Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2007-02-06:
Representanten Lønning har bedt meg svare på hva jeg vil gjøre for å sikre at pasientens personvern blir bedre ivaretatt gjennom sikker oppbevaring av pasientjournaler. Dette er et viktig spørsmål, og den kartlegging som Helsearkivutvalget gjorde våren 2005, viser at pasientjournaler er på avveier til enhver tid. Det er selvfølgelig ikke bra. I det siste har det, som også representanten Lønning var inne på, vært medieomtale av dårlig sikring av opplysninger i elektroniske pasientjournaler ved bl.a. Ahus. Tilsynet avdekket at det var for mange som hadde tilgang til opplysninger fra pasientjournaler, uten at de hadde et reelt behov for disse opplysningene. For ikke lenge siden kunne vi lese i media at pasientdokumentasjon lå slengt i en åpen container i Oslo. Det bekymrer også meg sterkt at slikt kan skje til tross for at vi har strenge regler både for taushetsplikt og oppbevaring og behandling av pasientopplysninger. Det oppbevares enormt store mengder pasientjournaler i papir og elektronisk format ved norske sjukehus. For å gi et bilde av hva vi prater om, kan jeg opplyse at det ifølge Helsearkivutvalget befant seg 120 000 meter med pasientjournaler ved norske sjukehus våren 2005. Hvis man stilte disse journalene etter hverandre, ville de rekke fra Oslo til Lillehammer. Mange av pasientjournalene som er kartlagt, inneholder opplysninger om personer som for lengst er døde. Det er viktig at også disse opplysningene håndteres på en forsvarlig måte. De skal sikres mot urettmessig innsyn, samtidig som en del av denne informasjonen skal bevares for senere forskning. Det sier seg sjøl at vi ikke kan oppbevare alt materiale som er produsert, og som vil bli produsert, for ettertida. Det er minst like viktig at den informasjonen som ikke skal bevares, blir destruert på en betryggende måte. Det vil jeg sørge for skjer i den videre oppfølging. Det vil på dette området alltid være en vanskelig avveining mellom hensynet til at journaler må sikres mot innsyn fra annet helsepersonell og andre som ikke trenger opplysningene, og hensynet til at helsepersonell skal ha god og rask nok tilgang til pasientopplysninger for å hjelpe pasienten med en best mulig behandling. Det er en vanskelig avveining fordi det er vanskelig å tilgodese begge hensyn når det skal etableres raske og sikre systemer. Det er virksomhetene i spesialisthelsetjenesten som har plikt til å sørge for at journal- og informasjonssystemene i virksomhetene er forsvarlige og ivaretar de ulike hensynene, og jeg er enig med representanten Lønning i at dette er et ledelsesansvar. Så litt nærmere om helsepersonellovens regler om taushetsplikt. Reglene skal sikre at bare de som har behov for opplysninger om pasienter i tjenesten, skal få tilgang til slike opplysninger. Helsepersonell har som kjent plikt til å bevare taushet om det de får vite om pasienten i egenskap av den jobben de har. Helsepersonell skal ikke bare være tause om forhold de får kjennskap til, de skal også aktivt hindre at andre får adgang til eller kjennskap til slike opplysninger. Det går klart fram av helsepersonelloven. Reglene vi har, burde egentlig være gode og tydelige nok til å sørge for at det ikke skjer urettmessig innsyn i pasientinformasjon, men her er det vel slik, på dette området som det dessverre er på andre områder, at uansett hvor godt regelverket er, så er en helt avhengig av at regelverket overholdes. Det skjer dessverre ikke alltid. Men regelverk kan også ha svakheter som viser seg underveis, både på grunn av at samfunnet endrer seg, og på grunn av den tekniske utviklinga. Et eksempel på en slik svakhet kan være at det ikke kommer uttrykkelig fram i dagens bestemmelser om taushetsplikt at det er forbudt å søke informasjon i pasientjournaler uten at det er tjenstlig behov for disse opplysningene. Det skal ikke være noen tvil om at det er forbudt å søke eller motta opplysninger om pasienter uten at det er nødvendig for den helsehjelpen som skal gis. Derfor vil jeg snarest mulig sende på høring et forslag om en tilføyelse i helsepersonelloven for å tette dette hullet. Brudd på taushetsplikten kan som kjent straffes med fengsel eller med bøter. Etter helsepersonelloven er det også adgang til å gi administrative reaksjoner, som advarsel eller tilbakekall av autorisasjon. Jeg er av den oppfatning at en presisering i bestemmelsen om taushetsplikt, slik jeg nettopp har beskrevet, sannsynligvis er det tiltaket som vil være mest synlig for helsepersonell, og forhåpentligvis forebyggende i forhold til urettmessig tilgang til pasientopplysninger. Så litt nærmere om selve pasientjournalsystemene. Uavhengig av om pasientjournaler føres på papir eller elektronisk, skal det selvfølgelig opprettes forsvarlige