Bent Høie (Høyre), 2014-10-21:
Utbredelsen av ikke-smittsomme sykdommer er en av vår tids største helseutfordringer. Jeg er derfor veldig glad for at representanten Harald T. Nesvik reiser debatten og understreker betydningen av å ha gode planer for å bremse utviklingen av disse folkesykdommene. I samarbeid med sentrale brukerorganisasjoner er det utarbeidet en strategi for forebygging, diagnostisering, behandling og rehabilitering av fire ikke-smittsomme folkesykdommer, den såkalte NCD-strategien 2013–2017, som også interpellanten var inne på. Selv om strategien ble utarbeidet under forrige statsråd, er det lett å slutte seg til målene og hovedinnretningen for hvordan vi skal møte utfordringene knyttet til hjerte- og karsykdommer, diabetes, kols og kreft. Strategien har en bred tilnærming. Den viser hvilke muligheter og utfordringer helse- og omsorgstjenesten står overfor, og den peker på at vi framover må satse på sektorovergripende folkehelsearbeid og tilrettelegging for å gjøre sunne valg enklere. Jeg mener at NCD-strategien tegner et godt bilde av hvor vi skal, og hvordan vi kan nå målet, men helsemyndighetene og -tjenestene klarer ikke dette alene. Hele samfunnet på tvers av sektorer og faggrenser må delta i arbeidet for å bremse utviklingen av de store, ikke-smittsomme folkesykdommene. Mye av arbeidet som må gjøres, er felles for alle de fire sykdomsgruppene, men det er også noen tiltak som vil være spesifikke for hver enkelt sykdom. Derfor har også NCD-strategien egne kapitler om hver av de fire sykdomsgruppene – også diabetes. Disse kapitlene ble utformet i tett samarbeid med brukerorganisasjonene, og de bygger på de eksisterende strategiene for hver av sykdommene. Jeg har bedt Helsedirektoratet om å følge opp NCD-strategien. De har laget en plan for å prioritere tiltak, og de er godt i gang med arbeidet. Både brukere og tjenesteytere er involvert. Det pågår flere prosesser under overskriften folkehelse og befolkningsrettet innsats på samfunns- og gruppenivå. For at vi skal få enda mer fart i arbeidet, vil regjeringen legge til rette for den utviklingen vi ønsker i tjenestene og i samfunnet. Blant annet må helsetjenesten bli bedre til å forebygge, oppdage og diagnostisere sykdom så tidlig som mulig. Og når sykdom er avdekket, skal pasienten få tilbud om riktig behandling, oppfølging og rehabilitering for å hindre forverring og komplikasjoner. Som oppfølging av diabetesstrategien ble det i 2009 utarbeidet nasjonale faglige retningslinjer for forebygging, diagnostisering og behandling av diabetes. Retningslinjene er omfattende, og de er rettet mot helsepersonell. De gir anbefalinger og råd om hva som er god faglig praksis basert på tilgjengelig kunnskap. Det anbefales f.eks. at alle personer med diabetes bør få utført undersøkelser hos øyelege, og det er anbefalinger om når og hvor ofte det bør gjøres. Å lykkes med gode pasientforløp er selve kjernen i arbeidet med å skape pasientens helsetjeneste. Politikken meisles nå ut i tre meldinger som vi tar sikte på å fremme for Stortinget til neste år. Disse er: nasjonal helse- og sykehusplan, en melding om folkehelse og en om primærhelsetjenesten. Vi er også godt i gang med en opptrappingsplan for rehabilitering. Personer med kroniske sykdommer, som diabetes, trenger ofte hjelp og bistand for å kunne leve gode liv og mestre livet med sykdom. Det fordrer tverrfaglig innsats og samarbeid i alle deler av helse- og omsorgstjenesten og med andre sektorer. Vi vil legge til rette for å bedre kompetansen i primærhelsetjenesten og for at flere yrkesgrupper kan gjøre en innsats i tilknytning til fastlegekontorene. På den måten vil legekontorene kunne tilby tettere oppfølging og bedre opplæring av mennesker med f.eks. diabetes. I arbeidet med en ny folkehelsemelding vil helsevennlige valg være et viktig innsatsområde. De fleste departementene er nå involvert i arbeidet med meldingen, siden mange sektorer har ansvar for å tilrettelegge for sunne valg. Å ta sunne valg kan f.eks. forebygge overvekt, som vi vet kan disponere for diabetes, og sunne valg vil også gjøre det enklere å leve med sykdommen. Her kan myndighetene bidra ved å tilrettelegge for friluftsliv og fysisk aktivitet, samarbeide med næringsmiddelindustrien om bedre tilgang til sunnere mat og føre en tobakkspolitikk som gjør det vanskeligere å begynne, og lettere å slutte, å røyke. For å få gode innspill til folkehelsemeldingen har jeg lagt opp