Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2014-05-23:
Vi behandler en viktig sak i Stortinget i dag – en sak der det uansett ikke finnes vinnere, men bare tapere. Vi kan alle sammen tenke oss den forferdelse det er, det sjokket det er, om man våkner opp en morgen eller kommer hjem en søndagskveld og skulle ha mottatt sitt barn og barnet ikke kommer. Man vet ikke hvor barnet er, og begynner å etterlyse det, men det er ingen som kan hjelpe deg umiddelbart. Da må en føle seg maktesløs. Jeg er enig med representanten Andersen – følelsen hos de foreldrene er like ille om de våkner opp i Polen eller i Oslo. Uansett, den største taperen er barnet som har blitt bortført, som ikke har muligheten til å forsvare seg og kanskje ikke har muligheten til å skjønne hva som foregår. Derfor er det viktig at man får på plass et godt regelverk, som gjør at man stanser bidrag. Det oppfattes som svært urimelig og urettferdig at man skal betale bidrag når barn blir bortført. Jeg er glad for dette vedtaket som fattes i Stortinget i dag. Det er et historisk vedtak. Vi er det første landet i verden som innfører slike virkemidler i vårt rettssystem – det første landet i verden! Vi går foran og gjør nybrottsarbeid. Det er jeg svært glad for, og det viser at et samlet storting tar denne typen saker svært alvorlig. Så har jeg lyst til å kommentere kort den retorikken som har vært. Jeg skal være åpen og ærlig om grunnen til at jeg trakk tilbake dette forslaget. Det var etter mitt engasjement for disse barna i åtte år på Stortinget knyttet til spørsmålet: Er det noe mer vi kan gjøre? Da jeg gikk til fagpersonene i departementet og begynte å spørre: Hva betyr dette lovforslaget som foreligger, i praksis? Det kom et klart svar tilbake om at det er ingen hovedregel nå som tilsier at det blir stans i ytelsene, men det skal vurderes, og ytelsene kan stanses etter nærmere vurderinger. Etter å ha sett sakene som har versert i media den senere tiden, fra Nordland og Nord-Trøndelag, har jeg ikke hatt samvittighet til å ha et system der det i det ene tilfellet har blitt stans i bidragene, mens det i det andre ikke har blitt det. Da tenker jeg som så at vi må sørge for å gå igjennom reglene for å se om det er ytterligere forhold som kan ligge i lovproposisjonen. Representanten fra Høyre var inne på at man også kan tilbakeholde formue. Det var en av de viktige tingene vi så videre på. Men det krevde også kompliserte juridiske utredninger, som gjorde at jeg valgte å jobbe videre parallelt. Jeg tar imot invitasjonen fra representanten Andersen. Jeg ser hver eneste dag etter gode tiltak for å forhindre at barn blir bortført, og også tiltak når det gjelder internasjonalt samarbeid. Det tror jeg er helt nødvendig og viktig. Det er også viktig hele tiden å se på andre tiltak som kan iverksettes. Derfor var det viktig også for meg å sørge for at vi fikk trukket tilbake proposisjonen, tenkt oss om og laget en god lov som gjorde at man nå stopper barnebidrag – at hovedregelen blir «skal». Dette kan i større grad bidra til at det blir samarbeid mellom foreldrene, kontakt mellom foreldrene og tilbakeføring av barn – i dette tilfellet – til Norge. Det er jeg svært opptatt av, og det synes jeg er svært viktig og svært riktig. Så er det ikke sånn at vi brukte fem måneder på ett ord. For å være pinlig nøyaktig tok det 121 dager fra jeg kom inn i regjeringsbygget, til saken var levert på Slottet, overlevert Stortinget. Det er ikke fem måneder. Men la oss holde det utenom. La oss være stolte av at vi gjør et viktig vedtak for mange barn i en vanskelig sak.