pasientjournalsystemer. Overgangen til elektroniske pasientjournaler de senere årene har gitt oss noen ekstra utfordringer, slik representanten Lønning også beskriver. Og det er all grunn til bekymring når rapporter fra tilsyn med helseforetak viser at altfor mange ansatte har tilgang til elektroniske pasientjournaler uten at de egentlig har behov for det. Elektroniske pasientjournaler gjør det selvfølgelig lettere å skaffe seg opplysninger, fordi slike journaler er tilgjengelige for flere personer samtidig, uavhengig av hvor i sjukehuset en befinner seg. Det er klart at lett tilgjengelighet gjør at en raskt kan finne fram til nødvendig informasjon, som røntgen og prøvesvar mv., som er viktig for pasienten. Men samtidig som tilgangen skal være god nok, må en også teknisk sikre at journalene ikke blir utsatt for urettmessig tilgang, ved å etablere sperrer for dem som ikke skal ha tilgang. Her er det ingen tvil om at mange sjukehus ikke har kommet langt nok. Det å kunne spore hvem som har vært inne i en journal, ved såkalt logging, er også en måte å forebygge urettmessig innsyn på. En slik lov vil også være et verktøy når en skal kontrollere hvem som har søkt informasjon i pasientjournalene. Jeg vil også følge opp den statlige strategien for elektronisk samarbeid i helse- og sosialsektoren, det såkalte Samspill 2007. På tampen av fjoråret utgav de regionale helseforetakene en felles utredning om elektronisk tilgang, utveksling og deling av pasientrettet informasjon mellom helseforetak og internt i foretakene. Hensynet til en samlet funksjonalitet i helsetjenesten tilsier at nødvendige helseopplysninger må være tilgjengelige for helsepersonell som skal yte helsehjelp til pasienten. Direktoratet har vurdert utredninga og tilbakemeldt at en bør se nærmere på mulige IT-løsninger som kan åpne for å kommunisere pasientinformasjon på en enklere måte enn i dag. Sosial- og helsedirektoratet har også laget en norm for informasjonssikkerhet i helsesektoren. Denne normen skal supplere de lover, forskrifter og rundskriv vi allerede har, og skal være til hjelp for den enkelte virksomhets arbeid med informasjonssikkerhet. Videre har direktoratet sendt ut et rundskriv om tilgang til og utlevering av opplysninger i elektroniske pasientjournaler. Rundskrivet tydeliggjør hvilke krav lovverket stiller til taushetsbelagte helseopplysninger, og hvordan det skal håndteres i et elektronisk pasientsystem. Jeg tror rundskrivet kan være et godt hjelpemiddel og en god veiviser for dem som skal forholde seg til taushetsbelagte opplysninger. Jeg forutsetter at helsepersonell tar seg tid til å lese igjennom dette rundskrivet, og jeg skal selvfølgelig ta det opp med de regionale helseforetakene. Jeg har også satt i verk tiltak direkte overfor foretakene tidligere. I foretaksmøtet i 2006 ble de regionale helseforetakene bedt om å sikre at det blir etablert en felles forståelse og strategi for risiko- og sårbarhetsanalyser innafor informasjon og kommunikasjonsteknologi. De ble også bedt om å sette i verk nødvendige tiltak for å bedre informasjonssikkerheten dersom det var behov for det. Jeg kommer om veldig kort tid, i foretaksmøtet for inneværende år, til å stille krav om at de regionale helseforetakene forserer utfasing av gammel teknologi og elektroniske pasientjournalsystemer som ikke fyller dagens behov. Dette ble også varslet i Nasjonal helseplan, som kom med statsbudsjettet for 2007. Vi kommer også til å innføre en ordning med nasjonal godkjenning av standard for elektroniske pasientjournalsystemer, og leverandørene skal være forpliktet til å bruke denne standarden i systemene de leverer. I dag er det ikke noe krav til slike standarder. Vi trenger også, slik vi ser det, felles informasjons- og kommunikasjonsløsninger som legger til rette for at aktørene i tjenesten skal ha tilgang til oppdatert informasjon i møte med bruker og pasient. Det kan bl.a. gjøres ved at vi oppretter en såkalt nasjonal kjernejournal. Det betyr at en har et utvalg av opplysninger med et spesielt formål som flere har tilgang til, og så kan det suppleres med de opplysninger som er nødvendige om helsetilstand og kontaktpersoner – altså at en deler opp opplysningene. Til slutt vil jeg nevne at direktoratet og departementet nå kommer til å ha regionale samlinger hvor dette er tema, og både helseforetak og de private sjukehus blir invitert. Jeg mener det er viktig. Det å foreslå et uttrykkelig forbud i helsepersonelloven mot urettmessig tilgang til pasientjournaler, å følge opp allerede iverksatt arbeid, å gjennomføre flere seminarer på området samt at annet informasjonsmateriell nå burde være ute – og vi skal bidra til at foretakene følger det ytterligere opp – håper vi kan være et godt bidrag til å sørge for at ingen skaffer seg urettmessig tilgang til pasientopplysninger.