Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Samfunnet er i stor utvikling, særlig når det gjelder teknologi. For å komme videre med teknologi og utvikling trenger vi i framtiden å legge stor vekt på forskning. Andre land i Europa er kommet lenger enn oss, og vi må i framtiden satse enda mer på grunnleggende forskning for å skape kompetanseheving og verdiskaping i Fastlands-Norge, ikke minst i distriktene. Dette har Arbeiderpartiet innsett, og foreslår derfor å opprette et Norges forskningsfond, der statlig salg av aksjer og eierandeler omplasseres til framtidsrettet forskning istedenfor at formuen går til å dekke rent forbruk og borgerlige overbud. Arbeiderpartiet mener det bør satses på tre hovedområder: marin forskning, medisinsk forskning og miljøforskning. Det siste vil være av stor betydning for at vi skal kunne nå våre forpliktelser i Kyoto-avtalen om utslipp av klimagasser. Miljøvernforskning hadde høy prioritet i norsk forskningspolitikk mens Arbeiderpartiet hadde regjeringsmakten; faktisk økte forskning og utvikling finansiert av Miljøverndepartementet, med over 50 pst. på 1990-tallet, fram til 1997. Miljøforskningen i dag stiller nye krav til forskningsinnsats. Vi vet at grunnforskningen er fundamentet for annen forskning. Vi har derfor et offentlig ansvar for å sikre denne forskningen gode rammevilkår, og da kan vi ikke bruke ostehøvelprinsippet og skjære litt her og litt der. Likevel er det dette det borgerlige flertallet gjør i neste års budsjett, der basisbevilgningene til forskningsinstituttene også har fått et lite kutt. Det er ikke de store tallene, men signalene gjør at Norge ganske raskt kan stå uten ekspertise i forskningsarbeidet. Bare innenfor Norsk institutt for naturforskning, NINA, er antallet forskere faktisk redusert fra 15 til 8 over kort tid. Det vil i framtiden være viktig å gi disse instituttene en større forutsigbarhet i rammevilkårene for det arbeidet de gjør. Vi har fortsatt mange uløste oppgaver innenfor miljøvernforskning, miljøarbeid og miljøopprydding rundt omkring i landet. En av de mest forurensede plasser i landet er det tidligere gruveindustristedet Sulitjelma. Hele komiteen er enig om at staten som siste eier av gruvevirksomheten har ansvaret for miljøoppryddingen i Sulitjelma, og at det fortsatt gjenstår store oppryddingsarbeider etter 104 år med gruvedrift og store forurensninger. Et eksempel på dette er: I 1989 ble smeltehyttepipen – den er 65 meter høg – sprengt ned, den var til fare for omgivelsene, ble det sagt. I dag, 10 år etter, ligger den der nesten nedgravd av sand og støv fra slagghaugene, som under spesielle værforhold sender svarte skyer over deler av Sulitjelma. Komiteens uttalelse er derfor en seier for Sulitjelma-samfunnet og gir håp om at vi skal klare å løse de omfattende forurensningsproblemene til tross for at Regjeringen mener deres økonomiske forpliktelser er avsluttet i Sulitjelma. Dette mener Regjeringen, selv om et flertall i finanskomiteen i revidert nasjonalbudsjett i 1998 påla departementet å komme med midler til opprydding på budsjettet for 1999. Hvor langt fra virkeligheten er Venstres politikere, som kaller seg miljøforkjempere og attpåtil har statsrådene i både Nærings- og handelsdepartementet og Miljøverndepartementet? Arbeiderpartiet foreslår i budsjettet for 1999 å bevilge 1 mill. kr til oppryddingsarbeidet i Sulitjelma, og SV støtter dette. Dessverre ble Sulitjelma et offer for et borgerlig budsjettforlik. De fem borgerlige partiene fant ikke økonomiske midler til miljøarbeidet i Sulitjelma, og Sulitjelma må vike for maktens tinde, også denne gangen. Jeg velger å tolke det slik at ved neste korsveg står komiteen samlet.