Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2003-10-23:
Det finnes tusenvis av verneverdige kulturminner rundt omkring i Norge – slott og husmannsplasser, som er viktige vitnesbyrd om tidligere tider, likeledes kirkebygg, jernbanestasjoner, forsvarsbygg og forsvarsfestninger. Kort sagt: Det norske samfunn, det vil si alle vi i fellesskap, har ansvaret for et vell av kulturhistoriske bygg og anlegg som etterslekten bør få ta del i. Men selv om vi er et lite og forholdsvis rikt land, med all verdens muligheter, har vi ingen gjennomtenkt strategi for å sikre vedlikehold og bevaring. Jeg har forsøkt å studere de ulike fagbudsjettene og det ansvaret som de ulike fagdepartementene beskriver innenfor sine fagområder. Det som jeg først og fremst kan konkludere med etter denne gjennomgangen, er at sannsynligvis konkluderer alle fagdepartementene med at ingen bevilger tilstrekkelige midler for det løpende vedlikehold. Det vil si at forfallet i denne bygningsmassen er stort og sannsynligvis bare vil bli større i framtiden. Erfaringer fra Slottet og fra Bygdø Kongsgård skulle jo tyde på at vi burde lære. Kostnadene ved manglende vedlikehold fører til enten et totalt forfall eller betydelige kostnader ved fullstendig renovering. Jeg er overbevist om at det ikke er manglende vilje som nødvendigvis er årsaken til dette manglende vedlikeholdet. Men bevaring av disse kulturhistoriske bygningene står i sterk strid og konflikt med det som er de enkelte fagdepartementer og de enkelte etaters hovedoppgave. Og når budsjettene i offentlig virksomhet er presset, vil selvfølgelig primæroppgavene gå foran sekundæroppgavene. Det er bare naturlig at det blir slik. På Sametingets budsjett foreslås det til neste år en bevilgning på 2 mill. kr til ivaretakelse av samiske kulturminner. Det er registrert nærmere 1 200 bygninger og kulturminner i de samiske bosettingsområdene som er vernet. Det betyr grovt sett at de fleste av disse bygningene er vernet for forfall, ikke vernet for ettertiden. Det finnes ingen mulighet for å ha såpass kontroll med dette at man unngår forfallet. Forsvaret er faktisk den eneste etat, i hvert fall som jeg har oversikt over, som har fremmet en stortingsmelding og gitt Stortinget anledning til å diskutere samfunnets ambisjoner med hensyn til vedlikehold av bygg av forsvarspolitisk og nasjonalpolitisk betydning som det er behov for å verne for ettertiden. Forsvarskomiteen har gjentatte ganger ønsket tilbakemelding på hvordan dette skulle følges opp. Jeg skjønner jo at det i en tid med store omstillinger i Forsvaret ikke akkurat er ivaretakelse av festningene som er i skuddet når man diskuterer bruk av midlene. Men manglende oppfølging på dette området kan altså føre til at verdifulle deler av vår kulturhistorie går tapt for etterslekten, og det er lite vi kan gjøre når forfallet er totalt. Hensikten med denne interpellasjonen er først og fremst å fokusere på dette og invitere arbeids- og administrasjonsministeren, som jeg mener har et samordningsansvar, til å ta de nødvendige initiativene til å få foretatt en fullstendig registrering, foreta en vurdering av hvordan eierskapet til disse framtidige og nåværende kulturhistoriske bygningene skal være, sørge for å få presentert en helhetlig plan for forvaltningen av disse og gi Stortinget anledning til å diskutere dette, slik at dette blir en del av samfunnspolitikken. Regjeringen Stoltenberg tok et initiativ til et forprosjekt for en registrering som ble gjort i samarbeid med både Forsvaret, Statsbygg og Riksantikvaren. Jeg mener at dette forprosjektet er et godt grunnlag for videre arbeid. Men det haster, og jeg mener det haster fælt. Jeg har vært på et par små befaringer for min egen del for kanskje å skaffe meg en bedre oversikt. I Rollag kommune har vi en flott stavkirke fra 1200–1300-tallet. Den er i kommunalt eie og brukes faktisk av menigheten. Den kan jo stort sett bare brukes om sommeren, for det ville være ganske katastrofalt å fyre opp der på vinteren. På kommunebudsjettet er det satt av 5 000 kr i året til vedlikehold. Det sier seg selv at da må Riksantikvaren inn med midler fra tid til annen for å foreta betydelige opprustinger for overhodet å holde denne kirken, sammen med andre kirker, i den stand som er nødvendig hvis de skal bevares for etterslekten. Og det skulle nå være rart om det skulle være slik at kirker som har eksistert fra 1100–1200-tallet, og som vi har greid å holde levende, skulle forfalle nå når vi er i en slik velferdssituasjon og i en slik økonomisk positiv situasjon som vi faktisk er i. Det ville være skammelig om så skulle skje! Men jeg mener faktisk at disse stavkirkene, f.eks., med den betydelige verdi de har for etterslekten, ikke alene burde være Kirkens og kommunenes ansvar, men et statlig fellesansvar, der vi deltok aktivt i vedlikeholdet gjennom en helhetlig forvaltningsplan. Avslutningsvis vil jeg nevne at det ikke bare er penger det er spørsmål om. Det er først og fremst et spørsmål om organisering. Men det verste med den manglende organiseringen og det kontinuerlige vedlikeholdet er kanskje at det etter hvert begynner å bli ganske stusslig med håndverkere som er i stand til å ta denne jobben. Jeg tror at både kommunene, fylkeskommunene og staten, inkludert Forsvaret, ville ha alt å tjene på å kjøre programmer som gjorde at man faktisk fikk utdannet de håndverkerne som trengs for at vi i ettertid faktisk skal bli i stand til å gjøre arbeidet på en skikkelig og god måte. Som et apropos: For å reparere de mest vitale delene av en stavkirke trenger man furutrær i en alder opp til 250–300 år. Fordi vi ikke har noen politikk på å ivareta skogen vår, vil det om ganske få år ikke lenger finnes denne type furutrær igjen. Det viser bare på hvilket bredt felt samfunnet er nødt til å engasjere seg hvis vi skal være i stand til å gjøre en bedre jobb i framtiden. Min oppfordring til arbeids- og administrasjonsministeren er at han skynder seg, får i gang dette helhetlige samarbeidet, får presentert en helhetlig politikk og inviterer Stortinget til å ta del i denne politikken.