trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Jeg mente at jeg svarte på dette. Det er to ting vi snakker om her. For det første er det særskilte midler som har vært tildelt høyskolene i Volda, Ålesund og Molde siden 1991 til 90 studieplasser. Det er også gitt særskilte midler til husleie og en engangsbevilgning til flytting, utstyr, inventar osv. Siden 1991 har vi fått et helt nytt finansieringssystem for universiteter og høyskoler, der ca. 60 pst. er såkalt basisfinansiering og tar utgangspunkt i historiske forhold. Øvrig finansiering er knyttet til forskningskvalitet og til avlagte studiepoeng. Disse midlene, som da kom i 1991, inngår nå i basisfinansieringen og videreføres på den måten i det nye systemet. Så er det foretatt et kutt i noe som er blitt bevilget siden 1999 utover disse 90 studieplassene. Her ble det en reduksjon på 20 mill. kr i en samlet post til desentraliserte utdanningstilbud. Men jeg mener at det nye finansieringssystemet legger til rette for at man kan kompensere også for denne finansieringen, i og med at det ligger en resultatkomponent i det nye finansieringssystemet som går på avlagte studiepoeng. Dersom man f.eks. har en svikt i søkningen til ordinært studiested, kan man altså opprette studietilbud desentralisert og få finansiering for de studiepoengene som avlegges.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Det er forskjeller. Det er helt riktig at det har vært et stort lokalt engasjement. Blant annet har svært mange politikere i mitt eget parti engasjert seg i dette. Derfor har det altså fra 1991 vært en helt særskilt ordning knyttet til høyskolene i Volda, Ålesund og Molde når det gjelder et desentralisert tilbud i Kristiansund. Det var for noen år siden en øremerket bevilgning, men pengene videreføres i det nye finansieringssystemet i den delen av finansieringen som er basisbevilgningen. Så har det i tillegg vært en annen ordning på toppen, som har kommet alle til gode. Den ble altså noe redusert i forbindelse med behandlingen her i Stortinget av budsjettet for 2005, av budsjettmessige hensyn. Men som jeg sier, mener jeg at det nye finansieringssystemet legger til rette for at man kan hente ut tilsvarende finansiering, fordi man rett og slett får finansiert for avlagte studiepoeng.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Skolemiljøet er vanligvis godt i Norge. Men vi har også disiplinproblemer, vold, mobbing og generell uro i norsk skole. Dette virker inn både på elevenes og lærernes arbeidsmiljø og prestasjoner. Episoder med grov vold er heldigvis ikke vanlige i norsk skole. Men når voldsepisoder skjer, må skolen og hjelpeapparatet gripe inn med alle tilgjengelige virkemidler. Alle som har sitt virke i skolen, har krav på et trygt og godt arbeids- og læringsmiljø. Arbeidet mot vold og annen problematferd må både være forebyggende og reaktivt: Det forebyggende arbeidet må være en del av et langsiktig og systematisk arbeid som involverer hele skolen. Systematisk innsats nytter, slik vi bl.a. har sett i arbeidet mot mobbing, men fortsatt gjenstår store utfordringer. Gjennomføringen av Kunnskapsløftet vil stille krav til det fysiske og psykososiale arbeids- og læringsmiljøet på alle skoler. Arbeidet med å forebygge og redusere atferdsproblemer i skolen vil være et viktig tema i forbindelse med den kompetanseutviklingen som skal skje blant lærere og skoleledere. Grove voldsepisoder, som den representanten Sortevik viser til, krever at hele hjelpeapparatet griper inn, både politi, barnevern, skole og andre samarbeidspartnere. Dersom det er nødvendig, må volden anmeldes som lovbrudd, og dette må være et ansvar for skolens ledelse. I spørsmålet henvises det til at eksperter på problematferd mener at det er best for elever med atferdsvansker å gå i vanlig skole. Dette må alltid balanseres mot de andre elevenes behov for trygghet og sikkerhet. Skolen skal ikke akseptere vold eller problematferd som virker truende eller kan skade eller hindre læringsarbeidet for elevene. Dette følger direkte av den nye lovparagrafen i opplæringsloven om elevenes skolemiljø. I de fleste tilfeller vil en bedre tilpasset opplæring gjøre det mulig for elever med atferdsproblemer å gå i den lokale skolen. I enkelte tilfeller tilsier hensynet til andre elever at dette ikke er forsvarlig, fordi situasjonen går ut over deres trygghet og læring. Da gir opplæringsloven adgang til å flytte en elev til en annen skole. For å sette skolene i stand til å møte slike utfordringer har jeg fått utarbeidet veiledningsmateriell om skolens arbeid med elever med store atferdsproblemer. Veiledningen understreker kommunenes og skolenes ansvar, deres handlingsrom og de tiltak de har å spille på i forhold til atferdsproblemer.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Jeg vil gjerne utdype dette litt mer. Jeg er enig med representanten Sortevik i at bare det å flytte en elev, spesielt hvis man gjør det blindt, er ingen garanti for en løsning. Jeg tror at det å flytte til en annen skole, dersom den overføringen skjer på en god måte, i noen tilfeller kan virke positivt, fordi det er selve læringsmiljøet og situasjonen som befordrer den atferden. Men jeg vil legge til at mange skoler og kommuner også har noen alternative løsninger, nemlig det man ofte omtaler som «alternative skoler», som vi i hvert fall har et hundretall av, tror jeg, i Norge. Noen har en eller to i en kommune, noen har det i tilknytning til en konkret skole, noen har det kanskje til og med på skolens område. Jeg har selv besøkt en del av disse skolene. Også kvaliteten på dem varierer naturligvis, men de beste er ofte et veldig godt alternativ for enkelte elever i en periode. Det kan dreie seg om timer eller dager i uken, eller over noen måneder, eller kanskje ett år. Jeg vil understreke at det på disse alternative skolene ikke bare er «bråkebøtter», for å bruke et slikt uttrykk i anførselstegn, men også elever som har behov for å komme for seg selv av helt andre grunner. Jeg synes det ofte er et godt tilbud, som skolene kan ha som et supplement til det ordinære. Det er ikke spesialskoler i gammeldags forstand, men det er altså det man kaller en alternativ skole. Vi har sett en del eksempler på dem, man er på skoleskip, osv.