Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-02-19:
Først et lite vitnemål: Jeg har i andre faser av mitt liv sittet i den andre enden av ansvarsskalaen og prøvd å skape løsninger for mennesker, og har da hatt mange juridiske dokumenter rundt meg. Og jeg vet i hvert fall én ting – at hvis det ikke gjøres et håndverksarbeid for at det juridiske er i orden, hjelper det ikke om Stortinget vedtar gode meninger. Jeg skjønner for så vidt veldig godt dem som har oppnådd en enstemmig merknad, for enstemmige merknader medfører ofte en lykkestund for stortingsrepresentanter. Men kalddusjen min får være at enstemmige merknader i og for seg ikke holder, med mindre den andre siden er innstilt på å følge opp. En enstemmig merknad fra Stortingets side er ikke det samme som et romertallsvedtak, som et lovvedtak eller som en annen type vedtak. Det er faktisk derfor jeg er med på et forslag: for å fremme et vedtak. Så kan man kanskje i etterpåklokskapens navn si at det burde vært tatt opp før, men da satt jeg i en litt annen sammenheng, og det var ikke naturlig. Men med min innsikt i dette, nemlig de menneskene det gjelder, gruppen det gjelder, og med den maktesløshet jeg til dels har følt – sågar i denne stortingsperioden, da jeg prøvde å oppnå rettferdighet for de krigsseilerne som hadde hatt den vanskjebne at de bare satt i Vichy-regimets leirer, men ikke andre steder, og som ikke oppnådde noe, og de siste er i ferd med å dø – vet jeg veldig godt at vi har et ansvar. Så husker jeg selvfølgelig i en annen rolle i mitt liv, alle de gangene med en pågående opposisjon – jeg syntes alltid at den hadde en moralsk rett til å løfte sakene. Og så vil jeg gjerne si at sakene er vanskelige. Jeg er enig med dem som nå sier at barn er i en veldig sårbar situasjon, og det er jo et uttrykk for at Stortinget har skjønt det. Og så vidt jeg husker, opphevet vi i 2004 den 20-årige foreldelsesfristen ved skadeforvoldelse mot barn og unge under 18 år. Da har Stortinget skjønt at slik har det vært, og da gjorde man et lovgrep. Egentlig burde man nå istedenfor å prøve å legge seg så tett opptil hverandre som overhodet mulig – jeg ser at regjeringspartiene gjør det de kan med det, gitt situasjonen – ha vært i en praktisk dugnadssituasjon for å sørge for at de menneskene det gjaldt, var skadesløse. La meg gjerne si det slik at jeg har for mange ganger i mitt liv levd som ombud og følt at jeg har stanget hodet i veggen, fordi det formelle systemet har gått meg imot. Derfor er jeg med åpne øyne og med vitende og vilje med på det praktiske forslaget i dag, for jeg tror ikke det er så mange andre måter å gjøre det på. Det vil være regjeringspartienes utfordring å finne en praktisk løsning, hvis de i realiteten mener det som lå i den enstemmige merknaden. Det vil det være. Så er det helt klart slik at man etter lang tid ikke husker de juridiske argumentene. De har jo i andre sammenhenger ført til at vi har prøvd å lage fornuftige erstatningsordninger, billighetserstatningsordninger. Men på noen områder blir det veldig spesielt, og det er grunn til å minne om hvordan en rekke norske kommuner har gått ganske tungt inn i alvoret i forbindelse med barnehjemsbarn. Vi kjenner situasjonen i denne byen, i Oslo, hvor man virkelig har gått inn og skjønt at dette har vært noe man har vært nødt til å rydde opp i. Det har ikke vært politisk strid om det. Det har vært grunn til å ta det veldig på alvor. Mitt bidrag – basert på den kunnskap livet har gitt meg – er at det mest praktiske og fornuftige man kan gjøre for å oppnå noe som helst, er å be om at man støtter det forslaget som er framlagt, for der bes Regjeringen opptre på en slik måte at det blir praktisk mulig. Hvis ikke vil enhver ansvarlig og seriøs statsråd være i klemma mellom a) lovgivningen, b) Regjeringsadvokatens mange og tunge notater, som er til internt bruk i regjeringskvartalet, og c) sitt blødende hjerte for saken. Siden hensikten her er at det blødende hjertet skal nå fram, er det praktiske uttrykket å stemme for forslaget.