Sveinung Stensland (Høyre), 2015-02-17:
Jeg vil også få takke komiteen for at vi er såpass samstemte i en så viktig sak. Nå er vi ikke enige om alle forslagene, men vi er enige om at dette er en virkelig, stor trussel. Trusselen antibiotikaresistens kan ikke håndteres i helsevesenet alene, men i samarbeid med andre sektorer, slik som landbruk, havbruk, forskning og industri. Trusselen antibitotikaresistens kan ikke håndteres i Norge alene, men i samarbeid med andre land. Dette er et globalt problem som – om det ikke blir løst – vil kunne stoppe moderne kirurgi og kreftmedisin og sørge for at infeksjonssykdommer igjen blir en vanlig dødsårsak, selv i vår del av verden. Vi noterer oss at det er fremmet sak om å begrense utbredelsen av antibiotikaresistens i flere komiteer. Det vi trenger, er en overordnet tverrsektoriell strategi for å møte denne utfordringen. Det er derfor gledelig at helse- og omsorgsministeren allerede har tatt et lederansvar og igangsatt et slikt arbeid i samarbeid med relevante departementer. Det ble i august 2014 lagt frem en rapport fra en tverrsektoriell ekspertgruppe på antibiotikaresistens. Den hadde fått i oppgave å adressere kunnskapsforhold knyttet til norske forhold. For å styrke arbeidet med å følge opp anbefalingene i rapporten har Helse- og omsorgsdepartementet satt av midler til nettopp det. Det skal i løpet av 2015 legges frem en legemiddelmelding for Stortinget. Vi har forventninger om at antibiotikaresistens blir et tema i meldingen, og at man i denne sammenheng også vurderer innføring av diagnosekoder for alle resepter på antibiotika. 85 pst. av all antibiotika forskrives utenfor sykehus. Det fremkom i stortingshøringen at det nå forskrives antibiotika dobbelt så ofte som nødvendig for enkle infeksjoner her til lands. I Sverige har en gjennom aktivt arbeid klart å redusere denne andelen. I arbeidet med redusert antibiotikabruk må derfor primærhelsetjenesten gis nødvendig oppmerksomhet for å sikre at unødvendig forskrivning i Norge går ned. Helseforetakene og sykehusene må i større grad stå til ansvar for egen antibiotikabruk. De bør ha forbruksstatistikk og oversikt over resistensforhold tilgjengelig. En strategi for riktig antibiotikabruk bør sørge for at retningslinjene for antibiotikabruk blir implementert og etterlevd. Stortingshøringen i sakens anledning kan tyde på at det er mer tilfeldig hvorvidt retningslinjene for antibiotikabruk blir etterlevd. Som Legeforeningen sier, er det et lederansvar å få dette på plass, men når alt kommer til alt, er det den enkelte lege som har ansvar for sin egen forskrivningspraksis. Vi kan vedta hva vi vil, men om ikke legene etterlever det i praksis, så er vi like langt. En kan bli nedtrykt av å lese om foreldre som bevisst unnlater å vaksinere sine barn. Barnesykdommer er noe man må igjennom, sies det, mens man er med på å undergrave vaksinene, som er et av medisinens største fremskritt. Å boikotte vaksineprogrammet er ikke et valg en tar på vegne av seg selv og sine barn – det rammer alle innbyggerne, ikke minst dem som av medisinske årsaker ikke kan vaksineres. Flokkimmuniteten som vaksinerer gir, er en vollgrav rundt flere infeksjonssykdommer. Å hindre spredning av infeksjoner og holde smittepresset nede vil redusere antibiotikabruken og dermed forhindre utvikling av antibiotikaresistens. Et globalt eksempel: Hver dag dør over 400 barn av meslinger, og det er gjerne ikke meslingene i seg selv, men sekundærinfeksjoner som diaré, lunge- og hjernehinnebetennelse som dreper. Det må derfor være en prioritert oppgave å arbeide for høy vaksinedekning i befolkningen, både nasjonalt og internasjonalt. Det er jo et paradoks at foreldre i Norge driver kampanje mot vaksinering mens Norge bidrar økonomisk slik at flere fattige i utviklingsland skal få de samme vaksinene. Et samlet storting stiller seg bak viktigheten av å møte trusselen antibiotikaresistens på bred front. Jeg mener dette problemet ikke kan løses i helsevesenet alene, men på tvers av flere sektorer. Det er derfor viktig med en tverrfaglig tilnærming, men kanskje viktigst av alt er det å jobbe med holdninger blant foreldre, helsepersonell, innen forskning og industrivirksomhet. Vi er imidlertid ikke enig i at det viktigste nå er å forsere en handlingsplan for helsevesenet. Vi vil avvente det allerede igangsatte arbeidet i departementene og viser til at helseministeren har varslet at en handlingsplan vil bli vurdert i denne forbindelse. Vi trenger ikke sektortenkning, men samarbeid – nasjonalt og globalt – for å bekjempe den trusselen antibiotikaresistens utgjør.