Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-03-23:
Regjeringen Bondevik meddelte på slutten av Stortingets debatt den 9. mars at regjeringen ville tre tilbake som følge av at et forslag som statsminister Bondevik hadde satt regjeringens stilling inn på, ble nedstemt av Arbeiderpartiet og Høyre. Dette forslaget lød slik: «Stortinget forutsetter at forurensningsloven ikke svekkes som miljøpolitisk virkemiddel.» Voteringen over forslaget kom etter at Stortingets flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Høyre og Fremskrittspartiet, hadde fattet det nødvendig avgjørende vedtak for å få i gang bygging av gasskraftverk i Norge. Forslaget berørte således ikke gasskraftsaken, slik enkelte, særlig i Høyre, har ønsket å fremstille det. Det var fullt mulig for Høyre, som for Fremskrittspartiet, både å sikre vedtak om bygging av gasskraftverk og beholde regjeringen Bondevik. Fremskrittspartiet valgte å ta imot den utstrakte hånden fra statsminister Bondevik, som vi anså dette forslaget for å være, fordi vi kunne oppnå begge deler, både å få bygd gasskraftverk og å beholde Regjeringen. Partiet Høyre valgte ikke å ta den utstrakte hånden. Den eneste naturlige forklaringen som jeg kan finne på det, må være at partiet Høyre egentlig ønsket et regjeringsskifte, men de ønsket å opptre slik at man likevel kunne nekte for at det var det man gjorde. Den 17. mars fikk vi så det formelle regjeringsskiftet, og mindretallsregjeringen til Arbeiderpartiet, under ledelse av statsminister Jens Stoltenberg, tiltrådte, og i går fikk vi Regjeringens erklæring til Stortinget. Slik jeg ser det, er det en i utgangspunktet positiv erklæring vi har fått fra den nye regjeringen. Når statsminister Stoltenberg snakker om Norge som «mulighetenes samfunn», er det noe jeg tror hele Stortinget kan slutte opp om. Norge er et godt land å bo i. Det kan bli bedre på mange områder, og vi har betydelige muligheter til å realisere slike forbedringer. Det Fremskrittspartiet spesielt har merket seg, er en del uttrykk vi selv har brukt gjennom veldig, veldig mange år. Det heter i erklæringen at man «ønsker å forandre for å fornye og forbedre». Det snakkes om en modernisering av landbruket og fiskerinæringen, og det snakkes om valgfrihet for folket. Disse uttrykkene minner meg om den tittelen jeg hadde på min landsmøtetale i 1998, som vi har laget som en utredning, «Modernisering, forandring og fornyelse for en bedre fremtid». Her er det fulgt opp med konkrete ting, en god del saker. Jeg skal ha gleden av å overlevere den som et tipshefte til statsministeren etter mitt innlegg. I erklæringen står det også: «Står vi fast på gamle løsninger som ikke virker, da svekker vi tilliten til fellesskapsløsningene». Det er en meget, meget god beskrivelse av situasjonen. La meg nevne enkelte områder som jeg håper Regjeringen vil ta fatt på. Det gjelder helsevesenet, med sykehus, primær- og spesialisthelsetjenesten, det gjelder eldreomsorgen, utdanning, samferdsel og energi. Særlig de første sektorene vil jeg anbefale gjøres til et statlig ansvar i stedet for et fylkeskommunalt og kommunalt ansvar. Det er mange debatter i denne sal om utbygging og vedlikehold av skolebygninger og om hvorledes de enkelte sykehus er organisert. Men disse oppgavene er jo tillagt fylkeskommunen og kommunene. Det er egentlig meningsløst at ikke storting og regjering har et direkte ansvar for så viktige deler av den offentlige sektor som helsevesenet og utdanningssystemet. Det samme gjelder eldreomsorgen. I tillegg til at det bør gjøres til et statlig ansvar, bør det selvsagt desentraliseres makt og avgjørelsesmyndighet til de enkelte utøvere, mer ansvar og innflytelse for de enkelte skoler, de enkelte eldreomsorgsinstitusjoner og de enkelte sykehus. Derfor bør de omorganiseres. Sannsynligvis vil aksjeselskapsformen være det beste, for der har man klare lover og regler om ansvarsforholdene. Jeg forutsetter at det i utgangspunktet er mindre interessant hvem som eier aksjene, så lenge man har en offentlige styring og kontroll med dette. La meg i stikkordsform også nevne at når det gjelder samferdsel, må man, som i de øvrige sektorene, åpne for konkurranse, for mangfold fra flere utøvere og organisasjoner. I energisektoren roper man på strukturrasjonalisering. Vi trenger ikke mer enn seks-åtte energiselskaper i dette landet, og vi har 180. Her er det masse å spare, på lik linje med den strukturrasjonalisering vi trenger innenfor landbruket og fiskeriene, innenfor oppdrett og havbruk, slik at vi får enheter som er rasjonelle, og som har kapital til både vesentlig forskning og langsiktig satsing på en fremtid. Her ligger det i dagen store oppgaver med å omstrukturere og omorganisere det norske samfunnet, og jeg tolker det som er kommet fra statsministeren, som en oppfordring om dette. Vi kommer til å teste ut Regjeringen her. Den nye helseminister har sagt følgende ifølge flere aviser: «Det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode helsetjenester til alle, uavhengig av om det er det offentlige eller det private som står bak, sier Tønne til NTB.» Dette er jo et allmenngyldig prinsipp. Vi foreslår derfor følgende: «Stortinget ber Regjeringen blant annet basere fornyelsen og moderniseringen av offentlig sektor på at det overordnede målet er å dekke etterspørselen og levere gode offentlig betalte tjenester til alle, uavhengig av om det er det offentlige eller private som står for tjenesteproduksjonen.» Vi regner med at etter den nye positive erklæringen