trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
SV har ved flere anledninger forsøkt å framstille seg som et parti som ønsker å legge til rette for at folk skal kunne bosette seg i hele landet, men det er mer pene ord enn handling. Bensin- og dieselprisene er kostnader som rammer den delen av befolkningen som bor ute i distriktene, spesielt hardt. I løpet av forholdsvis kort tid har prisene på diesel og bensin steget dramatisk. Bakgrunnen for det er jo de skyhøye markedsprisene på råolje og høy dollarkurs, noe som gjør at statskassen fylles med penger. Derfor har Fremskrittspartiet ved flere anledninger foreslått å senke disse avgiftene, men fånyttes. SV er et av de partiene som konsekvent stemmer imot lavere avgifter på bensin og diesel. Dette synes jeg er underlig, når jeg vet at disse avgiftene er kostnader som rammer den delen av befolkningen og næringslivet hardest. Selv små produksjonsbedrifter som er etablert eksempelvis i Nordland, har på grunn av de høye dieselavgiftene hundretusenvis av kroner høyere transportkostnader enn tilsvarende bedrifter som er etablert nord i Sverige. SV gir også inntrykk av å være opptatt av at innbyggerne skal få et godt kulturtilbud og bevilger millioner på millioner for å legge til rette for det. Problemet er at selv om det bygges opp et kulturtilbud, så har ikke folk som er avhengig av bil, råd til å sende barn på leikarring, fotballtrening eller selv å kjøre fire-fem mil for å gå på kino. SVs politikk henger enkelt og greit ikke på greip. Med den ene hånden bruker de millioner på å bygge opp et tilbud, mens de med den andre hånden legger så mange avgifter på befolkningen og næringslivet at de ikke har råd til å benytte seg av de tilbudene SV har bygd opp. Eller er det slik at SV nå har tenkt å gå inn for Fremskrittspartiets forslag om å senke bensinavgiften med 1,50 kr og dieselavgiften med 1 kr pr. liter, slik at næringsliv og folk kan få etablere seg der de selv ønsker?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2000-06-16:
Venstre har i flere år prøvd å fremstille seg som småbedriftenes parti. Det er selvfølgelig ikke riktig. Det har Venstre fått bekreftet fra de små bedriftene i hele perioden de satt i regjering, da de kom med flere forslag om å forverre situasjonen for de små og mellomstore bedrifter. Det er bare å se på forslag fra den tidligere regjeringen – som Venstre var med i – om å påføre arbeidsgiver i små og mellomstore bedrifter ansvaret for en lengre sykelønnsperiode, skjerping av delingsmodellen etc., noe som heldigvis Fremskrittspartiet og Høyre klarte å stoppe i budsjettforhandlingene. De fleste protestene mot disse forslagene som ble fremmet, kom nettopp fra dem som Venstre hevdet å representere, de små og mellomstore bedriftene. Det beviser at Venstre ikke er et parti for små og mellomstore bedrifter. Det er interessant å registrere at når Venstre er ute av regjering, går de mot å øke arbeidsgiverperioden for sykelønn og tar til fornuft. Det burde kanskje tilsi at Venstre burde holde seg utenfor regjering. Fremskrittspartiet har i forslag til revidert budsjett foreslått å redusere kostnadene for lastebileiere og bedrifter over det ganske land med 1 kr pr. liter for diesel. Dette er noe som vil monne, og som vil gjøre at prisnivået begynner å nærme seg svenske og danske nivåer. Lastebileiere er virkelig små bedrifter med trange arbeidsvilkår. Hvor er Venstres hjelp til dem? Er det å øke dieselavgiften med 25 øre i desember og etterpå redusere den med 20 øre? Er representanten Johansen klar over at hvis to produksjonsbedrifter etablerer seg henholdsvis i Bodø og rett over grensen til Sverige, må bedriften i Bodø betale flere hundre tusen kroner mer enn den i Sverige bare i dieselavgift for å få produktene til markedet i Oslo. Det bekymrer tydeligvis ikke småpartiet Venstre, det bekymrer derimot Fremskrittspartiet. Mitt spørsmål til representanten Johansen er: Når skal Venstre begynne å foreslå lettelser til små og mellomstore bedrifter, istedenfor til stadighet å fremme forslag som forverrer situasjonen for disse bedriftene?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Da jeg lyttet til representanten Øystein Djupedal, kom det for meg at SV er et parti av, som vi bruker å si på bedehuset, «de gode viljer» i et land som flyter over av melk og honning, som det ble sagt her. SV har flotte formuleringer i sitt alternative budsjett – som godt kunne ha stått i Kristelig Folkepartis – det er barn og unge først, kommune- og distriktssatsing og en styrket miljøprofil. Men av og til er det slik at det gode kan bli det godes fiende. Det er dyrt å være godvillig, og her er det en viktig balansegang. Av SVs særmerknader går det tydelig fram at selv om man har valgt en stramhet omtrent på samme nivå som sentrum, så peker de på at det er rom for å redusere overføringene til petroleumsfondet. Og videre: Denne balansen representerer ikke nødvendigvis grensen for hvor mye penger som kan brukes. Da kunne det vært greit å stille spørsmålet om hvor balansepunktet går for SV. Men siden det spørsmålet allerede er stilt, vil jeg heller stille et spørsmål som går på SVs sterke miljøprofil, som er god, og som Kristelig Folkeparti også vil stille seg bak. Å oppnå en god miljøprofil kan man bl.a. gjøre ved å legge på avgifter, men når SV vil øke CO2-avgiften for innenlands godstransport til sjøs, samtidig som de ønsker å overføre mer av godstransporten fra vei til båt og bane, er det et typisk eksempel på at det gode kan bli det godes fiende. Og mitt spørsmål til representanten Øystein Djupedal blir da om han kan gi en forklaring på hvorfor SV vil øke avgiftsbelastningen på miljøvennlig transport til sjøs. Er ikke det nettopp å føre mer av transporten tilbake på veien?
