Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-08:
Jeg har først lyst til å si at jeg er glad for at interpellanten tar opp disse spørsmålene – det gir oss en mulighet til en viktig debatt i Stortinget. Jeg er opptatt av at alle barn skal vokse opp i trygge omgivelser og ha rett til beskyttelse mot fysisk og psykisk mishandling. Det er barneloven som gjelder når foreldrene reiser sak for domstolen fordi de er uenige om hvor barnet skal bo fast og om samvær, og rettesnoren for den typen saker skal være barnets beste. Barneloven skal beskytte barnet, ingen barn skal ha samvær som ikke er til barnets beste. Som jeg vil komme tilbake til, har departementet hatt og vil fortsatt ha et sterkt fokus på tiltak som kan sikre en best mulig behandling av barnelovsaker der det er påstander om vold og overgrep. Privatrettslige konflikter mellom foreldrene om bosted og samvær må løses etter reglene i barneloven. Samtidig er det viktig at barnevernet tar sitt ansvar for barnets omsorgssituasjon i tilfeller der foreldrenes høye konfliktnivå etter samlivsbrudd innebærer omsorgssvikt, eller der det er mistanke om at barnet er utsatt for vold og overgrep hos samværsforelder. Barnevernet har nok tradisjonelt tatt en for tilbaketrukket rolle her, og jeg vil nå få utarbeidet en ny veileder som tydeliggjør det ansvaret barnevernet har – den rollen barnevernet skal ha i disse sakene. Jeg vil også framheve at det er svært viktig at det meldes fra til barnevernstjenesten om alvorlig bekymring for barnet. Det henger også sammen med det arbeidet vi gjør for å få flere meldinger tidligere når det gjelder barn som utsettes for omsorgssvikt. Vi er også avhengige av at hjelpeapparatet ellers og politiet tar tak i og følger opp saker der barn har behov for beskyttelse. Og barnehusene, som interpellanten har nevnt, er svært gode eksempler på tiltak som kan gi barna tverretatlig og kompetent bistand. Cirka 75 pst. av foreldrene som går fra hverandre eller vurderer å reise sak for domstolen, blir enige om hvor barnet skal bo fast, og om samvær, etter gjennomført mekling ved familievernkontorene. Foreldre som reiser sak for domstolene, har høyt konfliktnivå. I de fleste av de sakene lar dommeren seg bistå av barnefaglig sakkyndige for å hjelpe foreldrene til å komme fram til gode avtaleløsninger gjennom mekling og utprøving av avtaler i en prøveperiode, f.eks. Det inngås forlik i ca. 80 pst. av sakene som reises for domstolene. Saker der det er påstander om vold og overgrep, vil ofte være egnet for mer tradisjonell domstolsbehandling, med hovedforhandling og dom og grundig sakkyndig utredning. Det er viktig at barnelovsakene behandles individuelt. Fokus på samarbeid til barnets beste i saker der begge foreldrene er godt egnet, må ikke føre til at alvorlige forhold og bekymring for barnet tilsløres i saker der dette er en problemstilling. Dette er omhandlet i lovforarbeider og andre tiltak fra departementet, og det er viktig å sette på dagsordenen. Samværsretten står sterkt, både rettslig og politisk i Norge. Det er likevel helt klart, og følger uttrykkelig av barneloven, at det ikke skal fastsettes samvær der det ikke er til barnets beste. Målet med de lovendringene som ble gjort i 2006, var å sikre at domstolene er tilstrekkelig oppmerksomme på alvoret i skadevirkningene hos barn som er utsatt for, eller vitne til, vold, og at dette tillegges vekt ved avgjørelsen. Særlig der en samværsforelder siktes eller dømmes for vold, kan det likevel reises spørsmål om barnet er sikret tilstrekkelig beskyttelse dersom bostedsforelder ikke nekter samvær eller unnlater å reise endringssak for domstolen om fradømmelse av samvær der barnets beste tilsier det. Jeg har satt ned en arbeidsgruppe med Barne-, likestillings-, og inkluderingsdepartementet og Justisdepartementet som skal vurdere om det er behov for ytterligere lovendringer for å sikre utsatte barn bedre beskyttelse, nettopp fordi jeg er opptatt av denne problemstillingen. Denne arbeidsgruppen skal vurdere om det er behov for presiseringer i saksbehandlingsreglene for domstolene for å sikre grundig belysning og utredning av saker der det er påstander om vold