til statsminister Jens Stoltenberg, vil ikke Arbeiderpartiets stortingsgruppe ha noen problemer med å stemme for et slikt prinsipielt forslag så Regjeringen derved får et mandat fra Stortinget til å iverksette det arbeidet som må gjøres. La meg også nevne behovet for en omfattende endring i vår forvaltningsoppbygging, som er – jeg skulle til å si et salig rot, men da får jeg vel en klubbe – en forvaltning med meget uklare ansvarsforhold og med identiske navn på etater som har helt ulike prinsipielle oppgaver. Vi bør få en enhetlig oppbygging av statsforvaltningen basert på departement, direktorat, etat og tilsyn innenfor de enkelte sektorer. Vi bør få avviklet fylkeskommunen som det ekstra forvaltningsleddet det er. Det er en organisatorisk bastard som bare krever ressurser og er sand i et ellers fornuftig maskineri med deling av visse oppgaver fra primærkommune til stat. Vi må sørge for at vi har et byråkrati som har den holdning som regjeringssjefen i går sluttet sin erklæring med, nemlig at Regjeringen skal være folkets tjenere. Da må også Regjeringens apparat i form av statsforvaltningen og de ansatte der få beskjed om det tilsvarende, at de skal prøve å svare ja når folk søker om løyver, bevillinger, dispensasjoner og konsesjoner, og ikke være formyndere som sier nei. I så måte håper jeg Regjeringen raskest mulig vil iverksette en dramatisk kutting av makten til fylkesmannens miljøvernavdeling, som er en fare for demokratiet ved at folkevalgtes avgjørelser i kommunene blir omgjort av nyansatte folk i denne avdelingen, slik at der har et nyansatt ungt menneske mer makt enn kommunestyre og bygningsråd som har gått igjennom sakene. Det er en fare for demokratiet, og det hindrer at det lokale demokrati kan virke. Vi håper altså på endringer der. Jeg må også nevne at jeg håper den nye regjering, og særlig justisministeren, virkelig vil ta fatt i kriminaliteten og også arbeide for en innstramming i vår innvandrings-, asyl- og flyktningpolitikk. Også der har vi tenkt å utfordre Regjeringen litt. Det var for noen dager siden, den 20. mars, en kronikk i Aftenposten av professor i sosialantropologi Unni Wikan. Hun tok for seg problemet med barneranere, hvor åtte av ti har innvandrerbakgrunn. Nå må vi ta fatt i dette for å hjelpe disse unge mennesker og barn som her kommer ut på en gal løpebane. Det Unni Wikan sier, er at vi er nødt til å sørge for at mødrene får norskopplæring og kunnskaper om det norske samfunn for å kunne utføre sine viktige oppgaver i de fleste innvandrerkulturer, og det er moren som er den avgjørende. Unni Wikan skriver: «Min prediksjon er at det vil ikke gå seg til med mindre opplæringen» – opplæring i norsk – «gjøres obligatorisk. Vi trenger en sosial kontrakt som forplikter innvandrere og myndigheter gjensidig.» I Arbeiderpartiets program for inneværende periode står det: «Deretter må det for hver enkelt utarbeides en plan for videre utdanning og kvalifisering. For å intensivere og sikre integreringsprosessen, vil Arbeiderpartiet at opplæring i norsk skal være obligatorisk for alle flyktninger og innvandrere.» Vi tar derfor opp følgende forslag: «Stortinget ber den nye Regjeringen arbeide for snarest å gjennomføre eller fremme forslag i henhold til synspunktet i Arbeiderpartiets partiprogram som lyder: «For å intensivere og sikre integreringsprosessen, vil Arbeiderpartiet at opplæring i norsk skal være obligatorisk for alle flyktninger og innvandrere.»» Dette bør jo også Arbeiderpartiets stortingsgruppe uten problemer kunne slutte seg til, fordi statsminister Jens Stoltenberg sa og har gjort det klart at den nye regjeringens politikk vil ta utgangspunkt i og bygge på Arbeiderpartiets landsmøtevedtatte program for inneværende periode. Derfor burde det være uproblematisk å stemme for nettopp denne passusen, selv om man stemte imot den i forbindelse med trontalen for to og et halvt år siden. Så til slutt noen ord om fremtiden: Fremskrittspartiet har merket seg at de tre tidligere regjeringspartier, Venstre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, vil søke å koordinere og samarbeide sine synspunkter frem mot valget og stille til valg som en treenighet med tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik som sin kandidat til statsministervervet. Vi har ingen problemer med det. Vi respekterer det fullt ut. Men det er fortsatt vår overbevisning at etter at valget er over og dersom velgerne setter sammen et storting hvor Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet, Høyre og eventuelt, om nødvendig, Venstre utgjør et flertall, bør vi nå etter mange, mange år med mindretallsregjeringer – til dels meget svake – prøve å forhandle frem en plattform for en flertallsregjering. Jeg tror at etter neste valg bør det være et ønske om og et behov for en flertallsregjering. Fremskrittspartiet er rede til å delta med regjeringsansvar og prøve å finne frem til løsninger som kan samle. Vi er klar over at oppførselen til partiet Høyre i den senere tid har gjort at forholdet mellom Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti er meget, meget dårlig. Men jeg har nå det håp og den bønn til partiet Høyre at de snarest mulig begynner å se fremover og blir litt mer opptatt av å skaffe seg politiske venner istedenfor å gjøre hva de kan for bare å skaffe seg uvenner i alle leire. Hvis Høyre greier det, er det mitt håp – hvis velgerne vil – at vi kan arbeide for en flertallsregjering etter neste stortingsvalg. Jeg tillater meg å ta opp de refererte forslag.