Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
For alle som gjer seg skuldig i ei kriminell handling og dermed pådrar seg ei soningsstraff, blir det viktig å lovfeste formålet med å gjennomføre straffa. Dersom dei innsette skal ha eit siktemål om å bli førte tilbake til samfunnet, må krava til soningsperioden bli strengare. Gode planar for framtida er viktige i så måte. Eg registrerer at lovforslaget endrar omgrepet «arbeidsplikt» til å heite «aktivitetsplikt». Det trur eg er ei rettare nemning og meir i tråd med det som er dagens praksis. Med nemninga «aktivitetsplikt» ser eg for meg at dei innsette skal engasjere seg i sin eigen situasjon og dermed unngå å bli passiviserte. I det kompetansesamfunnet som me lever i, er det avgjerande viktig å satse på kompetansefremmande tiltak innafor kriminalomsorga. Eg konstaterer med glede at lova nå seier at opplæring på dagtid skal erstatte plikta til å arbeide. Det må vere formålstenleg. Dermed blir det ei likestilling mellom opplæring og plikta til å arbeide, noko som gjer at fleire kan delta i organisert opplæring. Sjølv om slike tiltak er frivillige, har eg grunn til å tru at mange vil velje organisert opplæring når dei innsette har ei plikt til å gjennomføre ein aktivitet. Me er alle kjende med at mange av dei innsette har ei mangelfull utdaning. Nær 20 pst. har ikkje fullført grunnskulen, og 80–90 pst. manglar ei fullført vidaregåande utdaning. Vidare er det kjent at lese- og skrivevanskar er meir utbreidde blant dei som er inne til soning, enn blant gjennomsnittet elles i befolkninga. Aktivitet som stimulerer til utdaning, blir derfor viktige tiltak for rehabilitering tilbake til samfunnet. Etter vår meining er det av stor verdi at soninga får eit positivt innhald, slik at den kan førebygge framtidig kriminalitet. Slike planar må bygge på tiltak som gjer dei innsette i stand til å bruke sine evner og moglegheiter til å meistre sin eigen livssituasjon. Det handlar òg om å unngå at me skaper permanente institusjonsmenneske. Utfordringa blir å sette ord om til handling. Det er på mange måtar eit paradoks at eit breitt politisk fleirtal ønskjer ei slik utvikling, samtidig som dei legg seg på eit økonomisk nivå som bygger ned opplæringstilbodet. Stortinget har tidlegare bedt om ei forskingsbasert evaluering av fengselsundervisninga. Evalueringa tar for seg tre hovudområde: systemnivå, det pedagogiske opplegget og individnivå. Dette er eit viktig arbeid, ikkje minst med tanke på å vidareutvikle og auke innsikta på området i eit handlingsretta perspektiv. På systemnivå vil dette dreie seg om kva for målsetjingar og rammefaktorar me har for skulen og fengslet, etatssamarbeid internt og eksternt og vektlegging av undervisningstilbod i høve til dei andre tilboda som finst i fengslet. Slik sett blir dette arbeidet viktig også når ein skal vurdere gjennomføring av straff. Evalueringa skal også få fram den innsette sin bakgrunn og føresetnader og kva for verdi opplæringa har for den enkelte i eit soningsforhold. Dette prosjektet starta for ca. eit år sidan og skal avsluttast våren 2003. I det vidare arbeidet med fastsetjing av forskrifter i departementet ville det vere lurt å kaste eit auge på det arbeidet som blir administrert av Statens utdanningskontor i Hordaland. Eg reknar med at denne evalueringa vil gje ny kunnskap på systemnivå, når det gjeld det pedagogiske opplegget og på individnivå, slik at dette kan føre til justeringar og endringar av opplæringstilboda og oppfølgingsarbeidet til beste for den enkelte innsette og ikkje minst for samfunnet.