Inge Lønning (Høyre), 2000-03-23:
«Norge er mulighetenes samfunn» – slik åpner og avslutter den nye regjering sin erklæring, og det er det umulig å være uenig i. Norge er åpenbart også de politiske muligheters land, for det har jo plutselig inntrådt helt nye og uventede klimaallianser, i flere betydninger av ordet, i løpet av denne debatt, og det lover jo godt når det gjelder samarbeidsmuligheter fremover i Stortinget. En tidligere statsråd i en arbeiderpartiregjering, Gudmund Hernes, ledet for godt og vel ti år siden en offentlig utredning om det norske universitets- og høyskolesystem. Der skrev han inn en setning som har brent seg inn i mitt minne fordi den er usedvanlig velformulert: Norges største utfordring er at vi i dag ikke får tilnærmelsesvis det ut av befolkningens samlede talent og ressurser som vi kunne og burde få. Jeg håper at det er den samme erkjennelse som ligger bak den nye regjerings formulering om Norge som mulighetenes land. Men da forbauser det meg litt at Regjeringen åpenbart legger svært stor vekt på at det er behov for en viss deregulering, et visst mangfold i offentlig sektor i sin store alminnelighet, at det er behov for å omorganisere med sikte på å gi større innsats, men ikke med et eneste ord nevner at det samme gjelder vårt utdanningssystem. For om det er noe område det er helt åpenbart at vi ikke får tilstrekkelig ut av de menneskelige ressursene, er det nettopp vårt skole- og utdanningssystem og – la meg føye til – vårt forskningssystem. Nå er det ikke lenge siden vi i Stortinget behandlet en nasjonal forskningsmelding hvor Høyre og Arbeiderpartiet i fellesskap var pådrivere for å løfte ambisjonsnivået. Stortinget vedtok å be Regjeringen komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett til våren med en konkret opptrappingsplan når det gjelder hvorledes man skal nå gjennomsnitts OECD-nivå i forskningsbevilgninger i løpet av de neste fem år. Høyre og Arbeiderpartiet fikk også til en enighet om at man i revidert nasjonalbudsjett skal få en konkret opptrappingsplan for hvorledes forskningsfondene skal bringes opp til et nivå på 10-15 milliarder kr. Jeg må si at jeg ser med stor forventning frem til at Regjeringen nå med begeistring vil komme tilbake med svar på den oppgave man påla en annen regjering, og det gir meg grunn til betydelig optimisme når det gjelder mulighetene for å få til den krevende satsing som er nødvendig både på vårt utdanningssystem og vårt forskningssystem. Og la meg si fra denne talerstol: Det skal ikke stå på Høyre dersom Regjeringen ønsker å få til et slikt samarbeid og en slik satsing. La meg også føye til at jeg la merke til at statsministeren i sin tiltredelseserklæring siterte den ene halvdelen av Arbeiderpartiets hovedslagord i valgkampen i fjor. Det hovedslagordet lød slik: «Arbeid og utdanning skal lønne seg.» I tiltredelseserklæringen var det forkortet til:«Arbeid skal lønne seg.» Nå skal man jo vokte seg for å legge for mye inn i taushet, men jeg synes det ville vært interessant å få vite fra Regjeringens side om man fremdeles mener det man mente i valgkampen i fjor høst, at utdanning og arbeid skal lønne seg, og i så tilfelle hvilke praktiske konsekvenser man akter å trekke av det. For å nevne et helt konkret eksempel: Jeg har registrert med glede og med stor anerkjennelse at begge våre to store lærerorganisasjoner faktisk nå har gått ut offentlig og erklært at de erkjenner at de er nødt til å legge om sin egen lønnspolitikk i retning av innsatsbasert lønnssystem. Og da ville det være et paradoks – når lærerorganisasjonene er kommet til den erkjennelse – om det politiske system ikke skulle følge opp den erkjennelsen, for det er kanskje den viktigste nøkkelen til et godt utdannings- og forskningssystem at vi får det på plass.