Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Jeg takker representanten Vallersnes for at han tar opp temaet forsvars- og sikkerhetspolitikk i nordområdene. Etter mitt syn er forsvars- og sikkerhetspolitikk bredt omtalt i nordområdestrategien. Jeg godtar ikke premisset i hans spørsmål. Det er helt naturlig med denne brede omtalen. Det er mitt ene hovedpoeng i dette innlegget. Nordområdestrategien har et helhetlig, langsiktig fokus på norsk politikk i nordområdene. Strategien handler om å se spørsmål som ressursforvaltning, næringsutvikling, miljø, klima og mer tradisjonelle utenrikspolitiske emner i sammenheng. Vår nasjonale sikkerhet er en ledetråd i denne tenkningen. For sikkerhetspolitikk anno 2007 er mye mer. Den inneholder langt flere – og andre – dimensjoner enn utelukkende forsvarsbudsjetter, militære kapasiteter og vinterøvelser i nord. Det er mitt andre hovedpoeng. Forrige måned besøkte jeg Landsdelskommando Nord-Norge på Reitan ved Bodø og fikk en grundig briefing om utfordringene framover. Der snakket offiserene om skipsfarten, ulovlig fiske, miljø og klima, beredskap og regningsoperasjoner samt en rekke lignende utfordringer, i tillegg til de tradisjonelle forsvarsvurderinger som hører med i en slik orientering. Admiralen snakket om at ingen av utfordringene i nord er «eiet» av Forsvaret alene. De krever et engasjement fra flere sektorer og utfordrer Forsvarets evne til å inngå i et slikt samarbeid. Jeg vil berømme landsdelskommandoen for deres våkenhet og evne til å lese en ny tid, uten å neglisjere historiske erfaringer. Den aller viktigste forsikring mot at konflikter utvikles, er videre oppbygging av gjensidig tillit, bånd og felles interesser gjennom et tett samarbeid over landegrensene. Norge gjør dette gjennom et aktivt bilateralt diplomati med Russland og gjennom vår forankring i NATO og våre nære bånd til EU. Det er dette som engasjementspolitikk. Ingen ønsker en ny kald krig, med eskalerende retorikk om våpenkappløp og ideologiske fronter. For vi er i en annen tid. Årlig reiser om lag 100 000 nordmenn og russere over grensen, 3 000 under den kalde krigen. Det inngås samarbeid og partnerskap innen næringsliv, kulturliv, reiseliv, forskning og utdanning – ja, det inngås vennskap og ekteskap. Kort sagt: Forholdet mellom Norge og Russland utdypes på alle områder. I dette perspektivet må vi utvikle vårt perspektiv fra den tiden hvor frontene var klare og grensen lukket. Vår tilnærming til sikkerhet – nasjonal sikkerhet, regionens sikkerhet, ja menneskelig sikkerhet – må være tilpasset en ny tid. I strategien er samarbeidet med Russland et bærende element. Men det innebærer på ingen måte at vi forholder oss ukritiske og passive til bekymringsfulle utviklingstrekk i dagens Russland. Det er sider som uroer oss, og det har jeg omtalt i denne sal tidligere. Den seneste brutale framferden av sikkerhetsstyrker mot fredelige demonstranter bygger opp under bildet av et styre som bruker mer autoritære metoder. Det styrker ikke det russiske demokratiets omdømme. Vår linje er at vi gjennom kritisk, konstruktiv dialog og tett kontakt videreutvikler naboforholdet til Russland. Dette er kanskje det viktigste bidrag vi kan gi til en demokratisk utvikling i vårt naboland – ikke bare gjennom synspunkter, holdninger og ord, men også gjennom konkrete prosjekter sammen med bl.a. det sivile samfunn. Dette er egentlig ikke nytt tankegods. Et av motivene da Thorvald Stoltenberg drog i gang Barentssamarbeidet i 1993, var nettopp sikkerhetspolitikk i et bredere perspektiv – ja nettopp engasjementspolitikk. Det passer jo i dag å si at dette fant sted under president Jeltsins styre i Russland, og er ting vi også skal huske ham for. Med nordområdestrategien lagt fram i Tromsø den 1. desember i fjor har vi også en strategi for hvordan det norsk-russiske samarbeidet bør utvikles. Dette har jeg utdypet i utenrikspolitisk redegjørelse