Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 2003-04-01:
De siste 14 årene har det skjedd en gjennomgripende endring og et fundamentalt løft i norsk samepolitikk. Det er vedtatt en grunnlovsbestemmelse som slår fast at det påligger norske myndigheter å legge forholdene til rette for at den samiske folkegruppe kan sikre og utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv. Det er med det samme utgangspunkt vedtatt en særskilt samelov. Det er etablert et representativt organ for den samiske befolkning, direkte valgt av samene selv. Det er vedtatt en egen språklov. Samisk er blitt offisielt språk på linje med det norske i det samiske kjerneområdet. Det er fastsatt en egen samisk læreplan som er gjort gjeldende for kjerneområdet. De kulturelle uttrykkene er gitt rom for utvikling. Det er opprettet et eget samisk teater. Radio og TV-dekning er bygd vesentlig ut. Samiske næringsinteresser er styrket gjennom reindriftsloven og særordningen for fiske med småbåter i det nordligste området. Mot en slik bakgrunn framstår det som oppsiktsvekkende at Sametingsrådet, uten å forelegge saken for Sametinget, rapporterer til FN om myndighetenes negative behandling av samiske spørsmål. Et slikt virkemiddel bør normalt forbeholdes saker og konflikter av en vesentlig dimensjon. Jeg har derfor stor forståelse for at det også i Sametinget har vært sterke reaksjoner både på framgangsmåte og innhold i den rapporten som ble sendt til FN. Arbeiderpartiet har vært en drivkraft for de fleste – for ikke å si alle – av de store endringene som har skjedd de siste 15 årene. De fleste av dem er vedtatt med bredt flertall i Stortinget, med tilslutning fra alle partier unntatt Fremskrittspartiet. Det prinsipielle grunnlaget for samepolitikken må være at staten Norge opprinnelig er etablert på territoriet til to folk, samer og nordmenn, og at begge folkene har den samme rett til og det samme krav på å kunne utvikle sin kultur og sitt språk. De fleste samene bor i Norge. Norge har derfor et særskilt ansvar for å ivareta samisk kultur. Samene er anerkjent som urfolk. Det er ikke avhengig av om de bebodde områdene først, slik enkelte synes å tro er kriteriet for å være urfolk, men fordi de bebodde landet da de nåværende statsgrensene ble fastlagt, på samme måte som også andre nordmenn bebodde områdene før statsgrensene i nord ble fastlagt. ILO-konvensjon nr. 169 er sammen med den tidligere ILO-konvensjon nr. 107 foreløpig de to eneste internasjonale rettslige instrumenter som direkte omhandler vern av urfolk. Det må for Norges vedkommende legges til grunn at lovgivningen generelt sett er i samsvar med konvensjonens prinsipper. Ved ratifikasjonen av ILO-konvensjon nr. 169 la regjeringen Syse til grunn at det ikke forelå hindringer for norsk ratifikasjon av konvensjonen. Stortingets kommunalkomite hadde ingen merknader til saken, som ble enstemmig vedtatt i Stortinget. Ut fra det må en trygt kunne forutsette at Stortinget ved ratifikasjonen har lagt til grunn at ratifikasjonen i seg selv ikke medførte behov for noen endring i norsk lovgivning. De stortingsmeldingene som ligger til grunn for dagens innstilling og de siste årenes prinsipielle debatter om samiske spørsmål, gjør det nødvendig å foreta viktige grenseoppganger i forhold til debatten om samisk selvbestemmelse. Begrepet selvbestemmelse er et uavklart folkerettslig begrep. Sametingets flertall har gitt uttrykk for at «det er samene selv, og ikke staten, som avgjør hvilke samfunnsområder det samiske folk skal ha styring, kontroll og forvaltning over». Sametingets vedtak kan tolkes som om det ikke er noen begrensning på en slik selvbestemmelse. Gjennom innstillingen er det klart at det ikke er noen partier i Stortinget som er enige i det syn Sametingets flertall har på samisk selvbestemmelse. I den grad man kan bruke begrepet selvbestemmelse, må innholdet i begrepet defineres innenfor rammen av vår eksisterende uavhengige og demokratiske stat og innenfor Norges eksisterende geografiske grenser. Det er helt uaktuelt med noen form for territorielt selvstyre. Begrepet selvbestemmelse må derfor forstås i forhold til prinsippet om urbefolkningens rett til å bevare og utvikle sin kultur. Dette er for de norske samenes del nedfelt i Grunnloven § 110 a, som pålegger norske myndigheter å legge forholdene til rette for at den samiske folkegruppe kan sikre og utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv. Det er samene selv, gjennom sitt folkevalgte organ, som må avklare innholdet i og den ønskede utviklingen av samenes særskilte språk, kultur og samfunnsliv. Ingen andre enn samene selv kan definere hva som er samisk. Samtidig er det selvfølgelig mange spørsmål som ikke alene gjelder samenes særegne språk, kultur og samfunnsliv, som