Terje Johansen (Venstre), 2000-06-16:
Som økonom kan jeg iallfall si at det som er ulempen ved formuesskatten er at den skal betales uansett om man har overskudd eller ikke. Og siden vi i Venstre har vært opptatt av nyskapingen i næringslivet og vet hvilke kapitalbehov som eksisterer der, og hvor viktig det er at den smule kapital man måtte ha, ikke forsvinner ut av bedriften, synes vi at dette med å fjerne formuesskatten på arbeidende kapital er et skritt i riktig retning. Så har representanten Fossli innvendinger mot vår definisjon av dette, og i de innvendingene tror jeg hun faktisk har mange gode poenger. Nå er det jo ikke slik at sentrum, Høyre og Fremskrittspartiet er enige om alle detaljer i dette. Derfor har vi bedt Regjeringen om å komme tilbake med et forslag, og, som jeg sa i mitt innlegg, dette forslaget må også inneholde definisjoner på arbeidende kapital, slik at vi kan få en skikkelig drøfting av det. I tillegg har jeg på Venstres vegne sagt at vi ser dette som et skritt i retning av å fjerne formuesskatten helt. Men vi ser også på dette som et ledd i omleggingen av hele skattesystemet vårt. Det som har stått Venstres hjerte nær i 20 år, er jo en skatteomlegging som påvirker folks adferd og som styrer samfunnsutviklingen i riktig retning. Det har vi kalt grønne skatter, og vi skal se grønne skatter og formuesbeskatning sammen med de øvrige deler av skattesystemet i en helhet. Dette ønsker vi å komme tilbake til.
Terje Johansen (Venstre), 2000-06-16:
Ja, det er riktig som representanten hevder, at Venstre har vært en forkjemper for småbedriftenes kår i Norge. Derfor har vi i dette reviderte budsjettet også vært veldig bekymret over de anslag Arbeiderpartiet har gjort mot akkurat nyskaperne. Men vi har faktisk klart å få tilbake igjen, som jeg nevnte i mitt innlegg, ca. 190 mill. kr av de kuttene som Arbeiderpartiet ville påføre særlig småbedrifter. Når det gjelder sentrumsregjeringens forslag om å forlenge sykelønnsperioden ved forrige korsvei, tør jeg minne om at det var ledsaget av en balanse. Vi foreslo også å ta bort en ekstra fridag, slik at bedriftene faktisk ville komme like godt ut. Dette var et forsøk på å stramme inn i en overopphetet økonomi, som vi hadde i 1998. Så gir representanten det råd til Venstre at vi skal holde oss utenfor regjering. Til det kan jeg bare si at Fremskrittspartiet jo vet veldig lite om hvordan det er å være i regjering. Vi synes det har vært bra for Norge at Venstre har vært i regjering, fordi vi har klart å samle flertall for mange små skritt i riktig retning, mens Fremskrittspartiet med sin store gruppe faktisk ikke oppnår noe som helst med sine demonstrasjonsforslag. Når det gjelder representanten Svendsens harping på diesel- og bensinavgifter, må jeg si at hvis han følger med så godt som han tilsynelatende liker å gi uttrykk for, vil han vite at i resten av verden og særlig i Sverige kommer de nå etter med prisene. Det vil si at behovet for å redusere slik som Svendsen vil, ikke er til stede i samme grad. For øvrig vil jeg henlede oppmerksomheten på at vårt forbud mot svovelinnhold over 50 p.p.m., gjør at vi kan fjerne svovelavgiften.
Terje Johansen (Venstre), 2000-06-16:
Jeg takker for tilliten. Jeg kan i hvert fall si så mye som at det faktisk ikke er formuesskatt på AS-er. Det er ingen aksjeselskaper, børsnoterte sådanne, som betaler formuesskatt. Og vi har ikke snakket om at det er de som eier aksjene, som skal fritas for formuesskatt, vi har snakket om arbeidende kapital i bedrifter. Men jeg forstår på representanten Brendes spørsmål at dette er enda vanskeligere for noen enn jeg hadde trodd, og det betyr at jeg ser fram til den utgreiing som jeg mener må ledsage gjennomføringen av forslaget i neste års budsjett.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Representanten Terje Johansen har som finanspolitisk talsmann for Venstre gått inn for å fjerne formuesskatten på arbeidende kapital, som han også sa i sitt innlegg. Terje Johansen er selv en høyt kvalifisert økonom, som følgelig forstår økonomiens og finansens forunderlige verden. Nå er det vel slik at næringsdrivendes kapital allerede verdsettes lavt. Avstanden mellom skattebelastningen for arbeidende kapital og kapital som bankinnskudd og børsnoterte aksjer vil etter Venstres forslag bli enda større. Nå kan antakelig representanten Johansen hevde at den arbeidende kapital står direkte i produksjonen og derfor bør behandles så spesielt, men vi må vel anta at også bankinnskudd og kapital i aksjer står i produksjonen. Mitt spørsmål blir da: Hvorfor ønsker Venstre å forsterke denne forskjellen ytterligere?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-16:
President, en stemmeforklaring.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-16:
Jeg må få orden på gruppen min! Det gjelder forslagene nr. 63 og 64, som jeg gjerne vil gjøre om til oversendelsesforslag.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-16:
President! Jeg fikk ikke stemt. Jeg rakk også opp hånden for å si at jeg stemte feil i forrige sak.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-06-16:
Ja.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Spørsmålet var vel egentlig om det var slik at sentrumspartiene ikke ønsket forhandlinger og en avtale om det reviderte nasjonalbudsjettet. Svaret på det er at vi hadde ikke noe ønske om å unngå en slik avtale hvis det hadde vært et saklig grunnlag for det. Men de innledende samtalene som ble ført, viste at avstanden var så stor at vi ikke så et grunnlag for en slik omfattende avtale i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, og at vi faktisk også så mulighetene for i større grad å påvirke sluttresultatet ved at arbeiderpartiregjeringen måtte drive såkalt slalåmkjøring. Når vi nå ser sluttresultatet, er vi i grunnen blitt bestyrket i det. Det er riktig at sentrum nå har fått gjennomslag for veldig mange av sine forslag, både der vi setter inn en økt innsats, og ved inndekning. Det skyldes at Arbeiderpartiet til slutt har gått med på mange av våre