Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-10:
La meg først takke interpellanten for å ta opp et av de aller viktigste spørsmålene i vår tid, nemlig hvordan Norge og andre land skal svare på den veldig alvorlige trusselen mot jordkloden og menneskelig liv på kloden som klimaendring er. Det er nå ganske nøyaktig fire år siden klimaforliket ble undertegnet 17. januar 2008. La meg i respekt for Stortinget lese opp nøyaktig hva som står på det kanskje mest avgjørende punktet i forbindelse med det interpellanten tar opp. Der står det: «Partene mener derfor at intervallet fra Regjeringens klimamelding kan utvides til 15–17 mill. tonn CO2 ekvivalenter ift referansebanen slik den er presentert i nasjonalbudsjettet for 2007, når skog er inkludert. Dette innebærer i tilfelle at om lag to tredjedeler av Norges totale utslippsreduksjoner tas nasjonalt.» Når interpellanten spør om det er klimaforliket som vil ligge til grunn for det regjeringen legger fram for Stortinget, er svaret ja. Jeg har gjentatt dette ved flere anledninger. Statsministeren har gjentatt det fra Stortingets talerstol. Klimaforliket – denne formuleringen og resten av det som står i klimaforliket – vil ligge til grunn for det regjeringen legger fram for Stortinget. Klimaforliket er i virkeligheten både en mål- og en virkemiddelpakke. Det er her Stortingets og Norges målsetting ble formulert, men det er også en opplisting av en serie virkemidler. Dog er det sånn at de virkemidlene som er i selve klimaforliket, ikke vil lede til at vi når målene i det samme klimaforliket. Det må flere og sterkere virkemidler til for å nå de målene som er satt i klimaforliket. I nasjonalbudsjettet for 2011 blir utslippene av klimagasser anslått å øke til 57,5 mill. tonn i 2020 og deretter avta til 53 mill. tonn i 2030 hvis dagens virkemidler videreføres. Det innebærer at utslippene vil anslås å ligge drøyt 15 pst. over 1990-nivå i 2020 og om lag 6 pst. over i 2030, med mindre man setter i verk nye virkemidler, og det er selvsagt det regjeringen vil foreslå i klimameldingen. La meg understreke, så vi ikke forenkler debatten, at det er ingen enkel oppgave å legge på bordet virkemidler som bidrar til å nå de målene som ligger i klimaforliket, i tillegg til de virkemidlene som allerede er der. En ambisiøs norsk klimapolitikk er en stor utfordring, men som regjeringen skal leve opp til. Til hjelp med dette har vi bl.a. Klimakur, den mest omfattende utredningen som er gjennomført i Norge av tiltak og virkemidler for å redusere klimagassutslipp. La meg så si at når det gjelder de virkemidlene som er i klimaforliket, så er de i all hovedsak gjennomført av regjeringen. En serie ting er gjort. Om lag 70 pst. av norske utslipp er underlagt avgifter eller kvoter, noe som gir et økonomisk motiv for å redusere utslippene. Det er innført grønne sertifikater, som vil bety en betydelig utbygging av fornybar energi i Norge. Dog må den også skje på en miljøvennlig måte. Det er verd å merke seg den folkeavstemningen som var i Solund kommune i går, som viste at flertallet i kommunen ikke ønsket vindkraft, som jo er en viktig energiform hvis vi ønsker mer fornybar energi. Men også vindkraft – som vannkraft – må bygges ut med skånsomhet med tanke på miljøet, så vi er nødt til å ha grundige planer for vindkraftutbygging, som for biomasse, vannkraft og alle andre energiformer. Men de grønne sertifikatene vil være en viktig stimulans til flere tiltak innenfor fornybar energi. Norge er verdensledende innen utviklingen av CO2-fangst og -lagring. Jeg er enig med interpellanten, dette skulle jeg inderlig ønske gikk fortere. Teknologiutviklingen har tatt lengre tid enn vi har ønsket, men det er altså slik at Norge er verdensledende på området. Det er innført nye energikrav til bygg, vi har fått på plass løsninger om kraft fra land til Gjøa, Valhall og Goliat på norsk sokkel. Mange andre tiltak kunne vært nevnt. Interpellanten gjør et nummer ut av den angivelige julegaven som vi har gitt norsk petroleumsnæring. La meg bare si at den «julegaven» hadde en helt annen avsender enn den norske regjering. Den avsenderen het EU. Det var EU-systemet som sørget for at det ble gratiskvoter for norsk petroleumsnæring, det var ikke noe som den norske regjeringen ønsket. Hvis det er en næring som ikke ville trenge gratiskvoter, så er det virkelig petroleumsnæringen. I andre næringer kan det være gode grunner for å innføre det, men generelt har vi vært veldig, veldig restriktive. Vi ønsker ikke gratiskvoter, vi står på forurenser-betaler-prinsippet, men vi har altså et harmonisert system i EU, og det er årsaken til denne «julegaven». Og jeg er enig med interpellanten: Det var ikke en julegave til dem som trengte det aller, aller mest. Så har regjeringen etablert et regelverk om køprising i de