har betydning for utviklingen i de samiske samfunnene. Spørsmålet om samenes rett til bestemmelse over egen utvikling må derfor ta utgangspunkt i en rett til innflytelse på alle områder som angår samene som gruppe. Dette vil i stor grad være knyttet til hvilken myndighet og hvilken innflytelse som skal tillegges samenes folkevalgte organ, Sametinget. Samene har de siste årene fått en mer reell innflytelse i samfunnsforhold som angår dem. Sametinget er på stadig flere områder tillagt beslutningsmyndighet for oppgaver som utelukkende eller i det alt vesentlige retter seg mot den samiske befolkningen. Samtidig er Sametinget gitt innflytelse, gjennom mulighet til å påvirke beslutninger, i alle saker som etter tingets oppfatning berører den samiske folkegruppen økonomisk, kulturelt, juridisk og sosialt. Eksempelvis vil samene selv gjennom sitt folkevalgte organ, med hjelp av midler fra staten, kunne styre utviklingen av samisk språk. Sametinget fastsetter likeså, innenfor omfangs- og ressursrammer fastsatt av departementet, forskrifter om læreplaner for opplæring i samisk språk i grunnskolen og i den videregående opplæring og om læreplaner i særskilte samiske fag i den videregående skolen. På den andre siden oppnevner Sametinget representanter til ulike offentlige utredningsutvalg og avgir høringsuttalelser i saker som er til behandling. Arbeiderpartiet vil gi Sametinget økt avgjørelsesmyndighet i saker som er av spesiell interesse for den samiske befolkningen. Hovedregelen må etter vårt syn være å integrere hensynet til de samiske interessene i den ordinære forvaltningen istedenfor å bygge opp egne samiske ordninger. Ordninger som retter seg utelukkende eller i det alt vesentlige mot den samiske befolkningen, vil det imidlertid være mer naturlig at Sametinget har ansvaret for. Samtidig er det viktig at ansvarsområder som blir overført til Sametinget, er klart definert og i praksis ukomplisert å skille ut fra andre forvaltningsorganers ansvarsområde. Av det følger også at oppgaver som berører både samer og den øvrige befolkning, som hovedregel bør ivaretas av de ordinære forvaltningsorganer. Hensynet til særskilte samiske behov og interesser, bl.a. bruk av samisk språk, bør da ivaretas i forvaltningen. Det er viktig at Sametinget har størst mulig legitimitet. Derfor er det også en høyt prioritert oppgave å øke velgeroppslutningen ved sametingsvalg. Statlige myndigheter og Sametinget må sammen styrke informasjonen om samemanntallet og sametingsvalget. En stadig mer positiv holdning til det samiske fra det norske storsamfunnets side vil i seg selv kunne bidra til at flere skriver seg inn i manntallet. Sametinget er opprettet av Stortinget. Spørsmål om valgreglene for Sametinget, herunder spørsmål om avgrensning av stemmerett, valgkretsinndeling, mandatfordeling mv., er det imidlertid etter Arbeiderpartiets syn prinsipielt riktig at den samiske befolkning selv, gjennom sitt folkevalgte organ, bestemmer. Etter Arbeiderpartiets syn vil målsettingen om at samene gjennom Sametinget selv skal bestemme over saker som spesielt angår den samiske befolkningen, oppfylles best ved å la Sametinget selv ha myndighet over disse spørsmålene. Selv om staten har hovedansvaret for å legge forholdene til rette for at samene skal kunne sikre og utvikle sitt språk, sin kultur og sitt samfunnsliv, må imidlertid de praktiske oppgavene som følger av dette ansvaret, i stor grad også iverksettes på lavere forvaltningsnivåer. Kommuner og fylkeskommuner har de samme forpliktelser som staten til å være med på å oppfylle våre nasjonale og internasjonale forpliktelser i forhold til den samiske befolkningen. Hensynet til samisk språk og kultur må derfor tillegges vekt i de politiske prioriteringene som gjøres på kommunalt og fylkeskommunalt nivå. Det er positivt at kontakten mellom kommunesektoren og Sametinget nå ser ut til å være under utvikling. Arbeiderpartiet legger vekt på å bevare og videreføre det samiske mangfoldet. Det krever en aktiv politikk også i forhold til de mindre samiske folkegruppene som har egen identitet, egne kulturuttrykk og/eller språk/hoveddialekter. Mangfoldet innebærer også mangfold i bosetting og næringstilpasning. Det tilsier bl.a. vilje til å sikre det næringsøkonomiske grunnlaget for den sjøsamiske kulturen. Språklig og kulturelt mangfold henger sammen med biologisk mangfold. En uforstandig forvaltning av reinbeitene er en trussel mot reindriftsnæringen og med det mot den reindriftssamiske kulturen. På samme måte er økologisk ubalanse i havet en trussel mot den sjøsamiske kulturen. En bærekraftig miljø- og ressurspolitikk er derfor viktig også for å bevare samisk språk og kultur. Samisk bosetting og samisk kultur er nært knyttet til områder som i et nasjonalt