Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-06-10:
Odelstinget er i dag med på å sette punktum i en lovsak som har blitt utredet i en årrekke. Spørsmålet om å la domstolene, og ikke politiet, bestemme tap av retten til å føre motorvogn på grunn av straffbare handlinger ble vurdert av en arbeidsgruppe så tidlig som i 1975. Ytterligere utredninger som i større eller mindre grad berører problemstillingen, har senere kommet til, i 1981, 1984, 1987 og 1999. Høringsbrevet som ligger til grunn for lovforslaget som nå behandles, ble sendt ut 20. september 2002. Underveis har det vært en klar tendens i retning av stadig større støtte til en reform. I 1975 var det bare den Norske Advokatforening som støttet forslaget, mens forslaget under høringen i 2002 fikk massiv støtte. Ordbruken «tap av retten til å føre motorvogn» er ikke tilfeldig. Departementet la i proposisjonen vekt på å unngå å bruke den tradisjonelle betegnelsen «inndragning av førerkort». Ikke er det tale om inndragning slik dette begrepet brukes ellers i strafferetten, og strengt tatt er det tapet av føreretten, og ikke førerkortet, som er det sentrale. Den nye terminologien gjenspeiler realiteten på en bedre måte. Jeg er glad for at Odelstinget slutter seg til forslaget som Regjeringen har fremmet. Domstolsbehandling vil føre til en hurtigere avgjørelse, en enda mer betryggende behandling av saken og en samlet fastsettelse av konsekvensene av den straffbare handlingen. Den nye ordningen vil også være i bedre samsvar med Den europeiske menneskerettskonvensjon, selv om det ikke er grunnlag for å hevde at dagens ordning er i strid med konvensjonen. Den eneste bekymringen reformen har voldt meg, er hensynet til domstolenes arbeidsbyrde. Domstolenes arbeidsbelastning er stor. I en slik situasjon bør det utvises varsomhet med å legge ytterligere oppgaver til dem. I likhet med justiskomiteen har jeg imidlertid ikke sett hensynet til domstolene som noen avgjørende innvending mot forslaget som nå behandles. Spørsmålet om tap av føreretten skal behandles som ledd i en straffesak, og forholdene som har betydning for om føreretten skal tapes, gjør seg i stor grad også gjeldende i straffesaken. Merbelastningen for domstolene vil derfor i den enkelte sak normalt bli begrenset. Dessuten åpnes det for at tap av retten til å føre motorvogn skal kunne vedtas ved forelegg i de tilfeller hvor bot er den rette reaksjon for trafikkforgåelsen. Men viktigere er det at tap av retten til å føre motorvogn ofte har stor betydning for den enkelte, og når grunnlaget for tapet er straffbare handlinger, er avgjørelsen i saken av en slik art at den er en typisk oppgave for domstolene. En presset arbeidssituasjon for domstolene må avhjelpes på andre måter enn ved å la andre organer behandle saker som naturlig hører under dem. Som det framgår av innstillingen og av debatten her i dag, har spørsmålet om hva slags rettslig status tapet av føreretten skal ha, blitt viet stor oppmerksomhet under behandlingen av lovforslaget. Som det framgår av proposisjonen, kan det anføres gode grunner for begge løsninger. Jeg er svært tilfreds med at flertallet i justiskomiteen deler departementets standpunkt om at reaksjonen ikke skal være straff. Avgjørende for mitt syn har vært at det ikke er holdepunkter for at den preventive virkningen blir sterkere om reaksjonen gjøres til straff. Ut fra min grunnholdning om at man bør være varsom med å kriminalisere lovovertredelser dersom andre rettslige reaksjoner gjør samme nytten, gikk jeg derfor – i likhet med tilrådingen fra Sanksjonsutvalget, under ledelse av ass. riksadvokat Hans-Petter Jahre – inn for at tap av føreretten ikke burde gjøres til straff. Jeg har under hele lovarbeidet vært opptatt av at reformen som nå behandles, ikke må føre til svekket trafikksikkerhet. Dette fikk oppslutning under høringen. I dag er politiets praktisering av reglene forankret i en håndhevingsinstruks, som legger detaljerte føringer på utmålingen av rettighetstapet. En slik løsning gir stor forutsigbarhet, sørger for en ensartet praksis og hindrer at den enkelte førers behov i for stor grad preger utmålingen. Av hensyn til trafikksikkerheten er det viktig konsekvent å luke ut sjåfører som begår straffbare forhold i trafikken. Når nå domstolene skal behandle tap av føreretten, kan ikke praksis lenger styres gjennom håndhevingsinstruksen. Som varslet i proposisjonen vil jeg derfor sørge for at det blir utarbeidet en ny forskrift, som viderefører retningslinjene i dagens håndhevingsinstruks. Politidirektoratet vil få i oppdrag å forberede et utkast som skal sendes på høring. Jeg har godt håp om at vi på denne måten kan oppfylle intensjonene i proposisjonen og ivareta trafikksikkerheten, samtidig som domstolene blir en garantist for at vi unngår urimelige resultater i den enkelte sak.