største byene. De største byene kan ta det i bruk. Jeg vil oppfordre de partiene som er på Stortinget, ikke minst Kristelig Folkeparti, til å bruke sin lokale makt til å sørge for at kommunene tar det i bruk. Det hjelper ikke at vi gir dem muligheten, hvis ikke våre lokale representanter aktivt oppsøker en slik mulighet. Belønningsordningen for kollektivtrafikk er økt med om lag 90 mill. kr utover enigheten i klimaforliket. Det er inngått avtale om trafikkreduserende tiltak i fire byer: Bergen, Trondheim, Buskerudbyen og Kristiansand. Engangsavgiften for kjøretøy er lagt om. Utslippene fra nye biler er redusert med en fjerdedel – et betydelig resultat. Bevilgningen til jernbanen er økt betydelig de siste fem årene – fra 7 mrd. kr til 12,5 mrd. kr. Fordelene for elbiler er så store i Norge at vi av elbilnæringen selv skildres som foregangslandet på elbilområdet i en sånn grad at vi ble invitert til å delta i den russiske Duma da Mitsubishi der skulle legge fram et land som virkelig var et sted hvor elbilnæringen kunne trives. Mitsubishi har, som også tidligere har vært nevnt, solgt sin tusende elbil i Norge og er vel nå oppe i 1 400 solgte elbiler – og andre kommer med elbiler. Det vil være en stor oppgave å sikre at man får et nett av ladestasjoner, slik at elbiler kan tas i bruk over hele landet. I tillegg til alt dette har Transnova satt i gang en rekke tiltak for å redusere CO2-utslipp fra transport. En av de mest håpløse debattene som vi til tider har i Norge, er debatten om hvorvidt vi skal ha hjemlige eller internasjonale tiltak. Jeg ser det sånn at bare den som har fryktelig god tid på dette området, kan mene at vi skal ha enten hjemlige eller internasjonale tiltak. Vi må åpenbart ha både hjemlige og internasjonale tiltak. De tiltakene som Norge støtter og bidrar til internasjonalt, er av mye større faktisk betydning for å redusere CO2-utslippene enn dem vi gjør i Norge. Et løst anslag for Brasils reduserte karbonutslipp som følge av dramatisk redusert avskoging med norsk støtte er at det tilsvarer 10–20 ganger – det er et konservativt anslag, det kan hende det er enda mer – alle norske utslipp til sammen. Med andre ord: Hvis Norge sank inn i Atlanterhavet og alt stoppet her, ville virkningen av dette bare være en ti–tjuendedel av hva Brasil har oppnådd på avskogingsområdet. Jeg kunne nevne mange andre eksempler. Selvfølgelig er det de internasjonale tiltakene som bidrar til den største nedgangen i klimagassutslippene, og som dermed sånn sett er de viktigste. Men vi må også ha norske tiltak av særlig to grunner. Det ene er at Norge vil ikke ha noe som helst autoritet i den internasjonale klimadebatten dersom vi ikke gjør tiltak på hjemmebane. Å komme til klimaforhandlingene i 2015 eller 2020 på basis av at norske klimagassutslipp har økt mens det har gått ned i nær sagt alle andre industriland, ville vi ikke på denne basis snakket fra noen styrket posisjon i forhandlingene. Hvis ikke vi gjennomfører tiltak her hjemme, og hvis ikke vi demonstrerer at en avansert industriøkonomi som Norge kan få til et godt liv, industrivekst, økonomisk velstand og klimagassreduksjoner samtidig, har det ingen troverdighet at andre land skal gjøre det. I tillegg er det i norsk næringslivs interesse at vi gjennomfører tiltak. Hvis vi venter med å gjennomføre tiltak som er gjennomført alle andre steder, er det åpenbart at Norge vil komme i bakleksa teknologisk. Det å være i forkant teknologisk vil nesten sikkert være et konkurransefortrinn på dette området. Siden klimatiltak i Norge normalt er dyrere enn i andre land, vil det å gjøre tiltak bare i utlandet og sitte og vente bety at klimatiltakene vil komme aller sist i Norge med den teknologiske ulempen det er for norsk næringsliv. La meg si til slutt at jeg nå avviser fullstendig det bildet som en del gir, av at det ikke skjer noe i verden på dette området. Durban var det beste som kunne oppnås gitt dagens maktsituasjon i verden. Selvsagt skulle vi ønsket mer, men man bygget klart en ny etasje på klimahuset i Durban, og Durban har nå sikret at vi fram mot 2015 får en bred global forhandlingsprosess mot en avtale som inkluderer alle de store utslippsnasjonene. I tillegg til dette gjør en serie land masse individuelt: Kina innfører ny teknologi på område etter område, Etiopia la i Durban fram en lavkarbonstrategi med norsk og britisk støtte. Det er første gang et fattig utviklingsland sier at de kan bli et mellominntektsland uten å øke sine klimagassutslipp i det hele tatt. De økningene de får i samferdsel og industri som følge av økonomisk framgang, skal kompenseres med tilsvarende reduksjoner i jordbruk og gjennom treplanting. Det er et fantastisk imponerende program. Mange andre utviklingsland gjør lignende ting. Jeg kan nevne Indonesia, Brasil og mange andre.