trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-08:
Forslaget i Dokument nr. 8:37 fra stortingsrepresentantene Ola D. Gløtvold, Magnhild Meltveit Kleppa og Rune J. Skjælaaen ber Regjeringen utsette en eventuell endring av forskriftene som regulerer praksis ved utskriving av ferdigbehandlede pasienter i sykehus. Forslagsstillerne finner det uakseptabelt at Regjeringen ved en forskriftsendring innfører en praksis som direkte går ut over andre lovpålagte oppgaver i kommunene, og mener at endring av nevnte forskrift eventuelt bør gjøres i samarbeid med Kommunenes Sentralforbund. Forskriftsendringen går i korthet ut på at varslingsfristen for utskriving fra sykehusene til kommunene reduseres, at det foretas en betydelig økning av dagpengemulkten, og at begrepet ferdigbehandlede pasienter endres til utskrivingsklare pasienter. Et flertall i komiteen, representantene fra regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, avviser forslaget, formelt med bakgrunn i at forskriftsendringene allerede er iverksatt, og at flertallet ikke finner noen grunn til å reversere dette. En enstemmig komite uttaler følgende i innstillingen: «Kortere liggetid ved sykehusene medfører imidlertid, etter komiteens mening, at de utskrivningsklare pasientene i større grad enn tidligere trenger mer intensiv behandling, pleie og rehabilitering som mange kommuner har problemer med å følge opp, særlig på grunn av manglende sykehjemsdekning.» Jeg forutsetter at de øvrige partiene redegjør for sitt syn på forslaget i Dokument nr. 8:37. Fra Fremskrittspartiets side vil jeg påpeke at sykehusreformen så langt har ført til et betydelig kutt i ventelistene og i ventetiden for den enkelte pasient. Som en naturlig konsekvens av dette har liggetiden blitt redusert, noe som medfører at de pasienter som skrives ut, særlig i de eldre årsklasser, fortsatt har behov for intensiv behandling og pleie, men på et lavere medisinsk nivå. Manglende sykehjemsdekning, både nå og i fremtiden, gjør at kommunene har store problemer med å ivareta disse pasientene på en medisinsk forsvarlig måte. Rent faglig sett står også sykehjemmene svakt, idet legebemanningen er særdeles lav, ca. ett legeårsverk pr. 170 pasienter, og et for stort antall sykepleierstillinger står ubesatt i de offentlige sykehjemmene. Denne saken reiser et problem for flertallet i denne sal, som både har gått imot bygging av flere sykehjemsplasser og likeledes har gått imot en fast normering av pleiefaktoren i våre offentlige sykehjem. Slik Fremskrittspartiet ser det, bør en nå etter hvert vurdere å etablere en halvannenlinjetjeneste, eventuelt ved etablering av flere sykestuer, eller å gjøre enkelte lokalsykehus om til nærsykehus. Dette for å ivareta bedre utskrivingsklare pasienter og gi muligheter for observasjonsinnleggelse før sykehusinnleggelse.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-04-08:
Stykkprisfinansieringen har, som flere har sagt, vært en suksess. Suksessen kunne etter min mening vært større om vi hadde hatt 70 pst. DRG-finansiering. Den eneste gangen Stortinget har behandlet en evaluering av den innsatsbaserte finansieringen og sykehusdriften, var i 2002 i forbindelse med et dokument fra Riksrevisjonen. Jeg gjør oppmerksom på at der var det ikke påvist noe misbruk av kodingen og DRG-føringen. Det ble snarere tvert om påpekt at flere sykehus hadde underkodet sine regninger til staten, og dermed fått for lite penger. Så jeg synes at etikken og moralen i helsevesenet er veldig bra, og det skal vi være glade for. Så har vi denne affæren nede i Helse Sør, som vi kunne vært foruten, og som et stykke på vei har svekket tilliten til både helseforetakene og reformen. Det var helt unødvendig. Mitt budskap her i dag i denne sammenheng er at jeg vil berømme helseministeren for den kontante oppførselen han viste da dette ble kjent, og kom til bunns i saken – eller vil komme til bunns, for det er vel et stykke igjen i forhold til ett sykehus. Det skal vi alle være glade for. Det viser også at vi har en politisk ledelse som ikke aksepterer den form for triksing som det kunne synes som om det var lagt opp til der nede. En side ved dette er også hvorvidt fakturaene på det sykehuset som fremdeles er under etterforskning, er i tråd med journalanførselen når det gjelder diagnose. Hvis det ikke det er, er vi ute for et alvorlig problem når det gjelder fremtiden. Helseministerens svar på interpellantens spørsmål var betryggende og grundig, og vi kan føle oss beroliget alle sammen over at dette ikke vil bli akseptert i fremtiden. Dette har på ingen måte noe med reformen og foretaksmodellen å gjøre.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-04-08:
Ethvert system kan naturligvis misbrukes, som Bent Høie også var inne på i sitt innlegg. Men det er likevel tankevekkende hvordan det innsatsbaserte finansieringssystemet helt åpenbart har hatt vridningseffekter som neppe bare kan karakteriseres som ønskelige. Ut fra tall fra SINTEF Unimed har vi relativt sett hatt en større vekst innenfor de somatiske områdene i spesialisthelsetjenesten enn innenfor psykisk helse og behandling av psykiske lidelser – i en periode hvor vi har hatt en opptrappingsplan for psykiatrien. Det synes i hvert fall SV gir betydelig grunn til ettertanke. Jeg synes ikke det først og fremst gir grunn til ro. Når flere av partiene her i dag signaliserer at de er svært godt fornøyd med svarene fra helseministeren, ligger det jo implisitt i det at alt må kunne fortsette som før, for det finnes brodne kar i enhver leir. Det er for lettvint. De effektene vi etter hvert har sett av den innsatsbaserte finansieringen, er at man går etter pengene, man styres etter pengene. Det er klart at som en konsekvens av at helseforetakene styres etter pengene, får man vridningseffekter. Det betyr at ikke bare psykiatrien blir skadelidende, men det betyr at områder der man i liten grad henter ut sin fortjeneste, blir skadelidende. Det kan være rehabilitering i forbindelse med revmatologi, med