forslag også på inndekningssiden. Jeg vil anta at Arbeiderpartiet følte seg tvunget til det for å få budsjettet i havn med en ansvarlig balanse. Sluttresultatet har blitt ganske bra, selv om det er skuffende på noen punkt. Vi så ikke grunnlag for en omfattende avtale med Arbeiderpartiet om dette. Det er jo, som komiteleder Dag Terje Andersen sa ved starten av debatten i dag, den helt vanlige måten å behandle revidert nasjonalbudsjett på. Skulle det ha vært en omfattende budsjettavtale mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, ville det faktisk vært utenom det som er det vanlige, utenom hovedmønsteret. Sentrumsregjeringen måtte også ved de to reviderte nasjonalbudsjett vi la fram, satse på såkalt slalåmkjøring, og vi kom i mål. Det er altså ikke uvanlig når arbeiderpartiregjeringen gjør det samme. Det viktige er sluttresultatet. Det synes vi nå har blitt rimelig bra, ikke minst fordi Arbeiderpartiet har gått med på så mange av sentrumspartienes forslag.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Vi får vel først gjøre unna vårens budsjettrevisjon før vi starter debatten om høstens budsjett, som vi ennå ikke kjenner forslaget til. Men såpass mye må jeg vel kunne si etter det som har skjedd på tampen av denne vårsesjonen, at spesielt optimistisk med tanke på et eventuelt budsjettforlik mellom arbeiderpartiregjeringen og sentrum, er jeg ikke, ikke bare på grunn av det som har skjedd under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett, men vi har også sett andre viktige saker hvor arbeiderpartiregjeringen har søkt støtte – og fått den – fra høyresiden og i stor grad fra Høyre. Det var jo også de to partiene som utløste regjeringskrisen i vår, så på en måte er ikke det så unaturlig. Jeg synes ikke det Arbeiderpartiet har gjort på tampen av vårsesjonen, har lagt noe spesielt godt grunnlag for et mulig budsjettsamarbeid mellom arbeiderpartiregjeringen og sentrum til høsten. Sentrumspartiene er ansvarlige partier, som opptrer konstruktivt, som også søker innflytelse på politikken fra opposisjon, så jeg skal selvsagt ikke avskrive enhver mulighet til å finne løsninger, og et budsjett må landet ha. Men siden Hagen spurte: Spesielt optimistisk med tanke på at løsningene skal finnes med sentrum, er jeg for tiden ikke. Når det så gjelder utgiftsveksten i folketrygden i forhold til skatter og avgifter, tror jeg ikke at en bare kan se på folketrygdveksten i forhold til skatter og avgifter. Vi må se på det totale, både på budsjettets balanse, stramhet og utgiftsvekst. Det er en totalvurdering av faktorene i budsjettet som gjør at vi har ment at en burde opprettholde om lag samme stramhet som det Regjeringen la opp til, og at man derfor ikke uten videre kunne bruke den automatiske skatte- og avgiftsveksten vi har fått, uten endringer av satser, direkte mot folketrygden, fordi det også har vært så mange andre utgifter som skulle dekkes inn gjennom budsjettrevisjonen.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Siden representanten Foss berømmet meg for økonomisk edruelighet, får jeg vel for ordens skyld føye til at jeg pleier å være edruelig også i andre og i alle forhold, ikke bare i disse. Til historieskrivningen når det gjelder belastningen på næringslivet og også på kommunene ved å øke arbeidsgivernes ansvar for sykelønnsperioden: Når sentrumsregjeringen fremmet et slikt forslag, var det kombinert med andre forslag, som gav næringslivet og kommunene en tilsvarende lettelse, som representanten Foss sikkert vil huske – et lite populært forslag, riktignok, som gikk på antall feriedager, men det ville gitt en tilsvarende lettelse. Derfor var det balanse i vårt opplegg, og derfor kunne det forsvares. Denne gangen var det ikke det, det var en ensidig belastning på arbeidsgiveren, inklusiv kommunene, og derfor var det god grunn til å avvise forslaget. Så de to tilfellene er overhodet ikke sammenlignbare. Når det gjelder klimaet mellom de ulike politiske grupperingene i Stortinget, bekrefter for så vidt Foss det som jeg sa i mitt forrige replikksvar, nemlig at mellom Arbeiderpartiet og sentrum er det for tiden ikke spesielt godt. Jeg har av og til lurt på om det har blitt stadig bedre mellom Arbeiderpartiet og Høyre, fordi de jo har funnet sammen i flere viktige saker nå i de aller siste dagene. Jeg skal ikke overdrive betydningen av det heller. Det kan vel være litt etterrakst etter det som skjedde ved regjeringsskiftet også, hvor de to stod sammen. Men dette illustrerer vel bare at i norsk politikk har vi flere politiske tyngdepunkt. Det er ikke den gamle, enkle todelingen og blokkpolitikken som særlig Arbeiderpartiet og Høyre har vært så glad i. Den tid er over. Her er ulike tyngdepunkt, og disse tyngdepunktene må en lære seg å leve med og å samarbeide i de sakene hvor det er naturlig. Vi har sett et visst mønster for det nå i vår. Dette gjør at høstens budsjettbehandling er åpen og usikker. Utfallet av den er det ikke mulig å forutse i dag.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Da regjeringen Bondevik var gått av i mars, ble den avgåtte statsministeren gjentatte ganger intervjuet i media og bl.a. stilt spørsmål om hvilken rolle han ville innta som opposisjonspolitiker. Bondeviks svar var i alle sammenhenger at han ville være en konstruktiv leder for sentrumsgruppen i opposisjon. Sist høst forhandlet Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om statsbudsjettet for år 2000. Det ledet til en undertegnet avtale. Da regjeringen Stoltenberg i mars tok over makten, viste det seg at det var betydelige utgiftsøkninger på budsjettet for år 2000 – alle disse utgiftsøkningene vel kjent for Bondevik, meget velkjent for den forhenværende statsministeren, fordi dette var utgifter som hadde påløpt, de fleste av dem, i sentrumsregjeringens tid. Nå har vi sett i Stortinget at sentrum likevel har unndratt seg å forhandle med den nye regjeringen om revisjon av det samme budsjettet. De ønsket ikke å ha en avtale med Arbeiderpartiet om revideringen av det budsjettet vi sammen har stemt for for år 2000. Dette til tross er det – hvilket er lett å påvise – meget små politiske forskjeller mellom det som blir vedtatt i salen i dag med Arbeiderpartiets stemmer, og det som sentrum står for ved siden av. Det er meget små forskjeller. Så det er vanskelig å se noen reell politisk begrunnelse for at man ikke ønsket denne avtalen. Mitt spørsmål til representanten Bondevik blir da: Er det egentlig slik at når sentrum ikke ønsket en avtale i forhandlinger med Arbeiderpartiet denne våren, så var det fordi at hadde en avtale ligget på bordet i dag i revidert, da hadde ikke representanten Bondevik kunnet drive den argumentasjonen mot Arbeiderpartiet som han nettopp gjorde i sitt innlegg for få minutter siden?