl. for å se på hvordan man kan følge opp mange av de tankene som kommer her. Det å diskutere familiepolitikk på et så bredt område som vi gjør nå, tror jeg man er helt avhengig av hvis man skal se litt framover i tid, og komme dit man ønsker seg. Så er det viktig hele tiden å være bevisst på hvor grensen går for hva som er familiens område og hva som er statens, som flere har vært inne på. Vi er kanskje litt uenige om akkurat hvor disse grensene skal gå. Når det gjelder diskusjonen rundt arbeid, vil jeg si at det har kommet fram mye interessant – både det å se på hvordan arbeidsgiverne mange steder kan være mer fleksible enn de er i dag, og på dette med deltid, som ofte kommer opp i forbindelse med diskusjoner rundt omsorgsyrker. Dette er også viktig i familiepolitikken. Når vi ser at så mange faktisk ikke klarer det – både mor og far har full jobb – må man jo spørre seg om det er mulig å få det til å gå i hop. Enten må man akseptere at det er slik at det er vanskelig for mange, eller man må se om det er noen muligheter for å få løst disse problemene. Og før man får løst dem, vil man heller ikke komme i mål med et mer likestilt foreldreskap. Innsatsen for å forebygge samlivsbrudd er viktig. Jeg er enig med representanten Håbrekke i at vi kan spare samfunnet for veldig mye penger hvis man klarer å gå inn tidlig nok og forebygge bredt. Det handler både om penger og ikke minst om fokus. Nå er det slik at det ofte lages veiledere om det aller meste – og det er jo ikke sikkert at det er det som er rett – men jeg tror at vi har en viktig rolle i å bidra til å øke kommunenes bevissthet rundt deres ansvar for å drive en familiepolitikk, og at det finnes mye man kan gjøre nettopp i kommunene for å drive en best mulig familiepolitikk. Så er det mange som sier at det er mange som ser til Norge. Det er sant. Sammenlignet med mange andre land er dette landet veldig bra. Men samtidig er det viktig at vi har en diskusjon der vi prøver å se de trendene som vi har nå. Hvordan vil det se ut i Norge – og hvordan vil familiepolitikken være – om 10–15 år? Der har vi som stortingspolitikere i dag et veldig stort ansvar, og da må vi være litt utålmodige og ikke være veldig fornøyd med det vi har i dag.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
Selv om ikke forslagsstillerne er til stede i salen, er jeg og Fremskrittspartiet veldig glade for at man tar opp dette viktige temaet. Det er en problemstilling som kanskje ikke rammer så veldig mange, men for dem som blir rammet, er det veldig alvorlig. Jeg er i grunnen skuffet over at regjeringen ikke kan imøtekomme forslaget i større grad, f.eks. ved å se på hva man skal gjøre med denne problemstillingen. Det å miste et barn må jo være noe av det verst tenkelige som kan skje foreldre. Derfor er det urimelig at vi i dag har et regelverk som i tillegg er en ekstra belastning i den tiden da man faktisk trenger ro til å sørge over tapet. Derfor mener forslagsstillerne og Fremskrittspartiet at det er behov for en gjennomgang av det lovverket vi har i dag. Det at mor og far blir forskjellsbehandlet i regelverket, er ikke bra. Det å ha tid til og rom for å bearbeide sorgen er viktig. Det å ta vare på hverandre i en slik livskrise er også veldig viktig. Så vet vi at situasjonen i dag er at veldig mange av fedrene blir sykmeldte i en slik situasjon. Det er flott at det kan være en ordning for det, men likevel mener Fremskrittspartiet at det ikke er rett å bruke sykmeldingsordningen i en slik situasjon. Vi skal ikke uthule sykmeldingssystemet, og derfor er det viktig at en får et regelverk på plass som også ivaretar far i denne situasjonen. Når saksordføreren også sier at man faller mellom to stoler, ser jeg at saksordføreren og regjeringen ser og innrømmer at dette er en problemstilling. Det er da viktig at de gjør noe med det. Det å finne ordninger som ivaretar foreldrenes behov når barn dør, slik at de så raskt som mulig kan fungere i hverdagen og klare å vende tilbake til sitt daglige virke, er viktig. Derfor vil Fremskrittspartiet støtte forslagsstillerne og vil ta opp de mindretallsforslagene som ligger til behandling.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
