Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 2000-04-13:
Det er mye å glede seg over ved dagens diskusjon. Jeg vil begynne med representanten Dagrun Eriksen, som spurte: Hva er poenget med å skifte en regjering når Regjeringen gjentar den gamle regjerings politiske opplegg og politikk? Jeg tar det som en forsiktig kompliment i retning av at representanten er like fornøyd med meg som med statsråd Løwer, i hvert fall på dette området, og sånn sett er det en vennlig påskehilsen i en travel tid. For det andre vil jeg si at jeg på grunnleggende vis deler representanten Kristin Halvorsens utgangspunkt, på samme måte som også representanten Anne Helen Rui gjorde det. Vi har én sterk alliert på den andre siden av Atlanterhavet, nemlig president Clinton som har sagt følgende: Den dyreste freden er alltid billigere enn den billigste krigen. Det er det mange som ikke tenker igjennom. Og det sier seg selv at konfliktforebygging og fredsmekling, fredsbevarende virksomhet på det diplomatiske plan, alltid er en billigere innsats enn å komme i en situasjon hvor en må sette inn militære styrker. Dette er en del av Norges sikkerhetspolitikk i vid forstand, og derfor er det også nær sammenheng mellom utenrikspolitikken, sikkerhetspolitikken og forsvarspolitikken. Det perspektivet vil absolutt bli lagt til grunn av denne regjering, selv om det isolert sett ikke tilhører de store nyheter. Så er jeg enig med saksordføreren i at vi er inne i en ny tid hvor vi må gjøre opp vårt bestikk i forhold til de faktiske behov som gjør seg gjeldende. Det er åpenbart slik at St.meld. nr. 38, men også dagens innstilling, er en refleks av at vi nå tar konsekvensene av de seinere års sikkerhetspolitiske utvikling. Sånn sett er meldingen et bevisst politisk formulert håndverk. Innstillingen er på denne bakgrunn meget tilfredsstillende, fordi den gir klare føringer vedrørende ambisjonsnivå, organisering av Forsvarets nye innsatsstyrke og en tidsplan for innføring av styrken. Så har det vært sagt av enkelte, delvis Høyre, delvis Fremskrittspartiet, og på helt andre premisser av SV, at en har noen forbehold kanskje også ved innfasingen av stortingsbehandlingen, slik representanten for SV sa det i denne saken. Jeg legger til grunn at det vi nå gjør i forbindelse med opprettelsen av Forsvarets innsatsstyrke, er noe vi må gjøre uansett. Det er noe vi må gjøre uansett for å tilpasse Norge til en ny internasjonal virkelighet. Og sånn sett er dette like strukturuavhengig som Hans Majestet Kongens garde og grensegarnisonen i Varanger, for å ta en enkel og litt banal sammenligning. Dette må vi gjøre uansett fordi vi skal medvirke til et troverdig bidrag innenfor internasjonale styrkeregistre. Og selvsagt har de rett som tenker at dette på mange måter legger føringer for framtida på Forsvarets bruk av ressursene. Ja, og det er bevisste føringer, både fra den forrige regjering, vil jeg tro, og i alle fall fra den sittende regjering. Det er hevet over tvil at vi som nasjon, som representanten Restad også var inne på, i en årrekke har deltatt med militære styrker for aktivt å bidra til å forhindre og til å løse internasjonale kriser og konflikter. Men vi har samtidig – og det må vi gjøre fortsatt – lagt stor vekt på stabilitet i våre nærområder og på arbeidet med å opprettholde et troverdig nasjonalt forsvar. Å forfølge disse to målsettingene samtidig er selvsagt ressurskrevende. Men dagens sikkerhetspolitiske situasjon – og det må vi ikke glemme – gjør det mulig å forene disse målsettingene ved å etablere et sett av styrker til bruk i utlandet, som også inngår som et sentralt element i det nasjonale forsvar. På denne måten forsterkes begge hovedpilarer i Forsvarets virksomhet, og også vårt bidrag til de NATO-allierte, fordi vi altså har en dobbelt mulig bruk av disse styrkene både hjemme og ute. Et sentralt trekk ved det vi har gjort i fortid, og som det er grunn til å være stolt av, er at vi har opparbeidet evne til langvarig deltakelse ute militært. Men det har vist seg nødvendig, i lys av en ny internasjonal virkelighet, å styrke vår evne til å reagere raskere og innenfor et større spekter av krisesituasjoner i forhold til det som var situasjonen for noen tiår siden. Dette må altså kombineres med vår «gamle» evne til kvantitativt og kvalitativt engasjement over tid. Dette er i seg selv en krevende kombinasjon, men innsatsstyrken legger nettopp opp til det. Men