pasienter som trenger langtidsopphold for å komme seg. Det kan være behandling av leddgiktplager generelt. Det kan, ikke minst, være plager knyttet til barn og unge, der man veldig vanskelig vil kunne fastslå en ens pris for behandling av ulike tilstander, fordi forløpet er så forskjellig. Det det synliggjør, er at den innsatsbaserte finansieringen, i hvert fall sånn som systemet er lagt opp i dag, er et altfor grovmasket nett, og man ikke kan kompensere det ved å gjøre maskene finere og finere for å få til et mer egnet verktøy. Derfor ser SV fram til at vi får en gjennomgang av hele finansieringssystemet for å finne andre typer modeller. Vi mener også at det må være incentiver i bunnen. Det må være sånn at det å behandle mange må gi inntekter som er høyere enn når man behandler få. Men det må ikke være på en sånn måte at det er økonomenes inntogsmarsj som nå skal styre spesialisthelsetjenesten, slik at jo flere økonomer man har, og jo mer kreativ man er, jo høyere inntekter kan man skaffe sykehuset. For er det noe som ikke tjener pasientene, er det nettopp det. Vi får ikke noe helhetlig helsevesen hvis det skal være sånn at Stortinget vedtar opptrappingsplaner, og så er det helt andre deler av helsevesenet som bygges ut og trappes opp enn det som nettopp det samme storting har vedtatt at man skulle satse på. Der har også helseministeren et forklaringsproblem.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Det er snart gått ett år siden Dent-O-Sept-skandalen rystet Helse-Norge. De fleste av oss trodde ikke at en situasjon av den typen og av et så stort omfang kunne oppstå uten at det ble oppdaget på et tidligere tidspunkt. Helseministeren varslet en gjennomgang av flere rutiner, internkontroller, meldingsrutiner og bedre tilsyn for å hindre at noe liknende skal skje igjen. Kristelig Folkeparti er tilfreds med den oppfølgingen som helseministeren har utført i denne spesielle saken. Vi regner med at sykehusene nå har bedre opplegg for registrering, melding, analysering og rapportering av sykehusinfeksjoner. Dette gjelder særlig for intensivavdelingene der sjansene for smitteoverføring er størst. Kristelig Folkeparti var enige om at Norsk Pasientskadeerstatning var en god ordning for å ivareta pasientenes behov i Dent-O-Sept-saken. Denne erstatningsordningen gjør det lettere for pasienten å få tilkjent erstatning fra helsetjenesten enn det er i den vanlige erstatningsretten. I den alminnelige erstatningsretten er hovedregelen at det må foreligge skyldansvar. Pasientskadeloven bygger på et objektivisert erstatningsansvar. Kristelig Folkeparti synes, i likhet med flertallet, at erstatning for tort og svie eller oppreisningskrav ikke passer inn i pasientskadeloven. Vi viser til brev av 1. oktober 2002 fra departementet, der det heter: «Når det gjelder oppreisningskrav mener departementet at blant annet disse kravenes preg av sanksjon gjør at de ikke skal kunne fremmes etter pasientskadeordningen …» Vi støtter at Regjeringen i løpet av høsten legger fram resultatet av en samlet gjennomgang av Norsk Pasientskadeerstatning, slik det ble bedt om i forbindelse med årets budsjett. Det legges en føring om at gjennomgangen skal inneholde en vurdering av hvordan erstatningsordningen har virket ved fødselsskader, i Dent-O-Sept-saken og i lignende saker. På den bakgrunn foreslår vi at Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen. Jeg har forståelse for at det kan virke urimelig at en i dag ikke får mer enn 5 000 kr etter en slik påført lidelse. Men jeg vil påpeke at det var den summen Stortinget var enig om for kort tid siden. Skal en fravike kravet bare for Dent-O-Sept-berørte, vil disse komme bedre ut enn andre pasienter i en tilsvarende situasjon. Det kan ikke være riktig at fordi flere blir rammet, må det vurderes annerledes enn om bare enkeltindivider blir rammet. Dette strider mot den alminnelige rettferdighetsoppfatning og rettsoppfatning. Det finnes i dag en billighetserstatningsordning som Stortinget har opprettet. Her kan alle søke som mener at de har kommet særskilt uheldig ut i forhold til andre i samme situasjon. Denne ordningen er basert mer på skjønn enn de andre erstatningsordningene er. Kristelig Folkeparti mener denne ordningen kan dekke mye av den problematikken som Dokument nr. 8-forslaget etterspør. På denne bakgrunn støtter vi komiteens innstilling til vedtak I, men stemmer imot innstilling til vedtak II og III.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Kristelig Folkeparti slutter seg i hovedsak til saksordførerens redegjørelse. Hovedhensikten med Dokument nr. 8-forslaget var å utsette en eventuell endring av forskrift som regulerer praksisen ved utskriving av ferdigbehandlede pasienter fra sykehus. Dette ønsket er allerede imøtekommet, da en utsatte iverksettingen fra 1. oktober 2002 til 1. januar 2003. Departementet foretok flere justeringer av endringene av forskrift i favør av kommunene. Da er det noe underlig at Senterpartiet og SV i sine merknader skriver følgende: «Disse medlemmer registrerer at Regjeringen har iverksatt nye forskrifter vedrørende utskriving av pasienter på tross av bl.a. protester fra kommunesektoren og anbefalingene i dette dokumentforslaget.» Kommunene ble jo hørt! Av hensyn til innsigelsene mot en varselfrist på sju dager fra Kommunenes Sentralforbund, kommunene og andre høringsinstanser ble dette imøtekommet ved at varselfristen ble satt til ti dager. Det ble også tatt inn en bestemmelse om at sykehuset har plikt til å gjøre kommunen kjent med når sykehuset vurderer at en pasient er utskrivingsklar. Kristelig Folkeparti støtter sosialministeren i at ordet utskrivingsklar er bedre enn ordet ferdigbehandlet. Dette uttrykket er mest dekkende for de fleste pasienter. De er som regel ikke ferdige med behandlingen og trenger oppfølging etter utskriving fra helseforetaket. For å gi pasienten et best mulig behandlingsopplegg er det svært viktig at første- og andrelinjetjenesten samarbeider. Kommuner og sykehus kan fritt inngå gode