trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-03:
Jeg er godt fornøyd med statsrådens svar, og jeg har jo absolutt forståelse for at det å beskrive konkret hvordan en ordning skal være, som man nødvendigvis vil måtte diskutere i forbindelse med et valgresultat, blir en type spekulasjoner det kan være vanskelig å gå inn i. Samtidig siterer statsråden fra Arbeiderpartiets landsmøte, der man gikk for å ha et egenandelstak. De tallene man har for egenandeler og fordeling i befolkningen, som vel er hentet fra Helse- og omsorgsdepartementet i forbindelse med den stortingsmeldingen om tannhelse som departementet la fram, viser at halvparten av dem som har vært til tannlege det siste året, har betalt mindre enn 1 000 kr, og 70 pst. har betalt mindre enn 2 000 kr. Andelen av dem som har betalt mer enn 5 000 kr, har steget fra 10 pst. i 2004 til 12 pst. i 2006. 2–3 pst. har hatt utgifter over 10 000 kr i løpet av de siste 12 måneder. Enkelte behandlinger kan bli langt dyrere. Dette er altså tall som refererer seg til 2006. Jeg har ikke fått sjekket tallene for 2008. Jeg tror ikke de har endret seg vesentlig. Det som slår en, er at vi snakker om en gruppe som utgjør en relativt liten andel av befolkningen, der det ikke nødvendigvis er gitt, når man – for å hindre at den gruppen får så høye egenandeler – summerer kostnadene, at de trenger å være skyhøye. Men det har jo store konsekvenser for den gruppen vi snakker om. Det har også store konsekvenser for familiene, for hele sosialsituasjonen, og helsetilstanden generelt påvirkes som en konsekvens av det. Derfor er det viktig å få til tiltak som fanger opp den gruppen. Jeg må nok si at jeg har veldig tro på universelle tiltak, rett og slett fordi samfunnet vårt for øvrig er bygd opp om universelle tiltak. Og når man tar diskusjonen i sted, ser man jo hvordan også Fremskrittspartiet og Høyre argumenterer mot ordninger som fører til at det er de rike som kan betale seg ut. På mange måter er det også argumenter for universelle ordninger, for man sier at uavhengig av om man er fattig eller rik, skal man ha råd til å benytte seg av tjenestene. Derfor bør tjenestene være slik at alle har tilgang til dem. Så er det ett poeng som jeg ikke nevnte i mitt første innlegg. Jeg har hatt møte med foreningen for tannpleiere. Det er jo slik at man har fått betydelig kompetanse blant tannpleiere. I forbindelse med å bedre også den geografiske dekningen og få utført flere av disse oppgavene, bør man se på om ikke tannpleierne i større grad kan arbeide selvstendig med en rekke oppgaver. Det er for så vidt heller ikke noe som, så langt jeg har oppfattet, kommer i konflikt med Tannlegeforeningen, fordi de ser at det kan være tjenlig å fordele disse oppgavene, og at tannpleierne i større grad kan utføre en del oppgaver på selvstendig grunnlag. Jeg vil gjerne høre statsrådens syn på det.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-03:
Jeg skal gjerne starte med utfordringen fra Gunvald Ludvigsen og ta til meg den kritikken som han kommer med i forbindelse med tannhelsemeldingen, for jeg tror rett og slett at jeg der kom i skade for å respektere at vi hadde en flertallsregjering. Selvfølgelig hadde det vært ønskelig at Stortinget hadde klart å oppnå mer, men jeg synes at de eksemplene som jeg kom med – til Ludvigsen – nemlig at når vi har hatt ulike mindretallsregjeringer, har Stortinget på en helt annen måte engasjert seg i spørsmålene og for så vidt presset ulike mindretallsregjeringer til å gjennomføre refusjonsordninger. Det er gode eksempler på Stortinget på sitt beste. Det er godt mulig at det ikke er Stortinget på sitt beste når man får presentert at så langt er finansminister, helseminister og øvrige ministere villige til å gå. Men forventningene fra Gunvald Ludvigsen til meg er tydeligvis høye, og jeg får prøve å innfri dem i løpet av de siste ukene jeg har igjen i dette hus. Når det gjelder Fremskrittspartiets forslag, vil jeg si at vi jo nå dynges ned med en god del representantforslag. Det neste forslaget jeg venter på fra Fremskrittspartiet, er av typen at Regjeringen bør ta initiativ til å få norske astronauter til å lande på mars innen 2011! For mange av disse forslagene preges jo av en total mangel på realisme med hensyn til å kunne innføre dette. Man skal ikke ha snakket lenge med Tannlegeforeningen før man skjønner at det er komplett urealistisk å tenke seg refusjonsordninger inngått i en avtale med initiativ fra Regjeringen som er på plass 1. januar 2010. Jeg tar gjerne en debatt med Fredriksen i Tabloid eller hvor som helst om hvordan i all verden man tenker seg at det skal kunne implementeres. Vi i SV har vært opptatt av realismen i det vi kommer med. Jeg er enig med statsråden i at vi ikke i løpet av ett år, fra 2009 til 2010, vil ha på plass refusjonsordninger som koster i størrelsesorden mellom 5 og 8 milliarder kr. Men det er ikke urealistisk hvis tre partier er villig til det, å ha det på plass innen 2013. Det bør være et mål. Så er det jo sånn da, når man siterer Kristin Halvorsen, at SV faktisk hadde som ambisjon å få på plass mer i denne fireårsperioden. Ok, så kom vi så langt nå, og så får vi måles på hvor langt vi kommer i neste periode. Til Sonja Sjøli vil jeg si at jeg synes det er veldig realt av Høyre å si at når det gjelder tannhelsebehandling har de ikke veldig høye ambisjoner. Det må vi kunne leve med. Samtidig må vi jo si at vi har det. Vi ønsker å oppnå noe. Vi ønsker å drive dette framover. Og når vi ikke kan få Høyre med oss på å drive det framover, må man prøve å finne andre konstellasjoner i dette huset, en type flertall som ikke inkluderer Høyre, og som gjør at når det gjelder tannhelse, klarer man å oppnå endringer og skape utvikling på dette feltet. Den tydeligheten som Sonja Sjøli har vist i forhold til det, setter jeg faktisk pris på.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2009-06-03:
