Inge Lønning (Høyre), 1999-10-13:
Trontaledebatten pleier å kalles opposisjonens debatt. Den mest uærbødige karakteristikk jeg foreløpig har hørt av årets trontaledebatt, kom fra en representant for den fjerde statsmakt i morges. Han registrerte at det på døren til stortingssalen stod skiltet «Minnetale» og antydet at det måtte vel være annonsering av annen dags trontaledebatt, nemlig minnetale over opposisjonen. Det er også slik at vi i øyeblikket har en statsminister som er spesielt vel kvalifisert for å holde den slags taler. Det oppsiktsvekkende ved trontaledebatten så langt er faktisk at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene insisterer på at det er oppstått en fullstendig ny situasjon i norsk politikk. Samtidig insisterer begge parter på at ingen av dem har forandret seg det ringeste. Statsministeren forklarer Regjeringens linjeskifte med at man bare har fulgt «same procedure as last year». For å gjøre poenget enda tydeligere føyer han til «same procedure as every year». Det er altså intet nytt fra Regjeringen, politisk vel å merke. Arbeiderpartiets leder sier at det er inntruffet en helt ny situasjon, fordi den nye leder i Senterpartiet har erklært at Senterpartiet ønsker å samarbeide med Arbeiderpartiet. Det har faktisk Senterpartiet erklært i uminnelige tider. Om det er noe som ikke er nytt, er det den erklæringen. Det nye ligger vel i realiteten i at vi har avholdt det siste valget i dette årtusen for noen uker siden. Ved det valget inntraff den interessante nye situasjon at de tre regjeringspartiene og Arbeiderpartiet til sammen har mindre en halvparten av velgerne bak seg. Ved stortingsvalget i 1997, som førte til regjeringsskifte ut fra det magiske tall 36,9, hadde de samme partiene 61 pst. av velgerne bak seg. Nå hevdes det ikke bare av regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, men også av mange forståsegpåere i det politiske miljø, at det naturlige tyngdepunkt i norsk politikk skal ligge i det man kaller for skjæringspunktet – det er jo et interessant geometrisk bilde – mellom sentrum og Arbeiderpartiet. Ved det siste valg i dette årtusen hadde vi en lavere valgdeltakelse enn vi har hatt siden 1920-tallet. Det var bare så vidt at det var mer enn halvparten av velgerne som fant grunn til å gjøre bruk av stemmeretten sin. Nå har de fleste vært enige om at det må tolkes som en tilbakemelding fra velgerne til det politiske system om at man har problemer med å se forskjellene mellom de politiske partier. Det er et økende antall velgere som har problemer med å se at det gjør noe fra eller til om de bruker stemmeretten sin eller lar være å bruke den. Det aller mest bekymringsfulle ved tallene er at de foreløpige valgundersøkelsene tyder på at av de velgere som er under 30 år, er det langt mer enn halvparten som denne gang stemte med hjemmesitterpartiet. Hvis problemet er at det er vanskelig å få øye på alternativene, må man undres over resonnementet både fra Regjeringens side og fra det største opposisjonspartiets side når de bruker trontaledebatten til å kappløpe med hverandre i å omfavnes. Det skal godt gjøres å se for seg at det, hvis det skulle bli en vedvarende situasjon – og enkelte antyder jo at det endatil kan ligge an til noe i retning av en flertallsregjering, selv om Arbeiderpartiet og sentrumspartiene ikke har noe flertall av velgerne bak seg – vil være et bidrag til å øke interessen for valget om to år. Det vil snarere være et klart signal tilbake om at man egentlig ikke er så veldig interessert i hva velgerne mener i det hele tatt. Det er faktisk mye ved konstituering av fylkesting og kommunestyrer i dette land som tyder på det, at det politiske system blir mindre og mindre interessert i hva velgerne mener. For det eneste man snart har bruk for velgerne til, er å øke partistøtten så lenge den er knyttet til antall