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det som først og fremst preger Fremskrittspartiet og deres deltakelse i revisjonen av statsbudsjettet for år 2000, er at de er blitt det fremste utgiftspartiet i Stortinget og faktisk konkurrerer med SV om å øke utgiftene. Det er for så vidt verdt å legge merke til, ikke minst ut fra den forhistorien vi kjenner til når det gjelder Fremskrittspartiet. Men de har i hvert fall ikke kommet på bedre tanker når det gjelder å tenke helhet i budsjettet, for bl.a. er deres inndekning for økte utgifter først og fremst en stor engangsinntekt. I lys av det er det litt spesielt at Carl I. Hagen i sin replikk mener at Arbeiderpartiet nå skal gjøre rede for hvordan vi skal dekke utgifter på neste års budsjett, når Fremskrittspartiet er det partiet som framfor noen andre bruker engangsinntekter i voldsomme beløp, som disse 10 milliarder kr på mobillisenser, i sitt budsjettopplegg. Når det gjelder sykehusutstyr, tillater jeg meg å antyde at kanskje representanten Hagen snakker mot bedre vitende. Det er et faktum at det utstyret som er kjøpt inn på sykehusene, og som staten skulle gjøre opp for i år, allerede er betalt for. Så sykehusene får til fulle følge sine planer på utstyrssiden, og de investeringer som skal gjøres til neste år, skal dekkes til neste år. De omdisponeringer som skjer i revidert nasjonalbudsjett, påvirker ikke sykehusenes planer om å investere i utstyr. Faktum er at hadde ikke Stortinget disponert de pengene til drift som vi gjør ved revisjon av budsjettet i dag, hadde det vært penger som hadde blitt overført til neste års budsjett, altså ikke hatt noen direkte betydning for aktiviteten når det gjelder å kjøpe inn utstyr. Når det gjelder det som Regjeringen har sagt om kostnader knyttet til lønnsoppgjøret, er det bebudet en egen proposisjon til Stortinget til høsten på det punktet.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det er egentlig ikke særlig vanskelig å forstå det behovet som sentrumspartiene har for å markere avstand til Arbeiderpartiet etter regjeringsskiftet. Man trenger ikke være spesielt innsiktsfull analytiker for å skjønne at et slikt behov er til stede. Men når det skal fremkomme gjennom politisk uenighet i stortingssalen, må det i hvert fall basere seg på reell uenighet. Mitt poeng i mitt innlegg i dag var å vise at den saklige uenigheten mellom partiene i Stortinget, spesielt mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, er meget liten, så liten at det bare er her på berget, i denne idyllen vi egentlig lever i, at vi kan tillate oss å strides om slike bagateller. Det er min oppfatning. Så vi er ikke såre, slett ikke. Tvert imot tror jeg det er andre steder hvor det enda ikke har lagt seg skorpe på sårene, men da kan forhåpentligvis sommeren være et godt bidrag til det. Vi er tvert imot fornøyd med at vi får gjennomslag for sakene i Stortinget, for det har vi fått. På alle viktige punkter har Arbeiderpartiet fått det i år. Vi skal godt orke at sentrumspartiene påpeker at Arbeiderpartiet og Høyre stemmer sammen når det gjelder kommuneøkonomien. Det skal vi meget godt orke, for det er et opplegg som er fire ganger bedre når det gjelder rammen for kommunesektoren, enn det regjeringen Bondevik la fram for år 2000. Vi skal godt orke det. Vi mener det er et godt opplegg. Til forskjell har sentrumspartiene i sin raushet de siste ukene funnet en milliard til til kommunene til neste år. Så de har en ramme på 5 milliarder kr. Det er forskjellen. Så nok en gang illustrerer det at forskjellene som vi forsøker å blåse opp til visse størrelser i de politiske debattene, i realiteten er ganske små. Når det gjelder bruk av bistandsrammer, synes jeg at Kristelig Folkeparti er ganske dristig, for de har gjort nøyaktig samme øvelser før.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
En kort refleksjon om budsjettprosessen sist høst: For Arbeiderpartiets vedkommende ser vi det slett ikke som noen ulykke at vi stemte for det budsjettet som vi i dag sitter og regjerer på bakgrunn av. Tvert imot, det fremstår for oss som en stor og viktig fordel. Det hadde vært betydelig vanskeligere for en ny arbeiderpartiregjering å tre inn i et budsjett der man i realiteten hadde stilt seg ved siden av det meste. Så det har ikke vært noen ugunst for Arbeiderpartiet, tvert imot. Så til budsjettets virkning på økonomien. Arbeiderpartiets vurdering er, og den vurderingen deler et stort flertall i Stortinget med oss, at det viktige i vår var å sørge for at budsjettet holdt de rammene som var lagt for i år. På den måten kunne budsjettet best bidra til å stabilisere i økonomien. Det er heller ikke slik at noen andre miljøer enn kanskje noen få i Høyre mener at vi egentlig burde ha strammet ytterligere til i økonomien i vår ved stortingsbehandlingen av nasjonalbudsjettet og ved revisjonen. Tvert imot er det svært mange som har forsøkt å ildne opp til litt løssluppenhet, at her burde egentlig politikerne sluppet seg litt løs og ikke kranglet om å være strammest i klassen, hvilket jeg hørte Fremskrittspartiet påtok seg ære for å være – de var strammest i klassen. Tvert imot har det vært oppfordringer til det motsatte. Så jeg tror at Stortingets behandling av revidert nasjonalbudsjett er viktig i dag fordi man nettopp sørger for at budsjettet holder de rammer som ble lagt. Det er også slik at den renteøkningen som beklageligvis er kommet – ingen ønsket den – ikke er en konsekvens av det som skjer i revidert nasjonalbudsjett. Tvert imot er det påpekt, ikke minst fra Sentralbankens side, at finanspolitikken har gitt det som skulle være dens bidrag til den økonomiske politikken også i vår.