Bent Høie (Høyre), 2011-12-06:
Selv om mange i dag har nevnt at Norge ligger på verdenstoppen når det gjelder å overleve kreft, er nok den uttalelsen av en litt for generell karakter med tanke på det som er realiteten i undersøkelsen, som omhandler tre veldig spesifikke krefttyper. Hvis en ser på Helsetilsynets gjennomgang av risiko i norsk kreftbehandling, som ble lagt fram i 2010, ser man at det er en stor risiko i Norge for at det skjer feil i forbindelse med diagnostisering, som med stor sannsynlighet kan få alvorlige konsekvenser og dødelig utgang for pasientene. Det er om lag 28 000 personer i året som får kreft i Norge, og 10 000 av disse har kreft med dødelig utgang. Av de 28 000 er det om lag 14 000 som har det man kan kalle for uklare symptomer. Det vil si at fastlegen ikke skriver på henvisningen til sykehuset at her er det mistanke om brystkreft, her er det mistanke om tarmkreft, her er det mistanke om prostatakreft – nei, her skriver fastlegen at det er behov for den og den prøven, fordi fastlegen har behov for å få vite mer, for å vite om det er noe galt med pasienten, og hva som er galt. Det er for disse pasientene det er størst risiko for at det skjer forsinket diagnostisering, fordi man blir sendt til den ene undersøkelsen først, kommer tilbake til fastlegen, blir så sendt til den neste undersøkelsen, kommer tilbake igjen til fastlegen – og dette gjentar seg gang på gang. Disse pasientene vil ikke ha noen form for glede av regjeringens tidsforløp for kreftpasienter, for de er per definisjon ikke kreftpasienter. Dessverre viser erfaringene både fra Storbritannia og fra Danmark at den type forløp som regjeringen har lagt opp til – og som er bra, ikke misforstå meg – hvis man ikke følger opp den andre halvdelen av kreftpasientene, faktisk kan føre til en forsinket diagnostisering for denne halvdelen, nettopp fordi der det står mistanke om kreft på henvisningen, får en prioritet foran denne gruppen. Derfor er Høyre veldig opptatt av at vi er nødt til å ha en strategi også for de kreftpasientene der man ikke hadde en tydelig mistanke om kreft, men som det viser seg har kreft. Og som saksordføreren var inne på: Erfaringene fra Danmark viser at blant dem som blir henvist med uklare symptomer, er det en nesten like stor prosentandel som har kreft, som blant dem som blir henvist med mistanke om kreft i henvisningen fra fastlegen. Det viser hvor viktig det er å møte denne pasientgruppen med det samme tilbudet og med det samme alvoret. Det å vente lenge med diagnostisering – og dermed med behandling av kreft – kan få veldig alvorlig utfall. Derfor mener opposisjonen at det ikke er tilstrekkelig bare å overlate til de fire regionale helseforetakene å tenke på hvordan man skal møte dette. Vår bekymring er at man nå vil være så fokusert på å nå de tydelige målene som regjeringen har satt for dem som man har mistanke om har kreft, at man ikke vil gi tilstrekkelig oppmerksomhet til den halvdelen av kreftpasienter der man ikke tydelig har en mistanke om kreft. Da kan vi oppleve det som man opplevde i Storbritannia og i Danmark. Her må man ta et politisk ansvar – også overfor dem med uklare symptomer – og etablere diagnosesentre. Jeg har selv vært og besøkt Silkeborg – og diagnosesenteret der – og det er helt åpenbart hvorfor det fungerer godt. Man blir møtt med en ansvarlig koordinator som sørger for at man går gjennom et helt fastsatt antall prøver, som for 80 pst. gir et svar i løpet av noen få dager. Dette er en helt annen situasjon enn den man møter i det norske helsevesenet, selv om det der selvfølgelig finnes veldig gode eksempler på hvordan man på ulike sykehus har organisert tilbudet for de pasientene der man har en klar mistanke om kreft – som tarmkreft i Tromsø, som prostatakreft i Telemark eller som brystkreft i Stavanger. Men dette er neste steg.