Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-31:
En ny lov om psykisk helsevern er en relativt sjelden begivenhet. Lov av 17. august 1848 om Sindsyges Behandling og Forpleining, som ble en merkestein i norsk sosialhistorie på grunn av sine humane og moderne prinsipper, var bygd på et utkast fra legen Hermann Wedel Major. I mange sentrale trekk påvirket den også lov om psykisk helsevern av 28. april 1961. Det er denne siste loven som skal erstattes gjennom det nye lovutkastet, Ot.prp. nr. 11 for 1998-99. En klar forskjell fra gjeldende lov er at det nye lovutkastet er mer detaljert, og stiller strengere krav til dokumentasjon før tvang benyttes. Her er lovutkastet etter mitt syn langt bedre enn gjeldende lov, og bidrar til å styrke det generelle rettsvernet for personer med psykiske lidelser. Dette har i liten grad blitt trukket fram av dem som har kritisert det nye lovutkastet, men bør tas med som den mest positive siden av lovutkastet sammenholdt med gjeldende rett. Jeg vil i det følgende gjennomgå komiteens behandling av lovutkastet med særlig vekt på avvikende merknader og forslag sammenholdt med proposisjonen, inkludert de forslag som SV er med på å fremme. Departementet har foreslått at kortversjonen av lovens navn skal være psykiatriloven. En enstemmig komite går i stedet inn for at man omtaler loven som psykisk helsevernloven, idet begrepet oppfattes å være mer dekkende for alle de personellgrupper som omfattes av loven, enn begrepet «psykiatrilov». I komiteens innstilling er det tatt inn på første side, mens det på side 26 under komiteens tilråding har oppstått en feil under trykkingen ved at begrepet «psykiatriloven» er brukt, og jeg vil be om at det rettes opp. Lovens § 3-5 omhandler tvungen undersøkelse. I departementets lovutkast gis ikke pasienten rett til å påklage et vedtak om tvungen undersøkelse. En samlet komite ser det, i forhold til de generelle pasientrettighetene, som viktig at også vedtak om tvungen undersøkelse skal kunne påklages, men at klagen av hensyn til den videre undersøkelse og behandling ikke kan gis oppsettende virkning, og fremmer endringsforslag til § 3-5 i tråd med det. Lovens § 6-2 omhandler kontrollkommisjonens sammensetning. En samlet komite anmerker at det kan oppstå en uheldig situasjon dersom mange dommere er formenn i kontrollkommisjonene samtidig som de samme dommere via domstolene skal overprøve kommisjonenes vedtak. Komiteen har på den bakgrunn fremmet forslag om at kontrollkommisjonen skal ledes av en jurist som er kvalifisert til å gjøre tjeneste som dommer. Intensjonen med forslaget er at man da vil ha et langt bredere rekrutteringsgrunnlag blant advokater og jurister for utvelgelse til de ulike kontrollkommisjonene. På de ovennevnte tre punkter har altså en samlet komite fremmet endringsforslag knyttet til departementets lovutkast. Komiteen understreker også samlet at pasienter med psykiske lidelser skal sidestilles med øvrige pasienter så langt det lar seg gjøre, og at det bare er ved tvang at lov om psykisk helsevern vil være overordnet lov om pasientrettigheter. Jeg oppfatter det som en vesentlig presisering og en viktig sidestilling av alle pasientgrupper, uansett bakenforliggende sykdomsårsak. Det har fra ulike hold framkommet til dels betydelige innvendinger mot deler av departementets lovutkast. Det første gjelder § 1-4, som omhandler den faglig ansvarlige for å treffe vedtak. I lovutkastet uttrykkes det at den faglig ansvarlige for å treffe vedtak, samt beslutte nærmere angitte tiltak etter loven her, er vedkommende overlege. Men lovutkastet åpner også for at det kan gis forskrifter om hvem som er den faglig ansvarlige. Dette innebærer en endring i forhold til gjeldende rett. På tross av at det i media er skapt et inntrykk av at § 1-4 åpner for en full sidestilling av ulike faggrupper når det gjelder det faglige ansvar for å treffe vedtak, har ingen av komiteens medlemmer fremmet forslag om en full sidestilling. Når det gjelder selve lovteksten, har kun Fremskrittspartiet fremmet et endringsforslag, der de foreslår andre ledd strøket, slik at det ikke gis noen åpning for at andre enn overlegen kan stå faglig ansvarlig for vedtak. Det andre helt sentrale punktet som har vakt om mulig mer debatt, er departementets forslag om tvungent psykisk helsevern uten forutgående innleggelse på institusjon. På det punktet skiller