Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2013-06-04:
Hyggelig å komme etter representanten Eriksson, men han er ikke så vertikalt utfordret som meg, så det tar alltid litt tid å få ned talerstolen! Fra 2010 til 2012 var det en økning av antall unge uføre på 17,1 pst. Det er helt riktig at det ikke er fryktelig mange, det er bare 10 000 mennesker, men allikevel er økningen bekymringsfull. Da Høyre begynte å påpeke dette for en del år siden, var det mange fra de rød-grønne partiene som brukte tid på å mistenkeliggjøre oss. Vi fikk beskjed om at dette var noe Høyre dro opp fordi vi var kyniske, eller fordi vi ville kutte i ytelsene, som ikke var en reell problemstilling fordi det dreide seg om så få. Med årene har vi heldigvis kommet dit at alle anerkjenner at økningen av antall unge uføre er bekymringsfull. Det er en sterk økning, og vi er nødt til å forsøke å gjøre noe med det. Det kommer også som en del av et bilde hvor uføreandelen og andelen på helserelaterte ytelser i Norge har stabilisert seg på et høyt nivå. At det ikke har økt fryktelig mye de siste ti årene, stemmer, men man kan jo stille seg spørsmålet om man ville vært fornøyd med en arbeidsledighet som hadde stabilisert seg på 8, 9 eller 10 pst. Jeg tror svaret er nei. La meg igjen slå fast at for Høyre er det et helt sentralt prinsipp i velferdssamfunnet at er man for syk til å jobbe, skal man heller ikke jobbe. Da skal man ha en anstendig ytelse fra velferdssamfunnet. Det gjelder uansett om man er 19 år eller 69 år gammel. Utfordringen som vi snakker om her, er at vi vet at en del mennesker – punkt 1 – kunne tenke seg å jobbe, litt eller mer, og – punkt 2 – at vi frykter at flere mennesker enn nødvendig blir henvist til en permanent, fast uføretrygd istedenfor at de får den hjelp og oppfølging de trenger. I en undersøkelse som ble gjennomført av Agderforskning for noen år siden, Et liv jeg ikke valgte, pekte man på tre forskjellige grupper som havnet over på helserelaterte ytelser. Den ene gruppen hadde fått psykiske diagnoser, psykiske lidelser. Den andre gruppen hadde medfødte lidelser, altså noe de var født med og hadde fra fødselen av, f.eks. en veldig sterk funksjonshemning eller en psykisk utviklingshemning, som kvalifiserte dem for uføretrygd. Den tredje gruppen hadde en kombinasjon av livsstilsfaktorer og lettere psykiske lidelser. Veldig mye tydet på at denne gruppen, som da ikke var født med en sykdom som var uforenlig med å kunne komme seg inn i jobb, med årene hadde utviklet en tilstand og en livssituasjon som gjorde at man ikke kunne få dem inn i jobb. Det er for denne gruppen vi med rimelighet kan si at selv om det er en spissformulering å hevde at systemet av og til kan gjøre folk sykere, kan vi i hvert si at systemet ikke har gjort folk bedre, og vi har sviktet i å få dem inn i arbeid. Vi er nødt til å gjøre mye på skolefeltet for å hindre drop-out. Vi er nødt til igjen å opprioritere psykiatrien, slik at ikke det eneste tilbudet folk får, er å vente i kø i ukevis eller månedsvis på å få psykiatrihjelp. Vi er nødt til å få koordinert tiltakene i offentlig sektor, slik at når du først har fått psykologhjelp en gang i uken, er ikke resten av tilbudet ditt å sitte hjemme og vente på psykologtimen. Vi er nødt til å adressere tiltaks- og attføringssystemet vårt, som fungerer bra på noen områder, men som slett ikke leverer de resultatene vi skulle kunne forvente til ca. 8 mrd. kr i året. Så er vi nødt til å adressere langt mer offensivt enn den rød-grønne regjeringen det helt grunnleggende spørsmålet, nemlig: Selv om alle skal få en god og anstendig ordning – prosit! – når man er ung og ute av stand til å delta i arbeidslivet, hva er årsaken til at den ordningen som er sikker og permanent i dag, er nødt til også å forvise en til utenforskap 10, 20 og 30 år senere? Det vi sier, er at hvis du får deg en psykisk knekk som 25-åring, og da med rette må trenge f.eks. fem eller seks år på å bli frisk og være utenfor arbeidslivet, kanskje være i aktivitet på andre måter, har du kommet inn på en ordning som automatisk tilsier at du skal være ute av arbeidslivet også ti år etter – som 35-åring, som 45-åring, som 55-åring, som 65-åring. Det blir ikke et adelsmerke for velferdssamfunnet, men veldig lett en sovepute.