og overgrep. Jeg vil også vurdere tiltak for å styrke barns medvirkning i barnelovsaker, og jeg er glad for at interpellanten tar det opp. Det er noe jeg har vært sterkt opptatt av, bl.a. i utviklingen av barnevernet. Det er noe som FNs barnekomité har tatt opp med oss. Det er åpenbart at vi på ulike områder har en vei å gå når det gjelder barns rett til å bli hørt og barns rett til medvirkning, ikke bare fordi det er et moralsk viktig spørsmål at de det gjelder, høres, men jeg er veldig sikker på at det oftere vil gjøre det lettere å treffe den riktige beslutningen. Etter barneloven har barnet rett til å bli hørt fra syv års alder, men også yngre barn skal høres i tråd med Barnekonvensjonen. Barnets mening vil likevel fortsatt være ett av flere momenter som skal tas med i en helhetlig vurdering, og det kan være andre forhold som må tillegges større vekt. Når barnet er fylt tolv år, skal det legges stor vekt på hva barnet mener. Nyere forskning viser positive funn ved at barn i hovedsak blir hørt fra syv års alder, og viser at to tredjedeler av avgjørelsene er i samsvar med barnas ønsker. Vi har imidlertid fortsatt utfordringer både i barnelovsaker og barnevernssaker, og jeg er svært opptatt av å følge det opp videre. Det er svært viktig at dommere, advokater, sakkyndige og ansatte ved familievernkontorene har kunnskap om de alvorlige skadevirkningene av vold og overgrep, og om gode framgangsmåter i denne typen saker. Vi har allerede initiert et fortsatt samarbeid med Domstoladministrasjonen inn mot felles regional kompetanseheving for dommere, advokater, sakkyndige og ansatte ved familievernkontoene. Vi ønsker at kommende fagseminarer har på dagsordenen behandling av saker der det er påstand om vold og overgrep. Jeg vil også sette i gang et utviklingsprosjekt knyttet til behandlingen av høykonfliktsaker. Vi har også behov for mer kunnskap om hvordan domstolene i praksis behandler barnelovsaker med volds- og overgrepsproblematikk, og mitt departement har tatt initiativ til forskning som kan gi oss mer kunnskap om dette. Dommere har bred erfaring med mekling i ulike typer saker, og de benytter som regel godt skolerte barnefaglig sakkyndige i barnelovsakene. Jeg mener at de forsterkningstiltakene jeg har redegjort for, vil kunne gjøre domstolene enda bedre rustet til å ivareta de særlige hensynene i barnefordelingssaker på en god måte. Jeg ser også at spesialisering blant dommere når det gjelder behandlingen av saker etter barneloven, vil kunne fremme mer lik og kompetent behandling, og at det kan være gode grunner til å kombinere dette med obligatorisk kompetanseheving for dommere. Dette har vi gitt signaler om og vil følge opp videre overfor Domstoladministrasjonen. Flere av de konkrete spørsmålene har vi jo muligheten til å komme nærmere inn på i ordskiftet etter hvert, men det spørsmålet som tas opp, er noe vi må møte med det største alvor. Det er derfor jeg har satt i gang både arbeidsgruppen jeg har nevnt, og ulike tiltak for å styrke kompetansen til dem som skal behandle denne typen saker. Derfor er også mitt generelle svar på spørsmålet om ytterligere endringer at jeg er åpen for alle endringer som styrker barns rettssikkerhet, som styrker barns rett til å bli hørt. Jeg synes det er naturlig at vi i utgangspunktet går gjennom hvilke endringer vi kan gjøre for at det eksisterende systemet skal fungere enda bedre. Det er også det som er målsettingen både med de kompetansehevende tiltakene vi nå setter inn, og med det arbeidet vi gjør for å vurdere endringer både i regelverk og praksis. Men jeg går til de diskusjonene med et åpent sinn. Jeg er glad for at spørsmålet tas opp i Stortinget, og jeg ser fram til en videre debatt med konstruktive innspill rundt hvordan vi kan komme videre med det enormt viktige arbeidet med å sikre at vi både er i stand til å avdekke flere voldsovergrepssaker, at vi er i stand til å sikre barnas rettigheter i slike saker, og at vi er i stand til å få til et godt samspill mellom det regelverket vi har for barnefordelingssaker, og det regelverket vi har for barnevernet og for samfunnets inngripen i saker der vi står overfor alvorlig omsorgssvikt.