Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-06-11:
Det faller helt naturlig å starte med å takke saksordføreren, Sivert Bjørnstad, for ansvaret med å sy sammen denne innstillingen. Det er kompliserte temaer som ligger under strukturdebatten i universitets- og høyskolesektoren, og det er mange kryssende interesser, også geografiske. Og også i denne saken er det en fordel med et så bredt flertall som mulig – så takk til Sivert Bjørnstad. En samlet komité er enig i store deler av virkelighetsbeskrivelsen, at utdanning og satsing på FoU er avgjørende for norsk konkurransekraft og for å løse utfordrende oppgaver i samfunnet på en god måte. Vi peker på at UH-sektoren har et sammensatt samfunnsoppdrag: å bidra i den vitenskapelige dugnaden i jakten på ny kunnskap og å utdanne kandidater som skal fungere godt med sin kompetanse. Og det er nettopp kvalitetsmessig god forskning i godt samspill med utdanningsoppdraget vi mener oppnår de beste resultatene. Det er også en samlet komité som mener at vi trenger institusjoner med spissere profil og sterkere fagmiljøer, og at SAK – samarbeid, arbeidsdeling og konsentrasjon – har vært nødvendig, men at vi ikke har kommet i mål med bare det. Arbeiderpartiet støtter fusjoner som et virkemiddel for å få til sterkere institusjoner. De institusjonene som sliter med å få nok studenter og å rekruttere kompetente fagfolk til stillingene, må gjøre noe. For noen institusjoner vil sammenslåing være et riktig grep, for andre er forpliktende samarbeid bedre. Derfor er det bra at en samlet komité også understreker nettopp dette grepet. Men strukturendringer er ikke nok til å oppnå bedre kvalitet. Arbeidsdeling på fag har vært mye framme i debatten, og vi etterlyser også en debatt om arbeidsdeling på oppgaver. Alle institusjonene skal være forskningsbasert – det er det ingen tvil om. Men hva betyr det? At alle skal være verdensledende? At hovedoppgaven skal være å drive FoU med lokalt eller nasjonalt næringsliv? Å stimulere forskeren til selv å bli gründer eller å samarbeide med gründere? Eller å være på toppen i å utdanne ingeniører eller sykepleiere samt være fremragende på museumsutvikling og annen forskningsformidling? En del institusjoner i Norge klarer dette på noen fag, men ikke alle institusjoner på alle fag. Vi finner dessuten få institusjoner på verdensbasis som sjonglerer med høy kvalitet med alle disse ballene like godt samtidig. Kvalitet er regjeringens mantra i utdannings- og forskningspolitikken – ikke veldig kontroversielt, for vi er jo alle for kvalitet. Men vi ser i denne stortingsmeldingen, som vi så det i langtidsplanen for forskning, en tro på at satsing på verdensledende forskning nærmest automatisk skal gi bedre utdanningskvalitet og mer forskningsbasert utvikling. Jeg ser ingen automatikk i dette. Topp kvalitet i forskningen vil være et viktig premiss for det å skape nye arbeidsplasser basert på ny teknologi f.eks. – og et viktig premiss for å lage gode utdanninger. Men veien fra en oppdagelse til en suksessrik bedrift som tjener penger, er lang og broket og handler om langt mer enn å være verdensledende på forskning. På samme måte er det ikke gitt at det må en nobelprisvinner til for å heve kvaliteten på undervisningen. Studenter som var så heldige å oppleve to nobelforelesere samtidig ved Økonomisk institutt på Blindern, har fortalt om to fantastiske økonomer, hvor den ene var en glitrende formidler, mens den andres budskap var mer utilgjengelig. Sektorens samfunnsoppdrag er sammensatt. Da hadde Arbeiderpartiet forventet en bredere og grundigere diskusjon omkring hva som menes med kvalitet. Noe så vesentlig som å utrede hva utdanningskvalitet er, skyves til 2017. Da er jo mange institusjoner slått sammen allerede. Her gjøres ting i feil rekkefølge. Det gjelder også framtidig finansiering. Jeg finner det skuffende at ikke vi vedtar et nytt finansieringssystem i dag. I stedet har vi fått en oversikt over mulige indikatorer som regjeringen vurderer, samt et signal om at den resultatbaserte delen vil øke. Vi får ikke vite hvor mye eller hvordan. I stedet skal dette komme i budsjettet til høsten, ikke akkurat sted og rom for de store prinsipielle avveininger. De passer best inn i stortingsmeldinger som den vi behandler i dag. Når det er sagt, er Arbeiderpartiet godt fornøyd med at regjeringspartiene på Stortinget har sett nødvendigheten av mer åpenhet og transparens om grunnbevilgningene i sektoren. Alle partiene ber derfor