Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-04-04:
Jeg tar ordet i anledning Prop. 50 S om samtykke til innlemmelse av EUs datalagringsdirektiv i EØS-avtalen. Mine kollegaer fra Høyre har tidligere gått gjennom avtalen som er inngått mellom Høyre og Arbeiderpartiet om Prop. 49 L og det som er årsaken til at Høyre finner å kunne gi et sånt samtykke. Jeg skal ikke gå videre inn på substansen i direktivet og avtalen, men vil likevel tillate meg å påpeke det som i løpet av denne debatten og innstillingene framstår som et stort paradoks for oss som er skeptiske til direktivet. Representanten Per Sandberg sa i debatten tidligere i dag at «fravær av overvåking er velferd». Hvordan er det da mulig at Fremskrittspartiets alternativ til å implementere datalagringsdirektivet er å øke bl.a. bruken av telefonavlytting? I innstillingen til Prop. 49 L skriver partiet bl.a. at politiets behov for virkemidler kan avhjelpes uten datalagringsdirektivet og etter deres oppfatning er «kommunikasjonskontroll, kommunikasjonsavlytting, spaning og infiltrering, virkemidler det bør satses sterkere på». Dette er jo former for overvåkning som Høyre og andre partier setter sterke skranker mot, nettopp fordi det er svært inngripende virkemidler og fordi disse virkemidlene i motsetning til datalagringsdirektivet, overvåker innholdet i kommunikasjonen. Fremskrittspartiet går i innstillingen inn for å endre politiloven og senke terskelen for at politiet skal kunne drive såkalt forebyggende overvåkning for mulige kriminelle handlinger. Dersom man er opptatt av personvern, framstår nok denne innstillingen som noe pussig. Denne saken er én av flere de siste årene hvor det har vært diskutert å bruke den såkalte reservasjonsretten i EØS-avtalen, eller vetoretten som den også kalles. Reservasjonsretten følger av EØS-avtalens artikkel 102 nr. 5, som skriver at utøvelse av reservasjonsretten fører til at «den berørte del av vedlegget betraktes som midlertidig satt ut av kraft». Hva som er den berørte del av vedlegget, kan ofte være vanskelig å fastslå. I praksis vil det i en situasjon hvor det ikke oppnås enighet om berørt regelverk, tas beslutning fra EU-siden. Selv om norsk side i gitte tilfeller skulle ha gode juridiske kort på hånden, vil EUs beslutning i like stor grad være politisk som juridisk. Det kommer jeg litt tilbake til. Det at reservasjonsretten aldri har vært benyttet, gjør det selvfølgelig vanskelig å komme med klare spådommer om konsekvensene i begge retninger. Jeg registrerer imidlertid at professor Fredrik Sejersted i komiteens høring på spørsmål fra min medrepresentant Trygve Slagsvold Vedum svarte at reservasjonsretten er reell. Men det har aldri vært meningen at den skal være gratis. I fortalen til artikkel 102 sies det at avtalen skal være såkalt dynamisk og ensartet. Det er mange både juridiske og politiske argumenter som kan trekkes i begge retninger for hvilke konsekvenser en eventuell reservasjonsrett ville få for EØS-avtalen: på den ene siden argumenter som ville tilsi at det ikke fikk så store konsekvenser, bl.a. at direktivet kan sies å ligge i yttergrensen av EØS-avtalen, at lite av resten av avtalen er berørt, at direktivet har vært omstridt internt i EU og dermed kan gi økt forståelse for en eventuell norsk reservasjonsrett, og at Norge i 17 år har vært ytterst lojal mot prinsippet om dynamisk ensartethet. På den annen side kan man bruke argumenter mot. Det er en utbredt motvilje mot å la EFTA-statene velge litt à la carte hva de ønsker å være med på av direktiver. Reservasjonen vil også kunne bety ulike markedsvilkår. Et argument som faktisk kan brukes begge veier, er nemlig at det at direktivet er omstridt i EU kan også kan være et argument mot å la et utenforland få lov til å slippe å implementere. Jeg registrerer at regjeringen er særlig bekymret for norsk deltakelse i europeisk telekomreguleringssamarbeid ved en eventuell reservasjon mot datalagringsdirektivet. La meg også understreke at reservasjon da EØS-avtalen ble fremforhandlet, var ansett som en sikkerhetsventil for saker der sentrale nasjonale interesser ble påvirket negativt. Jeg tror man kan konkludere med at det ikke er illojalt å bruke reservasjonsretten fordi det er en del av avtalen, men det er altså heller ingen lojalitetskonto som Norge har opparbeidet seg over mange år. Så vurderingen av bruken må være en vurdering av ulike interesser. Høyre slutter seg på bakgrunn av dette til regjeringens forslag om å samtykke til innlemmelse av datalagringsdirektivet i EØS-avtalen.