Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2012-01-19:
Havbruksnæringen er en av de viktigste eksportnæringene vi har. På tross av en vanskelig finanssituasjon der ute, og dermed dårligere priser for produktene, har den klart seg rimelig bra når man tar hensyn til eksportinntektene og lønnsomheten. Dette sier oss at målt mot historien har næringen utviklet seg i positiv retning. Den framstår som en mer moderne, kunnskapsbasert og markedstilpasset næring enn tidligere. Det er også en næring som har jobbet hardt med miljøutfordringer. Den har hatt store prosjekter når det gjelder sykdom, den har jobbet med lakselus, og den har hatt store prosjekter når det gjelder rømning. På tross av enkelte tilbakeslag ser man klare tegn på at situasjonen blir stadig bedre. Næringens påvirkning på villaksen er også et komplisert tema som det jobbes seriøst med. Villaksen i seg selv er et komplisert spørsmål, og den store havbruksnæringen kompliserer dette bildet ytterligere. Felles for alle problemstillingene er at man må bygge arbeidet på fakta. Bare en kunnskapsdrevet utvikling vil gi det ønskede resultat. En følge av næringens vekst og suksess er at næringen nå arbeider i et skarpere søkelys, både fra det offentlige og fra media, en annen er at næringens størrelse og raske vekst gjør at den setter betydelige spor etter seg. Høyre er helt enig i at det er riktig og viktig at man fra politisk hold stiller strenge miljøkrav til næringen. Det bør også, i den grad det har vært uklart, poengteres at det er viktig at næringen har klare politisk vedtatte mål å forholde seg til. Bakgrunnen for denne interpellasjonen er derfor todelt. Det som konkret utløste den, er overskriften vi kunne lese i media i november 2011. I en pressemelding fra Klima- og forurensningsdirektoratet kan man i overskriften lese «Fiskeoppdrettere mangler miljøkunnskap». Klif har vært på en inspeksjonsrunde til et utvalg oppdrettere og mener at alt ikke er slik de forventer å finne det. I pressemeldingen listes det opp en rekke forventninger fra Klif til oppdretterne. Blant annet skal de «utarbeide kriterier for akseptabel forurensning av anleggets resipient i risikovurderingen», og «det skal settes konkrete, målbare miljømål for påvirkning av resipienten». Her stiller jeg følgende spørsmål til statsråden: Vil det ikke være riktigere at Klif på oppdrag fra ansvarlig politisk myndighet utarbeider klare krav til hva som er akseptabel forurensning? Og vil det ikke være mer troverdig at Klif i forhold til vedtatt regelverk setter konkrete, målbare miljømål for påvirkning av resipienten? I Høyre tror vi det er riktig og viktig at man fra det offentlige er tydelig på hvilke krav som stilles. Det er også for oss som er kjent med næringen, lett å skyte ned påstander som «fiskeoppdrettere mangler miljøkunnskap», når de er så vagt fundert som i denne rapporten. Jeg kan faktisk med patos hevde at dette ikke stemmer, og få kan gi meg feil. Pressemeldingen egner seg altså dårlig til det den burde være ment til: å opplyse og være et viktig innspill i debatten om næringens miljøpåvirkning. Det må derfor være lov til å stille spørsmål om hvorfor en statlig etat må bruke slike virkemidler for å prøve å skaffe seg en stemme i debatten, for samme dag konkluderer en arbeidsgruppe som er nedsatt av Miljøverndepartementet og Fiskeri- og kystdepartementet, med at mål satt i dagens lovgivning gir tilfredsstillende resultater, og at det ikke finnes tegn til målbare endringer i næringssaltkonsentrasjonen på de lokasjoner de har målt. Vel er dette et begrenset antall anlegg, vel er det fra et lite område, og vel er det bare ned til en viss dybde, men dette er en av de første undersøkelsene som med troverdighet kan si noe