samarbeidsavtaler. Kortere liggetid ved sykehusene medfører at utskrivingsklare pasienter i større grad enn tidligere trenger mer fagekspertise i kommunene når de kommer hjem. Det betyr at kommunene må ha en bevisst kompetanseoppbygging av sine fagfolk, enten de arbeider i hjemmesykepleien eller på sykehjem. Bedre skolering av egne ansatte fører til bedre kvalitet på helsetjenesten til beste for brukerne. Kristelig Folkeparti støtter bruk av døgnmulkt. Vi mener det er riktig at kommunen betaler for pasienter som er utskrivingsklare til førstelinjetjenesten, og likevel blir værende på sykehus. Det må være et incitament til at utskrivingsklare pasienter ikke hindrer at nye pasienter som trenger medisinsk eller psykiatrisk hjelp, får det. Vi er også positive til å vurdere oppbygging av såkalte halvannenlinjetjenestetilbud for å sikre at sonen mellom første- og andrelinjetjenesten blir fylt med kvalitet og kompetanse. Kanskje bør det heller kalles nærsykehus. Det gir gode assosiasjoner. Dokument nr. 8-forslaget har endret seg til å bli en ren kommuneøkonomisak. Dette var ikke hensikten i utgangspunktet. Kristelig Folkeparti deler bekymringen over en stram kommuneøkonomi, og har alt varslet at den må styrkes.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Det er en hyperaktuell sak representanten Asmund Kristoffersen tar opp i dag. Gjennom pressen har vi fått informasjon om at et sykehus har foretatt en bevisst omkoding av diagnoser og dermed fått utbetalt flere millioner mer enn det de hadde krav på. Siden jeg kommer fra Helse Sør-regionen og kjenner alle helseforetakene svært godt, er jeg glad for den måten helseministeren har møtt problemene på. Fra første stund har han bedt om å få alle fakta på bordet. Ingen er forhåndsdømt. Her skal rettferdighet og rettssikkerhet råde. Når rapporten fra styret i Helse Sør foreligger, vil en kunne ta en gjennomtenkt avgjørelse, bl.a. basert på en ekstern gjennomgang av fakta i denne saken, og ikke ut fra hva pressen tror er sant. Slike saker har mange negative sider. Den rokker ved tilliten til den offentlige helsetjenesten. Helseforetakene forvalter store pengesummer. Det er viktig at disse forvaltes på en god måte. I likhet med folk flest kan ikke Kristelig Folkeparti akseptere at det trikses med tall, og at helseforetakene regner på hva som skal være lønnsomt i forhold til ISF-ordningen. For Kristelig Folkeparti er det viktig at all aktivitet som foregår på sykehusene, styres ut fra pasientenes behov og ut fra faglige prioriteringer. Det er også viktig at de nasjonale føringene som Stortinget har bestemt, blir fulgt opp. Mitt inntrykk er at de fleste helsearbeidere arbeider etter disse retningslinjene og har høy etisk standard. Dette ble også bekreftet da komiteen møtte Legeforeningen. Deres holdninger er klare. Diagnose, behandling, DRG-koding og journalføring skal være basert på faglige og etiske prioriteringer, ikke på det som er lønnsomt for avdelinger og sykehus. Kristelig Folkeparti var enig i at det såkalte kryptaket skulle fjernes, da det førte til mye byråkratisk arbeid. Vi ønsker ikke dette tilbake. For oss er det viktig at vi har et system som premierer dem som øker pasientbehandlinger. ISF-ordningen har ført til at det er færre som venter på behandling, og at ventetiden er redusert. DRG-systemets inndeling i over 500 diagnosegrupper sorterer tusenvis av diagnoser og prosedyrer. Dette systemet er komplisert. Jeg merket meg også at representanten Kristoffersen sa at koding er ikke en eksakt vitenskap. Det er jeg enig i, og det er derfor forståelig at flere foretak trenger hjelp av DRG-eksperter. Men det må aldri bli slik at disse blir brukt til å gi sykehusene økonomiske fordeler.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Representanten Ola D. Gløtvolds innlegg fikk meg til å ta ordet for å si noe mer prinsipielt om styringen på dette viktige samfunnsområdet. I styringsdokumentet for de regionale helseforetakene har vi bedt om at det blir foretatt en gjennomgang av organiseringen av hele den akuttmedisinske kjeden, med utgangspunkt i Stortingets behandling av akuttmeldingen. Det gjelder også organiseringen av AMK-sentralene. Gjennomgangen skal skje i lys av planlagte strukturtiltak og endringer i oppgavefordelingen i den enkelte region. Det arbeidet har kommet ulikt langt i de fem regionene. Noen steder pågår det utredninger, mens andre steder foreligger det forslag til endringer. Der det foreligger utredninger, pågår det nå prosesser med høring og ytterligere konkretisering av forslagene ut fra foreliggende fagrapporter. I helseforetaksloven framgår det at saker av vesentlig eller prinsipiell betydning skal behandles i foretaksmøtet. Mange av de forslag som nå er under utarbeidelse i de regionale helseforetak, er av en slik karakter at de skal behandles i foretaksmøte. En slik behandling vil skje når styrene i de regionale helseforetak har fattet sine vedtak i disse sakene. Det er en selvsagt premiss at de endringer som til slutt blir gjennomført, er i tråd med de føringer som Stortinget tidligere har gitt. Jeg vil orientere Stortinget nærmere gjennom en omtale av de pågående prosessene og det framtidige systemet for årlig melding i revidert nasjonalbudsjett denne våren, og gjennom en bred omtale og vurdering av status og planer framover i forbindelse med St.prp. nr. 1 til høsten. Etter min oppfatning er det mye som tyder på at det opplegg for å redusere antall AMK-sentraler som mottar 113-anrop, er både fordelaktig og fornuftig. Det er min oppfatning at det også er i tråd med faglige tilrådinger, anbefalinger i akuttmeldingen og tidligere flertallsmerknad fra Stortinget i forbindelse med innstillingen om akuttmedisinsk beredskap. Men jeg vil for min del følge utviklingen også på dette området for å se til at det også i fortsettelsen vil være slik.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
