Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2008-06-17:
Jeg ber om forståelse for at jeg ikke er helt fortrolig med den måten talerlisten er lagt opp til. Så vil jeg før jeg starter også få uttrykke at det er synd at vi ikke får muligheten til å ta replikker på hovedinnlegget fra Inge Lønning. Jeg tror det er mange av oss som sitter her i dag, som kunne hatt god nytte av og god lyst til å få komme i angrepsposisjon i forhold til hans innlegg, på samme vis som han gjør det til våre. Så har jeg lyst til å begynne med å si at samfunnet bestandig er i utvikling. Det er ingenting som er statisk, heller ikke verdinormene. Det er mulig å filosofere mye rundt dette ved å se på hvordan ulike kulturer og ulike samfunn har organisert seg til forskjellige tider, med ulike holdninger og praksis. De gamle grekerne som jeg leste om på universitetet, som vi betrakter som grunnleggerne av vår moderne sivilisasjon, hadde én måte å organisere sine samliv på. Kirken har opp gjennom tiden promotert ulike tilnærminger, og til og med introdusert en helt ny institusjon, nemlig sølibatet. Det eneste det er mulig å slå fast med sikkerhet, er at det har gått framover. Gjennom de siste generasjonene har hensynet til enkeltindividet veid stadig tyngre, respekten for annerledeshet har blitt større, og egenverdien av forskjellighet har vunnet oppslutning - og dette innenfor rammen av et liberalt samfunn som bygger på gjensidig respekt og personlig ansvar. Det finnes mange slike eksempler på utvikling helt fram mot i dag, og i dag skriver vi enda et kapittel i denne historien. Utviklingen har kommet fordi det er behov for det. Flertallet, staten, majoriteten har alltid hatt en tendens til å undertrykke eller sette til side dem som er annerledes. Uten å trekke dette for langt i forhold til vår egen historie, er det ikke så lenge siden vi fikk stemmerett for alle. Vi har gjennomført store endringer når det gjelder politikken overfor våre minoriteter, som samer, sigøynere og tatere. Vi har reformert psykiatrien etter at søkelyset kom på utålelige forhold der. Det samme har skjedd innenfor omsorgen for psykisk utviklingshemmede. Jeg håper nå etter hvert at vi kan få en liknende utvikling når det gjelder forholdene ved våre asylmottak. For jeg tror at om 20 år kommer vi til å se oss tilbake og si: Var det slik vi var i 2008, var det mulig i Norge i 2008 - på samme vis som man i dag rydder opp etter barnehjemsinstitusjonene på 1950- og 1960-tallet. Denne utviklingen er entydig i retning av at individet får en stadig større betydning i samfunnet, og at samfunnet i stadig større grad ser det som viktig både å akseptere og legge til rette for individuell egenart, frihet og livsutfoldelse. En annen god målestokk på dette er om vi spør oss selv: Når er det vi er mest stolt av samfunnet, når er det vi er mest stolt av staten, og når varmer det mest å være nordmann? Jeg vil hevde at det nettopp er i de øyeblikkene vi i praksis tar vare på enkeltmenneskene, beskytter våre individuelle rettigheter gjennom lov og gjerne går foran i det internasjonale samfunnet. Det gjør vi i dag. Vi er ikke først, men vi er tidlig ute. Mange hevder at samfunnet vil endres betydelig gjennom de lovendringene som i dag ligger på bordet. Det er riktig i den forstand at det endrer hverdagen for et lite mindretall, og at samfunnet nok en gang sender et sterkt signal om at vi alle er like. Men jeg er ikke av dem som mener at dette rokker ved ekteskapet som institusjon i Norge, snarere tvert imot. Ekteskapet er en pakt mellom to personer som bygger på gjensidig kjærlighet og respekt, og jeg mener at dagens lovendring ytterligere forsterker ekteskapets posisjon i det norske samfunnet. Jeg kan ikke forstå hvorfor ekteskapet skulle svekkes eller bli mindre verdt fordi flere får en mulighet til å tre inn i det. Når det gjelder de religiøse aspektene, er det fullt og helt opp til Den norske kirke og andre trossamfunn