Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2015-01-06:
Jeg vil også takke interpellanten for å sette en svært viktig sak på dagsordenen. Det er dessverre ikke første gang dette temaet er oppe til debatt i denne salen. Allikevel er mobbing et daglig problem, som går på helsa løs for både barn og voksne. Jeg vil også takke statsråden for engasjementet hans og understreke at det er veldig viktig at vi står sammen tverrpolitisk i arbeidet mot mobbing. Vi husker alle demonstrasjonene foran Stortinget før jul som ble arrangert av Villemo Hatland, som sjøl har opplevd å bli mobbet, og saken om Odin har rystet oss alle sterkt. Den håpløsheten og fortvilelsen barn og unge kjenner på når de ikke blir hørt og trodd på, kan vi ikke la gå upåaktet hen, for som kongen sa i sin nyttårstale, er det vi voksne, foreldre, unger, søsken, lærere, rektorer, politikere som sammen må gjøre noe med denne problematikken. Dette er nemlig ikke bare et problem for unger og ungdom; vi voksne er åpenbart rollemodeller for våre unger. Vår åpenhjertige prat om naboen eller bekjente rundt middagsbordet gir signaler til våre unger om hva det er greit å prate om, og på hvilken måte det kan prates om folk. Omtale av andre er noe ungene våre straks plukker opp. Derfor er budskapet i kampanjen «Voksne skaper vennskap – på nett», i regi av Manifest mot mobbing, svært viktig. Voksnes innblanding både i det vi ser direkte, og i det vi kommer over på nettet, er utrolig viktig. Vi må være voksenvenner og voksne venner for ungene våre. Dette gjelder uansett om jeg er forelder eller bare en venn på Facebook, Instagram eller Twitter. Vi har et ansvar for å bry oss. Det kan være vanskelig for noen, og hvis vi har sett på denne serien på tv, tror jeg det er mange som får litt vondt i magen når det gjelder det å tørre å bry seg. Hvordan vi skal hanskes med mobbing, er ikke enkelt, men resolutt inngripen når det oppdages, er nødvendig. Men mobbing er ikke alltid like lett å få øye på eller få kjennskap til. Jeg hadde en diskusjon med en lærer tidligere i år. Han sa: Hos oss er det ikke mobbing, vi har full oversikt. Jeg spurte hvordan han kunne være så sikker på det, og nevnte nett, telefon og skolevei. Svært mange som blir mobbet, sier nemlig ingenting om det til foreldrene eller til andre, i frykt for at mobbinga skal øke. Derfor kan vi aldri slappe av og tenke at vi har full oversikt, og at mobbing ikke fins hos oss. Mobbing er ikke medfødt, og årsakene er komplekse. De ungene som er trygge i seg sjøl, trenger ikke mobbe. Derfor er det så utrolig viktig at vi gir barna en opplevelse av at de er bra, at de er gode nok, at det de presterer, er bra. Jeg mener sjølsagt ikke at vi ikke skal ha forventninger til ungene våre, men etter å ha fulgt med på artikler om ungdommers psykiske helse er det klart at det ligger en sterk forventning i dagens samfunn om å prestere, om å være noe ekstra – et press som gjør ungdommene syke, og som gjør at alle midler tas i bruk. Det skal vi ha i minne også når vi diskuterer hvordan vi tester elever i skolen, og når vi offentliggjør resultater og sammenligner skoler med skoler. Jeg er enig i at skolene må ha virkemidler og også mulighet til å være hard i klypa mot dem som mobber, men er det slik at skolen ikke har tilstrekkelig med virkemidler til å iverksette tiltak? Jeg fornemmer at det ikke kun er lover og forskrifter som i hovedsak er problemet, men forståelsen av handlingsrommet som ligger i disse, og frimodighet til å ta virkemidlene i bruk. Den viktigste innsatsen skolen imidlertid kan gjøre når det gjelder dette, er å bidra til at det ikke er nødvendig å mobbe. Det krever at lærerne har oversikt over ungene og ikke minst at de ikke må jobbe seg i hjel på andre oppgaver. Jeg ser fram til Djupedal-utvalgets framleggelse i mars. Det er all grunn til å spørre hvorfor mobbesaker får anledning til å pågå over lang tid, ofte flere år, uten at det kommer til en løsning. En fellesnevner i slike saker virker å være ulik oppfatning av hva som regnes som mobbing, og hvilke tiltak som skal settes inn når. Skolen kan imidlertid ikke skyve definisjoner eller formalia foran seg i slike saker. Når en får kunnskap om at enkeltelever opplever utrygghet og ikke trives på skolen, må noe gjøres umiddelbart. Bevisbyrden må ikke legges på den som ligger nede. Like lite som det hjelper å minimere et problem, hjelper det å demonisere en mobber. Med de alvorlige konsekvensene vi vet at mobbing har for den enkelte, er jeg ikke fremmed for å legge et tyngre ansvar og en større forventning om reaksjon på skolelederne, slik som interpellanten tar til orde for, men samtidig må vi ikke forledes til å tro at straff og sanksjoner er det som kan løse dette problemet. Vi som voksne og foreldre har også et stort ansvar og en stor jobb å gjøre, hver på vår post. Vi skal ikke ha mobbing, det skal aldri aksepteres, og det skal hjelpe å si fra.