trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke Kristelig Folkeparti for godt samarbeid i denne saken. Men jeg vil også minne om at ordningen er slik i dag at du kan ha hvilende uføretrygd, først i fem år og så i fem år til. Så den bekymringen som Ropstad hadde i sin siste replikkveksling her, er nok etter mitt syn ganske overdrevet. Jeg vil stille spørsmål om noe annet, nemlig denne gjennomgangen som Kristelig Folkeparti også sier de vil være med på. Det gjør meg litt urolig når det er uføretrygden man skal ha en gjennomgang av, for jeg har oppfattet at Kristelig Folkeparti har vært enig i at det ikke er uføretrygden som er problemet – det er f.eks. manglende helseoppfølging, manglende kompetanse eller et arbeidsliv som ikke er villig til å ta imot mennesker som har hull i CV-en og kanskje har hatt helseproblemer. Så jeg vil utfordre representanten Ropstad litt på det: Kan han utdype litt hva det er han mener denne gjennomgangen skal gå inn på, og om det kanskje ikke er andre områder det er viktigere å sette lys på hvis man skal sikre at flere som ønsker det, kan være i arbeid?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Jeg skulle virkelig ønske at man sluttet å omtale folk som f.eks. er på uføretrygd, som å være utenfor. Jeg trodde at både representanten Skei Grande og jeg var helt enige om at vi var likeverdige, akkurat like mye verdt, i et samfunn, og skulle slippe å bli omtalt på den måten hvis vi har vært så uheldige at vi har hatt dårlig helse og trenger uføretrygd. Så jeg vil be representanten om å finne en annen måte å snakke om dette på. Det jeg egentlig tok ordet for, var representantens innlegg når det gjaldt barnetillegget, fordi hun argumenterte med at det må være likt i forhold til arbeidsavklaringspenger. Da vil jeg spørre om ikke representanten for Venstre er enig med SV i at det er ganske stor forskjell på det å være på arbeidsavklaringspenger f.eks. et halvt år, noen måneder, kanskje et år eller to, og det å være på uføretrygd i kanskje hele barndommen til et barn. Betyr ikke det at man må være mer opptatt av inntektene i den barnefamilien i den situasjonen?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Først til representanten Sylvi Graham, som igjen gjentar at det har blitt så veldig mange flere på uføretrygd siden 1980. Jeg sitter med tallene her som viser at andelen både kvinner og menn – og særlig kvinner – som har vært i arbeid fra 1980 og fram til i dag, har økt voldsomt. Det er den generasjonen som representanten Graham og jeg tilhører, som har kommet inn i arbeidslivet og opparbeidet seg rettigheter. Derfor er det slik at når man også blir ufør, har man noen rettigheter som utløser trygd. Jeg skulle ønske at representanten Graham kunne si noe positivt om det, for det er nemlig veldig viktig for mange kvinner, som har større helseproblemer knyttet til arbeidslivet enn det menn har. Slik er det, dessverre. Så til dette med om det å gå på trygd går i arv. Nei, det gjør ikke det. Det er de bakenforliggende sosiale problemene som går i arv. Derfor er SV så opptatt av at vi må ha gode barnetillegg for de familiene som har det vanskeligst, fordi barna skal ha en barndom som gjør at de kan delta på lik linje med andre barn i samfunnet. Så tror jeg vi alle sammen er enige om at hovedproblemet her er at de som kan og vil jobbe, ikke kommer i jobb. Hva gjør vi med det? Representanten Wickholm var oppe og viste til noen undersøkelser som viser hvor viktig det er å få utdanning. Jeg kan vise til en undersøkelse fra SSB, NOVA og NTNU som ble presentert i februar 2009, som viser at det er en klar sammenheng mellom utdanningsnivå og sysselsetting for befolkningen generelt. Jo høyere utdanning, jo større sannsynlighet for arbeid. Enda sterkere er effekten av utdanning for dem som har en funksjonsnedsettelse og sykdom. Der er forskjellene store – nesten 40 poeng mellom grunnskole og høyere utdanning. Det viser seg at det er helt andre ting enn det som det er blitt snakket om her i dag, som skal til. I tillegg: Hva slags arbeidsliv er det vi ønsker å skape som de med dårlig helse skal inn i? SV og regjeringen er opptatt av å skjerme arbeidsmiljøloven, av å få på plass sterke tiltak mot sosial dumping og sikre seriøsitet i hele arbeidslivet, fordi de med dårligst helse skal ut i dette arbeidslivet. Da kan det ikke være slik at de risikerer å bli utnyttet på det grøvste og kanskje få enda større helseproblemer. Jeg er bekymret for dette, for det er lite som tyder på at arbeidslivet i seg sjøl gir bedre plass. Jeg hører mange arbeidsgivere som klager over at det er for mange på uføretrygd, men jeg ser dessverre for få av dem som sier at hos oss er det en arbeidsplass til alle.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Det er en realitet at i denne innstillingen fremmer Fremskrittspartiet forslag om at de som er under 40 år, ikke skal ha mulighet til å få uføretrygd, hvis de ikke nærmest er født uføre. Så sier representanten Eriksson i et innlegg at da skal de selvfølgelig ha en annen ytelse. Jeg har bladd igjennom innstillingen tre ganger for å se om det er noe jeg har oversett, men den inntektssikringen som Fremskrittspartiet sier at disse unge uføre skal ha, finnes ikke i denne innstillingen. Så dette er en runddans mellom arbeidsavklaringspenger og sosialhjelp, kanskje fra du er 20 til du er 40 år, for folk med uavklarte helseproblemer, dårlig råd og ikke mulighet til å etablere seg. Nei, det er en svært dårlig ordning å gjennomføre det som Fremskrittspartiet foreslår i dag, og jeg er veldig glad for at Fremskrittspartiet ikke har hatt innflytelse på uføretrygdens utforming.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Det går an å ha sympati for et slikt forslag hvis det hadde kommet på et tidspunkt da det hadde vært mulig å gjennomføre det. I budsjettene som Fremskrittspartiet har lagt fram hvert år, kommer aldri dette forslaget opp. Derimot kommer det opp hvert eneste år akkurat på denne tida av året – i begynnelsen av desember – når det er helt umulig, også praktisk, å gjennomføre det. Så jeg vil bare oppfordre dem som ønsker å få dette inn, at man jobber med det tilknyttet de ordinære budsjettene, fordi det er viktig at man greier å sikre dem som er vanskeligstilte, noe ekstra til jul. Men det må gjøres på en seriøs måte, slik at det er mulig å få behandlet det og eventuelt gjennomført det.
Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
Jeg er glad for at Høyre i all hovedsak støtter det meste av regjeringens reform – med unntak av ett punkt, og det er punktet om levealdersjustering. Levealdersjustering er jo et bærende prinsipp i den nye pensjonsreformen. Det må åpenbart også gjelde for de uføre, men vanlige alderspensjonister kan kompensere for det grepet ved å stå lenger i arbeid. Det kan åpenbart ikke de uføre alderspensjonistene. Ved full justering vil de altså tape urimelig mye. Vi har i reformen nå gitt en midlertidig skjerming og vil se de to ordningene i en sammenheng senere og finne fram til en rettferdig og god modell. Hvorfor må Høyre straffe uførepensjonister med full levealdersjustering fra dag én? Hvorfor kan ikke Høyre være med på å finne løsninger som faktisk tar hensyn til at det er forskjell på arbeidsfør og ufør, gjennom å finne en fornuftig ordning som gir en viss skjerming, slik at de uføre alderspensjonistene oppnår en anstendig pensjon?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
I merknadene til innstillingen er det et skille mellom Fremskrittspartiet og Høyre på den ene siden, synes jeg, og Kristelig Folkeparti på den andre, og det synes jeg er bra. Jeg opplever at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti har samme holdning til dem som mottar uføretrygd, og til målet med inntektssikringen. Jeg er veldig glad for at vi til slutt fikk en løsning sammen med Kristelig Folkeparti. I innstillingen anklager Høyre partier og organisasjoner – men de nevner ingen ved navn – for «å bortforklare økningen i andelen uføre i stedet for å gripe fatt i utfordringene». Likevel har de få andre forslag til vedtak. Men Høyre ønsker en full gjennomgang av alle sider ved uførereformen i 2018. Kortene skal da deles på nytt, og jeg regner med at målet er å gripe fatt i utfordringene som Høyre ser – altså flere innskrenkninger. Mitt spørsmål til representanten Ropstad er: Vil Kristelig Folkeparti være fornøyd med dette forliket også etter 2018? Hvordan stiller Kristelig Folkeparti seg til en full gjennomgang av hele uførereformen i 2018, slik Høyre legger opp til?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
Vi hørte at representanten Skei Grande tok opp det forslaget som er omdelt på bordene våre, og i og for seg begrunnet det greit nok. Men det er et element i dette forslaget som jeg har stusset noe over. Det er referansen til «ytelsene til korttids sykefravær». Med mindre Venstre har en annen definisjon av «korttids sykefravær» enn oss andre, betyr dette at sykefraværet og ytelsene faller innenfor det vi kaller for arbeidsgiverperioden i dag – altså opp til 16 dager – og blir slett ingen innsparelse på statsbudsjettet. Så mitt spørsmål er egentlig: Er dette en inkurie, eller er det en annen mening som ligger i dette forslaget når man refererer til «korttids sykefravær»?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
Det betyr altså at formuleringen i selve forslaget er en inkurie og kunne vært mer presis, fordi det er sykefraværsordningen man egentlig ønsker å angripe. Det er i og for seg interessant, for da må vi nesten utbe oss en forklaring på hva det er i sykefraværsordningen Venstre ønsker å gå løs på. Er det karensdagene, er det selve utmålingen, eller hva annet er det man ønsker å angripe i den ordningen som er en av de viktigste avtalene vi har i norsk arbeidsliv?
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
To hensyn har vært avgjørende for regjeringspartiene ved behandlingen av uførereformen, nemlig å sikre økonomisk trygghet for dem som ikke lenger er i stand til å arbeide og sikre muligheten til å pendle mellom trygd og arbeid alt etter den enkeltes muligheter og evner. Sammen med pensjonsreformen er uførereformen viktige byggesteiner i det byggverk som vi i sum kaller velferdsstaten. Vi vedtar i dag en uføretrygd som står seg i lang tid framover, og som har økonomisk og politisk bærekraft. Jeg er svært glad for at også denne reformen har bred tilslutning i Stortinget, selv om Høyre på et par viktige punkter distanserer seg fra det forliket alle andre partier, med unntak av Fremskrittspartiet, har samlet seg om. Gjennom sin motstand mot pensjons- og uførereformen har Fremskrittspartiet ettertrykkelig plassert seg på sidelinjen i norsk politikk, og jeg er forundret over at Høyre og Kristelig Folkeparti i det hele tatt vurderer et framtidig samarbeid med et parti som til de grader demonstrerer sitt manglende samfunnsansvar. Fremskrittspartiets mange forslag har nemlig noen prislapper, og jeg skal ta for meg noen av dem. Ingen levealdersjustering for uførepensjonister vil i 2050 øke folketrygdutgiftene med 20 mrd. 2011-kroner, og det kommer i tillegg til forskjellen mellom pensjonsreformen og en forlengelse av gårsdagens pensjonssystem, som Fremskrittspartiet går inn for, som alene betyr en økt utgift på 50 mrd. kr. Hvis vi fjerner differensieringen mellom ytelsen til enslige og gifte samboende, koster det 700 mill. kr årlig. Økte ytelser til unge uføre, slik Fremskrittspartiet foreslår, koster 2 mrd. kr årlig. Økt opptjeningsgrunnlag beløper seg til 750 mill. kr årlig, og et gunstigere beregningsgrunnlag er anslått til 1,25 mrd. kr årlig. I tillegg kommer flere kostnadsdrivende forslag som ikke umiddelbart lar seg beregne. Altså først en regning på 70 mrd. kr til framtidige generasjoner, så en ekstra kostnad på 4,5–5 mrd. kr årlig løpende fra 2015. Fremskrittpartiet har aldri brydd seg med sammenheng og sammenhenger, slik partiet sprer om seg med nye milliarder til alle gode formål. Vi er jo verdens rikeste land, må vite, og vi har penger i Pensjonsfondet. Slik kan Fremskrittspartiet bare opptre så lenge de ikke tvinges til å ta ansvar. Derfor trenger vi en forsikring her i dag fra Fremskrittspartiets potensielle samarbeidspartnere, nemlig forsikringen om at Fremskrittspartiet aldri noensinne vil få innflytelse på norsk pensjonspolitikk.
