André Oktay Dahl (Høyre), 2007-02-01:
Den viktigste bakgrunnen for å reise denne interpellasjonen er ikke å få honnør og god jul-ønsker i ti minutter for hvor fint og flott det er at jeg tar opp dette spørsmålet i Stortinget. Den viktigste bakgrunnen er at en gruppe mennesker, gutter og jenter i Norge i år 2007, lever på en måte som mange andre levde på i dette landet for mer enn 50 år siden: i skam, i skjul, i fornektelse og i et miljø preget av trusler og også vold for å presse enkeltmennesker inn på den såkalte rette sti. Disse menneskerettighetsbruddene skjer, med svært få hederlige unntak, i realiteten med stilltiende, men også til dels med klart samtykke fra deler av det offisielle Norge, representanter for innvandrerorganisasjoner, religiøse ledere med flere. I etterkant av fjorårets eksempler på hatvold mot homofile oppstod en viktig debatt i ulike innvandrermiljøer. Noen oppfattet meg – til dels bevisst misforstått – den gang dit hen at denne problematikken kun angår islam og muslimer. Slik jeg oppfatter det, er dette imidlertid først og fremst ikke et religiøst spørsmål, men et spørsmål om kulturbaserte fordommer, som trives vel så godt i deler av såkalte machoidretter som fotball, i militæret og i skolegården, uavhengig av etnisk og religiøs tilhørighet. Samtidig er det heller ingen grunn til å legge skjul på at det er et faktum at islam som religion ikke har gjennomgått den reformasjonen som kristendommen har gjort, og som kombinert med press utenfra gjør at stadig flere kristne, biskoper også, har et helt annet syn på spørsmålet enn de hadde tidligere. Det er i og for seg symptomatisk at de kortvarige debattene – det er et poeng også at de blir veldig kortvarige – som oppstod etter voldsepisoden i fjor sommer og kronikken i Aftenposten fra den anonyme forfatteren i desember, utelukkende dreide seg om menn som har sex med eller er glad i andre menn, og at eksempelvis vold, trusler og diskriminering av lesbiske kvinner med innvandrerbakgrunn ennå ikke har blitt satt på dagsordenen. Det illustrerer mitt hovedpoeng, at voldsepisodene fører til det faktum at ingen homofil gutt eller mann med muslimsk kulturbakgrunn tør stå fram annet enn anonymt i Norge etter 50 år da aksepten har blitt stadig større, og man skulle tro at dette var et trygt sted å være. Det har, slik jeg ser det, bakgrunn i en reaksjonær kjønnstenkning som skaper en kulturkonflikt på samme måte som i kristenreaksjonære miljøer – eller i fotballagets garderobe, for den saks skyld. Islam har ikke monopol på religiøse mørkemenn. Dem finner vi i de fleste religioner. Religion er heller ikke en alenevirkende faktor, men i totalbildet er det ikke uinteressant at imamer gjør alt de kan for å usynliggjøre og undertrykke homofile i egne miljøer ved å benekte at det i det hele tatt finnes homofile muslimer. Å bli regnet som ikke-eksisterende føles ikke nødvendigvis som mer skånsomt sammenliknet med å få et slag i ansiktet. Den tausheten kombinert med dype sosiale mekanismer fungerer jo, i og med at homofile muslimer ikke tør stå frem, og blir nødt til å sende rop om hjelp anonymt i en av landets største aviser. Vi har også sett et misforstått æresbegrep bli brukt av en kriminell som Rasool, som faktisk får honnør for å ta et oppgjør med at man er så tolerant i samfunnet. Det viser noen av paradoksene i denne debatten. Kirkens mulighet til å gjøre det samme er sterkt redusert etter sterkt påtrykk utenfra og innenfra. Halvhjertede uttalelser fra minoritetsorganisasjonene i dette spørsmålet hjelper lite. Jeg synes det var paradoksalt i fjor da debatten raste, at ikke én av de muslimske religiøse lederne som engasjerte seg i debatten, fokuserte på de menneskene som ble utsatt for vold, men var desto mer opptatt av å innta offerrollen selv og føle seg – nærmest som en refleks – støtt. På samme måte som under karikaturstriden var det også veldig mange som var veldig opptatt av å dysse ned, og jeg vil si forstå i hjel, og bruke ordet «dialog» i omtrent annenhver setning. Men deler av den såkalte dialogen består for mange i at man gir etter på sentrale punkter, og det er ikke dialog, men knefall for krefter som går god for menneskerettighetsbrudd, kvinnediskriminering og homofobi. Jeg har håp om at de moderate kreftene som vi har sett uttale seg den senere tiden, også når frem. Men disse trenger støtte og press utenfra. Ulike former for det jeg nærmest vil kalle mannssjåvinistiske neandertalkulturer, legger grobunn for fordommer mot kvinner og parallelt