Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2003-02-11:
Dei siste vekene har vist at mange familiar lever med store konfliktar som i enkelte tilfelle ender med drap. Dette er ofte familiar som har vore gjennom langvarige kriser, ofte prega av sjalusi og kontroll. Det er all grunn til å tru at dette berre er toppen av eit isfjell. Vald mot kvinner og barn utgjer i dag eit formidabelt problem som råkar tusenvis av familiar, ofte utøvd av menn som ikkje greier å kontrollere kjensla av avmakt og hjelpeløyse, og som gjennom si utagering rettar aggresjonen sin mot kvinner og barn. Det er å håpe at desse sakene som me er blitt gjorde kjende med gjennom store overskrifter i avisene dei siste vekene, også kan få oss til å tenkje langsiktig. Derfor dreier denne saka seg meir om det enn om å inndra sluttstykket i AG3-gevær. Det er tvingande nødvendig at me no legg eit langsiktig perspektiv på arbeidet som rettar seg mot denne problematikken i samfunnet. Etter Arbeidarpartiets oppfatning vil ei statleg overtaking av det fylkeskommunale barnevernet og familievernet gje Stortinget ei anledning til å gje dette temaet den merksemda det treng. Mange familiar lever i djupaste hemmelegheit når det gjeld vald som menn utset sine partnarar og barn for. Noko av det viktigaste me kan gjere i den samanhengen, er å skape eit tilgjengeleg tilbod til denne gruppa gjennom å etablere eit landsdekkjande tilbod til menn med valds- og aggresjonsproblem, kvinner som er utsette for vald, og barn som veks opp i familiar med vald. Som eit ledd i den statlege overtakinga bør det derfor leggjast særskild vekt på familiar der vald finst. Kunnskapen om dette vanskelege temaet er mangelfull i alle ledd i helsetenesta, og mange utsette familiar veit i dag ikkje kvar dei skal vende seg. Skamma og frykta er stor, og for mange familiar vil derfor valdssituasjonen fortsetje og dessverre også i nokre tilfelle føre til så dramatiske hendingar som dei me les om i avisene. Imens er det mange som har det vondt, ikkje minst barna. Dei er hjelpelause vitne til den valden dei dagleg ser utspele seg framfor augo sine – redde barn, sinte og skamfulle vaksne, som i dag har eit avgrensa hjelpeapparat til sin disposisjon. Me veit at desse familiane har behov for eit hjelpeapparat som er lett tilgjengeleg og har høg fagekspertise på området familievald. Eg er kjend med at Regjeringa sitt kvinnevaldsutval, som skal kome med si innstilling i september i år, har som ei av oppgåvene ut frå sitt mandat å kome med forslag til organisering av familievaldsarbeidet. Dette må likevel ikkje hindre oss i allereie no å meine noko om organiseringa av familievaldsarbeidet i Noreg. Arbeidarpartiet ønskjer å gje politiske signal om at staten tek dette arbeidet så alvorleg at ei statleg forankring av dette arbeidet er både ønskeleg og nødvendig. Gjennom å knyte dette arbeidet til den modellen me i dag diskuterer, vil me sikre lett tilgang og ei nær tilknyting til barn og unges oppvekstkår. Etter vår meining må ikkje familievaldsarbeidet bli knytt opp mot dei psykiatriske helsetenestene, altså dei statlege helseføretaka. Dette vil etter vår meining innebere ei sjukeleggjering og vanskelegare tilgang for familiar med valdsproblematikk. Helsestasjonane bør styrkjast slik at dei blir gjevne reell moglegheit til å arbeide førebyggjande blant barn og unge. Myndigheitsbarnevernet vil på den måten få ei klarare oppgåve og ikkje som i dag slitast mellom førebyggjande oppgåver og dei lovpålagde oppgåvene dei i dag har etter barnevernslova. Ei slik styrking må pregast av ei tverrfagleg tilnærming og styrkjast med t.d. familierådgjevarar, psykologar, pedagogisk personell og barnevernspedagogar. På den måten vil helsestasjonane kunne kome alvorlege problem i forkjøpet, også familievald, som tidlegare nemnt i innlegget mitt.