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Jeg er en varm tilhenger av den inkluderende skolen. Jeg er ikke tilhenger av å gå tilbake til de gamle spesialskolene, jeg er ikke tilhenger av tiltak som bidrar til varig segregering. Men jeg har altså opplevd disse alternative skolene, som ofte er et midlertidig tilbud til et mangfold av elever, vil jeg si, som av forskjellige grunner ikke finner seg til rette sammen med de andre og ødelegger både for seg selv og andre i den ordinære skolesituasjonen. Mange av de alternative tilbudene synes jeg ser ut til å fungere veldig positivt. Vi har bidratt til en viss erfaringsspredning omkring disse skolene. Jeg kan ikke på stående fot si hva vi mer kunne gjøre utover det vi gjør for å spre kunnskap om den typen tiltak, men jeg skal gjerne gå tilbake og se på det, for selv mener jeg det finnes en del veldig gode eksempler. Og egentlig, hvis man knytter det til den lokale skolen, den lokale kommunen, kan man i grunnen bare se på det som en utvidet måte å få til tilpasset opplæring på, fordi en elev en time eller en dag eller noen måneder trenger avveksling fra den ordinære skolesituasjonen.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
Jeg er jo oppmerksom på at det kan være faglig uenighet om og faglig omstridt i hvilken grad man fortjener den ene eller den annen diagnose. Det må vi selvfølgelig følge interessert med på, men det er ikke så lett å gjøre oss som politikere til dommere over den type faglige diskusjoner. Det andre temaet som spørreren her har tatt opp, nemlig om en eventuell dysleksidiagnose er knyttet til økonomi, er naturligvis et helt annet spørsmål. Der vil jeg selvfølgelig at tilsynsmyndigheten aktivt skal følge med, slik at det ikke finner sted, for det skal ikke være noen begrunnelse, og kan ikke være noen begrunnelse, for at man ikke stiller riktig diagnose. Jeg tar med meg betraktningene om den faglige uenigheten og skal holde øye med det, men litt vanskelig er det selvfølgelig for politikere å gjøre seg til dommere over den type vurderinger.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-02-16:
De nasjonale prøvene vil jo helt sikkert – selv om vi har brukt våre beste fagmiljøer, hvor flere også er høyt anerkjent internasjonalt – kunne være under utvikling. Dette er et nybrottsarbeid både nasjonalt og internasjonalt. Det er ferdighetsprøver, hvor hensikten er virkelig å avdekke mer i detalj hvor elevene trenger hjelp for å kunne styrke sine ferdigheter på helt sentrale områder. Derfor er det helt avgjørende viktig at alle elever får delta. Reglene er slik at det ellers må foreligge et vedtak om spesialundervisning, og i tillegg må det være åpenbart at eleven ikke har noen nytte og glede av den nasjonale prøven. Hvis disse forholdene er til stede, kan man slippe, med mindre de foresatte mener at eleven likevel skal være med. Jeg kan ikke dokumentere at dette har skjedd, men jeg har også sett de signalene gjennom pressen. Det mener jeg virkelig er å gjøre elevene en bjørnetjeneste, for dette skal være et hjelpemiddel for at vi skal kunne hjelpe den store andelen elever som ikke greier å tilegne seg tilstrekkelige lese- og skriveferdigheter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
Spørsmålet lyder som følger: «Vold i skolen er et tiltagende problem. På en skole i Bergen nylig gikk en elev til angrep på en medelev og en lærer med jernstang, og begge disse ble skadet. Fra en ekspert på atferdsvansker blir det hevdet at det beste for elever med sterke atferdsvansker er å gå i ordinær skole. Men en rekke av skolens lærere truer med sykemelding dersom eleven får komme tilbake på skolen. Skolens rektor sier han forstår lærernes reaksjon. Hva er statsrådens strategi for å unngå voldsproblemer knyttet til elever med atferdsproblemer?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
Takk for svaret! Jeg er fornøyd med at statsråden, i motsetning til professoren i pedagogikk som har uttalt seg om saken, sterkt understreker hensynet til alle de andre elevene og til de ansatte, altså lærerne på skolen, og at det også selvfølgelig må veies inn ved løsninger i slike tilfeller, at man må gjøre mer enn bare å ta hensyn til den utagerende eleven. Men den delen av svaret som viser til en flytting av problemet, er jeg lite fornøyd med. Det innebærer kort og godt at vi flytter problemet med en utagerende elev til en annen skole, til et annet læringsmiljø, og vi er på ingen måte sikre på at mottakende skole, mottakende elever og mottakende lærere er i stand til å takle elever med store atferdsproblemer på en bedre måte enn den skolen eleven kommer fra. Her må det en annen strategi til for å gi de elevene som har store atferdsvansker, et bedre tilbud.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
«Alternative skoler» er den nye betegnelsen på «spesialskoler», som var det gamle begrepet . Jeg er glad vi har et noenlunde likt ståsted når det gjelder dette. Jeg vil gjerne sitere hva rektoren på Storetveit skole uttaler om den situasjonen han er oppe i. Han er nemlig ikke enig i at alle elever burde være i vanlig skole: «Mitt inntrykk er at de aktuelle elevene klarer seg bedre på atferdsskolene enn på vanlige skoler.» For å få styrket tilbudet når det gjelder atferdsskoler – eller spesialskoler eller alternative skoler, vi kan fort finne et navn vi kan være fornøyd med – vil statsråden og departementet se på statlig medvirkning for å styrke dette tilbudet? Det er helt klart at her er vi inne på noe av den alvorlige problematikken knyttet til norsk skole, hvor vi har uroproblemer, alt fra den relativt uskyldige uro til sterke voldsepisoder knyttet til elever med atferdsvansker. Her må det mer enn strategiplaner til, her trengs det også konkret handling og hjelp til handling for de enkelte skoleeierne og de enkelte kommunene. Vil statsråden se nærmere også på statlig medvirkning til å etablere slike skoler?