stemmer. Det faktiske bildet i Norge etter det siste kommunevalget – og jeg henviser her også til alle meningsmålinger som nå spør om hvorledes velgerne ville ha stemt hvis det var stortingsvalg – bekrefter bildet og forsterker det ytterligere. Mens velgerne gjennom sin stemmegivning helt klart gir uttrykk for at de ønsker å bevege norsk politikk mot høyre på den politiske skala, er sentrumsregjeringen opptatt av hvorledes den skal kunne flytte den mot venstre. Hvis sentrum og Arbeiderpartiet skulle bli enige – og nå har de jo solgt såpass mange både skinn og skrotter at det skal godt gjøres at de ikke blir nødt til å bli enige – hvilken situasjon er det egentlig da som er skapt når det gjelder samspillet mellom velgerne og de politiske partier? For svært mange år siden sa Torolf Elster, som den gang var en slags sjefstenker i Det norske Arbeiderparti, da man hadde en diskusjon om hva sosialisme er, at sosialisme er den politikk Det norske Arbeiderparti til enhver tid fører. Sentrumspartiene har vel for lenge siden lagt seg på en tilsvarende linje: Sentrumspolitikk er den politikk som sentrumspartiene til enhver tid administrere. Da vil man helt sikkert etterpå få fremstilt det slik at en eventuell budsjettavtale er en seier for begge parter. Nå har riktignok begrepet «sosialisme» ikke stått så veldig høyt i kurs i det siste, knapt nok sosialdemokrati, så det vil vel til sist bare hete: Arbeiderpartipolitikk er den politikk som sentrumsregjeringen med støtte fra Arbeiderpartiet fører. Det er grunn til å være bekymret for legitimiteten i vårt demokratiske system og vårt folkestyre. Det burde oppta oss i denne sal ved tusenårsskiftet. Jeg tror at den fremgang som Høyre hadde ved det siste valg, er en ganske klar tilbakemelding fra velgernes side om at man setter pris på at noen politiske partier forsøker å snakke om politikk og ikke om samarbeidskonstellasjoner, at noen partier forsøker å meisle ut et profilert politisk budskap. Det profilerte politiske budskap fra Høyres side går ut på at inn i det neste årtusen er det én utfordring som overskygger alle andre for Kongeriket Norge, og det er å ta vare på de menneskelige ressursene. Vi er i en situasjon hvor vi er i ferd med å få et dramatisk underskudd på kvalifisert arbeidskraft på flere og flere områder. Hittil har dette vært møtt av en eiendommelig allianse mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet/LO, som i hvert fall ikke vil vite av noen arbeidsinnvandring. Tenk det! Grunnen til at utdanningspolitikken er nøkkelen til Fremtids-Norge – og det tror jeg velgerne har gitt Høyre helt klart rett i ved dette valg – er nettopp at det er der utfordringen må løses. Den utfordringen kan ikke vente til vi er ferdig med eldreomsorg- og psykiatriplaner og hva det nå måtte være av gode formål. Denne utfordringen kan ikke vente av den grunn at vi har en overtydelig tilbakemelding fra dem som skal bære oppe kompetanse- og kvalifikasjonssystemet i dette landet, nemlig lærerne, om at skolen ikke lenger er en attraktiv og interessant arbeidsplass. To tredjedeler av lektorene i dagens norske videregående skole vil ha falt for aldersgrensen i løpet av de nærmeste 10   –   15 år. Hvis vi fortsetter å stimulere folk til å parkere seg selv så tidlig som mulig gjennom gunstige pensjonsordninger, kommer det til å gå enda fortere. Vi er i en situasjon hvor til og med halvparten av dem som tar cand.mag.-eksamen i historisk-filosofiske fag går i helt andre retninger enn skolen. Dette er en overtydelig melding. De som sier at problemet er at noen svartmaler situasjonen i skolen, vet ikke hva de snakker om. Det er skolen selv som gir en overtydelig tilbakemelding til det politiske system: Hvis dere ikke nå får snudd trenden, vil det være for seint. Det er det norsk politikk burde dreie seg om – ikke hvem som skal samarbeide med hvem.