trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bent Høie (Høyre), 2008-11-25:
Da jeg i mitt innlegg valgte en mer eksempelbasert tilnærming og ikke en prinsipiell tilnærming knyttet til lovverket, var det nettopp bl.a. fordi vi vil få god anledning til å behandle de lovmessige delene av dette, både gjennom et omfattende Dokument nr. 8-forslag som Høyre har fremmet, og som vil bli behandlet sammen med Datatilsynets årsmelding, og ved oppfølgingen av NOU-en. Men disse eksemplene er for meg det levende beviset på at lovverket og systemet som vi har i dag, som representanten Reikvam var inne på, ikke er sterkt nok, fordi altfor mange opplever at sensitive personopplysninger kommer på avveie. Statsråden var forberedt på at spørsmålet om elevregisteret kom opp, og henviste til at statsråd Solhjell hadde sagt i spørretimen at det ikke ville bli opprettet et slikt elevregister. Svaret fra denne statsråden var på ingen som helst måte beroligende for meg, fordi statsråden sa videre at alle spørsmål knyttet til denne saken må tas opp med kunnskapsministeren. Det var nettopp det som var et av mine hovedpoeng, nemlig at det virker ikke som Fornyingsdepartementet har tilstrekkelig gjennomslag internt i Regjeringen i de sakene der personvernet i realiteten uthules mens vi venter på Personvernkommisjonen. Når det gjelder saken om elevregister, er det bemerkelsesverdig at fornyingsministeren her nærmest forsvarer Kunnskapsdepartementet, mens Fornyingsdepartementet i høringsuttalelsen til dette skriver følgende: «Vi er noe overrasket over at det legges opp til registrering av opplysninger om seksuell legning eller religiøs oppfatning om elever i grunnskolen, selv om registreringen etter en periode vil være pseudonymisert. Norge har ikke tradisjon for denne type registreringer, og vi vil anføre at det knytter seg betydelige utfordringer til det å opprette et slikt register med slikt innhold.» Det er altså Fornyingsdepartementets offisielle holdning til det som Kunnskapsdepartementet har sendt på høring. For meg er det ikke tilstrekkelig at den som tilfeldigvis er statsråd i Kunnskapsdepartementet nå, sier at et slikt register ikke vil bli opprettet så lenge det samme Kunnskapsdepartementet har sendt på høring et lovforslag som etablerer en hjemmel både til å opprette et slikt register og til å innhente denne type opplysninger. Idet hjemmelen er etablert, er det bare et tidsspørsmål før registeret kommer og hjemmelen blir brukt. Jeg vil be fornyingsministeren bekrefte eller avkrefte om Fornyingsdepartementet nå er inne i en fornyet prosess i denne saken, slik at vi får dette på et positivt spor.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Det var mye positivt i statsrådens svar. Jeg synes særlig beskrivelsen av hvordan man vil bygge opp rehabiliteringen ute i kommunene i samspill med ambulante team, var god, og hvordan statsråden tar sikte på å skape bedre modeller for det gjennom samhandlingsreformen. Når det gjelder de 54 sykehusene som i dag behandler slagpasienter og fungerer som slagmottak, er jeg også glad for at statsråden varslet at han ville vurdere det i sammenheng med behandlingen av disse retningslinjene. Det er etter min mening åpenbart at når de skal være primære slagsentre og kunne drive en nøyaktig diagnostisering og en forsvarlig behandling av slagpasienter, må de være bygd opp på den måten som jeg omtalte i mitt innlegg. Omtrent halvparten av disse sykehusene er ikke det, og det vil være vanskelig å bygge opp den erfaringen og den velfungerende organisasjonen så mange steder. Dette må selvsagt kombineres med at pasientene når fram i tide. Når statsråden nevner at tre av fire slagpasienter får behandling ved slagenhet – det er i dag 43 av 54 sykehus som har det de kaller slagenhet – tror jeg det springende punktet er hvor stor del av pasientene som har vært vurdert på et faglig grunnlag av nevrologer med hensyn til CT, røntgen osv. i forhold til behovet for trombolyse eller en nøyaktig blodproppoppløsende behandling. Der er de tallene jeg har innhentet fra fagmiljøene, så lave i Norge at den delen er illevarslende. Det tror jeg har med oppsettet av disse primære slagsentrene ved disse 54 sykehusene å gjøre. Der er det viktig å gå videre, og også når det gjelder det jeg nevnte om at nesten halvparten av slagpasientene over 80 år, ikke blir vurdert for den avanserte behandlingen med trombolyse i det hele tatt i dag. Det var også positive signaler som kom angående et nasjonalt helsekvalitetsregister på dette området. Jeg tror det er viktig, som statsråden var inne på, at dette blir personidentifiserbart i den forstand at man her må følge pasientforløpet for å bygge opp en slik kvalitet som er bygd opp i Kreftregisteret, som bør være forbildet. Så må man følge pasientbehandlingen på en nøyaktig måte, på samme måte som Kreftregisteret har gjort i alle år uten noen som helst kollisjon eller problemer med personvernet. Jeg er glad for at statsråden varsler at han vil komme tilbake til dette og til en nærmere vurdering av samtykkeutfordringen som ble omtalt.