Per-Kristian Foss (Høyre), 2013-01-10:
La meg først komme med en mer generell betraktning. Mange har hevdet, ikke minst i pressen, at Stortingets kontrollarbeid har fått en slags renessanse eller har blitt mer aktivt under den sittende regjering. Det kan være et inntrykk som er skapt, men statistikken viser noe helt annet. Kontroll- og konstitusjonskomiteen tok i stortingsperioden 2001–2005 på eget initiativ opp like mange saker som i perioden 2009–2013, altså den perioden vi nå er inne i. Det var en viss økning i midtperioden, 2005–2009, men ikke betydelig. Så la meg snu litt på det og si at jeg tror heller at det er oppmerksomheten om sakene som har økt, og kanskje har også pressen oppdaget at kontrollarbeid er en viktig del av den parlamentariske praksis vi har i Norge. Det er bra – enten man sitter i posisjon eller er i opposisjon. Jeg har selv hatt gleden av å bli innkalt til høringer og å være deltaker i høringer – sitte på den andre siden av bordet – i skiftende perioder. Systemet for høringer er slik at jeg vil si at ingen kan klage over at man ikke får svare for seg. Mer enn i kanskje andre sammenhenger, som f.eks. i rettslige prosesser, gis det mulighet til å svare godt for seg – bokstavelig talt. Statsråden får alltid det siste ordet i en høring, hvis man snakker om selve høringen. Innstillingen vil på mange måter ha det siste ordet, det er den prosessen vi nå er inne i. Så til denne konkrete saken. Jeg skal ikke være lang, bare vise til saksordførerens innlegg, som var saklig og dekkende for min holdning til dette. Jeg skal ikke gå i de samme detaljer, men igjen reise spørsmålet: Var det i denne konkrete saken nødvendig for kontroll- og konstitusjonskomiteen å utvide perspektivet til å gjelde alle departementer? Paradoksalt nok var det jo den avgåtte statsråd Lysbakken som gjorde det nødvendig å gjøre det, da han i kanskje en ubetenksom replikk eller to hevdet at dette kunne være tilfellet i mange, mange departementer – jeg har gjort noe galt, men jeg er slett ikke alene. Det er en naturlig menneskelig reaksjon, som i en statsråds munn jo blir oppfattet mer alvorlig enn som så. Gjennomgangen har vi foretatt. Det var nødvendig, ikke minst fordi det forvaltes ganske mye penger gjennom tilskudd av denne typen. 85 mrd. kr er nevnt her. Det er stort og smått – det er svært forskjellige typer tilskudd. Det er en del penger i departementene som Stortinget under budsjettbehandlingen ikke i detalj har fastsatt bruken for, men som statsråden har mulighet til å bruke – vil jeg si, som forrige taler – til politikk. Det er helt legitimt å drive politikk med penger. Det er derfor vi velger regjeringer, og det er derfor de har skiftende politiske farger. Det som er nødvendig å understreke, er at tildelingen må skje i tråd med de regler som regjeringen selv har fastsatt for seg selv. Økonomireglementet ble fastsatt av en tidligere regjering og ble revidert i stortingsperioden 2001–2005. Det er altså blitt brukt – og fastsatt – under skiftende regjeringer. Så det bør ikke herske noen politisk uenighet om at reglementet – som regjeringen har fastsatt for seg selv – er riktig, og at det skal praktiseres. Kontrollarbeidet i komiteen i Stortinget har vært nødvendig for å påse at dette følges. Stort sett har vi inntrykk av at det følges. Men la meg si det slik: Jeg tror nok også at et kontrollarbeid i Stortinget har en slags oppsettende virkning, i den forstand at oppmerksomheten om økonomireglementet og oppmerksomheten om habilitetsspørsmål har blitt vekket i mange departementer etter det man kalte – i pressen, iallfall – Lysbakken-saken. På en måte kan man si at da det skjedde noe galt, fikk iallfall mange departementer øynene opp for det å gå i seg selv og finne ut om man gjorde det på en riktig måte eller ei. Det er mitt inntrykk at det har vært en god prosess, særlig i BLD. I forbindelse med at vi innkalte den nye statsråd Thorkildsen til høringen, må jeg si at jeg gjerne gir henne ros – som også forrige taler ga – for at det i ettertid i departementet ble gjort en skikkelig jobb for å rydde opp i egne regler og praksis når det gjaldt bevilgning, tildelinger og habilitetsspørsmål. Den praksis i departementet som det ble redegjort for i høringen, syntes – for meg, iallfall – betryggende. Det fortjener statsråd Thorkildsen ros for – og ros skal gis når det er nødvendig. Det har skjedd mye galt før, men det skal jeg ikke bruke lang tid på. Jeg vil bare understreke at man får inntrykk av at habilitet har fått økende oppmerksomhet av regjeringen. Enkelte fagfolk har til og med bemerket at statsråder kan være overforsiktige i å få undersøkt sin habilitet. Det er en kritikk jeg tror man skal ta med stor ro. Det er bedre å være litt for forsiktig enn ikke å undersøke. Det har mange andre saker også vist. Habilitet dreier seg til syvende og sist om tillit, og er man i nærheten av inhabilitet, er det bedre å være på den sikre siden – ikke for å gjemme seg bort fra beslutninger, men for å være trygg på at beslutninger blir fattet av folk som har en tilstrekkelig avstand til saken og til personene saken gjelder. Derfor er den økte oppmerksomheten om habilitet ikke et uttrykk for pirk eller en form for personforfølgelse, som enkelte også har antydet, men det er en ganske viktig del av arbeidet for å sikre at norsk forvaltning – på statlig plan i alle fall, som vi har kontroll over – har den nødvendige tillit, og at det er helt fritt for enhver tendens til korrupsjon. Vi skal ikke bare være bedre enn andre land på dette området, vi skal være best, for Norge har under skiftende regjeringer som ambisjon å ha en forvaltning fri for enhver antydning av korrupsjon. Vi skårer ikke helt på topp blant verdens land i Transparency Internationals oversikt over eller vurdering av korrupsjonsforhold, men vi ligger høyt oppe, og vi skal bli enda bedre. Det tror jeg vil være et mål for enhver regjering. Så til slutt til dette som forrige taler var inne på: Er økonomireglementet og bevilgningsreglementet som fastsettes av Stortinget, en hindring for politikk? Er det pirk som legger en demper på politikkutforming? Mitt svar på de spørsmålene er nei, det er det overhodet ikke, men det må gjøres på riktig måte. Det kan kanskje av og til forsinke et initiativ med en måned eller to å gå frem på riktig måte, men det er definitivt nødvendig. Det er ikke til hinder for at politiske tildelinger kan skje, men da må vilkårene være åpne, og tildelingen må også være åpen. Åpenhet er et stikkord for god norsk forvaltningsskikk også på dette området.