skal vi få det til, må vi ha styrker som er identifisert og klargjort på forhånd, slik at vi ikke trenger å sette i gang fra tidenes morgen hver gang det oppstår et behov. Dette er som kjent selve grunnlaget for den melding vi har til behandling, og dagens innstilling. Jeg registrerer med stor glede at flertallet i komiteen er enig i at innsatsstyrken opprettes etter de retningslinjer og i henhold til den plan som beskrives i meldingen. Det samme flertallet har også fulgt Regjeringens råd når det gjelder behovet for en helhetlig pakke med hensyn til rekruttering, herunder meldingens forslag til styrkede incentiver og rekrutteringsmodell for Hæren. Nå la jeg med positiv interesse merke til at komiteens leder tonte ned det som her måtte være av motsetninger mellom flertall og mindretall. Det ser jeg som en positiv ting. Men når jeg er mest fornøyd med flertallet, er det fordi flertallets merknader gir det nødvendige politiske trykk og de nødvendige politiske retningslinjer til etableringen og opprettelsen av styrken. Men det betyr ikke – med adresse til både Fremskrittspartiet og Høyre – at vi skal være blinde for behov som oppstår underveis og de behov for justeringer som måtte oppstå underveis. Men det skal vi ikke knytte til Høyres og Fremskrittspartiets iboende trang til alltid å ha noe bedre budsjetter enn de forrige regjeringspartiene og det nåværende regjeringsparti. Vi mener at denne styrken skal forsvare sin plass innenfor den forsvarsramme av betydelig størrelse vi har, uansett, og så skal vi selvfølgelig innrømme Høyre og Fremskrittspartiet retten til å knytte det politisk til at de har et noe høyere ambisjonsnivå vanligvis, for budsjettenes omfang og størrelse. Men jeg registrerer igjen, forskjellen er kanskje ikke så stor når det kommer til realitetenes verden. Jeg legger veldig stor vekt på at vi nå i medhold av både melding og innstilling kan få en tilstrekkelig rekruttering, slik at vi kan få styrken på plass etter forutsetningen. Vi må ha en styrke og et personell som rekrutteres i forhold til de belastninger en slik tjeneste innebærer, den skal være konkurransedyktig i forhold til tjeneste hjemme og i samfunnet for øvrig, og komiteen støtter altså det prinsippet og gir sin tilslutning til viktige virkemidler i en sånn sammenheng som f.eks. mulighet for akkumulering av utetjenestetid i skatte- og avgiftsøyemed. De nevner andre forhold i samsvar med meldingen, styrker dem en del. Jeg registrerer også komiteens sterke støtte til en ny beordringsordning for befal. Og jeg skal sørge for, i samsvar med innstillingen selvsagt, å foreta en nærmere vurdering av det spørsmålet og komme tilbake til Stortinget så fort som mulig. Jeg deler i utgangspunktet de synspunkter som kom til uttrykk fra saksordfører Ingvald Godal her, men det sier seg selv at vi også skal gjennomføre en fornøden prosess med dialog med befalsorganisasjonene og andre. Like viktig som det som sies om beordringsadgangen – ja, mange vil si enda viktigere – er selvsagt det som komiteen i sin innstilling sier om viktigheten av ulike personalpolitiske tiltak, som f.eks. tilfredsstillende forsikrings- og erstatningsordninger og at sikkerheten både for personellet og deres pårørende ivaretas både under og etter tjenestegjøring. Dette er helt sentrale virkemidler i en sånn sammenheng hvis vi med oppreist hode skal gå inn i alt det som en beordringsadgang selvsagt innebærer. Når det gjelder meldingens økonomiske konsekvenser, tar jeg merknadene til etterretning, og jeg er selvsagt enig i at vi må satse sterkt på å videreføre prinsippet om tilleggsfinansiering av operasjonsrelaterte kostnader, og at det av og til kan være en vanskelig grenseoppgang mellom det som er operasjonsrelatert, og det som er mer varige investeringer. Helt til slutt en kort kommentar til vårt nivå og EUs nivå. Det som står i innstillingen, er jo rimelig greit, men de sammenlignbare tall er egentlig at vi tar sikte på å ha rundt 1 500 pluss/minus ute til enhver tid. EU har ambisjoner om å komme opp på 60 000. Men bak dette ligger altså en «styrke-pool», en ressursbrønn, som for vårt vedkommende er 3 500, og som for EUs del ikke er beskrevet, men som sannsynligvis ligger på omlag 200 000. Og dermed er forskjellen ikke fullt så dramatisk stor, selv om jeg er enig med representanten Restad i at vi skal slå oss på vårt bryst, også i europeisk sammenheng, når vi har grunnlag for det.