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2005-02-16:
«Å kunne lese og skrive på en tilfredsstillende måte er meget viktig i vårt informasjons- og kompetansesamfunn. Betegnelsen lese- og skrivevansker er symptomer, men samtidig blir det brukt som et samlebegrep uten at det sier noe om årsaken til vanskene. Sakkyndig vurdering og riktig diagnose er spesielt viktig for dyslektikere, da det utløser de nødvendige rettigheter for eksempel ved prøver og eksamener. Hva kan statsråden gjøre for at dysleksidiagnosen blir brukt selv om det koster penger?»
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2005-02-16:
Ja, det har skjedd mye når det gjelder lese- og skrivevansker, og jeg er veldig takknemlig for at veldig mye nå har kommet på plass, «etter hundre år», bruker jeg å si, for det er jo så pass lenge siden diagnosen dysleksi ble kjent. Men jeg har fått mange tilbakemeldinger på at vi fortsatt sliter med å få riktig diagnose. For om man bare kaller det spesifikke lese- og skrivevansker eller bare lese-/skrivevansker, er det ikke alltid at opplæringen treffer. Det er den biten som jeg mener er veldig viktig. En feil diagnose her er like farlig som en feildiagnostisering innen medisinen, for det kan også koste liv. Derfor er det veldig viktig at en bruker dysleksidiagnosen der det er det riktige etter sakkyndig vurdering. Så har jeg også fått noen meldinger om at det begynner å bli litt kompetansestrid, eller hva en skal kalle det, mellom spesialpedagoger og logopeder, og jeg ber statsråden være oppmerksom også på det.
Åse Wisløff Nilssen (Kristelig Folkeparti), 2005-02-16:
Jeg vil gjerne så vidt komme inn på nasjonale prøver. Jeg har fått meldinger både fra foreldre og fra tilsynsmyndigheten, for å si det slik, om at enkelte skoler har gitt beskjed om at de ikke ønsker at elever skal komme og være med på nasjonale prøver, og det gjelder først og fremst de med dysleksi. For meg blir det helt feil. Jeg opplevde vel da vi diskuterte nasjonale prøver, at det var for å få skolen bedre for alle, og da er det å få mulighet til å være med på nasjonale prøver og få vist hva man kan, en viktig bit. Men da må man også legge til rette for at alle kan delta på de nasjonale prøvene, med de hjelpemidler som er nødvendige for at man skal kunne vise hvor dyktig man er på mange områder. Da er prøveinstruksen en av tingene, samt bruk av hjelpemidler, herunder assistent og PC, og rammevilkårene for gjennomføring av prøven.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Jeg skal få lov til å stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «For kort tid siden mottok helse- og omsorgsministeren 25 000 underskrifter med krav om å opprettholde virksomheten i sin helhet ved Ski sykehus. Follo-befolkningen, som utgjør langt over 100 000 mennesker i en region i stadig vekst, er tidligere lovet et nytt sykehus. Det har de ikke fått, og det lokalsykehuset de har, blir trappet ned. Statsråden uttalte at han trodde «at det med tiden vil vokse fram en lokalsykehusfunksjon». Hva ligger i denne uttalelsen?»
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Nå er det ikke bare rasjonalitet og effektivitet som for så vidt bør styre nettopp den del av samfunnsfunksjonene som helsevesenet er. Men de omstillingene som må gjøres, og den funksjonsfordelingen som hensiktsmessig må gjennomføres, har jeg forståelse for. Da det i sin tid var snakk om et nytt sykehus i Follo, ble det veldig klart sagt fra om at dette var et aldeles strålende prosjekt. Det var faglig medisinsk meget bra, det var økonomisk veldig fornuftig, og det var organisatorisk en veldig klok måte å gjøre det på. Nå er altså dette en stor og voksende region i Norge, med nærmere 120 000 mennesker, og folks trygghet er også en del av det totale bildet her – altså ikke bare effektivitet, ikke bare rasjonalitet. Samhandlingen mellom primærhelsetjenesten og sykehustjenesten er noe som er blitt pekt på som svært viktig. Anser statsråden at det er noe som blir godt ivaretatt, slik som modellen er nå?
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Igjen takk for svaret. Jeg må jo si at jeg er blitt mer beroliget av å høre statsråden enn av å høre en del av embetsmennene i helsevesenet for tiden. Jeg skal ikke bruke landbruks- og matministeren som sannhetsvitne når det gjelder helsetjenestene i samfunnet, men tidligere i dag sa landbruks- og matministeren at han hadde ønsket seg et noe mer latinsk temperament hos forbrukerne. Han anbefalte til og med å slå agurken i kassaapparatet når man ikke var fornøyd. Follo-befolkningen er jo en meget sindig og nærmest godlynt befolkning. Men dette med sykehustjenesten har opptatt oss voldsomt. Vi er ikke spesielt latinske i vårt vesen i Follo. Men vi kan bli det hvis behovet er der. Nå er det ikke naturlover som styrer utviklingen av helsevesenet, men vilje og evne til å møte folks behov. Derfor igjen – nå synes jeg statsråden har svart veldig klart på det, men for å få det helt klart: Vil Ski sykehus bli opprettholdt i sin nåværende form og videreutviklet? Jeg er klar over at statsråden da kan si at noen justeringer kan skje. Men vil dét i det alt vesentlige være situasjonen framover?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
