trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Eg trur det er ein vesentleg skilnad mellom Arbeidarpartiet og Høgre når det gjeld budsjettforlik. Vi har gått inn i eit budsjettforlik og står på det. Vi går ikkje inn i eit budsjettforlik for så etterpå å gå inn i ein debatt og seie oss leie for resultatet av forliket. Det er den einaste forskjellen. Når det gjeld ODA-reglane, står eg fast på at det ikkje er reglane det er noko problem med. Dersom det er eit problem, er det eit politisk problem, dvs. det er opp til storting og regjering å finne fram til kven pengane skal gå til. ODA-reglane og OECD-reglane her er klare, så det er ikkje dei som er problemet, men det er eit spørsmål om storting og regjering ønskjer å bruke pengar i andre område og eventuelt bokføre dei slik at dei går utanom den tradisjonelle bistanden. Det er det som er det politiske spørsmålet her; det er ikkje ODA-godkjenning i seg sjølv. Viss vi gjer det til eit problem, sporar vi av med omsyn til det som vi ønskjer å fokusere på. Vi ønskjer å fokusere på at det er store sosiale og økonomiske problem i ei rekkje land i den tidlegare Sovjetunionen, særleg der det har vore eit dramatisk fall i levestandarden. Vi ønskjer å fokusere på desse for å sjå om vi kan få til ein større innsats i desse områda. Desse områda fell inn under ODA-godkjenning, så det er ikkje noko problem. Det einaste området, som eg sa, der ein kan kome i knipe, er Kaukasus, der Russland fell utafor og sør for den russiske grensa fell innafor. Men det er ikkje noko problem med reglane, det er eit politisk spørsmål om vi ønskjer å bruke meir pengar på Russland eller om vi skal bruke like mykje som i dag. Men om vi ønskjer å bruke dei på Russland, vil dei ikkje bli bokførde som bistand i samsvar med ODA-godkjende reglar. Så reglane er ikkje noko problem, men regjering og storting må bestemme seg for kor mykje pengar ein vil bruke i dei ulike områda, innafor og utafor dei ODA-godkjende landa.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Utanriksministeren kvitterte vel ut nesten alle dei uteståande spørsmåla som var i byrjinga av debatten her, og vi kjem såleis attende til ein meir omfattande diskusjon om samarbeidet med Russland, i tråd med det som utanriksministeren sa. Han kvitterte også delvis ut spørsmålet om kva det tyder det som statsministeren sa under sitt Tyskland-besøk, at Noreg er reie til å vere ein partnar for EU i utvidingsprosessen for å lette overgangen for nye medlemer, og her viste han då til samarbeidet med dei baltiske landa. No var, som sagt, statsministeren her i spørjetimen for eit par veker sidan også inne på andre mekanismar som kan brukast i den samanhengen, og eg ser det då naturleg at desse ulike lovnadene blir konkretiserte når Regjeringa kjem med si Europa-melding. Der kan Regjeringa vere meir konkret når det gjeld kva ein meiner med at Noreg skal vere ein partnar for EU i utvidinga. Dersom vi no også kan få ein viss tryggleik for at denne meldinga vil bli lagd fram for Stortinget i løpet av vårsesjonen, slik at vi i rimeleg nær framtid kan få handtert også slike spørsmål, vil det vere eit vesentleg bidrag i denne samanhengen.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Jeg deler komitelederens oppfatning av at dette nok blir en litt annerledes debatt fordi vi har hatt så mange andre anledninger utover høsten til å drøfte utenrikspolitiske spørsmål. Fra Høyres side synes vi det nå er veldig interessante toner fra Arbeiderpartiet nettopp med hensyn til at man bl.a. vil vurdere ODA-reglene for godkjent bistand, at de må gjennomgås med tanke på også vårt eget kontinent og deler av Asia, som ikke uten videre omfattes av dette i dag. Vi har fra Høyres side vært veldig opptatt av at vi må ha et sterkt engasjement i våre nærområder, og jeg tolker langt på vei Blankenborgs ord her i dag som om man også i Arbeiderpartiet er bekymret over bevilgningsnivået i budsjettforslaget fra Regjeringen knyttet til Sentral- og Øst-Europa. Det er ikke mange penger som står igjen når man trekker fra det som allerede er forhåndsdisponert. Det er begrunnelsen for at Høyre fremmer forslag om å øke denne budsjettposten, og det er i hvert fall et klart signal fra vår side om at hvis utenriksministeren finner ut at det her er for lite midler, så er vi positive til det, dersom dette kommer tilbake ved en annen anledning i løpet av året. Mitt spørsmål til Blankenborg er nå, på bakgrunn av det han sa, hvor han også gjorde et poeng av forslaget fra Høyre, som jeg kommer til å ta opp i mitt innlegg litt senere i debatten: Kan jeg tolke Blankenborgs ord slik at Arbeiderpartiet vil støtte dette forslaget når vi kommer til votering i dag, nettopp fordi vi nå ser behovet for å differensiere og ha en tydeligere politikk på ulike deler av det vi tidligere har kalt Sentral- og Øst-Europa?