Det snakkes ofte om at vi bruker veldig mye penger på helsevesenet her i Norge, og det gjør vi. Men kvalitet måles ikke i penger. Det måles i hvordan pasientene opplever at de blir ivaretatt i helsevesenet vårt. Veldig mange føler i dag at de blir dårlig ivaretatt. Ventetidene øker, og de valgmulighetene som pasientene har, er veldig begrenset. Man kan ikke bare måle at man behandler flere og flere pasienter. Det er helt klare tall som viser at ventelistene stadig blir lengre. Det er helt naturlig. Vi er flere mennesker, vi er flere eldre, og det er flere som lever lenger med alvorlig sykdom. Da må helsevesenet rustes opp deretter. Dette med raskere hjelp er én ting, men bredde i tilbudet er også veldig viktig. Jeg regner med at alle i helsekomiteen har mottatt mange henvendelser angående Capio, som Ballo også nevnte her. Her dreier det seg om en pasientgruppe som får et altfor dårlig tilbud i det norske helsevesen. Ikke bare er det lang ventetid, men de får faktisk ikke det behandlingstilbudet som hjelper dem. Capio har hjulpet veldig mange, som det er sagt her, men hvordan i all verden skulle Capio ha oppstått med et rød-grønt helsevesen? Slike private alternativer ville aldri ha eksistert. De ville aldri ha sett dagens lys, og de ville aldri ha kunnet bidra med å bedre kvaliteten i det offentlige helsevesen ved ny kunnskap. Man sier også at man skal bruke det som supplement så lenge man trenger det. Altså: Disse bedriftene skal ikke ha noen forutsigbarhet i det hele tatt. De skal være der så lenge det offentlige synes at det trenger dem, så lenge det er politisk vedtatt at man trenger dem, og så kan de bare legges ned når det ikke er bruk for dem mer. Hvem i all verden skal tørre å starte slike gode, private alternative behandlingstilbud i framtiden hvis vi får et rød-grønt helsevesen her i landet, som blir gjennomført slik som de rød-grønne egentlig vil ha det? Da vil det ikke eksistere. Da vil man ikke få det supplementet som man ønsker seg akkurat den dagen man synes man trenger det. Disse private ønsker å være en del av helsevesenet, de ønsker å forplikte seg, de ønsker å få langsiktige avtaler – og de er ønsket av pasientene. Det er det som er viktig. Pasientene slår ring rundt dem. De sier: Dette vil vi ha. Da er det på tide å sette bort kjepphestene og se hva vi har av kapasitet her i landet, utnytte den og la dem få en mulighet til å bidra og være med på å utvikle helsevesenet til beste for pasientene – og ikke til beste for sykehusene.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Det er tydeleg at Framstegspartiet er i beit for replikkar, når dei kjem med denne replikken. Det er sjølvsagt slik at på dette området har ikkje Arbeidarpartiet korkje signalisert eller på nokon annan måte teke til orde for ein ny politikk. Det er veldig mange i Arbeidarpartiet som er frustrerte, og – eg veit ikkje kva uttrykk eg skal bruka – skuffa over den utviklinga som har vore i den israelsk-palestinske konflikten dei siste månadene. Det er veldig mange som er frustrerte over det som har skjedd på Gazastripa. Det er veldig mange som engasjerer seg i håp om å få til ein betre situasjon for dei personane som lever der. I den samanhengen er det mange som har teke til orde for eit sterkare press på Israel for at dei skal leva opp til internasjonale reglar på området. Dette er eit ønske eg støttar. Det har ikkje på noko som helst tidspunkt vore signalisert frå nokon leiande personar i Arbeidarpartiet at bruk av boikott er eit alternativt verkemiddel for å nå fram med eit slikt press.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Det er ikkje tvil om at situasjonen på Island er både kaotisk og tragisk. Det har allereie vore regjeringsskifte på Island, kanskje som det første landet etter at finanskrisa rulla inn over landet. Eg synest det er viktig at me i Noreg gjer det me kan for å støtta opp om Island og hjelpa dei med deira økonomiske problem. Det har også Noreg gjort, og Noreg har fått veldig positive tilbakemeldingar frå Island i den perioden som har gått etter at krisa ramma. Når det gjeld Island, så er det eit sjølvstendig land som sjølv må ta dei initiativa overfor Noreg som dei synest er nødvendige i forhold til dei behova dei måtte ha. Når det gjeld deira eiga tilknyting til EU, er det først og fremst ei islandsk sak som dei sjølve må avgjera. Men eg trur det er viktig at Noreg er parat til å stilla opp når Island ber oss om det.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Først og fremst vil eg òg gje uttrykk for at eg deler den bekymringa som Dagfinn Høybråten uttrykte. Det er ikkje tvil om at Iran er eit av dei aller verste regima me har i verda, der folk blir forfølgde vilkårleg, men òg av grunnar som i andre land ikkje får den konsekvensen. Så er det sjølvsagt slik at me alle føler mangel på verkemiddel i ein slik situasjon. Det som eg er heilt sikker på, er at å prøva å isolera eit samfunn som Iran, prøva å oversjå dei, neglisjera dei, utelukka dei frå alle samanhenger, ikkje vil ha ein verknad som gjer at det blir færre av den typen aktivitetar som me her ser. Tvert imot håpar og trur eg at med nye signal frå USA kan ein greia å bringa Iran inn i det internasjonale samfunnet på ein måte som gjer at dei føler audmjukskap når dei blir konfronterte med den typen fakta som her blir lagde fram.