i februar. Et viktig mål for strategien er å gjøre samarbeidet over grensene i nord lettere og enklere. Vi skal i nær framtid undertegne en avtale om forenkling av visumprosedyrene. Dette og andre tiltak vil forenkle grensepasseringene, noe som var tema for interpellasjonen den 6. mars i år, og jeg går derfor ikke nærmere inn på detaljene i dette. Jeg vil bare framheve at reduksjon av hindrene for samhandelen mellom Norge og Russland også er god sikkerhetspolitikk. Tiltakene betyr ikke at grensen og kontrollen ved den er blitt mindre viktig. Tvert imot, begge land er enige om at ordnede forhold på grensen fortsatt er av største betydning. Garnisonen i Sør-Varanger og grensekommissæren vil fortsatt være garantien for at ting er som de skal være på norsk side. Etter at Norge fikk ansvar for Schengens yttergrense mot Russland i nord, er det også investert flere millioner kroner i oppgradering av grenseovervåkingen. Det er den nye tids felles utfordringer, som menneskehandel og illegal migrasjon, som tilsier dette. God kontakt med Russland gjør at vi også kan samarbeide om dagens sikkerhetspolitiske utfordringer. Vi har et bredere og dypere samarbeid enn noensinne. De gode forbindelsene er konfliktforebyggende og dermed sikkerhetspolitisk relevante. Engasjementslinjen – og la meg legge til: med klarhet i sikkerhetspolitikken – er derfor det riktige spor. Denne linjen følger vi også multilateralt. Et isolert Russland kan på sikt skape usikkerhet. Det er vårt ansvar å bidra til at så ikke skjer. Interpellanten tar opp Russlands styrkede økonomiske evne. La oss ikke bruke noen av de gamle refleksene og se på det som noe negativt. Dette er en ressurs, en mulighet, både for næringslivet og for stabilitet i Europa. Jeg er enig i at denne veksten, slik interpellanten påpeker, har gitt tendenser til økt russisk selvbevissthet og krav om innflytelse på den internasjonale arena. Det må vi forholde oss til, våkent og med kunnskap, ikke minst lengst mot nord. Russland kjenner vår konsekvente linje som kyststat, og den kan de med trygghet legge til grunn at vi vil fortsette. At Russland har gått fra minus til pluss, gir landet store muligheter, men også økte forpliktelser. Vi må kunne forvente en ny dialog om bedrifters samfunnsansvar, og dette står på dagsordenen i vår kontakt med russerne. Økt russisk selvbevissthet kan være en utfordring på mange plan. Vi kunne ønske at de tendenser til økt mangfold i Russland som vokste fram på 1990-tallet, fikk leve videre på en friere og mer styrket måte enn det vi nå ser. Men det ville være uansvarlig å ønske seg tilbake til 1990-tallets Russland og de tilstandene som da hersket i russisk politikk og økonomi. Vi må tenke framover når det gjelder vårt naboskap med Russland. Det russiske forsvar gjennomgår en moderniserings- og omstillingsprosess. Utgiftene til de væpnede styrker har økt i takt med landets sterkt forbedrede økonomi. Denne utviklingen har, sammen med en tiltakende kritisk russisk linje til det de kaller «vestlig arroganse», fått enkelte til å spørre om vi aner konturene av en ny type konfrontasjonslinje fra russisk side. Til dette vil jeg gjenta: Vi følger utviklingen i Russland med et våkent blikk, med våre kunnskaper og resonnementer. Økningen i utgiftene til de væpnede styrker er stort sett sammenfallende med veksten i landets BNP; forsvarsbudsjettets andel av BNP er stabil. Og la oss huske: Det er et stort behov for modernisering og reformer etter alle årene da det russiske forsvaret – som andre statlige sektorer – ble gitt begrensede ressurser. Samtidig må vi si fra og advare mot alle tegn på økt vektlegging av militære virkemidler framfor politiske og mot tegn til opprustning, uansett hvor det kommer fra. I nordområdestrategien er Regjeringen opptatt av å tilpasse vårt eget forsvar til dagens utfordringer. La meg derfor komme enda litt nærmere inn på Forsvarets rolle, som for øvrig