Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Den 17. januar ble det klart at de fire borgerlige partiene var enige om å danne regjering. Men det er greit å minne om at det skjedde med knappest mulig tilslutning – ikke bare én gang, men to ganger på veien til denne regjeringen. Det som slo meg allerede første dag, var at regjeringen virket sliten. Hvor var humøret, hvor var smilene, hvor var entusiasmen? Det virket som det var helt borte. Jeg var litt spent. Jeg var spent på hva Kristelig Folkepartis inntreden faktisk ville bety når det gjelder verdier jeg synes er viktige i samfunnet. Skulle vi få en politikk hvor vi tok mer ansvar for hverandre, bygde et sterkere fellesskap og større likeverd? Svaret når vi leser regjeringserklæringen, er dessverre nei. Men det er det vi egentlig burde ha behandlet i dag. Vi burde ha behandlet en regjeringserklæring hvor det politiske fundamentet og trykket faktisk ble brukt for å redusere forskjeller, hvor det kunne ha blitt enklere for dem som har det vanskelig, hvor flere kunne ha fått muligheter til å lykkes. Vi kunne ha behandlet en regjeringserklæring hvor vi fikk et samfunn med mer toleranse og større evne til å inkludere. Men det er ikke en slik regjeringserklæring vi har fått. Høyrepolitikk bygger ikke et varmere samfunn. Høyrepolitikk fører ikke til et rausere og mer inkluderende samfunn. Nei, høyrepolitikk er ikke et fundament for mer inkludering og mangfold. Høyrepolitikk skaper større forskjeller og mer avstand og mindre forståelse mellom og blant folk. Et annet vesentlig spørsmål akkurat i dag når det gjelder regjeringserklæringen, er om denne erklæringen gir et større politisk grunnlag for å skape verdier og utnytte de fantastiske mulighetene vi har, og sånn sett også sikre at flere kommer i arbeid. Jeg kan ikke finne noen gode svar som underbygger at en vil bruke muligheten i større grad. Men vi kan i dag lese i Klassekampen at næringsministeren har laget seg åtte teser om norsk industripolitikk – ja, egentlig åtte selvfølgeligheter om industripolitikken. Han sier at myndighetene skal tørre å prioritere industrien over andre næringer. Men ser vi noe av det i regjeringserklæringen? Nei, vi gjør ikke det. Vi ser ikke noe til at industripolitikken blir prioritert over noe annet i regjeringserklæringen. Jeg kan i hvert fall ikke se hva det er som uttrykker det. Det blir ikke mer industriproduksjon av næringsministerens åtte teser. At Norge er et industriland, er en selvfølgelighet. Industrien har vært, er og vil forbli en viktig del av norsk verdiskaping. Men man må da velge å satse på industrien i tiden framover. Vi burde i den tiden vi nå har bak oss, de siste fem årene med lavkonjunktur, ha brukt muligheten til å omstille oss og til å styrke industrisatsingen inn mot et lavutslippssamfunn. Men er det det som har skjedd? Nei, det har ikke skjedd. I går kom Norsk Industri med sin konjunkturrapport. Den viser heldigvis vekst. Men det understrekes at den veksten er skjør – veldig skjør, og veldig usikker. Vi hadde hatt muligheten til at den veksten som ligger i den konjunkturrapporten, hadde gitt enda mer optimisme og vært enda mer kraftfull, og ikke minst: De mulighetene vi hadde, og har, burde i større grad ha vært brukt. Det burde allerede nå ha vært en prinsipiell avklaring omkring karbonfangst for prosjektene i Norcem i Brevik og Klemetsrud i Oslo. Vannkraften burde ha vært et betydelig og varig fortrinn for norsk industri. Vi burde ha hatt mer risikovillig kapital tilgjengelig, i fleksible ordninger som bidro til at mulighetene kunne realiseres. Det har vært snakket mye om satsingen på yrkesfagene i dag, og det er bra. Men det burde ha vært satset enda mer på yrkesfagene, nettopp for å underbygge industriens framtidsmuligheter. Det burde i langt større grad ha vært lagt til rette for å utvikle industriproduksjonen på de fantastiske ressursene som f.eks. skogen gir – biodrivstoff er ett eksempel. Det samme burde så absolutt ha vært gjort for fiskeriressursene våre. Det er ingenting nytt i regjeringserklæringen som kan tydes dit hen at flere muligheter skal utnyttes i tiden framover. Det som understrekes i denne regjeringserklæringen, er at det nå legges til rette for en storstilt privatisering av offentlig velferdsproduksjon som eldreomsorg, skole og helse. Jeg synes det er bekymringsfullt. Vi ser, og jeg tror vi veldig tydelig kommer til å stadfeste det når vi nærmer oss 2021, at høyrepolitikken som skal føres nå de neste årene, vil føre til at forskjellene vil fortsette å øke. Individualiseringen forsterkes, og fellesskapet reduseres. Mangfoldet og solidariteten vil blekne, og de mange mulighetene vil forbli uutnyttet. Jeg synes det er synd, og vi går mot nye tapte år.