På Stortingets initiativ la jeg i statsbudsjettet for 2005 frem et forslag til ny strategi for lokalsykehusene. Denne fikk bred tilslutning i Stortinget – også fra Arbeiderpartiets representanter. I denne strategien legges det opp til at lokalsykehusene i større grad skal innrette seg på behovene i de store sykdomsgruppene og på behovene til dem som i dag har tjenester med lav kapasitet, som f.eks. syke eldre og psykisk syke, for å nevne to grupper. Skal vi klare å ruste opp tjenestene til disse gruppene, må vi være villige til å omstille aktiviteten ved våre sykehus, og vi må satse på helhetlige behandlingskjeder mellom primær- og spesialisthelsetjenesten. Funksjonsfordeling mellom sykehusene gjør det mulig å heve kvaliteten på tjenestene ved å øke pasientgrunnlaget og å etablere en mer avansert behandling, særlig innen kirurgiske fagområder. I tillegg bidrar det til å frigjøre ressurser for å bygge opp de tjenestene som sterkt trenger dette. En satsing på lokalsykehus i et samlet opplegg for spesialisthelsetjenesten betyr ikke at alle etablerte strukturer skal opprettholdes i detalj. Det må være aksept for fleksibilitet i valg av løsninger, bl.a. for hvilke oppgaver som legges til det enkelte lokalsykehus, og det må være aksept for omstillinger. Det ligger i hvert fall ikke til rette for, så langt jeg vet og kan se, at noen av våre lokalsykehus i realiteten blir lagt ned, men noen vil få et mulig annet innhold i fremtiden.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
Det siste som representanten her tar opp, knyttet til samhandling med førstelinjetjenesten, dvs. den kommunale helsetjenesten, er helt avgjørende for store deler av befolkningen, som ofte er i en situasjon der man etter å ha blitt utskrevet fra spesialisthelsetjenesten, i realiteten kanskje ikke er god nok til verken å komme hjem til seg selv eller på en institusjon. Det betyr at vi trenger rehabiliteringsplasser, særlig for en del av våre eldre, nærmere hjemstedet enn det som har vært tilfellet til nå. Det vil være en av funksjonene, tror jeg, til veldig mange av våre lokalsykehus i fremtiden, og det er særs aktuelt på Ski. Ski sykehus kommer til å bestå. Det er helt uaktuelt å fase ut Ski sykehus. Men det er også uaktuelt å si at alle de tjenestene vi har ved alle våre sykehus, er det fornuftig å ha også i fremtiden. Jeg vil bare nevne overlevelsesratene som vi har på en del av våre sykdommer, som gjør at vi spesialiserer. Det har lite med rasjonalitet å gjøre. Det har i langt større grad å gjøre med å gi kvalitet i tjenestene.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
Det siste kan jeg svare veldig fort på. Ski sykehus vil bestå, med et innhold som er godt tilpasset det faktum at det er 100 000–120 000 mennesker i det området som sokner til det, og med de tilbud som det er rasjonelt å legge dit. Så må vi heller ikke glemme det faktum at det jo ikke er mange «kaffekok» fra Ski til hovedstadsområdet, hvor vi har de spesialiserte tjenestene. Når vi ser på de avstandene man må reise en del andre steder i dette landet, tror jeg ikke man trenger latinsk temperament eller å slå verken agurker eller andre gjenstander i kassaapparatet. Når det gjelder graden av sindighet i Follo-området, tror jeg ikke den er spesielt annerledes enn den er mange andre steder i Norge. For en sindig sørlending fremstår det ikke akkurat nødvendigvis som at det ikke er mulig å bli enda mer sindig. Men jeg kan i hvert fall si at det som vi legger opp til for våre lokalsykehus, er en modell som er bedre tilpasset våre innbyggere.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
Fugleinfluensaen har pågått i Sørøst-Asia det siste året. Det er en fuglesykdom som i sjeldne tilfeller rammer mennesker. Det er ikke med sikkerhet påvist smitte mellom mennesker, men dersom dette skulle skje, kan man få en pandemisituasjon. Norge har siden 2002 hatt Nasjonal beredskapsplan for pandemisk influensa. Det er oppnevnt en pandemikomite, som ledes av Sosial- og helsedirektoratet med Nasjonalt folkehelseinstitutt som sekretariat. Norge ligger i forkant av de andre landene med hensyn til beredskapforberedelser. Vaksine vil være det beste forebyggende tiltak i en influensapandemi. Det antas at det vil ta minst tre til seks måneder etter første utbrudd blant mennesker før en virksom vaksine kan være tilgjengelig. I første fase av en eventuell pandemi må man derfor basere seg på antivirale legemidler som kan brukes både til behandling og til forebygging. Våren 2004 bevilget Stortinget 29 mill. kr til tiltak mot influensapandemi: 26 mill. kr til et beredskapslager på 200 000 kurer av antivirale legemidler, som Tamiflu.3 mill. kr til årlig premie for en garanti om levering av 2 millioner doser influensavaksineRegjeringen utvidet høsten 2004 leveringsgarantien for vaksine til å omfatte hele befolkningen og vedtok at bevilgningen til helse- og sosialberedskap i statsbudsjettet for 2005 kan overskrides med inntil 4,35 mill. kr. Nasjonalt folkehelseinstitutt har på statens vegne inngått en slik avtale om leveringsgaranti for vaksine. Nasjonalt kunnskapssenter har utredet bruken av legemidlet Tamiflu i en pandemisk influensa og konkluderer i sin rapport i januar 2005 med at nasjonal beredskap bør basere seg på forhåndslagring av nettopp dette legemidlet. Sosial- og helsedirektoratet vurderer nå denne utredningen, og departementet avventer råd fra direktoratet om en utvidelse av lageret av Tamiflu og størrelsen på dette. Departementet følger selvfølgelig situasjonen nøye og vil løpende vurdere behovet for ytterligere tiltak.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
Først og fremst må jeg si at det er umulig for en statsråd eller en regjering eller for den norske stat som sådan å sette til side alle faglige råd fra de instanser vi har etablert, som Sosial- og helsedirektoratet og Nasjonalt folkehelseinstitutt, som besitter den fremste kompetansen i landet, og som skal gi helseministeren råd på dette området. At det er en enkelt lege som har en annen vurdering, tar jeg bare til etterretning, for det kan ikke bety at da må vi gjøre nøyaktig det som denne legen sier. Vi har en nasjonal pandemikomite som er jevnlig samlet. De skal ha møte igjen den 28. februar. Der sitter det folk fra hele landet, de fremste ekspertene vi har, og de skal komme med det best mulige rådet til Regjeringen om dette. All den informasjon jeg har, tyder på at vi er i den absolutte front i måten vi håndterer dette på beredskapsmessig. Jeg har full tillit til det som gjøres, selv om det er en enkelt lege som mener noe annet.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-02-16:
Først en korrigering: Det er ikke kjent for meg at noen offentlig myndighet har gått ut og advart mot innkjøp av Tamiflu, men det er heller ikke gått ut en anbefaling om å gjøre det. Det er noe ganske annet enn å antyde at noen har advart mot å kjøpe dette legemiddelet. Sosial- og helsedirektoratet og Nasjonalt folkehelseinstitutt foretar nå en grundig gjennomgang og vurdering både av vår beredskapsplan og av våre beredskapslagre. De er bedt om å komme til meg med en anbefaling – den vil jeg få i løpet av uke 10 – om ytterligere mulige tiltak. Det er også viktig i en slik situasjon, der avisoverskrifter fort kan få oss til å tro at man er langt inne i svartedauden, at vi prøver å beholde den alminnelige ro, selv om der er en risiko. Men, som sagt, jeg vil komme til Stortinget så fort jeg har en ny anbefaling, med forslag om nye bevilgninger i den grad vi finner det hensiktsmessig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
Jeg skal få konstruert et slikt kassaapparat, tenker jeg. Mitt spørsmål går til den ærede helse- og omsorgsminister: «Det har vært mye fokus på det såkalte «fugleviruset» og muligheten for at en farlig utvikling av viruset kan komme til å ramme Norges befolkning med stor tyngde. Under behandlingen av St.prp. nr. 43(2003-2004) (2003-2004) Er det, med den siste tids utvikling av viruset i andre deler av verden og den informasjon som i dag er tilgjengelig, statsrådens vurdering at situasjonen er under kontroll?» Kunne jeg få lov å anmode helseministeren om å heve stemmen litt? Min hørsel er ikke så god som den en gang var.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg sier meg fornøyd med. Jeg har registrert at Australia og Frankrike bevisst har kjøpt inn influensamedisin som dekker 30 pst. av befolkningen, mens vi i Norge kun har 200 000 doser på lager, noe som knapt nok dekker 5 pst. av befolkningen. På denne bakgrunn finner jeg det direkte uansvarlig at offentlige myndigheter, som Statens folkehelseinstitutt og Helsedirektoratet, går ut og advarer leger mot å foreskrive vaksinen til privatpersoner og indirekte kritiserer de av våre fageksperter, eksempelvis infeksjonsoverlege Gunnar Hasle, som anbefaler folk å forebygge den eventuelle epidemien ved å kjøpe inn vaksine til seg og sin familie. Slik jeg ser det, må det jo være en fordel at flest mulige norske borgere skaffer seg denne vaksinen selv. Det gir en betydelig sikkerhet og sparer samfunnet for store summer. Deler helseministeren Folkehelseinstiuttet og Helsedirektoratets syn på dette?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-02-16:
Jeg takker igjen statsråden for svaret. Vi tilhører jo to partier som begge kjemper for enkeltmenneskets frie valg. Jeg synes det er utidig at både direktoratet og Folkehelseinstiuttet blander seg inn og advarer folk mot å sikre seg og sin familie på dette området. Med kun 200 000 doser på lager vil vi ikke på langt nær dekke de prioriterte grupper som bør vaksineres ved et eventuelt utbrudd av sykdommen. Jeg konkluderer derfor med at departementet må sørge for at antallet influensavaksinedoser på lager bør økes betydelig og dekke minst 50 pst. av befolkningen. Så langt har sykdommen en mortalitet på hele 50 pst. Fugleinfluensaen er således en særdeles alvorlig sykdom, som kan sammenlignes med svartedauden. Her gjelder det virkelig at føre var-prinsippet følges fullt ut. Ny fryseteknikk kan gi vaksinen holdbarhet i årtier. Vil helseministeren sørge for at man på nytt vurderer å øke lageret av denne type influensavaksine?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-02-16:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren: «Onsdag 2. februar begynte det å brenne i den 35 fot store sjarken «Bremvær» nord for Gimsøya i Lofoten. De to fiskerne forsøkte å ringe nødnumrene på sin mobil da de lå i redningsflåten og så båten brenne opp. De kom ikke fram på GSM-nettet som Telenor har bygd ut, pga. manglende dekning. Det var derfor bare tilfeldigheter som gjorde at de ble reddet. Hva vil statsråden gjøre for at det blir bygd ut et mobilnett som er like sikkert som NMT 450 var, og vil statsråden påvirke Telenor i denne saken?»
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-02-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Den 22. oktober 2003 stilte jeg spørsmål til statsråden angående nedleggelsen av 450-systemet. Hun påpekte da, som hun gjør nå, at GSM-systemet har frekvenser med kortere rekkevidde enn NMT-systemet, noe som gjør at GSM-dekningen til sjøs blir dårligere. Jeg vil påpeke at båten «Bremvær» brant 100 meter fra land – og, som en sa, nesten oppe i fjæra. Ved å hevde at fiskerne har VHF, og ved å si at det aldri har vært meningen at mobilen skulle overta den funksjonen, nærmer statsråden seg et viktig poeng. VHF-en er plassert i styrehuset. Når styrehuset brenner, slik det gjorde på «Bremvær», eller når det står under vann, er det ikke særlig lurt å bli værende ved VHF-en. Det ville være flott om fiskerne hadde et mobilnett der de kunne tilkalle hjelp, slik de kunne med 450-systemet. I stedet har de fått et system som faktisk er umulig å bruke, selv om båten står i fjæresteinene. Er statsråden enig i at et slikt system på ingen måte er en akseptabel løsning?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-02-16:
Jeg takker statsråden for svaret. Statsråden sa videre den 22. oktober 2003 at vi med tiden skulle få et nett tilsvarende det daværende 450-systemet, som nå er stengt. Det sier hun også i dag. Fra 1. januar 2005 vil land- og sjøområder i Lofoten/Vesterålen ha fått et topp moderne mobilnett, sa Telenor-direktør Bjørn Amundsen den 19. oktober 2003. Alt dette skulle bety store GSM-forbedringer for brukerne under lofotfisket, fra Senja i nord til Røstbanken i sør. Nå går hun tilbake på det. Hun har aldri lovet at GSM-dekning skulle erstatte NMT på alle områder hvor man tidligere hadde dekning, er tonen i dag. En storstilt utbygging, ble det også sagt, fra kysten i Nordland og Troms, fra Andøya og Senja i nord til Røstbanken i sør: basestasjon på Holandshamn, ny sender på Skrovafjellet, mobil GSM-vogn i forbindelse med Lofast, ny sender i Stamsund, ny sender på vestsiden av Vestvågøy, ny sender på Myrland i Flakstad, nye sendere rundt Nappstraumen, ny sender på Værøyfjellet, bedre sender i Hadsel, og nye sendere i Bø og Øksnes. Hvorfor kan ikke disse systemene brukes i fjæresteinene nord og øst for Stamsund? Hva har blitt gjort for at disse lovnadene skulle bli gjennomført? Jeg spurte om dette i oktober i 2003.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
La meg først få lov til å understreke at nødsambandet for fiskeflåten er VHF-radio, og ikke de kommersielle mobilkommunikasjonsnettene som f.eks. NMT og GSM. Når det gjelder GSM-nettene, har NetCom og Telenor bygd ut hvert sitt landsdekkende nett. Selv om begge allerede har bygd ut nett i et langt større omfang enn det de er forpliktet til i henhold til konsesjonene, så utvides dekningsområdet for GSM stadig. Etter det jeg kjenner til, har Telenor av hensyn til fiskeflåten spesielt brukt et titalls millioner kroner for å forbedre dekningen langs kysten. Selskapet har i samarbeid med bl.a. Norges Råfisklag arbeidet for å få til en mest mulig smertefri overgang fra NMT til GSM langs kysten og på fiskefeltene. Like fullt er det enkelte områder, særlig helt inntil kysten, hvor det kan være noe dårligere eller til og med manglende dekning. Telenor vil, etter det jeg har fått opplyst, søke gradvis å utbedre denne dekningen i tiden som kommer. Norges Råfisklag betegner selve prosessen med Telenor Mobil som å være preget av en god dialog. NMT 450-nettet ble lagt ned med virkning fra 1. januar i år. Dette var et analogt system som, til tross for gode dekningsegenskaper, var gått ut på dato både teknologisk og markedsmessig. Det er imidlertid verdt å merke seg at de frekvensene som tidligere ble brukt til NMT 450-nettet, i fjor sommer ble tildelt selskapet Nordisk Mobiltelefon. Dette selskapet har gjennom den tildelte frekvenstillatelsen forpliktet seg til å bygge ut et moderne digitalt mobilkommunikasjonsnett basert på den såkalte CDMA-teknologien. Innen september i år skal selskapet ha bygd et nettverk med tilsvarende flatedekning innenfor GSM-dekningen som det NMT-nettet hadde. Dette nye nettet vil kombinere meget gode dekningsegenskaper og gi muligheter for langt mer avansert teknologi i nettet enn det NMT 450 gjorde. La meg avslutningsvis få oppsummere med at Norge allerede i dag har en av Europas beste GSM-dekninger på tross av at vi har en svært krevende topografi og et spredt bosettingsmønster. GSM-konsesjonærene viser samfunnsansvar ved på egen hånd å bygge dekning langt utover konsesjonskravene, herunder å tilby dekning langs kysten og på fiskefelter. Jeg har derfor full tiltro til at mobiloperatørene i samråd med interesseorganisasjonene til de berørte parter også i tiden framover vil bidra til ytterligere forbedringer for fiskeflåten. I tillegg vil vi, som nevnt, kunne få et nytt og moderne mobilkommunikasjonssystem i 450-nettet med god dekning. Mobilkommunikasjon vil utgjøre et verdifullt og stadig bedre supplement, men det har aldri vært forutsatt at det skulle erstatte VHF-radio som nødsamband.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Som jeg viste til i mitt svar, er det nå et nett under utbygging nettopp på 450-frekvensen som vil kunne erstatte den funksjonen som NMT 450 hadde. Derfor vil det bli slik at de som ikke har dekning med GSM-nettet pr. i dag, vil kunne få dekning med 450-nettet, omtrent slik det var tidligere. På den måten vil 450-frekvensen kunne bidra til en større trygghet for dem som ferdes langs kysten. Men jeg vil gjenta at det har aldri vært meningen at mobilnettet skulle være en nødkommunikasjonsløsning. Vi er heldige som har denne muligheten, og dette ønsker jeg å videreutvikle. Det har vi da gjort gjennom den telepolitikken som gjør at andre nå slipper til og vi får bygd ut dette nettet.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Jeg vil understreke at jeg ikke har gått tilbake på noe av det jeg har sagt, og det er det heller ingen grunn til. For vi er så heldige at i tillegg til at det nå er bygd ut atskillig bedre dekning på GSM-nettet, så bygges nå også det 450-nettet som representanten Bastesen gir uttrykk for at han savner langs kysten. Da er mitt budskap at dette bygges nå ut. Så nå ligger det an til at vi skal kunne få tilbake noe av den dekningen som det her er vist til er borte.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Statens vegvesens ansvar for å gjennomføre tiltak mot støy ved bygging av veger er regulert i en egen retningslinje for behandling av støy i arealplanlegging. Retningslinjene er nylig vedtatt av Miljøverndepartementet og avløste tilsvarende retningslinjer vedtatt i 1979. Retningslinjene angir veiledende grenseverdier for støy ved bygging av ny veg. Ved mindre utbedringer av eksisterende veg, som f.eks. trafikksikkerhetstiltak ved bygging av gang- og sykkelveger, er det ikke krav om å gjennomføre tiltak for å bringe støynivået under grenseverdiene i retningslinjene, dersom utbedringen ikke fører til vesentlig forverring i støyforholdene. Langs eksisterende veger er Statens vegvesens ansvar for å gjennomføre støyreduserende tiltak regulert i forskrift etter forurensningsloven. Forskriften setter krav om at ingen skal ha støyverdier høyere enn 42 desibel innendørs. Forskriften setter ikke krav om støyverdier for uteoppholdsarealer. Langs E18 i Bamble er det, i samsvar med kravene i gjeldende forskrift, gjennomført fasadetiltak for boliger som tidligere hadde innendørs støynivå høyere enn 42 desibel. I praksis er det gjennomført fasadetiltak for boliger som hadde betydelig lavere støynivåer innendørs enn 42 desibel. Dette er gjort for å være sikker på at støynivået, også med trafikkøkning på sikt, faktisk blir under 42 desibel. Det er i ettertid gjennomført noen mindre utbedringer av E18 i Bamble, men disse tiltakene har ikke ført til vesentlige endringer i støynivået. Etter det jeg kan se, har Statens vegvesen derfor foretatt de grep som er nødvendige for å sikre en tilfredsstillende situasjon langs vegen.