Siri A. Meling (Høyre), 2010-12-16:
Jeg er glad for at statsråd Terje Riis-Johansen sist mandag kunne meddele at han har planer om å foreta en bred gjennomgang av kraft- og energibalansen og legge frem en stortingsmelding om energipolitikken. Et energiutvalg skal nedsettes for å se på den langsiktige utviklingen i kraft- og energibalansen frem mot 2030 og 2050. Det er viktig at Norge som en energistormakt ivaretar vår posisjon for å utnytte de industrielle mulighetene dette gir oss, arbeidsplassene og verdiskapingen, samtidig som vi har et ansvar for å være en pålitelig energileverandør og bidra til at energiforsyningen skjer på en mest mulig bærekraftig måte i forhold til klimautfordringen. I henhold til IEAs analyser vil verden trenge mye energi fremover, og Norge må sørge for å ta sin del av både ansvaret og mulighetsbildet dette gir for næringsutvikling. Høyre mener denne saken er overmoden, og at det i altfor mange år har manglet fokus i energipolitikken. Mens energipolitikken har stått høyt på dagsordenen i nesten alle andre land, har det ikke vært noen overordnet debatt om dette i energistormakten Norge på mange år. Siden dagens regjering overtok i 2005, har det kun blitt lagt frem en eneste stortingsmelding om energipolitikk fra Olje- og energidepartementet. Den var på fire sider, omhandlet fornybar energi, og forslagene ble trukket tilbake året etter. Ja, regjeringen Stoltenberg er i ferd med å bli husket som regjeringen der det var flere energistatsråder enn antall sider med energipolitikk den har lagt frem for Stortinget. I stedet for noen overordnede prinsipper i energipolitikken har det vært stadig skiftende signaler og hyppige løftebrudd. De som ville bygge ut ny fornybar energiproduksjon, har f.eks. måttet forholde seg til fire ulike støtteregimer de siste fem årene. De virksomheter innen kraftintensiv industri som i 2005 lot seg forføre av de rød-grønnes løfter om billig kraft til under markedspris, har blitt sittende med skjegget i postkassen og sliter i dag i et tøft kraftmarked med å få kontrakter på kommersielle vilkår som de kan leve med. Resultatene av denne politikken kan vi nærmest daglig lese om i media i form av motstand mot nettutbyggingsplaner, høye strømpriser i deler av Norge, industri som vurderer permitteringer som følge av at de sliter med å få på plass langsiktige industrielle kraftavtaler under en regjering som ikke har fått en lovet garantiordning iverksatt, og som også sitter nærmest maktesløs i forhold til den monopollignende posisjonen Statkraft har, som sitter på rundt 80 pst. av magasinkapasiteten i Norge og dermed må sies å være den eneste reelle kontraktspartner i Norge. Denne regjeringen har sviktet rundt 120 småkraftverk ved ikke å innlemme disse i en overgangsordning med grønne sertifikater, og dermed skapt usikkerhet rundt hvilken tillit energiaktørene faktisk kan ha til politiske myndigheter – en regjering som på tross av nærmest en dobling av saksbehandlerkapasiteten i NVE fremdeles bruker rundt fem år på å konsesjonsbehandle en søknad om etablering av småkraftverk, og en regjering som blir drevet fra skanse til skanse i nettutbyggingspolitikken fordi den ikke har evnet å kjøre tilstrekkelig gode lokale prosesser, vektlagt naturhensyn og vært åpen for å benytte nye teknologiske løsninger. De debattene vi har hatt i denne sal i de siste årene, har stort sett vært initiert av opposisjonen enten gjennom representantforslag som det vi behandler i dag, eller gjennom interpellasjoner og spørsmål stilt om energipolitikken. Regjeringen selv har produsert sørgelig lite på dette området, med unntak av rammeverket for utvikling av havenergi. Men selv innenfor dette området synes politikken lite fokusert på å utnytte det mulighetspotensial som byr seg rett utenfor vår egen stuedør. De fleste synes å ha en felles forståelse av at havenergi i form av flytende havmøller har et stort teoretisk potensial, men at det er relativt langt frem før teknologien er kommersielt tilgjengelig. Samtidig foreligger store planer for utbygging av bunnfaste installasjoner i våre naboland i EU, spesielt i britisk sektor. Norge har mange kompetansemiljøer og leverandørbedrifter som kan være aktuelle for leveringer i disse markedene, men flere av de mindre aktørene trenger demoanlegg som referansepunkter for å komme i posisjon i dette markedet. Her har dessverre regjeringen ikke klart å stille opp med tilstrekkelige FoU-midler, og jeg vil på ny oppfordre statsråd Riis-Johansen til å bidra gjennom sine statsrådskollegaer til at dette skjer. Denne industrien har ikke tid til å vente på et regjeringsskifte i 2013 – disse togene går nå. Det varslede energiutvalget skal levere sin rapport vinteren 2012. Det betyr at vi sannsynligvis ikke får en stortingsmelding om energipolitikken til behandling i Stortinget før tidligst om halvannet til to år. I en sak som er viktig for en energistormakt som Norge, synes dette å være å bruke altfor lang tid. Saken er overmoden for beslutninger og praktisk politikk. Norge er en integrert del av Europa når det gjelder energi. EU har nylig lagt frem sin energistrategi. Norge må være aktiv i å benytte seg av den muligheten dette gir, bl.a. har EU som sin førsteprioritet å utvikle infrastrukturkoblinger mot nord. EU er allerede langt på vei med sin fornybarstrategi, mens Norge ennå ikke har forhandlet ferdig hvordan vi skal ta vår del av implementeringen. Høyre støtter det fremlagte forslaget.