Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2009-06-08:
Når vi diskuterer norsk skolepolitikk, er det mange begreper som kastes ut i luften – integrering, sosial tilhørighet, tidlig innsats og tilpasset undervisning, for å nevne noen. Utfordringen ligger i å fylle disse begrepene med et reelt innhold og ikke minst at alle aktører – fra lovgiver og ned til den enkelte lærer, de berørte elever og deres foreldre – har en felles forståelse av hva som ligger i slike begreper. Det er foreløpig ikke flertall for å innføre fritt skolevalg i Norge, så skoleopptak skjer etter postnummermetoden. Satt litt på spissen betyr det at bor en i slummen og ens nærmiljøskole ligger der, skal en gå på skole i slummen. Nå har vi heldigvis ikke direkte slum i Norge, men denne problemstillingen burde flere enn Fremskrittspartiet være opptatt av, når vi alle sier at vi ønsker å utjevne sosiale forskjeller. Norge har verdens mest integrerte skole. Det er stort sett elevens alder som er utslagsgivende for hvilken klasse han eller hun skal gå i, og hvilken læreplan han eller hun skal følge. En rammefinansiering i bunnen og en rekke lovfestede rettigheter for mange svake elever gir i mange tilfeller det utslaget at de flinke elevene nærmest må klare seg selv. Jeg er overbevist om at dette er en del av årsaken til det bråket og den uroen vi ser i norsk skole i dag. Når barn og unge ikke får faglige utfordringer på sitt nivå, kan det i en del tilfeller gi seg utslag i uønsket atferd. Disse atferdsavvikene spenner over hele spekteret, fra utagering og bråk til innesluttethet og demotivasjon. Alt dette er i realiteten et rop om hjelp og et behov for å bli sett som det enkeltindividet hver og en er. Norsk skole har i altfor lang tid fokusert på det kollektive og har vært innrettet mot en gjennomsnittselev som ikke finnes. Enhetsskoletankegangen må ta mye av skylden for det. Gjennom Kunnskapsløftet har en fokusert i retning av mål for læring og en noe bedre tilpasset opplæring. Men fortsatt opplever vi diskusjoner om hvordan en skal måle læringsutbyttet, og – ikke minst – om hvor tidlig det er forsvarlig å gi elevene tilbakemeldinger på deres prestasjoner og i hvilken form slike tilbakemeldinger skal gis. Om det er Regjeringens manglende kraft til å sette tiltakene som ble vedtatt gjennom Kunnskapsløftet, ut i livet, eller om det i sektoren er manglende forståelse og manglende kultur for å ta signalene fra Stortinget, skal være usagt, men faktum er at det fortsatt er mange elever som har en skolehverdag hvor de ikke får utviklet og utnyttet sitt læringspotensial. Barneombudet uttalte i 2008 at norsk skole ødelegger de flinkeste elevene. Selv om ungdomsskoleelever i 2004 fikk mulighet til å ta fag på videregående skole, er dette i altfor liten grad satt ut i praksis. Noen av grunnene er at vi her snakker om forskjellige forvaltningsnivåer og om en uavklart finansiering. Når det gjelder flinke elever på barneskolen, må disse pent vente, selv om de i enkelte fag ligger langt foran sine jevnaldrende. I noen klasserom betrakter læreren disse elevene som en ressurs, mens andre lærere kan oppfatte dem som truende, faglig sett. Hvis en elev skal gå i to–tre år uten å få noen utvikling i et fag, sier det seg selv at dette er ødeleggende for den det gjelder. I realiteten er det en sløsing med samfunnets ressurser. Fremskrittspartiet har tidligere fremmet forslag om reell tilpasset opplæring for elever som er mer praktisk enn teoretisk anlagt, vi har fremmet forslag om at elever i hele grunnskoleløpet skulle kunne ta fag på et høyere nivå enn det alderstrinnet tilsier, og vi har fremmet forslag om å få en sømløs overgang mellom forvaltningsnivåene, slik at kommunale ansvarsområder ikke blir et hinder for elevers faglige utvikling. Regjeringspartiene har stemt ned disse forslagene – uten å komme med alternativer som kan sikre at alle elever får mulighet til å heve seg faglig fra sitt individuelle ståsted. Det lovendringsforslaget vi behandler her i dag, kan åpne opp for muligheten til å dele elevene inn i grupper etter behov, ut fra en pedagogisk vurdering. Vi mener dagens lovformulering er til vesentlig hinder for å kunne gi den enkelte tilpasset undervisning. Vi viser til at det er blitt gjort forsøk med å dele elever inn etter deres faglige nivå, og at dette har resultert i store forbedringer av elevenes faglige utbytte. Strinda videregående skole gikk fra 10 pst. stryk til 0 pst. stryk etter å ha innført differensiering. En slik utvikling ønsker flertallet tydeligvis ikke på andre skoler. PISA-undersøkelsen, med resultater som vi ikke akkurat kan slå oss på brystet av, trekker også fram at Norge er det land i Norden som i minst grad benytter faglig differensiering på tvers av klassetrinn. Vi er vant til at de andre partiene går mot forslag som dette fra Fremskrittspartiet. Det som imidlertid er skremmende, er argumentasjonen som blir brukt, at elevene gjennom faglig differensiering mister sosial tilhørighet, og at faglig differensiering fører til en varig gruppeinndeling. Jeg vil minne om at vi snakker om enkeltindivider – ikke om en grå masse. Det er helt klart at den enkelte også innenfor differensierte grupper faglig vil kunne utvikle seg med ulik progresjon og med ulik faglig bredde, noe som igjen vil måtte tilsi en ny inndeling etter en tid. Vi mener derfor det ville være fornuftig å få denne lovendringen på plass. Jeg vil med dette ta opp Fremskrittspartiets forslag.