Sylvi Graham (Høyre), 2011-12-12:
For å ta det siste først: Høyre fører ikke regjeringsforhandlinger i åpent storting. For øvrig: Det norske velferdssamfunnet slik det er bygget opp gjennom generasjoner, hviler på to sentrale påler. For det første at flest mulig deltar i arbeidslivet, og for det andre at vi går sammen om å sikre en grunnleggende trygghet for dem som ikke er i stand til å arbeide. For Høyre er utgangspunktet at hver enkelt har et personlig ansvar for seg selv, sitt eget liv og for menneskene rundt seg, og samtidig at et raust og menneskelig samfunn sikrer alle mulighetene til et anstendig liv, uavhengig av bakgrunn, inntekt og arbeidsevne. For Høyre er den logiske sammenhengen i velferdspolitikken at det må lønne seg å jobbe, samtidig som vi sikrer gode og anstendige støtteordninger for dem som er for syke til å delta i arbeidslivet. Fra 1995 og til i dag har det vært en økning både av antallet og andelen uføre. Ser vi på tallene fra 1980 og til i dag, blir økningen enda mer markant. Særlig er det den sterke økningen av unge uføre som er bekymringsfull. Dette er en utfordring av flere grunner. Det innebærer at Norge ikke bruker en viktig arbeidskraftressurs, og det koster svært mye penger. Men først og fremst er det en tragedie for de enkeltmenneskene det gjelder, og som statsråden nettopp sa: Det bør bli færre. Vi vet at arbeid og livskvalitet henger nært sammen. Vi vet også at arbeid bidrar til fellesskap og aktiv deltakelse. Det blir for enkelt å si som enkelte gjør, at alle som er uføretrygdet, hører hjemme i ordningen – punktum finale. Dette gjelder særlig en del av dem som er unge uføre. Vi hører ofte historier om unge som blir tilbudt uføretrygd fra Nav, når det de egentlig ønsker, er hjelp til å komme seg ut i jobb. Vi ser f.eks. at andelen epileptikere som kommer ut i jobb, har sunket de siste årene. Det virker ikke sannsynlig at det skulle være rene medisinske årsaker til at denne andelen har økt de senere årene. Mange epileptikere kan i utgangspunktet fungere godt så lenge de får noe tilrettelegging på en arbeidsplass. Men ifølge deres egen organisasjon opplever unge epileptikere altfor ofte å ende med uføretrygd. Man kan fristes til å spørre om det for Nav kanskje er det enkeleste å få noen over på en permanent ordning, slik at man slipper den ofte kompliserte jobben det er å få noen med spesielle behov ut i ordinært arbeid. Verken for samfunnet eller for den enkelte er dette en holdbar løsning. Det er derfor skuffende å se at i en på mange måter god og solid reform av uføreordningen gjøres det ikke nok for å stagge veksten i unge uføre. Det er en fallitterklæring dersom vi lar denne veksten fortsette. Jeg håper derfor at arbeidsministeren snarest vil sette i gang et målrettet og kunnskapsbasert arbeid for å hjelpe flere fra denne gruppen over i arbeid – som saksordføreren sa: følge opp uførereformen med forsterket arbeidslinje.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
Dette er en gledens dag for norske småbarnsfamilier. Det har vært mange av dem med denne regjeringen. Det grepet som Stortinget i dag vedtar, har lenge vært varslet, og det har vært svært etterlengtet blant småbarnsforeldre. Vi målretter med dette grepet, og vi styrker kontantstøtten for ettåringer. Med regjeringens politikk overfor norske småbarnsforeldre har de fått økt valgfrihet og frihet til selv å fatte de beslutningene som er best når det gjelder å kombinere ansvaret for barn med ansvaret for at begge foreldrene skal sikre inntekter til familien. Vi har bidratt til økt valgfrihet gjennom økt foreldrepermisjonstid. Vi har bidratt til økt valgfrihet gjennom det grepet vi nå gjør med kontantstøtten og til betydelig økt valgfrihet gjennom å innføre en rett til barnehageplass, som sikrer at alle barn får muligheten til å få en god oppvekst og til å stå på egne ben og lykkes med sin framtid. Disse grepene er svært viktige for familiene, men de er også svært viktige for samfunnet. Når man ser på hva som er felles for de landene i Europa som sliter mest med å håndtere ettervirkningene av finanskrisen, så er det det at de landene også er preget av at de har forholdsvis få kvinner i yrkeslivet. Mens når man ser på de landene i Europa som lykkes med å håndtere ettervirkningene av finanskrisen – lykkes med omstilling – og som opplever vekst i dag, så er det land som har høy sysselsettingsgrad også blant kvinner. De er en enorm motor i omstillingsarbeidet og når det gjelder den muligheten man har for å øke sin konkurransekraft internasjonalt. Da må samfunnene ha en politikk som sikrer at kvinner faktisk kan kombinere det å jobbe med det å ha ansvar og omsorg for barn. Det har denne regjeringen med sine helhetlige grep greid både når det gjelder foreldrepermisjon, som sikrer at ikke bare kvinner er hjemme med barn, men også at fedre har en stor porsjon av permisjonstiden, gjennom kontantstøttegrepet, som sikrer at man kan kombinere det å ha ansvar for barn med at en av partene jobber mens en er hjemme, og retten til barnehageplass, som sikrer at den gangen man ønsker å gå ut i yrkeslivet igjen, har man muligheten til det gjennom at det tilbys en barnehageplass. Alle disse tingene har kommet som følge av en lang kamp hvor venstresiden har måttet dra høyresiden etter håret. Dette vil også denne debatten preges av, vil jeg tro, der det vil bli hevdet at dette gir mindre valgfrihet for norske småbarnsforeldre. Tvert imot: Dette er med på å øke valgfriheten for småbarnsforeldrene, og det sikrer god tid med barn, sett i kombinasjon med alle de andre flotte grepene som denne regjeringen og vår strålende statsråd har gjort på dette feltet.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2011-12-12:
I disse budsjettider viser det seg – som jeg sa i mitt innlegg – at en del av kommunene innfører egen, lokal kontantstøtte. Det er fordi det viser seg at de kan bruke de barnehagepengene som er kommet, for de er ikke øremerket barnehager. Veldig mange velger å gi lokal kontantstøtte, for de ser at da får familiene en valgfrihet som denne regjeringen ikke gir dem. Så mitt spørsmål til statsråden er om han støtter disse lokalpolitikerne i at de nå innfører en lokal kontantstøtte til sine småbarnsfamilier.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-12-12:
Representanten fra Senterpartiet, Christina Nilsson Ramsøy, mente at Høyres representant overdrev i sted, da jeg refererte til representantens utspill, og det hadde jo vært interessant å spørre om statsråden er enig i representantens sitat om at familien aldri må bli arena for likestilling – men det skal jeg la ligge. Jeg vil bare understreke at i mitt innlegg i sted refererte jeg kun sitater fra Senterpartiets familiepolitiske talskvinne. Men la nå det ligge. Statsråden sier her at kontantstøtten har mange uheldige konsekvenser, og derfor fjerner regjeringen kontantstøtten. Hvorfor styrker regjeringen da kontantstøtten så mye for barn mellom ett og to år, hvis den er så uheldig for disse barna og for disse foreldrene av integreringshensyn? Hadde det ikke heller vært bedre for de rød-grønne å fjerne kontantstøtten helt framfor å styrke den for dem mellom ett og to år?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2011-12-12:
Jeg registrerer at det i hvert fall ikke er mye rom for å fremstå som teatralsk fra denne talerstolen – man må passe på hvordan man legger stemmeleiet, for det kan lett misforstås. Jeg vet ikke om det er det at det begynner å nærme seg jul, at regjeringspartiene derfor er slitne, og at man ikke helt henger med i timen, men jeg må si at det er litt av en opplevelse å sitte i salen og registrere den uenigheten som kommer til syne mellom regjeringspartiene om dagen, ikke bare i avisen, men også fra talerstolen. For dette er nok en sak som viser at regjeringen ikke er enig med seg selv. Representanten Gjul går på talerstolen og sier at det som jeg tok opp i mitt innlegg, var feil, det at likestilling og god familiepolitikk er motstridende, at dette ikke henger sammen. Så gikk representanten Nilsson Ramsøy opp og erkjente at det var riktig det som ble sagt i innlegget fra Høyre, for alle sitatene fra avisartikkelen var riktig. Det som er mer oppsiktsvekkende, er jo egentlig at lederen for familiekomiteen i Stortinget hevder – i hvert fall mellom linjene – at familier som mottar kontantstøtte, ikke er likestilte. Representanten Gjul hevder at likestilte familier er mer lykkelige, der er det mindre bruk av vold, mens når det gjelder familier som mottar kontantstøtte, derimot, sier forskningen noe helt annet. Det var ganske oppsiktsvekkende. Men la nå det ligge. Jeg er enig i det representanten Gjul sier i slutten av sitt innlegg, nemlig at vi må gi mor og far muligheten til å være hjemme med barnet det første året av barnets liv, og vi må gi både mor og far muligheten til å være i jobb. Det er Høyre helt enig i. Forskjellen på Arbeiderpartiet og Høyre er at Arbeiderpartiet vil detaljregulere og bestemme hvordan mor og far skal være hjemme det første året – hvor mange uker mor og far skal være hjemme. Arbeiderpartiet vil bestemme når barnet skal være i barnehage, og da frata foreldrene muligheten til å velge andre omsorgsløsninger. Det er den store forskjellen, og det er også den store forskjellen i hele familiepolitikken – at vi nok en gang ser at i hvert fall Arbeiderpartiet henger etter SV og setter likestillingshensyn foran det meste andre. Men heldigvis har vi fortsatt Senterpartiet, som tar til orde for at familiene selv må få lov til å bestemme hvordan de skal organisere hverdagen. Vi håper Senterpartiet fortsatt står på for det i regjeringen.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-12-12:
Som forrige taler godt illustrerte det, er det et kontroversielt tema vi har til behandling i dag. Kontantstøtten har vært kontroversiell siden den ble innført i 1998. Det er ingen hemmelighet at SV har vært motstander av kontantstøtten. Vi er motstandere fordi det er dårlig likestillingspolitikk, det er dårlig inkluderingspolitikk, og ikke minst er det dårlig fordelingspolitikk. Fordeling er ikke alltid det perspektivet som er trukket mest fram i denne diskusjonen, men det er helt avgjørende. Kontantstøtten er et klassespørsmål, og jeg vil gjerne sitere fra fordelingsmeldingen: «Særlig ser det ut til at kontantstøtten bidrar til at familier med lav inntekt og utdanning i mindre grad velger barnehage, samtidig som det er barn fra disse familiene som trolig ville hatt størst nytte av barnehage.» Så dersom representanten Hofstad Helleland og andre er opptatt av barns beste, burde de jo nettopp stå sammen med oss i dette spørsmålet, for dette handler om nettopp de ungene som trenger mest å gå i barnehage, enten det gjelder språk eller lite ressurser ellers i hjemmet. For ti år siden, i 2001, evaluerte Stortinget kontantstøtten. Allerede da var det en stor diskusjon om inkluderingseffekten av den, og både daværende statsråd Laila Dåvøy og representanten Dagrun Eriksen var innom at kontantstøtten kunne ha uheldige effekter for inkludering. Så jeg håper at Kristelig Folkeparti vil ha en mer progressiv holdning til det i denne debatten enn de hadde for rundt to uker siden, da de mente at SV var et «stigmatiserende» parti som tok opp dette som en problemstilling. Det er en viktig del av diskusjonen. I tillegg vil jeg nevne at over 80 pst. av kontantstøttemottakerne er kvinner, og yrkesaktivitet er, som vi kjenner til, sentralt for likestilling. Kontantstøtten har bidratt til å befeste tradisjonelle kjønnsrollemønstre og er fremdeles veldig tradisjonell når det gjelder hvem som mottar slik støtte. Jeg skal også oppklare noen vanlige misforståelser i denne debatten. Kontantstøtten er ikke penger for å være hjemme. Kontantstøtten er penger for ikke å benytte seg av et offentlig tilbud, som jo er barnehage, og da kontantstøtten ble innført, ble den hovedsakelig brukt til dagmamma og svart barnepass. Kontantstøtten var den borgerlige regjeringens måte å kjøpe seg ut av barnehagesatsingen på, og derfor synes jeg det er ganske hult når Høyre sier at denne regjeringen har svekket valgfriheten. Det er nettopp denne regjeringen som har gitt familien valgfrihet, gitt mulighet til å velge barnehageplass, og det er en politikk som i praksis har utradert kontantstøtten, for nesten alle valgte barnehageplass da de fikk tilbud om dette. Det er et godt kompromiss som vedtas i dag. Det er et eksempel på at også der man har ulike meninger og innganger, kan man komme fram til gode løsninger. Jeg er mer spent på hvordan opposisjonen skal jobbe seg fram i familiepolitikken enn på hvordan vi klarer det hos oss rød-grønne. Vårt vedtak er bra for likestillingen, og det er ikke minst bra for de ungene som nå vil komme i barnehagen.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-12-12:
Jeg vil bare understreke at jeg står for de sitatene som Hofstad Helleland refererte i sitt innlegg – men kanskje da uten denne veldig dramatiske stemmen og de store tegnene på det at jeg nærmest kom med en advarsel. Det var mer dét jeg la i det med «en overdrivelse». Det som er viktig for meg, er at vi i større grad skal få et helhetlig fokus på familien og ikke bare fokusere på smale debatter, slik som fedrekvote og kontantstøtte. De er også viktige, men familiepolitikk handler om veldig mye mer. Det kan være spørsmål som er under et annet departements område, og det er viktig at man ser at det også kan være veldig relevant for familien. Det handler om hvor mye tid vi bruker hjemme, og hvor mye tid vi bruker på arbeid. Jeg må understreke at jeg ikke ønsker meg tilbake til der det var mor som var hjemme ved kjøkkenbenken, og far som var ute og jobbet, men den utviklingen vi har hatt, gjør jo at begge i veldig stor grad er ute og jobber på fulltid, noe som også fører til krevende ting i hjemmet. Dette er ting jeg mener vi bør diskutere. Spørsmålet om lengre skoledag, som Kunnskapsdepartementet holder på med, er også noe som påvirker familien. I saker der likestilling og familiepolitikk går i samme retning – fedrekvoten kan være et eksempel på det – er jo ikke dette noe problem. Men for meg er det viktig å se at i noen saker kan argumentet for likestilling og argumentet for hva som er best for familien, slå litt ulikt ut. Det mener jeg vi må være oppmerksom på, og det tror jeg mine samarbeidspartnere i regjeringen er, men vi har kanskje litt ulik inngang til hvor denne grensen går. Så er det slik at familien har en verdi i seg selv. Det er et sitat jeg står for, og det tror jeg også veldig mange her deler. Men når Kristelig Folkeparti er for fedrekvoten, sier man at man fortsatt har en valgfrihet, og at det er positivt, men når vi går inn for denne endringen i kontantstøtten, blir det omtalt som en ideologisk pisk og veldig – liksom – dramatisk å måtte redusere valgfriheten. Det viser bare at man har litt ulik inngang til hva man legger i «valgfrihet», og hva vi synes er greit at staten er med på å si noe om, og hva vi ikke synes det er greit at de sier noe om. Så sier man at dette er en blanding av veldig mye rart rød-grønt, men det må jeg ta veldig sterkt avstand fra, for jeg oppfatter at dette forslaget egentlig er i tråd med Senterpartiets program, der vi også har sagt at vi ønsker å målrette ordninger akkurat slik det gjøres nå. Jeg må også påpeke det at flere går inn på de utfordringene kommunene vil få – at man ikke har regnet rett. Jeg vil advare mot å gjøre politikk ut av noe som egentlig er en teknisk beregning, for det er jo det det er snakk om. Flertallet har jo i sine merknader sagt at hvis det er en utfordring, hvis det viser seg at man har regnet feil, så skal kommunene få økt sine overføringer.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-12:
Nå foreligger det ikke en erklæring fra de partiene om at man har planer om å sy sammen noen sånn reform, men jeg vil vel likevel påstå at det kanskje er en enda større utfordring for de familiene som nå mister kontantstøtten og ikke får barnehageplass, å sy sammen sitt husholdningsbudsjett fra 1. august 2012, når regjeringen har satt dem i den posisjonen. For som jeg vare inne på i mitt innlegg, skal det bare legges opp til 1 160 nye plasser til alle de familiene som nå mister kontantstøtten for toåringene. Jeg ønsker bare å gjenta mitt spørsmål, som jeg ikke fikk svar på i forrige kontantstøttedebatt: Hvem tror statsråden er de 1 160? Er det den andelen av kontantstøttemottakerne som har dårlig integrerte mødre som snakker dårlig norsk? Er det den andelen som da vil komme ut i arbeid gjennom de 1 160 plassene, eller hvem er det?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-12:
Jeg skal ikke bruke mye tid på disse avklaringene om hva som egentlig er den rød-grønne politikken, hvem som er enige i hva, og hvem som har tapt og vunnet i dette kompromisset som vi åpenbart diskuterer i dag. Jeg merket meg at saksordføreren, representanten Stokkan-Grande, i sitt innlegg var veldig tydelig på å omtale dette som venstresidens kamp. Det var ikke det rød-grønne som var fokus hos ham, og det er jo i og for seg interessant. Ellers refererte representanten Knutson Barstad til at vi hadde brukt ordet «stigmatisering» i den forrige debatten vi hadde her i salen om dette temaet, som tydelig falt SVs representanter tungt for brystet. Ja, jeg står ved at det å bruke statistikk på den måten som SV til stadighet gjør i denne debatten, er på en veldig uheldig måte med på å sette en gruppe mennesker i bås. Det synes jeg man bør holde seg for god for, og der står jeg ved det jeg har sagt. Så har jeg lyst til å minne om et poeng som ikke har kommet fram så langt i debatten. Det vises stadig til NOU-ene og de rapportene som er lagt fram, som har kommentert bl.a. kontantstøtten. Det ble referert til fordelingspolitikk og klassespørsmål. Ja, nå har bl.a. Fordelingsutvalget sagt tydelig fra at hvis man fjerner kontantstøtten, må man innføre kompenserende tiltak, for i gruppen som mottar kontantstøtte, er lavinntektsfamilier overrepresentert. Så har man for det første latt være å innføre kompenserende tiltak, og for det andre lar man være å bygge de barnehageplassene som skal til for å at de barna kan komme inn i barnehage. Jeg skal ikke bruke ordet fattigdomsfelle, men sannheten kan ikke være langt unna. Det de familiene tilbys i dag, er 3 300 kr mindre i måneden. På hvilket annet område hadde SV villet være med på det? Så advarer statsråden kommunene, at det å bygge barnehager, er en enkel vei unna forpliktelse. Da må jeg spørre: Hva er det regjeringen gjør for ettåringene som ikke har fått rett til barnehageplass, hvor man øker kontantstøtten fordi de ikke har fått rett til barnehageplass? Jeg bare spør. Ellers vil jeg bare bemerke at representanten Gunn Karin Gjuls innlegg om valgfrihet og likestilling var en veldig interessant refleksjon. Jeg er enig i at det er god politikk, det som det var referert til fra 1970-tallet. Det interessante med representanten Gjuls innlegg var jo at det stoppet der, vi andre har gått videre og sett at likestilling for moderne kvinner av 2011 er noe mer.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2011-12-12:
Jeg ønsker bare å få kommentere til slutt at jeg er helt enig i statsrådens prinsipielle syn på hvordan vi diskuterer utfordringer i integreringspolitikken, hva som er stigmatiserende, og hva som ikke er stigmatiserende. Men i forlengelsen av det synes jeg – la meg si det sånn på slutten av en lang dag, siden debatten går mot slutten – at det er problematisk at man bruker tallene nettopp på den måten som statsråden gjorde. Man påpeker at personer med innvandrerbakgrunn er overrepresentert blant mottakere av kontantstøtte, og at de er overrepresentert blant familier med dårlig økonomi. Hvilke slutninger trekker man av det? Faren er jo at man derav trekker den konklusjonen at hvis man er innvandrer og mottar kontantstøtte, så er man per definisjon dårlig integrert og har integreringsutfordringer. Det jeg vil fram til, er at det er litt for unyansert.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2011-12-12:
Det er godt gjort å kalle dette for en reform. Dette er å frata mange innbyggere i dette landet et velferdsgode. Det er sjelden å lese et forslag som er så til de grader prinsippløst. Det som er bra for toåringene, er ikke bra for dem som er mellom ett og to år. Man øker kontantstøtten for ettåringene og fjerner den helt for toåringene. Og så presterer man til og med å lage en form for prinsipiell begrunnelse for hvorfor man gjør det på den måten. Dette er selvfølgelig et kompromiss, det burde man kunne innrømme – et rød-grønt sammensurium av et kompromiss, hvor ettåringene plutselig har godt av et tilbud om å være hjemme og få kontantstøtte, mens for toåringene er det det stikk motsatte, at man må, for å sitere statsråden, hindre en ordning – det er godt gjort av en statsråd å si det, jeg må tilstå det – som holder barn ute av barnehagen og holder mor utenfor arbeidslivet. Det er klart at hvis man har et slikt syn på hva familie er for noe, og hva det vil bety, og hva det betyr å ha omsorg for egne barn – at det er et spørsmål om å holde barn ute av barnehagen eller holde mor utenfor arbeidslivet – kan jeg i hvert fall forstå del to i begrunnelsen i det som er lagt fram. Men dette er jo like mye gjeldende for ettåringer som for toåringer, skulle man tro, og vi vet jo selvfølgelig at Arbeiderpartiet og SV har den troen. Jeg er helt enig, dette viser viktige konfliktlinjer i det norske politiske landskap med de rød-grønne – og jeg tror jo ikke egentlig Senterpartiet er med i dette, jeg bare leser Christina Nilsson Ramsøys utsagn i Vårt Land forleden. Det viser at noen tror på at familien faktisk evner å ta valg for seg og sine ut fra de omsorgsbehov man ser, mens flertallet har det syn at staten er den som må styre til minste detalj, i hvert fall så lenge man kan bruke den økonomiske pisken for å oppnå de ideologiske målsettinger man har.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-12:
Jeg må bare få lov til å meddele at jeg synes at representanten Hofstad Helleland hadde et veldig merkelig innlegg, hvor hun framstiller det som om det er en motstrid mellom å ha en god familiepolitikk og en god likestillingspolitikk. Det er jeg helt uenig i. For hvis man begynner å se på det som er av forskning, av nyere dato, viser det seg at i likestilte familier er det færre skilsmisser, mindre vold, mindre konflikter, og disse familiene er mer lykkelige enn andre familier. Det må jo være både en god familiepolitikk og en god likestillingspolitikk når man kan komme til slike svar i likestilte familier. Så reises det en debatt om hva som er valgfrihet. Er det slik at den viktigste valgfriheten er det at man velger mellom to omsorgsløsninger? For meg som sosialdemokrat er den ultimate valgfriheten det at vi som norske kvinner ikke tvinges til å gjøre de valgene som italienske og tyske kvinner faktisk må gjøre. De er nødt til å velge – skal jeg få barn, eller skal jeg være yrkesaktiv? Vi er i den herlige situasjonen at vi faktisk kan velge begge deler, og det må være den ultimate valgfriheten. Når jeg hører på Hofstad Hellelands innlegg, begynner jeg å lure på: Hva er familiepolitikk? På 1970-tallet, da Inger Louise Valle var administrasjonsminister, fikk hun byråkratiet sitt til å utforme en familiepolitikk. Etter at hun ga dem beskjed om å lage en familiepolitikk, kom de tilbake til henne med svaret, og det var bl.a.: bygg barnehageplasser, innfør foreldrepermisjon, innfør fridager ved barns sykdom. Dette var det som på 1970-tallet ble svaret på hva som var en god familiepolitikk. Jeg må bare innrømme at jeg mener det er det samme svaret i dag. En god familiepolitikk er en politikk som legger til rette for at mor og far kan få lov til å være hjemme sammen med barnet sitt i barnets første leveår, at man kan ha et godt familieliv samtidig som man har mulighet til å være yrkesaktiv. Denne debatten dreier seg jo først og fremst om kontantstøtten. Jeg mener at den løsningen som flertallet i denne salen har kommet fram til – å trappe opp kontantstøtten for de minste, for ettåringene, og kutte den ut for toåringene – faktisk er en veldig god modell. For er det noen som virkelig har behov for å gå i barnehage, så er det de minoritetsspråklige toåringene. Det er da man begynner å utvikle språk, det er da man virkelig har behov for å være sammen med andre barn som allerede snakker godt norsk. Så den løsningen vi nå finner, med at vi bl.a. gir litt ekstra kontantstøtte i en overgangsfase mellom foreldrepermisjon og barnehage, synes vi er en god løsning.