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Jeg merket meg blandingen av sårhet og anklager overfor sentrumspartiene for mangel på avtale under revidert nasjonalbudsjett. Det svarte Kjell Magne Bondevik på i en replikk til Hill-Marta Solberg. Vi merker oss selvfølgelig disse åpne formuleringene og denne heftige invitasjon til samarbeid, men det må bli en bedre sammenheng mellom det som verbalt uttrykkes når det gjelder disse samarbeidsønskene, og det Arbeiderpartiet reelt legger inn i sine dokumenter når det gjelder dette samme samarbeidet. Det kan ikke være mye troverdighet i en slik invitasjon når Arbeiderpartiet går til Høyre for å skaffe flertall for kommuneøkonomien, som berører viktige grunnleggende tjenester ute i kommunene, helse, skole osv., når de går til Høyre for å få flertall for en jordbruksavtale som ikke bare har med næringens vilkår å gjøre, men også med distriktsutbygging, som er viktig for sentrumspartiene, og når de også går til Høyre for å skaffe flertall for bistandsrammen. Når Arbeiderpartiet så i tillegg blåser i luren til omkamp for viktige rammetiltak for næringslivet, f.eks. refusjonsordningen for sjøfolk, og omkamp når det gjelder kontantstøtten, har jeg vanskelig for å se hvor realismen ligger i den invitasjonen Hill-Marta Solberg kom med. Regjeringen foreslår 431 mill. kr i økte utgifter for flyktninger og asylsøkere dekket inn i bistandsrammen. Det er rett at sentrumsregjeringen også brukte av bistandsrammen til å dekke slike utgifter, men aldri i det omfanget Arbeiderpartiet nå gjør, og aldri i et revidert nasjonalbudsjett, som skaper store problemer. Det at en gir økte bevilgningsfullmakter, kan ikke dekke over det faktum at en her bruker stadig større midler til slike utgifter, midler som var forbeholdt de fattigste i verden.
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-16:
Det er litt underlig å tenke tilbake på budsjettbehandlingen i høst, da kjærligheten mellom Arbeiderpartiet og sentrum var så intens at de ikke bare ble enige om budsjettet. De ble så enige at de uttrykte primærstandpunktet for de to partnerne, og de erklærte at tyngdepunktet i norsk politikk nå var i skjæringspunktet mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Så ser vi nå, noen ganske få måneder etterpå, noe som vel er politikkens svar på en skikkelig familiekrangel. Det ser aldri pent ut. Det er helt åpenbart at klimaet er dårlig. Det bekrefter begge parter. Men det er ofte slik at etter et så intenst forhold, er det gjerne et resultat av det. Ett av de resultatene er årets budsjett, selv om vi jo husker debatten om forskjellsmeldingen for et par dager siden, da både Stoltenberg og Bondevik gjorde det de kunne for å distansere seg fra sitt felles produkt. Ett av resultatene av dette felles produktet er jo at vi nå har et press i norsk økonomi. Vi er i en situasjon med oppadgående rente. Det er et paradoks at to dager etter behandlingen av forskjellsmeldingen diskuterer vi konsekvensen, at de som må betale innstramningene, er barnefamiliene og kommunene. Det som gjøres, er altså ikke nok hverken i høst eller denne gangen, med den konsekvensen at barnefamiliene og kommunene betaler. Nå er det slik at statsministeren har vært meget tydelig på at han mener at det er finanspolitikken, og bare finanspolitikken, som av hensyn til konkurranseutsatt sektor kan ta denne innstramningen. Men da må man spørre: Hvis man virkelig mener det, hvorfor gjøres det da så lite? Er det slik at Hill-Marta Solberg distanserer seg fra den oppfatningen statsministeren har gitt uttrykk for?
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-16:
Jeg tror vi i bunnen for denne debatten må legge det forhold at slik rentenivået utvikler seg, med oppadgående renter, er det dårlig fordelingspolitikk, i den forstand at det går ut over barnefamiliene, yngre mennesker som har sine huslån, sitt billån, sitt studielån og sine barnehager å betale. Uansett hvordan man snur og vender på det, så er det dårlig fordelingspolitikk. Så kan man selvfølgelig stille spørsmålet om hvorfor ikke politikerne skal gå inn og styre dette så man får holde renten igjen. Det skyldes selvfølgelig at politikere har en tendens til å ønske seg både i pose og sekk, og at denne typen systemer på sikt fører til at man både får høyere rente og – ikke minst – høyere inflasjon. Og høyere inflasjon spiser opp lønnstilleggene, spiser opp lønningene osv. Så all erfaring tilsier nok at det ikke er veien å gå. Og statsministeren selv har jo besvart dette spørsmålet i et intervju som vi har snakket en del om her, der han gjør det helt klart at det er finanspolitikken som må ta dette ansvaret. Det er det vi også sier, men vi trekker, i motsetning til Arbeiderpartiet, en skikkelig konsekvens av dette. Når det gjelder hvem som skal betale, må vi si at det er viktig å ha et budsjett som er balansert. Vi vedstår oss det vi gjør når det gjelder sykelønnsordningen, og når Sandman-utvalgets innstilling foreligger, ser jeg ikke bort fra at denne virkeligheten også vil gå opp for Arbeiderpartiet. Jeg tror at en av grunnene til at vi har underdekning på viktige områder som helse, skole, kamp mot kriminalitet, veier og slike ting, er at man ikke har vært villig til å gå inn i en del slike meget dyre og etablerte ordninger. La meg avslutningsvis si at jeg er meget forbauset over én ting, nemlig at Grethe Fossum oppfatter skolebokprosjektet som et utjevningsspørsmål. Det er veldig interessant at hun gjør det og ikke oppfatter det ut fra et undervisningspolitisk synspunkt. Men det er også den innvendingen vi har hatt mot Arbeiderpartiets undervisningspolitikk, at de glemmer skolens innhold når de er på undervisningskapitlenes utgiftsside.
