Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2001-05-08:
Jeg kan knapt si meg fornøyd med det svar som statsråden kom med. Det var meget vagt, og hun kunne ikke garantere at Norge ville gå lenger enn til det lille minimum og maken til den løsning som ligger i OECD. Det får vi anledning til å følge opp senere. Jeg vil vise til den gang Kristelig Folkeparti laget en motmelding i forhold til daværende arbeiderpartiregjerings stortingsmelding om utviklingssamarbeid. En av hovedgrunnene til denne motmeldingen var at vi var misfornøyde ikke bare når det gjaldt gjeld, men også når det gjaldt blandede kreditter. Det tredje forholdet vi tok opp, var forslaget om å fragmentere bistanden på altfor mange land og faren for at fattigdomsorienteringen gjennom dette ville bli betydelig svekket. Vi var kritisk til at man gikk bort fra ordningen med hovedsamarbeidsland og ønsket en konsentrasjon om et fåtall land. Nå fikk Kristelig Folkeparti gjennom behandlingen i Stortinget relativt stort gjennomslag. Resultatet ble en langt større konsentrasjon enn det den daværende arbeiderpartiregjering la opp til. Interessant er det derfor å registrere at dagens arbeiderpartiregjering gjennom redegjørelsen ønsker å gå tilbake til ordningen med hovedsamarbeidsland og ønsker større konsentrasjon om færre land, en argumentasjon som altså likner vår den gangen. Derfor har vi heller ingen problemer med å slutte oss til en slik gjennomgang. Hovedkriteriet må være fattigdomsretting og konsentrasjon om de fattigste landene. Når det gjelder prioriteringer utover det, i forhold til antall land, kriterier for utvalg av land og hvilke man skal konsentrere seg om, vil vi ta alle forbehold. La meg også komme med tre advarsler på Kristelig Folkepartis vegne i dette arbeidet: For det første må en være varsom med å velge ut land utelukkende på basis av såkalte «performance»-kriterier. Det kan fort føre til at de fleste giverland konsentrerer innsatsen om noen såkalte «donor darlings», der relativt kortsiktige suksesskriterier knyttet til makroøkonomisk politikk blir avgjørende. Her kan Verdensbankens vurderinger av og til være altfor enkle og endimensjonale. For det andre må en tilsvarende ta hensyn til at bistand er langsiktig og ofte traurig jobbing, der situasjonen i land kan forandre seg relativt mye over tid. Styresettvurderinger må derfor ha sin basis i en langsiktig vurdering av den politiske situasjonen i vedkommende land, av antatt vilje til reformer og grunnlag for videreutvikling av demokrati, mv. Av og til skal man også holde ut i mindre hyggelige perioder fordi en ser vilje til å realisere et åpenbart forbedringspotensial på sikt. For det tredje må en også ta hensyn til andre giveres innsats i vurderingen. Der andre givere er tungt inne, trenger ikke vi nødvendigvis øke vår innsats, men ta høyde for det såkalte absorbsjonsproblemet. Koordinering blant givere må være helt retningsgivende. Det andre forhold jeg vil berøre, er knyttet til demokrati i bistanden. Det blir intet godt styresett uten at folk får delta i beslutningene, og uten at en regjering står ansvarlig overfor folket i valg og mellom valg. Som statsråd lanserte jeg derfor våren 1999 en strategi for en ny giv for demokratiutvikling i utviklingssamarbeidet og fikk Stortingets tilslutning til det. Vi la et løp både i forhold til de politiske partiene og i forhold til aktører i mediene, og inviterte dem med som partnere i arbeidet. Reaksjonene var svært positive. Vi kom imidlertid ikke helt i mål med et fasttømret opplegg før Regjeringen gikk av. Derfor er jeg glad for at den nåværende regjering viser interesse for et slikt samarbeid i forhold til partiene på Stortinget. Siden den gang har også nederlenderne utviklet en svært interessant modell, Institute for Multiparty Democracy, det såkalte IMD, som alle partiene i Nederland står bak, og med støtte fra bistandsbudsjettet. Partiene brukes direkte i arbeidet overfor sine respektive partnere. IMD ble nylig lansert. Den ivaretar alle de hensyn som statsråden lister opp i sin redegjørelse, og en unngår å falle i den grøfta som en ved så mange slike partiinitiativer har gjort før. Da tenker jeg særlig på «misjoneringsstrategier», der hensikten primært er å lage underavdelinger av ens egen politiske bevegelse i andre land. Og jeg tenker på tendensen til å overfokusere valg og valgkamp i forhold til langsiktig organisasjons- og kompetansebygging mellom valg, for det er det aller viktigste, både for partier, politikere og parlamentarikere. Dette er bakgrunnen for det forslag vi har lagt fram, og som vi mer enn gjerne oversender til Regjeringen. Her kan en sikkert også legge opp til et samarbeid med det UNDP-relaterte senter for demokrati som skal etableres i Oslo. Det tredje forhold jeg vil berøre, er betydningen av at handling følger ord. Og da tenker jeg ikke primært på regjering og stasråd, men på de viktigste utviklingspolitiske aktørene for tiden, IMF og Verdensbanken. Det er nå internasjonal enighet om en felles dugnad for å halvere antallet mennesker i absolutt fattigdom innen 2015. Det har vært et fantastisk gjennomslag for fattigdomsretting av politikk og bistand. Det har skjedd et stort gjennombrudd også i de internasjonale finansieringsinstitusjonene. I alle fall i ord. Både for Verdensbanken og IMF, og ikke minst sistnevnte, mangler det likevel ganske mye før det blir samsvar mellom retorikk og handling. Det gjelder ikke minst erkjennelsen av at også den makroøkonomiske politikken må justeres for å bidra til bekjempelse av fattigdom. Fattigdomsrettet politikk er ikke bare å øke investeringene til utdanning og helse. Fattigdomsrettet politikk innebærer endring i makroøkonomiske krav og tilpasninger. Ellers blir slike endringer som PRSP-prosesser og lignende bare å helle ny vin i gamle skinnsekker. Her vil jeg oppfordre statsråden til å være en ordentlig vaktbikkje på de fattiges vegne.