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Jeg takker for mange gode innlegg, med stort engasjement. Det er et par punkter jeg gjerne vil kommentere. Det første gjelder spørsmålet om det er et tema for Stortinget å diskutere kvaliteten på 54 sykehus. Hvis man trekker en parallell med andre temaer som vi, helt riktig, har gått inn i på Stortinget, f.eks. geriatri i eldreomsorgen, der vi har sagt at det er behov for en satsing for å kunne ivareta pasientene på beste måte, er jeg litt engstelig for at denne gruppen slagpasienter hittil ikke har fått samme oppmerksomheten, og at det er derfor disse spørsmålene blir for nye for oss når vi begynner å diskutere kvaliteten på disse 54 sykehusene. Jeg vil ikke gå inn i en faglig detaljdiskusjon, men jeg vil vite at på det stedet hvor slagpasienter med hjerneslag kommer, skal det være kompetanse til å behandle sykdom i hjernen, til å kunne diagnostisere sykdom i hjernen nøyaktig. Vi må sikre oss at man kan gi pasienten den beste behandlingen. Derfor setter jeg spørsmålstegn ved at det ved halvparten av disse 54 sykehusene ikke er nevrologer som kan kombinere bildediagnostikk med nøyaktig analyse av hvordan man skal gå fram overfor den enkelte pasient. Jeg er redd for at ved de øvrige sykehusene er det lagt mer vekt på aktiv mobilisering, at man tar mer vare på pasienten i slagfasen og foretar en aktiv mobilisering etterpå. Jeg nevnte tall som viser forskjellen mellom Haukeland-området, som har en veldig aktiv holdning til bruk av trombolyse, og Oslo-området, og som representanten Slagsvold Vedum kommenterte med at det ikke bare er i grisgrendte strøk det kan virke som det er stor forskjell på behandlingsmetodene, men også i tettbygde strøk. Jeg nevnte også parallelle tall for Tyskland. Hovedbekymringen, om vi har kompetanse til å behandle slagpasienter med nødvendig ekspertise og nøyaktighet og evne til diagnostisering ved alle sykehusene de kommer til, må vi kunne diskutere på Stortinget, synes jeg. Det er ikke faglig detaljnivå, men som representanten Lønning var inne på, må vi sikre oss at vi bruker den nye og flotte kunnskapen vi er i ferd med å bygge opp, og at vi bruker den optimalt. Det er på det nivået jeg ønsker at vi skal ha diskusjonen. Det er sånn rundt om i landet at noen steder er det sykehus som ligger tett ved hverandre, og noen pasienter blir lagt inn på sykehus uten denne avanserte behandlingen, pasienter som lett kunne vært kjørt videre til neste sykehus, mens det andre steder i landet kan være slik at man faktisk trenger å bygge opp noen telemedisinske sentre for akuttbehandling av slagpasienter for at de skal kunne nå fram innen tre timer. Der må man tegne et «kart», slik jeg var inne på i innlegget mitt. Det er mange andre sider ved innleggene som jeg ikke får tid til å kommentere. Jeg satte særlig pris på det som Sonja Mandt-Bartholsen kommenterte angående den psykiske siden ved rehabiliteringen av slagpasienter, og at statsråden vil følge opp spørsmålet om slagregister ganske raskt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Bare to korte kommentarer fra min side. Jeg lytter jo til det representanten Bøhler sier om hvilke faglige krav som bør stilles til en slik slagenhet. Samtidig ber jeg om forståelse for at jeg ikke på dette tidspunktet i hvert fall føler at jeg har noe som helst grunnlag for å konkludere, men viser til at vi nå har en prosess gående i Helsedirektoratet om nasjonale retningslinjer. Jeg forutsetter jo at den prosessen inkluderer viktige fagmiljø, og der målet er å komme fram til helhetlige retningslinjer både om forebygging, akuttbehandling og rehabilitering, altså helheten i vårt behandlingstilbud til folk med hjerneslag. Jeg mener at når vi får en slik faglig anbefalning, har vi grunnlaget for å diskutere struktur. Jeg vil derfor på dette tidspunktet ikke si at jeg er enig i at en slagenhet må ha den og den spesialiteten eller det og det medisinske utstyret, selv om jeg ikke vil utelukke at de resonnementene som representanten Bøhler her gir, kan være viktige. Så bare noen få merknader om det nasjonale kvalitetsregisteret: Det er viktig å vise til at det i forslaget til statsbudsjett var foreslått å øremerke 32 mill. kr til kvalitetsregisterområdet nettopp for å sikre etablering av nasjonale medisinske kvalitetsregistre på viktige fagområder. Og så har vi den erfaringen, egentlig fra både slagregisteret og fra hjerteinfarktregisteret, at det kan være vanskelig å ha disse registrene basert på at vi må innhente samtykke fra pasienten, rett og slett fordi at dette er pasienter som veldig ofte er i en situasjon hvor man ikke har samtykkekompetanse. For å imøtekomme det behovet vurderer vi derfor nå etablering av et personidentifiserbasert nasjonalt hjerte-kar-register, med tilhørende kvalitetsregistre, hvor også hjerneslagregisteret kan være en del av det hele. Når jeg sier at vi skal vurdere dette, ligger det ikke i det at det er en vurdering som skal ta måneder og år. Det er bevilget penger for å etablere kvalitetsregisteret, og vi er veldig opptatt av å holde tempo på det området.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Jeg vil også starte med å si at jeg synes det har vært svært interessant å følge debatten, og jeg er enig med alle dem som sier at det er riktig at Stortinget fokuserer på denne pasientgruppen. Jeg tror jeg for min del vil oppsummere debatten med utgangspunkt i tre stikkord. For det første er vi alle sammen opptatt av at også slagpasienter skal få likeverdige, gode behandlingstilbud. Jeg er glad for at det virker som om det er stor oppslutning i salen i retning av at vi nå har store forventninger til at Helsedirektoratet lager nasjonale retningslinjer. Vi forventer – med rette – at Helsedirektoratet samarbeider tett med sterke nasjonale kompetansemiljø, slik at vi får den oppdaterte kunnskapen på feltet, og at man skuer internasjonalt for å se hva slags kunnskap man har der. Og for den del, som representanten Lønning var inne på, dersom det er stor faglig uenighet, tror jeg man bør merke seg den muligheten som ligger i å arrangere en konsensuskonferanse dersom det virker hensiktsmessig. Så vi må nå satse på gode nasjonale retningslinjer, som kan danne grunnlaget for å få likeverdige, gode tilbud i hele landet. Det andre stikkordet som jeg merker meg, er behovet for samarbeid, samhandling. Her handler det om en primærhelsetjeneste som kan mye om slag, om å få den kommunale legevakta til å forstå at her er det behov for tempo og å få sendt pasienten videre til rett sted. Det handler om forebygging, og det handler om et godt akuttmottak. Så handler det om en samhandlende, helhetlig helsetjeneste, som også greier å iverksette rehabilitering og habilitering på rett nivå raskt. Jeg minner om det jeg sa i mitt hovedinnlegg, at vi har ganske spennende resultater f.eks. fra Trondheim, Søbstad, på godt rehabiliterings- og habiliteringsarbeid i et samspill mellom kommunehelsetjeneste og spesialisthelsetjeneste. Samhandling er et klart stikkord. Det tredje er kvalitetsregistre. Det å vite mer om hva som er gode tilbud, hva er det som virker, hva er det som ikke virker, måle ulikheter i tilbud, slik at det kan brukes som grunnlag for å justere, og at vi igjen gjennom kvalitetsregistre kan revidere og forbedre nasjonale retningslinjer i vårt driv etter gode og likeverdige tilbud.