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Jeg registrerer at vi kan regne med tilslutning fra Arbeiderpartiet til det forslaget Høyre vil reise i debatten i dag. Det er vi svært glade for, og vi håper for øvrig at det kan bli bred oppslutning om det forslaget. Men når Blankenborg trekker frem situasjonen ved budsjettforliket i fjor og sier at vi har en tilsvarende situasjon i år, er det grunn til å bemerke at allerede da vi kom til debatten, var vi fra Høyres side svært bekymret over det som rent faktisk hadde skjedd med bevilgningene til Sentral- og Øst-Europa, som vi da behandlet. Vi gikk så langt i den debatten at vi mente det ville være nødvendig med påplussinger i løpet av året, fordi forliket hadde fått et svært uheldig utfall. Det signalet tok også utenriksministeren med seg, og ganske riktig ble det behov for et visst påfyll. Jeg er litt usikker, men jeg mener å oppfatte at det kan være en posisjon også for Arbeiderpartiet i dag, at man er bekymret over forlikets resultat, som altså viser at man bare har i underkant av 30 mill. kr igjen som ikke allerede er forhåndsdisponert på denne posten. For øvrig vil jeg anbefale Blankenborg å sammenholde det han nå sa knyttet til spørsmålet om en gjennomgang av ODA-reglene, med det som ble sagt fra Arbeiderpartiet i bistandsdebatten i forrige uke, særlig knyttet opp mot at Arbeiderpartiet er av de partier som er relativt fiksert på 1 pst. av BNI til bistand. Så når Blankenborg nå også snakker om å flytte over midler, ikke minst til Russland, kan det kanskje være greit å få en gjennomgang av ODA-reglene, og dermed kan man kanskje lettere nå det målet som foreløpig heller ikke er nådd fra Arbeiderpartiets side.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Jeg merket meg at representanten Steensnæs allerede i sin innledning slo fast at det er viktig at det er bred politisk enighet om de viktige utenrikspolitiske utfordringene vi står overfor. Det er vi fra Høyres side svært enig i. Han understreket dette videre ved å peke på at det ofte bare var nyanser i forskjell i meninger, riktignok med unntak av Fremskrittspartiet. Han avsluttet sitt innlegg med et lite hjertesukk. Han sa, som sant er, at det alltid vil kunne være ønsker om og behov for mer midler, men han var godt fornøyd med resultatet som er oppnådd gjennom forliket med Arbeiderpartiet. Men allikevel, hvis man kobler disse uttalelsene, er det veldig interessant å se at Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre allerede i innledningen av sine generelle merknader i budsjettinnstillingen prisverdig nok påpeker betydningen av et sterkt norsk engasjement overfor Russland og Nordvest-Russland spesielt. Nyanseforskjellen her mellom det sentrumspartiene sier, og det Høyre sier, er at vi tar konsekvensen av den realitet at de fleste midler under bevilgningene til disse områdene er brukt opp på forhånd gjennom forhåndsdisposisjoner i fjor. Kan jeg tolke hjertesukket fra Steensnæs slik at også sentrumspartiene er bekymret for bevilgningsnivået her og ønsker å gi det signal til Regjeringen, og vil de støtte Høyres forslag i innstillingen, slik nå også Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Jeg merket meg at representanten Hove ønsker å fortsette den debatten vi hadde i forrige uke, hvor det i og for seg var Høyre som var i angrepsposisjon i forhold til både sentrumspartiene og Arbeiderpartiet når det gjaldt at man tar som et utgangspunkt allerede før man ser på hvordan midler skal brukes, at de skal komme opp i en bestemt prosentandel av BNI. Jeg står fortsatt fast på at dette må være et galt utgangspunkt. Vi mener også at Norge særlig bør hjelpe og yte bistand der vi har store forutsetninger for å kunne gi den hjelpen. Det er vel ikke alltid tilfellet, når vi ser at mye av den bistanden vi sender fra oss, går til både relativt fjerne himmelstrøk, og ikke minst fjerne kulturer, hvor det jo også er kommet rapporter som setter store spørsmålstegn ved om bl.a. den norske bistanden virker. Jeg er enig med representanten Hove i at det ikke nødvendigvis er en sammenheng mellom kvalitet og nivå. På den annen side er det jo heller ikke noen motsetning her. Skulle man svare litt flåsete, kunne man jo si at jo færre midler man har til rådighet, jo strengere vurdering vil bruken av disse midlene måtte underlegges. Men nå er det altså engang slik at vi fra Høyres side mener at dette med å ha et sånt fiktivt tall fastsatt er en gal måte å angripe den norske bistandshjelpen på, og vi mener ikke minst at vårt ansvar for nærområdene kanskje er vel så viktig som mye av det vi ellers prøver å medvirke til under andre himmelstrøk.
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
La meg starte med avslutningen til Johan J. Jakobsen, der han litt raust utbryter at det er bred enighet i utenrikspolitikken, med unntak for Fremskrittspartiet. Han tar vel litt hardt i, for jeg vil våge å påstå at det er skillelinjer kanskje nettopp mellom Senterpartiet og ikke minst Høyre, f.eks. knyttet til europapolitikken. Når vi er inne på europapolitikken: Jakobsen proklamerte at europapolitikk omfatter mer enn vårt forhold til Europaunionen, hvorpå han brukte tiden til å liste opp det nære samarbeidet i Nordisk Råd og Barentssamarbeidet. Men det er vel slik også for Senterpartiet at europapolitikk også omfatter vårt forhold til Europaunionen. Det må vel bety at Senterpartiet må være opptatt av at Norges forhold blir best mulig ivaretatt, ikke minst knyttet til den nye dimensjonen i EU som går på forsvars- og sikkerhetssamarbeidet. Jeg blir mektig irritert når jeg hører Jakobsen nå forsøke å gjenta argumenter som ble brukt som fikenblad i finansdebatten, om at det bl.a. på bistandsområdet er så store forskjeller mellom Høyre, Fremskrittspartiet og sentrumspartiene at det i seg selv ville umuliggjøre et forlik med disse partiene. Vi har da i de to foregående år klart å få til et forlik på høyresiden, uten at det har ført til problemer for sentrumspartiene når det gjelder bistandsområdet. Etter å ha presentert våre alternative budsjettforslag har vi faktisk vært så medgjørlige at det ikke har vært noe problem for Jakobsen å stå oppreist og skryte av det man også i et slikt forlik har fått til på det området. Er det ikke på tide at man i Senterpartiet nå begynner å bli ærlig og sier at man egentlig ikke ønsker et forlik med Høyre?
