Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-03-21:
Jeg takker også statsministeren for en grundig og bred redegjørelse både for hendelsesforløpet og for den nåværende situasjonen. Fremskrittspartiet har lenge støttet Regjeringens linje i Irak-konflikten, og særlig resolusjon 1441. Vi støttet også ønsket om en ny FN-resolusjon fra FNs sikkerhetsråd. Vi har aldri sagt at det var nødvendig, men vi støttet ønsket. Vi føler at den norske regjering sviktet sine venner første gang da vi i vårt innlegg i Sikkerhetsrådet nylig ikke gav aktiv støtte til resolusjonsforslaget fra USA, Storbritannia og Spania. Vi burde ha støttet dette resolusjonsforslaget, selv om det ikke gav noen som helst maktautorisasjon eller bemyndigelse. Det ble jo klart at når særlig Frankrike, Tyskland og Russland unndrog seg det ansvaret de burde ha skjønt at de var med på å ta når resolusjon 1441 ble vedtatt, var det ikke mulig for Sikkerhetsrådet å komme frem til enighet. Det skyldes at Frankrike varslet at de ville nedlegge veto, uansett, hvis resolusjonen inneholdt noen automatikk. Der ligger ansvaret for at det ikke ble noen enighet i Sikkerhetsrådet. Jeg synes det spesielt er beklagelig når alle er enige om at grunnen til at inspektørene kom noen vei videre, var at USA og Storbritannia tok på seg byrdene med en militær opptrapping med militære styrkebevegelser. Det er gratispassasjerene Frankrike, Tyskland og Russland, og dessverre også delvis Norge, som i realiteten har hindret gjennomføringen av 1441. Man har lagt vanskeligheter i veien for de land som påtok seg byrdene, noe man selv ville nyte godt av. Man ville ha fordelen av USAs og Storbritannias styrker, men man ville ikke selv ta noen av kostnadene og byrdene ved å gjøre det. Norge kunne ha valgt – jeg er glad statsministeren sa at dette var politikk og ikke juridiske betraktninger – å støtte USA, Danmark, Italia, Spania, Storbritannia, Nederland, Polen, Ungarn, Island, Latvia, Litauen, Australia og Japan. Det var et politisk valg som Regjeringen gjorde da de valgte Frankrike, Tyskland og Sverige i stedet. Når det gjelder folkeretten, sies det i den danske redegjørelse at en bred krets av landet er enig om at en ny resolusjon ville ha vært ønskelig, men ikke nødvendig. Her er det viktig å notere seg at resolusjonsutkastet ikke inneholdt noen bemyndigelse til maktanvendelse, ettersom en sådan bemyndigelse allerede foreligger. Utenriksdepartements rettsavdeling sier det samme: «Etter vår vurdering bekrefter resolusjon 1441 således den fortsatte gyldighet av resolusjon 678 og den autorisasjon av maktbruk som der er nedfelt.» Der står det klart at FNs sikkerhetsråd autoriserer medlemsland til å bruke alle nødvendige virkemidler til å opprette og gjennomføre FNs resolusjon 660 og alle relevante senere resolusjoner til å gjenopprette internasjonal fred og sikkerhet i området. Det er stadfestet i realiteten av resolusjon 1441. Det er et politisk valg regjeringspartiene og Arbeiderpartiet velger når de prøver å skyve folkeretten foran seg. Jeg er glad for at rettsavdelingen i UD kom med en tilleggsutredning – som vi fikk i dag – som understreker dette enda mer. Det står intet i folkeretten om prosessuelle forhold som statsministeren berørte, og i 1998 støttet Norge – med Arbeiderpartiet – og Danmark bombing av Irak med det samme hjemmelsgrunnlaget som fremdeles foreligger. Jeg er engstelig for fremtiden. Vår sikkerhet har vært avhengig av USA, Storbritannia og de øvrige NATO-land. Er det virkelig slik at man nå har gamblet og sier at hvis vi blir utsatt for problemer i fremtiden ved et eventuelt nytt og verre regime i Russland – det kan skje, vi vet ikke hva som er situasjonen fremover – må vi regne med å basere vår sikkerhet på Tyskland, Frankrike og Sverige og Finland, i og med at vi har skilt lag med Storbritannia, USA og de andre nordiske NATO-medlemmer Island og Danmark? Det er et ulykkelig valg som Regjeringen og stortingsflertallet her har valgt når det gjelder vår egen fremtidige sikkerhet.