John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-26:
Med litt forstand i forkant kunne Stortinget vært spart for den saken vi har til behandling i dag. La meg innledningsvis, for å unngå misforståelser i det jeg senere skal si, tilkjennegi at jeg er motstander av den nåværende abortlov. Jeg er imidlertid ydmyk nok til å innrømme at jeg personlig ikke har noe forslag til erstatning for den nåværende lov på dette området, og en lov er vi nødt til å ha. I likhet med mange andre ble jeg til tross for mitt abortsyn ganske opprørt over det første forslaget fra en prosjektgruppe i Statens helsetilsyn som foreslo at alle aborterte fostre, alt abortert fostermateriale og fostervev skulle legges i minnelund eller på kirkegård, uavhengig av kvinnens samtykke eller ønske. Jeg kan dessverre ikke fri meg fra den tanken at deler av motstandermiljøet mot nåværende abortlov i sin kamp har sett seg tjent med at ivaretakelse av abortmateriale skulle kobles til begravelsesordning og nedsetting av abortrester i minnelund eller på kirkegård. Et slikt kampmiddel for å få redusert antall aborter har jeg med respekt å melde liten sans for. Etter mitt skjønn må det være en stor tilleggsbelastning om en kvinne som skal ta det vanskelige valg om abort, også skal måtte ta stilling til hvorvidt abortmaterialet skal nedlegges på minnelund eller ikke. I en slik situasjon må enhver forstå at assosiasjonene knyttet til begravelse av et dødt individ kan virke sterkt psykisk belastende. Så langt jeg kjenner norske sykehusmiljøer, vil jeg påstå at alle norske sykehus behandler abortmateriale både ved provosert abort og spontanabort på en meget respektfull måte. Så langt jeg kjenner til, behandler sykehusene abortmateriale fra før og etter 12. svangerskapsuke ulikt, henholdsvis som biologisk materiale eller ved nedsetting anonymt på gravsted. Vi i Fremskrittspartiet mener at skal man nå lage retningslinjer hvor spørsmålet om nedsetting i minnelund eller på kirkegård tas inn, må en skille mellom før og etter 12. svangerskapsuke. Dette ikke minst av rent praktiske grunner, idet det vil være forbundet med praktiske problemer for sykehusene å bringe til minnelund/kirkegård abortmateriale fra før 12. svangerskapsuke. Jeg skal imidlertid ikke her gå konkret inn på hva disse praktiske problemene måtte bestå i. I St.prp. nr. 1 for 1998-99 side 182 fremgår det at departementet har endret vesentlig de foreslåtte retningslinjer som prosjektgruppen fra Statens helsetilsyn først fremla. Etter departementets endring vil fostre abortert før 12. svangerskapsuke bli nedsatt på kirkegård/minnelund dersom kvinnen ønsker det. Hvis ikke, følges retningslinjene for biologisk materiale. Det forutsettes at kvinnen blir informert. Videre er det anført i proposisjonen at hvis svangerskapet har vart mer enn 12 uker, blir kvinnen forelagt aktuelle alternativ og spurt om å ta stilling til og velge håndteringsform. Fremskrittspartiet er ikke enig i at kvinnen skal avkreves svar etter 12. svangerskapsuke, men vi er enig i at dersom kvinnen etter en nøytral informasjon selv tar initiativ til nedsetting i minnelund eller på gravsted, skal dette selvfølgelig respekteres. Fremskrittspartiet mener at abortmateriale som regel skal behandles etter rutiner for biologisk materiale før 12. svangerskapsuke. I motsetning til mindretallet finner Fremskrittspartiet, også sett på bakgrunn av det som er anført i St.prp. nr. 1, at det er behov for å få forelagt saken for Stortinget. Fremskrittspartiet ser da gjerne at en også i et forslag til Stortinget drøfter spørsmålet om bruk av fostervev til behandling og forskning.