Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2011-11-17:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke interpellanten for en viktig interpellasjon. Svaret fra statsråden var kanskje ikke så overraskende: Det går strålende med Norge, det er en bekymringsløs hverdag. Det er alltid fremover det kan bli vanskeligere, men det er ikke noe vanskelig nå. Ifølge statsråden var det lav ledighet, høy sysselsetting og god produktivitetsvekst, selv om den har gått litt ned, og det var bærekraftig så det holdt, bare vi holdt handlingsregelen. I gamle dager var det jo slik at konkurranseevne førte til arbeidsplasser, som igjen førte til vekst, som igjen førte til velstand, og som igjen førte til velferd. Fullt så enkel er ikke norsk økonomi lenger. Norge har de største inntektene sine fra råvarer, og det er en annen økonomisk hverdag. Folk flest har en solid økonomi – det er ingen som bestrider det – og de aller fleste får litt bedre økonomi hvert eneste år, så lenge det eventuelt varer. De gjør det foreløpig – og det kan vare. Men det er ikke på grunn av norsk konkurranseevne – som vi diskuterer akkurat i dag – det er ikke derfor. Det skyldes ikke vår unike kompetanse, det skyldes ikke vår vilje til å jobbe lengre dager. Det er ikke fordi vi har færre fridager, ikke fordi vi har kortere ferier, ikke fordi vi har dårligere permisjonsordninger. Allikevel bevilger vi oss stadig høyere levestandard, samtidig som konkurranseevnen svekkes. Vi gjør det fordi vi har råd til det. Og det er akkurat det som er det store dilemmaet. Når vi har råvareavhengighet, har vi enorme inntekter. Vi får stadig bedre velferdsordninger, samtidig som stadig flere er permanent ute av arbeidslivet. I dag er det slik at det er ca. 20 pst. av den voksne befolkningen som er ute av arbeidslivet av ulike årsaker. Enten er de det fordi de er syke og har sykepenger – og det er for så vidt greit nok – men det er også på grunn av at de er uføre, eller har andre former for trygdeordninger. Så skryter statsråden av lav ledighet! Ja, selvfølgelig har man lav ledighet hvis man har 20 pst. av befolkningen permanent ute av arbeidslivet – det skulle da bare mange! Vi kunne ikke hatt det i tillegg. I Sverige har de halvparten så mange ute av arbeidslivet, og de har høyere ledighet, men er ikke i nærheten av å ha like mange ute av arbeidslivet som vi har i Norge. Det er bekymringsfullt. Hva skal vi drive med i dette landet? Vil tradisjonell eksportindustri forsvinne? Kan vi se for oss at vi ikke har en eksportindustri i det hele tatt? Aftenposten skriver i dag at stadig flere bedrifter merker finansuroen, at etterspørselen innenfor møbler og trelast er dalende. Ja, det er etterspørselsstyrt. Det er ikke noe vi kan bevilge oss til at folk skal kjøpe møbler fra Ekornes! Men vi har en grunnleggende utfordring, nemlig vårt lønns- og kostnadsnivå. Så skal man ha omstilling. Statsråden var også inne på at omstilling er viktig, vi må gjøre noe annet enn det vi gjorde før. Da nevnte statsråden offentlig sektor. Vi skal ha omstilling fordi man trenger folk innenfor eldreomsorgen. Nei, vi kan ikke leve av å klippe håret på hverandre, men vi kan heller ikke leve av å stelle hverandre. Det er mulig vi kan leve av å stelle hverandre hvis vi har så store og solide inntekter fra olje- og gassvirksomheten – at vi har så mye penger – at vi kan gjøre det. Men jeg tror ikke det er noen særlig fremtid for en nasjon, hvis det er sånn vi skal drive på. Da får vi en slags kuwaitisering av økonomien, og det tror jeg ikke det er noen som egentlig ønsker. Så vi har kanskje et luksusproblem ved at vi stadig får flere offentlig ansatte, som vi har behov for å ha, men det er faktisk ikke der vi har verdiskaping. Hvis vi ønsker verdiskaping, må vi få vekst i privat virksomhet. Så har vi et helt unikt utgangspunkt. Vi har en søkkrik stat. Og så har vi bedrifter uten finansielle muskler. Så utfordringen er: Hvordan får vi den søkkrike staten til å få noen av disse pengene over til private bedrifter, slik at de kan ansette flere folk? Det er det som er den grunnleggende utfordringen. Men hva gjorde vi da vi fikk alle disse pengene? Det første vi tenkte på, var å sikre pensjoner til dem som lever, og for fremtiden. For en tid tilbake sa statsråden at vi trengte 5 000 mrd. kr for å sikre pensjoner i fremtiden – avkastningen kunne finansiere pensjoner for all fremtid. Er det en offensiv måte å tenke på? Har andre land sikret sine pensjoner for evig fremtid – på bok? Nei, Norge er alene i verden om det. Hadde det kanskje vært mer offensivt å tenke på hva vi skal leve av – det denne debatten dreier seg om? Kan noen av disse pengene føres inn i private virksomheter, slik at vi kan klare å være konkurransedyktig i fremtiden? Det må jo være målet med de pengene vi har – å få overført noe fra en søkkrik stat til det private næringsliv. Da må man få lønnskostnadene ned. Og hvordan får man lønnskostnadene ned? Man får lønnskostnadene ned ved skattelette. Da tar man noen penger fra den søkkrike staten og gir til vanlige folk. Lønnskravene blir da litt lavere. Konkurranseevnen øker, du får solgt dine varer, og du kan ansette flere folk. Det er en måte å gjøre det på. Så fjerner man formuesskatten for både private bedrifter og totalt sett, slik at det blir lønnsomt å investere i Norge.