Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-12-15:
Norsk utenrikspolitikk ligger fast – det har utenriksministeren sagt ved mange anledninger – på område etter område. Sannheten er vel at den er fastlåst. Det betyr ingen ambisjoner, ingen nytenkning eller visjoner. Representanten Aukrust hevdet fra denne talerstolen at det var nye vyer, og at man skal se ut mot verden. Det er floskler. Det tror jeg de aller fleste innser. Men det betyr strengt tatt ingenting om det er Arbeiderpartiet eller Høyre som styrer Utenriksdepartementet. Utenriksministeren styrer akkurat som før. Det er ingen forskjell mellom utenriksminister Eriksen Søreide eller utenriksminister Huitfeldt, noe utenriksministeren selv sier når utenrikspolitikken skal ligge fast. Det merket jeg også av den tidligere utenriksministerens innlegg her, hvor hun diskuterte om 15 mill. kr hit og 30 mill. kr der i et bistandsbudsjett på 40 mrd. kr. Det er klart at dette er bagateller, og det er semantikk man holder på med. Riksrevisjonens rapport om norsk bistandspolitikk burde være en øyeåpner. Det er en sammenhengende slakt av dagens bistandspolitikk. Representanten Aukrust kan snakke om disse seks områdene som regjeringen skal prioritere nå – og rekkefølgen var klima, ulikhet, kvinners rett til å bestemme over egen kropp, matsikkerhet, bekjempelse av smittsomme sykdommer, og humanitær nødhjelp. Jeg registrerer at klima var først, før folk som sulter – for det var rekkefølgen av det som representanten Aukrust var opptatt av. Jeg tipper at mennesker i Afrika, Midtøsten og andre steder er veldig glad for den prioriteringen. Den viktigste konklusjonen i rapporten fra Riksrevisjonen er at det er altfor mye penger i systemet. Disse er spredt på altfor mange formål, for mange mottakere, for mange aktører og i altfor mange land. Det er altfor krevende å ha oversikt og å følge opp, og jo mer penger, jo mer behov blir det for administrasjon, konsulenter og rapportskriving. Nye penger sprøytes inn hvert eneste år – en påplussing på en milliard eller to – eller tusen millioner eller to – på ett år? Hvem i all verden kan absorbere den form for penger fra et år til et annet? Det er helt umulig. Hadde man gjort det til Forsvaret, ville ikke forsvarssjefen visst hvor han skulle bruke disse pengene. For det er langtidsprioriteringer, det er langtidsprosjekter, og da kan man ikke sprøyte inn tusenvis av millioner over natten. Det er useriøs politikk. Jeg kan nevne – uten at det er veldig viktig i denne sammenheng – at dagens bistandspolitikk tilsvarer 8 000 kr per nordmann, 15 000 kr per skattebetaler eller 32 000 kr for en familie på fire. Da har vi en plikt til å bruke disse pengene på en god måte. Det er en meningsløs konkurranse mellom partiene for å fremstå som partiet med det varmeste hjertet. Men med et varmt hjerte må man også ha et kaldt hode. Det hjelper ingenting hvor varmt hjertet er, hvis man ikke er i stand til å se på hvordan pengene brukes, bruke selvkritikk, prioritere og være tydelig på resultatene. Rapporten må føre til en radikal omlegging av bistandspolitikken. I gårsdagens Dagsnytt 18 uttalte utviklingsministeren at Riksrevisjonen kun har sett på et fåtall av mange titalls fond, og at dette ikke er en kritikk av hele bistanden som sådan. Vel, la oss se litt på det. En stor del av kritikken fra Riksrevisjonen handler om mangel på kontroll, både faktiske kostnader av fondene og hvilke fond Norge i det hele tatt støtter. Ifølge Riksrevisjonens rapport har f.eks. verken Utenriksdepartementet eller Norad en oppdatert liste over alle fond og alle land som mottar norsk støtte gjennom Verdensbankens fond per 2021. Det er skandaløst. Rapporten sier også at flere ambassader mangler en fullstendig oversikt over norsk støtte til de ulike fondene på landnivå. Det står også at flere ambassader er usikre på om de ville mottatt informasjon dersom mislighet og korrupsjon skulle oppstå i norskstøttede fond på landnivå. Dette er ikke kritikk som bare angår fondene som Riksrevisjonen har sett på, men det vitner om et systemisk problem. Riksrevisor uttalte til mediene at hans inntrykk er at Utenriksdepartementet bare feier milliardene unna uten å være opptatt av resultatene. Synes utviklingsministeren at det kan være en idé å redusere bistanden for å få bedre kontroll over de midlene man har? Eller skal vi øke den hvert år, med en milliard eller to, for å sole oss i glansen i mediene? Bistanden skal bidra til at landene klarer seg selv – hjelp til selvhjelp. Hvis man f.eks. gir sosialhjelp til en som trenger hjelp fra det offentlige, er jo målet at denne personen kommer ut av det og skal slippe å ha sosialhjelp i fremtiden. Det er hele poenget med sosialhjelpen. Det er ikke for å sette denne personen på evig sosialhjelp. Men det er det vi gjør: Vi lamslår de landene vi gir penger. De er ikke i stand til å fø seg selv, de er ikke i stand til å sette opp sitt eget næringsliv, de er ikke i stand til å få arbeidsplasser, de