Jeg er, som interpellanten, opptatt av at vi når vi går inn i en ny generasjons finansieringssystem, som vi nå forbereder, også skal ha et system som faktisk stimulerer til at flere mennesker får hjelp raskere. Det har ISF-ordningen medført, og slik sett har den vært en suksess. Samtidig er det klart at systemet må være mest mulig robust når det gjelder feil, enten de skjer ubevisst, eller dersom det skulle skje bevisste for-søk på tilpasninger som ikke er i samsvar med regelverket. Det er slike kontroller og sperrer i dag. Vi vurderer kontinuerlig i oppfølgingen av dette sakskomplekset om slike kontroller og sperrer bør forsterkes eller intensiveres. Det er en del av det arbeidet som pågår nå, og som i og for seg pågår uavhengig av spørsmålet om Hagen-utvalgets innstilling og utformingen av det framtidige finansieringssystemet. Det som er det sentrale, er at koding skal være medisinsk korrekt og gjenspeile de medisinske aktivitetene – så enkelt, men så sentralt. DRG-systemet er etablert for å kunne sammenligne og vekte de ulike medisinske aktivitetene opp mot hverandre. De aktivitetene som skjer i sykehusene, er komplekse og omfattende, også i forhold til enkeltpasienter. Disse aktivitetene skal dokumenteres. Det er bokstavelig talt vitalt at det skjer korrekt, at man sikrer at all aktivitet, medisinsk og helsefaglig, dokumenteres fullt ut, og at det er dette som gjenspeiles i de DRG-kodene som deretter settes. Dette skal være i fokus både i kontroll-, oppfølgings- og avregningsarbeidet som de ulike instanser, som jeg redegjorde for i mitt hovedsvar, har ansvaret for.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2003-04-08:
La meg først takke interpellanten, som gav meg anledning til å ha denne gjennomgangen for Stortinget på dette tidspunktet. Jeg opplever at det er bred og tverrpolitisk støtte for den måten som jeg har søkt å følge opp denne alvorlige problematikken på, og det setter jeg stor pris på. Det vil jeg også være avhengig av i det videre arbeidet, for det er helt rett som representanten Gløtvold sa, at det gjenstår mye arbeid og oppfølging av det jeg her har erklært at vi er i gang med. Det er ikke slik at jeg oppfatter denne Stortingets tilslutning som en tilslutning til at alt kan fortsette som før fordi det finnes brodne kar i ethvert system, slik representanten Ballo ordla seg. Tvert imot, det er ikke det som er mitt utgangspunkt. Mitt utgangspunkt er at i den grad det avdekkes bevisst forsøk på å jukse eller tilpasse seg på en uriktig måte gjennom koding og diagnosesetting i dette systemet, skal det gripes tak i, det skal ryddes opp i, og det skal fanges opp av gode kontrollordninger. Jeg er fullstendig klar over at det ikke er mulig å lage helt vanntette systemer, systemer som garanterer mot enhver feil. Dette er ingen eksakt vitenskap; det er behov for mye skjønn. Men vi skal ha ordninger som fanger opp markerte avvik, slik at vi kan reagere. La meg avslutningsvis si at jeg også registrerer at vi i stor grad er enige på tvers av partiene om at vi trenger et finansieringssystem som gir incentiver til økt pasientbehandling. Det vil også ligge til grunn for det jeg vil arbeide med når det gjelder nye finansieringssystemer. Men det er jo ikke slik at fordi om ISF har ført til – det tror jeg det er riktig å si – økt innsats innenfor somatikken, fører det dermed til at psykiatrien blir skadelidende. Det er ingen dokumentasjon av det. Hagen-utvalget sier det i sin utredning, at det ikke er noen dokumentasjon av at psykiatrien har blitt skadelidende. Og det var heller ikke en forutsetning for Stortingets opptrappingsplan at man skulle trappe ned eller ha stillstand i somatikken. Vi har hatt en opptrapping – og vi er midt inne i en opptrapping – i psykiatrien, og det skjer samtidig med at det er en økt satsing i somatikken. Det har aldri vært Stortingets forutsetning at det ene skulle gjøres på bekostning av det andre, verken den ene eller den andre veien. Med disse oppsummerende bemerkninger vil jeg takke for den støtte som jeg gjennom denne debatten har fått til håndteringen av disse viktige spørsmålene framover.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Jeg takker statsråden for svaret. Det helseministeren her gav uttrykk for, synes jeg var meget tilfredsstillende. Jeg er for så vidt beroliget i så måte. Jeg tror at denne saken som enkeltsak har vært håndtert på en så god måte som mulig. Når jeg reiste denne interpellasjonen, var det for å få helseministerens syn på og vurdering av dagens praksis. Det gjelder for så vidt også de tankene som vi har delt her når det gjelder håndtering av brudd på regelverket, som selvsagt først og fremst ikke bare må bygge på medisinskfaglig kunnskap, men også på tillit mellom partene, og det som helseministeren understreket i sitt siste avsnitt om grunnleggende verdier og holdninger for alle som håndterer slike spørsmål. Jeg synes derfor at det er riktig at Stortinget på dette tidspunkt er mest mulig à jour med hvordan praksis er ute på sykehusene, og hvordan helseministeren opplever situasjonen fra sin posisjon. Vi står nå – iallfall gjør helseministeren det, og kanskje Stortinget i neste runde – foran en gjennomgang og revisjon av dagens system og et nytt finansieringssystem. Vi må ha et system som er minst mulig sårbart for tolking og ulik praksis, slik at ikke enkelte brister i systemet eller hos personer kan føre til uheldige tilpasninger – eller – for å si det rett ut – juks. Bruken av ISF-systemet har, som jeg nevnte i mitt innlegg, og som også helseministeren var inne på, i all hovedsak vært en suksess og har motivert til god ressursbruk. Det ville derfor være synd hvis helseministeren måtte se seg nødt til å legge inn elementer i det nye systemet som vil hemme god ressursbruk. Jeg vet ikke om helseministeren kunne utdype ytterligere det han for så vidt var inne på i sitt svar til meg. Ser helseministeren noe behov for å legge inn sperrer i det systemet vi har i dag, og i det framtidige systemet, som hindrer misbruk? Dette går veldig på tillit. Vi som møter folk ute, får ofte spørsmålet: Har dere kontroll på dette?
