Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-03-28:
Treforedlingsindustrien har lange tradisjoner i Norge. Det er ingen overdrivelse å si at denne industrien var en av de viktigste bidragsyterne til industrialiseringen av Norge i andre halvdel av 1800-tallet. Vi hadde spesielt gode forutsetninger gjennom kombinasjonen av rennende vann og råvarer fra skogen. Tresliperier, cellulose- og papirfabrikker gjorde Norge til en av verdens største eksportører av tremasse og cellulose. Min egen hjemkommune, Drammen, er et typisk eksempel på en by som vokste fram som et resultat av denne industrireisingen – med beliggenheten ved elva, der tømmeret ble fløtet nedover, og med nærheten til fjorden og havna, der treproduktene ble skipet ut. Mange representanter i denne salen kunne fortalt akkurat den samme historien. Jeg husker personlig godt de mange fabrikkene langs Drammensvassdraget og fløterne på elva, som gjennom arbeidsinnvandring på 1960- og 1970-tallet faktisk også la grunnlaget for dagens flerkulturelle by. Men tømmerfløteren er borte. Nå er det bare statuen ved elvebredden som står igjen av ham. Borte er også de mange treforedlingsbedriftene. De store industriområdene tett på Drammen sentrum er gjenstand for omforming til nye, moderne bydeler. Union Brygge og Papirbredden er gamle navn på moderne leilighetskomplekser, kulturhaller og et sted for høyere utdanning. Treforedlingsindustriens betydning for dagens næringsliv i Drammen er således sterkt redusert. Vi har én papirfabrikk igjen. Den har funnet sin nisje i produksjon av mykpapir til et sterkt voksende marked, bl.a. i Kina, men eies av utenlandske interesser. Det betyr at bedriften er avhengig av konkurransedyktige rammebetingelser dersom den skal forbli i Norge og Drammen. På den måten kan Drammen være et bilde på de omfattende strukturendringene treforedlingsindustrien i Norge har vært igjennom, og de utfordringene denne industrien står overfor – men ikke helt. For treforedling er fortsatt en viktig industri i Norge, bl.a. i mitt fylke, Buskerud, og i Østfold og i trøndelagsfylkene – for å nevne andre eksempler. Dette er hjørnesteinsbedrifter i flere samfunn og en viktig eksportindustri. Industrien er en viktig verdiskaper og sysselsetter i seg selv med en omsetning på 17,3 mrd. kr og en verdiskaping anslått til 3,2 mrd. kr – skapt av 4 000 ansatte. Den er samtidig viktig fordi den bidrar til at vi selv kan foredle egen skog, en av våre naturgitte råvarer, som i motsetning til en del andre naturressurser også er fornybar. I denne skogen ligger det et stort uutnyttet potensial. I 2009 sto det nesten dobbelt så mye tømmer i norske skoger som i siste halvdel av 1960-årene, selv om planting av skog i samme tidsrom ble redusert med to tredjedeler. Likevel er den årlige tilveksten økt fra 13 millioner til 25 millioner kubikkmeter. Det skyldes bl.a. at hogsten bare er på 10 millioner kubikkmeter i dag. Uttaket utgjør med andre ord 40 pst. av tilveksten. Til sammenligning utgjør uttaket fra svenske og finske skoger 80 pst. av tilveksten der. Mulighetene til ytterligere utnyttelse av skogen som råvare i treforedlingsindustrien i Norge er per i dag begrenset. En illustrasjon på det er brannen som skadet masseanlegget på Norske Skog Saugbrugs i Halden den 2. februar i år. Den førte til full stans i produksjonen på ubestemt tid. Ingen i Norge kunne overta råvarene. Det eneste alternativet var eksport til utlandet. Det viser også tydelig hvilke konsekvenser eventuelt nye nedleggelser kan komme til å få. Derfor må det være et politisk viktig mål å sikre framtidige rammevilkår for denne tradisjonsrike delen av norsk næringsliv som gjør at treforedlingsindustrien fortsatt kan utvikles og sikres vekstmuligheter i Norge. Da må en til dels negativ utvikling snus. I henhold til bransjens egen statistikk ble antall papir- og kartongmaskiner redusert fra 31 til 21 fra 2005 til 2009. Antall bedrifter ble redusert fra 13 til ti. Det er i dag sju fabrikker for tremasse og tre for cellulose igjen. Men selv om norsk treforedlingsproduksjon på denne måten er liten i verdensmålestokk, eksporterer den en betydelig del av sine produkter – både innenfor papir og innenfor bygningsplater. De største markedene er Europa, med