Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2016-10-20:
Først vil jeg også starte med å takke interpellanten for initiativet og en god debatt som har gått gjennom sommeren og utover høsten. Konkurransesituasjonen på norsk sokkel, og særlig styrkeforholdene på operatørsiden, har vært en gjenganger i Stortinget. Særlig ble de konkurransepolitiske utfordringene belyst i forbindelse med fusjonen mellom Statoil og Hydro i 2007 og – som det har vært nevnt her – under behandlingen av petroleumsmeldingen i 2011. Høyre mente da, og mener fremdeles, at det er behov for å sikre en god og bærekraftig konkurransesituasjon på norsk sokkel. Vi advarte allerede i forbindelse med fusjonen mot at opprettelsen av et så dominerende selskap på norsk sokkel ville kunne skape en utfordrende konkurransesituasjon for leverandørindustrien. Enkelt sagt: Statoil har behov for å leve i en sunn konkurransesituasjon. Leverandørindustrien vår har også behov for å leve i en sunn konkurransesituasjon. Det er sånn at en sterk og dominerende aktør i seg selv ikke er skadelig. Dette slår også Konkurransetilsynet fast i sin rapport som kom for noen uker siden. Sterk kjøpermakt vil kunne bidra til økt konkurranse blant leverandørene. Dette kan i neste instans gi bedre produkter til lavere pris. Samtidig hviler det et særlig ansvar på dominerende aktører. Det hjelper altså ikke at den dominerende aktøren i markedet agerer like bra eller like ille som de andre aktørene. En dominerende aktør må alltid være bedre for at markedet skal fungere. I petroleumssektoren vil dette ansvaret innebære at den dominerende aktøren ikke bare har sitt eget beste i tankene når man tar sine beslutninger og fremmer sine krav. Dette ansvaret krever også at selskapet tar hensyn til leverandørenes bærekraft på lengre sikt. Statoil har siden opprettelsen blitt tildelt privilegier og goder for å ivareta selskapets rolle som et lokomotiv på norsk sokkel, og det har vært et viktig lokomotiv. Hensikten var å sikre at grunnrenten tilfalt fellesskapet, at man bygde kompetanse for en god forvaltning av våre olje- og gassressurser, og at vi skulle skape industrielle ringvirkninger her hjemme. Flere av eksemplene på Statoils maktbruk som har kommet fram i media, er kanskje innenfor konkurranselovens rammer, men det vet vi dessverre lite om. Denne typen saker prøves for sjelden i retten og så å si aldri av Konkurransetilsynet. Vi får høre at dette skyldes at leverandørene er redde for å bringe sin største kunde inn for retten. Samtidig har Konkurransetilsynet liten kapasitet til å oppta saker om misbruk av dominerende stilling. I Dagens Næringsliv i dag ser vi at Statoil håndterer kritikken de har fått, ved å gå i samtale med leverandørindustrien. Vi ser også noe som kan minne om en innrømmelse av at de utnyttet sin dominerende stilling på norsk sokkel gjennom utilbørlig press på leverandørene. Det er bra. Det er bra at Statoil rydder opp. Samtidig viser dette at det er behov for at også vi fra politisk hold tar grep som sikrer at konkurransesituasjonen blir bedre. Et eksempel på at konkurransesituasjonen er blitt vanskeligere, er at Statoil på ONS for tre år siden sa at det viktigste grepet vi gjør på norsk sokkel nå, er standardisering. For å få ned kostnadene og for å få omstilling er standardisering det viktigste grepet vi tar. Det høres tilforlatelig ut, men vi skal også være klar over at en så dominerende aktør som Statoil i et standardiseringsprogram der man sier at vi skal gjøre ting sånn der og sånn der, det skal være så likt som mulig for å ta ned kostnadene, også kan bremse innovasjonsgraden på et så viktig felt som norsk leverandørindustri, som virkelig løfter seg til å bli det vi er gode på og flinke på. Et annet grep som har blitt løftet tidligere, er å skille eierskapsrollen og regulatorrollen fra statlig hold. Dette er i tråd med OECDs egne prinsipper for statlig eierskap. OECD slår fast at det må være et klart skille mellom statens eierskapsfunksjon og andre statlige funksjoner som kan påvirke vilkårene for selskaper med statlig eierandel, særlig med henblikk på markedsregulering. Jeg mener det bør vurderes som et grep for å styrke konkurransesituasjonen på norsk sokkel om vi eventuelt må flytte eierstyringen fra Olje- og energidepartementet, et departement som nå har alt å gjøre med denne sektoren. Vi tror at vi kanskje kan ha sunnere eierstyring hvis vi flytter det til Næringsdepartementet og på den måten skiller klart mellom de to miljøene. Konkurransesituasjonen er viktig av hensyn til leverandørindustrien, den er viktig av hensyn til grunnrenten, de inntektene kongeriket Norge skal ha av denne aktiviteten. Jeg slutter meg fullt ut til representanten Henriksens avslutning om hvorfor vi har denne store sektoren, og hvilke hensyn som skal telle til slutt.