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Morten Høglund har vore på Gazastripa og studert følgjene av krigshandlingane. Det synest eg han skal ha ros for. Då han var der, kom han med nye signal og tek no til orde for at det skal vera samtalar med Hamas. I innlegget sitt brukte han ordet «dialog». Det føler eg er ei viktig realitetstilpassing. Òg andre gonger har Morten Høglund teke til orde for å justera Framstegspartiet sin politikk – og for nytenking. Men dessverre ser det ikkje ut som om Morten Høglund har hatt nemneverdig gjennomslag i politikken på dette området, ei heller når det gjeld Hamas og Gaza, i sitt eige parti. Derfor blir mitt spørsmål om det er vanskeleg å vera utanrikspolitisk talsperson i eit parti der all utanrikspolitikk til kvar tid blir avgjord av den innanrikspolitiske agenda.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Arbeiderpartiets regjeringspartner Sosialistisk Venstreparti har flere ganger foreslått boikott av israelske varer, men Arbeiderpartiet har i dette spørsmålet vist fasthet og kontant avvist boikott som et aktuelt virkemiddel. De siste dager har vi imidlertid fått signaler om at Arbeiderpartiet likevel vil støtte boikott av Israel, noe som bl.a. er lansert av partilaget i Trondheim. Har Arbeiderpartiet nå skiftet standpunkt også i denne viktige saken? Er representanten Akselsen komfortabel med at partiet heller ikke i dette viktige spørsmålet lenger viser fasthet og forutsigbarhet?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Sosialistisk Venstreparti har flere ganger tatt til orde for boikott av israelske varer, men har ikke fått med seg verken regjering eller andre partier på Stortinget, noe også representanten Akselsen bekreftet tidligere i dag. I forbindelse med konflikten i Gaza, der regimet i Iran har forsynt terroristorganisasjonen Hamas med store mengder våpen, ammunisjon og raketter, hører man ingen ting fra SV om å boikotte terrorregimet i Iran. Jeg regner også med at Sosialistisk Venstreparti er kjent med de grove brudd på menneskerettighetene som utøves hver eneste dag i landet, noe også representanten Høybråten har vært inne på tidligere i dag. Vil ikke en konsekvens av SVs prinsipielle holdning være at man også tar til orde for en boikott av Iran og avvikler norske aktiviteter innenfor landets oljesektor?
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Utenriksministeren satte i redegjørelsen fokus på proteksjonisme i lys av finanskrisen, og sa at det var hans opplevelse at et flertall av verdens ledere hadde tatt lærdom av de feil som ble gjort på 1930-tallet med rivaliserende proteksjonisme. Til tross for dette har Regjeringen gjort svært lite for å motarbeide proteksjonisme og bekjempe handelshindringer fra norsk side. Fra og med i vår avviklet man imidlertid toll på varer fra det lille, fattige landet Swaziland, noe også Senterpartiet til slutt applauderte. Jeg vil derfor spørre: Hvilke andre tiltak utover dette vil Senterpartiet nå ta til orde for for nettopp å motvirke norsk proteksjonisme og fremme frihandel?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Utenriksministeren berørte finanskrisen og hvordan den rammer Island, i sin redegjørelse. Jeg tror viljen til å hjelpe et naboland i nød er stor blant partiene på Stortinget, men vi kunne ønske at regjeringspartiene var noe mer åpne for å diskutere med Stortinget hvordan dette kan gjøres mest hensiktsmessig. Vi registrerer med interesse at flere av Arbeiderpartiets regjeringspartnere har vært på privat-diplomatiske turer til vårt plagede naboland de siste ukene. Senterpartiet har signalisert ønske om et tett norsk-islandsk samarbeid for å redde Island fra EU, som partileder Navarsete formulerte det. Sist ute var finansminister Kristin Halvorsen, som i forbindelse med det islandske søsterpartiets tiårsjubileum like godt diskuterte et norsk-islandsk valutasamarbeid med sin islandske kollega. Hun har selv presisert at ideen ikke er diskutert i Regjeringen, og jeg kan heller ikke huske at Halvorsen har spurt Stortinget om råd i saken. Men hvordan stiller Arbeiderpartiet seg til en slik idé?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Det vil åpenbart ikke være mulig å ha en full og fullverdig debatt om nedrustning og strategien for det uten å inkludere atomsiden. Det er en naturlig del av den debatten i NATO – det er åpenbart. Vi er for å gå inn i de debattene for fullt, men er samtidig litt bekymret over at en del av forutsetningene og standpunktene kanskje blir formet i andre fora enn når vi sitter rundt bordet i NATO. Jeg tenker da på den amerikanske siden og at den europeiske politikken til dels blir utformet rundt bordet i EU. Det bekymrer oss i denne saken og gjør at vi kanskje ikke kommer så nært i inngrep med forutsetningene for fremtidig strategilegging som det både Marit Nybakk og jeg skulle ønske.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Vi har ved flere anledninger gitt uttrykk for at vi mener det er viktig å ha kontakt med parter, også parter som vi ikke deler verdigrunnlag med, og, som i dette tilfellet, hvor vi tar skarp avstand fra de metodene de driver med. Men kontakt kan foregå på ulike nivå. Det er ikke nødvendigvis slik at det er snakk om formell kontakt, men en må ha et kontaktnett eventuelt via tredjepart. Det har vi gitt uttrykk for før, og det vedstår vi oss fremdeles. Jeg synes for øvrig det er interessant at representanten Jacobsen nevner Mossadegh og de tidlige 1950-årene i Iran. Det er vel nokså nøyaktig ett år siden jeg stod her og hadde en interpellasjon til utenriksministeren om Vestens forhistorie i Midtøsten, hvor nettopp dette var et av hovedpoengene. Jeg mener fremdeles at vi som vestlig ressursnasjon har mye å hente på å gå inn i forhistorien og lære litt av hvordan man kan opptre, slik at man får fortrolighet med parter man egentlig ikke deler verdigrunnlag med.