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-12-10:
Debatten har vist at det er et bredt flertall som støtter forslag nr. 2, fra Høyre, og med også utenriksministerens imøtekommenhet overfor forslaget har ikke Høyre behov for å få en realitetsvotering over det. Vi ber derfor om at det blir omgjort til et oversendelsesforslag.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
I forrige u-hjelpsdebatt gikk jeg glipp av representanten Engebretsens replikk, for da var jeg på en utenlandsreise! Det er klart at skal man selge varer, må man produsere dem. Det er ganske klart. Jeg synes det er meget logisk at når man forsøker å bygge opp et produksjonsapparat i u-landene, må man også gi u-landene muligheter til å få eksportert og solgt varene, slik at de kan tjene inn valuta. Jeg synes det er forferdelig bakvendt, slik som man i mange tilfeller har gjort, å bygge opp bedrifter og deretter forhindre at man får solgt produktene, med den følge – selv om det kan være mange årsaker – at de forfaller. Når det gjelder spørsmålet om gjeldssanering, synes jeg at vi skal betrakte u-landene som vanlige, frie stater som har tatt opp lån, iallfall fått garantert for lån, og på vanlig måte må være forpliktet til å betale tilbake. Vi kan ikke betrakte u-landene i debitor-/kreditorposisjon som spesielle land, og når de tar opp et lån, er det liksom ikke meningen at de skal betale tilbake. Det synes jeg virker totalt demoraliserende. Jeg har faktisk mer sans for å yte u-hjelp i form av penger enn å betrakte u-landene som noen slags umyndige som ikke er forpliktet til å oppfylle avtaler også når det gjelder gjeld.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Jeg er enig med representanten Solheim i at Nigeria er et eksempel på høy korrupsjon basert delvis på vestlige private investeringer. Nå er det et litt spesielt land på grunn av de store oljerikdommene. Men jeg holder fast ved at den sikreste måten å fremme korrupsjon på i et land, er å tilføre offentlige midler utenfra. Jeg er også enig i det som ble sagt her, at en fri kritisk presse, frie organisasjoner, demokrati og et åpent samfunn er et viktig vilkår for å hindre korrupsjon. Det er bare det at jeg ikke kan forstå hvordan vi, med den enorme avstanden vi har til Afrika, selv om det reises hyppig for tiden, skulle ha noen spesielle forutsetninger for å bygge opp demokrati der nede. Vi skal liksom eksportere en sivilombudsmann ned dit, og så skal vi sende Mørk Eidem ned dit for å lage en riksrevisjon som kan holde dem i ørene. Jeg har egentlig ikke så veldig tro på det, jeg synes det virker uhyre dilettantisk. Hvis dette skal være en begrunnelse, hvis dette skal gi oss tillit til at de midlene vi heretter sender ned der, vil komme de rette til gode – denne luftige tanken om at vi skal kunne klare å skape et demokrati der nede ved hjelp av våre økonomiske midler, vår veltalenhet og vår reiseglede – er det noe jeg ikke tror på rett og slett, og jeg synes det er en plikt å si fra. Når det gjelder oljepenger til de fattigste, var det kanskje ikke så dårlig idé.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Dette synes jeg er en ganske interessant sammenligning. Man sammenligner altså suverene stater med stemmerett i FN med gjeldsofre på det norske boligmarked og vanstyrte bedrifter som må gå til gjeldsforhandling for å unngå konkurs. Det var en tanke og en sammenligning, men jeg synes ikke denne tankegang er særlig godt anvendelig på stater. Det er jo noe som heter moratorium når det gjelder rentebetaling, men at man med hensyn til selve den gjelden som en stat har påtatt seg og forpliktet seg til å betale, skal innta denne klienttankegangen, synes jeg er veldig vanskelig når det gjelder stater som man ellers anser som likeverdige. Ellers har jeg i grunnen ikke så mye å bemerke til dette. Sammenligningen var ganske morsom den.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Etter å ha hørt representanten Steensnæs forstår jeg nå at han erkjenner at det å bygge opp et sivilt demokratisk samfunn er en vesentlig forutsetning for å unngå korrupsjon. Men det har vi jo vært klar over lenge. Det har vi vært klar over alle disse årene vi har drevet utviklingshjelp. Vi har vel på en måte forsøkt å understøtte en demokratisk utvikling, vi har bare ikke lyktes. Hva er det for noe nytt vi nå skal gjøre som skal gi oss større tillit til at dette vil lykkes, etter å ha lest disse uttalelsene fra Tove Strand? Hva er det for noe nytt i denne situasjonen? Det andre spørsmålet mitt gjelder – når man først snakker om sivilbefolkning – russernes kolonikrig i Tsjetsjenia, og den måten de behandler sivilbefolkningen der på. Når det gjelder hjelp til Russland: Skal man betrakte Russland som en rekke forskjellige enheter, kan man hjelpe én del av Russland, mens den andre delen av Russland driver en hensynsløs krig? Er det ikke slik at når vi hjelper Russland, vil russerne få større økonomiske muligheter til å føre krig mot sine naboer og stater som de har undertrykt i generasjoner? Jeg synes det er litt vanskelig å si at vi hjelper Russland i nord, mens de i syd altså driver en krig. Hvordan ser representanten Steensnæs på dette merkelige paradoks?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Jeg håper ikke å skulle bruke fem minutter. Jeg vil bare bemerke til det som statsråd Frafjord Johnson uttalte om at denne kvalitetssikringen mot korrupsjon når det gjelder norsk utviklingshjelp, allerede var påbegynt i 1995, muligens enda tidligere, at da er resultatet ikke særlig lovende. I mitt innlegg siterte jeg direktøren i Direktoratet for Utviklingshjelp, Tove Strand. Hun uttalte: «Bestikkelser, tyveri av offentlige midler, generelt vanstyre og nepotisme har nådd alarmerende høyder i våre samarbeidsland.» Korrupsjonen gjennomsyrer samfunnet fra topp til bunn. Og hvis man ikke har noen vesentlige midler å sette inn mot dette, synes jeg det ville være naturlig å begrense utviklingshjelpen, slik at man har noenlunde oversikt over at de midlene som ytes, kommer på riktig plass. Det har vært snakket en del om Cuba. Jeg må si at mitt inntrykk av de cubanske journalistene som besøkte vårt land, i alle fall helt klart var at de stod fjernt fra enhver demokratisk tankegang. De gav uttrykk for en helt sentralistisk måte å tenke på, og minnet meg sterkt om rene stalinister. Da de fikk spørsmål av nærmere ideologisk karakter, dukket det plutselig opp en person – det vil si han hadde sittet der hele tiden, men han hadde ikke sagt noe tidligere – som talte på vegne av alle. Det var ingen andre som sa noe. Han var tydeligvis en politisk kommissær som hadde til oppgave å uttale seg på alle journalistenes vegne. Det var nesten som en karikatur. Og hva det skal tjene til å ha kontakt med den slags delegasjoner, det kan jeg ikke skjønne. I alle fall synes jeg ikke at besøket gav noe naturlig grunnlag for å opprette diplomatisk kontakt med et regime som sender ut den slags delegasjoner. For øvrig vil jeg bare opplyse om at jeg råder Fremskrittspartiet til å stemme mot innstillingen, da den ligger altfor langt fra det budsjettforslag vi har kommet med.