Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2007-11-27:
Regjeringen har lagt fram sitt statsbudsjett i en tid da landet har så store overskudd på statsbudsjettet som det aldri før i historien har hatt. Det er heller ikke til å komme bort fra at dette igjen skaper store forventninger i befolkningen, og da også sett i lys av at vi har bak oss en kommunevalgkamp der lovnadene satt relativt løst innenfor en rekke områder. Jeg vil i mitt innlegg konsentrere meg om helsespørsmål og det som er innenfor helseområdet, særlig knyttet til de utfordringer og problemer en der står overfor. Det er ikke til å komme bort fra at nettopp innenfor helse- og omsorgsområdet har det kommet svært mange lovnader som det nå forventes at man skal innfri. Har man så innfridd på disse områdene som befolkningen har så store forventninger til? I en tid da landet har en så solid økonomi som det aldri før har hatt, setter vi nå rekord i egenandeler i helsevesenet. Aldri før har egenandelene vært høyere enn det Regjeringen nå foreslår i sitt opplegg til statsbudsjett. Dette gjelder både egenandelstak I og egenandeler knyttet til legebesøk. Dette stiller Regjeringen i et underlig lys, all den tid den gikk til kamp mot og valg på fattigdomsbekjempelse, utjamning av sosiale helseforskjeller og, som man skriver i Soria Moria-erklæringen, å «redusere egenandeler på helsetjenester og holde dem på et lavt nivå». På ett område har Regjeringens politikk virkelig lyktes, og det er å gjøre det vanskeligere for private å tilby helsetjenester for befolkningen generelt sett, slik at det ikke bare skal være et tilbud for dem som har mye penger. Vi ser nå resultatet av denne politikken: En har redusert omfanget av avtaler med private sykehus, og køene i helsevesenet øker nå betydelig. Bare siste år har antallet som står på ventelister for å motta behandling i spesialisthelsetjenesten, økt med mer enn 20 000 personer. I tillegg til dette har vi en situasjon der landets sykehus er inne i en konstant omstillingsfase, der beslutninger nå ser ut til å fattes ut fra hvor vi kan spare mest. Vi mister dermed det viktigste fokuset, som i helsetjenesten alltid må være å tenke hvordan vi kan bidra til å gjøre det enda bedre for våre pasienter. Dette er ikke en villet utvikling fra et høyt dedikert personells side i vårt på mange områder utmerkede helsevesen, særlig for flertallet av dem som mottar behandling der, men noe som man blir pålagt for å komme i økonomisk balanse. Dette balansekravet må ses i sammenheng med at Regjeringen hevder at det tilføres nye friske 1,79 milliarder kr til helseforetakene neste år. Jeg vil i den forbindelse bare minne om at her ligger det også et effektiviseringskrav på mer enn 1 milliard kr i bunnen før man vil kunne høste av disse midlene til økt pasientbehandling, som det henvises til. Andre endringer man gjør innenfor spesialisthelsetjenesten, er å overføre finansieringsansvaret for medisiner til behandling av MS fra folketrygden til de regionale helseforetakene på linje med det man gjorde tidligere for TNF-hemmere. Dette vil kunne skape store problemer for mange pasienter og de regionale helseforetakene. Pasientene vil kunne bli rammet av helseforetakenes pressede økonomiske situasjon, som, enten man liker det eller ikke, igjen kan føre til at det blir tatt mer hensyn til økonomien i helseforetaket og ikke utelukkende til hva som til enhver tid er det beste for pasienten. Det er i den sammenheng viktig å vise til at Regjeringen i sin bevilgning til helseforetakene nettopp på dette området ikke engang har tatt høyde for finansieringen av den nye medisinen Tysabri som har svært god effekt for mange pasienter, og som koster mer enn de tradisjonelle begrensningslegemidlene. Dette vil kunne medføre at det på nok et område i helsepolitikken er bostedsadressen som vil være utslagsgivende for hvilken medisin man får eller ikke får. I denne forbindelse vil jeg vise til et innslag i