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Jeg hadde egentlig tenkt å bruke replikken på å fokusere på Sri Lanka. Norge har en betydelig rolle i prosessen der, og høytstående representanter fra SV har vært særlig fremtredende i den sammenheng. Spørsmålet skulle egentlig gå på om en overfor den humanitære katastrofen vi ser nå, synes handlekraften står i forhold til retorikken fra Regjeringens side. Men så var Lysbakken inne og avla meg en liten visitt om Island og valutasamarbeidet. Jeg vil for det første understreke at vi har vært ganske klare på at vi synes Norge og de andre nordiske landene skal stå skulder ved skulder med Island i den vanskelige situasjonen de er i. Men synes representanten Lysbakken det egentlig er greit at landets finansminister uten konsultasjoner i Regjeringen og uten noen slags informasjon overfor Stortinget tar opp den type vidtgående forslag som et valutasamarbeid med Island er?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
En skal ikke lese mye i internasjonale media i disse dager for å se at en av de tingene en frykter i kjølvannet av finanskrisen, er en økende proteksjonisme. En ser tegn på at en i enkelte land som ikke står oss så fjernt, forbereder tiltak som får fareklokkene til å ringe. Da synes jeg det er ganske oppsiktsvekkende å høre Åslaug Hagas innlegg, hvor hun bringer inn tanken om at man kanskje skulle revurdere Doha-runden under WTO, og at kanskje ikke den er svaret på utfordringene for tiden. Jeg må da spørre: Er det viktigere for Senterpartiet å beskytte norsk landbruk gjennom subsidier enn å utvikle internasjonale avtaler, som bl.a. blir blant de viktigste redskapene vi vil ha for å beskytte mot proteksjonisme?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Tusen takk, president! Det gir meg anledning til å komme inn på den replikken jeg opprinnelig hadde tenkt å ta, men jeg ble så trigget av representantens innlegg, om Doha. Kongo ble også viet mye tid. Vi vet jo at Senterpartiet har vært en forkjemper for at Norge skal engasjere seg, og ære være dem for det. Jeg har fulgt Kongo-konflikten i mange år, og lidelsene er enorme. Landet er enormt, konflikten er stor, og behovene er utrolig store når det gjelder innsats. Men jeg tror det internasjonalt er atskillig enighet om at skal man få det til i dette store landet, må det være en ganske massiv størrelse på den militære intervensjonen, og det må foregå parallelt med en omforent innsats fra det internasjonale samfunn og stormaktene med å legge politisk press på alle parter, både i Kongo og rundt. Og så må man være forberedt på en betydelig humanitær innsats etterpå. Mener virkelig Åslaug Haga at forutsetningene er til stede for at man kan gjøre det nå?
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2009-02-12:
Jeg har to kommentarer. Den ene gjelder Åslaug Hagas påpeking av at høyresiden, med partiet Høyre, ikke har oppnådd noe med sin debatt om menneskerettigheter her i dag. Av det får hun trekke de slutninger hun vil. Men jeg registrerer at gjennom denne debatten – som nå har pågått i fire timer – har de fleste opposisjonspartiene gitt uttrykk for en bekymring over manglende klarhet fra norsk side når det gjelder en rekke forhold knyttet til menneskerettigheter. Så får man ta med seg den erfaringen, hvis man ønsker det. Så har Åslaug Haga ved flere anledninger etter replikkordskiftet tidligere i dag sådd tvil om Høyres syn på internasjonal intervensjon i Kongo. I mitt ettminuttsinnlegg i replikkordskiftet forsøkte jeg å peke på at hvis man skal oppnå noe i det store landet, med den store konflikten og den betydelige humanitære katastrofen som foreligger, kreves det ganske betydelige virkemidler. Jeg ser for meg at det internasjonale samfunnet i tilfellet må sette sammen en atskillig større intervensjon enn det vi har sett til nå. Jeg gav også uttrykk for at det kanskje vil være meningsløst hvis ikke det går hånd i hånd med en politisk aksjon, hvor en fra det internasjonale samfunn – med stormaktene om bord – legger et koordinert omforent press på Kongo og på nabolandene. Denne koblingen mellom en militær og en politisk aksjon vil være en forutsetning. Og hvis man lykkes med det, må man også på forhånd være forberedt på at det må etterfølges av en storstilt humanitær aksjon for å rydde opp i den katastrofen som foreligger i sivilbefolkningen. Hvordan Åslaug Haga klarer å utlegge det som at Høyre ikke er interessert i et internasjonalt engasjement i Kongo, er for meg en gåte. Jeg har bare stilt Åslaug Haga og Senterpartiet spørsmålet om de mener at de internasjonale forutsetningene er til stede for å oppnå dette samordnede politiske og militære inngrepet. Noe helt annet er hvilke forutsetninger Norge har for å delta – enten under den nåværende dimensjonerte intervensjonen eller i en større intervensjon senere. Det er opp til våre kapasiteter. Vi står fast ved at vår primære prioritering er å opprettholde det vi gjør i Afghanistan. Så får vi eventuelt komme tilbake til hva Norge skal bidra med dersom det skulle bli en større internasjonal aksjon i Kongo.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Jeg synes utenrikskomiteens leder ryddet greit på plass synet på boikott. Jeg regner med at han også kan avkrefte at det er aktuelt for Arbeiderpartiet å støtte en linje som går på å straffe økonomisk organisasjoner som støtter Israel. Det spørsmålet jeg har til representanten Akselsen, handler også om Midtøsten. Det handler om Iran, som han ikke nevnte. De siste dagene har vi sett følgende overskrifter fra dette landet: 27. januar: En mann hengt i byen Kazeroun. Samme dag: Fire mennesker hengt i byen Mashad. 30. januar: Kvinne henrettet torsdag morgen. 31. januar: To menn hengt i byen Shiraz. 1. februar: To menn hengt i Bojnord i Nord-Iran. 5. februar: Irans høyesterett godtar straffedom om blindhet ved å helle syre i øynene på en mann. 10. februar: Tre menn hengt i Vest-Iran. Disse meldingene som vi alle fortviler over, kaller på handling. Hva slags handling ser utenrikskomiteens leder at Norge kan gjøre i forhold til dette?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