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Det er som komitelederen sa, at vi har fått mange sjanser til å diskutere ulike sider av utenrikspolitikken i løpet av høsten. Derfor har det også vært slik at representanten Gundersen og jeg har hatt akkurat denne runden flere ganger tidligere, så det blir i og for seg en form for reprise, men jeg skal forsøke å vinkle det litt annerledes. Jeg har nå forstått at Fremskrittspartiet ikke ønsker å være med og sørge for utdanning, demokratibygging, det sivile samfunn, likestilling, ta opp miljøproblematikken osv. Det er man ikke med på, man er med på ren bistand ved nød. Jeg aksepterer at det er Fremskrittspartiets bastante holdning. Samtidig peker representanten Gundersen på nødvendigheten av at disse samfunnene fungerer gjennom markedet, at de skal ha markedsadgang osv. Det betinger naturligvis at de er i stand til å bygge opp et system og en produksjon som gjør at de kan være med på dette. En side av bistanden i dag er gjeldssanering; man sanerer gjeld som de fattige land har pådratt seg over lang tid, som gjør at de nesten er ute av stand til økonomisk å komme på fote, uansett. Er det slik at Fremskrittspartiet tar avstand også fra dette området og mener at u-landene får klare av den gjelden de har pådratt seg? Eller er det slik at dette iallfall kan være et grep som man bør støtte, slik at disse landene skal kunne være med på det som Gundersen peker på?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Statsråd Lars Sponheim, også kjent som Venstres leder, har uttalt at det ikke er aktuelt å søke EU-medlemskap i kommende stortingsperiode, om jeg har forstått ham riktig. Nå skal ikke jeg gjøre representanten Hove ansvarlig for alt statsråd Sponheim har sagt – for all del. Men akkurat når det gjelder dette spørsmålet, og relatert til hva Hove nå selv sa, må jeg spørre: Er det slik at Venstre allerede nå fastslår at vi skal være bundet i dette spørsmålet fram til 2005, uansett hvilken utvikling vi står overfor? De kvantesprang vi har sett i EU, har gjort selv en gammel EU-motstander som meg ganske blek – det gjelder den felles valutaen som ble innført, utvidelsen som ligger foran oss, og forsvars- og sikkerhetspolitikken, for å nevne noen av de sentrale tingene. Altså: Er det slik at Venstre allerede nå sier at det ikke er aktuelt å innta noe annet standpunkt i dette spørsmålet helt fram til 2005, uansett utvikling?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-10:
Vi hadde en liten disputt bak i rotunden om hvorvidt vi skulle oppfatte Fridtjof Frank Gundersens innlegg positivt eller ikke. Jeg tilhører den fraksjonen som mener at Gundersens kritikk er en form for nyttig kritikk som vi trenger, selv om jeg ikke er enig i noen av løsningsforslagene. La meg ta to eksempler. Gundersen sier at hvis man pøser mye offentlige midler inn i et land gjennom bistand, er det en fare for at det kan stimulere ytterligere korrupsjon. Ja, det er åpenbart riktig. Derimot er det ikke riktig at det er slik at det er noe spesielt med offentlige midler på det området. Hvis man ser på de land som har hatt mest korrupsjon de siste årene, er noen av dem land hvor det har vært en enorm strøm inn av private midler fra Vesten. Nigeria ligger antakelig på verdenstoppen i korrupsjon, og Nigeria har mottatt veldig lite bistand. Derimot har nær sagt hvert eneste oljeselskap forsøkt å komme seg inn i Nigeria, og det har bidratt til en kolossal korrupsjon. Men så kommer man til spørsmålet om løsning. Det viktigste man kan gjøre for å hindre korrupsjon både i offentlig og privat sektor, er bl.a. å bidra til å skape et sivilt samfunn, en fri kritisk presse som kan avsløre denne typen ting, frivillige organisasjoner som slåss for å hindre korrupsjon, og til syvende og sist et effektivt statsapparat, men i en åpen og markedsbasert økonomi. Der er det Fremskrittspartiet svikter, fordi alle disse virkemidlene som kunne bidratt til å hindre korrupsjon både i offentlig og i privat sektor, er Fremskrittspartiet imot – de vil iallfall ikke bevilge så mye som fem øre til dem. Og det andre eksemplet: Fridtjof Frank Gundersen sier helt riktig at når Norge kjemper intenst for å heve oljeprisen, er det fordi vi er egoistiske. Det er sant. Vi gjør ikke dette av hensyn til den tredje verdens land. For de fattige i verden ville en lavere oljepris være bedre enn en høy oljepris. Vi kan ikke skyve Venezuela, Indonesia og Mexico foran oss og si at vi gjør dette av hensyn til den tredje verden. Lav oljepris er i bunn og grunn en fordel for de fattigste, høy oljepris er til fordel for oss. Men det er legitimt i visse sammenhenger å slåss for et lands egeninteresser. Spørsmålet blir bare til Fremskrittspartiet: Hvorfor er det da så bastant imot at vi skal bruke noe av overskuddet bl.a. i oljefondet til hjelpetiltak, om så nødhjelp, til de fattigste?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-10:
Det representanten Gundersen sa, var at vi skal betrakte land som vanlige debitorer som selvfølgelig står ansvarlig for sin gjeld. I utgangspunktet har jeg ikke tenkt å erklære noen uenighet i det utsagnet. Men samtidig er vi i den situasjonen at man – og det gjelder i hvert fall for Norge – innenfor nasjonale rettsordninger har ulike rettsinstitutter som gjør at debitorer har mulighet til å få redusert sin gjeld slik at den blir håndterlig. Det gjelder systemer med gjeldsordning for private som har kommet i et uføre hvor de ikke klarer å håndtere sin gjeld, og det gjelder systemer om gjeldsforhandling, som innebærer at bedrifter og virksomheter vil kunne få en gjeldsordning som gjør at de har mulighet til å håndtere gjelden. Ett av resultatene av dette vil ofte være at vedkommende debitor får muligheten til en utvikling som gjør at virksomhet som ellers ville gått konkurs, kan klare seg. Spørsmålet er vel egentlig: Er det ikke på mange måter det samme vi her må innføre også for land? For et land som er i den situasjonen at det ikke klarer å håndtere sin gjeld og ikke har mulighet til å få noen utvikling med den gjeldsbyrden det har, er det ikke da en bedre ordning å gå inn i et system internasjonalt tilsvarende det man har nasjonalt, selv om det må etableres og ordnes på andre måter fordi man nå engang ikke har den samme rettsordning internasjonalt?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-10:
Jeg vil gå litt inn på spørsmålet om nivået på bistanden. Høyre fremhever i debatter om disse spørsmålene, senest i debatten om bistandsredegjørelsen og for så vidt også i innlegget i dag, at Høyre er mer opptatt av spørsmålet om kvalitet på bistand enn av nivået på bistand. Nå er spørsmålet om hvor sterkt man skal fokusere på prosentsatsen knyttet til BNI, i og for seg en interessant nok debatt. Men når Høyre stadig vekk fremhever at det er kvaliteten som er det sentrale, og ikke nivået, blir et nærliggende spørsmål: Hva er det som gjør at kvaliteten på bistanden blir bedre dersom nivået reduseres i forhold til Regjeringens opplegg? Det virker som om det impliseres i de utsagn som kommer fra Høyre i den sammenheng. Og da blir det konkrete spørsmålet: Hva er det som gjør at man ved å redusere bistanden med vel 1,8 milliarder, slik Høyre foreslår, vil ha en høyere kvalitet på den bistand man da yter, enn på den bistanden man vil yte når man også legger til 1,8 milliarder?
