Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 1999-02-04:
Det er nå ti år siden Murens fall forandret verdensbildet. Det vi trodde og håpet kunne bli en ny start etter en lang kald krig, har isteden vist seg å bli et tiår med en eksplosjon av lokale og regionale konflikter som mer enn noensinne har preget den internasjonale arena. Disse har ikke vært stillestående, men blodige etniske og religiøse konflikter og væpnede borgerkriger. 30 millioner mennesker er på flukt – stadig flere av dem internt fordrevne. Vi har heller ikke klart å minske forskjellene mellom fattig og rik i verden. I en globaliseringstid der mye blir tilgjengelig for mennesker over landegrensene, øker bare forskjellene mellom dem som har tilgang på ressurser og midler til å utnytte det, og de som ikke har det. Mange av konfliktene vi ser i dag, kan ses i direkte sammenheng med de ujevnt fordelte godene internasjonalt. Naturkatastrofer og andre tragedier rammer også utviklingslandene hardere enn andre på grunn av fattigdom og utnytting av naturressursene. Derfor er det viktig at en debatt om humanitær bistand, den akutte og øyeblikkelige hjelp, nå ses i sammenheng med den strategiske og langsiktige utviklingshjelpen, slik redegjørelsen til utviklings- og menneskerettighetsministeren gjør. Det er vårt ansvar å være i forkant av hva som vil prege morgendagens nyhetsbilde. Vi må være føre var, samtidig som vi også er der nøden oppstår. For Kristelig Folkeparti dreier det seg om de fire f-er: fattigdomsbekjempelse forebyggende arbeid FN og frivillige organisasjoner fred – forsoning Det er bedre å sette folk i stand til utvikling enn å sette i stand utvikling for folket. Vi kan gi støtte i kampen for å overleve og bygge en bedre framtid der mennesker blir i stand til å leve et godt liv i selvrespekt og tillit til egne krefter. Ugandas forandringsagenter har noe å lære oss der. Skaper du menneskeverd, skaper du fred, er det sagt. Vi må fortsette arbeidet mot fattigdommen, for likeverd. Forebyggende arbeid kreves i en tid der det stadig dukker opp nye konflikter. Fra medisinen vet vi at det er så mye bedre å forebygge enn å kurere. Det spares menneskeliv og materielle ødeleggelser, og humanitær bistand kunne vært utnyttet et sted der katastrofe var uunngåelig, f.eks. som nå i Colombia. Dessuten kan vi bare klare å forebygge konflikter gjennom et bredt internasjonalt samarbeid. Den internasjonale humanitære bistanden må koordineres. Det har skjedd en utvikling innen FN-systemet på 1990-tallet, og denne bør fortsette. Også mellom giverlandene må hjelpen samordnes bedre. Ved å fokusere på årsakene til konflikter kan man være bedre forberedt, og ved å ha et godt utbygd system for tidlig varsling av potensielle kriser kan man kanskje unngå dem eller redusere konsekvensene av dem. Akademikere og forskere har kommet langt med utviklingen av et slikt system, og det politiske miljøet må være åpent for å ta imot. I slike systemer blir heller ingen konflikt «glemt», slik vi vet har vært et problem tidligere. Og med fakta på bordet kan internasjonalt arbeid fordeles og overlapping unngås. Målet må være å få en mer effektiv øyeblikkelig hjelp. Orkanen «Mitch» gav oss et godt eksempel på hvor viktig det er med samarbeidspartnere som er på stedene vi skal nå ut til, og som kjenner forholdene godt fra før. Norske organisasjoner har vist stor styrke i kontakten med frivillige organisasjoner i andre land og har der skapt et godt nettverk. Ved å fremme demokratiske prinsipper og respekt for retten til liv og likeverd fremmer vi fred. Det er kjent at det er færre og mindre alvorlige konflikter mellom demokratier. Det er grunn til å tro at dette også gjelder interne konflikter. Ofte kan også konflikter og kriser oppstå på grunn av ustabilitet og sammenbrudd i sentrale statsfunksjoner. Vi skal ikke blindt hevde universaliteten av menneskerettighetene, men være bevisst på at de ikke alle steder er en del av de tradisjonelle normene. Men vi skal heller ikke måtte være så «nøytrale» at det får misforståtte konsekvenser. Den humanitære bistanden må imidlertid være rettet mot de virkelige ofrene. Å innta en upartisk holdning i en konflikt vil derfor kunne være riktig. Slik tar man ikke side for noe annet enn de lidende menneskene og søker ikke annet enn på tvers av konflikten å hjelpe dem som trenger det. Slik blir det viktigere enn noensinne å se framover og ha langsiktige løsninger og mål for hjelpen. Et fungerende økonomisk system og et stabilt politisk styresett er også en forutsetning for utvikling. Humanitær hjelp bør ha en bredere oppgave enn å bringe øyeblikkelig lindring til offer, den må også legge igjen noe som gjør at en ny opptrapping av konflikt er usannsynlig. Forsoningsarbeid, som vi har sett i flere land de siste årene, nytter, f.eks. har