Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-08:
Banklovkommisjonen uttaler i NOU 1994:19, Finansavtaler og finansoppdrag, at det er et aktuelt lovgivningsbehov når det gjelder finansavtaler. Det lovforslaget Regjeringen argumenterer for i Ot.prp. nr. 41 for 1998-99, omfatter viktige områder som så langt bare i liten grad har vært lovregulert. Sakens ordfører har foretatt en bred gjennomgang av lovforslagets innhold, og jeg skal derfor ikke gå inn på alle enkeltpunktene. Hvem skal loven gjeld for? Loven er ment å gjelde i forhold til både forbrukere og næringsdrivende. Når kunden er forbruker, vil de foreslåtte reglene som hovedregel ikke kunne fravikes ved avtale. For næringsdrivende derimot vil de foreslåtte reglene som hovedregel kunne fravikes ved avtale om det. Et viktig poeng er at dette lovforslaget også skal gjelde for utenlandske finansinstitusjoner som opptrer som tilbydere i det norske markedet overfor forbrukere. Hva ønsker vi så å oppnå ved loven? Jo, tanken er at kontraktsforholdene mellom finansinstitusjonene og kundene skal bli tydeligere og mer balansert og sikre interessene til den parten som må regnes som amatør i avtaleforholdet. Folk flest vil hilse med glede de foreslåtte regler om renteberegning ved godskriving og belastning av konto. Mange har stilt seg spørsmålet om hvem som får renteinntektene i den perioden et beløp er under overføring fra betaleren til mottageren. Svaret er at de renteinntektene går til finansinstitusjonen. Jo lengre tid det går fra pengene tilsynelatende forlater betalerens konto og til mottageren har beløpet inne på sin, desto høyere renteinntekter tilfaller finansinstitusjonen. Med de reglene vi vedtar i dag, vil institusjonenes muligheter til å oppnå disse såkalte floatinntektene bli vesentlig redusert. Det mener vi er riktig, fordi det er betalerens penger inntil overføringen finner sted, og deretter tilhører pengene mottageren. Finansinstitusjonen får betalt for selve transaksjonen og eier ikke pengene på noe tidspunkt. Regjeringen får tverrpolitisk tilslutning til de aller fleste av forslagene som presenteres i Ot.prp. nr. 41. Også de instanser som var på høring i komiteen, gav uttrykk for generelt stor tilfredshet med innholdet i proposisjonen. Men det er noen enkelte områder hvor komiteen deler seg med et flertall mot Regjeringens forslag, og jeg vil kommentere disse. Først gjelder det spørsmålet om en finansinstitusjon bør pålegges å fraråde en kunde å foreta låneopptak når institusjonen må anta at et låneopptak vil være uforsvarlig. Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet sier ja til å lovfeste denne plikten. Når Kristelig Folkeparti ikke ønsker lovfesting nå, har det sammenheng med flere forhold. For det første kan det allerede i dag sies å eksistere en plikt for finansinstitusjoner til å frarå en kunde å oppta lån der det er vesentlig fare for at kunden ikke vil være i stand til å betjene lånet. Dessuten er det ikke fra høringsinstansene satt fram forslag om særlige rettsvirkninger ved brudd på en lovfestet frarådingsplikt. Derfor tror vi ikke at en lovfesting vil medføre noen realitetsendringer. Og for det andre mener vi det vil være naturlig å vurdere dette spørsmålet sammen med Banklovkommisjonens delutredning nr. 5. Dersom vi lovfester frarådingsplikten nå, binder vi opp delutredningen på dette punktet for lengre tid framover. Det mener vi vil være uheldig. Det neste forholdet dreier seg om overdragelse av långiverens fordring, hvor komiteens flertall i utgangspunktet vil gå lenger i å beskytte låntageren enn det lovforslaget har lagt opp til. Kristelig Folkeparti er ikke imot at låntagere gis best mulig rettslig vern. Men når komiteens flertall mener at låntageren bør ha anledning til å kjøpe fordringen på seg selv når denne framsettes til salg av långiveren, mener vi dette kan medføre praktiske problemer eller konsekvenser som vi ikke har oversikt over nå. Dette spørsmålet har heller ikke vært drøftet med høringsinstansene. Vårt primære standpunkt er derfor at vi fastholder departementets forslag i proposisjonen, som innebærer vesentlige tiltak for å hindre at det blir gjennomført oppkjøp av fordringer med urimelige utslag for låntageren. Når vi konstaterer at vi på dette punktet er i mindretall, og at det framsettes alternative forslag fra henholdsvis Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet/Høyre, vil vi vurdere som subsidiær stemmegivning å støtte forslaget fra Arbeiderpartiet. Dette gir tross alt Regjeringen noe tid til å forberede og vurdere ulike sider ved låntagers forkjøpsrett. Det tredje og siste området hvor regjeringspartiene ikke er med i flertallsinnstillingen, handler om opplysningsplikt og frarådingsplikt overfor kausjonist. Mindretallet, som utgjøres av Kristelig Folkeparti, Høyre og Senterpartiet, deler den vurdering som departementet foretar når det anbefales at frarådingsplikten overfor kausjonisten bør knyttes til tilfeller der långiver må forstå at det er vesentlig fare for at låntager ikke kan oppfylle sine forpliktelser. I den sammenheng tar jeg opp det forslag disse tre nevnte partier har framsatt i innstillingen.