Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Tida er kommet for å avlive den myte utenriksministeren gjør seg til talsmann for i sin redegjørelse, nemlig at EØS-avtalen er en god avtale for Norge. Dette er Senterpartiets største innvending mot det som ellers er en redegjørelse der vi kan slutte oss til det meste. Utenriksministerens understreking av betydningen av det multilaterale samarbeidet, en mer nyansert holdning til situasjonen i Midtøsten enn det vi tidligere har hørt fra Regjeringa, fokuseringen på Afrika og advarslene knyttet til militæraksjoner mot Irak er forhold vi glatt kan si oss enige i. Jeg kommer tilbake til kampen mot terrorisme, NATOs framtidige rolle og en advarsel om å svekke Norges humanitære profil. La meg først kommentere den utenrikspolitiske saken det er størst uenighet om i Norge, nemlig EU-saken. Regjeringas aksept av EUs barnematdirektiv illustrerer på en god måte den situasjonen EØS-avtalen setter Norge i. Det har vært tverrpolitisk enighet i Stortinget om at dette direktivet ikke bør innlemmes i norsk rett. Norske barn har et annet kosthold enn andre barn og kan få skader av for store doser vitaminer, slik direktivet presser fram. Direktivet fastsetter ikke bare maksimumsgrenser, men definerer også minimumsverdier. Dette fratar foreldrene muligheten til å velge produkter som ikke er tilsatt unødvendige stoffer. Ernæringsmyndighetene har advart mot direktivet, og det har vært gjennomført en meget lang forhandlingsprosess med EU. EU ville ikke gi unntak, og Regjeringa hadde da et valg, enten å akseptere direktivet eller å bruke reservasjonsretten, som EØS-avtalen hjemler. Regjeringa setter EU-lojaliteten over hensynet til barns helse og godtar direktivet. Man bruker 16 mill. kr på såkalte kompensatoriske tiltak, men erkjenner samtidig at dette er en dårligere løsning enn å få unntak. Regjeringa legger føre var-prinsippet til side og håper at det går bra. Dette er EØS-avtalen i et nøtteskall. Til tross for at det norske folk har sagt nei til EU-medlemskap, har vi stelt oss slik at vi ender opp i håpløse tvangssituasjoner. Norge må svelge unna direktiver, men vi har minimal innflytelse på utformingen av dem. Når EU setter hardt mot hardt, bøyer vi av i frykt for represalier hvis vi bruker den reservasjonsretten som møysommelig ble framforhandlet, og som ble brukt som et sterkt argument fra EØS-tilhengerne da EØS-avtalen skulle vedtas. Vi er nå kommet til et punkt hvor Norge må ta et valg. EØS-avtalen var ment som en overgangsordning inntil det ja-sida mente var en «feil» som oppstod ved at folk sa nei til EU-medlemskap i 1972, ville bli rettet opp. «Feilen» ble ikke rettet opp i 1994. Folk sa klokelig nei til medlemskap også da. Men vi sitter igjen med en EØS-avtale som vi ser mer og mer dramatiske konsekvenser av. Vi knytter oss så tett opp til EU at vi i realiteten kan snakke om et kvasimedlemskap uten politisk innflytelse. Ingen ting tyder heldigvis på at det norske folk har endret syn på medlemskapsspørsmålet. Det erkjenner også utenriksministeren. Tida er derfor kommet til å tore å se på EØS-avtalens negative konsekvenser og den husmannsrolle avtalen setter Norge i. Det bør derfor settes i gang et arbeid for å se på andre samarbeidsformer med EU, og det finnes alternativer. Sveits har som kjent framforhandlet en avtale med EU etter at EØS-konseptet ble unnfanget, og dette er en avtale som ikke har de samme underleggelsesklausuler som EØS-avtalen har. Jeg utfordrer utenriksministeren til å ta på alvor at folk i Norge har sagt nei til EU-medlemskap, og at holdningene, som han sjøl påpeker, ikke er endret. Da bør han ha mot til å legge fram ei EØS-melding i april med alternativer til EØS-avtalen. Utenriksministeren understreker meget riktig at terrorismen ikke kan slås tilbake med militær makt alene. Senterpartiet skulle ha ønsket at han hadde utdypet dette viktige poenget nærmere. Jeg vil begrense meg til å vise til den kommende FN-konferansen i Mexico om finansiering for utvikling, som ser ut til å kunne bli resultatløs i den forstand at man ikke vil komme et eneste skritt nærmere i praktisk oppfølging av FNs såkalte milleniumserklæring om å halvere den mest ekstreme fattigdommen innen 2015. Det er ingen direkte sammenheng mellom terrorisme og fattigdom, men alle erkjenner – som det også er blitt gjort fra denne talerstolen mange ganger – at fattigdom kan bidra til å skape grobunn for terrorisme. Kampen mot fattigdom er dermed også en kamp mot terrorisme. Jeg oppfordrer den utenrikspolitiske ledelsen på det sterkeste til å ta et politisk grep i ukene som kommer, for å sikre mer konkret innhold i konferansen om finansiering for utvikling. Den fattige verden trenger noen som tar lederskap i dette arbeidet. Norge bør påta seg den rollen. Etter terrorangrepene mot USA ble NATOs artikkel 5 utløst. Dette ble ikke fulgt opp med en felles militæraksjon. USA så ikke det som hensiktsmessig. Det kommer signaler fra USA om at man i den videre kampen mot terrorisme ikke utelukker ytterligere militæraksjoner, og man ser ikke problemer med at USA eventuelt går alene. Dette setter NATO i en meget spesiell situasjon. I denne sammenhengen vil jeg kun påpeke dilemmaet og oppfordre til debatt blant europeiske NATO-partnere. Regjeringa hadde etter Senterpartiets syn en del feilskjær i håndteringa av situasjonen i Afghanistan – feilskjær som kan bidra til å svekke Norges humanitære profil. Regjeringas manglende vilje til å ta et oppgjør med bruk av klasebomber i Afghanistan, amerikansk bruk av militærdomstol og uverdig behandling av fanger på Cuba, svekker etter vår oppfatning Norges humanitære profil. Det er nettopp den humanitære profilen som har vært Norges varemerke internasjonalt, og som har gjort oss til en «humanitær stormakt». Vår tilretteleggerrolle i flere konfliktområder kan spores tilbake til denne korte, men likevel historiske arven. Regjeringa bør etter Senterpartiets syn være mer opptatt av å sikre Norges humanitære profil enn den har vært.