til flere åpne møter, og mange har kommet med gode innspill på departementets hjemmeside. Planer og strategier er, som representanten påpeker, viktige verktøy for å få til endringer. Jeg mener at regjeringens satsing på en helhetlig helse- og velferdspolitikk, og eksisterende strategier og planer, gjør at vi nå er i stand til å forebygge mer og å arbeide mer helhetlig. Mange pasientorganisasjoner, tjenesteytere og kommuner har tatt utfordringen på alvor og har satt i gang snuoperasjoner. Vi har et godt samarbeid med Diabetesforbundet som gir diabetespasientene en tydelig stemme når NCD-strategien skal følges opp og stortingsmeldingene utarbeides. Som sikkert de fleste har fått med seg, er jeg opptatt av å skape pasientens helsetjeneste. Dette arbeidet forutsetter en god dialog med pasienter, brukere og pårørende. I arbeidet med å følge opp NCD-strategien er jeg særlig opptatt av at pasienten fortsatt bidrar med kunnskap og erfaring fra eget liv. Strategien er en felles plan for de store ikke-smittsomme sykdomsgruppene, og jeg har derfor også invitert de fire pasientorganisasjonene i NCD-alliansen til et møte den 7. november. På dette møtet skal alle få legge fram synspunkter på den videre oppfølgingen. Jeg mener det er viktig at vi legger til rette for nye måter å arbeide på for å skape gode og trygge tjenester for pasienter med diabetes. NCD-strategien er viktig, og det samme er Helsedirektoratets arbeid med å følge opp strategien gjennom en plan med prioriterte tiltak. Den store utfordringen er imidlertid hvordan vi kan sikre at strategier og planer fører til endringer i praksis i helsetjenesten, og det opplevde jeg også at var interpellantens hovedspørsmål. Det mangler ikke på strategier, planer og retningslinjer i helsetjenesten. Det som mangler, er oppfølgingen i tjenesten. Sannhetens øyeblikk er helsetjenestens møte med den enkelte pasient. Der er variasjonene store, og det er for mange tilfeldigheter. Hvis du spør en person med diabetes om hva som er hans eller hennes behov, vil trolig svaret være å få tidlig og riktig diagnose, tettere oppfølging hos fastlegen og gode råd og hjelp til å endre kostholdet og å bli mer aktiv i hverdagen, og å få riktige medisiner og hjelp til riktig bruk av disse samt rehabilitering når det er nødvendig – rett og slett å unngå å bli sykere og å få hjelp til å mestre. De samme behovene vil de andre pasientgruppene som har sine deler av NCD-strategien, også kunne slutte seg til. Det å lage en plan er enkelt, det krever ressurser, men det er ikke vanskelig. Da vil resultatet bli minst fire planer – én for hver av de store pasientgruppene – som inneholder mange like tiltak. Det som er vanskelig, er å endre praksisen i helsetjenesten til å bli mer i samsvar med oppdatert kunnskap og vedtatte strategier. Dette vil være et kjernepunkt i primærhelsetjenestemeldingen og nasjonal helse- og sykehusplan. Det vil også være et hovedtema i møtet med pasientorganisasjonene 7. november. Jeg kan derfor ikke svare et enkelt ja på interpellantens spørsmål i dag, først og fremst fordi jeg faktisk er usikker på om det løser problemet som vi er enige om at det er nødvendig å løse, og fordi jeg nettopp vil diskutere med de store pasientorganisasjonene hva som vil være den beste måten å følge opp strategien på. Denne interpellasjonsdebatten er også en god anledning til å høre hva Stortinget ser som en fornuftig vei videre. Dere blir, som meg, møtt med krav om planer innenfor de ulike diagnoseområdene, og ofte blir planer til strategier eller nye retningslinjer. Men jeg er sikker på at dere også ofte som meg tenker: Hva får dette faktisk å bety for den enkelte pasient i møte med helsetjenesten? Endrer denne planen pasientens første møte med sin fastlege når det er mistanke om diabetes, kols, kreft eller hjerte- og karsykdommer? Jeg tror dette er viktige spørsmål å stille seg. Min ambisjon er å skape pasientenes helsetjeneste. Derfor vil jeg utfordre nettopp de fire pasientorganisasjonene som er partnere i NCD-strategien, til å være med og drøfte hva de mener vil være den riktige måten å sikre at strategien faktisk fører til endring. Jeg er veldig spent på debatten her i dag, også for å få høre Stortingets erfaringer og synspunkter på hva som er den riktige veien videre som faktisk fører til at strategien ikke bare blir en strategi, men til en faktisk endring – i sannhetens øyeblikk, i møtet mellom helsetjenesten og den enkelte pasient.