Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2008-06-13:
Vi politikere lar det ofte gå inflasjon i ordet «historisk». Det skal ikke de store budsjettøkningene til på et område før det er historisk, eller de store reformene til før det er historisk. Det er nok klokt som noen her har sagt, at vi skal overlate til historikerne nettopp å skrive den historien, men jeg tror ikke det vil være en veldig gal analyse eller gjetning å si at det Stortinget i dag legger til grunn, faktisk kommer til å framstå som en svært viktig endring i vår religionspolitikk og i vår kirkepolitikk. Noe av det beste med vårt politiske system er at vi av og til, når saken er viktig nok, når det betyr nok å komme fram til enighet, faktisk klarer å komme fram til brede kompromisser i de virkelig store sakene og finne løsninger som de aller fleste kan føle seg komfortable med. Det hører riktignok med til sjeldenhetene at det er forlik som samtlige partier i Stortinget står bak. Vi har oftere forlik mellom regjeringspartiene og noen av opposisjonspartiene. Her har vi faktisk samtlige med, og det gir det hele en ekstra dimensjon. Enda mer tjener det vårt system til ære at dette skjer på et område som i veldig mange land og deler av verden er den største kilden til konflikt, til markering og til dels også til voldelige og alvorlige stridigheter. Religionsspørsmål, kirkespørsmål og trosspørsmål er mange steder en kilde til store, store konflikter, til opportunistisk spill, til maktkamp. På dette vanskelige området har vi faktisk klart å finne fram til enighet - og ikke bare enighet, det er egentlig nesten litt fornøyelig å høre alle partier si at dette er svært nært deres eget standpunkt, og at man har fått igjennom veldig mye av det som var viktig for ens eget parti. Det er jo kompromissets styrke at kompromisset ikke trenger å være dårligere enn primærstandpunktet, fordi man legger sammen primærstandpunktene med den tryggheten at disse tingene blir gjennomført, som et bredt kompromiss er garantien for. Kompromisset har en verdi i seg selv som går utover det å få alt nøyaktig slik som man hadde tenkt seg. Det viser seg også at i denne saken, selv om det har vært mange store ord, til dels spissede konflikter og debatter gjennom den lange prosessen, er de ulike partiene i kjernen ikke så veldig langt fra hverandre i sine standpunkter. Kirkespørsmål og religionsspørsmål er viktige for det norske folk. Derfor bør det også være viktig for oss politikere. 82 pst. av alle norske statsborgere er medlem av Den norske kirke. I 2007 valgte foreldrene til over 72 pst. av alle fødte å døpe barnet sitt. Over 91 pst. velger kirkelig gravferd. Vi går til Kirken for å dele gleder og sorger. Kirken betyr veldig mye for oss, og kanskje spesielt i sårbare og viktige faser i livet. Hovedmålet med stortingsmeldingen Staten og Den norske kirke er å sikre en kirke som er åpen, trygg og demokratisk - en bred folkekirke. Når vi lager religionspolitikk, må vi også ta hensyn til at Norge er et mangfoldig land. Nær 20 pst. av befolkningen er ikke medlem av Den norske kirke. De siste 50 årene har det skjedd store endringer i samfunnet vårt, og det vil også påvirke forholdet mellom staten og Kirken i framtiden. Samtidig har vi en tusenårig arv å ta vare på. Nettopp fordi Kirken er så viktig for mange, har prosessen fram til stortingsmeldingen vært svært omfattende. Etter at Gjønnes-utvalget i 2006 la fram sin utredning, med mange forslag til endringer i Kirken, har vi hatt en høringsprosess som er kalt historiens største gruppearbeid. 2 500 høringsinstanser ble invitert til å uttale seg. Over 85 pst. av menighetsrådene og over halvparten av kommunene sendte inn sine høringssvar. For meg betyr høring å lytte. Det at mange har brukt tid og krefter på å uttale seg, forplikter oss til også å ta inn over oss de signalene som har kommet. Høringen viste at en del av Gjønnes-utvalgets forslag ikke hadde så bred tilslutning som noen kanskje trodde på forhånd. Derfor var det også viktig å finne løsninger som ivaretok de synspunktene som kom gjennom høringen. Konklusjonen som vi nå har kommet fram til, i et bredt forlik med alle partier på Stortinget, vil gi oss de viktigste endringene i Grunnloven på kirkeområdet siden 1814. Vi er blitt enige om et mål om at utnevning av biskoper og proster skal flyttes fra kirkelig statsråd til