Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
I debatten så langt har vi fått kunnskap om at det i budsjettforliket ble flyttet på en del penger, og hvem som skal ha æren eller skylden for dette. Uansett vil det nødvendigvis måtte kunne slås fast at det politiske tyngdepunktet i dagens politiske virkelighet ligger mellom sentrum og Arbeiderpartiet, og det er ikke noe dårlig tyngdepunkt når vi ser hvilke områder som settes i fokus, og hvordan prioriteringene der gjøres. Bistandspolitikken er et godt eksempel på den felles tenkning som skjer mellom disse partene. Bistandsbudsjettet er videreført på en slik måte at vår aktivitet overfor verdens fattige land opprettholdes på et høyt nivå. Det er også satt av et større beløp enn tidligere rettet mot Russland og de baltiske land. Det er bra, og det er nødvendig. Utviklingen i Russland er helt avgjørende for hvilken utvikling vi på lengre sikt med en viss realisme kan forvente i store deler av det som en gang var Sovjetunionen. Uten en utvikling mot stabilitet og vekst i Russland vil millioner av mennesker i våre nærområder, i Kaukasus og i deler av Asia, leve i ufattelig fattigdom i mange år fremover. Disse områdene og disse statene har et høyt utdanningsnivå, høy vitenskapelig kompetanse og et generelt høyt kunnskapsnivå. Problemet er at de hittil ikke har mestret en gigantisk omstillingsprosess. Hovedårsaken til dette er manglende erfaring med og kunnskap om hvordan sivile strukturer fungerer i et samfunn som er basert på demokrati, medinnflytelse, innsikt og åpenhet. Dette er ikke så merkelig etter at generasjoner har levd under et totalitært styre, med sensur, manglende rettssikkerhet, frykt og undertrykkelse. Nå skal vi ikke overvurdere den rollen et lite land som Norge kan spille i disse områdene. USA og EU vil nødvendigvis ha nøkkelrollene, men vi skal heller ikke undervurdere vår mulighet til å bidra i denne utviklingen. At et rikt land som Norge bidrar så aktivt og så sterkt som vi gjør i de land som nå forsøker å komme seg ut av fattigdom og elendighet, bør gis tilslutning av alle i denne salen. Det er derfor forbausende at dette ikke er tilfellet. Fremskrittspartiet ønsker å redusere denne aktiviteten dramatisk. Jeg kjenner ikke beveggrunnene for dette fullt ut, men av de argumentene jeg er kjent med, fremgår det at man ikke er fornøyd med hvordan utviklingshjelpen brukes. Det synes jeg er greit. Det er helt sikkert mange ting som kunne vært gjort annerledes, kanskje til og med bedre. Det kan man diskutere. Men derfra til å si at dette vil vi ikke være med på, er altså et drøyt stykke. Om noe parti har signalisert behovet for at folk og nasjoner skal kunne stå på egne ben, så er det Fremskrittspartiet. Derfor blir det merkelig når de inntar den holdningen de gjør til utviklingsbudsjettet og utviklingshjelpen. Det at folk og land skal stå på egne ben, er det dette handler om – å bidra til at folk og stater skal kunne klare seg selv. Når man er neddynget av gjeld, har liten mulighet til selv å foredle sine produkter, utvikle sin infrastruktur, utdanne sin befolkning eller til å etablere stabile sivile strukturer, som en del av disse landene har, må man ha bistand og hjelp til å komme seg på bena. Det er dette bistandsbudsjettet handler om. Dette burde vi stå sammen om, og så kan vi diskutere metode, prioriteringer, tempo og forventninger. Dette er en oppgave vi med fordel kunne løfte litt ut av den partipolitiske, strategiske diskusjonen, og i stedet erkjenne behovet for nødvendigheten av at vi alle drar dette lasset sammen. På noe lengre sikt vil denne innsatsen også være av stor betydning for oss selv, med nye handelspartnere, utvidet kulturutveksling, disse landenes muligheter til å bidra i miljøarbeidet, osv. Dessuten er vi alle klar over at så lenge det fins stor fattigdom i deler av verden og så store forskjeller som vi i dag har, er sikkerheten for oss alle også svekket.