Alf E. Jakobsen (Arbeiderpartiet), 2007-06-12:
Statens pensjonsfond er nasjonens eller folkets eiendom, og da må vi til enhver tid sørge for å ha fokus på en forsvarlig forvaltning, noe som både kommer dagens befolkning og kommende generasjoner til gode. God avkastning er viktig for å sikre velferdsstaten, men vi bør sørge for at avkastningen og forvaltningen skjer innenfor etisk forsvarlige rammer, dvs. at vi må makte å ha flere tanker i hodet samtidig. Petroleumsressursene kan ved fornuftig bruk gi oss et stadig bedre grunnlag for å utvikle det norske velferdssamfunnet. Oljeformuen gir oss muligheter, men medfører også et betydelig ansvar for å forvalte formuen på en god og riktig måte. Det har vært tatt kloke politiske beslutninger som har høstet anerkjennelse internasjonalt når det gjelder petroleumsvirksomheten og ikke minst forvaltningen av oljeformuen. Vi har ikke løpt løpsk i «godtebutikken» og satt oljeformuen over styr, med de utfordringer det ville ha medført for nasjonen Norge. Parallelt med dette har det vært et forutsigbart uttak av oljeressursene. Vi har bygd opp en oljeindustri, og vi har hatt en teknologisk utvikling der norske selskap og norsk leverandørindustri er blitt anerkjent og etterspurt verden over. Jeg kommer fra Hammerfest, dit politiske ledere og sentrale næringslivsledere fra ulike deler av verden valfarter for å få innsikt i den teknologien og de nyvinningene Statoil har gjort i forbindelse med Snøhvit-prosjektet. I går kom den svenske utenriksministeren sammen med sin norske kollega og en hær av næringslivsfolk. Straks de var dratt, kom sentrale politiske rådgivere fra USA på besøk. I innstillingen fra komiteen er det klare skillelinjer i synet på bruken og utviklingen av etiske retningslinjer og nødvendigheten av disse, mellom flertallet, som omfatter alle de øvrige partier, og Fremskrittspartiet. Dette leser jeg som en veldig bred oppslutning om arbeidet både med etiske retningslinjer og normer på dette feltet. Slik jeg forstår Fremskrittspartiets merknader, er det overordnet for Fremskrittspartiet at markedskreftene skal styre fritt, og da får det heller være så som så med etikken enten det nå er i inn- eller utland. Jeg må si at jeg er dypt uenig i et slikt syn. Jeg er glad for at vi som nasjon har etiske retningslinjer både i forhold til utenlandsdelen av pensjonsfondet og Statens Pensjonsfond – Norge, og at vi har et sterkt fokus på hva som skjer på dette området. På denne måten kan vi utelukke selskap som driver produksjon eller virksomhet som innebærer uakseptabelt høy risiko for at fondet medvirker til grov uetisk aktivitet. Vi må ha en løpende debatt om hvordan vi kan utvikle virkemidlene på det etiske feltet, og vi bør med jevne mellomrom ha evalueringer, slik Regjeringen signaliserer for å se om det er forhold som kan forbedres. På meg virker det som om Fremskrittspartiet tror at det er tilfeldige subjektive beslutninger som fører til at noen selskaper utelukkes med bakgrunn i etiske retningslinjer og andre ikke. Fremskrittspartiet gjør et poeng av at svartelisting av Burma innebærer en godkjennelse av alle andre staters obligasjoner. Fremskrittspartiet er på den ene siden bekymret for at noen investeringer utelukkes på etisk grunnlag, mens de samtidig er kritiske til at Norges Bank ved investeringer av Statens pensjonsfond – Utland ikke er avskåret fra å investere i flere lands statsobligasjoner. Jeg ser at Fremskrittspartiet går mot å øke aksjeandelen i Statens pensjonsfond – Utland fra 40 til 60 pst., og at de sier i sine merknader at Regjeringens risikoanalyse av aksjemarkedet er mangelfull. Dette overrasker meg, da en slik endring er nøye vurdert av Norges Bank og andre faginstanser. Anbefalingene er entydige – det er mest lønnsomt på sikt å ha en større andel av fondsmidlene i aksjer. Fremskrittspartiet argumenter med at det kan være vanskeligere å komme seg ut i tide i krisesituasjoner eller ekstreme markedssituasjoner. Slik jeg kan se det, er det vel ikke lettere å komme seg ut av obligasjoner enn av aksjer ved ekstreme hendelser. Ut fra historien vet vi at slike ekstreme markedssituasjoner har gitt store tap også i obligasjoner. Jeg har lyst til å tilføye at fakta er slik at andre store internasjonale fond har en høyere aksjeandel enn Statens pensjonsfond – Utland. Det er nærliggende å tolke dette slik at disse fondene mener at økningen i forventet avkastning over tid som følge av en høyere aksjeandel, er verd ulempen i form av større svingninger i fondets resultater. Det overrasker meg at Fremskrittspartiet legger til grunn en større uvilje til å ta risiko enn det som er tilfellet i store fond internasjonalt. Det er etter mitt syn vanskelig å følge tråden i Fremskrittspartiets uvilje mot å ta risiko. Det er ingen konsekvent linje i dette. Å øke aksjeinvesteringene i Statens pensjonsfond – Utland, der risikoen er betydelig redusert gjennom at investeringen er spredt på hele 3 400 selskaper i 27 land, synes partiet er for risikabelt. Å investere 10 pst. av Statens pensjonsfond – Utland i Norsk Hydros mulige oppkjøp – ifølge rykter – av det canadiske aluminiumsselskapet Alcan, synes partiet er greit. De sier sågar til Dagsavisen 31. mai 2007 at det ikke skal stå på økonomi. Er det behov for mer, så er det bare å forsyne seg. Å investere 10 pst. av fondet i et selskap er ikke for risikabelt, og det er tydeligvis ikke behov for ytterligere analyser, verken av historie eller forventninger. Veldig forsiktig anslått dreier dette seg om iallfall 180 milliarder kr. Dersom en fortsatt skal beholde statens eierandel i Hydro som i dag – så vidt jeg husker er den på 43–44 pst. – har også det en betydelig prislapp. Jeg ser at Fremskrittspartiet vil ha Stortinget til å be Regjeringen utrede mulighetene for å etablere et norsk kapitalforvaltermiljø med bakgrunn i de investeringene som foretas gjennom Statens pensjonsfond – Utland. Jeg vil peke på at nær 80 pst. av verdien av fondet forvaltes av Norges Bank, og de resterende 20 pst. er satt ut til de aller beste forvalterne i hele verden. Det er heller ikke noe i veien for at norske forvaltere på linje med utenlandske selskaper kan konkurrere om mandater for å forvalte Pensjonsfondet. Knut Kjær, som er leder av Norges Bank Kapitalforvaltning, holdt for en tid tilbake et foredrag der han pekte på at en mulig årsak til at så få av de eksterne forvalterne var norske, rett og slett kunne være at Norges Bank stiller tydelige krav om at det skal skapes høyere avkastning enn i markedet generelt – og bak dette ligger det ofte spesialkompetanse eller spisskompetanse. Norges Bank har oppnådd gode resultater, samtidig som kostnadene er lave. Ikke minst har de bygd opp en god kompetanse som også i noen sammenhenger kommer andre organisasjoner i Norge til gode, dvs. når ansatte i Norges Bank fra tid til annen skifter arbeidsgiver.