Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-04-26:
Høyre hadde to hovedmålsettinger da vi våren 1997 sa ja til norsk tilknytning til Schengen-samarbeidet. 1) Økende internasjonal kriminalitet møtes med økt internasjonalt samarbeid. De grensene som i dag representerer hindringer for politiet, vil kriminelle kunne utnytte strategisk for å unngå straffeforfølgning. At internasjonal kriminalitet er et økende problem for Norge og Europa, er hevet over tvil. Narkotikahandel, hvitvasking av penger, ulovlig våpenomsetning, terroristhandlinger, smugling av radioaktivt materiale, menneskesmugling og organisert tyverivirksomhet med tilhørende voldshandlinger rammer innbyggere i alle land i stadig større omfang. De representerer imidlertid utfordringer som nasjonalstaten ikke kan løse alene. Schengen-samarbeidet blir det best regulerte politisamarbeid Norge noen gang har deltatt i, og gir oss muligheten for en mer effektiv kamp mot kriminalitet. Derfor var dette også Høyres hovedargument for å si ja til avtalen våren 1997. 2) Å bevare den nordiske passunionen har vært den andre viktige målsettingen med Schengen-avtalen for Høyre. Norden har hatt passunion i over 40 år. Schengen-samarbeidet gir oss muligheten til å videreføre denne, og å utvide området for passfrihet til EU-land som vi har omfattende samkvem med. Det innebærer fordeler for næringsliv så vel som for privatpersoner. Disse to hovedmålene har ikke blitt mindre aktuelle siden sist Stortinget behandlet Schengen-saken – snarere tvert i mot. For det første: EU-landene har satt kampen mot internasjonal kriminalitet høyere på dagsordenen. Ved å integrere Schengen-samarbeidet i EU legger man til rette for et mer handlekraftig samarbeid om grensekontroll, asylpolitikk, politisamarbeid og kriminalitetsbekjempelse. Den nye Amsterdamtraktaten innvarsler en oppgradering av dette samarbeidets betydning og en forbedring av Europas muligheter til å bekjempe den internasjonale kriminaliteten. Samarbeidet skal skje både innenfor det overnasjonale samarbeidet i søyle I og i søyle III, hvor beslutningene er av mellomstatlig karakter. For det andre: Sverige, Danmark og Finland har ratifisert Amsterdamtraktaten og vil delta i Schengen-samarbeidet gjennom EUs institusjoner. Uten en avtale om deltakelse i Schengen ville disse landene være forpliktet til å bygge opp yttergrensekontroll mot Norge. Det er viktig å understreke at det er passkontrollen og ikke tollkontrollen som forsvinner i Norge med Schengen-avtalen. Fordi Norge ikke er en del av EUs tollunion, beholder vi tollkontrollen. Det er i tollen, ikke i passkontrollen, at smuglere tas. Kampen mot bl.a. narkotika blir derfor styrket, ikke svekket, gjennom Schengen-avtalen på grunn av mer effektivt samarbeid mellom ulike lands politi og tollvesen. Det var særlig to argumenter mot å godkjenne Schengen-avtalen som stod sentralt for de nåværende regjeringspartiene 1997. På den ene siden var det forholdet til Grunnloven. Anne Enger Lahnstein uttalte at stortingsflertallet oversåde demokratiske spilleregler som er nedfelt i Grunnloven. Kjell Magne Bondevik hadde «knapt sett noen sak av en slik dimensjon som er så overflatisk drøftet nårdet gjelder de konstitusjonelle spørsmål». Det andre hovedargumentet var at saken burde utsettes til EU hadde avsluttet sin revisjon av traktatgrunnlaget, siden det var aktuelt å innlemme Schengen-samarbeidet i EU. I dag anbefaler sentrumsregjeringen, med Bondevik og Lahnstein i sentrale posisjoner, avtalen med EU om en ny institusjonell tilknytning til Schengen-samarbeidet. Fremlegget av denne proposisjonen innebærer en gigantisk snuoperasjon i forhold til de standpunkter de nåværende regjeringspartiene hadde i 1997. Regjeringen mener i dag det er konstitusjonelt holdbart å godkjenne avtalen i henhold til Grunnloven § 26 annet ledd – akkurat som stortingsflertallet kom frem til etter