I det høringsbrevet som foreligger fra Landsforeningen uventet barnedød, framgår det at mor og far blir forskjellsbehandlet i regelverket. Fremskrittspartiet mener at mor og far er likeverdige omsorgspersoner, og at regelverket bør likebehandle mor og far – så sant det er mulig. Nå sa statsråden i sitt innlegg at han ikke var enig i at det var en forskjellsbehandling i regelverket. Mitt spørsmål til statsråden er ganske enkelt: Hvorfor er ikke statsråden enig i det?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
Statsråd Lysbakken er den fjerde statsråden i dette departementet. I seks år nå har vi hatt en flertallsregjering som har styrt barne- og likestillingsdepartementet. Det statsråd Lysbakken har gjort: Han har altså ikke sendt en eneste sak til Stortinget når det gjelder barnevern. Han har, som sagt, og som er veldig bra, klart å få til noen øremerkede midler i budsjettet, selv om det ikke er på langt nær nok av det de trenger. Han har satt ned noen utvalg, og han har varslet en sak i 2013. Det som bekymrer opposisjonen, og spesielt Fremskrittspartiet, er at det ikke blir gjort noen ting før i 2012/2013. Så mitt spørsmål til statsråden er: Mener statsråden at barnevernet i dag fungerer så glimrende og så godt at det ikke er behov for noen endringer eller noen saker til Stortinget før i 2013?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
Jeg har lyst til å takke representanten Trine Skei Grande for de innleggene hun holdt, for det var på tide at noen sa ifra i denne sal om hvordan situasjonen er der ute. Det virker som om statsråden unngår hele temaet og bare skylder på opposisjonen, at opposisjonen ikke er klar over at han holder på å jobbe. Men når statsråden sier at det skjer så mye der ute, hva er det da som skjer? Ennå har opposisjonen til gode å få høre hva det i grunnen er som skjer. For opposisjonen og komiteen er faktisk ute og ser hva som skjer der ute. Vi har møter, som representanten Hofstad Helleland sa, med både fylkesmann, kommuner og organisasjoner, som tegner et helt annet virkelighetsbilde enn det som statsråden gir. Han snakker om utredninger. Så snakker han om at det aldri før har vært gitt så mye penger til barnevernet i et budsjett. Ja, men han har gitt 240 mill. kr, og 8 mill. kr av dem går til et byråkrati istedenfor til barna som trenger det. Men det må gå an å gjøre to ting på én gang. For Fremskrittspartiet er helt enig med statsråden i at det må en evaluering av barnevernet til, at vi er nødt til å se på organiseringen av barnevernet. Men mens vi gjør det, må det kunne gå an å gjøre en annen ting også, og det er å lytte til veldig mange av de gode forslagene som kommer fra opposisjonen her på Stortinget. Så sier statsråden at han må bruke noe tid, og han ber om forståelse for at regjeringen må bruke noe tid. Ja vel. Denne regjeringen har nå hatt seks år på seg. De har ikke gjort noen ting ennå. Og mens han utreder, er det faktisk barn som står i kø. Det er, som representanten Hofstad Helleland var inne på, over 200 barn som står i kø for fosterhjemsplass. Nesten 50 pst. av de barna som er i fosterhjem, får ikke det tilsynet de har krav på. Dette trenger vi ikke utredninger til. Vi kan utrede noe, men vi kan også gjøre to ting på en gang. Derfor oppfordrer jeg statsråden her og nå til å gjøre to ting på én gang: Utred saken og sett ned de panelene som han har gjort, men gjør likevel noe med den krisen som er der ute, her og nå. Det mener jeg at statsråden må kunne ta inn over seg, og også støtte noen av de gode forslagene som kommer fra opposisjonen, og som vil hjelpe de ungene der ute som virkelig trenger hjelp.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-05-23:
Situasjonen i dag er jo den at det er mulighet for å ha fleksible åpningstider i barnehagene, men det er veldig få, som statsråden også viste til, som benytter seg av den muligheten. Det har kommet fram at grunnen til at veldig få barnehager benytter seg av den muligheten, er at rammevilkårene ikke legger til rette for det. Mitt spørsmål til statsråden blir ganske enkelt: Vil statsråden, som forslaget til Fremskrittspartiet går ut på, stimulere til økt bruk av barnehager med fleksible åpningstider og påse at det blir bedre rammevilkår for disse barnehagene?
