Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-11-17:
Økonomisk uro preger arbeidsmarkedet i mange europeiske land. Det viser at den utfordringen som representanten Svein Harberg gir meg, er særdeles viktig. Norge må ha et næringsliv som er dyktig på omstilling og innovasjon. Der er vi helt på linje. Høyere utdanning må svare på det kompetansebehovet som både privat og offentlig arbeidsliv står overfor, både i det korte perspektivet og i det lange perspektivet. Utfordringer må snus til muligheter, og vi må jobbe smartere. Utviklingen i arbeidsmarkedet og næringslivet viser at Norge framover vil trenge flere arbeidstakere med høyere utdanning. Særlig viktig blir realister, teknologer, økonomer, helsearbeidere og lærere. Der tror jeg også vi er på linje – og jeg viser til Harbergs innlegg her nå. Regjeringen har siden 2009 finansiert nesten 7 000 nye studieplasser som ferdig innfaset vil utgjøre en økt kapasitet på bortimot 20 000 nye studieplasser. Disse studieplassene gir institusjonene anledning til å utvikle tilbud der det er nasjonale og regionale behov. Studietilbud i realfag og teknologi rekrutterer færre dyktige studenter enn behovet i samfunnslivet tilsier. Gjennom aktivt arbeid på en rekke områder ser det imidlertid ut som at vi gradvis lykkes med å bedre rekrutteringen på dette området. Treårig ingeniørutdanning kan f.eks. vise til en økning i opptaket for syvende år på rad. Dette er svært gledelig og et godt grunnlag å bygge videre på. Nært samarbeid med næringslivet er her selvsagt en suksessfaktor. Departementet vil følge søkningen til høyere utdanning tett, også i årene framover, for å vurdere behovet for ytterligere studieplasser. Et styrket samspill mellom høyere utdanning og samfunnet rundt gjør at behovene i næringslivet som representanten Harberg viser til, raskere kan bli fulgt opp av universiteter og høyskoler. Mer samspill vil også bidra til økt kvalitet og relevans. Dette gjelder både innen forskning, studietilbud og studieinnhold. Kartlegginger viser mange gode eksempler på samarbeid mellom fagmiljøer og arbeidsliv. Men de samme undersøkelsene sier også at samspillet har vært for personavhengig, for fragmentert og for svakt forankret ved mange institusjoner. Selv om både representanten Harberg og jeg ønsker et sterkere samspill mellom universiteter og høyskoler og samfunns- og arbeidsliv, er det viktig å understreke at våre høyere utdanningsinstitusjoner i dag utdanner gode kandidater. Institusjonene gjennomfører ofte undersøkelser der de spør arbeidsgiverne om hvor tilfredse de er med nyutdannede kandidater. I undersøkelsene til både Universitetet i Oslo og Universitetet i Bergen kommer det fram at arbeidsgiverne er meget godt fornøyde med kandidatene når det gjelder faglig kompetanse, og ikke minst når det gjelder evnen til å møte endringer og å håndtere nye utfordringer. Dette er kanskje en av de beste kvaliteter ved norske arbeidstakere. For å få økt oppmerksomhet om institusjonenes viktige samfunnsrolle har jeg lansert begrepet «samfunnskontrakt». Samfunnskontrakten skal bidra til at akademia og samfunns- og næringslivet får en større gjensidig forståelse for hverandre. Det er ingen motsetning mellom å bevare den faglige uavhengigheten til institusjonene og samtidig samarbeide aktivt med nærings- og samfunnsliv. Institusjonene må på en bedre måte synliggjøre betydningen av kunnskap, kompetanse og kulturen ved institusjonene. Og siden Harberg nevnte sitt eget distrikt spesielt, har jeg lyst til å berømme de nye universitetene for nettopp den evnen de har til å ha en god kontakt med arbeidslivet – det gjelder både Agder, Stavanger og Nordland – på en helt annen måte enn de store, gamle universitetene. Her er det viktig at dette kommer fram, og at disse institusjonene viser hvilken nytte samfunnet har av virksomheten. Samfunn og arbeidsliv må også få et eierforhold til de utdanningstilbudene vi har. Her er det startet opp spennende pilotarbeid i forbindelse med samfunnskontrakten både i nord og på Møre. Dette vil gi nyttig erfaring i å utvikle dette videre. Samtidig er det nødvendig å stimulere til mer strukturerte møteplasser som er forankret i ledelsen, planer og strategier ved institusjonene. Alle institusjoner skal derfor i løpet av 2011 etablere et råd for samarbeid med arbeidslivet og utvikle en strategi nettopp for samarbeidet med arbeidslivet og samfunnslivet. I rådene skal det være representanter fra ulike sektorer. Arbeidslivet må komme med synspunkt på utdanningsbehov og innholdet i utdanningene. Jeg er særlig opptatt av at flere bachelor-grader blir mer relevante sett i forhold til behovene i arbeidslivet. Samarbeid i rådet vil gi mulighet for å legge til rette for nettopp en slik utvikling, og dette vil forhåpentligvis gi økt kvalitet og relevans på institusjonenes tilbud. Rådet kan i tillegg bidra til at utdanningsinstitusjonene gjennom utdanning