Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Regjeringens forslag om en ny lov om spesialisthelsetjenesten er en del av den omfattende reformen av helselovgivningen med i alt fem lovforslag, som Stortinget har til behandling. Lovforslaget er således en samordnet del av et moderne rammeverk for utviklingen av et nasjonalt helsetilbud – som er rasjonelt drevet, har god kvalitet og står til tjeneste for det enkelte mennesket. Det er tilstrebet at forslaget om lov om spesialisthelsetjenesten skal utgjøre en helhet som skal legge til rette for lik tilgjengelighet og forsvarlige helsetjenester. Kravet til forsvarlighet gjelder så vel helsepersonell som det enkelte sykehus og eieren av sykehusene. Lov om spesialisthelsetjenesten erstatter sykehusloven og de organisatoriske bestemmelsene i lov om psykisk helsevern. I helsepolitikken er det to hovedspor. Det ene går sterkt i retning av marked, bruk av markedsincitamenter og en sterkere fristilling. Det andre spor går i retning av større vekt på planlegging og styring. I debatten settes disse to spor gjerne opp som motpoler. Jeg vil si at på mange måter er det spor som må utfylle hverandre i en moderne helsepolitikk. Vi trenger markedets incitamenter og fristillingens fordeler når det gjelder fleksibel tilpasning i tjenestetilbudet, men vi trenger også den overordnede politiske styring og plan for å sikre en helhet i tilbudet, som ivaretar både geografi og enkeltmenneskets totale behov. Derfor er grunnlaget for Regjeringens helse politikk nettopp at vi forfølger begge disse spor samtidig. Det blir mer markedsincitamenter og på samme tid mer planstyring. Det er faktisk i samsvar med internasjonale trender på dette området. Det fremgår av innstillingen at et mindretall går inn for statlig overtakelse av ansvaret for spesialisthelsetjenesten. Lovforslaget legger imidlertid til grunn et fortsatt fylkeskommunalt ansvar, i samsvar med Stortingets behandling av St.meld. nr. 24 for 1996-97, Tilgjengelighet og faglighet. Det ville vært oppsiktsvekkende om Regjeringen hadde sett bort fra at Stortinget så sent som i 1997 faktisk tok stilling til det fylkeskommunale eierskapet til sykehus. Endringer i behov, sterkere brukerinnflytelse, flere konkurranseelementer, fordelingspolitiske mål og en rask utvikling av medisinsk teknologi og metode vil stille krav til omstilling og tilpasning av virksomhetene. Eiere og ledelse må således ha frihet til å tilpasse styringen og ledelsen av virksomheten til disse kravene. I utgangspunktet står eier og ledelse etter forslaget relativt fritt med hensyn til hvordan de skal organisere sin virksomhet. For å sikre helsepolitiske mål om lik tilgjengelighet og et likeverdig tilbud i hele landet kan det imidlertid være behov for særlig regulering på enkelte områder. Som kjent nedsatte Regjeringen i september i fjor et utvalg som skulle se nærmere på tilknytningsformer for offentlige sykehus. Utvalget la fram sin utredning i mars i år. Utredningen er sendt på høring med høringsfrist 16. juli d.å. Regjeringen vil sette i gang et arbeid med å følge opp utredningen overfor Stortinget i høst. Jeg antar, i likhet med sosialkomiteens flertall, at det i en slik oppfølging kan være nødvendig å komme tilbake med forslag om endringer i lovverket. Jeg har merket meg at flertallet i sosialkomiteen stiller seg kritisk til å omgjøre offentlige sykehus til aksjeselskap, og jeg vil komme tilbake til eierstruktur og eierform i forbindelse med behandlingen av Sørensen-utvalgets innstilling. Det foreslås i § 4-1 at sykehus etter forslaget fortsatt må godkjennes av departementet. Departementet kan gi forskrift om at vesentlige endringer i godkjent virksomhet også skal godkjennes. For øvrig er det lagt opp til en mer fleksibel ordning enn den som gjelder i dag, ved at departementet kan gi forskrift om at andre helseinstitusjoner eller helsetjenester må godkjennes. Innstillingen viser at det er støtte til Regjeringens forslag om en godkjenningsordning for helseinstitusjonene. Flertallet slutter seg til at både faglige, samfunnsmessige og helsepolitiske hensyn skal kunne vektlegges ved godkjenningen, videre at det skal tas hensyn til om helseinstitusjonen eller helsetjenesten er tatt inn i den regionale helseplanen. Det er et viktig element i dette forslaget at en også får en forskrift om pasientansvarlig lege og en plikt til å utarbeide individuelle planer, som er en viktig forbedring for pasientene. La meg så avslutningsvis si at denne debatten om at noen er for reformer og noen er for flikking på helsevesenet, er ganske spesiell, all den tid Regjeringen faktisk har lagt fram fem nye helselover siden den tiltrådte – en psykiatrireform, en kreftplan, en utstyrsplan, et initiativ når det gjelder fristilling av statlige sykehus og tilknytningsformer, og en gjennomføring av fritt sykehusvalg og økt andel ISF. Det er reformpolitikk!