Michael Tetzschner (Høyre), 2014-06-19:
Det er helt betimelig at presidenten minner oss om hva som var overskriften for saken. Nå er det imidlertid slik at hvis det fremføres argumenter som dels går ut på å stemple oss som B-nasjon i menneskerettighetsspørsmål, og man gjør det lille fiffet som innebærer at man forveksler Norge med et senter for menneskerettigheter som tydeligvis ikke har vært faglig helt på høyden, og i tillegg har hatt en organisering som er problematisk i forhold til Paris-prinsippene, så må det være anledning til å legge mot en slik fremstilling. Det er også det som gjør at jeg tok ordet enda en gang. For i sin omtale av hva som tas med i Grunnloven, legger representanten Skei Grande inn en alminnelig misforståelse – at det er temaenes viktighet som står i Grunnloven, altså at alt som er veldig viktig, skal i Grunnloven. Men det er ikke slik det er. Grunnloven er et fundament for samarbeidet mellom statsorganene, så der er den ganske presis som spesiallov. I tillegg inneholder den det som innebærer statens avståelsesplikter, dvs. det rom som staten må tillate sine borgere for at de skal ha reell frihet. Dette er Grunnlovens oppgave. Men så er det jo veldig meget i vår lovgivning ellers som er av vital betydning, som man finner i vanlig lovgivning, og som man med et samlebegrep heller kan karakterisere som «statens aktivitetsplikter» – plikten til å intervenere i forhold som dette storting ønsker å gjøre noe med. Det er ikke slik at noen regler er finere enn andre, avhengig av om de er i Grunnloven eller ei. Jeg vil faktisk også slå et slag for en rettspolitisk tenkning og et kvalitetskrav til det alminnelige lovgivningsarbeidet som vi skal gjøre her i salen. Jeg merker meg også at representanten Skei Grande viser til andre nasjonale avgjørelser, f.eks. noe som har vært kontroversielt i flere land enn vårt, nemlig tiggeforbud. Men det er jo nettopp fordi det har vært opp til nasjonal lovgivning – ikke ut fra en konstatering av hva som er internasjonale menneskerettigheter – at reglene har blitt skapt for hvilke ordensregimer man vil ha i det enkelte land. Jeg kan heller ikke bare sitte stille og høre på et resonnement som går ut på at Stortinget – ifølge representanten Skei Grande – har vedtatt alminnelig lovgivning i denne salen, som er strid med menneskerettighetene. Det siste poenget handler om troen på at staten Norge aldri vil kunne få avgjørelser i EMD imot seg som regjeringsadvokaten er enig i. Mye av den konkrete rettsanvendelsen går nemlig ut på å avveie mellom likestilte og gode hensyn, f.eks. mellom ytringsfrihet og personvern. De grenselinjene har Norges Høyesterett forsøkt å trekke på en etter mitt skjønn utmerket måte, og dette er problemstillinger som hver dag er oppe i Den europeiske menneskerettighetsdomstolen. Hvis disse grenselinjene noen ganger trekkes forskjellig, betyr ikke det at Norge har tatt feil, eller at Norge har brutt en menneskerettighetsbestemmelse. Det betyr bare at man i rettsavklaringen mellom nasjonale og internasjonale rettsavklaringsorganer har hatt en noe forskjellig tilnærming i enkeltsaker. Derfor vil jeg med dette innlegget også prøve å få representanten Skei Grande ut av forestillingen om at det faktum at EMD av og til kommer til andre konklusjoner enn regjeringsadvokaten, er det samme som at Norge ikke etterlever menneskerettighetene.