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-16:
Jeg må innrømme at jeg ble ganske optimistisk da Hagen begynte og sa at han ikke syntes det var nødvendig å stille spørsmål. Jeg hadde da håpet at han skulle besvare en del spørsmål, men det lot han klokelig være, og det tror jeg sant å si han kommer til å fortsette med. Men når det først gjelder mobiltelefonene, som da åpenbart var det han var ute etter, så synes jeg det på mange måter var et greit svar. Hvis det er slik at Carl I. Hagen fortsatt er åpen for å trekke lærdom av sine dumheter, ser jeg ikke bort fra at vi også på det punktet kan komme til å få enighet. Han er jo så opptatt av hvordan tingene utvikler seg i utlandet, og siden han er opptatt av å lære nye ting, kan jeg nå meddele ham at Frankrike har bestemt seg for å droppe sin auksjon. Det man skal være klar over, er at dette er ikke et område hvor det er frie lunsjer. Det er jo ikke slik at man kan hente ut i det norske markedet 10 milliarder kr uten at noe menneske merker det. Hagen vet muligens at hvis man legger inn en ekstra kostnad på 10 milliarder kr på dette markedet, så vil ikke ubetydelige deler av det finne sin vei til dem som skal betale det. En av grunnene til at Norge ligger foran i bruk av ny teknologi, er nettopp at vi har hatt et prisnivå som gjør det komfortabelt. Nå markerer Hagen seg som en aktiv motstander av fornyelse og å ta i bruk ny teknologi, og det er dessverre et utviklingstrekk vi har sett i Fremskrittspartiet, at de blir mindre og mindre opptatt av det som er den nye verdens krav, og mer og mer opptatt av å skattlegge ting – og det gjør de her. Det er klart at han vil være her en fare for det å ta i bruk ny teknologi. Når det gjelder hva man skal dekke inn, må jeg si at det som er nye kostnader, må dekkes inn i de årene hvor de påløper. Når det gjelder høstens budsjettbehandling, er jeg enig i at det er en meget uoversiktlig og vanskelig situasjon. Det er ikke mulig å kommentere den på det nåværende tidspunkt, men la meg nevne at denne vanskelige situasjonen var en av grunnene til at jeg meget bestemt har ment at vi på ikke-sosialistisk side burde snakke sammen, istedenfor å overlate makten til Stoltenberg, som Bondevik bestemte seg for å gjøre.
Jan Petersen (Høyre), 2000-06-16:
Det beste svaret man kan gi på det siste spørsmålet, er: Godt forsøk, men det er ikke fullt så enkelt. Det kommuneopplegget som nå er lagt til neste år, er selvfølgelig lagt innenfor de rammene som er. De er for så vidt stramme, men det gir likevel, forholdene tatt i betraktning, altså økte og bedre rammer. Jeg vil gjerne gjøre oppmerksom på at vi også legger vekt på andre ting som er av viktighet i forhold til kommuneøkonomien, ikke bare overføringene, og det gjelder f.eks. rentenivået. Går renten opp med 1 pst., koster det kommunene en halv milliard kroner. Det gjelder også sykelønnsordningen, hvor Regjeringen nå vil ha pålagt en større byrde, osv. Så jeg må si at jeg tror at det kommuneopplegget som vi får til neste år, slett ikke er noe dårlig kommuneopplegg. Men så er Kristin Halvorsen for så vidt inne på et poeng, nemlig det hun kalte forsømmelsesstrategien. Realiteten er at det offentlige nå sprer seg på så mange områder at de i årevis har forsømt sentrale deler av velferdstilbudet. Det har jo vært mye av vår innvending mot Arbeiderpartiets budsjettpolitikk at de sprer seg på så mange områder at man ikke får gjort nok når det gjelder skolen, og når det gjelder sykehusene. Derfor tror jeg det er viktig å legge opp en politikk for en større konsentrasjon om det som er de reelle kjerneoppgavene, og da må vi organisere oss så effektivt som vi bare kan for å skape mer penger til kjerneoppgavene. Det ligger også under vårt engasjement når det gjelder å nedlegge fylkeskommunen. Vi må bruke penger på tjenestetilbud istedenfor å administrere hverandre. Ellers er det hyggelig å observere det samme som Kristin Halvorsen, nemlig at Høyre etter hvert har inntatt en ganske sentral posisjon i denne salen. Det er jo litt pussig, for husk på at denne fireårsperioden begynte med at alle ekspertene sa at Høyre var i en helt håpløs posisjon og kom til å være i skyggenes dal hele tiden. Så ble det stille etter budsjettoppgjøret i 1998. Og så fikk vi denne vårens begivenheter, og da var alle enige om at vi var i en helt håpløs posisjon og i skyggenes dal og aldri ville få noen innflytelse. Men så vi er tilbake igjen, og vi håper at det kan føre oss inn i et bredere borgerlig samarbeid.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Jeg har i all vennlighet en liten bønn til Arbeiderpartiets representanter og andre, kanskje fra sentrumspartiene, som gjerne vil si seg enig med SV, men som ikke prioriterer de sakene de sier seg enig i, og det er at de skal slutte å si det. For jeg tror det er umulig for velgerne å finne ut av hva som er forskjellen mellom partiene når man overgår hverandre i verbale beskrivelser av hvor viktig kommunene er, hvor viktig skolen er, hvor viktig det er med mindre forskjeller, men gjør det motsatte. Hvis man ser på dette reviderte nasjonalbudsjettet, så er fregatter viktigere for Arbeiderpartiet enn skole. Det er en kjensgjerning. For sentrumspartiene er lettelser i formuesskatt på arbeidende kapital viktigere enn kommuneøkonomi og skole. Det er de harde fakta som teller. For oss er det en sammenheng mellom offentlig sektor og næringsutvikling. Det er det sikkert for Arbeiderpartiet også, og det er sikkert det Hildeng mener når hun snakker om en blandingsøkonomi. Det er jo nettopp derfor vi mener at innsatsen for skole er så uhyre vesentlig for å være sikre på at man har den kompetansen for framtiden som skal til for å skape de nye arbeidsplassene. Vi vet jo at halvparten av de nye arbeidsplassene i privat sektor om 20 år ennå ikke er oppfunnet. Men er vi sikre på at vi har en skole og et utdanningssystem som er sånn at barn og ungdom og voksne som trenger videre- og etterutdanning, får den kompetansen underveis? Dette er meget god næringspolitikk. I tillegg er det jo sånn at Arbeiderpartiet og SV er enige om at beskatningen av kapital i Norge i forhold til resten av OECD er lav. Det er en veldig stor utfordring for Arbeiderpartiet og SV og de fra sentrumspartiene som virkelig mener at vi skal satse på fellesgoder, å sørge for at vi har en felleskasse, og holde på den, og ikke fyre opp under de mytene som noen ønsker å spre, om hvor fryktelig vanskelig det er å drive næringsvirksomhet i Norge.