Jan Olav Olsen (Høyre), 2004-06-17:
St.meld. nr. 30 er spennende lesning. Den gir norsk skole ny retning gjennom vektlegging og fokusering på skolen som kunnskapsformidler og gjennom styrking av lokal handlefrihet og den enkelte lærers metodefrihet. Innstillingen fra komiteen viser at det er enighet om viktige veivalg for norsk skole, samtidig som det på flere områder er reell uenighet. Jeg for min del beklager ikke at denne uenighet kommer til syne. Jeg tror det er viktig at det vises klart at det er uenighet om hvilken vei skolen skal gå, at det er uenighet om hvilke kunnskapssyn som skal legges til grunn, at det er uenighet om i hvor sterk grad det skal fokuseres på skolens rolle som kunnskapsformidler, at det er uenighet om hvor viktig det er å stille kvalitetskrav og å følge opp arbeidet med å øke kvaliteten. Innstillingen viser at det går klare politiske skillelinjer tvers igjennom norsk skolepolitikk. For Høyre er det viktig å understreke at vi ønsker en skole som skal ha sin hovedoppgave som kunnskapsformidler. Elevene går på skolen for å lære, for å få kunnskaper. Dette skjer ikke på bekostning av skolens sosialpedagogiske oppgave. Elevenes følelse av trygghet og trivsel på skolen er ikke avhengig av at de ikke skal få kunnskaper. Slik kan det av og til høres ut. Nei, økt læringsutbytte gir økt trygghet. Derfor er det viktig at kravet til kvalitet i undervisningen understrekes, at kravet til læreres og skolelederes kompetanse skjerpes, og at skoleeierne blir bevisstgjort i forholdet til skolens innhold og kvalitet. En skole som gir rom for lokal handlefrihet, samtidig som den gir skolene metodefrihet, vil legge grunnlaget for dette. Hele meldingen gjennomsyres av ønsket om handlefrihet lokalt. Det er Høyre glad for. Gjennom fjerningen av den såkalte "Broen" gis lærerne igjen metodefrihet. Metodefrihet er ikke skummelt, slik det ble hevdet fra en av høringsinstansene under komiteens høring. Metodefrihet er å slippe lærernes kreativitet løs. Det er å høyne lærernes kompetanse. Det er å øke kvaliteten på undervisningen. Gjennom å gi mulighet for å disponere inntil 25 pst. av timetallet lokalt gis muligheter for å kunne organisere undervisningen i forhold til lokale forhold. Dette vil kunne bli et løft for tilpasset opplæring. Jeg vil understreke komiteens merknad om at det i praksis må være den enkelte skole som avgjør hvordan disse timene skal disponeres. Intensjonen på dette punktet er ikke at kommunene skal fatte avgjørelser som låser disse timene for den enkelte skole. Skolen vet hvor skoen trykker. Skolen kan best ta de fornuftige og riktige avgjørelser. De grunnleggende ferdigheter er viktige for alle elever. Det å kunne lese, skrive, regne, uttrykke seg muntlig og kunne bruke digitale verktøy er avgjørende for at det skal være mulig å tilegne seg nødvendig kompetanse. Det er derfor viktig at disse grunnleggende ferdighetene nå presiseres som så viktige at de må gjennomsyre hele skolen og starte allerede på første trinn. Dette er ikke til erstatning for den totale kompetansebygging. Her vil skolen fortsatt ha en viktig rolle på mange områder, men tilegnelse av de grunnleggende ferdigheter er faktisk en forutsetning for den ønskede kompetansebygging hos enkeltindividet. Økningen av timetallet på barnetrinnet, innføring av obligatorisk 2. fremmedspråk i ungdomsskolen og en skjerping av kravene til generell studiekompetanse er alle elementer som gir høyere kvalitet. Jeg innrømmer at jeg i utgangspunktet var skeptisk til forslaget om obligatorisk 2. fremmedspråk i ungdomsskolen. Mine 29 års erfaring fra skolen kom kanskje her fram. Jeg er imidlertid kommet til at med den innretning 2. fremmedspråk vil få, med en mye større vektlegging på praktiske ferdigheter, er dette et riktig grep. Men skal en lykkes, må den praktiske innretning bli en realitet. Det krever kompetanseheving og nærmest omskolering av fremmedspråklærerne i ungdomsskolen. Jeg forutsetter derfor at dette faget blir prioritert gjennom kompetanseutviklingsmidlene. Jeg viser for øvrig også til komiteens merknader om fritak i 2. fremmedspråk. Det er viktig at retten til spesialundervisning blir opprettholdt gjennom opplæringsloven. Elevenes rettssikkerhet blir dermed ivaretatt. Men samtidig må det være et mål å redusere bruken av den. Det kan ikke være tvil om at et stort antall elever som nå får undervisning etter enkeltvedtak, kunne ha fått dekket sitt behov gjennom tilpasset opplæring. Til slutt litt om sidemålet: Regjeringens forslag om fortsatt skriftlig sidemålsopplæring, bortfall av sidemålseksamen i grunnskolen og sidemål som trekkfag i videregående skole ligger fast. Når kunnskaper i det samlede norskfaget skal måles gjennom eksamen, er det naturlig at de enkelte delemnene i faget blir målt. Sidemålet er et slikt delemne. Det er derfor naturlig at også dette emnet får sin del av eksamensoppgaven. Det må likevel ikke være tvil om at hovedspråket er det viktigste og må utgjøre den langt vesentligste del av eksamensoppgaven. Jeg har en god følelse etter behandlingen av stortingsmeldingen. Den er et løft for norsk skole. Den justerer kursen, og den fører skolen inn på en riktigere vei. Men nå må meldingen følges opp. Skolen må ta i bruk sitt lokale handlingsrom.