Erna Solberg (Høyre), 2011-12-15:
På vegne av stortingsrepresentantene Jan Tore Sanner, Trond Helleland, André Oktay Dal, Frank Bakke-Jensen og meg selv har jeg den ære å fremme forslag om forsterket innsats mot hat og ekstremisme.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Jeg synes representanten Horne reiser et veldig viktig spørsmål. Vi har i lovverket en veldig fleksibel foreldrepermisjonsordning. Skal det være mulig for foreldre å kunne veksle på foreldrepermisjonen, må vi også sørge for at forvaltningen er fleksibel. Vi vet at Nav har hatt store utfordringer i forbindelse med den omstillingen de har vært igjennom. De sliter med et gammelt datasystem som gjør det ekstra vanskelig for dem. Jeg er derfor glad for at Lysbakken og regjeringen har signalisert at de nå jobber med å få forenklet systemet for foreldrepermisjon gjennom Nav, og at man også fra regjeringas side jobber for å få på plass et datasystem for ikke minst å kunne forenkle foreldrepermisjonsordningen på en god måte. Jeg tror både Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet er enige om at her har vi en vei å gå for å sørge for at vi får en enklere praktisering av foreldrepermisjonsordningen gjennom hjelpeapparatet enn vi har i dag.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Etter å ha sett forslaget som Kristelig Folkeparti fremmet i går om modernisering av barneloven, er jeg sterkt i tvil om Arbeiderpartiet vil være med på den måten å såkalt modernisere barneloven på. Det betyr i praksis at vi skal få færre familieformer enn vi har i dag, at det er færre foreldre som skal få muligheten til å få barn, og at vi skal tilbake til en gammel tid da det bare var en familiestruktur med biologisk mor, biologisk far og barna, som skulle eksistere. Det tar vi sterk avstand fra. Vi synes at det har vært en fantastisk flott utvikling i det norske samfunnet, med enslige foreldre som blir akseptert, med ulike familiestrukturer, med lesbiske foreldre. Vi ser at flere og flere av disse familiestrukturene er akseptert. Barn i lesbiske forhold blir ikke lenger mobbet, og den utviklingen ønsker vi skal få fortsette. Vi ønsker ikke å snevre inn, slik at barn som lever i slike familiestrukturer, blir sett på som annerledes.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
For Arbeiderpartiet vil det være én ting som er det aller viktigste når vi skal gi et godt omsorgstilbud til ungene, og det er barns beste. Det var faktisk under Bondevik II-regjeringen at det ble besluttet at man skulle få en overgang fra barnevernsinstitusjoner til mer bruk av fosterhjem nettopp fordi all internasjonal forskning viser at barn har bedre av å vokse opp i familieforhold enn å vokse opp på institusjon. Det vi ser av utviklingen i Norge i dag, er at vi har hatt en liten overgang fra bruken av institusjonsplasser til fosterhjemsplasser. Det har nettopp vært fordi vi hele tiden har hatt ett mål for øye, og det er at det er barns beste som til enhver tid skal legges til grunn for hvilket omsorgstilbud vi gir ungene. Jeg blir ganske forundret når jeg ser Høyres forslag i statsbudsjettet, for der ser det ut som om det viktigste er de private barnevernsinstitusjonene og ikke ungene, for der flytter man altså millionvis av kroner over til private barnevernsinstitusjoner uten å tenke på hva som er til fordel for ungene.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Jeg hører at representanten snakker om at Fremskrittspartiet er partiet for småbarnsforeldre. Da er det naturlig å henlede oppmerksomheten på det Dokument nr. 8-forslaget om løpende barnehageopptak som vi behandler i dag. Det er slik at det er naturlig å håndtere dette ved å bevilge penger til det i budsjettet. Men det er altså ikke lagt inn noen penger til løpende barnehageopptak fra noen av partiene. I det samme budsjettet er det sendt spørsmål til regjeringen om hva dette koster. Man har fått svar fra Finansdepartementet at ett opptak ekstra i året koster over 1 mrd. kr. Likevel klarer altså ikke Fremskrittspartiet å legge inn penger til det. Jeg må bare konstatere at jeg ikke synes Fremskrittspartiet har noen troverdighet når de springer rundt og lover løpende barnehageopptak. Jeg vil rett og slett spørre representanten: Hvordan tør Fremskrittspartiet snakke høyt om løpende opptak, når de legger inn null kroner til løpende barnehageopptak?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
I Adresseavisen 7. januar i år lover representanten Hofstad Helleland løpende barnehageopptak. Det man kan stille spørsmål om etter denne budsjettbehandlingen, er om representanten Hofstad Helleland har tapt i den interne budsjettkampen i Høyre. For felles for både Høyre og Fremskrittspartiet er at de lover og lover i media løpende barnehageopptak, og man kritiserer regjeringen for at alle de ungene som ikke er født før 1. september, ikke får barnehageplass. De lover i fine ord og vendinger – i dokumentforslag her i salen – løpende barnehageopptak. Men når man kommer til de virkelig harde fakta, det som teller til syvende og sist, nemlig budsjettet hvor man legger inn penger, har man altså lagt inn null kroner til dette tiltaket. Jeg synes dette er useriøst, og hadde det ikke vært for at det var et uparlamentarisk uttrykk, ville jeg også karakterisert det som hyklersk.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Representanten Håbrekke nevnte i sitt innlegg den felles merknaden vi har om familiepolitikk. Etter å ha lest representantforslaget som representanten fremmet i går, må jeg si at jeg er sterkt i tvil om det er riktig av oss som regjeringsparti i det hele tatt å være med på den merknaden, for vi har en særdeles ulik definisjon av hva som er familie. I dette forslaget foreslår representanten å fjerne pater est-regelen, fordi den sosiale faren ikke er god nok, og foreslår forbud mot at enslige og homofile skal få lov til å adoptere. Man sier i tillegg i dette forslaget: «Når barn kan skapes ved metoder som har mer karakter av ordinær produksjon, skjer det da endringer i synet på barn og menneskesynet?» Det jeg har lyst til å stille representanten Håbrekke spørsmål om, er: Er biologi viktigere enn gode omsorgspersoner for Kristelig Folkeparti?