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Nei, det er ingen ting i veien med SVs engasjementsindikator når det gjelder skole, og den skal vi holde på helt til vi får resultater. Jeg synes det er rene ord for pengene når Fremskrittspartiet sier at de har ikke tenkt å bruke mer penger på skole. Det synes jeg rydder litt opp i norsk politikk. Endelig er det et parti som snakker rett ut av posen og sier at de tror ikke det står noe særlig dårlig til, de tror ikke det trengs noe mer penger. Det er fint. Da kan vi få en ryddighet i den politiske debatten. For jeg tror nemlig det trengs flere ting, og det er SVs skolepolitikk. Det trengs flere penger for å ruste opp skoler rundt omkring. Det er ikke sånn at det er bare et storbyfenomen at det er dårlig standard på skolene. Jeg har vært rundt på massevis av skoler i det ganske land som er i elendig forfatning, og den beskjeden oppfatter jo unger at de får hver eneste dag. En seksåring eller en fjortenåring – særlig elevene i ungdomsskolen, som har mer enn nok med alle hormonene som flyter fritt fra før – skjønner jo fryktelig godt at de ikke er særlig mye verdt i et av verdens rikeste land, når det er nettopp hos dem at lufta tar slutt klokka 12, og når platene detter i hodet på dem. Så ønsker vi også å bruke pengene annerledes innenfor skolen. Det går 5–6 milliarder kr til spesialundervisning over statsbudsjettet til skolene hvert år. Vi skulle ønske at vi kunne legge opp incentivene til skolesektoren annerledes. Da tror vi at man vil komme inn i den problemsøkende kulturen som er i skolesektoren, og som er slik at hvis man skal få ut noen kroner til å drive en bedre undervisning, må man finne seg en problemunge som utløser noen midler til spesialundervisning. Det er den eneste måten man kan få en noe mer romslighet på. Dette tror vi er feil vei å gå. Vi tror at man isteden burde legge inn bonus for skoler som tenker annerledes og nytt, og det er det mange som gjør. De gode eksemplene burde bli regelen rundt i skoleverket. Det betyr ikke at vi kommer til å loppe noen for spesialundervisningen, men at vi jobber systematisk for å endre kulturen i skolen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Det er faktisk et poeng for SV å vise at ved å omprioritere innenfor det som er budsjettrammene, kan man klare å få til noe av det som folk mener er viktigst å satse penger på, f.eks. skole. Derfor gjør SV i revidert i år det samme som både SV og Arbeiderpartiet gjorde i fjor: Vi viser hvordan den drøye milliarden som går til kontantstøtte fra 1. august og ut året, kan brukes til noe annet, som er viktigere, for barn og barnefamilier. Jeg synes det vitner om et litt dalende engasjement fra Kristelig Folkepartis side når de ikke gløder for systemet med kontantstøtte, men er mest bekymret for overgangsproblemene. Jeg tror Kristelig Folkeparti, sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet kommer til å ha problemer fremover med å forsvare at det skal brukes 3 milliarder kr over statsbudsjettet hvert eneste år til en reform som det viser seg ikke har ført til at foreldre og barn er noe særlig mer sammen. Det er i hvert fall det vi vet så langt. Ved slutten av denne stortingsperioden kan vi jo gjøre opp regnskapet for dette. Da vil kontantstøtten ha kostet 12 milliarder kr. Det hadde vært mer enn nok til å få ungdomsskolene opp, slik at de struttet og lyste. Man kunne antakelig ha sett dem helt fra Sverige med en slik innsats. Det er den prioriteringen stortingsflertallet har gjort. Vi er uenig i den prioriteringen, og vi ønsker å vise klart gjennom våre alternativer at det går an å prioritere annerledes.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-06-16:
Høyre er egentlig Stortingets mest sentrale parti. Nå har man hatt en sentrumsregjering som i to år lagde flere forlik med Høyre og Fremskrittspartiet, de trengte Fremskrittspartiet også for å få flertall. Så var det en liten mellomperiode med Arbeiderpartiet og sentrum. Og nå har Høyre igjen betydelig innflytelse, men denne gangen uten det brysomme Fremskrittspartiet, fordi man kan danne flertall alene sammen med Arbeiderpartiet. Det er antakelig en mer behagelig situasjon politisk for Høyre enn det jeg synes egentlig fremgår blant politiske kommentatorer og i pressen. Jeg kunne gjerne tenkt meg å høre Jan Petersens visjoner for hvordan dette bildet burde være etter neste stortingsvalg, for det kan kanskje være litt slitsomt bare å sitte der med politikken sin, og så må enten Arbeiderpartiet eller sentrum svinge innom Høyre. Da får man innflytelse gjennom pendelsvingningene, men har ellers ikke en egen, klar mulighet til å legge en strategi og få maksimalt av æren også. Høyre har jo hatt betydelig innflytelse nå på kommuneøkonomiopplegget. Og Høyre er et parti som veldig klart sier ifra at man ønsker en større grad av privatisering i kommunesektoren. Det er to måter å få til en slik privatisering på. Den ene er Høyre-måten, å si det veldig klart, ha en ideologisk begrunnelse for det og gjøre det. Men det vi merker rundt i Kommune-Norge, er at det også er en effektiv taktikk å få det gjennom via forsømmelsesmåten, nemlig at kommunene har for dårlig økonomi, og det blir et argument i seg selv, at mange kommunepolitikere tror at man får bedre økonomi ved å privatisere, og dermed sniker det seg inn bakveien. Mener Høyre at kommuneøkonomiopplegget for neste år er en god forsømmelsesstrategi for å få på plass Høyres ideologisk begrunnede privatisering?