er ikke i stand til å beskytte kvinner – fordi vi forteller dem akkurat hvordan de skal sette opp sine land. Vi driver institusjonsbygging som ikke fungerer, etter våre prinsipper. De seks prinsippene fra Aukrust er jo et godt eksempel på at det ikke fungerer. Vi burde ha tydelige krav, tydelige mål, tidsbegrensede prosjekter og trekke oss ut dersom ikke landets myndigheter er med på den dugnaden, den innsatsen som vi bidrar med. Lakmustesten er jo hvor mange land som blir uavhengige av bistand når vi gir bistand, ikke hvor mange land vi kan gi bistand til – eller 143 land, som vi gjør nå. Det er mange som vil slippe å ha bistand. Jeg spurte utviklingsministeren om dette, og jeg fikk høre at det bare var Sør-Korea som er blitt uavhengig. Det er jo et elendig resultat. Om vi sprøyter inn milliard på milliard, er det ikke flere som blir uavhengig av det. Man har en befolkningseksplosjon, og ingen, ingen reagerer på det, som er det store problemet. Sjefen for FNs matvarefond, Beasley, sa akkurat det da han snakket med komiteens ledelse i forrige periode. Jeg møtte en kvinne fra Etiopia – hun fødte sitt tiende barn før hun var 30 år. Det sier seg selv at det ikke er mulig å fortsette med den politikken som vi gjør i dag. Man sier at man vil bekjempe spedbarnsdødelighet – ja, det er kjempefint, det. Det er en god ting at denne kvinnen får ti istedenfor åtte barn. Selvsagt er det positivt, men det hjelper ingen på langsiktig vis. Det må jo være sånn at vi hjelper for å redde folk, og for at de skal klare seg selv. UDs tidligere spesialutsending til Somalia, Mjaugedal, sier at milliardene Norge har gitt i bistand til Somalia, ikke har hatt noen positiv effekt – de har sågar virket mot sin hensikt. Det er sterk kost. Prosjektene spriker i alle retninger, uten en helhetlig tenkning bak – et lappeteppe av gode intensjoner og null effekt. Han mener at intellektuell dovenskap og mangel på kunnskap – intellektuell dovenskap og mangel på kunnskap – i politisk ledelse fører til at penger blir brukt i hytt og vær uten at det gir langsiktig effekt, og at det er et akseptert narrespill. Mjaugedal sier videre at han ikke har møtt noen, verken lokale, sentrale eller internasjonale bistandsarbeidere, som har tro på dette. Så feier man det under teppet og diskuterer en million her eller to millioner der, eller kanskje en milliard her eller en milliard der. Hva har vi fått tilbake? var spørsmålet Mjaugedal fikk. Han svarte: «Vi har mange godt betalte jobber i bistandsbransjen. Men det har ikke gitt utvikling, vi har ikke stoppet flyktningstrømmen og vi har ikke fått slutt på terror. Det har ikke bedret vilkårene for det somaliske folket. Hele prosjektet er vanskelig å forsvare.» Det sier en med 30 års erfaring som har hatt ansvaret for vår utviklingshjelp i Somalia, og så lytter vi ikke! Hva slags politikk er det, når da denne regjeringen skal føre den samme politikken som den foregående regjering, og neste regjering skal føre den samme politikken som denne regjeringen? Det er ikke mulig å drive politikk på den måten. Så litt om palestinske lærebøker: I innstillingen fremmer Fremskrittspartiet et anmodningsforslag om stopp i bistand til palestinske utdanningsmyndigheter. Fremskrittspartiets forslag er identisk med merknaden fra tidligere års innstilling, for da var hele komiteen enig om følgende: «Komiteen mener det er nødvendig å sikre at norske midler støtter undervisning som er etisk forsvarlig og danner grunnlag for fredelig sameksistens og toleranse for fremtidige generasjoner i regionen, og mener regjeringen må benytte tilgjengelige virkemidler for å oppnå dette.» Det har ikke skjedd, og nå er det ny regjering. Rapporten fra George Eckert Institute, som ble satt til å lage en rapport på dette, sier at det er blitt bedre, men absolutt ikke greit. Det er en forherligelse av vold og terrorisme, og terroristen Dalal Mughrabi trekkes frem som eksempel på motstandskamp og en kvinnelig rollemodell, som det står. Staten Israel nevnes ikke ved navn, og israelske byer er ikke på kartet. Det nører opp under et forsterket hat i elevene, noe også rapporten sier. I et medieoppslag etter debatten i forfjor ytret dagens utenriksminister følgende til norske medier: «Flere norske stortingstopper reagerer sterkt etter at innholdet i de nye palestinske skolebøkene ble kjent. Nå ber Anniken Huitfeldt(Ap) (Ap) – Vi må være sikre på at pengene blir brukt til å fremme fred og forsoning, ikke til å bygge opp motsetninger. Derfor vil jeg snarest be utenriksministeren redegjøre for saken og hva regjeringen har gjort da de ble kjent med disse forholdene. Vi vil avvente spørsmål om bevilgninger til etter denne redegjørelsen, sier Huitfeldt.» Bevilgningene kom, men bøkene ble ikke særlig bedre. Jeg har mange flere sider jeg skulle ønske jeg kunne fremsi. Nå ser jeg at tiden går. Istedenfor å rope høyere eller lese enda fortere får jeg heller ta et treminutters innlegg litt senere. Takk for oppmerksomheten.