Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Årets trontaledebatt illustrerer hvor raskt situasjonen kan endre seg i løpet av ett år, både internasjonalt og nasjonalt. Under trontaledebatten for ett år siden var krisen i Kosovo i rask utvikling. En stod foran en tragisk konflikt som skulle utløse store tap av menneskeliv og ufattelige lidelser, før Milosevic bøyde av for et massivt press fra det internasjonale samfunn. Fjorårets debatt var også preget av krisen i deler av verdensøkonomien, en krise som også slo inn i norsk økonomi, med svekket krone og sterk renteøkning som resultat. Sentrumsregjeringen måtte tåle sterk kritikk for den økonomiske politikken fra en for anledningen samlet opposisjon. I dag er situasjonen en helt annen. Gjenoppbyggingen av Kosovo er i gang under norsk lederskap i OSSE og med norsk militært nærvær. Krisen i verdensøkonomien er på hell, oljeprisen er tilnærmet fordoblet siden i fjor høst, norsk økonomi er friskmeldt, inflasjonen er lav, sysselsettingen er rekordhøy, og Norges Banks styringsrenter er satt ned med 2,5 pst. siden nyttår. At kritikken fra opposisjonen er omtrent like sterk i år som i fjor, er en annen sak. Trontaledebatten markerer også at vi nå er halvveis i stortingsperioden. Førstkommende søndag er det to år siden sentrumsregjeringen tiltrådte, og 2-årsjubileet kan markeres i trygg forvissning om at sentrum er «liv laga» også som regjeringsalternativ. Regjeringen har vist at den er styringsdyktig i en krevende og utfordrende situasjon, nasjonalt og internasjonalt, selv om Jan Petersen mener at partiene som danner regjering i dag, er for små. På terskelen til årtusenskiftet har sentrumsregjeringen lagt fram et statsbudsjett for år 2000 som viderefører den økonomiske stabiliseringspolitikken, og som markerer sentrums politiske profil ved å satse sterkt på helse og omsorg, en rettferdig fordeling og en forsterket miljø- og distriktsinnsats. Selv om høstens lokalvalg ikke endrer Stortingets sammensetning, kan valget likevel få rikspolitisk betydning gjennom den politiske debatt valget har utløst. Høyre og Fremskrittspartiet – som hadde framgang ved valget – har, så vidt jeg har oppfattet, skjerpet tonen overfor Regjeringen, mens Arbeiderpartiet i år inntar en mer realistisk holdning til budsjettsamarbeidet i Stortinget. Budsjettprosessen har dermed kommet inn i et bedre spor og har fått en bedre start denne høsten enn hva som var tilfellet i 1998, da et budsjettforlik mellom sentrum og Fremskrittspartiet og Høyre kom i stand i tolvte time, etter en turbulent høst hvor det i en fase faktisk var en reell mulighet for at et budsjettsamarbeid mellom Arbeiderpartiet og Høyre skulle kunne føre til regjeringskrise. Trontalen varsler at «Regjeringen vil forsterke arbeidet med utjamning av levekår», for som det heter i trontalen: «Et solidarisk Norge betyr engasjement for bedre fordeling, rettferdighet og menneskerettigheter – både her i landet og internasjonalt.» Gjennom flere år med oppgangskonjunkturer har Norge hatt en god velstandsutvikling som har kommet de fleste grupper i landet til gode. Men den utjevningsmelding som Regjeringen la fram i juni, dokumenterer at forskjellene i Norge har økt på 1990-tallet. Enkelte grupper har sakket akterut i velferdsutviklingen, og dette er en stor utfordring for dette storting. Utjevningsmeldingen er en oppfølging av Voksenåserklæringen og av Anne Enger Lahnsteins interpellasjon til statsminister Gro Harlem Brundtland våren 1996. Sentrumsregjeringen har allerede tatt viktige fordelingsgrep som viser at den «vil ta de økte forskjeller på alvor», for å sitere fra Voksenåserklæringen. I 1998-budsjettet ble minstepensjonene økt med hele 18 pst., og i neste års budsjett foreslås det bl.a. konkrete omfordelinger til fordel for lavinntektsgruppene. Gjennom utjevningsmeldingen utfordres Stortinget til å være med på et solidarisk krafttak for de grupper som har blitt hengende etter i velstandsutviklingen. Sentrumspartiene ønsker bl.a. et mer finmasket sosialt sikkerhetsnetten mer sosial boligbyggingen mer rettferdig skattleggingGjennom høstens budsjettarbeid og behandlingen av utjevningsmeldingen får Stortinget anledning til å vise at det er politisk vilje til å motvirke utviklingen mot et samfunn med økte forskjeller. På Voksenåsen satte sentrumspartiene seg djerve mål for distriktspolitikken. Og selv om flertallet i Stortinget i flere sammenhenger har motarbeidet Regjeringens distriktssatsing, er det skapt ny tro på at det skal være mulig å endre det flyttemønster som har fått utvikle seg på 1990-tallet. I trontalen varsler Regjeringen en forsterket distriktspolitisk satsing, bl.a. satsing på en videreutvikling av distriktenes lokale fortrinn gjennom et konkurransedyktig og kompetansebasert næringsliv. I statsbudsjettet for år 2000 forsterkes den distriktspolitiske innsatsen ytterligere i forhold til inneværende år, og budsjettopplegget fra Arbeiderpartiet kan tyde på at det skal være mulig å unngå at denne innsatsen svekkes. Thorbjørn Jagland hadde i sitt innlegg en del interessante betraktninger omkring nasjonalt eierskap og statlig engasjement i næringspolitikken og rettet i den forbindelse kritikk mot Regjeringens håndtering. La meg gripe fatt i en viktig del av dette saksområdet, nemlig eierskap og struktur i finansnæringen som i dag er et høyst aktuelt tema. I forbindelse med de aktuelle fusjonsplanene som for tiden verserer, har finansministeren sagt at Regjeringen vil legge vekt på de retningslinjer og de prinsipper som Stortinget har trukket opp. I korthet kan disse sammenfattes som følger: at det skal føres en restriktiv linje når det gjelder forsøk på oppkjøp av de største finansinstitusjoneneat det er viktig med nasjonalt eierskap for å unngå utflagging, og at det er viktig å ha hovedkontorene i Norgeat det er viktig med et visst statlig engasjement, bl.a. for å hindre oppkjøpat det bør være eierbegrensninger som kan hindre at enkeltinstitusjoner får en for dominerende posisjon Arbeiderpartiets leder har i det siste opplevd en ganske intens oppvarting fra sentrale personer i finansnæringen. Hvilke konklusjoner Arbeiderpartiet vil trekke av disse konsultasjonene er foreløpig ukjent. Men når Jagland i debatten i dag reiser kritikk mot Regjeringens handlemåte nærmest på prinsipielt grunnlag, må det være lov å spørre om Arbeiderpartiets kritikk skal oppfattes slik at partiet mener at Stortingets retningslinjer bør endres? Har det skjedd ting i finansmarkedet som tilsier at det som var gjeldende politikk for et år siden, ikke gjelder lenger? Når denne kritikken reises med den styrke som i Jaglands innlegg, ville det være interessant for den videre debatt dersom dette kunne klarlegges i løpet av denne trontaledebatten. Spørsmålet er kort og godt: Hva mener Arbeiderpartiet? Andre talere fra Senterpartiet vil ta for seg spørsmål bl.a. knyttet til næringsliv og utdanning.