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2003-04-08:
Jeg vil først og fremst takke helseministeren for meget grundig og presis informasjon og vurdering, og dessuten mine medrepresentanter som har deltatt i debatten her. Jeg tror at Stortinget har nytte av en slik gjennomgang som vi nå har hatt, ut fra den politiske situasjonen, der vi alle må være deltakere i forhold til innspill vi får fra omverdenen. For det første har altså Stortinget fått direkte innsikt i helseministerens håndtering av en dagsaktuell sak. Det tror jeg kanskje var viktig. For det andre har Stortinget fått gitt uttrykk for sin bekymring over en uheldig praksis, samtidig som vi også har fått gitt uttrykk for at det ikke er systemets feil at det blir begått feil ute ved sykehusene, men det er i all hovedsak andre årsaker. Det betyr også at Stortinget i utvetydige vendinger har sagt fra om at det system som Stortinget har vedtatt, må forvaltes med stor grad av kunnskap og godt skjønn, med aller mest vektlegging på hva som er til beste for pasienten. Selv om jeg ikke ville ha ordlagt meg slik som representanten Ballo gjorde om ISF, mener jeg at han likevel pekte på et viktig element i forhold til f.eks. områder som psykiatri og rehabilitering, i et system der vi selvfølgelig premierer aktivitet. Dette blir en utfordring når vi senere skal vedta et revidert system.
Per Ove Width (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
Oscarsborg festning fyller i disse dager 150 år. Oscarsborg har vært utdannelsessenter for offiserer til Kystartilleriet i en årrekke, etter å ha spilt en betydningsfull militær og historisk rolle i disse 150 årene. Den mest dramatiske historien, som forhåpentligvis de fleste kjenner, er den fra 9. april 1940, da skudd ble avfyrt fra Oscarsborg og senket Blücher, noe som gjorde at den tyske okkupasjonen av Norge ble forsinket, og konge, storting og regjering fikk tid til å komme seg i sikkerhet. Festningen har gjennom sine 150 års eksistens spilt en stor rolle for forsvaret av Norge. I 2002 ble Befalsskolen nedlagt og flyttet til Horten. Samtidig ble splittflagget firt, og Forsvaret flyttet fra området. I dag er det kun et museum der, et unikt sådant, men ellers ligger området stort sett åpent for allmennheten, med alt det kan føre med seg. Noen forutså dette og forfattet et Dokument nr. 8-forslag, som utløste Innst. S. nr. 314 for 2000-2001, og som ble vedtatt i Stortinget i juni 2001. Innstillingen inneholdt et forslag om opprettelse av et fond for bevaring av festninger og andre militærhistoriske bygninger, men primærtanken var Oscarsborg, og at vi kunne ha noe klart den dagen Forsvaret forlot området. Dessverre har Oscarsborg festning blitt et kapittel i et større forprosjekt kalt Statens kulturhistoriske eiendommer. Arbeidet ledes og administreres av Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Etter at Forsvaret forlot Oscarsborg, har ingenting egentlig skjedd. Undertegnede og andre har skrevet en rekke brev til statsråden vedrørende saken, og fått svar, men dette har ikke utløst noe spesielt. Det er derfor fullt forståelig at det ble utarbeidet et nytt Dokument nr. 8-forslag, som da er bakgrunnen for Innst. S. nr. 196 for 2002-2003, som vi skal behandle i dag. Oscarsborg festning er et nasjonalmonument og har en spesiell plass i mange nordmenns hjerter. Stedet er på mange måter unikt og må tas vare på, og det haster. Det er derfor jeg med stor tilfredshet på denne dagen, 8. mai, frigjøringsdagen, konstaterer at en samlet komite har samme mening om dette, og at vi derfor i dag kan fremme en felles innstilling og en felles tilråding. Oscarsborg festning er som sagt et helt spesielt monument, som umiddelbart må tas vare på. Den endelige avgjørelse om Oscarsborgs framtid må tas nå. Det forutsetter at den virksomhet som legges til Oscarsborg, er i overensstemmelse med den historiske tradisjon og kultur som borgen representerer. Komiteen ber departementet vurdere en kombinasjon av begrenset militært nærvær og annen virksomhet, inkludert en mulig privatfinansiering av det militære nærværet. Til slutt vil jeg bare anbefale komiteens forslag til vedtak.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
I likhet med saksordfører Width er jeg også veldig glad for at en samlet komite står bak denne innstillingen. Bare et par merknader fra Arbeiderpartiet: Forsvarets hovedoppgave er å forsvare Norge og norske interesser. Men Forsvaret er også veldig mye mer enn det. Det er historisk kultur og tradisjon, for å nevne noe. I den forbindelse mener jeg at det ikke finnes et sterkere symbol enn Oscarsborg festning. Denne saken omhandler derfor en viktig del av Forsvaret. Oscarsborgs historie begynte allerede på 1830-tallet, da det ble diskutert forslag til det som senere skulle bli Oscarsborg. Etter det jeg har kjennskap til, var første byggetrinn ferdig i revolusjonsåret 1848, og festningen stod ferdig i 1853. Senere ble Oscarsborg modernisert og oppdatert flere ganger. Det er ikke bare det at Oscarsborg er et gammelt og ærverdig festningsverk, som saksordføreren også pekte på; senkingen av Blücher 9. april 1940 er kanskje det mest berømte og omtalte øyeblikket i moderne norsk krigshistorie. Alle nordmenn har et forhold til denne dagen, til Oscarsborg og Blücher. Historieskriving er krevende og ikke alltid like presise øvelser, men det er åpenbart at senkningen av Blücher bidrog til at kongen og regjeringen Nygaardsvold kom seg ut av landet og i sikkerhet. I dag vaier ikke splittflagget over Oscarsborg. Det er mange som synes det er vemodig. Det har jeg forståelse for. Vi verken kan eller skal la Oscarsborg forfalle. Det var årsaken til at Arbeiderpartiet la fram dette Dokument nr. 8-forslaget. Oscarsborg må ivaretas på best mulig måte. Og hva innebærer det? Det innebærer bl.a. at vi må sikre at ærverdigheten ivaretas. Vi må sikre at allmennheten, offentligheten, har tilgang til øyene. Vi må sikre at den forsvarsmessige historie og tradisjon framkommer tydelig, og vil være en sentral del av den framtidige bruken. Vi må hindre at kommersielle interesser overstyrer