La meg begynne med å gi honnør til representanten Høglund og Fremskrittspartiet for å nyansere sitt budskap når det gjelder Midtøsten og sivilbefolkningens lidelser på begge sider, slik representanten Høglund nå gjorde. Det synes jeg er rett og bra. Men når det gjelder Fremskrittspartiets linje i forhold til støtten til de palestinske områdene generelt og UNRWA spesielt, har ikke representanten Høglund med det han har sagt her i dag, heller ikke i dette replikkordskiftet, brakt synderlig klarhet. Man skal ha to tanker i hodet samtidig. Man skal tenke kortsiktig og langsiktig. Men når man legger fram til vedtak sitt budsjettforslag før jul og det oppstår et akutt behov etter jul, må vel den kortsiktige tanke være at man er ute etter å avhjelpe den situasjonen med midler på kort sikt. Det Fremskrittspartiets politikk ville ført til hvis Fremskrittspartiet hadde regjert dette landet, er jo at landet hadde stått med langt færre muligheter til å hjelpe gjennom UNRWA i den akutte situasjonen som oppstod like etter jul. Det er kortsiktig tenkning.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
SV har ved ulike anledninger markert sin boikottlinje overfor Israel og stod under store plakater og faner for få uker siden hvor «Boikott Israel» var parolen. Nå aner jeg en viss nyansering i representanten Lysbakkens syn på boikott. I en tid hvor vi har fått ganske mange nyorienteringer og snuoperasjoner fra de rød-grønne, spør jeg rett ut i lys av at verken Regjeringen, Arbeiderpartiet eller LO støtter en boikottlinje, om ikke SV nå bør revurdere det, nettopp ut fra det representanten Lysbakken nylig sa, at det er uklokt ikke å ta vare på de kanalene og kontaktene man har. La meg stille spørsmålet helt konkret: Støtter SV tanken om en akademisk boikott, en kulturboikott av Israel?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Kristelig Folkeparti har stått for en konsekvent linje når det gjelder sitt syn på konflikten i Midtøsten. Vi har et klart og tydelig vennskap med Israel basert på Israels rett til eksistens, til sikkerhet og til å kunne forsvare seg, men også det å framskaffe en rettferdig løsning for både israelere og palestinere. Veien dit går gjennom forhandlinger, og den går gjennom forhandlinger med alle de parter som er nødvendig for å få det til. I den sammenheng er en konsolidert palestinsk part også helt nødvendig. Men vi har hele tiden vært opptatt av at Norge må stå sammen med det øvrige internasjonale samfunn når det gjelder kravene og forutsetningene for at slike forhandlinger skal lykkes. Det refererte jeg til i mitt innlegg, og det er Kristelig Folkepartis syn.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Jeg takker først for anerkjennelsen fra SV. Jeg håper at evnen til å se nyansert på de ulike sider av konflikten også sprer seg til andre partier. Foreløpig har jeg hørt veldig lite kritisk fra SV i forhold til Hamas. Så den vil jeg gjerne returnere. Jeg vil si det slik: Jeg tror de aller fleste som følger situasjonen i Midtøsten, både de som er tett på den og er en del av den, og de som følger den litt mer fra sidelinjen, er veldig klar over hva som skal til for å komme fram til en forhandlet løsning. Problemet er veien dit. Veien dit avhenger av at det både på palestinsk side og på israelsk side er et lederskap som er villig til å gå den veien, og som får støtte internasjonalt for å gå veien. Jeg har stor tror på at vi nå har fått et lederskap i USA som ikke bare tenker at dette skal man gjøre når man er «lame duck» i den siste delen av den andre presidentperioden, men man skal ta tak i dette tidlig i perioden. Det vil stille krav både til israelere og palestinere å få det til.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Utenriksministeren bidrog med stor retorisk kraft til å avklare den dobbeltkommunikasjonen som Fremskrittspartiet har bedrevet når det gjelder støtten til de palestinske områdene. Det stiller jeg meg bak. Jeg vil gi ham en annen utfordring: å rydde litt på egen banehalvdel. SVs talsmann her i dag har med bred penn forsikret om at SV ikke støtter en generell boikott av Israel, man støtter bare en forbrukerboikott. Men SV har altså i landsstyret så sent som i januar gått inn for at man i kommunestyrer og fylkesting skal gjøre vedtak om at det offentlige ikke skal benytte leverandører som støtter Israel. Man har også vedtatt at Regjeringen skal trekke seg ut av Pensjonsfondets investeringer i israelske selskaper, samt selge israelske obligasjoner som Norge sitter med, og man vil også fjerne organisasjoner som støtter Israel, fra listen over organisasjoner som får skattefrie gaver i Norge. Er dette en offentlig boikott, eller er det en privat boikott?