Dagsrevyen nå i kveld om nettopp dette, om en pasient som ikke har fått tilbud om medisinen Tysabri, og som da, som hun selv sa, før eller siden vil havne i rullestol. Vi har utfordringer på dette området, og det hadde vært ønskelig om Regjeringen hadde tenkt seg litt bedre om før man hadde kommet til denne endringen i budsjettet. Det har vært sagt mye i den senere tid om rehabilitering og opptrening. Regjeringen har gitt uttrykk for at dette er et satsingsområde og alle partier i denne salen er enige om at dette er noe som man må satse på. Man har sågar gitt uttrykk for at rehabilitering må være den neste store helsereformen i dette landet. Så er spørsmålet: Hva gjør man da for å få dette på plass? Jo, bare det siste året er hver sjette seng i rehabiliteringsinstitusjonene borte. Man har ikke inngått avtaler, noe som medfører at en rekke pasienter som tidligere har stått i kø, fortsatt må forvente å stå i lange køer før de vil kunne få tilbud om rehabilitering og opptrening. Det er viktig at vi ser sammenhengen mellom det å kunne komme tilbake i arbeid og hvor fort man kan komme tilbake dit, og viktigheten av å ha på plass et godt rehabiliteringstilbud. Det er nok å vise til den prosentvise andelen av hjertepasienter som mottar rehabilitering, og som kommer raskere tilbake i arbeid enn pasienter som ikke mottar denne type rehabilitering. Det er svært god samfunnsøkonomi, det er svært fornuftig overfor den enkelte og samfunnet, så jeg håper at man vil sette ytterligere press på dette. Man har fortsatt muligheten til det med de styringssignal man kan gi ut til de regionale helseforetakene, men det området i statsbudsjettet som omfatter rehabilitering, er, for å si det mildt, rett og slett puslete, det burde vært betydelig større enn det som ligger her. Videre har man snakket om behovet for investeringsmidler i spesialisthelsetjenesten. Det er ikke måte på hvor mange nye sykehus som man på reiser land og strand rundt har lovt skal bygges. Spørsmålet er jo da: Hvor blir det av midler til dette formålet? Regjeringen sier selv at man legger inn 1,69 milliarder kr, og at dette er et historisk løft. Ja, men da har man faktisk ikke tatt inn over seg at tidligere kunne man ha gått 1,4 milliarder kr i underskudd i helseforetakene som følge nettopp av investeringsmidler, og det at man skal kunne få 80 pst. av gjenanskaffelsesverdi. Dette kan man ikke til neste år, så i den forbindelse må man også motregne. Vi har mange utfordringer i helsevesenet. Dette budsjettet og den finansinnstillingen som nå foreligger, kommer ikke til å løse de mange problemene som ligger der. Jeg frykter at det på en del områder faktisk vil forsterke problemene. For de regionale helseforetakene vil man gå inn i nok et år med store omstillinger, effektiviseringskrav, trusler om nedleggelse, funksjonsfordelinger og et dårligere tilbud til pasientene. Dette skulle man ikke tro var nødvendig med den økonomi Norge faktisk har. Når det gjelder eldreomsorgen, som også utgjorde en stor del av den valgkampen vi har bak oss, legger Regjeringen opp til at det nye tilskuddet som man kommer med i dette budsjettet, skal kunne utløse tusen nye plasser. Men det er ikke tusen nye plasser øremerket eldreomsorgen – det er tusen plasser i pleie- og omsorgssektoren. Dermed kan det også brukes på andre områder og ikke utelukkende innenfor eldreomsorgen, der behovet for nye plasser er enormt. Hvis man bare skulle lagt dagens behov til grunn, 25 pst. av antall eldre over 80 år, ville vi mangle mellom 14 000 og 16 000 plasser og ikke 12 000, som legges til grunn i bl.a. omsorgsmeldingen, som har vært behandlet i Stortinget tidligere. Her er som sagt mange utfordringer, og jeg ser fram til at man sammen kan jobbe for å få et enda bedre helsevesen for befolkningen, men da er man også avhengig av at man ved neste korsvei får til et bedre budsjett, som er mer tilpasset behovet og ikke andre ting, som man her kan tro ligger til grunn.