perspektiv anses som distrikter eller utkant. En vellykket distriktspolitikk i samiske bosettingsområder er derfor en forutsetning for opprettholdelse og videreføring av samisk språk og kultur. De distriktspolitiske utfordringene med høy arbeidsledighet i de samiske kjerneområdene og høy fraflytting i de sjøsamiske områdene er bekymringsfulle og gjør det nødvendig med en målrettet distriktspolitikk overfor disse områdene generelt. Det er ikke mulig å sikre en positiv utvikling av det samiske i disse regionene uten å legge opp til en positiv utvikling for regionen som helhet. Det er derfor uheldig og i strid med målene for utvikling av samisk kultur og samfunnsliv at regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har lagt opp til en svekkelse av de distriktspolitiske virkemidlene, bl.a. i områder som rommer de samiske kjerneområdene. Indre Finnmark er selve kjerneområdet for samisk bosetting. Utviklingen i dette området er derfor av avgjørende betydning for den samiske befolkningens levemåte og for mulighetene til å sikre og videreutvikle samisk kultur. Indre Finnmark kommer dårligst ut på de fleste levekårsindikatorene, bl.a. når det gjelder arbeidsledighet, utdanningsnivå, inntekts- og formuesnivå og behovet for sosialhjelp. Det er grunn til å understreke de distriktspolitiske utfordringene som er i forhold til Finnmark, både kysten og Indre Finnmark. I denne sammenheng er det i tillegg viktig å peke på den samepolitiske utfordring som følger av levekårssituasjonen i Indre Finnmark. Levekårsutfordringene i dette området har derfor både et samepolitisk, et distriktspolitisk og et allment velferdspolitisk perspektiv. Det gjør det nødvendig med en kombinasjon av målrettede velferdspolitiske og næringspolitiske tiltak. Jeg har tidligere presisert at samene må gis mulighet til å utvikle samisk kultur på egne premisser. Dette innebærer også ansvar for å ta vanskelige valg av betydning for den kulturelle utviklingen. Med reindriftens rolle som sentral kulturbærer vil utviklingen av næringen også være av stor betydning for utviklingen av samisk kultur. Samene selv, gjennom Sametinget, må derfor ha ansvaret for å avklare de samepolitiske rammebetingelsene for hvordan reindriftspolitikken skal innrettes, bl.a. om reduksjon i reintallet skal skje ved reduksjon i antall driftsenheter eller i reintallet pr. driftsenhet. Næringen har pekt på at omfanget av tap av rein til rovvilt er svært stort. Tap i et slikt omfang kan true næringens eksistensgrunnlag. Arbeiderpartiet ber derfor om at Regjeringen snarest, og senest i revidert budsjett, gir en samlet gjennomgang og vurdering av rovvilttapene i reindriften og kommer med eventuelle forslag for å sikre en balansert forvaltning. Landbruket har vært en viktig næringsgren i de samiske bosettingsområdene og dermed en del av det økonomiske grunnlaget for den samiske kulturen. Samisk næringstilpasning har tradisjonelt vært preget av kombinasjonsnæringer. Det er derfor viktig at grunnlaget for slike tilpasninger kan opprettholdes i disse områdene. Arbeiderpartiet foreslår at Regjeringen, sammen med Sametinget, må sette i verk et verdiskapingsprogram for de samiske områdene. Programmet må ta utgangspunkt i de samlede utfordringene og mulighetene knyttet til jordbruk, reindrift, fiske og tradisjonelt håndverk ut fra den sterke tradisjonelle integrasjonen som har vært mellom disse næringene i de samiske bosettingsområdene. Den lulesamiske kulturen er spinkel og sårbar. Bosettingen i Hellemofjorden er den eneste og siste lulesamiske fjordbosetting i Norge. Den lulesamiske befolkningen i området føler sin virksomhet truet av verneplanen for Tysfjord–Hellmo, og har innstendig bedt om at Hellemofjorden med tilliggende landområder trekkes endelig ut av verneplanen. Sametinget har sluttet seg til bekymringen for den prosessen som nå pågår. Et flertall i kommunalkomiteen, inklusiv Arbeiderpartiet, har derfor foreslått at Hellmofjorden i sin helhet skal trekkes ut av verneplanarbeidet. Partier som representerer et flertall i denne salen, er imidlertid imot det, noe som ikke endres ved dagens presisering. Jeg har merket meg at sametingsrepresentant Anders Urheim, som representerer lulesamene i området, har uttalt: «Grunnlaget for vår kultur og livsform fjernes med et pennestrøk i Oslo, og vi skal nå totalfredes for at våre områder i framtiden skal framstå som verdifulle for alle andre enn oss selv.» Fra Arbeiderpartiets side mener vi at det viktigste nå er å bevare den lulesamiske befolkningen og den lulesamiske kulturen ved å gi dem tro på framtida. Da vil det være fornuftig å trekke dette avgrensede området ut av verneplanen. Jeg tar med dette opp de forslag som Arbeiderpartiet alene eller sammen med andre fremmer i innstillingen.