Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2007-04-16:
Jeg vil få takke saksordføreren for et greit gjennomført arbeid i komiteen. Temaet for dagen er St.meld. nr. 16 om sosial utjevning i skolen. Meldingen fortjener ros for å ta opp en av de viktigste utfordringene norsk skolevesen står overfor, nemlig at ingen elever skal være avhengige av sine foreldres bakgrunn for å få en god skolegang. Dette er en helt sentral oppgave for et velferds- og kunnskapssamfunn, både på vegne av enkeltmennesket og på vegne av samfunnet. Rød-grønne politikere har tidligere framført som sitt viktigste forsvar for å bevare status quo i norsk skole at den har skapt likhet og rettferdighet for alle elever. Viljen fra disse politikere til å se om tesen ville være riktig i møte med virkeligheten, var heller mangelfull. Virkeligheten kom ikke på banen før under den forrige regjering, regjeringen Bondevik II, hvor Høyre sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre tok på seg jobben med å finne ut hvordan tilstanden faktisk var i norsk skole. Nasjonale og internasjonale undersøkelser bekreftet da at sosialistenes enhetsskole i virkeligheten var en minste motstands vei-skole, som gjennom manglende ambisjoner og uklare og til dels manglende mål for elevene dekket over og forsterket forskjeller i stedet for å utjevne dem. Statsråd Djupedal har uttalt at det, da han ble statsråd, kom som en overraskelse på ham hvor dårlig det norske skolesystemet er med hensyn til å utjevne sosiale forskjeller. Med det avslørte han at han hadde gått fullstendig glipp av en av de grunnleggende problemstillingene bak Kunnskapsløftet og St.meld. nr. 30 for 2003-2004, Kultur for læring. Det er kanskje derfor vi nå har fått en stortingsmelding full av ting vi visste fra før, og som nærmest alle er enige i, men uten tiltaksplan, forpliktelser, kostnadsoverslag og forslag til finansiering. St.meld. nr. 16 gir ikke nye svar på allerede kjente utfordringer. Den staker ikke ut noen ny kurs, men fortsetter i en løype som allerede er gått opp av Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre i den forrige regjeringen. Jeg har derfor ikke tenkt å dvele noe særlig mer ved meldingen, men heller gå over til å snakke om det den burde ha tatt opp, nemlig hvordan Kunnskapsløftet skal bli en virkelighet for alle elever. Norsk skole har mye kompetanse, store ressurser og mange lærere som ivrer etter at skolen skal bli den utvikler av enkeltmennesker som den skal være. Å skape forutsetninger for en videreutvikling av et velferdssamfunn på toppen av verden og for framtidens kunnskapssamfunn er en stor utfordring. Mange forutsetninger er til stede, men en kontinuerlig fokusering på videreutvikling er en grunnleggende forutsetning for suksess. Vi har lokalt skoleeierskap i Norge. Det er kommuner og fylker som skal gi elevene et godt skoletilbud. Å analysere arbeidsdelingen i ansvarsrekken stat – lokalt eierskap – skoleledelse – klasseledelse er helt sentralt for den utviklingen av skolen Kunnskapsløftet forutsetter. Det lokale eierskap må løftes fram og settes i fokus. Hvordan en skal få et aktivt, lokalt eierskap til resultatene og utviklingen av skolen, blir knapt nevnt i meldingen. Det er en grunnleggende svakhet. Skolen angår oss alle, slik det lokale demokratiet angår oss alle. Det er dette lokaldemokratiet som må bli seg sitt ansvar og sine muligheter bevisst. Åpenhet om resultatene i skolen er avgjørende for å få opp denne bevisstheten. Lokalt må en vite mest mulig om skolen for å kunne gjøre noe med skolen. En vil også ha behov for å vite noe om utviklingen andre steder for å utvikle egen skole. Det var internasjonale sammenligninger som sørget for oppvåkningen i norsk skole. Dette er ikke rangering, men kritisk informasjon for et godt eierskap. Et offensivt og bevisst skoleeierskap vil sette krav til ledelse av skolen. God, sterk og tydelig ledelse har avgjørende betydning for elevers læring. Det er dokumentert store variasjoner i resultater mellom skoler og mellom klasser på samme skole. Det