om dette. Man tilfører med denne rapporten debatten kunnskap, og pressemeldingen fra Klif står plutselig i et litt underlig lys – merk det jeg tidligere sa om faktabasert og kunnskapsdrevet prosess. Når forskjellige etater og direktorater sår tvil om målte verdier, tradisjonelle metoder eller vedtatte måls egnethet og troverdighet, blir det problematisk for samfunnet rundt å forholde seg til disse tallene. Det er den andre motivasjonen for denne interpellasjonen. For oss som skal gjøre politiske vedtak, er det komplett umulig å forholde seg til offentlige etater som driver sitt informasjonsarbeid etter malen til Klif. Det kan virke som om man av og til har en konkurranse om hvem som skal skyte hardest og knuse mest. Vi har fra de siste årene flere eksempler på harde debatter mellom forskjellige statlige fagdirektorater. I Høyre er vi veldig glad i debatter, men det må være lov til å se på bakgrunnen. En stund kunne det se ut som om det hadde brutt ut åpen strid mellom Direktoratet for naturforvaltning og Havforskningsinstituttet. Der opplevde vi den morsomheten at en forsker kunne være engasjert i et lakseråd, finansiert av Direktoratet for naturforvaltning, der man stilte seg kritisk både til metode og tall – noe den samme personen måtte stille seg bak når hovedarbeidsgiveren, Havforskningsinstituttet, presenterte sitt syn på saken dagen etter. Dette er lite egnet til å skape troverdighet for fakta. Fiskeridirektoratet presenterte tall for avlusing av oppdrettslaks som viste en klar og gledelig forbedret situasjon – dette var midt i en opphetet debatt om temaet – og opplevde dagen etter å bli skutt ned av Mattilsynet. Mattilsynet stilte seg tvilende til om tellemetoden holdt ønsket standard. Dette ble et eksempel på veldig dårlig timing. Diskusjon rundt og valg av metode bør være avklart lenge før, all den tid en hel næring, miljøverninteressene og det politiske miljøet var enig i at de resultatene som kom av tellingen, skulle si noe om den videre utviklingen for næringen. Hvordan skal egentlig vi som politikere forholde oss til slike prosesser? Og det viktigste: Hvordan skal næringen forholde seg til slike prosesser? Statsråd Solheim og statsråd Berg-Hansen arrangerte i fjor et seminar der man hadde satt seg som mål å rette opp i en del av disse problemene. Jeg må få lov å spørre statsråden om han mener at man har lyktes med det, sett i lys av hva Klif presterer i sin pressemelding. Så til villaksen. Hvordan er så situasjonen for villaksen? Det er i enkelte miljøer nå en opplest sannhet at problemene til villaksen i stor grad skyldes negativ påvirkning fra oppdrettsnæringen. Er dette riktig? Har vi kunnskap nok om villaksen til å konkludere slik? Nei, sier veldig mange. Da blir min bekymring at vår forvaltning av denne kanskje ikke er god nok. Min bekymring er at slakke politiske tømmer skal forverre situasjonen også for villaksen. Det må være mulig å bruke statlige institusjoner på en slik måte at kunnskapen de formidler, får større troverdighet enn i dag, dette både av hensyn til villaks og oppdrettslaks. Høyre ønsker en næring med en troverdig miljøprofil. Dette vet vi at også næringen selv ser på som en viktig verdi. Da må det også være en sentral oppgave for ansvarlig politisk myndighet å tilføre debatten den troverdigheten som kreves for å nå dette målet. Vi opplever ikke at det er sånn i dag. Høyre ønsker også at villaksstammene skal ha så gode vilkår som mulig. Da gjelder samme regel. Troverdig behandling av faktabasert kunnskap gir den beste debatten og de riktige politiske vedtakene. Dette skylder vi både laks, næringsliv og samfunnet for øvrig. Fra Høyre mener vi helt klart at det er et politisk ansvar å sørge for at vi får en troverdig debatt.