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Det er tydelig behov for å bore litt nærmere i representantforslaget fra Kristelig Folkeparti, for det er åpenbart at dette forslaget kommer til å snevre inn antall familieformer som er akseptert i Norge. Det synes jeg at Kristelig Folkeparti bør erkjenne. Når man sier at pater est-regelen skal bety at man kun aksepterer en biologisk far som en omsorgsperson, og som far, kommer man til å snevre inn familieformene. Man sier videre i forslaget at lesbiske ikke skal få lov til å få assistert befruktning i Norge, og man sier at homofile ikke skal få ha muligheten til å adoptere verken innenlands eller utenlands. Da blir det mange færre familieformer enn det vi har i dag. Erkjenner ikke Kristelig Folkeparti at dette er å gå bakveien inn i framtida?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
: Jeg må bare innrømme at jeg ikke hadde tenkt å forlenge debatten noe særlig. Men etter å ha hørt representanten Thommessens innlegg om barnevernsreformen var det helt nødvendig å gi noen kommentarer. Ett år hadde gått av barnevernsreformen da de rød-grønne tok over. Jeg synes det er direkte utidig å beskylde den rød-grønne regjeringen for at vi ikke har gjennomført en ny barnevernsreform, at vi ikke har gjort drastiske tiltak for å endre organiseringen av barnevernet – når den reformen hadde fungert i ett år da vi overtok. Er det noe som tar tid, er det jo omstillinger og omlegginger. Hvis vi skulle ha kastet de ansatte i barnevernet ut i en ny omstilling midtveis inn i den tiden vi har styrt, tror jeg det hadde vært rimelig kaos i det barnevernet som vi har i dag. Så er det sånn at vi har hatt løpende forbedringer i barnevernet helt siden den rød-grønne regjeringen var på plass. Det var et faktum at barnevernsreformen som Bondevik II-regjeringen etterlot seg, var kraftig underfinansiert. Vi har brukt over 1 mrd. kr på å finansiere den barnevernsreformen, så det har vært brukt store penger på dette i løpet av hele den perioden vi har styrt. I tillegg har vi styrket barns rettigheter. Vi har sørget for, for første gang, at barnevernsbarna blir hørt. Vi har hatt undersøkelser om hvordan de opplever situasjonen. Vi har styrket situasjonen, sånn at det er mye tydeligere at bekymringsmeldinger skal bli registrert og notert på en skikkelig måte. Vi har utvidet bruken av politiattester, og det har vært gjort masse enkelttiltak gjennom lovverket for å sikre barnevernsbarna rettigheter – og vi kommer til å fortsette. Vi kommer til å fortsette å styrke barnas rettigheter. Vi er nå i ferd med å gjøre den største opptrappingen av det kommunale barnevernet på over 20 år gjennom bemanningssituasjonen – bare i inneværende år har vi økt bemanningen i det kommunale barnevernet med 12 pst. – og dette kommer vi til å fortsette med. Så den påstanden som hele tiden kommer fra opposisjonen, om at det gjøres ingenting, og at vi toer våre hender når det gjelder situasjonen til de ungene som har det vanskeligst, er direkte feil. Men det vi kan innrømme, er at det fremdeles er en stor jobb å gjøre fordi det er mange barn som ikke får den hjelpen de trenger. De avsløringene som har kommet i Adresseavisen de siste ukene, forteller at vi fremdeles er nødt til å stå på og sørge for at disse ungene får den hjelpen de trenger, og sørge for at vi har et kompetent barnevern som sikrer at barn ikke lider overlast og blir utsatt for nye overgrep når de er under barnevernets omsorg.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Jeg vil gi representanten Korsberg rett i én av de tingene han sa i innlegget sitt i dag, og det er at Fremskrittspartiets kulturbudsjett ikke er det som vil rasere kulturlivet mest. Det som kommer til å bli rasert med Fremskrittspartiets politikk, er idretten – og det er ikke minst NRK. Jeg vil gjerne utfordre Korsberg om NRK, for hans kollega Ib Thomsen har vært veldig opptatt av barne-tv, ikke minst programmet for de minste barna, Drømmehagen. 1. desember ble NRK Super, som er NRKs egen barne-tv-kanal fire år. Her er det en fantastisk produksjon – masse egenprodusert – og NRK bruker veldig mye ressurser på det. Nå når Fremskrittspartiet vil privatisere og selge ut NRK, vil konsekvensen være at det ikke vil være en eneste kanal i Norge som er i stand til å gi et godt barne-tv-tilbud til norske unger. Er det sånn at Fremskrittspartiet er villig til å ofre et godt barne-tv-tilbud til ungene fordi de er så opptatt av å privatisere NRK?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
I en tidligere replikkordveksling med representanten Stokkan-Grande reiste representanten et spørsmål rundt en instrumentell kulturpolitikk, og det synes jeg er en veldig interessant debatt. Jeg har lyst til å utfordre Thommessen: Mener Thommessen at det er urimelig å stille krav til kulturlivet og institusjoner om å nå ut til et bredere lag av folket og av publikum, når man vet at man bruker milliarder av kroner av fellesskapets penger på kultur? Kan vi ikke forvente at vi også skal sørge for at det ikke bare er høyt utdannede mennesker i de store byene som får benytte seg av et kulturtilbud, at man sørger for at det når ut til en større del av befolkningen, og at man også internt i byene sørger for at andre sosiale lag får muligheten til å konsumere kultur?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Jeg ønsker å følge opp den foregående replikken fra Kåre Simensen fordi jeg synes Håbrekke svarer veldig unnvikende på det spørsmålet Simensen utfordret ham på. Når du har et budsjett for Kulturdepartementet på over 8 mrd. kr, klarer Kristelig Folkeparti, når de da må foreta en prioritering og omdisponering, å angripe det språkmiljøet i Norge som er det mest sårbare, det samiske språket. Bare for noen få år tilbake behandlet vi en språkmelding her i Norge nettopp for å ivareta det norske og det samiske språket på en god måte. Da synes jeg det er ganske merkelig at Kristelig Folkeparti velger å ramme det samiske språket på denne måten, med et kutt til samiske aviser.