Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2011-03-29:
Takk for redegjørelsen. Til tross for den litt smålige kranglingen mellom SV og Høyre nå på slutten er det et samlet storting som står bak beslutningen om å sende seks F-16-fly og to militære transportfly til den FN-operasjonen som kom med bakgrunn i Sikkerhetsrådets vedtak i resolusjon 1973. Beslutningen om å bruke militær makt er alltid tung å ta, og målet må jo være at de militære aksjonene i Libya varer så kort tid som mulig, og at man klarer å finne en politisk løsning på den krisen vi nå ser. Denne vinteren har vi vært vitne til mange dramatiske hendelser – først i Tunisia, så i Egypt – som har spredt seg til nesten hele Nord-Afrika og Midtøsten. Protestene i Egypt og Tunisia endte relativt sett ganske fredelig, og diktatorene valgte selv å gå av. Situasjonen i Libya har fått – til nå – det mest tragiske utfallet. Libyas leder, oberst Gaddafi, valgte en annen vei og signaliserte tydelig både med ord og handlinger at han hadde til hensikt å begå overgrep – og drap – mot sin egen befolkning. Uttalelsene fra Gaddafi før den internasjonale operasjonen vitnet om at han var villig til å gå langt for å beholde makten. Han sa bl.a. at han ville knuse opprøret i øst uten medlidenhet og uten nåde. Han advarte opprørerne med at Gaddafis egne styrker ville komme, hus for hus, rom for rom i Benghazi. Valget mellom å gripe inn i Libya via en internasjonal operasjon og ikke å gripe inn, men se på at en diktator gikk til angrep på sitt eget folk, var en svært viktig, men vanskelig avgjørelse. Det avgjørende for oss i Senterpartiet var vedtaket i FNs sikkerhetsråd som ga et klart mandat til å ta i bruk et bredt spekter av virkemidler for å beskytte sivile. En annen viktig faktor var bred oppslutning, ikke minst fra arabiske land, om at en operasjon var nødvendig. FN-mandatet ble gitt med ti stemmer for og fem avstående stemmer. Ingen land la ned veto, og ingen stemte imot. Ser man på Sikkerhetsrådet historiske holdning til intervensjon, eller «innblanding i indre anliggende», som enkelte land kaller det, er dette et historisk vedtak. FN viste politisk handlekraft. Men ettersom FN ikke har egne militære styrker, er evnen til å sette Sikkerhetsrådets vedtak ut i livet avhengig av at enkeltland stiller opp med militære kapasiteter, slik som vi nå gjør. Det er svært positivt at det er en bredde i de landene som deltar, og at Qatar og De forente arabiske emirater også nå er en del av operasjonen. Det er viktig for legitimiteten. Norge er som et lite land avhengig av en FN-ledet verdensorden, og det har lenge vært et mål for oss å støtte opp om de av FNs beslutninger som viser handlekraft og beslutningsvilje. Forhåpentligvis vil denne operasjonen forhindre det som kunne ha blitt en stor humanitær katastrofe, med alt det ville innebære av menneskelige lidelser, flyktningstrømmer og uro i en ellers ustabil region. I denne operasjonen står vi sammen om det militære, og vi står sammen om det humanitære. Den militære innsatsen må nå følges opp med tung humanitær innsats med støtte til Libyas folk og naboland. Den innsatsen må også vare lenge etter at blitzlampene er slukket og de militære operasjonene tilbakelagt. Vi står sammen som storting om det militære nå, og det er viktig at vi også da i årene som kommer, står sammen om en kraftfull humanitær innsats i de områdene som nå blir berørt av den katastrofen som vi er vitne til.