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-04-07:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Jeg minner om at Stortinget på midten av 1990-tallet vedtok en stor og viktig målsetting om at halvparten av norske studenter skulle få mulighet til å ta hele eller deler av sin utdanning i utlandet. Vi har ca. 200 000 norske studenter innenfor høyere utdanning, og det betyr at halvparten av disse 100 000 på en eller annen måte skulle kunne være i befatning med utdanning i utlandet. Når vi da ser på tallene - 11 116 studenter ute i helgradsstudier og ca. 6 500 ute i delgradsstudier - er vel ikke det i nærheten av å oppfylle de målsettingene vi satte. En av årsakene, i tillegg til spørsmålet om freshman-år og førsteåret av bachelorstudier i ikke-vestlige land, er at finansieringssystemet kan se ut til å ha en større innvirkning på rekruttering til delgradsstudier enn til helgradsstudier, og at vi da må vurdere dem når stortingsmeldingen kommer. Jeg er enig med statsråden i at internasjonalisering skal bety noe også for dem som ikke får muligheten til å ta utenlandsopphold. Men det er ingen motsetning mellom å la internasjonalisering få en betydning for alle studenter ved alle institusjoner i hele Norge, og samtidig legge til rette for mest mulig utveksling av studenter mellom Norge og andre land. Statsråden bruker også som eksempel - og det syns jeg er veldig interessant - at ett av hindrene for å dra ut er at norske studenter har for dårlige språkkunnskaper. Det prøvde jo den forrige regjeringa å gjøre noe med ved å innføre obligatorisk 2. fremmedspråk på ungdomstrinnet, nettopp for å sette elevene bedre i stand til å lære seg språk, få dem til å velge språk på videregående og fordype seg i språk i høyere utdanning. Det ville vært et vesentlig bidrag til at flere ville følt seg trygge nok språklig til å velge studier i utlandet. Det fjernet jo den nåværende regjeringa med et pennestrøk - det var vel noe av det første Øystein Djupedal gjorde, nesten før han fikk satt seg i stolen i Y-blokka. Det har altså betydd en rekrutteringskrise for språkfag både på videregående nivå og ikke minst i høyere utdanning. Helt til slutt vil jeg knytte et par ord til Nord-Amerika-strategien, som jeg støtter fullt ut. Jeg syns det er veldig viktig at man lager den typen strategi, fordi vi vet at særlig i forhold til USA har vi store utfordringer. Men samtidig kunne jeg ønske at man istedenfor å bruke store summer på å lage en strategi, likså godt kunne bruke de pengene på å løse den utfordringen som trykker mest for studenter som er på vei inn til USA, nemlig støtte til freshman-året. Jeg syns også det er et ganske stort paradoks når statsråden framhever at på 50 institusjoner i USA som står på tilleggsstipendlista, kan man få støtte til freshman-året. Men da er det ingen grunn til at man ikke skulle få det ved de øvrige institusjonene i USA også, når man først har godtatt at ved 50 institusjoner er freshman-året på nivå med norsk høyere utdanning. Hvorfor kan man ikke da godta det ved alle de andre institusjonene i USA? Det ville være et bidrag til å få flere studenter ut.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-04-07:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er glad for å høre at det er satt i gang tiltak på dette området. Etter at jeg bestemte meg for å levere inn en interpellasjon om nettopp dette temaet, har jeg fått ganske mange henvendelser fra både studentorganisasjonene og studentmedier som har vært meget opptatt av at denne saken settes på dagsordenen. Derfor er jeg glad for at også statsråden har dette på sitt bord og har ting på gang. Jeg er glad for å høre at det er satt ned en gruppe som koordinerer helselinjetjenestene. Det trenger vi på andre sektorer. Det trenger vi også for denne gruppen. Jeg er også glad for strategiplanen som er laget, med tiltak i forhold til studieprogresjon for studenter med psykiske helseproblemer. Når det gjelder dette med fordeling av midler, er det riktig forstått at det er den potten som statsråden disponerer. Jeg har bare lyst til å klargjøre en del ting som i hvert fall studentorganisasjonene framholdt for Kristelig Folkeparti da vi jobbet med budsjettet. Når staten kutter i sine tilskudd til studentbarnehager, og samskipnadene ikke ønsker å legge ned sine barnehager fordi de ser at disse tilbyr noe annet enn det andre barnehager gjør, vil det måtte gå ut over en del arbeid. Da blir det psykososiale arbeidet spesielt skadelidende. Man kan ikke legge ned barnehager for å få dette til. Jeg har også lyst til å belyse litt dette med Kvalitetsreformen, for det er klart at obligatorisk oppmøte og en tettere oppfølging av hver student vil være viktig for denne gruppen. Samtidig er det sånn at hvis det tar litt tid før du får hjelp til din psykiske helse, kan du ha en god del udokumentert fravær som gjør at det obligatoriske studiet ditt kan ryke. Det kan godt være at denne strategiplanen og dette studieprogrammet for studenter med nedsatt psykisk helse er noe som ivaretar dette, men jeg har også lyst til å be statsråden ta det med i det videre arbeidet med dette temaet. Det jeg tror kan være den største utfordringen på dette feltet, er at mange mener at dette er viktig, men at det er utfordrende å finne de gode tiltakene for å hjelpe denne gruppen. Derfor ser jeg fram til den debatten vi skal ha videre nå, og til at vi i salen i dag sammen kan være med og gi de gode tiltakene for å løfte studenter med nedsatt psykisk helse.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2008-04-07:
Jeg takker for den debatten vi nå har hatt. Jeg tror, for å kommentere noe, absolutt at man bør vurdere mer forskning på hvorfor det er slik at det er en høyere andel av psykiske lidelser hos studenter enn i befolkningen ellers. Så har jeg også lyst til å si at det at vi kan ha en sånn type debatt i dag uten at det virker stigmatiserende på en hel gruppe, uten at alle tenker at studenter sliter med psykisk helse hele gjengen, det sier meg at vi har kommet utrolig mye lenger i forhold til åpenhet om at studenters situasjon er mangfoldig, og at psykisk helse er helt legitimt å diskutere i forhold til alle grupper. Det var ikke en selvfølge bare for få år siden. I mitt innlegg gjorde jeg litt rede for den forskjellen som finnes imellom samskipnadene med hensyn til hvor mye de får i statlige overføringer fra helseforetakene for å kunne gi et tilbud i psykososial seksjon. Jeg har lyst til å utfordre statsråden på om hun kunne tenke seg å ta kontakt med helse- og omsorgsministeren, som gjennom sin styringsmulighet overfor helseforetakene kan ta inn over seg at vi har fått nye universiteter både i Agder og i Stavanger som trenger en utfordring på dette, og også se til at man får en finansiering som gjør at dette tilbudet er mulig å gjennomføre. Som flere har vært inne på i sine innlegg, bl.a. Eriksen Søreide fra Høyre, er dette tilbudet ved studiestedene avgjørende, fordi det har en lav terskel og gjør det mulig å få hjelp tidlig. Det er jeg helt enig i, og derfor vil tildelingen av midler fra helseforetakene være av avgjørende betydning også inn i en slik sammenheng. Det er en del som har kommentert hvor viktig det er med åpenhet, og også med forbilder på dette området, for at vi skal kunne komme lenger. Jeg synes at vi har kommet noen skritt lenger. Jeg skulle ønske at vi hadde enda flere konkrete tiltak. Jeg skulle gjerne også ha utfordret statsråden på om det er mulig i samarbeid med samskipnadene å vurdere spesielle prosjekter rettet mot noen av institusjonene for å se om en kan komme enda lenger. Dette er selvfølgelig ting som bør gjøres sammen med helse- og omsorgsministeren, men jeg har registrert at statsråden ønsker å være studentenes statsråd, og da er nettopp dette noe hun kunne utfordres på.
Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2008-04-07:
Et av de mest presserende problemene når det gjelder lærerutdanningen, er rekruttering til høyskolene som driver denne profesjonsutdanningen. Situasjonen ved institusjonene er nemlig slik at høyskolelektorer i nær framtid vil nå pensjonsalderen. Det gjør at arbeidet med å finne de beste og dyktigste til å bli lærerutdannere er svært viktig de kommende tiår. Dyktige lærerutdannere er avgjørende for å få dyktige lærere og en enda bedre skole. Da må vi hente de dyktigste lektorene med interesse for feltet fra grunn- og videregående skole. Det paradoksale er at for å bli høyskolelektor kreves det en høyere kompetanse enn for å være lektor i grunn- og videregående skole, men lønnen er lavere. En lektor med ti års ansiennitet må regne med å gå ned i lønn med noe som tilsvarer ca. 25 000-40 000 kr pr. år. Det gjør at det er svært vanskelig å rekruttere høyskolelektorer blant lektorene i grunn- og videregående skole. En lektor som går over til å jobbe som høyskolelektor ved en av lærerutdanningene, må altså regne med å gå ned i lønn, ikke opp. Kan statsråden sitte og se på at det er så lite attraktivt å bli høyskolelektor? Jeg er selvfølgelig helt klar over at rammene for hvilken lønnsplassering de enkelte stillingene har, blir fastsatt mellom partene i arbeidslivet etter forhandlinger. Men det er viktig å sikre rekrutteringen av undervisnings- og forskningspersonale til universiteter og høyskoler. Vi må ha de beste til å lære opp dem som skal undervise barna våre. Det kan ikke bare være opp til lønnsforhandlinger eller til at institusjonene vurderer hvilke lønns- og arbeidsvilkår som er mest konkurransedyktige. Dette er en alvorlig sak som vil få store konsekvenser. Så til bredden i lærerutdanningen. Allmennlærerutdanningsinstitusjonene har et ansvar for å utdanne lærere i alle obligatoriske fag. Nå ser det ut til at Universitetet i Stavanger vil legge ned musikkopplæringen i allmennlærerutdanningen. En kan stille spørsmål både ved lovligheten og ved klokskapen bak et slikt vedtak. Kan utdanningen kalles allmennlærerutdanning? Og hva vil skje med faget når en tar vekk utdanningen i faget? Lærerne i grunnskolen er utrolig sentrale når det gjelder å bygge kultur på grunnplanet. Musikk og sang har lange røtter i grunnskolen og har alltid vært et eget fag. UNESCO har gjort en undersøkelse i 60 land når det gjelder kunstfaglig opplæring. Den viser at musikk, drama og kunst i skolen gjør elevene bedre i matematikk og språk. Videre blir ungene mer kreative, mer aktive og får større selvtillit. Jeg håper at statsråden tar denne utfordringen på alvor. Allmennlærerutdanningen må ha fagtilbud i alle grunnskolens obligatoriske fag. Over tid tror jeg det vil få dramatiske konsekvenser for lærerkompetansen i regionen om lærerutdanningen mangler tilbud i et fag. Til slutt: Jeg vil innstendig be statsråden om å ta med budskapet om at lærerutdanning betyr tilbud i alle obligatoriske fag når hun nå skal forbedre allmennlærerutdanningen.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2008-04-07:
Først vil jeg gi litt ros til interpellanten, som har satt søkelyset på kvalitet i lærerutdanningen. Det har nå vært en evaluering, og i den forbindelse tar jeg ordet i saken. Barn er framtiden, heter det i hvert fall. Derfor er det viktig å sikre at det finnes god kvalitet i hele opplæringskjeden i et barns liv. Det er dessverre et faktum at altfor mange overgrep skjer innenfor hjemmets fire vegger. Arbeidet med barn innebærer et stort ansvar. Barnehagen blir ofte det stedet der barna kan gi uttrykk for sin redsel, og ved flere anledninger er det nettopp de ansatte i barnehagene som ser barnet, og kan melde fra når noe er galt. Derfor er det viktig å snakke om kompetanse og utdanning i en bredere sammenheng. Jeg har behov for å gi honnør til alle dem som jobber i barnehager og skoler for den fantastiske jobben de gjør. Vi har mange flotte pedagoger i den norske skolen. Når det diskuteres å bedre lærerutdanningen, må det ikke forstås dit hen at lærerne er for dårlige, men at det er et ønske om at kompetansen skal bli enda bedre. Jeg er glad for at statsråden har bekreftet at Regjeringen tar dette på største alvor, og er godt i gang med arbeidet. I den stortingsmeldingen som kommer, vil jeg be om at det fokuseres sterkere på barns rettigheter. Jeg vil også be om at førskolelærerutdanningen blir vurdert. Ansatte i barnehage og skole bør ha kunnskap om FNs barnekonvensjon, om barns rettigheter til å si fra når noe skjer i hjem og skole. Det er ikke nok for en lærer å være faglig dyktig - bare. Lærere jeg har snakket med, forteller at de må bruke mye tid av f.eks. matematikktimen til å roe ned elevene før de i det hele tatt er i stand til å ta imot kunnskap i faget. Det trengs dyktige førskolelærere i barnehagene som kan barns rettigheter, og det trengs dyktige pedagoger i norsk skole som ser hele mennesket. Barns rettigheter bør inn som et fag i lærerutdanningen, og for ikke å snakke om barns bruk av Internett, som er et stort område der det kreves større kompetanse. Barns hverdag er fylt med mange inntrykk, og det er viktig at det er trygge og dyktige voksne til stede i barns og unges hverdag. Som representanten Thorkildsen nevnte, har Stortinget begynt å feie for egen dør. Vi kan ikke stille krav til lærerne dersom ikke Stortinget selv tar barns rettigheter på alvor. Derfor er jeg veldig glad for at Stortinget har en barnerettsgruppe i arbeid. Der skal vi sørge for at vi i tiden framover setter søkelyset på barns hverdag og barns rettigheter.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-04-07:
Når stortingsmeldingen om lærerutdanningen kommer, blir det sikkert mye debatt i Stortinget. Vi ser i hvert fall at det er et ganske bredt engasjement. Men det som var mitt poeng, var hvorfor man skal gjøre det så vanskelig. Det var faktisk den daglige og jevnlige oppfølgingen av de resultatene vi har, og den informasjonen man har i sektoren, jeg var ute etter om man fulgte opp. Alle spørsmålene om lengden på utdanningen osv. tar vi sikkert når den tiden kommer, men her var det spørsmål om å fylle de fire årene som man nå faktisk disponerer over, med innhold og mening, og der peker NOKUT-rapporten på at det er noen betydelige utfordringer. Jeg har notert meg at i den verden vi nå er, i den politiske verden, er man veldig opptatt av å diskutere budsjetter, intensjoner og slike ting, men når resultatene kommer, er man ikke veldig opptatt av det. Det er på mange måter stikk i strid med den verden jeg kommer fra, hvor det er resultatene som teller. Det er slik, som Dørum sa, at debatten foregår - jeg tror han kalte det - «i en litt nedblåst tone», for det er veldig mye her som vi er nødt til å ta tak i. Og skal vi ha verdens beste skole, er jeg ganske overbevist om at vi også må ha verdens beste lærere, og dermed må vi også ha verdens beste lærerutdanning. Det er ganske krevende. Statsråden var inne på en god del prosjekter og forsøk som er satt i gang. Det er vel og bra, og det vil framskaffe mye god kunnskap, men igjen gjaldt ikke det de resultatene en faktisk ser med frafallsproblematikken, med strykproblematikken og gjennomføringsproblematikken, slik som NOKUT-rapporten er inne på. Der er man helt nede på det konkrete om hvordan institusjonene ledes og drives. Det tror jeg nok jeg langt fra føler meg trygg på at man fra departementets side har nok ressurser rettet mot, selv om man innkaller til noen konferanser og møter innimellom. Dette gjelder å sikre informasjonsutveksling mellom institusjonene, og det gjelder at den informasjonen som ligger der, faktisk brukes. Jeg ser også at mange høyskoler kanskje er mer opptatt av å bli universitet enn de er av - slik NOKUT-rapporten tydeligvis dokumenterer - å analysere de dataene og de studiene de allerede rår over. Det er nevnt også at målstrukturen er ganske komplisert, og i et slikt system blir finansieringssystemet veldig drivende. Jeg vil be statstråden om at hun retter mye oppmerksomhet mot dette. Det er gjennom de enkle tiltak, tror jeg, at man også forbedrer lærerutdanningen ganske betraktelig. Der dokumenterer NOKUT-rapporten ganske klart at det er mye å vinne.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2008-04-07:
Det å ha utenlandsstudenter har en verdi både for landet og for den enkelte. Og det at vi nå ser 3 000 færre helgradstudenter i løpet av de fire siste år, bør bekymre. Jeg er selv utenlandsstudent, og har vært ute i fem år. Det er ingen tvil om at det drar med seg veldig mye bra. Man får språk, kultur og samfunnsforståelse for helt andre land, og en innsikt i ting som er godt å ha med seg. Det gir internasjonalt nettverk, og det gir vilje til mobilitet hos den enkelte. Toleranse, tillit og den type ting er heller ikke til å forakte når det gjelder andre kulturer. Sett i lys av dette er det litt smålighet over den norske debatten rundt dette med utenlandsstudenter og dette med «freshman year» og støtte til studenter. Vi bruker jo milliarder på en del andre prosjekter uten at analysene er så veldig dype, og vi lar også andre bruke milliarder på våre vegne. Så det å da ikke kunne gå inn med 4-5 mill.kr for å løse opp det med «freshman year», er et paradoks i seg selv. Representanten de Ruiter var inne på det med å få anerkjent norsk utdanning og få den godkjent som «freshman year». Det fikk vi faktisk den gangen jeg var utenlandsstudent i USA. Det sier vel kanskje litt om utfordringen også i norsk skole. Men jeg tror statsråden er inne på et godt poeng, når det gjelder at det kanskje er å forenkle debatten kun å knytte det til «freshman year». Her må man kanskje se med nye øyne på hele problematikken. Hvis det er sånn - og det tror jeg de fleste innser - at det å ha utenlandsstudenter har en verdi i seg selv, må kanskje også samfunnet være villig til rett og slett å innse at det trengs litt ekstra støtte for å stimulere til akkurat det. For vi vet at vi kommer til å møte en enda mer åpen, en enda mer konkurranseutsatt og en enda mer globalisert verden framover. Norge kommer til å bli et land som blir enda mer spesialisert, og som er nødt til å være uhyre produktivt for at framtidens unge skal kunne bære det velferdsnivået vi faktisk er ute etter. Da gir dette med økt tilgang på informasjon og en bredere kulturforståelse ute en verdi i seg selv. Så hadde jeg tenkt å ta opp en litt spesiell utfordring. For i USA er det faktisk mest vanlig at alle universitetene har undervisning gjennom hele året, enten som fire «quarters» eller som to semestre og et «summer semester». Mange norske studenter velger å studere hele året. De velger å utnytte hele året, men Lånekassen definerer et studieår til ti måneder, og betaler ikke støtte for dem som da velger å bruke sommeren til å kutte ned på den studietiden de faktisk må være der. Det synes jeg er et rent praktisk problem. Da betales det altså ikke ut støtte til studiepenger for dem som velger «summer semester». Det vil jeg anbefale at man løser opp i ganske fort, eller at man i hvert fall tar det med seg inn i det arbeidet som nå gjøres rundt internasjonalisering og den type problemstillinger. Ellers ønsker jeg statsråden lykke til med den meldingen som skal komme. Jeg tror det er et viktig tema som er tatt opp, og her bør vi ha mye fokusering på å øke mobiliteten til norske studenter.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Det hørtes ikke ut som om jeg hadde klart å overbevise representanten Gundersen helt, men i hvert fall delvis. Jeg kan igjen forsikre om at dette er et arbeid som har meget stort trøkk i departementet. Det gjelder både det vi gjør løpende i oppfølgingen av institusjonene, og det gjelder det vi nå er midt oppe i med denne meldingen om lærerutdanningen, som det faktisk ikke er så veldig lenge siden vi bestemte oss for å legge fram. Vi så det som det eneste riktige å ta den nasjonale dimensjonen av dette alvorlig. Jeg skal kort kommentere noen av innleggene i debatten, som for øvrig har vært meget nyttige også for meg i mitt arbeid med disse spørsmålene. Det som ble lovt av min forgjenger Øystein Djupedal når det gjaldt den nasjonale dugnaden, var først og fremst rettet mot institusjonene selv, i og med at det var deres hovedansvar å følge opp det som er rammene og regelverket rundt dette. Det er, som sagt, blitt gjort ganske ettertrykkelig. Det har vært ganske mange både konferanser og møter med ledelse og styrer ved de ulike institusjonene hvor dette har vært meget viktige temaer på dagsordenen. - Så jeg mener at her har man tatt grep. Når det gjelder Ine Marie Eriksen Søreides påpekning av det store frafallet, er jeg veldig enig med henne i det. Det er meget bekymringsfullt, og det er også meget bekymringsfullt at vi faktisk ikke vet hvem det er vi mister. Det er vel kanskje ikke så problematisk å miste dem som ikke egner seg, men det er veldig problematisk å miste dem vi gjerne skulle hatt med videre. Dette har både med situasjonen med veiledning og oppfølging å gjøre, og det har med ganske mange andre forhold å gjøre. Universitetet i Stavanger har nå satt i gang et forsøk hvor de gjennom intervjuingen av nye studenter forsøker å gå i dybden på dette. Vi håper på å få litt hjelp når det gjelder å belyse både mulige årsaker og det å kunne følge opp på en bedre måte. Jeg er enig i at sannsynligvis er det her bare enda mer kunnskap som er nødvendig, samtidig som man må gjøre hva man kan for å forbedre hele utdanningen, slik at motivasjonen og oppfølgingen blir best mulig. Jeg kan love representanten Eriksen Søreide at man skal slippe å vente i to år til. Jeg er temmelig overbevist om at vi skal klare å få til et helhetlig grep før det, selv om jeg også forstår sektoren selv og ikke minst lærerne, som synes at det har vært mange reformer, og kanskje heller ønsker at man tar noen grep for å rette inn det som helt åpenbart er nødvendig. Jeg takker igjen for mange gode innspill. Jeg vil også vise til innleggene fra både Inga Marte Thorkildsen og Eirin Faldet om barns rettigheter, som er utrolig viktig. Den viktigste balansen vi har som en av utfordringene i hva vi legger inn i lærerutdanningen kvalitetsmessig, er behovet for på den ene siden å være god på de enkelte fagområdene og å kunne undervise i de enkelte fagområdene, og på den andre siden å kunne se hele mennesket, altså hele barnet, som Eirin Faldet var inne på, med alt det innebærer av sosial kompetanse.