Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2013-02-12:
Jeg glad for at vi alle sammen ser at det er store mangler i dagens regelverk og praksis når det gjelder å gi god pleie og god omsorg til de mest sårbare barna som lever i vårt samfunn. Denne saken handler verken om arbeidslinjen eller handlingsregelen. Den handler – med respekt å melde – om velferdspolitikk for en sårbar gruppe; barn som er alvorlig syke. Derfor ønsker jeg å bruke mitt innlegg til å snakke om hva dette faktisk handler om. Dette handler om foreldre som kanskje har barn fra før, og som får et nytt barn med sterk funksjonshemming eller en svært alvorlig sykdom, og hvor man skal få hverdagen til å gå i hop – en hverdag hvor man skal balansere mellom arbeidsliv, fritid og det å være en god mor og far for det nye barnet som trenger omsorg, men det handler også om å være en god mor og far for de andre barna i familien. Hvordan skal vi legge til rette for at familier skal klare å fungere i en slik situasjon, både være ute i arbeidslivet og takle den strie hverdagen for å kunne gi den mest verdige omsorgen til sine barn? TV 2 har gjennom flere oppslag illustrert store ulikheter i vårt land når det gjelder hvordan dette blir fulgt opp. Det er stor forskjell i praktiseringen av regelverket. Snakker man med barneleger rundt omkring i landet, peker også de på at det er stor forskjell i praktiseringen av regelverket, og at det har blitt vanskeligere å få pleiepenger nå enn i 2006. Jeg synes det er signaler man skal ta på alvor. Jeg synes ikke det skal være forskjell om du har et alvorlig sykt barn og bor i Tromsø, Oslo, Bergen eller i Kristiansand. Regelverket og praktiseringen må være lik, uavhengig av hvor du måtte bo. Det er det denne saken handler om. Jeg har selv besøkt mange av barna som TV 2 har omtalt. Jeg har vært hjemme hos dem og besøkt både foreldrene og barna. Jeg har sett hvordan hverdagen deres er i praksis. Det har i hvert fall gitt meg en helt annen forståelse og innsikt i hva disse sakene handler om. Det handler i hvert fall til de grader om noe annet enn både arbeidslinje og handlingsregel. Det handler om å forstå mennesker, med sine hverdagsproblemer og hverdagsutfordringer og om hvordan vi skal klare å tilrettelegge for et godt velferdssamfunn for dem. Når det gjelder NOU 2011:17 Når sant skal sies om pårørendeomsorg og det omtalte Kaasa-utvalget, registrerer jeg at det tar ufattelig lang tid før vi får disse sakene til behandling i Stortinget. Man kan nesten stille spørsmål om det er beslutningsvegring ute og går når vi vet at utvalget ble nedsatt 25. juni 2010. Det tok riktignok ett år og fire måneder før de la frem sin utredning, og det skal vi forsvare, for de gjorde en grundig jobb. Men det har nå også gått ett år og fire måneder etter at utredningen ble fremlagt, uten at man har klart å bringe en sak til Stortinget. Det har snart gått tre år siden utvalget ble nedsatt. Jeg forventer at man øker tempoet og får frem en sak, og at regjeringen blir tydelig på hvilken politikk man ønsker å føre overfor denne sårbare gruppen. Barna vi snakker om, har ikke tid til å vente i måneder og flere år før man får en helhetlig gjennomgang. Det som Fremskrittspartiet foreslår her, er enkle grep som kan gjennomføres fort, i påvente av den store, helhetlige behandlingen, for å sikre det velferdspolitikken handler om: mer varme, mer verdighet og mer velferd for dem som trenger det aller mest og er mest sårbare. Med det vil jeg ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.