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Jeg syns det er litt vanskelig å behandle en slik sak her i Stortinget når jeg ikke har fullt kjennskap til hvem dette gjelder. Jeg legger vekt på at vi i arbeid som dette skal følge retningslinjene og heller være føre var, slik Vegvesenet har meldt til meg at de har gjort ved det arbeidet som har skjedd her langs E18. Det er slik at støy gir folk en plage. Det er derfor vi har utarbeidet disse retningslinjene. Det er et poeng at folk skal oppleve det som både trygt, og også godt, å bo der de bor. Vi kommer fortsatt til å legge vekt på å følge de retningslinjene som er. Jeg vet at Statens vegvesen er opptatt av å gjøre heller ekstra tiltak enn for få.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Her har Statens vegvesen et ansvar som ligger tungt på dem. Departementet går ikke inn i enkeltsaker av denne type, men vi har fått utarbeidet retningslinjer for at man skal ha noe å gå etter, og for at folk skal føle at det er litt forutsigbart hvor fasadeisolering eller andre typer tiltak blir fulgt opp. Statens vegvesen tar fortsatt dette med støy på aller største alvor, fordi støy oppfattes som en plage – og som en helseplage. Det vil innebære at videre utbygging langs E18, både i Telemark og andre steder, selvfølgelig vil være preget av at man tar støyen på alvor.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Som jeg sa i stad, er jeg opptatt av at vi skal ha en kostnadseffektiv reduksjon av CO2-utslippene. Det betyr at vi uansett må belage oss på at transportsektoren må bidra. Da er det viktig at vi tar innover oss at vi i dag står overfor en situasjon hvor vi har en velferdsutvikling som vi noen tiår tilbake bare kunne drømme om. Folk flest har et mobilitetsmønster som er helt annerledes enn det man tidligere hadde fantasi til å forestille seg kunne være tilfellet. De fleste er opptatt av at folk skal kunne reise og være mobile. Vi har i dag bo- og arbeidsmarkedsregioner som er større enn tidligere, og pendling er mer og mer vanlig. Vi opplever til og med at folk pendler mellom Finnmark og Oslo. Det betyr at her er både bil og fly tatt i bruk. Jeg har tidligere foreslått å se nærmere på flyplasstrukturen, av hensyn til økonomien og om det vil ha en positiv effekt i forhold til det spørsmålet vi diskuterer nå, men da fikk jeg ikke støtte i Stortinget. Heller ikke SV støttet dette. Det er svært vanskelig å redusere folks transportbehov. Derfor tror jeg arbeidet med ny teknologi er veldig viktig. Vi ser i forhold til Kyoto-avtalen at det haster. I forhold til de målene som ligger inne i Kyoto-avtalen, vil det å satse på tiltak som går over lang, lang tid, ikke hjelpe oss. Vi er derfor i all politikk framover nødt til å se på om de tiltakene vi foreslår, bidrar til at vi går i rett retning.
Torild Skogsholm (Venstre), 2005-02-16:
Hvis jeg foreslår et konkret mål, vil vi ikke foreslå noe som er kostnadseffektivt. Jeg tror at skal vi lykkes, er vi nødt til å redusere ikke bare veksten, men også utslippene fra transportsektoren. Derfor er ny teknologi helt avgjørende for at vi skal lykkes. I forhold til konkrete mål: Når det blir snakk om å redusere folks mobilitet og folks mulighet til å reise, støtter ikke engang SV det når det kommer til Stortinget. Så det ser jeg ikke som en aktuell problemstilling. Vi er nødt til å finne de mest miljøvennlige løsningene, som f.eks. kollektivtransport hvor vi kan unngå CO2-utslipp, og utvikling av alternativ teknologi. Det sier seg selv at det er meget krevende å få dette til på kort tid. Men vi har lagt et løp som skal kunne bære oss framover. Som jeg nevnte i stad i svaret mitt: Etter at belønningsordningen ble innført, har det stort sett vært en stor økning i kollektivtransporten i de byene som er berørt. Jeg venter på at vi skal komme lenger, at vi også ser en reduksjon i bilbruken. Foreløpig ser det ut som om vi kanskje reduserer bilveksten, men ønsket må være at vi reduserer utslippet fra biler. Det krever både ny teknologi og endringer i transportmønsteret.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-16:
Jeg har følgende spørsmål til samferdselsministeren: «En familie i Bamble i Telemark er påført en kraftig forverring av trafikkstøyen etter en heving av veibanen på E18 som går tett inntil boligen deres. Trafikkstøyen går nå på helsa og nattesøvnen løs. Familien har møtt liten forståelse hos Statens vegvesen for å avbøte problemene. Hvilket ansvar har Vegvesenet for å sørge for at beboere ikke utsettes for helseskadelige påvirkninger i form av støy ved bygging eller ombygging av veier?»
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-16:
Jeg takker for svaret, som jeg ikke er veldig godt fornøyd med. Det må jeg si. Det som er tilfellet her, er jo at ved omlegging av denne veien er veibanen hevet, og man har fjernet terrengformasjoner som naturlig har beskyttet mot støy. Det oppleves av denne familien som en svært dramatisk forverring av støyplagene. Som jeg sa i spørsmålet, går det på helsa og nattesøvnen løs for disse menneskene. Er det ikke slik at Vegvesenet også bør forholde seg til situasjonen slik de enkelte menneskene og familiene opplever den, og ikke kun til rent tekniske målinger? Statens vegvesen i Telemark har uttalt bl.a. til Varden den 7. februar i år at de har ikke noe mer tilbud å gi. Vil statsråden likevel ta initiativ overfor Statens vegvesen i Telemark og se på denne saken på nytt for eventuelt å kunne gjøre tiltak som vil lette situasjonen for disse menneskene?