regjeringen komme tilbake til dette med hvordan grunnbevilgningene fungerer i forbindelse med nytt finansieringssystem. Vi tror dette er nødvendig for å få mer ro i sektoren omkring denne grunnbevilgningen, og vi imøteser regjeringens svar på dette. Regjeringen og flertallet går inn for å øke kravene for å akkrediteres som universitet eller høyskole. Arbeiderpartiet er imot å gjøre det – en avgjørelse av mer prinsipiell karakter. Det er i dag en glidende overgang mellom høyskoler, vitenskapelige høyskoler og universitet. Det tydelige skillet vi hadde før mellom høyskoler og universitet, er i ferd med å viskes ut. Dette har pågått over tid og henger også sammen med debatten om finansiering. Fusjonene som nå vil komme, gjør dette bildet enda mer sammensatt. Små høyskoler blir ved et pennestrøk en del av et universitet, mens institusjoner som er veldig nær ved å oppfylle dagens krav til å bli universitet, vil oppleve at lista legges høyere midt i spranget. Det skjer neppe under Bislett Games, for å si det sånn. Arbeiderpartiet mener det er på tide med en helhetlig gjennomgang av kategorisystemet og fremmer forslag om dette. Samtidig kan vi konstatere at mange institusjoner har løftet seg kraftig faglig nettopp fordi de har hatt universitetsambisjoner, hvilket er bra. Men det som bekymrer, er hvis det tradisjonelle høyskoleoppdraget svekkes. For Norge er avhengig av gode profesjonsutdanninger i hele landet. Vi vil trenge mange nyutdannede lærere, sykepleiere, vernepleiere, økonomer, barnevernspedagoger osv. framover. Da må vi utdanne nok, og vi må utdanne kandidater som har relevant, forskningsbasert kompetanse på et høyt nivå. At komiteen understreker nettopp hvor viktig dette oppdraget er, er Arbeiderpartiet veldig godt fornøyd med, og jeg håper at statsråden merker seg akkurat dette. En måte å kvittere den forståelsen ut på, er å opprette et eget forskningsprogram for profesjonsfagene. Det vil bidra til et nødvendig kvalitetsløft og sikre balanse mellom gode profesjonsutdanninger på den ene siden og miljøer som ønsker å bli verdensledende på den andre siden. Vi applauderer begge deler. Jeg er spesielt glad for at denne meldingen forsiktig nærmer seg debatten om lederskap i akademia. Ledelse er viktig, noe en enstemmig komité tydelig gir uttrykk for. Om man skal ha valgt eller ansatt rektor, blir nå opp til styret å bestemme, slik saksordføreren, Sivert Bjørnstad, godt beskrev. Og debatten går. For det er dette vedtaket i innstillingen som har ført til mest debatt. Og jeg synes det er helt strålende, særlig når ansatte og studenter i sektoren diskuterer med hverandre. Kort vil jeg bemerke at det finnes gode argumenter for begge modeller, og at vi har fremragende rektorer i Norge som både er valgt og ansatt. Men for meg har det vært avgjørende at med disse fusjonene blir den gamle modellen med valgt rektor vanskeligere, rett og slett fordi kandidater fra en mindre institusjon opplagt vil ha mindre sjanse til å bli valgt enn kandidater fra en større institusjon. Vi ser nå eksempler på fusjoner hvor den store institusjonen ønsker seg valgt ledelse, den mindre vil ha ansatt. Jeg er ikke veldig overrasket over at de tar nettopp disse posisjonene. Helt til sist noen ord om instituttsektoren. Denne delen av Forsknings-Norge har en viktig rolle som vi ønsker at den fortsatt skal ha: mer vekt på anvendt forskning og en viktig rolle i verdiskapingen. Samtidig er SAK for instituttene noe som i høyeste grad bør vurderes. Det samme gjelder virkemidler for bedre samarbeid med universitet og høyskoler. Men også her handler det om å sikre en god oppgavefordeling og ha ulike roller, slik at det brede og svært komplekse samfunnsoppdraget som forskning, utvikling og høyere utdanning er, blir best mulig ivaretatt. Helt til sist vil jeg kommentere noe til sluttreplikken til saksordføreren, Sivert Bjørnstad, om at vi er ved starten. Vel, starten på dette med fusjoner var vel egentlig da statsråd Gudmund Hernes startet med Norgesnettet og fusjonerte svært mange mindre institusjoner. Det vi ser nå, er fortsettelsen av SAK, som statsråd Kristin Halvorsen startet, og fikk gjennom sju institusjoner som slo seg sammen. Så dette er et skritt på veien videre til et litt annet universitets- og høyskolesystem, og jeg tror faktisk at vi nærmer oss mer slutten enn at vi er i starten. Så skal jeg ta opp forslaget fra Arbeiderpartiet og forslagene Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV står sammen om.