Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2011-02-15:
Aller først en takk til representanten Svein Roald Hansen, både for hans innlegg og for interpellasjonen, og det samme til utenriksministeren. La meg også legge til at innlegget som representanten Haugli holdt, var usedvanlig godt, det var prinsipielt. Jeg kan si meg aldeles enig i alle hans betraktninger. Menneskerettigheter er universelle, og vi må legge til grunn de samme holdningene når vi er i rådet og når vi er utenfor rådet. Alle mennesker er like mye verdt. Det er ikke geografiske skiller, det er ikke religiøse skiller eller for den saks skyld andre skiller. Våre holdninger må alltid være de samme, om man snakker med store handelspartnere eller for den saks skyld Europas siste diktatur – Hviterussland. Menneskerettighetsrådet har som oppgave å fremme universell respekt for og beskyttelse av alle menneskerettighetene og frihetene for alle mennesker og grupper. Det er ut fra et sånt perspektiv underlig å se på rådets 47 medlemmer – og man kan godt si at et parlamentarisk begrep i så måte vil være – med «ymse» bakgrunn. Som flere har vært inne på, er det enkelte land som får mye kritikk, og andre land som i stor grad slipper unna kritikk. Dette gjelder også land som har signert konvensjonen – en konvensjon som er god, som er prinsipiell, og som viser entydig hvordan menneskerettigheter faktisk skal utøves. For ikke fryktelig lenge siden hadde Stortinget en diskusjon knyttet til Burma. Det var i forbindelse med en interpellasjon, hvor utenriksministeren og jeg var i en ørliten polemikk knyttet til hva hans kollega Solheim hadde gjort på sin første reise. Jeg hadde beklaget hvis jeg hadde sagt noe feil. Nå viste det seg at det jeg faktisk sa, var korrekt. La meg i denne sammenhengen si hva som faktisk skjedde. I januar 2009 møtte Norges bistandsminister Burmas junta. Han møtte ingen fra demokratibevegelsen, men han møtte, ifølge UD selv, myndigheter, internasjonale hjelpeorganisasjoner og utenlandske diplomater. Symboleffekten av en slik handling er betydelig. Det samme kan vi si også når det gjelder symboleffekten av norsk bistand generelt. Høyre holdt et seminar – også det for ikke lenge siden – med overskriften: «Kan bistand fremme demokrati og menneskerettigheter?» Det er ikke tvil om at bistand spiller en sånn rolle. Et godt eksempel vil være Etiopia, hvor regimet er såkalt «donor darling», som får fabelaktig internasjonal støtte rent økonomisk, men som beveger seg enda lenger bort fra respekt for menneskerettigheter og demokrati – om man enten er på innsiden og en del av regimet, eller man er på utsiden, og det på tross av at man leverer gode økonomiske resultater. Det samme gjelder Kina, som er et annet eksempel. Man ser at Norge og – jeg vil legge til – en rekke andre land er varsomme med sin kritikk av Kina fordi landet er en så viktig internasjonal handelspartner. Det går på det jeg sa, at man er ikke på utsiden eller på innsiden – enten respekterer man menneskerettighetene eller så gjør man det ikke. Vår kritikk skal uansett være knyttet til dem som ikke respekterer dem. Så hadde vi også en interpellasjon om menneskerettighetsdialogene og den rollen de spiller. Jeg vil si mer prinsipielt at det er ekstremt viktig at vi har et menneskerettighetsfokus i alt vi foretar oss. Om det er i tilknytning til Menneskerettighetsrådet, om det er i tilknytning til bistand generelt, eller om det er i tilknytning til debatter i Stortinget, må det å respektere menneskerettigheter få forrang foran alle andre problemstillinger. Så kan jeg avslutte – selv om det foregående egentlig hadde vært en god avslutning – med å gi ros til utenriksministeren for håndteringen av vår eksaminasjon i Menneskerettighetsrådet. Det har igjen en strålende symboleffekt at landets utenriksminister møter opp, forsvarer nasjonen i forhold til de spørsmålene som kommer, er imøtegående i forhold til kritikken. Vi er ikke perfekte. Vi er ganske gode, men vi er langt fra perfekte. Vi må også være åpne, slik utenriksministeren var, for å gjøre endringer, slik at vi i vår agering er i tråd med menneskerettighetene og konvensjonen.