land som Tyskland, Storbritannia, Italia og Sverige, men det eksporteres også til USA og Canada. Det er fortsatt norske eierinteresser bak industrien i Norge, men med et betydelig innslag av utenlandske interesser. For eksempel var utenlandsandelen i Norske Skog 36 pst. per 31. desember 2010, mot 25 pst. ved forrige årsskifte. Hjørnesteinsbedriften Södra Cell på Tofte i Hurum er i sin helhet eid av svenske skogeierinteresser. Det samme gjelder Södra Cell Folla i Verran kommune i Nord-Trøndelag. De eier samtidig tre bedrifter i Sverige. Det sier seg selv at konkurransedyktige vilkår er en nødvendighet for å sikre arbeidsplassene i Norge. Så kom finanskrisen og bød på nye utfordringer. I det såkalte Finanskriseutvalgets utredning, NOU 2011:1, heter det: «To forhold er særlig viktige for å forklare hvorfor industriproduksjonen i Norge falt klart mindre enn i andre land. For det første produserer norsk industri i liten grad de varene som ble utsatt for den største etterspørselssvikten internasjonalt, som biler, forbrukselektronikk og andre varige forbruksgoder. For det andre består en vesentlig del av norsk industris produksjon av leveranser til petroleumssektoren. Ettersom etterspørselen fra petroleumssektoren holdt seg godt oppe gjennom tilbakeslaget, dempet det de negative impulsene mot industrien.» Men så kommer det: «For næringer som ikke i vesentlig grad ble påvirket av disse forholdene, som nærings- og nytelsesmiddelindustrien, grafisk industri, treforedling og produksjon av metaller var produksjonsnedgangen om lag av samme størrelsesorden som ellers i Europa.» Men vi skal ikke svartmale situasjonen. Gjennom 1970-tallet gjennomgikk norsk treforedling betydelige strukturendringer. Den delen av industrien som overlevde, har i stor grad – både da og seinere – vist seg både innovativ og konkurransedyktig. Treforedlingsindustrien leverer primært papir, kartong og cellulosemasse, men flere av anleggene leverer også store mengder energi, primært i form av varme. Mer kan leveres, bl.a. til husholdningene. Treforedlingsindustrien leverer dessuten miljøvennlige og bærekraftige produkter, som stadig utvikles. Ett viktig prosjekt er f.eks. å se hvilke produkter i plast, metall og glass som kan byttes ut med papir i framtiden – tekstiler basert på cellulose er et annet. Men én utfordring er imidlertid å opprettholde og helst øke den norske andelen av forsyningen av trevirke. Deler av industrien viser til at dette er helt nødvendig for å opprettholde verdiskapingen og eksportinntektene. I tillegg til reduserte kostnader betyr redusert import også en mer klimavennlig og bærekraftig produksjon i Norge. Energi er et annet stikkord – også innad i egen produksjon. Treforedlingsindustrien er kraftkrevende. Energieffektivisering i bransjen har gjort at energiforbruket har økt mindre enn veksten i produksjonen. Innkjøpt varmeenergi og egenprodusert bioenergi fra brenning av bark, treavfall mv. dekker over halvparten av bransjens totale energibehov. Men også langsiktige industrikontrakter med Statkraft er viktige, slik Norske Skog i Skogn nettopp har undertegnet ny avtale om, der for øvrig statsministeren og næringsministeren nettopp var på besøk, som jeg så i media. At ESA 3. mars 2011 godkjente garantiordningen for kraftintensiv industris kraftkjøp, er en god nyhet. Deler av industrien har, som nevnt, dessuten muligheter for å produsere fornybar energi for videresalg. Det gjelder bl.a. Södra Cell Tofte i Hurum. Flere bein å stå på er en stor fordel. De har imidlertid et problem med at den foreslåtte overgangsordningen for grønne sertifikater ikke gir dem de samme vilkårene som søsterbedriftene i Sverige. Spørsmålet er om det er mulig å gjøre noe med dette, eller om det finnes andre muligheter for å kompensere for denne ulempen. Jeg regner med at det er et tverrpolitisk ønske i denne salen om å opprettholde treforedlingsindustrien som en viktig næring i Norge også i framtiden. Så for å gjøre en lang historie kort har jeg følgende spørsmål til statsråden: Hvordan mener statsråden at vi best mulig kan sikre langsiktige, konkurransedyktige rammebetingelser for videreutvikling av treforedlingsindustrien, slik at den fortsatt kan ha en viktig plass i framtidens norske næringsliv?