Peter Frølich (Høyre), 2016-12-16:
Det har vært fire gledelige budsjetter for justissektoren disse årene, og siden dette er en budsjettdebatt, kunne jeg begynt med å liste opp en lang rekke med ting og tiltak som har fått mer penger. Jeg er nok kanskje litt mer interessert i resultatene av hva den pengebruken disse årene har ledet til, så da må vi spole tilbake til 2013 og prøve å huske hvilke fundamentale utfordringer justissektoren hadde på denne tiden. For det første: Politiet var strukturert feil. Bare 85 av ca. 350 tjenestesteder hadde nok politifolk til å kunne sette opp en døgnpatrulje. For det andre: Fengselskøene var milelange. Det hendte at dømte gikk fri eller fikk redusert straff. Det var rekordmange oversittelser i politiarrestene. Dette var ting som gjorde at Norge pådro seg kritikk fra menneskerettighetsorganisasjoner. For det tredje var påtalemyndigheten omtalt som en gedigen flaskehals. Restansene hopet seg opp. For det fjerde var beredskapen og landets politiske ledelse i en situasjon hvor de hadde fått strykkarakter, og det hadde vært kanskje den hardeste kritikken som har vært rettet mot norske myndigheter siden 1945. Så må dere misforstå meg rett: Selvsagt har også foregående regjeringer gjort mange bra tiltak innenfor justissektoren, men disse problemene som jeg har nevnt nå, de var store, de var fundamentale, og nå er de langt på vei løst. Vi har omstrukturert politiet. Vi kommer til å få mer politikraft ut i operativ virksomhet. All ære til partiene som var med på denne reformen, inkludert Arbeiderpartiet. For det andre er fengselskøene nå i praksis avskaffet. Det er rett og slett en stille revolusjon. Det er kanskje den mest imponerende politiske oppnåelsen i denne perioden, fordi det involverer kreative løsninger som har vist seg å fungere bra. For det tredje har påtalemyndigheten gått gjennom det de selv karakteriserer som et av tidenes største løft, og restansene synker. For det fjerde og siste, men ikke minste: Beredskapen er betraktelig bedre nå enn den var i 2013. Jeg har lyst til å dvele litt ved dette punktet om beredskap, for en god beredskap er et av de viktigste ansvarsområdene, den viktigste forpliktelsen en regjering har overfor sine innbyggere. Når jeg holder foredrag om beredskap, pleier jeg å spørre forsamlingen om hvilket helikopter som ankom Utøya først. Var det Forsvaret? Var det politiet? Var det luftambulansen? Svaret er at det var NRKs helikopter som kom først. Dette er bare ett av mange bilder som kan illustrere hvordan staten sviktet sin viktigste oppgave denne dagen. Til tross for at politibudsjettene hadde økt og økt og økt i oppløpet til 22. juli, hadde altså ikke pengebruken resultert i god nok beredskap. Det sier litt om hvilket ansvar som påhvilte regjeringen da de tiltrådte i 2013. Det ansvaret har den levd opp til. Gjørv-kommisjonens rapport er tatt på største alvor og er fulgt opp. Og bare for å nevne noen av tiltakene: Politidirektør Humlegård har snakket om over 1 000 nye tiltak for å bedre beredskapen. Delta er utvidet og satt på fem minutters responstid. Det er langt flere politifolk som nå sertifiseres som innsatspersonell. Politiloven er endret for å bedre samarbeidet mellom Forsvaret og politiet. Bombegruppen er styrket. Forsvarshelikopteret på Rygge og i Bardufoss er satt på én times beredskap. Og PST har fått store ressurser til å kunne oppdage og avverge angrep tidsnok. En av mine favoritter i årets budsjett er nok likevel bevilgningene til nye politihelikoptre, for det betyr at politiet endelig får muligheten til å kunne transportere sine styrker inn i en aksjon hvor det er tidskritisk. Det gir meg håp om at vi skal kunne si at den svikten vi opplevde den 22. juli, aldri vil gjenta seg. Alt er selvsagt ikke i mål, for det gjenstår fortsatt en god del ting, men grunnforutsetningene er der. For det første: Vi gir regjeringen pengene som trengs. Og for det andre, og kanskje viktigst: Regjeringen har handlekraften og lederskapet som trengs.