den kulturelle verdien som er på Oscarsborg. Vi må hindre at Oscarsborg festning blir erstattet med tivoli eller sirkus. Vi må se på mulighetene for nytt militært nærvær. Dette er prinsipper og tanker som vi nå har fått gjennomslag for. Oscarsborg festning er et nasjonalt klenodium som må og skal ivaretas. Det er bakgrunnen for at Stortinget i dag vil vedta å trekke Oscarsborg ut av Arbeids- og administrasjonsdepartementets utredning om statens kulturhistoriske eiendommer og behandle det som egen sak. Allerede til høsten skal vi ta stilling til Oscarsborgs framtid. Vi ber i dag i vedtaks form Regjeringen komme tilbake til Stortinget i budsjettproposisjonen med forslag til mulig militært nærvær på Oscarsborg. Dette kan kombineres med forsvarlig privat drift. Jeg er svært takknemlig for at en enstemmig komite nå stiller seg bak Arbeiderpartiets forslag, og ser fram til en løsning som vil ivareta Oscarsborgs verdighet også i framtiden.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2003-05-08:
Jeg henviser til de to foregående innleggene. Jeg er enig i det som ble sagt. Men for ordens skyld: Siden splittflagget med stort vemod ble tatt ned fra Oscarsborg, er festningen under forskjellige regjeringer selvsagt forvaltet helt i tråd med de føringer som Stortinget har gitt. Siden dette er selve frigjøringsdagen, som saksordføreren sa, passer det meget godt at Stortinget gjør vedtak for å sikre en verdig fremtidig bruk av et forsvarsverk som med sine bragder i 1940 i vesentlig grad var med på å forme Norges videre historie. Som representanten Leif Lund sa, var det selve forutsetningen for å sikre storting, regjering og kongehus. Men som stortingsrepresentant for Hedmark må jeg få lov til å føye til at denne bragden fikk sin oppfølging et døgn senere, på Midtskogen, som jo førte til at tyskernes forsett om nettopp det som representanten Lund snakket om, ble hindret for annen gang. Oscarsborg er et nasjonalt monument som det tas godt vare på i dag, og som det skal tas godt vare på i fremtiden, til glede og nytte for allmennheten. Det har forsvarsministeren klart understreket. For festningsverk som er besluttet tatt ut av militær bruk, skal det legges til rette for verdig alternativ bruk. Dette er blitt gjort med suksess i forbindelse med andre nasjonale festningsverk, som f.eks. Fredrikstad festning og Fredriksten, og jeg er trygg på at det også vil kunne finnes alternativer for Oscarsborg festning som på en god måte ivaretar festningens kulturhistoriske verdi. Noens – enten det er partiers eller enkeltpersoners – frykt for en kommersialisering av Oscarsborg festning er grunnløs. Å finne verdig bruk av de nasjonale festningsverkene er hovedutfordringen. Utviklingen og revitaliseringen av eiendommene forutsetter imidlertid at inntektsbringende muligheter blir utnyttet, som ved utleie. Samtidig er det viktig at eksisterende kulturelle virksomheter må gis gode betingelser. Målsettingen er å få levende festningsverk, der historie og estetikk også i fremtiden kommer allmennheten til gode. Dette er mulig å få til uten at kulturhistoriske verdier reduseres, med sivil administrasjon og statlig eierskap – eventuelt som komiteen sier: Man vurderer en kombinasjon av begrenset militært nærvær og annen virksomhet, inkludert en mulig privat finansiering av det militære nærværet. I likhet med de øvrige talere vil jeg gjerne understreke betydningen av at det er en enstemmig komite som står bak denne innstillingen.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Jeg vil først gi ros til interpellanten for en helt utmerket interpellasjon, og også slutte meg til det som representanten Blankenborg sa i sin oppfølging. Etter den kalde krigens slutt inngår masseødeleggelsesvåpen i både tradisjonelle og utradisjonelle former i det nye trusselbildet, som vi vet. Dette ble klart allerede på toppmøtet i NATO i 1999. En del av det nye trusselbildet var bl.a. trusselen om bruk av kjernefysiske og andre masseødeleggelsesvåpen, og på Praha-møtet sist november så fikk man – ikke minst – klare prioriteringer når det gjelder tiltak mot masseødeleggelsesvåpen, noe som inngår i forsvarspolitikken i de ulike NATO-landene. Samtidig er det slik at kjernevåpen vektlegges særlig og fortsatt tungt i flere lands og alliansers sikkerhetsdoktriner. Jeg tror jeg vil si det så sterkt som at ukontrollert spredning av atomvåpen og nukleært materiale i dag utgjør den største trusselen mot menneskeheten, mot sivilisasjonen og mot miljøet på kloden vår. Det tror jeg vi skal være klar over. Men vi kan også slå fast at denne trusselen i dag ikke lenger stammer fra stormaktsrivalisering – den kalde krigen er slutt – i en todelt verden. Denne trusselen er her i form av spredningsfare til land med uberegnelige regimer. Denne trusselen er der også i form av kjernefysiske våpen i land med regionale konflikter. Denne trusselen er der også fordi atomvåpenkompetanse selges til høystbydende av forskere uten lønn i deler av det postsovjetiske område. Trusselen er der selvfølgelig ved atomavfall, og atomkompetanse i f.eks. Nordvest-Russland er en trussel både mot oss og mot våre nærområder. Jeg vil benytte denne anledningen til å påpeke at når G8-landene har satt i gang et arbeid mot masseødeleggelsesvåpen, bør Norge være ganske langt framme for å få midler nettopp fra dette programmet til å rense opp i Nordvest-Russland, og gjøre det til en integrert del av G8-landenes plan. La meg slutte meg til interpellanten om at avtaleveien er den veien vi må fortsette på, og at vi aldri må glemme det. Noen land har stilt seg utenfor avtalene, som det også ble sagt her, andre viser dessverre uvilje til praktisk oppfølging og til gjennomføring av disse avtalene. Jeg er enig i at Ikkespredningsavtalen er en nøkkel i arbeidet for en sikrere verden og kanskje det viktigste instrumentet for å hindre spredning av atomvåpen, herunder en avtale om produksjonsstans. Helt til slutt: Konkret framdrift i arbeidet for kontroll og nedrustning av atomvåpen med tanke på en kjernefysisk fri verden bør også være en prioritet som vi har utenrikspolitisk.
