Odd Einar Dørum (Venstre), 2003-05-15:
I Ot.prp. nr. 19 for 1997-98 – der tidligere Ot.prp. nr. 74 for 1996-97 ble fremmet på ny i henhold til Stortingets forretningsordens § 33 tredje ledd – la daværende regjering fram forslag om en ny § 27 a i våpenloven med krav om at skytevåpen mv. skal «oppbevares forsvarlig nedlåst». Forslaget ble vedtatt av Stortinget. Det har aldri hersket tvil om at bestemmelsen skulle gjelde alle skytevåpen. Kravet om forsvarlig nedlåsning var ikke nytt, idet tilsvarende krav tidligere var inntatt i våpenforskriften. Forslaget om å plassere bestemmelsen i loven ble bl.a. begrunnet med at de sentrale bestemmelser for oppbevaring burde framgå av selve loven. Samtidig ønsket man et mer oversiktlig regelverk. Nærmere krav om oppbevaringen, herunder krav til låsesystemer, ble forutsatt regulert i forskrift. Det samme gjaldt «eventuelt forskjellige krav avhengig av våpentype og/eller antall våpen» – Ot.prp. nr. 74, side 23. I motivene til lovforslaget, side 30, heter det videre at kravene til oppbevaring «må fastsettes i forskrift. Slike regler vil være av mer teknisk art og vil derfor være egnet for regulering i forskrift. Kravene til sikker oppbevaring må dessuten graderes i forhold til våpentyper, antall våpen osv.». En samlet justiskomite gav sin tilslutning til forslaget. Herunder uttales: «Komiteen har med tilfredshet merket seg at proposisjonen ikke går inn for at hoveddel, vital del og ammunisjon må være nedlåst hver for seg og er også enig i at disse bestemmelser tas inn i selve våpenloven. Komiteen går derfor inn for at våpenet eller én vital del, samt ammunisjon, skal være nedlåst og at godkjente våpenskap o.l. ansees som betryggende og lovlig oppbevaring.» Komiteens merknad kan etter min oppfatning ikke leses som at alle våpen må oppbevares i våpenskap, men at slik oppbevaring er fullt ut tilfredsstillende der det ikke er aktuelt å splitte våpenet i flere deler, og hvor vital del holdes nedlåst. I tråd med disse forutsetningene ble det i den nye våpenforskriften laget et gradert system med hensyn til krav til oppbevaring. Fra utgangskravet i loven om at skytevåpen «skal oppbevares forsvarlig nedlåst», er dette i forskriften skjerpet til krav om FG-godkjent sikkerhetsskap når oppbevaringen gjelder mer enn fire rifler/hagler. Gjelder oppbevaringen pistol, revolver eller hel- eller halvautomatisk våpen, gjelder krav om FG-godkjent sikkerhetsskap fra første våpen. Gjelder oppbevaringen mer enn 25 våpen, som kan være aktuelt for våpenforhandlere og våpensamlere, er det ytterligere krav om FG-godkjent innbruddsalarmanlegg med overføring til døgnbemannet alarmstasjon mv. Da de nye kravene om oppbevaring trådte i kraft, ble etterspørselen etter FG-godkjente våpenskap så stor at det måtte åpnes for utsettelse inntil forhandlere og produsenter kunne etterkomme alle bestillinger. Jeg tillater meg å ta dette som et uttrykk for at det var en lojal oppslutning om de nye kravene hos de lovlydige våpeneierne. Jeg vil ellers gi uttrykk for at det fra min side har vært lagt betydelig vekt på å hindre at skytevåpen blir misbrukt eller havner i kriminelle miljøer. Dette må imidlertid skje med en rimelig respekt for de mange lovlydige som finner glede i bruk av skytevåpen til jakt, sport og annen rekreasjon. Jeg har derfor også vektlagt et tett samarbeid med de mange frivillige organisasjoner som representerer viktige sosiale nettverk for lovlydige våpeneiere. Utvikling av et åpent og tillitsfullt samarbeid mellom myndighetene og de ansvarlige våpenorganisasjoner framstår i denne forbindelse også som et nyttig virkemiddel i kampen mot ulovlig bruk av skytevåpen. Når vi i inneværende år tar fatt på gjennomføringen av et nasjonalt våpenamnesti, vil også dette samarbeidet utgjøre en viktig bærebjelke. Representanten har sitert framstillingen av amnestiet på en riktig måte. Så langt jeg har fått opplyst, skal den første fasen av det hun etterspør, hvordan ting kommer på plass, ha skjedd innen utgangen av juni. Våpenamnestiet som planlegges gjennomført fra kommende høst, sammen med den sentrale registrering av alle skytevåpen som nå er igangsatt, er etter min mening viktige tiltak for å bedre kontrollen med skytevåpen og for å komme en ukontrollert spredning av våpen til kriminelle miljøer i forkjøpet. Dette krever imidlertid at vi beholder fokuseringen og har trykk på tiltakene. Jeg er i den forbindelse også bevisst på at tiltakene skal evalueres for å se om de tilsiktede resultater oppnås. Her, så vel som i forhold til andre reguleringer i