er godt omtalt i strategien. Forsvaret skal ha en synlig tilstedeværelse i nord. Tilstedeværelsen er viktig for å hevde norsk suverenitet og for å ivareta norske interesser. Forsvarets rolle bidrar til forutsigbarhet og stabilitet og er avgjørende for vår evne til krisehåndtering. En synlig, relevant militær tilstedeværelse er en del av normaltilstanden i nord. En av Forsvarets primæroppgaver er å sikre et godt, nasjonalt beslutningsgrunnlag gjennom overvåking og etterretning. Utfordringene i nord viser at norske myndigheter har et oppdatert situasjonsbilde av våre nærområder. Det gjelder ressurs- og miljøproblematikk, det gjelder sivil og militær utvikling. Både maritime patruljefly, jagerfly i beredskap, kystradarkjeden og fartøyer til havs spiller viktige roller i arbeidet med å oppdatere situasjonsbildet. Innenfor kontroll av fiskeriene i de nordlige havområder spiller Kystvakten og andre deler av Forsvaret en sentral rolle. Samarbeidet mellom vår kystvakt og den russiske regionale kystvakten er nå under videreutvikling. Målet er å sikre best mulig koordinert håndtering av kontrollen med fiskeriene. Når vi avdekker ulovlig fiske, skal dette følges konsekvent opp. Store deler av Hærens virksomhet er lagt til Nord-Norge, og i hovedsak foregår nå all utdanning av vernepliktige mannskaper i nord. Indre Troms er et av Hærens to tyngdepunkter. I tillegg er Garnisonen i Sør-Varanger en av Hærens høyest prioriterte avdelinger. Effektivt sivilt-militært samarbeid er avgjørende ved håndtering av episoder. Forsvaret og sivile etater som Kystverket, politiet og hovedredningssentralene har utviklet et godt samarbeid om overvåking og beredskap langs kysten. I mange år har det vært et nært samarbeid med allierte land om militære aktiviteter i nord, gjennom øvelser og trening. Dette ønsker vi. Regjeringen satser på å øke den allierte deltakelsen i militære øvelser og trening i nord, og arbeider for at interessen fra allierte land og partnere opprettholdes. NATO forblir den fremste garantist for vår sikkerhet. Norge er avhengig av alliert støtte om det skulle oppstå sikkerhetsmessige utfordringer også i nord. Det er verdt å minne om dette nå i forkant av NATOs utenriksministermøte i Oslo. Det forsvarsrelaterte samarbeidet mellom Norge og Russland styrker både den gjensidige tilliten og evnen til å løse felles problemer og til å møte utfordringer begge land står overfor. Betydningen av gode relasjoner mellom lokale og regionale myndigheter – også regionale militære myndigheter – er viktig ved kriselignende episoder, som «Kursk»- og «Elektron»-sakene er eksempler på. Regjeringens mål er å styrke det bilaterale samarbeidet om beredskap og redningsoperasjoner. Vi arbeider også for å intensivere den forsvarsrelaterte dialogen med Russland. For få uker siden ble det nye årlige norsk-russiske militære samarbeidsprogrammet undertegnet. Dette omfatter tiltak som besøk av øverstkommanderende for Nordflåten til Norge og norske fartøysbesøk dit. Kystvaktens driftsbudsjett økte i 2006 og 2007. Også de øvrige deler av Sjøforsvaret, andre forsvarsgrener og Etterretningstjenestens operative aktivitet i nord er bitt styrket i budsjettsammenheng. Dette kommer vi også inn på når Forsvarspolitisk utvalg vil legge fram sine tilrådinger til høsten, og Regjeringen vil legge vekt på dette i en ny langtidsproposisjon for Forsvaret våren 2008. Her vil utfordringene i nord få en sentral plass. Samtidig vil sikkerhets- og forsvarspolitikk alltid være en politikk for hele landet, nært knyttet til vårt samarbeid med allierte land innenfor rammen av NATO og FN og med våre nordiske og europeiske kontakter. Denne gjennomgangen viser at en moderne, tilpasset og forutsigbar forsvars- og sikkerhetspolitikk er helt sentral i vår nordområdesatsing. Samarbeids- og engasjementslinjen med Russland vil fortsette; det skjer innenfor mange områder, ikke minst innenfor Forsvaret.