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-12-10:
Jeg vil gjerne innledningsvis si – jeg var litt inne på det i innlegget mitt – at flere av de kvantesprang som representanten Engebretsen omtalte, vel faktisk var forutsett da vi hadde folkeavstemningen i 1994. Det som eventuelt må sies å ha skjedd, er i så fall to ting. Det ene er at når det gjelder en felles valuta, er den blitt gjennomført for 11 av 15 medlemsland. Når det gjelder spørsmål knyttet til sikkerhetspolitikk, er vi vel omtrent der som man på mange måter la til grunn at man ville kunne være på disse tider, mens når det gjelder utvidelsen østover, er vel egentlig situasjonen at det heller har gått saktere i forhold til det som det ble gitt uttrykk for i 1994 fra EUs side, enn raskere. Men samtidig er det klart at det som skjer innenfor EU, vil måtte være noe Norge forholder seg til, og det er i alle fall min og Venstres oppfatning at det har Regjeringen sørget for at vi i høyeste grad har gjort i de siste to årene. Og det er klart at det i den sammenheng er viktig med det som er knyttet til det sikkerhetspolitiske samarbeidet og Norges innflytelse på det. Så mer direkte til spørsmålet. Jeg synes ikke det er vanskelig å vedkjenne seg det som statsråd Sponheim sa på Venstres landsstyremøte, og som ble noenlunde riktig gjengitt av Kjell Engebretsen. Det som var Venstres leders poeng, var at det er ikke noe i den utviklingen som har skjedd – slik han ser det pr. i dag – som tilsier noen endret vurdering før eventuelt etter at utvidelsen måtte være gjennomført. Men jeg ville vel ikke bruke en så bastant formulering som den jeg ble utfordret med, «uansett utvikling».
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
Hva er det for noe nytt, spør representanten Fridtjof Frank Gundersen, når det gjelder bekjempelsen av korrupsjon? Nei, han kan ha rett i at det egentlig ikke er noe nytt, for kampen mot korrupsjon har alltid ligget der som en forutsetning for at vi har kunnet gå for et ambisiøst mål når det gjelder utviklingshjelp. Men vi har kanskje gjort noen erfaringer i forhold til på hvilken måte en kan lykkes i å bekjempe korrupsjonen. Det er den samlede sum av erfaringer som jeg tror vil fremkomme av handlingsplanen for menneskerettigheter, hvor kampen mot korrupsjon vil være et sentralt element, og at summen av erfaringer for hvor vi har lyktes med å bekjempe korrupsjon, vil kunne si oss noe om hvordan veien bør føres videre, og hvilke tiltak som kan være effektive –forutsetninger for at hjelpen kan gis, mottakerapparatet, kontrolltiltakene, rapportene og den type forhold. Alt dette vil både Fridtjof Frank Gundersen, jeg og andre som er opptatt av disse spørsmålene, kunne drøfte mer i detalj når planen for menneskerettigheter blir fremlagt. Så kom Fridtjof Frank Gundersen inn på det meget vanskelige forholdet i Tsjetsjenia og krigføringen der som norske utenriksmyndigheter og norske politiske myndigheter har kritisert veldig sterkt. Men han innrømmer jo selv at dette er veldig vanskelig, for på samme tid som vi kritiserer krigføringen i Tsjetsjenia og med alle mulige midler ønsker å stoppe denne krigføringen, ser vi også at vi må hjelpe Russland med å få på bena et sivilt samfunn som fungerer, både hva demokrati gjelder, og i forhold til den humanitære hjelpen de absolutt har bruk for. Dette diskuterer EU nå i Ministerrådet i Helsinki, og vi ser at også de strever med det samme dilemma – hvordan kan man kritisere det russerne nå gjør, samtidig som man hjelper landet til demokrati og utvikling.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
Det er ingen tvil om at det er et stort behov for økte bevilgninger når det gjelder demokratibygging, investeringer og bistand som kan brukes både overfor Russland og landene i Sentral- og Øst-Europa. Høyre har lagt inn økte bevilgninger i sitt budsjettforslag, det er riktig, men hvis man går inn og ser på hvordan Høyre finansierer den økte og mer intensive hjelp til Sentral- og Øst-Europa, må jeg for Kristelig Folkepartis vedkommende si at det ikke frister å følge i Høyres spor. På side 12 i innstillingen fremgår det at Høyre kutter i bistanden med 1,86 mill. kr bl.a. for å få dette til. Men jeg er helt enig i det som representanten Siri Frost Sterri sa, at her er det all grunn til å ha økt oppmerksomhet. Vi har for sentrumspartienes del formulert inn målsettinger og understreket det viktige i å fortsette samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa, formuleringer som jeg skjønte vakte begeistring også hos Høyre. Så det er ingen tvil om at retningen, ambisjonene og forståelsen av viktigheten av arbeidet er felles. Jeg kan også si til representanten Frost Sterri at Kristelig Folkeparti for sin del vil støtte det mindretallsforslaget som er lagt inn, forslag nr. 2, hvor Regjeringen bes om å utrede en strategi for hvordan investeringer og bistand kan brukes overfor Russland. Jeg går ut fra at også utenriksministeren vil kunne kommentere nærmere på hvilken måte dette i så fall kan skje.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
Jeg er helt enig i det representanten Nybakk nå sa om viktigheten av å bruke ulike virkemidler for å utvikle demokrati, utvikle et solid, vel fundert velferdssamfunn som tar vare på også de svake i samfunnet, og som bygger opp under de menneskerettigheter som bl.a. er nedfelt i internasjonale konvensjoner, som FNs menneskerettighetskonvensjon. Det er ikke bare gjennom økonomisk bistand, utviklingshjelp osv. at dette kan skje. Det skjer ikke minst gjennom næringsutvikling. Det skjer gjennom større grad av handel. Det skjer gjennom å inkludere de ulike landene i internasjonale nettverk på ulike områder. Det skjer også, vil jeg understreke, i den parti til parti-kontakten som mer og mer utvikles, og som også mitt parti er blitt mer engasjert i de siste to årene, hvor vi har fått partisamarbeid både i Øst-Europa, på Balkan og i de baltiske statene. Dette er viktige forutsetninger for å utvikle gode relasjoner, for å stimulere til demokratiske institusjoner og for å få den gode utviklingen både politisk, sosialt og økonomisk som vi ønsker. Økonomisk isolasjon er en dårlig løsning, og det er også dette som har brakt oss opp i dilemmaer når vi har stått overfor en stat som med tvang forsøker å undertrykke sitt folk. Vi har forsøkt med boikottaksjoner, handelsembargoer osv., men vi ser også at dette har en bakside. Jeg er absolutt tilhenger av å bruke de positive virkemidlene for å stimulere til den type utvikling som Marit Nybakk og jeg er helt enige om.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-12-10:
Jeg lyttet med interesse til replikkrunden mellom representantene Gundersen og Steensnæs, det som ble understreket om de nye trendene i internasjonal utviklingsstrategi, ikke minst i FN-systemet og også i det samarbeidet som er på giversiden, og mellom giversiden og de enkelte utviklingsland, behovet for å bruke bistand til å styrke det sivile samfunn, til å skape en fri presse, til politiske partier og ikke minst til å skolere nye parlamentarikere i nye, skjøre flerpartisystemer – og hvorfor det? Er det ikke slik at forutsetningen for utvikling, forutsetningen for å få land ut av fattigdom er demokrati og pluralisme? Det går kanskje an å si at diktatursystemer aldri har ført noen nasjoner ut av varig fattigdom. Samtidig er det en annen forutsetning som jeg vil utfordre Steensnæs på, og det er at vi ikke bare må få de enkelte land ut av en gjeldsbinding, men også ut av økonomisk isolasjon. Det kan vel sies det samme her som om diktatur, nemlig at isolasjon heller aldri har ført noe land ut av varig fattigdom. Jeg vil i den forbindelse vise både til debatten om WTO og til den bistandsdebatten vi hadde. Det er viktig med den strategien for næringsutvikling i sør som vi har hatt og skal debattere. Det er viktig med bruk av mikrokreditter. Det er viktig med en videreutvikling av Verdens Handelsorganisasjon, med klare kjøreregler i internasjonal handel og økonomiske transaksjoner. Jeg vil gjerne utfordre Steensnæs også på det, for det betyr samtidig at også Norge må utvise klare forpliktelser i en slik sammenheng, ikke bare når det gjelder utvikling og bistand.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-12-10:
For å ta det siste først: Senterpartiet og sentrumspartiene ønsker et samarbeid med de opposisjonspartier i Stortinget som til enhver tid kan sørge for at mest mulig av sentrumspartienes og sentrumsregjeringens politikk blir gjennomført. Det har ligget til grunn hele tiden. Når representanten Frost Sterri sier at vi må være ærlige i vår beskrivelse, vil jeg påstå at jeg var det. Jeg var nemlig meget nøye med å si at budsjettalternativet fra Høyre «et stykke på vei» forklarer hvorfor det i høst ville ha vært vanskelig. Jeg viste også til at representanten Steensnæs fra Kristelig Folkeparti i sitt innlegg understreket at Høyres opplegg for inndekning av sine påplussinger heller ikke var noe særlig fristende for Kristelig Folkeparti som det største regjeringspartiet. Så var Siri Frost Sterri opptatt av europapolitikken. Jeg tillot meg å si at det i hovedsak er bred tilslutning til norsk utenrikspolitikk i dag, med de forbehold jeg nevnte. Når det gjelder europapolitikken, har jeg for min del lagt til grunn at norsk europapolitikk i dag i forhold til EU tar utgangspunkt i at det norske folk i 1994 sa nei til medlemskap. Det har jeg inntrykk av at også Høyre og Siri Frost Sterri egentlig legger til grunn. At Siri Frost Sterri i sitt innlegg brukte mye tid på å problematisere vårt forhold til EU, er en sak for seg, og Høyre er selvsagt i sin fulle rett til å gjøre det. Når jeg valgte å legge vekt på det nordiske samarbeidet, som også er en viktig del av norsk utenrikspolitikk, var det fordi det i proposisjonen er understreket at det nordiske samarbeidet også er en plattform for det europeiske samarbeidet. At jeg som saksordfører for nordiske saker og nordisk samarbeid legger vekt på et saksområde som jeg er gitt ansvar for i komiteen, bør heller ikke overraske Siri Frost Sterri.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
I tråd med – og i overensstemmelse med – ønsker bl.a. fra den israelske regjering er det riktig at Norge yter en betydelig bistand til de palestinske områdene. Spørsmålet om disse skolebøkene som representanten Danielsen reiser, har vært oppe flere ganger. Vi har undersøkt saken når det gjelder vår støtte, og ifølge de opplysningene jeg har, har ikke Norge gitt støtte til skolebøkene. Vi har allikevel, ut fra en overordnet målsetting om at vi bør påpeke de tingene som vi mener er opplagt gale, og som virker provoserende og diskriminerende, som representanten Danielsen sier, tatt opp dette spørsmålet ved flere anledninger. Jeg kjenner ikke helt status for hva som har skjedd i skoleboksaken, og hvordan tingene er blitt forbedret, men min forståelse er at president Arafat selv har tatt denne saken alvorlig og forsikret bl.a. israelske myndigheter om at de uttalelser av antisemittisk karakter som representanten Danielsen viser til, skal bli fjernet fra skolebøkene.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
La meg først få oppklare en misforståelse. Jeg har i hvert fall aldri lovet at Europa-meldingen skal legges fram i vårsesjonen. Jeg skal gjøre så godt jeg kan, men det tror jeg ikke vi har kapasitet til. Vi skal ta det så tidlig som mulig i høstsesjonen, men i løpet av vårsesjonen tror jeg nok ikke jeg greier det, med de ressursene vi har til rådighet. Når det gjelder de sentral- og østeuropeiske søkerlandene til EU, er det riktig som jeg prøvde å si i mitt innlegg, at vi støtter dem på ulike måter. Vi kan, og vil vel naturlig komme tilbake også til dette i Europa-meldingen, og beskrive nærmere på hvilken måte vi gjør det. Men i tillegg til det mer – skal vi si – bistandsrettede samarbeidet, har vi i flere land – Romania, Ungarn og noen av de baltiske land, så vidt jeg husker i farten – hatt seminarer av typen «hvordan legge opp sine forhandlinger med EU». Vi har, som kjent, god erfaring for det i Norge, og disse landene har vært interessert i det. Også Europakommisjonen har sett det som svært interessant, fordi det har hjulpet til med å peke på områder som er av spesiell betydning i slike forhandlingssituasjoner. Vi støtter, som kjent, et regionalt fond i EU. Det brukes i dag hovedsakelig til regioner i Sør-Europa, men det er vår forståelse at det etter hvert også vil brukes overfor Sentral- og Øst-Europa, og slik sett hjelpe på integreringen.
Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
Når det gjelder Cuba, synes jeg at vi fra norsk side har vært nokså offensive. Vi har god kontakt med cubanske myndigheter. Jeg synes ikke regimet på Cuba er helt uproblematisk, og jeg synes også en del tendenser den siste tiden har gått i gal retning, men likevel mener vi at den menneskerettighetsdialogen og de kontakter vi har med Cuba, er nyttige og riktige, og vi vil fortsette å bruke dem og utvikle dem videre. Når det gjelder Irak og oljeboikott, har representanten Langeland og jeg ført samtaler om det tidligere. Vi er enige om at det er en tragedie det som skjer i Irak. Det er også min forståelse at representanten Langeland ikke fraskriver president Saddam hans del av ansvaret for dette. Men slik jeg forstår ham, tror han at hvis vi bare opphever boikotten, så blir alt bra i Irak, og slik er det dessverre ikke. Allerede i dag vet vi at gjennom dette «olje for mat»-programmet kan man gi befolkningen langt mer mat og medisiner enn det som stilles til disposisjon for befolkningen. Allikevel har vi fra norsk side arbeidet for at sanksjonene skal endres slik at det kan komme befolkningen mer til gode. Det ligger forslag i Sikkerhetsrådet om dette som vi selvsagt støtter. Men vi vet også at irakiske myndigheter ikke ønsker å samarbeide med FN om «olje for mat»-regimet, og derfor er det veldig vanskelig, dessverre, å gjøre noe konkret overfor Irak, til tross for at vi har sett på ulike muligheter. Så lenge Saddam Hussein sitter ved makten i Irak, vil vi nok være i en situasjon hvor befolkningen i Irak lider.
Dag Danielsen (Fremskrittspartiet), 1999-12-10:
Utenriksministeren nevnte at Norge vil gi støtte til demokratiutvikling og forsoningstiltak. Mitt spørsmål til utenriksministeren blir da: Det er dokumentert av Center for Monitoring the Impact of Peace at palestinske skolebøker inneholder en klassisk antisemittisk stereotypisering, der jøder og israelere blir fremstilt som ville dyr, ranere og tyver, og profetene som de troendes fiender. Barna blir dessuten oppfordret til jihad, hellig krig, mot Israel. Norge er, som kjent, en av de store bidragsyterne til Palestina og er således med på å finansiere skolesystemet i Palestina. Hva er utenriksministerens kommentar til at lærebøker gir en slik fremstilling, og at antisemittisme praktiseres i stort omfang i Palestina, og hva akter han å foreta seg i sakens anledning?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-10:
Sidan dette er ein budsjettdebatt, har eg lyst til å gripa fatt i at Noreg no tener monaleg med midlar på den høge oljeprisen i forhold til bl.a. at ein held Irak utanfor marknaden. Eg føler at her snakkar ein litt med to tunger. Dersom ein går inn i realiteten i denne saka – denne blokaden – ser ein av ein rapport frå WHO, altså Gro sin organisasjon, at det døyr 6 000 barn kvar månad. Det har altså i løpet av blokaden døydd over ein halv million barn. Eg synest det er direkte umoralsk av denne Regjeringa ikkje å ha ei heilt anna haldning til blokaden, visa at Noreg har ein annan posisjon. Dei som verkeleg får svi for blokaden, er nemleg ikkje Saddam, det er bl.a. kvinner og barn som døyr som følgje av denne blokaden. Det burde bekymra utanriksministeren. Då blir det òg litt paradoksalt at me kan få meir pengar til bistand, kan bruka ein del av det overskottet me får på grunn av høg oljepris, til bistand over Hilde Frafjord Johnson sitt budsjett, men ein vel å ikkje ha ein offensiv posisjon i denne saka. Det andre spørsmålet gjeld det som blei tatt opp av representanten Solheim, nemleg dette med ambassade på Cuba. Boikotten, som er gammal, eldre enn boikotten av Irak, kostar ganske mykje for det cubanske folket. Det er heller ikkje Fidel Castro som får svi, det er befolkninga – også der. Eg synest at ein bør vera meir offensiv frå den norske regjeringa si side i å følgje opp dei kontaktane me har i forhold til Cuba. No veit me at sosialkomiteen skal reisa over i januar. Det gjev eit glimrande høve for den norske regjeringa til å vera meir offensiv i dette spørsmålet.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-10:
Statsråden var inne på mange interessante problemstillingar i sitt innlegg, og eg tippar nok at statsråden sine ønske er meir i samsvar med det SV prioriterer og har i sine budsjett, og størrelsen SV har på sitt budsjett. Det som eg er litt interessert i å utfordra statsråden på, er dette med det sivile samfunnet i forhold til blokadeproblematikken, som ho var inne på. Som menneskerettsminister vil jo også statsråden oppdaga at det sivile samfunnet er det som blir ramma av blokaden. Det gjeld – som eg sa i replikken min til Vollebæk – Irak, der det dør ca. 6 000 barn kvar månad, det gjeld dei lidingane som folk blir utsette for på grunn av ein mangeårig blokade av Cuba, som først og fremst rammar dei sivile, og det gjeld også den situasjonen ein nå vil få i Serbia, der det er over 1 million flyktningar, og der det sivile samfunnet er det som blir ramma. Så utfordringa mi til menneskerettsministeren er først og fremst korleis ho frå ståstaden sin vurderer blokadepolitikken i forhold til dei kolossale lidingane det sivile samfunnet får.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-12-10:
I et menneskerettighetsperspektiv finner jeg også grunn til å bemerke ett resonnement som jeg synes er interessant, og det er at SV nå fokuserer mye sterkere på de uheldige konsekvensene av boikott – det er egentlig boikottregimet man snakker om mer enn direkte blokader – mens tilfellet nok tidligere på 1990-tallet var at både de og veldig mange andre ropte på boikott i tide og utide. Det er et ganske interessant utviklingstrekk, og jeg synes det er positivt, fordi vi trenger en nyansert debatt om boikott som virkemiddel. Og når stortingsmeldingen, Handlingsplan for menneskerettigheter, kommer før jul, vil Stortinget få anledning til en nyansert, ryddig og ordentlig debatt om dette. Et av de store dilemmaene er nettopp det som representantene Langeland og Solheim har trukket opp, nemlig konsekvensene for sivilbefolkningen. Dette er et viktig debattema også i FN og i Sikkerhetsrådet. Det samme dilemma er reist fra flere humanitære organisasjoner, fra det svile samfunn, som påpeker uheldige konsekvenser for uskyldige som et resultat av boikott som virkemiddel. Nå er det ikke uten videre slik at man skal lande på den andre siden, og at boikott aldri skal brukes. Vi trenger tøffe virkemidler mot ledere som ikke skjønner noe annet enn makt og sterke og klare reaksjoner fra det internasjonale samfunn. Men jeg vil hente fram ett forhold som jeg tror kan føre oss litt videre. Det er det arbeidet som gjøres i FN med å utforme et regime for det man kaller «smarter sanctions» – smarte sanksjoner – som faktisk retter seg mer mot lederne, makteliten, de som står bak politikken, og ikke mot den uskyldige sivilbefolkning. Det jobber man med i FN, og det foretas utredninger i de politiske avdelingene der for å se om det er mulig å komme fram til et raffinert virkemiddel som er mer treffsikkert. Dette er noe vi selvfølgelig støtter varmt opp om. Jeg vil også vise til det utenriksministeren sa om at sanksjonsregimet også når det gjelder Irak, faktisk er i ferd med å bli endret, og at det nå er en debatt i Sikkerhetsrådet om nye forslag i den sammenheng, fremsatt av et par av Sikkerhetsrådets medlemmer.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-12-13:
Jeg må si at jeg lurte litt på, da jeg hørte representanten Fossums innlegg, om det var privatmennesket Fossum eller Arbeiderpartiets representant Fossum som snakket, for her er det en helt klar dobbeltkommunikasjon i forhold til hva partileder Jagland sier og hva representanten Fossum sier. Det gjelder spesielt kontantstøtten. Jagland har gjort det klinkende klart at Arbeiderpartiet har akseptert kontantstøtten og vil komme til å videreføre den også i neste stortingsperiode. Dette står i nokså klar kontrast til det representanten Fossum her sier, så jeg tror nok det er flere som har behov for at dette spørsmålet blir avklart. Folk har faktisk krav på og vi i denne sal har krav på at det er en klar kommunikasjon og at man vet hva de enkelte partier går inn for. Så har jeg også lyst til å si noe om representanten Fossums beskrivelse av vårt forhold til partene i arbeidslivet. Avtaler som er inngått mellom parter i arbeidslivet, må kunne tas opp til drøftelse i forbindelse med nye tariffoppgjør. Og en avtale som er inngått på ett tidspunkt, er det gjerne unødvendig å videreføre, den bør endres i forhold til skiftende samfunnsforhold etter hvert som årene går. Jeg vil gjerne spørre Grethe Fossum om hun mener at avtaler som inngås ved tariffoppgjør, skal være evigvarende, uforanderlige og udiskutable uansett hvor lite hensiktsmessige de er i forhold til de skiftende samfunnsforhold.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-12-13:
Det sies i proposisjonen at det er lagt på plass noen nye økonomireglementer og nye infrastrukturer basert på f.eks. IT som skal effektivisere hele forvaltningen, og vi forventer at dette gir en innsparing. 10 mill. kr på alle landets fylkesmannsembeter er oppriktig talt ikke særlig mye. Vi er overbevist om at det lar seg gjøre. Så til offentlig tilgjengelige tjenester basert på kommuneøkonomiproposisjonen. Ja, det er slik at Høyre ville gi mindre i rammer til kommuneoverføringene, men så ville vi til gjengjeld la kommunene beholde mer av sine frie midler i skattepenger enn det som samarbeidspartnerne ble enige om. Dessuten ville også kommunene tjene på at elavgiften ikke ble satt opp. De ville også tjene på reduserte drivstoffkostnader. Både kommuner og fylker har pliktmessige transportkostnader. Så når en ser alle elementene sammen, ville Høyres forslag gitt fylker og kommuner et bedre budsjett. Rogalandsrepresentanten fortalte her i finansdebatten at med Arbeiderpartiets hjelp hadde mitt fylke, Rogaland fylke, fått 12 mill. kr, og det var mer enn det de ville fått etter Regjeringens opplegg. Etter Høyres opplegg ville Rogaland fylke fått 12,5 mill. kr, og så ville de i tillegg ha besparelsene ved en elavgift som ikke steg, ved reduserte drivstoffkostnader, ved reduserte avgifter og reduserte lønnskrav. Så ut fra kommuneøkonomien er jeg overbevist om at Høyres budsjett ville satt kommunene langt bedre i stand til å yte tjenester. Og med et skatteopplegg som gir familiene større disposisjonsrett over egne inntekter, synker behovet for offentlige tjenester.