Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-10-26:
Representanten Nybakk har tenkt å gå tilbake til det som er tema for denne debatten, nemlig samarbeidet i NATO-alliansen i 2003. Selv om det dreier seg om 2003, er det nok likevel vanskelig ikke å trekke linjene litt videre og se på det som har skjedd i NATO i 2004. Jeg våger den påstand at datoene 1. april og 1. mai 2004 markerte den definitive slutten på den kalde krigen. Europa ble på nytt samlet til et kontinent da NATO fikk sju nye land inn i alliansen, og da EU ble utvidet med ti nye medlemsland. Flere av de landene som nå er medlemmer av både EU og NATO, var faktisk ikke engang selvstendige stater for 15 år siden. Vi glemmer fort i vår tid! Både EU og NATO er nå garantister for en fortsatt demokratisering av det tidligere Øst-Europa. Jeg vil mene at det inkluderer både velferd, menneskerettigheter og folkestyre – forutsetninger for fred og stabilitet i hele området. NATOs bidrag som stabiliseringsfaktor i Europa kan ikke undervurderes. Partnerskap for fred-prosjektet etter Berlinmurens fall, og Warszawapaktens fall, bidrog til de nødvendige forberedelsene til medlemskapsutvidelsen, som vi alle sammen vet. Jeg tror nok også det er riktig å si at de nye landene går inn i NATO ikke bare for å ta del i et forsvars- og sikkerhetspolitisk fellesskap, men for å sikre at de er en del av Europa, en del av den demokratiske verden. Men for å få politisk autoritet må en forsvarspolitisk allianse ha militære kapasiteter og være relevant når det gjelder forsvarspolitiske utfordringer. Prague Capabilities Commitment, som komiteen beskriver ganske grundig – PCC-vedtaket på toppmøtet i NATO i november 2002 – var en milepæl i så måte. En arbeidsfordeling mellom de europeiske NATO-landene ved store anskaffelser av forsvarsmateriell muliggjør også at teknologigapet mellom Europa og USA blir litt mindre enn det det er – ikke at vi noen gang kan få likestilling, men de europeiske NATO-landene vil i hvert fall stå bedre rustet. En del av Prague Capabilities Commitment er jo økt samspill mellom naboland i alliansen, kanskje også med land utenfor alliansen etter hvert, og samarbeid på enkelte forsvarsområder forsterker Praha-vedtaket. Her utvikler bl.a. Norge et samarbeid med Danmark og Nederland når det gjelder luftforsvaret. Det er nå et så tett samarbeid at pilotene trener, har opplæring og deltar i øvelser sammen. Når det gjelder nordsjøsamarbeidet, vil jeg mene at det faktisk er et veldig viktig samarbeid internt i alliansen. Det er viktig fordi Norge har en lang og sårbar kyst, og fordi Sjøforsvaret er en viktig del av vårt forsvar. For øvrig er det viktig at Norge er aktiv for å sikre at EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk også er forankret i NATO. Jeg tror kanskje at det som nå skjer i Europa, kan bidra til et nytt samarbeid og nye relasjoner over Atlanteren. I 2003 åpnet NATOs nye Joint Warfare Centre på Jåttå ved Stavanger. Denne brikken i NATOs nye kommandostruktur kom på plass etter en lang diplomatisk prosess, der mange aktører gjorde en svært god jobb. Innen samfunnssikkerhet og sivilt-militært samarbeid har også NATO et solid beredskap, noe som er viktig for Norge med de olje og gassinstallasjoner som vi har i Nordsjøen. Forsvarskomiteen har for øyeblikket liggende en stortingsmelding om sivilt-militært samarbeid, hvor også dette kommer til å bli berørt. Jeg er glad for at en samlet komite mener at økonomisk og militært engasjement i Afghanistan må være en prioritert oppgave. Det er viktig at deltakelse i internasjonale operasjoner er en integrert del av vår utenrikspolitikk. Vi må også sikre og videreføre en slik politikk, der internasjonale operasjoner alltid må ses i sammenheng med vår øvrige utenrikspolitikk. Når vi nå har gjort Afghanistan til samarbeidsland for norsk bistand og bidrar sterkt også til humanitær hjelp og stabiliseringsstyrker, er dette en modell vi også bør kunne bruke ved neste mulige korsvei, f.eks. i Sudan. Jeg er glad for at utenrikskomiteens flertall har gjentatt det forsvarskomiteen understreket ved behandlingen av langtidsplanen for Forsvaret, at vår deltakelse i internasjonale operasjoner må være folkerettslig forankret og baseres på legalitet og legitimitet, og videre at Norge ikke skal delta i preventiv krigføring eller forkjøpskrig som ikke har en klar forankring i folkeretten. Dette var det et bredt flertall som gikk inn for i juni, og det er selvfølgelig det samme flertallet – alle unntatt Fremskrittspartiet – som gjentar dette i den innstillingen som ligger her i dag. Til slutt: Det er vesentlig for Norge at NATO er engasjert i arbeidet for atomnedrustning og mot spredning av masseødeleggelsesvåpen. Der vil jeg minne om at opphopningen av atomavfall på Kolahalvøya fortsatt er en kjempeutfordring for Norge, og må også være en sak for hele alliansen. Norge har lagt det inn som sak i G8-initiativet Global Partnership, og vi prøver også å gjøre det til en sak i EUs Nordlige Dimensjon. Men også alliansen må ha et øye på det som skjer i Nordvest-Russland, når NATO jobber mot spredning av atomvåpen og andre masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil bl.a. minne om at det som befinner seg på andre siden av den russiske grensen, antakelig er det materiellet i verden som det er lettest å lage såkalte dirty bombs av.