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Jeg nevnte at det var gjort en del ting, bl.a. satt ned en arbeidsgruppe ledet av Helse- og omsorgsdepartementet. På det første møtet i denne arbeidsgruppen som skal se på framtidige løsninger for psykiske helsetjenester til studenter, kom det fram at studentsamskipnadene i Bergen, Trondheim, Oslo og Akershus, Stavanger og Agder mente at en i dag bruker en større andel av midlene til psykiske helsetiltak enn før. Det var bare Studentskipnaden i Oslo som kunne si at de brukte en større andel av semesteravgiften på denne type tiltak nå i forhold til for noen år siden. Så det er åpenbart en bevegelse her, og jeg tror den rette måten å gå fram på, er å bevisstgjøre studentene selv, slik at de gjennom representasjon i samskipnadene kan være med på å bestemme at flere av pengene som går til samskipnaden gjennom bl.a. semesteravgiften, går til slike tiltak. Jeg kan også kommentere litt av bakgrunnsmaterialet for undersøkelser som har vært, bl.a. Statistisk sentralbyrås levekårsundersøkelse, om studenters levekår. Et interessant og viktig funn i denne undersøkelsen er at når man ser spesifikt på kjønn, er det en høyere andel kvinner med nedsatt psykisk helse både blant studenter og i befolkningen for øvrig, og relativt størst blant studentene. 16 pst. av de kvinnelige studentene har nedsatt psykisk helse, og 10 pst. av kvinnene i befolkningen ellers har det samme. Tilsvarende tall for menn er 12 pst. og 7 pst. I denne undersøkelsen antar man at det kan være dårlig økonomi som gir seg utslag i dårlig psykisk helse. Vi har tidligere her i denne sal diskutert studenter som er i en vanskelig sykdomssituasjon eller i en situasjon hvor de har syke barn, eller det er sykdom i nære relasjoner. Vi skal følge godt med på dette fra departementets side. Jeg vil som sagt vurdere en undersøkelse for å gå dypere inn i dette, men jeg tror det er veldig viktig å ha en tett kontakt med studentorganisasjonene, slik at bevisstheten om disse utfordringene, som vi må ta ganske alvorlig, også kommer til styrene hvor beslutningene tas i samskipnadene.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Det er kommet veldig mange interessante innspill i debatten. La meg bare gi noen korte kommentarer. I forbindelse med de undersøkelser som har vært gjort, og at det er mulig at dårlig økonomi og vanskelige forhold i den sammenheng kan påvirke sannsynligheten for dårligere psykisk helse, vil jeg si at innsatsen fra Kunnskapsdepartementets side vel så mye er å forebygge som sammen med Helse- og omsorgsdepartementet å reparere skadene. Begge deler er viktig. Jeg har lyst til å nevne at vi i vår satsing på studentboligbygging har vært med på - forhåpentligvis - noe slik forebygging. Her er det en lavere husleie enn det er på det private markedet, og det generelle velferdsarbeidet som skjer gjennom studentsamskipnadene, og som gir noen billigere tjenester, er forhåpentligvis også med på å forebygge dersom det er dårlig økonomi som er et utgangspunkt. Men jeg tar gjerne utfordringen om å fortsette kontakten med helse- og omsorgsministeren. Alle læresteder er viktige her, enten de er små eller store, og det er viktig å følge opp i en helhetlig sammenheng fra storsamfunnets side. Det skal ikke bare være et sektoransvar, men også et helhetlig ansvar. Jeg tar også med meg Dagrun Eriksens forslag om eventuelt spesielle prosjekter, uten at jeg kan love noe spesielt om det, men det er en interessant tanke som jeg godt kunne tenke meg å drøfte med helse- og omsorgsministeren. En liten kommentar til slutt om hvor viktig det er å begynne tidlig. Jeg ble inspirert til det av representanten Gåsvatn som snakket om å begynne tidlig med oppfølging i skolen. Jeg tror han kanskje har misforstått litt, muligens med vilje, når det gjelder hva enhetsskolen egentlig er. Etter min mening er enhetsskolen ikke at alle skal bli helt like, men at alle skal ha like muligheter. Jeg kan ikke nok understreke også det han var inne på, at oppfølging så tidlig som mulig i skolen er usedvanlig viktig. Da tenker jeg på muligheten både til særskilt oppfølging av den enkelte elev i grunnskole, og for så vidt også i barnehage og videregående skole, og også i studentsammenheng, som vi forhåpentligvis har fått til noe bedre gjennom Kvalitetsreformen. Det å bli sett og det å bli fulgt opp så tidlig som mulig - vi kaller det tidlig innsats, og mener at det er viktig - er forhåpentligvis også en viktig del av forebyggingen når det gjelder psykisk helse. Men jeg tar med meg interessante innspill og vurderinger i den videre dialogen jeg har både med studentsamskipnadene, studentorganisasjonene og med helse- og omsorgsministeren.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Jeg tror interpellanten og jeg kan være enige om at noen av de relativt ambisiøse mål som ble satt på midten av 1990-tallet og kanskje til og med senere enn det, etter hvert har behov for en liten revurdering. At halvparten av alle norske studenter skulle ut, er jo et flott mål. I Kvalitetsreformen har man senket ambisjonene noe og snakker mer om å få deler av studiene i utlandet. Men det kan jo faktisk også hende at vårt eget utdanningstilbud, ikke bare gjennom Kvalitetsreformen, men også gjennom den store oppbyggingen som er gjort parallelt med og for så vidt uavhengig av den på våre læresteder, har blitt slik at man mener at man får et godt studietilbud i Norge. Nå skal man ikke bli seg selv nok på det, for vi vil gjerne at de unge, studentene, skal ut, men jeg bare nevner at det kan være en av forklaringene på at vi faktisk har fått et bedre tilbud her i landet til mange av de studentene som tidligere ikke hadde et tilbud her i landet. Jeg tror nok også jeg vil være litt varsom med å gi diskusjonen om 2. fremmedspråk all skyld for at man føler at man ikke har språkkunnskaper nok. På vår reise i Latin-Amerika var det helt åpenbart at de norske studentene som skulle gå på universiteter i de landene, måtte der, når de kom, gjennom språkkurs, for all undervisning foregikk selvfølgelig på landets eget språk, enten det var spansk eller portugisisk. Her står vi vel foran en diskusjon om på hvilken måte man skal stimulere unge mennesker, for så vidt mennesker i alle aldre, til å åpne seg overfor andre språk og andre kulturer. Jeg synes det er veldig mange interessante innspill også i denne debatten som vil være til stor hjelp i vårt arbeid med å få et enda bedre grep på hele internasjonaliseringsstrategien knyttet til studenter. Så jeg ser fram til å høre resten av debatten, og vil komme tilbake kanskje senere i den, men iallfall i en stortingsmelding om dette med internasjonalisering av studier.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-07:
Jeg takker også for debatten. Mitt inntrykk er, til tross for den statistikken som var utgangspunktet for interpellasjonen, at dagens ungdom gjerne vil ut, og at de ikke er redde for å reise ut. Jeg synes ikke vi skal ha noen konkurranse i hvem som er mest bekymret over at de ikke reiser ut. Jeg tror vi alle er enige om at det bør være mer tilstedeværelse i utlandet av norske studenter, enten de er på hel- eller deltidsstudier, og vice versa - utenlandske studenter i Norge. Med respekt å melde - det var ikke uten grunn at jeg hadde med meg representanter fra forskningsmiljøer og universiteter her i Norge til latinamerikanske land og undertegnet i alt elleve avtaler om utveksling av studenter mellom institusjoner i Norge og institusjoner i latinamerikanske land, og undertegnet såkalte Memorandums of Understanding med myndighetene i de landene. Hva var hensikten? Å få økt studentutvekslingen og få flere med i et forskningssamarbeid. Den norske finansieringsordningen anses bl.a. av OECD for å være blant de mest generøse i verden. Norge er f.eks. et av få land som gir stipend ved siden av lån til dekning av skolepenger i utlandet. Dette gjør at norske studenter er veldig populære i land der det kreves studieavgift, dvs. i hovedsak de engelskspråklige landene. De utenlandske universitetene og høyskolene har svært gode markedsføringsbudsjetter i forhold til dette. Det som er litt bekymringsfullt, og som var en viktig del av diskusjonen mellom oss fra Norge og de fra de latinamerikanske land, er at utdanningen er gratis her i Norge, men det koster litt mer å bo her. De har en større økonomisk utfordring i å komme til Norge enn det vi har ved å komme til land der det etter norske standarder er svært rimelig å bo. Vi må prøve å få noen gode utvekslingsordninger som gjør at vi kan få flere studenter fra andre land også til Norge. Jeg vil også minne om at studentene velger dette selv. Vår oppgave er å motivere dem, legge til rette både når det gjelder den ene og den andre form for rammevilkår. Som sagt, vi har et veldig godt studiefinansieringssystem. Noe av det viktigste og mest grunnleggende her skulle være tatt vare på. Det ble også gitt som tilbakemelding til oss av norske studenter som var i utlandet - de følte at staten hadde omsorg for dem. Det får være avslutningen på denne debatten. Staten vil fortsatt ha omsorg for norske studenter og sørge for at de har det bra og lærer noe i utlandet, og for at flere norske studenter kommer til utlandet og bringer med seg hjem kunnskap både om språk, fag og kultur. Samtidig håper vi inderlig at vi også skal få flere utenlandske studenter til Norge.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2008-04-07:
Representanten Eriksen Søreide prøver seg på en spansk en. Det at man knytter et obligatorisk 2. fremmedspråk til hvorvidt språkkunnskapene til utenlandsstudenter er gode nok, blir en merkelig sak. For de som tar 2. fremmedspråk på ungdomsskolen, er nettopp de som tar studiespesialisering og blir studenter. Det Høyre derimot vil gjøre, er å tvinge folk som skal gå yrkesfag og ta fagbrev til å ta et obligatorisk 2. fremmedspråk. Jeg synes at den spanske der ikke holder mål i forhold til det som er virkelighetens verden, og det tror jeg Eriksen Søreide vet veldig godt. Det er bred politisk enighet om at det er positivt at norske studenter reiser ut og tar hele eller deler av utdanningen i utlandet. Ikke bare kan det være faglig og sosialt verdifullt for den enkelte, men det kan også bidra til at norske læresteder, næringslivet og samfunnet som helhet får et løft. Jeg er glad for at Regjeringen er tydelig på det området, og sier klart ifra at man ønsker at flere skal studere ute. Dessverre har vi sett en nedgang i antall utenlandsstudenter i den siste tiden, noe som ser ut til å være en trend ikke bare i Norge, men også i andre europeiske land. Det er en utvikling vi følger nøye. Det har vært mye fokusering på freshman-året i USA. Det er en utfordring, kanskje særlig med hensyn til nivået på freshman-året, som etter norsk og europeisk standard er mer å sammenlikne med videregående opplæring. På sikt vil kanskje derfor den beste løsningen være å få avtale med amerikanske læresteder om at en bør kunne begynne direkte på andreåret av bachelorutdanningen. I så måte vil jeg vise til det statsråden sa, at det er ikke slik at man ikke får støtte til freshman-året. Det er faktisk slik at over 50 læresteder i USA omfattes av tilleggsstipendieordningene. Hvis man tar utdanning på de lærestedene, får en også støtte til freshman-året. Hovedhensynet som ligger til grunn for hvilke studier i utlandet som skal gi studiestøtte, er kvalitet. Det er det viktig å holde fast ved. Likevel bør man kunne ha en debatt om hvilke kriterier som skal ligge til grunn for studiestøtte. Det er viktig når vi diskuterer dette temaet å slå fast at vi jevnt over har en veldig god offentlig studiefinansiering for våre utenlandsstudenter. OECD slår faktisk fast at Norge er et av de land som har mest gavmilde ordninger i så måte. Som et resultat av Kvalitetsreformens tydelige prioriteringer av internasjonalisering arbeides det med at antall studenter skal øke. I den forbindelse må det nevnes at det vil bli lagt fram en stortingsmelding om internasjonalisering. Her vil vi få rikelig anledning til å diskutere hele feltet og vurdere mål og virkemidler.