Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-05-18:
Først vil jeg rette en takk til forslagsstillerne fra Arbeiderpartiet for et viktig initiativ, dernest til komiteen for godt samarbeid og bred enighet. En særlig takk til representantene Stensland og Kjerkol, som har vært nøkkelpersoner for å komme fram til en god kombinasjon av bred enighet og litt utålmodighet knyttet til videre framdrift. Tenk deg det mikrosekundet i verdenshistorien når oljeprisen raser og datalagringsdirektivet skrotes omtrent samtidig – og i årene etterpå er verden på vei fra sju til ni milliarder mennesker. Dette kan være tidspunktet da det virkelig er verdt å slå døra på vidt gap mot verden, rope hipp, hipp hurra og seriøst vurdere om tida er inne for det rosa industriskiftet i Norge. På vei inn i salen i dag måtte jeg ta en sving innom Eidsvollgalleriet – om ikke for å få føling i fjæra, så trengte jeg litt åndelig inspirasjon fra mitt politiske ideal Gunnar Knudsen. Hva ville han gjort i dette øyeblikk – som kan sammenlignes litt med da han og Johan Castberg utmeislet konsesjonslovene for litt over 100 år siden og begynte å kjøpe opp fosser i statlig regi? Som ingeniør, skipsreder og industribygger hadde Knudsen et stort vidsyn, samtidig som han var en handlingens mann. Det var elektrifiseringen av industrien og nasjonen som var Knudsens store prosjekt. De neste årene står vi foran en genteknologisk revolusjon hvor persontilpasset medisin bare kommer til å bli en liten del av utkommet. Samtidig blir nettopp det en storstilt industriell revolusjon og en storstilt helsemessig gevinst – på veien til å glede ni milliarder mennesker, kanskje innen 2050. Knudsen ga meg et skarpt blikk og et tydelig svar: Sett i gang! Men det må så klart være med et forbehold om en statlig involvering, en slags konsesjon. Norge har et av verdens beste helsevesen. Vi har stor progresjon i forskerutdanning og doktorgradsstipendiater innen helserelaterte fag. Vi har fått vår første nobelpris i medisin med Moser ved NTNU. Universitetet i Oslo satser storstilt på livsvitenskap, og Oslo Cancer Cluster er en ledende helseklynge på et viktig innsatsområde – kreftforskning og -behandling. I tillegg er Center for Cyber and Information Security ved NTNU på Gjøvik i ferd med å bygge seg opp til et av Europas ledende sentre innen datasikkerhet og personvern – og nå har vi koblet på helse der. Posisjonen og tidspunktet er glimrende. Men tidsvinduet er kort for denne eventyrlige muligheten for Norge. Komiteen var på besøk i London i vinter og fikk se hvordan britene satser på Genomics England og velferdsteknologi. Danmark og Sverige tilpasser seg også raskt med lignende modeller. Det haster for Norge å organisere oss – og å prioritere. Litt av utfordringen er at det er mange aktører: universiteter, sykehus, Folkehelseinstituttet, Forskningsrådet, Biobank Norge – det er mange som føler de har en aksje i dette. Det er mest av alt bra, men egen prestisje og råderett må legges til side fra mange aktører dersom vi skal få til en bærekraftig modell. Staten må derfor selv ta ledertrøya overfor egne aktører og skape en klok modell for et offentlig–privat samarbeid hvor privat helseindustri og forskere fra andre land også skal ha en plass. Vi ser en legemiddel- og helseindustri som er i endring – fra lavkostjakt på produksjon til å tenke langsiktig og bærekraftig. Et av Norges store fortrinn er en stabil samfunnsstruktur og internasjonalt sett et relativt moderat lønnsnivå for hjernekraft. Industrielt samarbeid basert på norske biobanker og helseregistre må ivareta krav til personvern og etisk regelverk og kunne garantere sikker lagring av biologisk materiale og resultater fra analysene. Tillit fra innbyggerne og mellom aktørene er helt sentralt for å lykkes med en slik satsing. Datalagringsdirektivet er trukket – og godt er det. EU selv er på trappene med nye direktiver, som er mer på innbyggernes premisser når det gjelder eierskap til data. Et av disse – Protection of Personal data – skal implementeres i Norge allerede fra 2018. Så også her er det et kort tidsvindu med tanke på tilpasning og å være i front. På dette området har vi gode forutsetninger for å lykkes: et godt helsevesen, fremragende forskningsmiljøer, attraktive næringsklynger og unike data fra helseregistre, biobanker og store helseundersøkelser. Gevinstene for pasientene og samfunnet er mange. Økt bruk av presisjonsmedisin vil kunne revolusjonere medisinsk behandling, og helsetjenesten vil kunne spare mye penger ved å unngå dyr overbehandling uten effekt. I tillegg til å etablere en infrastruktur for et trygt og etisk forsvarlig samarbeid mellom norske offentlige biobanker, helseregistre og industrielle aktører – som forslaget legger opp til – bør vi også etablere en strategi for hvordan Norge kan lykkes i å posisjonere seg som en global kunnskapshub for utvikling av framtidens presisjonsmedisin. Norge er et av få land som har evnet å utvikle en modell for helseklynger. Oslo Cancer Cluster er eksponenten for dette. Men både rundt Bergen, Trondheim og Tromsø ser vi helseklynger i utvikling. Dette må vi også evne å finne politiske bidrag til, i en tid hvor Oslo Cancer Cluster «går ut på dato» i Arena-programmet i 2017. Det er mange viktige beslutninger som venter oss de neste par årene, med tanke på et rosa skifte i norsk helseindustri.