lovutkastet seg klart fra gjeldende rett, for lovutkastet åpner for bruk av tvang uten at man må innlegges i institusjon først. I departementets merknader til lovutkastet skapes det uklarhet om fortolkningen av loven på det punktet ved at departementet uttrykker: «Han eller hun kan da gis tilsyn, behandling og omsorg på eller i nærheten av sin bopel.» Dette kan skape et inntrykk av at lovutkastet åpner for bruk av tvang i den sykes bopel. Det er avklart med departementet at denne merknadens ordlyd stammer fra det opprinnelige høringsnotatet, men at merknaden har kommet med også i det endelige lovutkastet ved en inkurie. Det skal derfor her betones at heller ikke flertallets lovforslag åpner for bruk av tvang i den sykes bopel. Et flertall, bestående av Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, støtter forslaget om at tvungent psykisk helsevern kan skje utenfor institusjon når det er et bedre alternativ for pasienten. Dette flertallet mener at det trengs et fleksibelt og mangfoldig tilbud innen tvungent psykisk helsevern. Flertallet uttrykker: «Opprustningen av kommunehelsetjenesten og utbyggingen av distriktspolitiske sentra vil styrke kompetansen innen psykiatrien i nærmiljøene.» Jeg vil anta at flertallet her sikter til de distriktspsykiatriske sentra, idet bruken av politisk tvang utenfor institusjon vel neppe heller støttes av flertallet. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, uttrykker i sine generelle merknader: «Er pasienten selv av den oppfatning at et institusjonsopphold vil være det beste, vil lovens ordlyd måtte forstås slik at institusjonsopphold må iverksettes samtidig med etablering av vernet.» Jeg går ut fra at flertallet selv klargjør hvordan denne formuleringen er å forstå, siden en person som er av den oppfatning at et institusjonsopphold vil være det beste, vil kunne legges inn frivillig og ikke ved bruk av tvang, som er det som her omtales. Mindretallet, bestående av Fremskrittspartiet, Høyre og SV, går mot foreliggende lovforslag på dette punktet. Disse partiene vil ikke åpne for bruk av tvang ute i kommunene uten etter forutgående innleggelse på institusjon, men vil videreføre dagens ordning med begrensninger i bruken av tvang utenom institusjon til å gjelde det tvungne psykiske ettervernet. Etter mindretallets syn vil tvang utenfor institusjon kunne bli en tvang uten omsorg som det er vanskelig å kontrollere. Tvangsmedisinering utenfor institusjon vil også være et økonomisk rimeligere alternativ, og av den grunn vil det være en fare for at det ikke bare er hensynet til pasientens beste som gjør at denne behandlingsformen blir valgt. Mindretallet fremmer ut fra det forslag om at loven ikke åpner for bruk av tvang utenfor institusjon. Mindretallet, altså Fremskrittspartiet, Høyre og SV, fremmer også endringsforslag til § 1-3, idet disse partiene ikke finner det hensiktsmessig at verge og hjelpeverge anses som pårørende. Det samme mindretallet ønsker en endring av lovutkastets § 4-4, som omhandler behandling uten eget samtykke. Etter mindretallets syn skal det alltid søkes å oppnå samtykke til en undersøkelse eller behandling før tvang brukes, og de tre partiene fremmer derfor et endringsforslag i tråd med det. Et annet mindretall, bestående av Høyre og SV påpeker at forhåndsreservasjoner tillegges betydelig vekt hos fysisk syke. Selv om det kan være prinsipielle forskjeller for en slik reservasjonsrett mellom fysiske og mentale lidelser, er det etter Høyre og SVs syn ikke rimelig å frata mennesker den generelle medbestemmelsesretten knyttet til behandlingstiltak, kun ut fra begrunnelsen om at det dreier seg om en mental lidelse. De to partiene fremmer derfor forslag om et tillegg til § 4-4 som gir den syke en begrenset reservasjonsrett mot behandling, forutsatt at reservasjonen framkom på et tidspunkt da vilkårene for tvungent psykisk helsevern ikke kunne anses å være oppfylt. De mindretallsforslagene som det her er referert til, er hermed tatt opp. La meg til slutt få si: I løpet av de 150 år som er gått, vedtas nå for tredje gang en lov om psykisk helsevern. Mange pasienter og pasientorganisasjoner følger nøye med på de vedtak som i dag fattes, fordi loven direkte vil gjelde deres hverdag. Skal vi gi lovutkastet en rettferdig og verdig behandling, må vi evne å leve oss inn i situasjonen til alle dem som i etterkant vil bli berørt av våre vedtak.