lovgivningen, er jeg åpen for endringer dersom erfaringer skulle tilsi det. For sammenhengens skyld vil jeg i avslutningen gjøre oppmerksom på at flere av de tragiske dødsfall representanten Rui åpenbart sikter til i interpellasjonen, gjaldt bruk av militære våpen. Disse faller utenfor reguleringen i våpenloven og derved utenfor mitt hovedansvar. Men som kjent er dette fulgt opp gjennom anskaffelser av såkalte kammerlåsordninger for heimevernsvåpen, som har hatt en bred og sterk tilslutning i Stortinget. Når det gjelder andre spørsmål som representanten tok opp, er jeg enig i at jeg i en evaluering vil være opptatt av hvordan man gjennomfører kontrollen. Det sier seg selv at man må vite hvordan dette skjer, slik at det å ha en slik oversikt, tror jeg nok også er med på å vise at man holder loven i hevd og bruker den. Når det gjelder det første spørsmålet om å kjenne til kontroller, at det er viktig informasjon, så er det en oppfatning jeg deler med representanten. Representanten var også opptatt av forholdet til helsemyndighetene. Jeg har lagt vekt på at det her skal være et godt samarbeidsforhold. Jeg har selv, med forbehold om at jeg ikke er lovkyndig nok på det området, forstått aktsomhetsbestemmelser i helselovgivningen slik at man har en selvstendig varseloppgave når man ser personer som kan være ustabile. Jeg vil fortsatt ha et samarbeid med helsemyndighetene for å se om bestemmelsene er gode nok, slik at vi kan unngå tragiske situasjoner. Noe av debatten har jo først og fremst vært knyttet til heimvernsvåpen og forebygging der. Her vet vi jo også at det er nemnder i de ulike kommuner som skal se på disse spørsmålene. Jeg har tidligere tatt opp, og vil fortsatt ta opp, med forsvarsministeren hvordan dette systemet fungerer. Det er en del av den naturlige helhet. Et annet forhold som jeg vil nevne, er at jeg vet at enkelte politidistrikt praktiserer en ordning som er slik at hvis noen blir tatt i ruset tilstand, og man registrerer at vedkommende er våpeneier, blir det en advarsel. Deretter er det rask justis der våpenet inndras. Jeg synes selv at en slik håndtering i forhold til våpenlovgivningen og brudd på andre lovbestemmelser er en riktig markering. Dette er også forhold jeg vil ta med meg i forbindelse med praktiseringen av lovgivningen og for å holde kultur på plass. La meg likevel understreke følgende: Det er riktig at det er mange skytevåpen i Norge. Vi har antakelig den største tettheten av private skytevåpen i den vestlige verden etter USA, sammen med Finland. Men det er forskjell på våpenkulturene i landene. Den norske våpenkulturen har vært basert på at dette er en del av en jakttradisjon, en fritidstradisjon, en skytterlags-, skyteøvelses- og idrettstradisjon, hvor vi har hatt usedvanlig sterke sosiale mekanismer gjennom frivillige organisasjoner for å ha kontroll med disse våpnene. Dette er et kontrollsystem som jeg har møtt gjennom den sosiale virkelighet, ikke bare i Distrikts-Norge, men også i store byer, bl.a. i denne byen. Det var nettopp frykten for at man i ytterkant av disse miljøene ikke lenger hadde denne tradisjonen, og at man kunne risikere at noe kom ut av kontroll, som førte til at myndighetene i sin tid fremmet forslag om å skjerpe våpenlovgivningen. Det vil vi fortsatt holde et øye med. Til syvende og sist kan intet erstatte den tøffe sosiale kontrollen. Vi ser fra land som prøver å gjøre det, at hvis den svikter, er det mye som er tapt. Det betyr ikke at vi ikke skal evaluere det vi nå gjør. Det betyr ikke at vi ikke skal se hva vi kan lære, for det er jeg åpen for. La meg også avslutningsvis minne om at i den statistikk som i hvert fall jeg har sett, senest for fjoråret, brukes det vi kan kalle for vanlige jaktvåpen, som er det vi snakker om her, i et mindretall av drapstilfeller i Norge. Det har vært bemerkelsesverdig stabilt til denne dag. Det kan i hvert fall leses som et tegn på at den sosiale kontrollen er betydelig. Jeg oppfatter representanten slik at vi ikke kan vite om det som har vært gjeldende så langt, fortsatt vil gjelde. Det skjæringspunktet vil jeg med lovgivningsansvar i den posisjon jeg har, følge veldig nøye. Derfor er jeg opptatt av en evaluering. Derfor er jeg også åpen for at man eventuelt skal komme tilbake med ytterligere justerende tiltak. Selvfølgelig inngår det i det de refleksjoner jeg har gitt til representanten om informasjon om kontroller og det å ha et tett samarbeid med helsemyndighetene. Jeg oppfatter det først og fremst som spesielt utfordrende i forhold til hjemmelagrede militære våpen.