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-02-16:
Jeg har forståelse for at statsråden ikke ønsker enkeltsakbehandling i Stortinget. Men det kunne ha vært et positivt signal om statsråden hadde vurdert å la departementet innhente noen mer konkrete opplysninger i denne saken, for å se på om ikke det å utvise en type skjønn også er fornuftig i denne type enkeltsaker, som jeg sa, og ikke bare forholde seg til de rent tekniske forskrifter og grenseverdier.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Eg vil gjerne stilla følgjande spørsmål til forsvarsministeren: «Ifølgje VGs artiklar om forholdet mellom Siemens Business Service og Forsvaret kjem det fram at det er svært tette forretningsmessige og personlege band mellom personar i Forsvaret og hjå Siemens. Avtalen mellom partane kan ha ei ramme på om lag 1 mrd. kr. Er det riktig at personar tilsette hjå Siemens på vegner av Forsvaret har kjøpt inn datautstyr til bruk i Forsvaret, og har i så fall innhaldet i lov om offentlige anskaffelser alltid blitt følgt?»
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Eg takkar statsråden for svaret. Det er, som statsråden sa, svært urovekkjande om det skulle vera noko som helst hald i dei påstandane som har komme fram i media i den seinare tida. Og slik som det er framstilt, kan det jo sjå ut som, både for oss her og for andre som les aviser, at dei har noko å fara med. Eg går ut ifrå at me har ei felles interesse av at alle innkjøp som har vore gjorde av Forsvaret, er i samsvar med det som Forsvaret har bruk for, og at dei metodane som er brukte for å komma fram til dei beste produkta, toler dagens lys – at me verkeleg får valuta for pengane. For at me skal vera sikre på det, må det iallfall vera ein innkjøpskompetanse i Forsvarsdepartementet som er i stand til å handtera våre interesser. Eg vil gjerne få stilla spørsmål om det er slik at den innkjøpskompetansen som trengst for å gjera desse innkjøpa, er til stades i Forsvarsdepartementet.
Rita Tveiten (Arbeiderpartiet), 2005-02-16:
Eg har eit lite oppfølgingsspørsmål. Er det då slik å forstå at forsvarsministeren pr. i dag ikkje har oversikt over om lov om offentlige anskaffelser har blitt følgt ved desse forskjellige innkjøpa?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-16:
Jeg ser svært alvorlig på de påstandene som er framkommet i media om Forsvarets kontraktsforhold med Siemens Business Service. Forsvaret har derfor igangsatt en intern undersøkelse av kontrakten, etter oppslagene i media, og Forsvarsdepartementet har bedt Forsvarsstaben om en redegjørelse i saken og avventer denne. Forsvarsdepartementet har videre anmodet Regjeringsadvokaten om bistand i saken for bl.a. å avdekke hvorvidt Siemens har tatt betalt for kostnader som Forsvaret vurderer skal være en del av dekningsbidraget. Selve avtalen mellom Siemens og Forsvaret om leveranse av datautstyr er en rammeavtale som ble inngått av regjeringen Stoltenberg i januar 2001, og som omhandler anskaffelser, drift og utvikling av en felles IT-plattform for Forsvaret, kalt FISBasis. Rammeavtalen angir vilkår for bestillinger som foretas innenfor avtalens virkeområde. Siden avtaleinngåelsen i januar 2001 har Forsvaret foretatt kjøp i størrelsesorden 1,2 milliarder kr over rammeavtalen. Avtalen løper ut i 2006 og er planlagt utlyst på nytt. Avtalen ble inngått etter en omfattende anbuds- og forhandlingsrunde og gjennomført i tråd med bestemmelsene i lov om offentlige anskaffelser og Forsvarets daværende anskaffelsesregelverk, Bestemmelser vedrørende Anskaffelser til Forsvaret, BAF. For å sikre et best mulig kontraktsresultat bistod den gangen også Nærings- og handelsdepartementet og Regjeringsadvokaten ved kontraktsinngåelsen. Forsvarssjefen har i brev av 4. februar varslet en gjennomgang av eventuelle uregelmessigheter i Forsvaret, herunder forholdet til Siemens, bl.a. for å avdekke hvorvidt det foreligger uakseptable personlige relasjoner mellom kunde- og leverandørsiden, slik spørreren er opptatt av. Forsvarsstaben har også i brev av 15. februar til Forsvarsdepartementet presisert at formelt ansvar og myndighet i forhold til bestilling av varer og tjenester over avtalen er tillagt fast ansatt personell i Forsvaret. Derimot foretar Siemens en rekke kjøp av materiell fra underleverandører for å dekke Forsvarets bestillinger. Det er i samsvar med avtalens forutsetninger, hvor det er slik at Siemens ivaretar hovedleverandørrollen overfor Forsvaret, mens de selv er ansvarlige for bestillinger fra underleverandører. Jeg understreker at Forsvaret ser svært alvorlig på påstandene som er framkommet i media. Det vil derfor bli foretatt en grundig gjennomgang av saken, og jeg imøteser resultatet og oppfølgingen av denne.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-16:
Jeg vil først understreke at jeg er helt enig med spørreren i at når det gjelder store innkjøp i Forsvaret, skal ikke bare regelverket for offentlige innkjøp, BAF i dette tilfellet, følges, men det er også viktig at det etiske regelverket, som forsvarssjefen utarbeider, følges. Jeg er også enig i at alle er tjent med at alle forhold i denne saken kommer fram. Det er viktig at både skattebetalere og andre forsvarsinteresserte føler seg trygge på at midler som Forsvaret disponerer, disponeres på en god måte. Når det gjelder innkjøpskompetanse, gjelder det i dette tilfellet i første rekke FLO, for det er FLO som foretar innkjøp: FLO/IKT når det gjelder datautstyr, og FLO/I når det gjelder andre typer store industrielle anskaffelser. Og det er svært viktig at den nødvendige innkjøpskompetansen er der. Det er jo også en av grunnene til at Stortinget har bedt Regjeringen vurdere å lage en egen etat for innkjøpsfunksjonen i Forsvaret, en sak som vi har lovt å komme tilbake til Stortinget med.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2005-02-16:
Jeg vil gjerne få presisere at da denne avtalen ble inngått, ble daværende anskaffelsesregelverk, Bestemmelser vedrørende anskaffelser til Forsvaret, BAF, fulgt. Det var den forrige regjering som inngikk kontrakten, og for å sikre et best mulig kontraktsresultat tok man den gang i tillegg kontakt med både Nærings- og handelsdepartementet og Regjeringsadvokaten for å kvalitetssikre kontraktsinngåelsen.