Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-05-15:
Som saksordføreren innledet med, er det bred enighet i komiteen om at dette er et viktig felt å diskutere. Derfor vil jeg starte mitt innlegg med å si at det er viktig at vi ikke bare diskuterer dette i Stortinget, men at det også fokuseres på dette ute i våre respektive partiorganisasjoner. Veldig mye av den omsorgen og den verdigheten vi her etterlyser, skal gis ute i kommunene, hvor våre partifeller er arbeidsgivere. Det er viktig at vi diskuterer tematikken og feltet med våre egne, slik at man kan få økt fokusering på dette i den kommunale omsorgen. Forslaget er på en måte tredelt. Det ene handler om en generell verdighet ved livets slutt. Det andre handler om lindrende behandling for dem som nærmer seg livets slutt, og det tredje handler litt om endring av den ordningen som vi har i dag, altså om stykkprisfinansieringsdebatten. Før jeg går inn på hvorfor vi i utgangspunktet er positive til at forslagsstillerne tar opp tematikken, og allikevel er negative til forslagene, vil jeg henvise til at mange av disse elementene allerede er innlemmet i gjeldende planer eller i varslet plan, jf. statsrådens brev. Jeg skal ikke bruke mye tid på hva regjeringspartiene egentlig mener om det, men heller bruke litt tid på noen av inngangene i saken fra forslagsstillerne. Fire av punktene er det på mange måter lett å være enig i, fordi vi gjennom Omsorgsplan 2015 og Kompetanseløftet 2015 langt på vei er helt enig i det man fremmer i denne saken. Problemet med å legge de forslagene inn i en egen plan er at man risikerer å få for mange planer og dermed også mister noe av gjennomføringskraften, for det blir for mange planer fra Stortinget å forholde seg til for dem som faktisk skal utføre dem. Vi har lyst til å være tro mot både Omsorgsplan 2015 og Kompetanseløftet 2015, og ikke – på en måte – fragmentere det med å lage en ny plan. I det perspektivet kunne det vært interessant å høre om Høyre – når de da støtter fire av forslagene – mener det skal inngå i en egen plan, eller om det skal legges inn i de allerede eksisterende planer. Det kunne vært interessant. Når det gjelder stykkprisfinansieringen, er vi uenige med forslagsstillerne på basis av at det er litt skummelt å endre enkeltelementer i en ganske kompleks materie hvor man kanskje ikke overskuer konsekvensene fullt ut. Det er det ene. Det andre er at med å legge det inn i rammene kan man også risikere at man ikke får det fokuset man burde hatt, og man overlater det da til de regionale helseforetakene istedenfor til det enkelte helseforetak. Det kan da bidra til at man ikke får det fokuset man ønsker. Så det er vi rett og slett helt uenige om. Jeg registrerer at Høyre i hvert fall – og Fremskrittspartiet, hvis jeg ikke husker feil – også er uenig i det. Når det gjelder kreftkoordinatorstillinger i alle kommuner og bydeler, kan man også langt på vei være enig i intensjonen bak forslaget. Spørsmålet blir om det er hensiktsmessig å pålegge alle kommuner og bydeler å ha en kreftkoordinator. Det viktige er jo at man sørger for at man har en helhetlig behandling for kreftpasientene, og at man sørger for at man får en god pasientflyt. Om det skal tillegges kommunene eller helseforetakene, er jeg ikke beredt til å konkludere på. Jeg regner med at det kanskje er noe av det som problematiseres i den nye kreftstrategien, og at det er en del av en større helhet. Derfor er det også for tidlig å gå inn i den, fordi vi vil avvente en sak vi vet kommer – som er varslet i statsrådens brev til komiteen – før vi konkluderer på det. Så vil jeg si, rent generelt, at alle de seks forslagene er satsingsforslag. Det i seg selv gjør det krevende for regjeringspartiene å mene veldig mye rundt det, fordi vi forholder oss til våre statsbudsjetter. I det perspektivet er det interessant å se om man ser igjen dette i løpet av kort tid, i revidert nasjonalbudsjett, fra dem som da støtter forslagene. Helt til slutt vil jeg også sette fokus på noe som kanskje er like viktig som de punktene som er listet opp, og som egentlig alle er enige om at vi skal imøtekomme på et eller annet vis, nemlig faren for overbehandling. Dette har man også dokumentert, og helsemyndighetene har vært opptatt av at det skjer for ofte og da bidrar til at man ikke får en verdig avslutning. Spesielt i kreftomsorgen vil det være viktig at man ikke driver behandling for lenge, fordi man da utsetter noe som er uunngåelig og kanskje påfører unødig lidelse. Det er også en viktig del av den debatten.