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Det er etter Kristelig Folkepartis syn gode grunner til å stille seg kritisk både til Regjeringens forslag og til Regjeringens behandlingsmåte. Men forslaget om hastebehandling her i Stortinget savner etter vårt syn saklig grunnlag. Det er ikke saklig grunnlag at en sak har vært debattert på Tabloid eller i Redaksjon EN. Vi synes i motsetning til representanten Hagen at det ikke er noen grunn til å komme Regjeringen til unnsetning i denne saken. La meg også si at vi støtter mindretallets syn i Presidentskapet. Den eneste grunnen til at man eventuelt skulle hastebehandle denne saken, var at Regjeringen åpenbart har forhastet seg.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Svaret er enkelt og greit – nei. Det er behagelig og lett å være utenrikspolitisk talsmann i Fremskrittspartiet. Det jeg svarte på i et intervju med NRK i Gaza, var om det var et dilemma at ikke flere parter internasjonalt hadde kontakt med Hamas, som jo de facto styrer det som skjer i Gaza. Jeg innrømmer åpent at det er et dilemma. Jeg uttalte at jeg håper vi kan komme i en situasjon hvor det kan endre seg, men jeg snakket om på lang sikt, og jeg har hele tiden forsøkt å understreke at visse krav må oppfylles. Det har vi vært troverdige på. Jeg redegjorde for i mitt innlegg hvordan vi tok opp dette i salen her for to år siden. Vi har kontinuerlig pekt på disse kravene. Vi må ha et håp om at organisasjoner som Hamas også endrer seg. Vi har sett tilfeller tidligere hvor organisasjoner som har vært svartelistet, har inntatt mer moderate politiske holdninger. Der er ikke Hamas i dag, men vi håper at den realitetsdreiningen også kan skje hos Hamas.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Når det gjelder UNRWA, redegjorde jeg også i mitt innlegg for at de opererer langt flere steder enn i Gaza. Vi må kunne tenke både kortsiktig og langsiktig. Når vi legger frem et budsjettalternativ som utarbeides i løpet av høsten, prøver vi å tenke: Hva er, sett fra vårt ståsted, en mer ideell setting og håndtering av disse utfordringene? Så oppstår denne humanitære katastrofen. Det å jage UNRWA ut av Gaza nå, eller kutte ut den livlinen som det helt riktig er for store deler av befolkningen i Gaza, vil være uansvarlig. Det er vår posisjon. Vi har støttet de forslag som Regjeringen har kommet med når det gjelder humanitær bistand til befolkningen i Gaza. Vi har støttet forslagene om å legge press på den israelske regjering for å åpne opp for humanitære leveranser. Vi må bruke de aktørene som er der, og så får vi, om en normalsituasjon skulle etablere seg, diskutere hva som skal være den fremtidige organiseringen av UNRWA og FNs arbeid i Gaza og blant palestinske flyktninger generelt.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Ved ulike humanitære katastrofer og situasjoner som har oppstått – i Afghanistan tidligere, tsunamien osv. – har Fremskrittspartiet alltid forsøkt å vise ansvarlighet og støttet opp under de hjelpetiltak som måtte være. Det tror jeg også vi har vist ved vårt arbeid i Stortinget. Som jeg også har kommet inn på her i dag, går UNRWAs rolle i forhold til de palestinske flyktninger langt utover arbeidet i Gaza. Det er et mye mer omfattende arbeid. Vi har forsøkt, og her kan vi sikkert gjøre en bedre jobb, gjennom vår budsjettinnstilling å trekke opp de prinsipielle utfordringene med UNRWA – det genereres stadig flere flyktninger etter hendelsene i 1948 – og se på hele denne institusjonen. Vi registrerer også at det internasjonalt, ikke minst i den amerikanske kongressen, er en gryende debatt om disse tingene. Den debatten har vi invitert til. Vi har fremmet konkrete forslag. Etter at denne krigen oppstod, har vi prøvd å svare på det på en måte som møter de kortsiktige humanitære konsekvenser av den.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Selvfølgelig vedkjenner vi oss det budsjettforslaget vi la frem i desember. Men som jeg for så vidt har svart i flere replikker, er UNRWAs situasjon mer enn forholdet til Gaza, og det er et kortsiktig og et langsiktig perspektiv. Jeg hadde lyst til å utfordre utenriksministeren til å si litt om de forhandlingene og de møter som nå bl.a. skal være i Egypt om Gaza. Det er viktig å få inn humanitær hjelp, og det er viktig å se på en rekonstruksjon av situasjonen. Men parallelt med dette må man også ta tak i smuglingen og den biten, og forhåpentligvis få på plass et regime som kan gi Israel en slags sikkerhet for at man får kontroll med bl.a. våpensmuglingen, som er et hovedproblem. Hvordan ser utenriksministeren på å få partene med på noe som kan ha effekt, og som kan bidra til å strupe i hvert fall den militære delen av Hamas?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-02-12:
Til et helt annet spørsmål. I fjor ble en norsk student drept i London. Den ettersøkte gjemmer seg i sitt hjemland, Jemen. Saken har låst seg når det gjelder å få en utlevering og få stilt vedkommende for retten. Hva kan utenriksministeren gjøre, og hva kan Norge gjøre for å få rettssaken på plass, forhåpentligvis på et sted som kan gi en troverdig rettssak? Hvilke diplomatiske virkemidler kan vi sette i gang mot Jemen for at den drepte norske studenten og hennes etterlatte skal få den dom som alle ser frem til, for å få en avslutning på dette vonde kapittelet?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Den 13. januar i år var Siv Jensen i duell med utenriksministeren. Hun understreket da at UNRWA, FNs hjelpeorganisasjon for palestinske flyktninger, var en del av problemet på Gazastripen og ikke løsningen, og hun gjentok Fremskrittspartiets forslag i deres alternative statsbudsjett om å kutte støtten med 50 pst. Så dukket altså Morten Høglund, prisverdig nok, selv opp på Gazastripen med et litt annet syn og understreket at UNRWA var selve livlinen for befolkningen på Gazastripen, og at det definitivt ikke var tid og rom for denne typen kutt nå. Det var – ironisk nok, kanskje – omtrent det samme svaret som utenriksministeren hadde gitt Siv Jensen 13. januar. Etter dette dukker Siv Jensen opp igjen og avviser i et intervju med Dagbladet at Fremskrittspartiet har snudd. Da er mitt spørsmål om Morten Høglund kan bringe klarhet i den smule forvirring som har oppstått om Fremskrittspartiets syn når det gjelder norsk støtte til UNRWA.