grundig behandling og høringer i forrige runde. Regjeringen mener en slik fremgangsmåte er konstitusjonelt forsvarlig til tross for at Schengen-samarbeidet nå er lagt inn i EU-samarbeidet, og deler av det skal foregå i søyle I, som har overnasjonale trekk. De legger saken frem for Stortinget før Stortinget har gjort alle lovendringer som følger av avtalen, og før Stortinget har fått seg forelagt alle lovmessige, økonomiske og administrative konsekvenser av avtalen. Regjeringspartiene gir dermed flertallet fra 1997 rett i at det var grunnlovsmessig holdbart å godkjenne avtalen med vanlig flertall – i 1997 som i dag. Avtalen innebar ikke – verken i 1996 eller nå – overføring av myndighet til en internasjonal sammenslutning som kan treffe vedtak som har direkte virkning for personer i Norge. Regjeringen viser i proposisjonen til at den nye institusjonelle løsningen som er fremforhandlet, er bedre enn den tilknytning vi hadde. Dersom Norge besluttet ikke å godta en ny rettsakt, hjemlet den tidligere samarbeidsavtalen at man automatisk startet en prosess for å avvikle avtalen. Den nye avtalen med EU gir Fellesorganet 90 dager til å finne frem til en felles, omforent løsning dersom Norge ikke godtar nytt regelverk. Dette resultatet gjør meg trygg på at flertallet også hadde rett i 1997, da vi understreket nettopp fordelene ved at vi ble tilknyttet Schengen-samarbeidet før EU avsluttet sine forhandlinger om traktatgrunnlaget i Amsterdam. Det har styrket Norges forhandlingsposisjon, og det har gitt oss mulighet til å påvirke Schengen-samarbeidets utvikling på viktige områder, bl.a. når det gjelder kontrollen av personvernet. For eksempel har lederen for Datatilsynet, Georg Apenes, kunnet delta i Joint Supervisory Authority, kontrollorganet for Schengen-informasjonssystemet – SIS. I tillegg fremhever Regjeringen selv at vi har hatt stor innflytelse på det regelverk som er vedtatt etter 1996 gjennom vår observatørstatus i eksekutivkomiteen. Proposisjonen viser til at vår tilknytningsform også har sine begrensninger: Avtalen forutsetter at en videreutvikling av enkelte deler av regelverket skal kunne forbeholdes EU-landene. Det er, som det står i proposisjonen, naturlig at EU ønsker en viss fleksibilitet dersom utviklingen fører til at dette samarbeidet blir mer sentralt i EU-samarbeidet. Avtalen slår imidlertid fast at EU har plikt til å informere Fellesorganet om forberedelser i rådet av alle tiltak eller rettsakter som måtte være relevante i forhold til avtalen. Avtalen forutsetter også at Norge kan inngå ytterligere avtaler med EU på relevante områder. Det er Høyre fornøyd med. Det er for øvrig grunn til å gi Regjeringen honnør for det fremforhandlede resultatet på det institusjonelle området. Det er da også et bredt flertall som støtter Regjeringens anbefaling i saken. Bare Senterpartiet og SV går imot. Og Senterpartiet er ikke snauere enn at de også kommer med åpen kritikk av Regjeringen for å ha somlet med å legge saken frem for Stortinget. Men sant nok, Stortinget har vært under sterkt tidspress; derfor all ros til saksordfører Nybakk, som har vist en ryddighet og grundighet som gjør at Høyre allikevel føler seg trygg på at saken er blitt forsvarlig belyst og vurdert når Stortinget i dag inviteres til å gi samtykke til den fremlagte avtalen med EU. Det mest oppsiktsvekkende i denne saken er at Senterpartiet med sin handlemåte er med på å svekke hele grunnlaget for sentrumsregjeringen. Det er i proposisjonen referert til Voksenåserklæringen og tiltredelseserklæringen, hvor det går frem at sentrumspartiene er imot norsk medlemskap i Schengen, men at de allikevel forplikter seg til å fremforhandle institusjonelle løsninger basert på stortingsflertallets vedtak. Senterpartiet forholder seg i dag til disse grunnlagsdokumentene for Regjeringen etter kafeteriaprinsippet – det er sannelig av sine egne man skal ha det.