Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-04-25:
La meg også først få takke statsråden for en bred og god redegjørelse om EU- og EØS-spørsmål. EU opplever en eksistensiell krise. Storbritannias folkeavstemning og landets utløsning av artikkel 50 for en gradvis formell utmelding av unionen er et varsel om tøffe tider fremover. EU-landenes statsledere gjør sitt ytterste for å avdramatisere situasjonen, men under den polerte og skråsikre fasaden ulmer det. Det ulmer i Frankrike, det ulmer i Danmark, det ulmer i Nederland, det ulmer i Italia, og avstanden mellom folk flest og EUs ledelse i Brussel øker. Årsakene er flere, men i bunnen for all bekymring er nasjonalstatenes stadige reduserte relevans, ikke kun på grunn av maktoverføring til Brussel, men i stadig sterkere grad på grunn av den raskt økende innvandringen fra Afrika og Asia som splitter land og folk. Det er den felles asyl- og innvandringspolitikken som er den utløsende faktoren til misnøyen som nå råder. Europeere flest føler seg maktesløse og lar sin frustrasjon gå ut over de etablerte partiene. Vi må være varsomme med å dømme ethvert land som er skeptisk til EU. Det er en tendens til at man sier at landene ikke kan klare seg på egen hånd, og at det fører til alt fra nazisme og rasisme til det som verre er. Men det er altså slik at for mesteparten av historien har landene vært selvstendige land, og de har også klart seg som selvstendige land uten nødvendigvis å måtte gå til krig mot hverandre, så det finnes land som kan klare seg uten å være en del av en union, og Norge er et godt eksempel på det. Forholdet mellom EU og Tyrkia forsterker dette bildet. EU krever at Tyrkia beveger seg i mer demokratisk retning før medlemskap kan bli aktuelt. Tyrkia på sin side hevder at slike betingelser er et skalkeskjul for at EU ikke vil innlemme et stort muslimsk land i unionen. Begge parter har nok noe rett i sine vurderinger, men Tyrkia sitter med et meget sterkt kort på hånden gjennom landets kontroll av en potensiell migrasjonsstrøm til Europa. Norge er et lite og åpent land og er helt avhengig av å kunne selge varer til EU-landene med de samme betingelsene som EU-landene har internt. I motsetning til større land som Storbritannia og Frankrike er det ikke mulig for Norge å opptre som en øy med særegne handelsbetingelser. Det betyr ikke frislipp og konkurranse innenfor alle sektorer, men det vil bety at Norge må fokusere på produksjon av varer og tjenester som vi har gode forutsetninger for å levere billigere eller med bedre kvalitet enn andre. Det er samtidig viktig å understreke at Norge eksporterer eller importerer ikke til og fra EU. Vi eksporterer og importerer til og fra land som er medlem av EU. EU er ingen handelsenhet, men land som har blitt enige om å handle med like betingelser, og som har etablert like rammevilkår for handel. Landene har etablert harmoniserte standarder som forplikter. Det er tekniske krav, det er krav til sikkerhet enten det gjelder størrelsen på stikkontakter, sokkelen på lyspærer, haspen på vinduene eller størrelsen på nøkkelhull. Dette kan høres ut som bagateller, men det åpner for reell konkurranse mellom ulike leverandører, og det er helt avgjørende. Alt dette er positivt. Utfordringen med EU er imidlertid ikke ønsket om å skape like konkurransevilkår for næringslivet. Utfordringen er forsøk på å skape en politisk union – det er der utfordringen kommer. Landene har ikke villet lytte til sine egne innbyggere og har neglisjert nasjonalstaten til fordel for europeisk integrering. Heldigvis protesterer folk. Folk vil ikke gi slipp på sin nasjonale identitet. De vil beholde sine nasjonale særtrekk, de vil beholde sin nasjonale kultur. Nettopp her bommer EU. Systemet i seg selv har blitt selvforsterkende. For hva skal de mange tusen EU-ansatte bedrive dersom de ikke skal lete etter nye områder og EU kan erstatte nasjonalt selvstyre? Det er faktisk det de er satt til å gjøre. De arbeider ikke kun for like handelsbetingelser, slik intensjonen var med etableringen av det europeiske fellesforbundet, men man leter etter overordnet politisk fellesskap, som kanskje ikke finnes, og som kanskje ikke bør finnes. Handel med varer og tjenester over landegrensene har tjent alle EØS- og EU-land vel. Den største utfordringen har de siste årene vært knyttet til den frie bevegelsen av arbeidskraft. Dette skyldes ulike velferdsnivåer, ulike arbeidsvilkår, ulike lønnsnivåer, ulike trygdeytelser og ikke minst ulik kultur. Det har skapt utfordringer man ikke i tilstrekkelig grad har evnet å ta inn over seg. En annen konsekvens er at nasjonal arbeidskraft innenfor enkelte felter gradvis forsvant da importen av arbeidskraft forsvant. EØS-landenes ulike trygdesystemer gjør utveksling av arbeidskraft særlig problematisk. For Norges del er trygdeeksport noe som på sikt kan sparke bena under EØS-avtalen, noe også statsråden var inne på. Det er svært urimelig og gir uheldige incentiver at det eksempelvis ikke er mulig å kjøpekraftjustere trygdeytelser dersom mottakeren er bosatt i et annet EØS-land. Eksempelvis utgjør barnetrygd og kontantstøtte 15,8 pst. av en gjennomsnittlig årslønn i Norge, men det utgjør 95,8 pst. av en gjennomsnittlig årslønn i Polen og 122,3 pst. av en gjennomsnittlig årslønn i Litauen. Regjeringen har foretatt flere tiltak for å begrense trygdeeksporten. Det gjelder bl.a. ved lengre utenlandsopphold samt krav om botid før retten til slike ulike ytelser slår inn. Problemstillingen viser uansett at det ikke er uproblematisk at EU inkluderer stadig flere land, også land hvor lønns- og velferdsnivået er betydelig lavere. Og så har vi migrasjonsstrømmen til Europa, et område hvor EU har feilet på grunnleggende vis. I sin manglende evne til å forstå – eller, kanskje rettere sagt, manglende vilje til å forstå – har EUs ledelse og medlemslandene hevet seg over egne innbyggere. I sitt desperate behov for å opptre politisk korrekt har man undergravet de verdiene EU er bygget på. Schengen-avtalen og Dublin-samarbeidet er under press, og er dessuten ikke en bærekraftig avtale for fremtiden. Riktignok reduserer den ytre grensekontrollen migrasjonspresset på kort sikt, men det er andre forhold som bidrar til det motsatte – ikke minst europeiske lands assistanse og fergetrafikk for å frakte migranter over Middelhavet. Denne trafikken bør opphøre, den kan ikke vedvare, for det finnes ingen ende på den hvis vi fortsetter på samme vei – ikke nødvendigvis at Norge skal gjøre det på egen hånd, men vi er nødt til å ha samarbeid, slik at vi avslutter dette og ikke frakter tusenvis av migranter hver eneste dag fra Afrika til Europa. Protestene vi opplever over store deler av Europa, er positive og vel begrunnet. Migrasjonsstrømmen fra Afrika og Asia har ingen ende, og en videreføring av dagens politikk kan få konsekvenser langt utover det man i dag kan ta inn over seg. Det er derfor viktig at EU legger om sin innvandringspolitikk til beste for EU-landenes innbyggere. Alternativet tør jeg ikke engang å tenke på.