hvordan de vil forholde seg til dette. Det skal vi som representanter for det sivile samfunnet ha full respekt for. Imidlertid håper og tror jeg at Kirken vil se nøye på dette framover. Senterpartiet er opptatt av Kirkens posisjon i det norske samfunnet. Vi ønsker en åpen og inkluderende folkekirke. Vi har derfor ikke noe ønske om å frata Kirken dens rett til vigsel, som flere partier har signalisert her i dag. Fremdeles gifter om lag halvparten av oss seg i Kirken, og vi ser ingen grunn til å endre på det. Det er dessuten ikke en naturlig diskusjon i denne sammenhengen. I den grad man skulle debattert det, burde det ha vært debattert i saken om forholdet mellom stat og kirke. Når det så gjelder forholdene til assistert befruktning og adopsjon, er barns beste det åpenbare utgangspunkt, og det selvsagte utgangspunkt for de fleste. For min egen del er det da minst to spørsmål som må besvares. For det første: Er det grunn til å tro at barn kan ha vondt av eller får dårligere forutsetninger av å vokse opp i en familie med to likekjønnede foreldre? Med andre ord: Vil et homofilt eller lesbisk par ha dårligere omsorgsevne enn et heterofilt par? Det er det etter mitt skjønn ingenting som tyder på. Dette er ikke en rett til å få barn, men en rett til å bli vurdert på lik linje med andre. Det er en grundig prosess som ligger til grunn for enhver adopsjon. Det er ingenting som skjer på slump, noe som nok ikke er helt uvanlig innenfor den normale, biologiske måten dette ellers skjer på. Jeg har ingen grunn til å tro at evnen til kjærlighet, omsorg og oppdragelse er dårligere blant denne gruppen enn blant alle andre. I den grad dette er et problem, er det fordi man møter fordommer og fordømmelse fra andre. Det er etter mitt skjønn umulig å bruke det som et argument mot å innføre mulighet til adopsjon og befruktning, det er snarere et argument for. Vår beslutning her i dag vil bidra til å legitimere dette, det vil bidra til å endre holdninger og gi et godt grunnlag for en framtid der denne typen holdninger ikke eksisterer og har spillerom. Det er vår plikt å arbeide for en slik utvikling. Dernest: Er det behov for denne endringen? Ja, det er det definitivt. Mange framstiller familien som mor, far og barn. Det er det normale og det naturlige. Jeg tror at Stortinget skal være forsiktig med å framheve én situasjon, én samlivsform, som det eneste vi aksepterer, og det eneste som er normalt. Det er mange som lever i andre familieforhold enn det samfunnet har definert som det naturlige. Dette er Stortinget nødt til å ta inn over seg. Det er behov for faste juridiske rammer for andre familieforhold enn dem som vi tradisjonelt har anerkjent. Derimot er det etter mitt skjønn skadelig for mange barn og mange familier at vi ikke tar inn over oss at virkeligheten ikke eksisterer, for å si det slik. Det er vår plikt å sikre at alle barn og alle familier har et oversiktlig og forutsigbart juridisk rammeverk rundt sine samliv og sin familiesituasjon. Det er selvsagt ikke det samme som fullt frislipp. Vi ønsker bl.a. at barn skal ha rett til å kjenne sitt biologiske opphav, og vi kommer til å stemme for det i dag. Denne debatten, denne loven og dette vedtaket kunne aldri ha kommet for 20 år siden. Det faktum alene beviser at samfunnet utvikler seg og er i konstant endring. Mine egne holdninger til dette er et speilbilde av det. Det er få saker jeg har brukt så lang tid på når det gjelder å forme egne standpunkter. Det betyr at jeg har stor respekt for dem som har kommet fram til en annen konklusjon, men det betyr også at det ikke er i noen andre saker jeg er så sikker på at det standpunktet jeg nå har inntatt, er riktig. I dag tar Lagtinget og det norske samfunnet et langt skritt videre mot likeverd og respekt for enkeltmennesket, og vi tar den faktiske situasjonen mange enkeltmennesker og familier lever i, på alvor. Det er jeg stolt av, og det er jeg glad for å få være en del av i dag.