Kirkens Nødhjelp spilt en betydelig rolle i Guatemala. De frivillige organisasjonsnettverk både på grasrotplan og på høyt politisk plan i de landene de jobber i, har vist seg svært viktige i en slik sammenheng. Sentralt i ethvert demokrati står utviklingen av partier. Her mener jeg at vi har muligheter og utfordringer, og at vi som politiske partier har et ansvar. De erfaringene vi har høstet, og den kompetanse vi har opparbeidet gjennom partiers demokratisamarbeid i Øst-Europa, kan nå utveksles i demokratisamarbeid også i sør. Politiske partier i sør trenger politiske kontakter som igjen kan knytte bånd inn til regionale og internasjonale politiske nettverk. Norge er et forbilde internasjonalt og vår stemme lyttes til når det gjelder bistand. Vi har også respekt når det gjelder internasjonalt engasjement. Norsk u-hjelp omtales bl.a. i The Washington Post. «Listen to little Norway», står det i en artikkel som bygger på en samtale med utviklingsminister Hilde Frafjord Johnson. Det sies at ministeren er på rett spor. Hovedproblemet i våre dager er mangel på politisk vilje til å gjøre noe, ikke størrelsen på lommeboka. Folk ønsker hjelp til å leve, ikke bare til ikke å dø, sa Malis president til oss i en samtale. Utfordringen er å finne de grunnleggende årsakene til potensielle konflikter og til fattigdommen, og at en har målrettede tiltak for gjenoppbygging som ledd i langtidsarbeid for forsoning og utvikling. Dette er det lettere å snakke om enn å gjennomføre. For utvikling skapes innenfra, mens bistand kommer utenfra. Dette kan kombineres ved at bistanden fjerner hindringer for utvikling, slik at forandringer kan skje internt i landet. Rapporten «The Reality of Aid» viser at investeringer i helsetilbud og utdanning lønner seg. Det handler om å styrke kapasiteten i mottakerlandene. Mottakerne av bistand må gjøres ansvarlig for planlegging og gjennomføring. Vi bør ikke vente til vi hører brannalarmen før vi begynner å bygge brannstasjonen, har Kofi Annan sagt da han var leder for de fredsbevarende styrker. Det er bedre å være i forkant – fredsbevarende. Det å utvikle det sivile samfunn når freden skal opprettes etter en konflikt, minsker faren for å ty til nye voldshandlinger. Befolkningens deltakelse i oppbyggingen av samfunnet i de politiske og sosiale prosesser er første skritt mot demokratisk utvikling. Som ministeren sa i sin redegjørelse, er det viktig nå å gå fra ord til handling. Regjeringen har tatt tak i problemene og erkjenner at nødhjelp i seg selv ikke avvikler vold og fattigdom. Men en må ta tak i nødens utgangspunkt og strukturelle problem, noe som bl.a. gjøres i Sudan, der respekten for menneskerettighetene nærmer seg nullpunktet. Barn er særlig utsatt i krig og krisesituasjoner. Det er viktig å komme tidlig med hjelp – ikke bare med mat og medisiner, men også med hjelp til rehabilitering i forhold til deres opplevelser slik at utviklingshemmende situasjoner kan unngås. Redd Barna har bl.a. opprettet en slik beredskapsgruppe med barnefaglig ekspertise som kan kartlegge barns behov for hjelp og utarbeide tiltaksplaner. Kristelig Folkeparti vil også støtte opp om bestrebelsene på å heve aldersgrensen for deltakelse i krig fra 15 til 18 år, og dermed oppnå at færre barn blir vervet til soldater. Sult og underernæring er fortsatt realiteter i verden. Landbruket er mange steder i Afrika neglisjert. Det er nødvendig med matvarebistand når det er hungersnød – for at vi skal redde liv der og da. Men konstant matvarebistand gjør den nødvendige innsatsen for å løse jordbrukets produksjonsproblemer vanskeligere. Afrika har fortsatt store reserver av landbruksjord, og det krever investeringer å sette dem i produksjon. I Zambia er 14 pst. av den dyrkbare jorda utnyttet, så man er fortsatt avhengig av omverdenen. Men det er nok mat i verden. Det er fordelingen det er noe galt med. Dessuten er også de mange væpnede konflikter årsaken til mye sult og nød. Tørke og oversvømmelse skyldes også menneskelig svikt, bl.a. vår lettsindige omgang med naturen, som f.eks. rovdrift på skogen. Når katastrofene kommer, rammes de fattigste først. Men bistand må ikke bli en sovepute for ineffektive regjeringer. Overskuddsmat kan kjøpes fra land i nærheten av land med kriser, også av internasjonale organisasjoner. Da sparer man samtidig transportutgifter, som f.eks. da Zimbabwe leverte matvarer til FNs innsats i Mosambik. Ved å bygge opp matvareberedskap i lokalsamfunnet vil man også hindre masseforflytninger av mennesker når kriser oppstår. Da forebygger man katastrofer og bygger opp bærekraftige utviklingsstrategier. Kristelig Folkeparti er glad for at Regjeringen vil bygge bro mellom humanitær bistand og utvikling. For oss dreier dette seg om intet mindre enn å redde liv. Og dette vil alltid ha vår høyeste prioritet.