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Det er ikke vanskelig å være enig med representanten Halvorsen og SV i ønsket om omfordeling, eller i forhold til alle de gode intensjonene som beskrives: trygging av velferdsgodene, skole for alle, etter- og videreutdanningsreformen, bedre kommuneøkonomi osv. Det er alt sammen målsettinger og intensjoner som SV deler med Arbeiderpartiet. Men SV unnlater å peke ut en politikk for den verdiskaping som er nødvendig for å kunne sikre alle disse godene. Velferdsstaten, og også solidaritetsalternativet, er et uttrykk for blandingsøkonomi, et kompromiss mellom arbeid og kapital, et kompromiss som nettopp sikrer velferden for arbeidsfolk, samtidig som det sikrer utviklingsmuligheter for næringslivet. Velferdsstaten bygger nettopp på en erkjennelse av at ivaretakelse av arbeidstakeres interesser også forutsetter ivaretakelse av næringslivets interesser og utviklingsmuligheter. Som sagt går det klart fram av SVs politikk hvilke arbeidstakerinteresser partiet ønsker å ivareta. Men hva er SVs politikk når det gjelder verdiskapingen i samfunnet? Eller anser ikke SV det som en nødvendig forutsetning for å kunne videreføre velferdsprosjektet?
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2000-06-16:
Overskridelser og ubetalte regninger i et omfang av 3,5 milliarder kr har gjort revidering av statsbudsjettet mer omfattende enn tidligere. Jeg er derfor glad for at regjering og finanskomite har greid å ivareta den sosiale profil og den stramhet i budsjettet som Regjeringen har lagt vekt på. Nå er ikke stramhet i budsjettet et mål i seg selv, men det er et virkemiddel til å oppnå det som for Arbeiderpartiet er et overordnet politisk mål, nemlig det å trygge velferden og en rettferdig fordeling gjennom å sikre arbeid til alle. Det er ikke mer enn et tiår tilbake at vi alle, kanskje særlig unge familier og ungdom, høstet erfaring av en overopphetet økonomi – inflasjon, høye renter med påfølgende gjeldskriser både for kommuner og enkelthusholdninger og en arbeidsledighet som vårt land ikke hadde opplevd maken til siden trettitallet. Høye renter og økt inflasjon rammer folk flest, og fører til arbeidsledighet og ulikhet. Det var dette som gav grunnlaget for sysselsettingskommisjonen og solidaritetsalternativet, en politikk for å sikre fortsatt velferd, vekst og nedgang i arbeidsledigheten, lavere renter og kontroll over inflasjonen. Solidaritetsalternativet har gitt resultater som vi ikke må skusle bort ved lettvint og opportunistisk å bruke mer penger enn vår økonomi tillater. Norges Banks heving av renten må vi ta som et alvorlig varsku om at det i dag er et sterkt press i vår økonomi. Men solidaritet og moderasjon kan ikke bare kreves av det store flertall av arbeidstakere. Streiken i år bar bud om en indignasjon over utslag av en lederkultur basert på myter om at store fallskjermer og astronomiske lønninger er en forutsetning for at Norge skal kunne holde på kompetanse og overleve som en industrinasjon. Det er et paradoks at arbeidstakeres krav til etter- og videreutdanningsreformen ikke kunne innfris i lønnsforhandlingene – nettopp dette som skulle være arbeidstakeres fallskjerm, deres rett og mulighet til å kunne omstille seg i et omskiftelig arbeidsliv, men også en reform som skulle sikre næringslivet arbeidstakere med relevant kompetanse. Det var derfor nødvendig at statsminister Stoltenberg grep inn for å starte et arbeid som vil gi arbeidstakere støtte til livsopphold ved utdanningspermisjon. Solidaritetsalternativet baserer seg også på en tenkning om rettferdig fordeling. Utjamningsmeldingen og behandlingen av den bærer bud om at vi ønsker å gjøre noe med ulikhetene, og at vi ønsker å løfte mindretallet. Arbeiderpartiet og mellompartiene har i stor utstrekning stått sammen om viktige spørsmål her. Det er derfor med stor undring at vi nå registrerer at mellompartiene gjennom budsjettbehandlingen søker og finner sammen med høyresiden i sine forslag om å lempe på formuesskatten, noe som går på tvers av en utjamningstenkning. Arbeiderpartiet er opptatt av å bruke skattepolitikken som et instrument i utjevningen av levekår, og som et instrument til å få til en rettferdig byrdefordeling. Derfor har da også Regjeringen varslet at den vil komme med slike forslag i neste års budsjett.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2000-06-16:
Representanten Kristin Halvorsen freista å beskrive kva dei ulike partia var opptatt av i forhold til revidert budsjett. Kristeleg Folkeparti er m.a. opptatt av å ha ein god familiepolitikk – og ein føreseieleg familiepolitikk. Eg trudde SV var opptatt av at det skulle gjelde for småbarnsfamiliane. Det er derfor med undring eg har registrert at SV foreslår å fjerne kontantstøtta heilt frå 1. august. SV sine synspunkt på kontantstøtta er ålment kjende. Dei har vi diskutert mange gonger. Eg har ikkje noko ønske om å legge opp til ein ny debatt om kontantstøtta, for der har vi ulike syn, og det respekterer eg. Det er noko som overraskar meg. Svært mange familiar planlegg jo – og er vane med føreseielegheit. Og for familien Hansen, der anten mor eller far har tatt permisjon frå jobben og er heimeverande med sine små, er kanskje kontantstøtta det som skal til for å få kvardagen til å gå opp. Hadde SV fått fleirtal for forslaget sitt, ville denne familien plutseleg, om dei hadde hatt eit barn i kontantstøttealder, fått 3 000 kr mindre i månaden, og kanskje stått utan både jobb og barnehageplass. For søknadsfristen der har jo gått ut for lengst. Kva for politikk er det SV fører for småbarnsfamiliane på dette området? Hadde nokon foreslått å fjerne barnetrygda heilt med eit par månaders varsel, hadde det blitt eit ramaskrik frå SV, og eg ville ha støtta fullt opp om det. Her foreslår dei altså å fjerne eit beløp som er større enn barnetrygda – 3 000 kr i måneden – på så kort varsel. Kva slags familiepolitikk er det SV fører her?