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Vi har et sterkt engasjement knyttet til menneskerettighetssituasjonen i Iran. Ikke minst har det for SVs vedkommende handlet om et sterkt fokus på kurdernes situasjon. Det er blant de gruppene som er særlig utsatt for menneskerettighetsbrudd i Iran. Det er ikke riktig som representanten sier, at SV har forsøkt å bringe spørsmålet om boikott av Israel opp i regjering og storting. SVs boikottoppfordring har vært til en forbrukerboikott, ikke en stat til stat-boikott. Det er en viktig forskjell. Vårt forslag har handlet om en måte for vanlige forbrukere å vise holdning på. Man skal være svært forsiktig med boikottpolitikk. Det å stenge mulighetene for dialog og kontakt med ulike samfunn og regimer som vi ikke liker, er generelt en vei å gå som man skal være svært forsiktig med. I tilfellet Iran ville det å blokkere muligheten for kontakt og utvikling være en uklok politikk.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Det er vel heller sånn at Islands finansminister har tatt opp dette spørsmålet med finansministeren. Det ville være unaturlig, mener jeg, at man fra norsk hold skulle avvise å diskutere et spørsmål som islendingene reiser i den situasjonen de er i nå. Mulighetene for valutasamarbeid er en stor debatt. Det er en debatt som knapt har begynt i Norge. Det er en debatt som det er naturlig at begynner på Island, hvis den skal reises. Da ville det være forunderlig om finansministeren skulle avvise å diskutere det. Jeg tror ikke det trengs verken regjeringsgodkjenning eller stortingsbehandling for å være åpen for å drøfte spørsmål islendingene tar opp. Hvis dette var et norsk initiativ, hadde det selvfølgelig vært en annen sak.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Det er ikke riktig at de nyansene jeg kommer med nå, er nye, for vi har alltid hatt et nyansert syn på virkemidlet boikott. Det skal man være forsiktig med å ta i bruk. I noen situasjoner vil det være et riktig virkemiddel, i andre situasjoner vil det ikke være det. Det er også ulike typer boikottaksjoner man kan ta i bruk. Det som SV har oppfordret til, er en forbrukerboikott, ikke en stat til stat-boikott – ikke en boikott som ville innebære bortfall av de helt nødvendige muligheter for dialog og samkvem med Israel som vi må ha. Vi står fast på den oppfordringen vi har gitt, samtidig som vi har tatt til orde for noen andre typer sanksjoner, f.eks. en internasjonal våpenembargo. Men man må altså velge tiltak som er treffsikre og som ikke stenger mulighetene for dialog. Det mener jeg er en regel som må ligge til grunn for de virkemidlene vi velger.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Det har vært interessant å følge Gaza-debatten og se at Kristelig Folkeparti har hatt en klar evne til et mer nyansert budskap enn det Fremskrittspartiet har hatt. Jeg tror et viktig signal til Israel er at også partier som tradisjonelt har stått dem nært, kan fremme et budskap med kritikk. Det vil jeg gjerne berømme Dagfinn Høybråten for. Samtidig er det slik at i Høybråtens innlegg i dag er det igjen et ensidig fokus på hva slags krav som må stilles til palestinsk side for at man skal kunne få forhandlinger og en fredsløsning. Jeg vil da gjerne utfordre Høybråten på hva slags krav han vil stille til Israels regjering, ikke minst i lys av det valget vi har hatt denne uken, der vi har sett at de partiene som er minst og er innstilt på dialog, har hatt en klar framgang. Hva slags krav vil Kristelig Folkeparti stille til Israels regjering for å bidra til at vi kommer nærmere en fredsløsning i Midtøsten?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Vi må gå spesielt forsiktig fram i forhold til sitatpraksis, men det vil vel Åslaug Haga komme tilbake til, tenker jeg. Utenriksministeren fikk i en replikk tidligere i dag spørsmål om å tolke SVs landsstyrevedtak. Det synes jeg er litt urimelig å kreve av utenriksministeren. Det er vel et spørsmål som heller burde rettes til meg, så jeg benytter anledningen til å svare på det. Da kan jeg med en gang avkrefte at det skulle være noe forskjell mellom det budskapet som jeg hadde tidligere i debatten, og de vedtak som jeg selv har vært med på å gjøre i våre organer. Det som jeg prøvde å forklare, er forskjellen mellom ulike typer boikottiltak, og at vi ikke kan ha ett prinsipp for hvilke tiltak som er hensiktsmessig i alle situasjoner. SV har altså gått inn for en forbrukerboikott av israelske varer. SV har også gått inn for ulike andre tiltak, f.eks. arbeidet for en internasjonal våpenembargo, og for i framtiden å gjøre noe med norsk investeringspolitikk i forhold til Israel og selskaper som på ulike måter bidrar til okkupasjonen av palestinsk område. Dette til forskjell fra f.eks. en boikott av alt økonomisk og politisk samkvem, som vi mener vil være uklokt, fordi det er viktig å holde både dialog og ulike typer kontakt og samkvem med Israel oppe. Grunnen til at vi er opptatt av boikottvirkemidler, er at én avgjørende grunn til det som skjedde på Gazastripen i forrige måned, og den vedvarende okkupasjonen og mangel på framgang i fredsprosessen i Midtøsten, til sjuende og sist er ikke minst en mangel på et sterkt nok internasjonalt press mot Israels regjering. Derfor er arbeidet for å få tydelige reaksjoner viktig for SV. Så er det også sånn at spørsmålet om forbrukerboikott er en utfordring partiet har rettet til befolkningen i Norge. Det er ikke et spørsmål som vi har lagt fram for Stortinget i form av et forslag til vedtak eller en prosess – det er partiet SVs standpunkt og ikke den rød-grønne regjeringens politikk. Så har jeg lyst til bare å ta en kort visitt til de mange innleggene fra høyresidens partier om markedsliberalismen. Man diskuterer som om markedsliberalismen var en stråmann som de rød-grønne partiene har konstruert, og sier at det er jo ingen som noen gang har snakket om markedets ufeilbarlighet. Det er en veldig lettvint utgang fra en debatt som hele tiden har handlet om ikke ensidig at en enten skal ha marked eller ikke skal ha marked, men som har handlet om om en skal ha mer eller mindre markedsmekanismer i verdensøkonomien. Og høyresidens politikk om stadig mer markedsmekanismer har fått en alvorlig trøkk, et alvorlig skudd for baugen gjennom det som har skjedd i det siste. Det er interessant, synes jeg, at det er så liten vilje til å innrømme at det må få implikasjoner for den måten høyresiden har tenkt økonomisk politikk på.