Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-11-09:
Først vil jeg på en måte ta litt avstand fra det som saksordføreren åpnet sitt innlegg med å si, nemlig at folk som reiser med barna sine til Spania, ikke er i stand til å ta vare på dem fordi de drikker så mye. Det er vel ikke helt tilfellet. De aller fleste barn, også i Spania, har det rimelig bra, vil jeg tro, så det slutter vi oss ikke til. Vi er ikke med på å stigmatisere alle dem som reiser til Spania. Det er altså en viktig sak SV fremmer et Dokument nr. 8-forslag om i dag, og som vi skal behandle. Det er vel ingenting som opprører en familiepolitiker mer enn når en kan lese, og da særlig rundt høytider og ferier, at norske barn opplever omsorgssvikt ulike steder i verden. Vi vil så gjerne hjelpe, og står litt maktesløse og ser på fordi vi ikke har de nødvendige virkemidlene til å hjelpe. Men det finnes altså muligheter, og det finnes mennesker i ulike deler av verden som ønsker å hjelpe, og som stiller seg til disposisjon for barn som opplever å gå for lut og kaldt vann. En veileder, slik Regjeringen foreslår, er vel og bra, og kan nok gjøre nytten blant lærere og andre som arbeider med de norske barna. Men Fremskrittspartiet tror nok kanskje ikke at det når fram til de barna som trenger det mest. Vi er enig med Regjeringen i at det ikke har noen hensikt å bygge opp en egen utenlandsavdeling i Statens barnevern og familievern her i Norge som skal håndtere slike saker. Det blir både kostnadskrevende og neppe så effektivt som SV tenker i sitt forslag. Men for all del, jeg snakker ikke om penger når barn lider, men vi må likevel se på hva som er mest effektivt og når fram til barna det gjelder, på den raskest mulige måten. Jeg tror heller ikke at det å endre norsk lov har den tilsiktede virkningen for de barna det gjelder, fordi man uansett må samarbeide med de lands myndigheter hvor barna er. Da tror vi mer på vår egen løsning – ja, for det finnes hjerterom i norske kolonier i utlandet, og det er også frivillige organisasjoner som arbeider med å gi norske barn et tilbud, et sted å treffes og et sted å ha en voksenperson å snakke med, hvis det skulle være behov for det. Det finnes også norske par i utlandet som kunne tenke seg å være beredskapshjem for de barna som har behov for det. Selvsagt må de kvalifisere til å være beredskapshjem på lik linje med de norske, men vi skal ta med oss at det altså finnes både hjerterom og husrom. Det er viktig at vi bruker de ressursene som finnes, der omsorgssvikt er et problem: lokal norsk kompetanse som kjenner både barna, foreldrene, miljøet og kanskje ikke minst den kulturen som er i det landet hvor man befinner seg. Det kan fort bli byråkratisk og lite effektivt hvis man flytter denne avdelingen til Norge. Det er nok vanskelig helt å forstå og sette seg inn i hvordan barn i utlandet har det, og hvilke traumatiske opplevelser de ville få ved å bli flyttet til en institusjon i et land hvor de kanskje ikke engang snakker språket. Å sette seg inn i en slik situasjon vil nok bli veldig vanskelig hvis man sitter på et kontor i Oslo. Og ikke alle avgjørelser trenger nødvendigvis å være riktige heller, når man sitter på et kontor i Oslo. Det er vanskeligere å få oversikten over det som skjer hundrevis av mil unna. Derfor ber vi Regjeringen vurdere mulighetene for et samarbeid med lokale norskdrevne frivillige organisasjoner og å bistå disse med midler til drift av barnesentre, eller barnebaser, som det sikkert ville hett i Norge. Da vet man at både barna og miljøene rundt barna har et sted å gå, be om hjelp hvis de trenger det, eller bare føle tilhørighet, hvis det er det som er behovet. Men enda viktigere er det kanskje at Regjeringen bidrar med den kompetansen de besitter, og gir råd og veiledning til dem som ønsker å drive slike barnebaser. Dette er å gå nye veier, se nye løsninger og dermed kanskje bidra til at de barna som virkelig har behov for hjelp, får den før det blir for sent. Jeg fremmer med dette vårt forslag.