Julie Christiansen (Høyre), 2003-05-08:
Den tidligere kommandanten og skolesjefen på Oscarsborg festning, Tor Hovland, uttalte til Østlandets Blad tidligere i vår: «Jeg er sikker på at Norge ikke hadde vært det landet det er i dag hvis ikke Blücher hadde blitt senket fra Oscarsborg 9. april 1940.» Uttalelsen sier alt om hvilken nasjonal historisk betydning den i år 150 år gamle Oscarsborg festning har, og hvorfor det er så viktig å ta vare på et slikt historisk monument. Siden Stortinget enstemmig vedtok å ta festningen ut av militær bruk, etter forslag fra den forrige arbeiderpartiregjeringen, er det skapt en del forvirring om Oscarsborgs videre tilværelse. Blant annet er det skapt et inntrykk av at vi nå står foran en kommersialisering og til og med salg av nasjonale monumenter av stor kulturhistorisk verdi. For å gjøre det helt klart: Det har aldri vært på tale å selge Oscarsborg, eller andre festningsverk for den saks skyld. Det har heller ikke vært på tale å leie ut bygningsmasse og områder til hvem som helst og risikere at et slikt område blir en hvilken som helst fornøyelsespark. Dette burde det være unødvendig å presisere både etter det forsvarsministeren i dag har sagt, og etter det Samarbeidsregjeringen tidligere har uttalt. Poenget for Høyre og for Samarbeidsregjeringen er å legge forholdene til rette for en verdig alternativ bruk av festningsverkene, slik komiteen enstemmig har sluttet seg til. Det må innebære at man tar hensyn til den historikk, tradisjon og kultur som festningen representerer. Samtidig skal den kulturelle aktiviteten som allerede er i sving på Oscarsborg, gis gode betingelser også i fremtiden. Det gjelder naturligvis festningsmuseet, og det gjelder f.eks. aktivitet som utnytter det at borggården på Oscarsborg er en av landets flotteste utendørsarenaer. En enstemmig komite mener det vil være hensiktsmessig å trekke Oscarsborg festning ut av Arbeids- og administrasjonsdepartementets utredning og behandle den som egen sak. Det vil forhåpentligvis bidra til å fjerne all tvil om at myndighetene legger til rette for videreutvikling og utleie av Oscarsborg, som gjør at vi får et levende festningsverk som skal være tilgjengelig for allmennheten, og som gjør det mulig å videreføre historien den representerer, til nye generasjoner. Det er dette Forsvarsbygg legger til grunn i sitt arbeid for å skaffe leietakere og brukere til Oscarsborg. Tilgjengeligheten for allmennheten og hensynet til at tradisjoner og historiske verdier skal ivaretas på en etisk og estetisk forsvarlig måte, skal komme foran hensynet til en god pris, for å si det sånn. Hvorvidt et militært nærvær er nødvendig for å sikre verdig bruk av festningsverket, tar jeg ikke stilling til nå. Det er imidlertid bra dersom Regjeringen kan komme tilbake med en vurdering av det spørsmålet i forbindelse med statsbudsjettet, slik forsvarskomiteen enstemmig innstiller på.
Julie Christiansen (Høyre), 2003-05-08:
Med terroraksjonene 11. september 2001 kom målsettingen om å hindre spredning av masseødeleggelsesvåpen øverst på den internasjonale dagsordenen. Irak-konflikten handlet om å forhindre Irak i å utvikle masseødeleggelsesvåpen, våpen Saddam Hussein gjennom handling beviste at han hadde vilje til å ta i bruk. Det var også en viktig målsetting å hindre Saddam Hussein i å selge våpen eller teknologi til terrorgrupper, som den 11. september 2001 viste sin hemningsløse og brutale iver etter å ramme sivile mål. Vi tør ikke en gang tenke på hvilken katastrofe 11. september kunne ha vært dersom Al Qaida hadde fått tak i kjernefysiske våpen, noe som er deres uttalte mål. I kampen mot internasjonal terrorisme blir derfor det å styrke internasjonale avtaler for ikke-spredning, rustningskontroll og nedrustning helt sentralt, og derfor blir det viktig å følge opp arbeidet med de 13 målsettingene for kjernefysisk ikke-spredning og nedrustning, som man ble enige om på tilsynskonferansen for Ikkespredningsavtalen i 2000. Den sentrale pilar i Ikkespredningsavtalen er atomvåpenmaktenes forpliktelse til nedrustning og eliminering av sine kjernevåpen som motytelse for at de øvrige parter ikke søker å skaffe seg kjernevåpen. Men det må ikke bli noen motsetning mellom det å følge et aktivt multilateralt spor og det å styrke vårt samarbeid med allierte og enkeltland – snarere tvert imot. Nå ligger det antakeligvis flere muligheter for øyeblikket i å satse ressurser på arbeidet overfor enkeltaktører og i andre organisasjoner enn det gjør i de globale nedrustningsprosessene. Vårt engasjement i NATO er, som forrige taler var inne på, av stor betydning. NATOs toppmøte i Washington i april 1999 besluttet at alliansen skulle foreta en gjennomgang av sin innsats for ikke-spredning, rustningskontroll og nedrustning med sikte på å styrke dette arbeidet. NATO-Russland-rådet ble opprettet på toppmøtet i Roma i mai i fjor, og Norge var blant dem som tidligst og sterkest gikk inn for å gjøre rådet til et viktig samarbeidsorgan, hvor kampen mot internasjonal terrorisme og nettopp ikke-spredning skal stå som sentrale arbeidsoppgaver. Samarbeidsregjeringen arbeider også for at rådet skal ta tak i atomsikkerhetsproblematikk som et viktig element i ikkespredningsarbeidet. Videre vil jeg bare til slutt fremheve G8-landenes viktige initiativ: Globalt Partnerskap mot spredning av masseødeleggelsesvåpen. Når de nå skal treffes igjen i juni i år, er det å håpe at ikkespredningsarbeidet kommer høyest på dagsordenen. Da må også Norge vise at vi har en rolle å spille når det gjelder å bidra til å utarbeide en flernasjonal strategi for å hindre at masseødeleggelsesvåpen kommer i gale hender.
Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Ganske kort bare et par kommentarer til meldingen. Det første gjelder voksenopplæringen. Jeg er veldig enig i det som saksordføreren her framhever. Det er viktig at voksenopplæringen blir opprettholdt på et slikt nivå, både økonomisk og faglig, at soldatene føler at de får noe igjen når de er ferdige med verneplikten, også sivilt. Det er derfor viktig, som vi har påpekt, at soldatene før de møter, blir gjort oppmerksomme på den karriereplan det er muligheter for å få i Forsvaret når det gjelder sivil utdannelse. Jeg synes det er viktig å understreke det som saksordføreren der var inne på, og vi må der samordne de kreftene som er i Forsvaret – Vernepliktsverket osv. – for å få det til. Beløpet til voksenopplæring har gått en del ned de siste årene. Det henger nok sammen med at soldatkullene er blitt noe mindre. Men vi må iallfall bestrebe oss på, som det påpekes, å holde et høyt nivå. Det som har vært en fare de siste årene, og som jeg har sett ut fra tall og statistikker, er at de som dimitteres, går ut i arbeidsledighet. Det var en stigning på 40 pst. ifølge Aftenposten for en tid tilbake. Vi kan ikke som ansvarlige politikere akseptere at når du først har en verneplikt og bruker den tiden, skal du gå ut i arbeidsledighet. Den andre saken jeg kort vil berøre, er dette med statushevende tiltak. Som saksordføreren sa, kommer Regjeringen tilbake til det til våren, når vi får hele langtidsmeldingen. Men jeg tror det er viktig at vi ser alvorlig på den saken. Dersom vi ikke greier det, har jeg store problemer med etter hvert å forsvare den allmenne verneplikten slik den er i dag, for den er meget urettferdig. Det er i dag under 20 pst. av norsk ungdom som avtjener ver-neplikten, mens de andre 80 pst. slipper den byrden det er. Og da må vi gi verneplikten et slikt innhold både økonomisk og utdanningsmessig at vi kan forsvare det overfor alle. Jeg konstaterer – forsvarskomiteen har vært på reise og kom faktisk hjem i går – at det skjer større og større overgang til yrkeshær over hele Europa. Jeg vil bare presisere at hvis ikke statsråden kommer tilbake til Stortinget med virkelig statushevende tiltak for verneplikt, synes jeg samfunnet må ta opp til bred debatt om vi skal forlate den norske verneplikten og gå over til en yrkeshær.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
8. mai er en god dag å diskutere Forsvarets tilstand samt å se framover på. Dokument nr. 5 for 2002-2003 er kanskje det viktigste dokumentet for Forsvaret i løpet av året. Her kan vi se hvordan Forsvaret fungerer på godt og vondt for dem som befinner seg i Forsvarets klær. Jeg ønsker å komme med noen få setninger om statushevende tiltak for vernepliktige, noe Fremskrittspartiet har sett på som svært viktig og ikke minst rettferdig for dem som avtjener verneplikten. Verneplikten har aner helt tilbake til sagatiden på 900-tallet, den såkalte leidangen går fram til 1866, da den første fullstendige vernepliktsloven ble skrevet, og til i dag, når mer enn halvparten av landets gutter slipper verneplikt. Resten av ungdommen som avtjener dette året, må det kompenseres bedre for enn det gjøres i dag. Dette kan skje i form av høyere dagpengesatser, atskillig større bonus etter avtjent verneplikt, ekstra skolepoeng, mer velferdsgoder, som bl.a. flere hjemreiser, mer fritidstilbud, enda mer interessant tjeneste med enda bedre opplæring, tjenestens belastning m.m. Dette er noe vi skal se på noe senere, og jeg kan love at Fremskrittspartiet vil støtte statushevende tiltak samt tiltak som gjør hverdagen bedre for den norske soldat. Samtidig må vi også stille spørsmålet hvorfor så mange slipper verneplikten, og hva de som slipper, av flere årsaker, kan gjøre – i forhold til dem som avtjener vanlig verneplikt og deres behov og muligheter.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-05-08:
Jeg er enig med saksordføreren i at avgifter kan være et effektivt virkemiddel for å redusere utslipp av miljøskadelige stoffer, altså et virkemiddel i miljøpolitikken. I dette tilfellet er det ikke det beste virkemiddelet. Det var igangsatt en frivillig avtale om innsamling av mesteparten av de produkter som bruker denne gassen i lukkede systemer – varmepumper, kjøleanlegg, brannslukkingsutstyr osv. Det var framforhandlet en avtale om å videreutvikle dette. Det ville vært den beste miljøpolitikken å gå videre på, i samarbeid med bransjen. Derfor har Arbeiderpartiet hele tiden vært mot innføring av denne avgiften. Vi mente det var bedre å fortsette på den veien man hadde begynt på, og få til en samarbeidsavtale som kunne sikret at man tok hånd om gassen når de produktene som hadde disse gassene i seg, var utrangert, gjennom en innsamlingsordning. Når det gjelder den ene bedriften som er identifisert, Jackon i Fredrikstad, som bruker gassen for å blåse opp isolasjonsmateriale, har den gjennom flere år systematisk arbeidet for å redusere utslippene eller bruken av klimaskadelige gasser, som den har redusert med bortimot 95 pst. Bedriften er innstilt på å fortsette det arbeidet, og derfor er det veldig synd at man ikke har funnet grunnlag for å inngå en avtale om det. Det ville også bidratt miljømessig. Nå kan resultatet bli at disse produktene blir importert – produsert med samme gassen – i bedrifter som vi ikke har noen mulighet til å komme med inngrep overfor for å få til avtaler om reduksjon. Derfor er Arbeiderpartiet medforslagsstiller til forslag 1 i innstillingen, og jeg tar opp det. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Kystpartiet står sammen om forslaget om å få til den type avtaler med Jackon og eventuelt andre bedrifter i samme situasjon. Derimot er Arbeiderpartiet enig med flertallet i at det å evaluere denne avgiften før refusjonsordningen er på plass, og før den har virket særlig lenge, er lite hensiktsmessig. Jeg har lyst til å legge til at når Fremskrittspartiet finner å fremme forslag om dette to måneder etter at budsjettet er vedtatt, et budsjett som de har stemt for, og som inneholder avgift på gassen, er det et forsøk på en politisk dekkmanøver for å unndra seg ansvaret for det de har vært med på å gjøre her i salen. Det er det Fremskrittspartiet gjør, de skal dømmes på, ikke det de sier de gjerne skulle ha gjort.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for at helseministeren hadde en bred innfallsvinkel til min interpellasjon. Det var positivt og veldig viktig akkurat i den tiden vi nå er inne i, hvor det jobbes med strukturendring i alle foretakene. Jeg er særlig glad for at den restrukturering av tjenestetilbudene som må komme, skal være av en slik art at man tar hensyn til landets vidstrakte geografi. Jeg er selvfølgelig glad for at helseministeren spesielt nevnte dette. Det er også grunn til å være positiv til at helseministeren allerede har tatt initiativ i forhold til foretakene, og at man legger opp til en desentralisert, nasjonal strategi for å utforme et bedre helsetilbud også i distriktene og i nærmiljøene, selv om det ikke nødvendigvis alltid trenger å være fullverdige sykehus.