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Jeg satte veldig stor pris på det siste minuttet av Vallersnes' innlegg, der han tok opp nedrustning og ikke-spredning, og jeg deler fullt ut hans syn på det, også det han sa om NATO. Nå er det slik at toppmøtet i NATO i fjor startet arbeidet med et transatlantisk charter, først og fremst med tanke på nå til våren, på det neste toppmøtet, å komme fram til en såkalt Declaration on Alliance Security. Spørsmålet er da om NATO vil ta ett skritt videre, nemlig å åpne det strategiske konseptet. En enstemmig komité har tidligere, rett før jul, i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 27 for 2007–2008, sagt at da må man også diskutere NATOs atomstrategi. Mener Høyre og Vallersnes at hvis man åpner det strategiske konseptet, må man også ta sikte på å bruke det til atomnedrustning, med andre ord også endre NATOs atomstrategi?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Eg deler fullt ut analysen frå representanten Vallersnes: Norske interesser byggjer på fossile energikjelder. Vi er også med i den vestlege kulturkretsen, som byggjer på folkeretten. Spørsmålet er korleis vi kan bidra med desse analysane i f.eks. Midtausten. Akkurat no om dagen snakkar alle om Iran og 30-årsjubiléet for den iranske revolusjonen, men ingen snakkar om Mossadegh, som vi fjerna – når vi først snakkar om den vestlege kulturkretsen. Vi sende inn barnebarnet til Teddy Roosevelt med to koffertar fulle med tusendollarsetlar. Tre månader etter var den første og hittil siste reelt folkevalde presidenten i Iran fjerna. Så høyrer eg Framstegspartiet seie at Hamas kan bli betre. Det må jo tyde på at dei kan bli betre ved at ein snakkar med dei. Støttar Høgre opp om den «ha kontakt med Hamas»-linja som Regjeringa har ført?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Palestinsk næringsliv ligg heilt nede. Dei er utsette for den kanskje mest effektive boikotten som det er mogleg å bli utsett for – dei får ikkje lov å eksportere varer. Dette var m.a. grunnlaget for innstillinga til dei konservative i Storbritannia. Dei sa klart frå til israelarane at dei òg ville handle med palestinarane. Det danna grunnlag for m.a. Kåre Willoch si verdikonservative tilnærming til Midtausten-konflikten. Så det er ingen tvil om at Israel på den andre sida òg betalar ein pris for utført politikk. Vi er då oppe i ein situasjon der ein har to tapande partar i same territorium. Men det er etter mitt skjønn klart at Israel bør utsetjast for press, ikkje minst for å ha brote internasjonale FN-resolusjonar. Vi ser no at Veolia, eit fransk selskap, tapte ein kontrakt i Stockholm på 20 milliardar kr nettopp fordi dei gjorde det same i Jerusalem. Korleis kan Venstre vere med på å foreslå pressmiddel som kan vere effektive mot den israelske regjeringa sin utførte politikk?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2009-02-12:
Kjell Magne Bondevik har skrevet en innsiktsfull artikkel under overskriften «Verden må snakke med Hamas». I den artikkelen framgår det for det første at Israel må forholde seg til Hamas «som en palestinsk politisk motpart». Og videre: «En palestinsk samlingsregjering må også få bred internasjonal støtte gjennom forpliktende diplomatisk og økonomisk samarbeid. En framforhandlet tostatsløsning vil i praksis innebære at Hamas anerkjenner Israel som stat.» – Altså ikke noe krav om meninger på forhånd, men rett og slett vekt på praksis og muligheten til å få i gang forhandlinger. Deler Dagfinn Høybråten Kjell Magne Bondeviks syn?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2009-02-12:
La meg først og fremst være helt tydelig på at Senterpartiet hele veien har vært for at vi ikke skal ha tollbarrierer overfor de fattigste landene. Det er en politikk som Senterpartiet har stått for i årevis, og det er en politikk som vi sjølsagt vil forfølge framover. Vi er i en krevende situasjon internasjonalt i forhold til handelssystemet og i forhold til proteksjonisme. Senterpartiets klare mål er at vi skal ha et globalt velfungerende handelssystem – et handelssystem som ikke bør ha som mål i seg sjøl å være friest mulig, men et handelssystem som gir kloke reguleringer for verdensøkonomien, slik at vi unngår en situasjon hvor det er den sterkestes rett som blir den dominerende på handelsfeltet. Veien vi skal gå framover, er å ha grundige drøftinger omkring handelssystemets rolle. Det er bare når vi har felles spilleregler, at vi vil forhindre en skadelig proteksjonisme.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2009-02-12:
Verden står overfor en økonomisk situasjon som gjør det nødvendig for oss å tenke igjennom hvilke grep som bør tas for at vi skal få en verdensøkonomi med bedre regulering. Mange gjør seg også til talspersoner for at vi skal ha en strengere regulering av verdensøkonomien for å hindre den typen dramatiske utslag som vi nå ser. Når vi skal ha en full gjennomgang av hvordan vårt økonomiske system fungerer, som vi må ha, må vi også vurdere handelssystemet og hvilke begrensninger som skal ligge på handelssystemet for at det skal bli et system som tjener alle verdens innbyggere, og ikke bare de rikeste. I den diskusjonen er det også et poeng at vi diskuterer landbruk, som er av fundamental betydning og står i en annen kategori enn mange andre felt, fordi folk er avhengig av mat for å overleve.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2009-02-12:
Det er et veldig spesielt spørsmål representanten Vallersnes stiller, for verdenssamfunnet har sagt at man skal ha en operasjon i Kongo, nemlig MONUC. Nå stiller jo representanten Vallersnes spørsmål ved om det var en klok beslutning av verdenssamfunnet å bestemme seg for å ha en operasjon i landet. Mitt svar er helt klart: Ja, forutsetningene er til stede for at sivilbefolkningen i Kongo bør beskyttes. Skal man få til det, krever det langt mer enn de 17 000 troppene som i dag fins i Kongo. I Afghanistan vil man finne mer enn 17 000 tropper i hver eneste provins, og Kongo har totalt sett et landområde som er større enn Vest-Europa. Ja – mitt svar er helt klart. Vi skal ikke legge oss bakpå og si at det får skje det som skjer i Kongo. Vi skal følge opp det som har vært verdenssamfunnets vedtak, at her skal man stille opp med tropper for å beskytte mennesker.