Lars Sponheim (Venstre), 2009-05-04:
En kan ha mange forventninger om hva en sånn krise skal kunne føre til, og kanskje håpe på hva den kan føre til. Jeg tror nok at vi, når vi oppsummerer disse årene om noen år, vil se at verden er tilbake på et spor med en stadig mer omfattende global økonomi. Det blir ikke mindre handel, det kommer til å bli mer handel. Jeg er ganske sikker på at det ikke kommer til å bli mindre markedsøkonomi, det kommer til å bli mer markedsøkonomi. Men vi kan håpe og tro at det blir en bedre regulert markedsøkonomi, at det blir bedre rammer og dermed en mer stabil situasjon også i en global økonomi som vil utvikle seg videre. Jeg skal ikke ta imot invitasjonen til å ta den store debatten om hvordan vi skal få mer global politikk i en global økonomi, bare slå fast at verden så langt har vært ganske hjelpeløs med hensyn til å bruke de instrumentene vi har. Det er bare å minne om at Doha-runden i WTO, som begynte i 2001, og som jeg tror skulle vært ferdig i 2004, nå er fem år på overtid. Det er en institusjon som de aller fleste land er medeiere i, og som de ikke har vært i stand til å få på plass så langt. Det kunne ha vært et bidrag, iallfall til å vise verden at vi er i stand til å ta globale politiske grep for å regulere handelen. Det er det det handler om. Jeg skal konsentrere meg om selve utfordringen: Hvordan kan man i norsk politikk bruke denne krisen til å gjøre ting riktig og på en bedre måte? Jeg tilhører ikke dem som tror at denne krisens virkninger kan elimineres av politikk. Den kan avgrenses av politikk, og det er det realistiske. Jeg er den som helt fra denne debatten og dette temaet kom opp sist høst, har vært opptatt av nettopp de eksportrettede bedriftene som har markeder langt utenfor Norge, og som er utenfor rekkevidden av de markeder som kan skapes på statsbudsjettets utgiftsside. Staten kan ikke kjøpe deres produkter. Staten kan bare gjøre det den kan for å redusere disse bedriftenes kostnader. Vi ser at det her er veldig mange bedrifter som nå har store problemer i Norge. Det er helt rett, som interpellanten Sanner sier, at nå begynner de indirekte virkningene å komme, nemlig for alle de bedriftene som har eksportbedrifter som sine kunder. Der har vi alle småbedriftene, alle tjenesteprodusentene – der har vi veldig mange, kanskje hele bredden av norsk næringsliv, som nå rammes. Min utfordring bl.a. når det gjelder revidert, som kommer nå, er å se litt, uten for harde prinsipper fra Regjeringen, på hva man kan gjøre for å lette bedriftenes kostnader, gjerne på kort sikt, gjerne veldig målrettet. Statsministeren, og jeg forstår også finansministeren, har i 1. maitaler vært opptatt av å skryte på seg at vi skal være best i verden på sysselsetting. Det er bra. Men etter mitt skjønn går det ikke an å være best på sysselsetting hvis du ikke er best på bedrifter. Det er det det handler om, hvis man ikke tror at alle skal få sin lønn fra offentlige budsjetters utgiftsside. Da håper jeg – og det er min utfordring – at skal man være best på sysselsetting, må man også levere politikk som gjør at man er best på bedrifter. Men så er det noe som heter at det aldri er så galt at det ikke er godt for noe. Når vi nå får nyhetene om rekordhøy søknad til våre institusjoner, universiteter og høyskoler, kan vi ikke gjøre det til det mest sørgelige i verden. Det er en fantastisk mulighet når ungdom som går ut fra videregående og ikke får den jobben eller den lærlingplassen de hadde håpet på, søker seg til våre institusjoner. Selvsagt er det leit at de ikke får den jobben de kanskje hadde drømt om for ett år eller to siden, men det er ikke noe dårlig alternativ for nasjonen Norge at all den ungdommen søker til våre institusjoner. Da er min utfordring nummer én til revidert nasjonalbudsjett, som legges fram om ti–elleve dager – det er vel slik at politikken er lukket, og at korrektur, trykking og lignende er nær forestående – å sørge for at våre utdanningsinstitusjoner er i stand til å ta opp i seg all den ungdom som nå søker dit, sørge for ta de ikke må bemanne ned, sørge for at all den forskningen som skal foregå samtidig med at de skal utdanne – for det er jo forskningsbasert utdanning som er hele poenget med disse institusjonene – ikke lider fordi det nå kommer mange flere elever. Det er altså utfordring nummer én. Jeg tror det kommer til å kreve milliarduttelling på revidert nasjonalbudsjett, som kommer nå. Den andre utfordringen er knyttet til det viktige spørsmål som jeg tror mange rundt omkring i verden reiser nå: Hva skal bli den nye driveren ut av krisen – hvilken næring, hvilken teknologi skal drive oss ut av krisen og inn i økonomisk vekst? Mens datateknologi på mange måter har vært drivende de siste 20–30 årene, er det stadig flere som tror klimateknologi blir det nå. Min utfordring nr. 2 til revidert nasjonalbudsjett er at man etterlever bl.a. klimaforlikets innhold, å gjøre norsk fornybarsektor like konkurransedyktig som landene rundt oss. Det vil ikke bare skape et marked innenlands på fornybarsektoren, men det vil også skape grunnlag for en teknologisatsing innenfor et område som de fleste tror kommer til å bli et område som vokser framover. Det er to utfordringer: Høyere utdanning og forskning må komme styrket ut av dette, og satsing på fornybarsektor, følge opp klimaforliket.