er skoleledelsens ansvar å sørge for at forutsetningene for at lærerne skal kunne gjøre en god jobb, er til stede. Når det er store variasjoner i læringsutbytte ved samme skole, forteller det om en uakseptabelt stor forskjell på den undervisningen lærerne gir elevene. Det er en systemfeil som skoleledelsen har ansvaret for å rette opp. Lærerens kompetanse må være grundig kartlagt av skoleledelsen, slik at man vet hva som må forsterkes og kan ha en planmessig etter- og videreutdanning for å ivareta dette. Det er skoleeier og skoleledelsens ansvar at skolen fungerer godt i alle ledd og ikke er overlatt til tilfeldighetene. Høyre viser til de utdanningstilbud innen skoleledelse som kom i forrige regjeringsperiode, men det ligger fortsatt store utfordringer og muligheter på dette området som må løses gjennom et aktivt lokalt eierskap. Lærerens rolle i skolen er formidabel; det er læreren som formidler Kunnskapsløftets innhold til elevene, og læreren er den viktigste enkeltfaktoren for elevenes læring. Lærerens pedagogiske og faglige kunnskaper samt evne til å framstå som en tydelig og klar klasseleder er derfor avgjørende for det læringsutbyttet elevene får. En god skoleeier og en god skoleledelse må fokusere på etter- og videreutdanning av lærere. Gjennom Kunnskapsløftet har også staten tatt en klar pådriverrolle i denne oppgaven. Det er dokumentert at norske lærere har en sterk interesse for etter- og videreutdanning, men at denne innsatsen ikke er systematisk nok eller målrettet mot de fag læreren underviser i. Høyre vil påpeke at det ligger store utfordringer i å sørge for at de midlene som er avsatt til etter- og videreutdanning i Kunnskapsløftet, faktisk kommer fram til læreren. Det synes å være godt dokumentert at det er behov for mer systematikk på dette området. Det er ettertrykkelig dokumentert at foreldrenes bakgrunn er utslagsgivende for hvor vellykket barnas skolegang blir. Det er resultatet av at skolen ikke har hatt ambisjoner nok på vegne av alle elevene, og at man har møtt ulike elever med samme opplegg uten tydelige krav til hva elevene skal lære. Dette har Kunnskapsløftet allerede tatt tak i. Det betyr ikke at foreldrene skal bli mindre engasjert i sine barns skolegang – tvert imot. Det betyr at vi må ha et positivt syn på foreldrene og se at alle foreldre kan være ressurspersoner i forhold til sine barns læring, uansett utdanningsbakgrunn og etnisk tilhørighet. Det avgjørende er at de blir invitert inn i et godt skole–hjem-samarbeid, og at alle foreldregrupper får den hjelpen de trenger for å bidra positivt. Dessverre mangler St.meld. nr. 16 dette perspektivet i sin ensidige påpeking av den ulempen ressurssvake foreldre innebærer for barns skolegang. Det store frafallet i videregående opplæring er svært alvorlig. Problemet er åpenbart svært sammensatt og en grunnleggende utfordring som må løses dersom ikke en stor gruppe unge mennesker skal falle utenfor arbeidslivet. Jeg viser i denne forbindelse til representantforslaget Høyre har levert inn om dette temaet, hvor det går fram at selv om vi er enig i de tiltakene meldingen beskriver, mener vi de ikke er omfattende nok. St.meld. nr. 16 bruker mye plass på å bekrefte behovet for Kunnskapsløftet; den kommer med lite nytt og er derfor ukontroversiell. I sin mangel på forpliktende og konsekvensutredede tiltak demonstrerer den at Regjeringen står på stedet hvil i det viktige arbeidet for å sørge for at norske skolebarn faktisk får en bedre skole. I den grad komiteen har fått kostnadsberegninger, har disse kommet fra høringsinstansene. Det lover ikke godt for det videre arbeidet. Et djupedalsk hvileskjær også på dette området er for kostbart for dem det gjelder, for samfunnet og for skolen. Et av de få poengene med meldingen er at også den rød-grønne regjeringen nå virkelig innser at deres mantra om enhetsskolen viste seg ikke å tåle møtet med virkeligheten. Det skal sterke forbedringer til for at St.meld. nr. 16 skal få et bedre ettermæle. Jeg tar med dette opp forslagene nr. 17 og 22 i innstillingen.