Anders Hornslien (Arbeiderpartiet), 2001-05-31:
Jeg vil understreke at jeg selvfølgelig er av dem som er glad for at denne meldingen ligger på bordet, og jeg er glad for at problematikken og de utfordringene vi står overfor i forhold til samfunnets behandling av homofile og lesbiske og deres levekår, blir drøftet og tatt på en seriøs og grundig måte. Allikevel vil jeg advare litt mot storsamfunnets reaksjon på sine egne handlinger, for jeg får en viss følelse av når jeg hører enkelte innlegg her, at de homofile nå må være veldig takknemlige for at dette skjer, at vi skal være veldig glade for at samfunnet nå er blitt så stort og så romslig. Jeg vil bare advare litt mot en sånn tankegang, for for oss som er homofile, som har kjempet kanskje siden vi var 13–14–15 år for å bli akseptert og for å få like rettigheter og for å bli sett på som likeverdige mennesker, er det ikke dermed sagt at vi bør være så himla takknemlige når vi får det til og vi ser en holdningsendring. Jeg vil heller si: Det skulle bare mangle! Vi skal møtes med den samme respekten og ha det samme likeverdet som alle andre mennesker i dette samfunnet. Gjør vi noe galt, skal vi tas for det. Gjør vi noe godt, skal vi roses for det, men det skal ikke skje på bakgrunn av vår seksuelle legning. Det er det denne diskusjonen i utgangspunktet dreier seg om – ikke om at vi skal være takknemlige for de endringene som har kommet. Det skulle bare mangle! Så har det kommet reaksjoner i forhold til dette som går på helbredelse, og at det blir en snever del av debatten. Jeg vil bare si at dette med helbredelse ikke er noen teologisk debatt – det finnes ikke. Jeg vil bare sitere en resolusjon fra Norsk Psykiatrisk Forening som ble vedtatt på deres årsmøte i oktober 2000. Der sier de: «Homofili er ingen sykdom eller sykelig tilstand, og kan derfor ikke være gjenstand for behandling. En «behandling», hvis eneste hensikt er å endre seksuell legning fra homofil til heterofil må betraktes som etisk uforsvarlig.» Jeg vil advare veldig sterkt mot å gjøre dette til et teologisk spørsmål. Vi kan ikke akseptere at overgrep som gjøres mot enkeltmennesker, og som leder enkeltmennesker ut i en forferdelig hverdag, gjøres om til et teologisk spørsmål. Der må alle anstendige partier si fra at dette er en form for behandling av enkeltmennesker som vi ikke godtar. Det har ingenting med respekt for Kirken å gjøre. Det har rett og slett med respekt for enkeltmennesket å gjøre. Og jeg synes det er problematisk for Kristelig Folkeparti, det må jeg si, samtidig som vi vet at Kjell Magne Bondevik har ført til en voldsom åpenhet rundt psykiske lidelser – noe jeg synes har vært veldig bra, og som det står stor respekt av: å tore å gå ut med det – jeg synes faktisk det er et stort paradoks for Kristelig Folkeparti å svekke hans troverdighet på dette området ved å ikke ta avstand fra denne helbredelseskulturen som er ganske utbredt. Det er mulig at representanten Lånke ikke er klar over det, men da kan han bli med meg på kontoret etter denne debatten og bli med inn på Internett, så kan han se alle de tilbudene som ligger der om helbredelse av homofile, og hva det har ført til. Og hvis han er i tvil om hva det har ført til, kan han også se den utmerkede dokumentaren som gikk på TV 2 i fjor, som het «BE – skitne, syndige meg», hvor man får en relativt bred og grundig dokumentasjon på hva dette fører til for enkeltmennesket, at dette aldeles ikke er et teologisk spørsmål. Det må derfor være flaut, både for Bondevik som har tatt på seg denne rollen, og for Kristelig Folkeparti som var med på å nedsette Verdikommisjonen, at de ikke er i stand til å ta et skikkelig standpunkt rundt disse spørsmålene som vi vet har ført og fremdeles fører til mye ulykke, spesielt blant unge mennesker. Jeg må dessverre si at før man på en måte er i stand til å si det, kan man heller ikke forvente at man blir trodd ordentlig når man sier at man vil de homofiles beste. Så enkelt er det bare, så viktig er denne saken, og den omfatter såpass mange mennesker. Dessuten er det slik at vi har kommet en lang vei. Det er altså 30 år siden det var straffbart å være homo. Det er jo helt grusomt å tenke på at det bare er 30 år siden! Men vi har fremdeles en lang vei å gå før det er fullt ut akseptert. Jeg vil også advare mot å la Oslo-dominansen være det entydige bildet på de homofile. Jeg tror det er ganske greit å være homofil i Oslo, men jeg tror man skal være forsiktig med fra denne talerstol å slå fast at det fremdeles er greit i hver eneste bygd og hver eneste by i dette landet å være ung og homofil, eller i og for seg voksen og homofil. Vi må derfor stadig kjempe mot fordommene, og vi må stadig ta klare standpunkter som gjør at vi slipper å stå her om 30 år og diskutere homofile og lesbiskes levekår, for da er vi forhåpentligvis kommet dit at vi verken blir helbredet eller utsatt for andre kurer for å prøve å gjøre oss til noe annet enn de menneskene vi faktisk er.