kirkelig organ. Dette skal skje etter en demokratireform i Kirken. Bakkevig-utvalgets innstilling, «Styrket demokrati i Den norske kirke», ble avgitt 13. mai 2008. Den innebærer reelle valgalternativer, økt bruk av direkte valg og kirkevalg samtidig med offentlige valg, slik avtalen legger opp til. Innstillingen er sendt på høring, med frist 1. september. Lykkes vi med demokratireformen, får vi en kirke som i enda sterkere grad kan kalle seg en reell folkekirke. Flere av paragrafene i Grunnloven vil bli endret. I § 2 har det stått at «Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion», og at alle som bekjenner seg til den, må oppdra sine barn i det samme. Denne paragrafen opphever vi til fordel for en ny verdiparagraf, som sier at verdigrunnlaget vårt er den kristne og humanistiske arv, og at Grunnloven skal sikre demokrati, rettsstat og menneskerettighetene. § 4 vil fortsatt si at Kongen skal bekjenne seg til den evangelisk-lutherske tro. Dette gjelder kongen som person og institusjon, men ikke kongen som Kongen i statsråd, dvs. regjeringskollegiet. Kongens rolle i Kirken skal videreføres, og hans posisjon i Kirken skal være stadfestet i Grunnloven. Men loven skal ikke lenger si at regjeringen skal stå som øverste beskytter av den evangelisk-lutherske tro, ei heller at halvparten av dens medlemmer må tilhøre Den norske kirke. § 16 skal ikke lenger si at regjeringen skal styre Kirkens lære. Dette har i praksis for lengst blitt delegert til andre organer. Nå blir det en permanent ordning. I stedet vil paragrafen si at Den norske Kirke, en evangelisk-luthersk kirke, skal være Norges folkekirke. Her finner vi en grunnlovsforankring av Kirken, og en bestemmelse om at det skal finnes en egen kirkelov. Samtidig slås det fast at det skal være religionsfrihet i Norge, og at alle tros- og livssynssamfunn skal understøttes på lik for med Den norske kirke. Dette er en historisk anerkjennelse av andre tros- og livssynssamfunn. Bestemmelsen om kirkelig statsråd vil falle bort etter at proste- og bispeutnevningene er flyttet. Denne reformen betyr ikke - i hvert fall ikke i denne omgang - et skille mellom stat og kirke. Hva framtiden bringer, vil framtidige storting og framtidige politiske flertall avgjøre. Kirken skal med dette fortsatt være forankret i Grunnloven. Den norske kirke skal regulere sin egen kirkelov, uten at Kirken blir et eget rettssubjekt. Kirken er fortsatt en del av staten ved at statsstøtten består, ved at staten fortsatt skal ha arbeidsgiveransvar for biskoper, proster og prester, og ved at den kirkelige administrasjon fortsatt skal være en del av statsforvaltningen. Forvaltningsloven og offentlighetsloven vil fortsatt gjelde for kirkelige organer. Vi skal nå behandle Bakkevig-utvalgets innstilling. Kirkemøtet skal behandle det i november. Deretter vil det komme endringer i kirkevalgordningene i 2009, som kan forbedres fram mot neste kirkevalg. Grunnlovsendringene vil så bli behandlet i Stortinget i 2012. Dette er et historisk kirkeforlik. Det gir oss en mer demokratisk, men også en mer selvstendig kirke. Et spørsmål er kommet opp i debatten og i innstillingen. Det gjelder ulike forsøksordninger om styringssystemene innad i Kirken. Jeg er veldig enig i at styringssystemene i og forvaltningen av Kirken helt sikkert kan og bør reformeres. Det finnes helt sikkert bedre måter å gjøre ting på. Vi har ikke valgt å gå inn i dette nå. Vi får behandle det senere. Stat-kirke-meldingen handler ikke om dette. Jeg har egentlig helt bevisst ønsket å ikke blande disse spørsmålene sammen med de store, prinsipielle stat-kirke-spørsmålene. Jeg tror de var tøffe nok å håndtere om vi ikke samtidig skulle ha diskutert prestenes tjenestestilling osv. og store organisatoriske reformer. Det står også i avtalen at prester fortsatt skal være statstjenestemenn. En framtidig reform som innebærer en endring i det, må i så fall komme etter avtalen. Det står fast som en del av det store forliket vi har blitt enige om. At vi kan se på muligheten for å gjøre videre forsøk, at vi kan se på nødvendigheten av å ha en paragraf som gir oss større rom for forsøk, får bli en debatt ved en senere anledning. Jeg avviser ikke det, men jeg tror vi må gå noen ekstra runder på det og helst ikke blande det sammen med disse store, prinsipielle spørsmålene om vårt kirkestyre og vår religionspolitikk.