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-23:
Saksordføreren, Ramsøy, har redegjort fint for flertallets syn i denne saken. Jeg ville bare ta ordet kort til et par betraktninger. I likhet med de andre som har hatt ordet, ønsker jeg å uttrykke empati med dem som opplever noe av det verste man kan oppleve, nemlig å miste et barn. Så reagerer jeg litt på at representanten Horne mener at det å få en sykmelding i forbindelse med at man har mistet et barn, er en uthuling av sykmeldingsordningen. Hva da med dem som mister eldre barn eller mister barn etter foreldrepengeordningen, og får sykmelding for det? Det kan ikke sies å være en uthuling av sykepengeordningen. Nettopp på grunn av dette ønsker vi å se disse spørsmålene i andre sammenhenger enn foreldrepermisjonsordningen.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-23:
Jeg noterer meg at det er stor oppslutning rundt at det er viktig å satse på barnevernet her i salen. Måtte den oppslutningen fortsette inn i framtidige regjeringer, også hvis opposisjonen skulle være så heldig å overta ansvaret for barnevernet, slik at vi aldri igjen opplever at barnevernet blir budsjettaper på noen regjerings budsjett! Jeg tror at en av de vanskeligste jobbene man kan ha, er å være ansatt i barnevernet. Man tar vanskelige beslutninger hver eneste dag. Det er lett å se for seg at det ikke er noen enkel oppgave å bestemme hvorvidt man skal gripe inn i en familie eller ikke. Noen ganger er løsningene åpenbare, andre ganger mindre åpenbare. Derfor har jeg lyst til å benytte anledningen til å takke dem som arbeider i barnevernet, for den jobben de gjør. De ansatte i barnevernet bidrar hver dag til at Norge blir et bedre land å bo i, både for de ungene som trenger hjelp, og for oss andre, som får anledning til å bo i et bedre samfunn. Slike beslutninger krever kompetanse. Det er det ingen tvil om, ikke bare om det trengs tiltak, men også hvilke tiltak som fungerer. Da er vi tilbake til et paradoks vi stadig snakker om, og det er at jo bedre barnevernet blir, jo mer tillit vi får til barnevernet, jo mer får barnevernet å gjøre. Det stiller krav til mer kompetanse, og det stiller krav til flere ansatte. Derfor har SV og regjeringen satset tungt på barnevernet. Vi skal få på plass 400 nye stillinger i det kommunale barnevernet i løpet av 2011. Det er stillinger som trengs, hver eneste én av dem, og det gir mer robuste fagmiljøer. Vi har delt ut 35 mill. kr til kompetansetiltak, og det er fortsatt 17 mill. kr igjen til flere kompetansetiltak. Når det gjelder kvalitet i utdanningen, er jeg enig med forslagsstiller om at det er viktig. Kunnskapsdepartementet følger nå opp forslagene fra Befring-utvalgets rapport om kompetanseutvikling i barnevernet. I likhet med representanten Vågslid ser jeg fram til stortingsmeldingen om utdanning for velferdsstatens yrker, som jeg regner med vil være viktig og relevant i denne sammenhengen. Vi må vite mer om hvordan det er å være i barnevernet, både som ansatt og som fosterforeldre, men ikke minst om det å være barn i barnevernet. Det er altså første gang at noen har spurt barna i barnevernet på en systematisk måte om deres opplevelser, hvordan de opplever at rettighetene deres blir ivaretatt, og hvordan de opplever å bli hørt. Det er på høy tid.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-23:
Den rød-grønne regjeringen, de rød-grønne partiene og statsråden har gjort barnevernet til sin sak nummer én. Det har vært hovedprioriteringen til statsråden i statsbudsjettet de siste årene. Han har gjentatte ganger redegjort for Stortinget om situasjonen i barnevernet, og vi tar grep for å gjøre noe med det. Det er fordi vi anerkjenner at det står dårlig til mange steder i barnevernet. Det er fordi vi anerkjenner at det er problem å rydde opp i. Vi anerkjenner at vi ønsker å rydde opp i den reformen som de borgerlige innførte rett før de gikk av. Men vi ønsker ikke å gjøre den samme feilen om igjen, nemlig å tre en stor reform ned over hodet på barnevernet. Da havner vi i en situasjon hvor vi må diskutere reformen på nytt igjen i salen om tre år. De grepene vi gjør nå, må være riktige og de må være varige, derfor må vi bruke den tiden. Og jeg må med respekt å melde be om at det kommer litt flere nyanser inn i denne diskusjonen, og at man ikke anklager andre representanter, eller statsråden, for ikke å ha et hjerte for barnevernet, eller for ikke å være opptatt av det, når vi har satt det som sak nummer én.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-23:
Jeg håper at representanten Hofstad Helleland ser fram til å høre mitt innlegg. Som godt kjent for komiteens medlemmer kommer jeg fra landets vakreste by, Bergen – den byen som bare har én feil, at den styres av de borgerlige. Men vi kan la det ligge foreløpig. Når en er i Bergen, kan en risikere at en bor i én bydel, jobber i en annen bydel og har barnehageplass i en tredje bydel. De syv fjell og mangelfull kollektivsatsing gjør det ekstremt krevende å reise mellom bydelene – både i bil, i buss og med bane. Så hva gjør en da, hvis en i Kristelig Folkepartis Bergen har tre bydeler å forholde seg til, og Kristelig Folkepartis forslag om begrensninger i oppholdstid skulle bli vedtatt nasjonalt? Jeg vil gjerne oppfordre Kristelig Folkeparti til å svare konkret på det: Hva gjør man da? Skal man slutte i jobben, skal man gå ned i stilling, skal man ansette en dagmamma, eller må man ordne noe privat? Hva konkret gjør man hvis man ikke rekker oppholdstiden f.eks. noen ganger i uken? Det er som representanten Hofstad Helleland var inne på, folk jobber skift, folk jobber turnus, folk er aleneforsørgere, folk har et arbeidsliv å forholde seg til, og folk prøver å få endene til å møtes. Alternativet er jo ikke at vi alle flytter tilbake til 1950-tallet. Hvis det hadde vært konsekvensene av forslaget, hadde jeg i hvert fall vært imot det. Folk jobber – noen har en turnus som gjør at de arbeider mye av og til, og lite ellers, og folk er alenemødre, som jeg nevnte. Da blir alternativet dagmamma, og da blir alternativet familiemedlemmer. Det blir gode ordninger, og det blir dårlige ordninger. Alternativet kan også være at en rett og slett må trappe ned på stillingen sin. Er det da ikke bedre at barna er blant folk de kjenner, i en tilværelse de kjenner, har et pedagogisk tilbud – nemlig at de er i den barnehagen de vanligvis er i? Til sist må det være lov å påpeke at det er litt pussig at dette forslaget kommer fra Kristelig Folkeparti. De er ofte de første som beskylder SV for å umyndiggjøre foreldres valg. Da er det litt rart at Kristelig Folkeparti har så lite tillit til nettopp foreldre. Som flere har vært inne på, tror jeg at alle foreldre ønsker mer tid med barna sine. Jeg tror mange foreldre har dårlig samvittighet, og løper raskt fram og tilbake for å få alt til. Løsningen på dette må være å finne i arbeidslivet, tenker jeg. Jeg ber derfor Kristelig Folkeparti tenke seg grundig om når det gjelder fleksibilisering av arbeidslivet, hva samarbeidspartnerne mener om arbeidsmiljøloven og mer overtid, og hva det vil si for barns tid med foreldrene.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-23:
Jeg viser til saksordførerens gjennomgang, og jeg synes mye av det som sies fra flertallet, for så vidt er dekkende for de vurderingene som Kristelig Folkeparti ønsker å gi uttrykk for i saken. Men saksordføreren sa også at hvis man skal foreta en sånn vurdering av regelverket knyttet til stønader for foreldre ved barns død, bør det være en bredere gjennomgang enn den kun knyttet til foreldrepengeordningen. Det ligger derfor til grunn for at Kristelig Folkeparti støtter et forslag som nettopp ber om en sånn gjennomgang. Vi tror det kan være nyttig. Basert på de tilbakemeldingene som komiteen har fått, tror vi at en sånn gjennomgang er verdt å ta. Jeg håper også at regjeringen kan se behovet for å gå gjennom det. Jeg tror vi skal gå inn i denne problemstillingen med stor ydmykhet for hva et barns død faktisk kan medføre for en hel familie, og for foreldre, og hva slags behov som da oppstår. Det vil være individuelt, og forskjellig fra familie til familie og fra person til person. Det er vanskelig også for den som ikke har vært utsatt for det, å forstå hva det faktisk innebærer. Derfor tror jeg det er viktig at vi tar innspillene vi får, og vurderer nøye hvordan vi kan legge opp til systemer og ordninger som fanger opp de ulike behovene som ulike familier og ulike foreldre vil stå overfor i en sånn sammenheng. Med det utgangspunktet viser jeg for øvrig til innstillingen.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-05-23:
For at den opptrappingen av førstelinjetjenesten som statsråden refererte til, faktisk skal lykkes, må det være fagfolk tilgjengelig til å fylle stillingene med god kvalitet. I svarbrevet fra statsråden, som jeg refererte fra i mitt innlegg, har man redegjort for – jeg antar den redegjørelsen kommer fra Kunnskapsdepartementet – generelt tilstanden på helse- og sosialfagsutdanningen. Og når man sier at Kunnskapsdepartementet ikke har mottatt signaler om at kapasiteten ved barnevernspedagogutdanningen har vært for lav, må spørsmålet til statsråden bli for det første: Er svaret basert på den opptrappingen på 1 500 stillinger som Lysbakken har forespeilet, men som ikke er lagt fram for Stortinget, eller er svaret basert på dagens situasjon? Og: Er det regjeringens politikk og Kunnskapsdepartementets politikk å planlegge for en opptrapping i tråd med det Lysbakken i enkelte sammenhenger har lagt opp til? Har regjeringen en samlet politikk på dette området?