og forskning i enda større grad bidrar til å utvikle arbeidslivet i en kunnskapsbasert og dynamisk retning. I det hele tatt er samspill og samarbeid helt vesentlige stikkord for å få dette til. Kandidatene som går ut i arbeidslivet, må ha solid faglig kunnskap, endringskompetanse og vilje til å møte og løse nye utfordringer. Det er institusjonene som har hovedansvar for kvaliteten i utdanningene – og for å si det rett ut: Det er studentene selv som tar valgene. Men vi må jo prøve å motivere dem til å ta gode valg. Alle institusjoner må derfor ha strukturer og systemer som sikrer at utdanningene er forskningsbaserte og relevante. Flere institusjoner har imidlertid trolig et bredere forsknings- og utdanningstilbud enn det er faglig og økonomisk grunnlag for. Høy kvalitet på utdanning og forskning forutsetter at universiteter og høyskoler har robuste fagmiljøer med en tydelig profil. Derfor har jeg lagt vekt på at den enkelte institusjon forsterker det faglige administrative samarbeidet for å oppnå en tydeligere arbeidsdeling og faglig konsentrasjon, det vi kaller for SAK – samarbeid, arbeidsdeling og faglig konsentrasjon. Jeg har tildelt 50 mill. kr til slike SAK-prosesser i 2010 og 2011, og foreslår tilsvarende i 2012. I tillegg har Norges forskningsråd en rekke virkemidler som bidrar til SAK, f.eks. nasjonale forskerskoler. Et annet tiltak som vil styrke kvaliteten på kandidatene og bedre overgangen mellom høyere utdanning og arbeidsliv, er innføring av det nasjonale kvalifikasjonsrammeverket. Kvalifikasjonsrammeverket beskriver det læringsutbyttet som det forventes at alle kandidater skal ha ved endt utdanning, bl.a. når det gjelder kjennskap til innovasjon og nyskapingsprosesser. Et av målene med dette er å gjøre det enklere for arbeidsgiver å være kjent med kandidatens kompetanse etter fullført utdanning. Åpne institusjoner er avgjørende for raskt å kunne møte endrede behov i næringslivet. Gjennom Kvalitetsreformen fikk universiteter og høyskoler økt frihet knyttet til faglige, økonomiske og organisatoriske spørsmål. Utviklingen mot mer selvstendige institusjoner skal fortsette. Men samtidig er det nødvendig at institusjonene benytter det betydelige handlingsrommet de faktisk har, innenfor gjeldende rammer. En liten bemerkning til Handlingsromutvalgets rapport som vi alle er sammen om å følge opp, for der var det pekt på både de utfordringene som staten og regjeringen har, men også på de utfordringene som institusjonene har selv. Det er prisverdig å se at flere av våre universiteter nå er i gang med å utrede sitt eget handlingsrom for å gjøre det enda bedre. Kvalitetsmessig bedre institusjoner, bedre utdanninger og bedre forskning vil kreve vilje til klarere prioritering og dermed også god ledelse fra institusjonenes side. Et nytt nasjonalt grep for å øke institusjonenes handlingsrom er revideringen av mål- og resultatstyringen. Omleggingen medfører en vesentlig delegasjon fra departementet og til institusjonene. Virksomhetsmålene som departementet fram til nå har satt, blir fjernet. Disse skal nå den enkelte institusjon selv utarbeide. Dette vil gi det enkelte universitet og den enkelte høyskole større handlingsrom, og gi mulighet for å utvikle strategier og tilbud som er tilpasset institusjonens profil. Jeg håper at institusjonene utvikler sine mål i samarbeid med sine samarbeidspartnere, og at vi på den måten får gode og relevante utdanningstilbud og kandidater som er ettertraktet i arbeidslivet. Til slutt vil jeg trekke fram betydningen av etter- og videreutdanning som avgjørende både for å gi virksomheter medarbeidere med oppdaterte kunnskaper og ferdigheter, og for å gi den enkelte trygghet i arbeidslivet. Det er derfor viktig at det legges til rette for fleksible utdanningstilbud på høyere utdanningsnivå, organisert både desentralisert og som fjernundervisning. For å bygge ut og oppgradere IKT-infrastrukturen ved institusjonene er det satt av 12 mill. kr til å utvikle prosjektet eCampus i 2012. En felles infrastruktur vil gi etter- og videreutdanningsstudenter enklere tilgang på studietilbud av høy kvalitet i alle deler av landet. Samfunnet og næringslivet må ha tillit til den utdanningen kandidatene får. Denne tilliten oppstår ved at institusjonene leverer gode kandidater med relevant kompetanse for det arbeidslivet de skal ut i. Dette krever at institusjonene har gode rutiner for å utvikle kvalitet. I tillegg må det etableres faste møteplasser med arbeidslivet. Gjennom utveksling av erfaringer og utarbeidelse av strategier man kan stå sammen om, mener jeg både samfunnet og utdanningsinstitusjonene kan utnytte det beste hos hverandre, og at tilliten også blir gjensidig og dermed et utgangspunkt for å få til det som både Harberg og jeg er enige om: God kvalitet på de studentene vi utdanner, og studenter som har en kompetanse som passer med de ønskene og kravene som arbeidslivet setter.