homofile. Disse regnes i innvandrermiljøene nærmest ikke som ordentlige menn, med et lite forbehold for dem som under seksualakten med andre menn i smug inntar den såkalte aktive rollen, som Unni Wikan har påpekt. Jeg skal ikke definere nærmere hva Wikan legger i forskjellen mellom aktiv og passiv, bortsett fra at det ved en slik tankegang er forutsatt at mannen er den aktive part, mens kvinnen regnes som den passive. Jeg regner med at de fleste har lært såpass mye om bien og blomsten at de greier å tenke seg til resten selv, og forstår hvordan dette blir anvendt på menn som da inntar en rolle som pr. definisjon regnes som kvinnelig, dvs. underordnet. På mange måter ligger den debatten vi har nå, titalls år tilbake sammenliknet med den debatten som er blitt ført ellers i det offentlige rom. Denne debatten, og ikke minst konfrontasjonen med mennesker med fordommer, har medført at vi har fått en partnerskapslov, at flertallet av Norges befolkning nå er positive, og at vi muligens også får vedtatt en felles ekteskapslov innen neste stortingsvalg. Men det har ikke kommet av seg selv, og det utgjør også bakgrunnen for at jeg tidligere har konfrontert en del muslimske ledere med deres unnfallenhet og taushet. Jeg vil si det er norske myndigheters svik mot mennesker som utsettes for grove menneskerettighetsbrudd, som gir grunn til spekulasjon, når enkelte overfor muslimske miljøer overhodet ikke er i nærheten av å innta den samme klare holdningen som man har inntatt overfor f.eks. mennesker som med bibelvers i hånden har oppfordret til menneskerettighetsbrudd, fotballtrenere som ser ut til å sparke vekk respekten for enkeltmennesket sammen med ballen, eller skoleeiere som iverksetter antimobbekampanjer som gjelder noen grupper, men ikke alle. Å endre andre kulturers kjønnsideologi er mer utfordrende, og det er selvfølgelig vanskelig å gi en fiks ferdig løsning. Men at vi nå kan begynne å snakke om utfordringene, er et lite, men viktig skritt, så lenge det ikke blir med det. Jeg er glad for at Regjeringen har signalisert endringer i straffelovgivningen og søker å bistå den enkelte som opplever diskriminering, bedre. Statsråden som møter på vegne av Regjeringen her i dag, er en enslig svale som har vist oppmerksomhet og interesse for å gjøre noe. Uten forkleinelse for det engasjementet ble denne interpellasjonen i sin tid stilt til arbeids- og inkluderingsminister Bjarne Håkon Hanssen, av den grunn at det først og fremst er han som i Regjeringen har ansvaret for de virkemidlene som skal til for å bedre situasjonen for dem det gjelder. Utfordringen er jo integreringen av de personer som er rundt homofile muslimske kvinner og menn som utsettes for overgrep, tvangsgiftermål og forfølgelse. Men jeg er glad for at statsråden som møter her i dag, faktisk møter, og at hun antakelig skal svare på noen av spørsmålene også. Når man diskuterer tvangsgiftermål, har jeg til gode å se at mange har fått med seg at det også er et hyppig brukt virkemiddel for – hva skal jeg si – å omskolere homofile muslimer. Dette er ett av mange tema hvor det som denne interpellasjonen handler om, blir usynliggjort i debatten, og dermed også med hensyn til de tiltakene som må iverksettes. Jeg ser for øvrig i dagens Dagbladet at den nye utlendingsloven ser ut til å bli utsatt igjen. Det gir jo litt tid da til at møtende statsråd kan bringe i fokus de kvinner og menn som ser seg nødt til å skrive anonyme kronikker for å fange vår oppmerksomhet en stakket stund. For å konkretisere noe av det jeg spør om, ber jeg derfor statsråden om å besvare og kommentere noen av de spørsmål som ligger innbakt i mitt hovedspørsmål. Hva kan vi forvente av den nye utlendingsloven når det gjelder å bedre situasjonen for homofile med muslimsk kulturbakgrunn? Mener statsråden at den nåværende integreringspolitikken i tilstrekkelig grad tar inn over seg denne problematikken? Og: Kan statsråden forvisse oss om at både hun – nå er det jo blitt så populært at man svarer på vegne av hverandre i Regjeringen, i hvert fall ble det det i går – og andre regjeringsmedlemmer ikke legger til grunn en annen strategi overfor muslimske miljøer enn overfor andre, og at vi kan forvente en like knallhard linje, ikke minst offentlig, som man har sett fra møtende statsråd og fra f.eks. finansminister Kristin Halvorsen, når man kommer i møte med dem som man skal ha en dialog med – og som man bakker fordi man er redd for hva reaksjonen blir, der noen inntar offerrollen som ikke burde innta den i det hele tatt.