Inge Lønning (Høyre), 2009-01-09:
Det er alltid spennende å lytte til statsråden når han tenker langsiktig. Jeg deler ganske mange av hans synspunkter i den sammenheng, og jeg er til enhver tid villig til å diskutere disse langsiktige utfordringene, særlig når Stortinget om tre års tid vet hva forslagene går ut på. Men jeg er ikke sikker på hvor fruktbart det er å føre den debatten tre år på forskudd. Så lenge man ikke vet hva forslagene går ut på i det hele tatt, er det begrenset hva Stortinget kan si om dette. Jeg har forstått interpellantens spørsmål på en helt annen måte enn statsråden. Jeg har følelsen av at statsråden leste inn en forutsetning som fra interpellantens side slett ikke lå der, og som hun slett ikke gav uttrykk for i sitt innlegg, nemlig at svaret på alle problemer er flere milliarder kroner til sykehusene. Nå har statsråden nettopp invitert Stortinget til å fortsette å blåse opp sykehusbudsjettene på en måte som han selv argumenterer imot, og som han sier ikke er svaret. Men det som interpellanten har tatt tak i, er jo egentlig en helt annen problemstilling som er veldig mye mer presis, og veldig mye mer nærgående i tidsperspektiv, nemlig: Hvordan henger det sammen at den sykehusreformen som den første Stoltenberg-regjeringen tok initiativet til, med det formål at man skulle få ned ventetidene og få redusert køene, i løpet av kort tid er snudd 180 grader, og at det man nå ser, er en utvikling i nøyaktig motsatt retning av det som var hensikten med hele sykehusreformen? I løpet av forrige periode minket køene i samsvar med målsettingen med gjennomsnittlig 20 000 pr. år. I løpet av de siste tre årene har køene økt med ca. 45 000, altså nesten like mye i motsatt retning som man i forrige periode gikk i riktig retning. Da må man jo stille spørsmålet: Hva skyldes en så iøynefallende forandring? Etter mitt skjønn kan ikke det ha noen annen forklaring enn de målsettingene Regjeringen selv har lagt til grunn i Soria Moria-erklæringen, hvor det står at «omfang av avtaler mellom regionale helseforetak og private kommersielle sykehus må begrenses. Ledig kapasitet i de offentlige sykehus skal utnyttes. Avtaler mellom helseforetak og private kommersielle sykehus skal ikke ha et omfang som undergraver pasientgrunnlaget for de små lokalsykehusene». Etter mitt skjønn er dette en kombinasjon av ideologi i ordets verste mening, nemlig prinsipper uten jordledning, og en feilaktig diagnose, nemlig den diagnose at problemet består i at det er så stor ledig kapasitet i det offentlige helsevesen. Hvor i all videste verden har man det fra at det er en overkapasitet i det offentlige helsevesen? Effekten av at man har pålagt de regionale helseforetakene å redusere bruken av avtaler med private leverandører – dette dreier seg jo i alt vesentlig om dagkirurgi, planlagt kirurgi – er ikke at man har fått en tilsvarende opptrapping i det offentlige. Effekten er bare at de pasientene som har bruk for denne behandlingen, må vente mye lenger enn før. Resultatet av det er at man tydeligere og tydeligere ser konturene av et klassedelt helsevesen, som man i retorikken er imot, men som man i praktisk politikk fremmer. Det forhold at Aleris sykehus her i Oslo – for å konkretisere dette – fikk halvert sitt oppdrag fra helseforetak fra 2006 til 2007, hva har det medført? Det har medført en dobling av 100 pst. privat betalte behandlinger. Det vil si at de pasientene som ikke får et like godt tilbud som før, faller i to grupper: De som er i stand til å betale selv, slipper å vente, og de som ikke er i stand til å betale selv, må vente. Dette synes jeg ikke statsråden svarer på og tar på alvor. Er det dette man ønsker seg, må man jo si det rett ut. Når Helse Sør-Øst bygger ned med 70 rusplasser i en situasjon hvor alle mener det er et desperat behov for å trappe opp antall rusbehandlingsplasser, rammer jo det nødvendigvis brukerne. Når helseregionene kutter 53 000 behandlingsdøgn i private opptreningsinstitusjoner, hvem er det som må betale regningen for det? Det er brukerne.