Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2017-06-08:
I debatten om kommunereformen dreier det seg mest om den bør være frivillig eller ikke, hvilke kommuner som skal slås sammen, og ikke minst om hva den nye kommunen skal hete. Men når jeg tenker på kommunereform, tenker jeg på dem som er årsaken til at vi startet arbeidet. Jeg tenker på slagpasienten, som etter å ha fått akuttbehandling på sykehuset skal inn i et løp hvor han eller hun er avhengig av pleie og hjelp i sin egen kommune resten av livet. Jeg tenker på ruspasienten, som etter flere tilbakefall endelig er ferdig med avrusing og gleder seg til en ny start i egen hjemkommune. Jeg tenker på det unge paret som valgte å beholde sitt ufødte, multihandikappede barn, og som er på vei hjem fra fødeavdelingen til et liv hvor de skal forholde seg til mange ulike deler av de kommunale tjenestene i mange år fremover. Jeg tenker også på jordmora, som i 30 pst. stilling i sin kommune skal være den som følger opp de gravide i svangerskap og etter fødsel, som skal følge retningslinjene til punkt og prikke, som skal spørre om vold og rus og kartlegge familiesituasjonen, som føler seg faglig helt alene, og som tynges av sitt ansvar. Det er for disse menneskene vi i dag vedtar en kommunereform. De er pasienter, de er innbyggere, og de er arbeidstakere i en kommune som står overfor mange utfordringer. Den kommunale helse- og omsorgstjenesten skal gi tilbud til brukere i alle aldersgrupper, med et mangfold av diagnoser, funksjonsnedsettelser og tilstander. Kommunene bærer store deler av velferdssamfunnet på sine skuldre. For mange kommuner er det en tung bør, fordi det stilles helt andre krav til sterke fagmiljøer, til spisskompetanse og til bredde enn for noen tiår siden. Skal de kommunale tjenestene bli gode, skal de hjelpe sårbare barn, skal de hjelpe mennesker med rusproblemer, skal de hjelpe unge med psykiske helseutfordringer og eldre med demens, må fagmiljøene være større og sterkere. Disse oppgavene har alle kommuner i dag, uansett størrelse. Lovverket skiller ikke mellom store og små kommuner. Alle innbyggere i Norge har, heldigvis, de samme rettighetene uansett i hvilken kommune de bor. Men skal vi fortsatt akseptere de store variasjonene i tilbudet som gis, eller skal vi gjøre noe med det? I går møtte jeg mannen til en slagrammet kvinne, som fortalte om en årelang kamp for et treningstilbud og rehabilitering til sin kone. I andre kommuner står alt klart når pasienten kommer fra sykehus: hjelpemidler, fysioterapi, logoped. Det er ulikheter mellom norske kommuner. Mye handler om små fagmiljøer. Det virker som om noen tror at alternativet til kommunereform er at alt kan bestå som det er, men slik blir det ikke. Uten kommunereform forsterkes sentraliseringen. Forskjeller i kvalitet på tjenestene vil øke mellom kommunene, og når kommunene ikke klarer å løse oppgavene godt nok selv, blir det mer statlig detaljstyring, mer øremerking og mer makt til de 169 politikerne som sitter i denne salen, enn til de tusenvis av engasjerte lokale politikere i hele landet som kjenner sin region og sitt nabolag. Fremtidens kommunale tjenester henger sammen med fremtidens kommunestruktur. Det er ikke uten grunn at kommunalminister Sanner lanserte primærhelsemeldingen sammen med helseminister Høie våren 2015. Det var fordi tiltakene i primærhelsemeldingen, som vil skape en mer helhetlig helse- og omsorgstjeneste i kommunene, forutsetter at vi legger til rette for større kommuner, som er i stand til å levere de tjenestene som innbyggerne har krav på. Vi vedtar ikke kommunereformen i dag fordi Høyre vil det, eller fordi Arbeiderpartiet lovte det samme som oss i 2013. Vi vedtar den fordi sårbarheten er stor og det faglige miljøet er lite i altfor mange kommuner. Når 362 kommuner har to eller færre leger i institusjonene sine, når 374 kommuner har to eller færre fysioterapeuter i institusjon, når 395 kommuner har to eller færre jordmødre til forebygging, helsestasjon og skolehelsetjeneste, da møter vi ikke slagpasienten, den gravide eller den skrøpelige gamle med et sterkt, robust fagmiljø, og vi gir ikke helsepersonell mulighet til å utvikle seg sammen med andre fagpersoner. Dette forteller oss at morgendagens velferdskommuner må være større. Heldigvis har vi en regjering og samarbeidspartier og et flertall som tar dette på alvor. Det fortjener vi som er innbyggere, som er pasienter, og som er pårørende i norske kommuner.