Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-07:
Bakgrunnen for det vi skal drøfte i dag, er en enkeltsak reist på grunnlag av tidligere statsråd Karita Bekkemellem Orheims overprøving både av Statens ungdoms- og adopsjonskontor, SUAK, og av faglige råd i departementet da hun gav et søkerpar forhåndssamtykke til adopsjon. Det ble en del støy i mediene rundt denne saka, og daværende kontroll- og konstitusjonskomite vedtok å ta saka opp til behandling i Stortinget. Temaet var praktiseringa av adopsjonslova på prinsipielt grunnlag, herunder skjønnsutøvelse i første instans, som er SUAK, og i departementet, som er ankeinstans. Daværende kontroll- og konstitusjonskomite bestemte samtidig at komiteens innstilling til eventuelle vedtak ikke skulle ha tilbakevirkende kraft. Med andre ord: Det forhåndssamtykket som var gitt, skulle ikke omgjøres. Daværende komite fikk lese igjennom de dokumentene som dannet det grunnlaget for utøvelse av skjønn som en statsråd, som ankeinstans, må ha. Det har ikke medlemmene i den nåværende kontroll- og konstitusjonskomite gjort. Nåværende komite valgte å fortsette behandlinga av de prinsipielle sidene av denne saka. Komiteen har hatt som grunnlag grundige redegjørelser av tidligere statsråd Karita Bekkemellem Orheim, av nåværende statsråd Laila Dåvøy og av SUAK. Komiteen er enig i at retningslinjene for avgjørelser i adopsjonssaker er et godt utgangspunkt for den helhetlige og skjønnsmessige behandlingen hver enkelt søknad krever. Det er imidlertid avdekket svakheter, og komiteen forutsetter at det blir arbeidet videre for å bedre retningslinjene, slik også statsråd Laila Dåvøy har gått inn for i sitt brev til komiteen. Komiteen slår sterkt fast at utgangspunktet for ethvert forhåndssamtykke må være barnets beste. Å adoptere er ikke en menneskerett, og barnets beste må gå foran voksnes behov. For SVs regning vil jeg tilføye: Ved utenlandsadopsjon må vi stille minst like store krav til foreldre som vi gjør ved innenlandsadopsjon. Noe annet ville være menneskesortering. Barn som kommer fra utlandet, kan ha opplevelser i ryggsekken som gjør at kravet til god evne til takling og fornuft fra foreldrenes side må være der når de vanskelige åra, tenåra, kommer. Forskning viser nettopp at utenlandsadopterte barn ser ut til å ha ekstra store vansker når identitetskrisa kommer i tenåra. Behandlinga av adopsjonssøknadene er avhengig av tre instanser: arbeidet i kommunene, bl.a. ved utarbeidelse av sosialrapportene, arbeidet i SUAK og endelig arbeidet i departementet dersom det klages på vedtaket. Saker kan være komplekse, og adopsjonsmyndighetene kan stilles overfor vanskelige valg. Det er derfor utrolig viktig at kompetansen i alle disse nivåene holder mål. Komiteen har valgt å uttale seg om kompetansen i kommunene og behandlingen i departementet. Om kommunenes arbeid med utredning av søkerne, sier SUAK – og det har komiteen merket seg – at de kan se flere uheldige sider. Etter kontorets oppfatning er det enkelte kommuner som ikke tar den lovfestede oppgaven det er å skrive sosialrapporten, tilstrekkelig alvorlig, og at enkelte kommuner heller ikke har den nødvendige kompetansen. Det er likevel viktig å streke under at både mange små og mange store kommuner gjør en god jobb. SUAK sier i brevet sitt at fellesnevneren for de gode rapportene er dels at de er utarbeidet av fagpersoner med god kunnskap til adopsjon, og dels at kommunenes saksbehandler har gått grundig inn i relevante spørsmål og problemstillinger. Kompetanse er altså en nøkkelforutsetning. Kompetanse krever erfaring, og da er det ikke rart dersom små kommuner med få adopsjonssøknader ikke har den nødvendige kompetansen. Men det er etter SVs mening ingen grunn til å tro at dette gjelder bare små kommuner. Gang på gang har jeg på vegne av SV tatt opp følgende: Den kommunale barnevernstjenesten har vært preget av stor turnover – én av fem eller én av fire har mindre enn ett års ansiennitet. Vi møter mange nyutdannede i disse tøffe jobbene, og kommunene er ennå ikke pålagt ansvaret med tilhørende muligheter til kontinuerlig kompetanseutvikling i barnevernet. Det er noe av bakgrunnen for at det i flere kommuner er manglende kompetanse, og det utfordrer jeg statsråden til å ta fatt i. Dette må være en del av tenkingen når departementet nå ser at det er nødvendig å utvikle kompetanse i adopsjonssaker. En samlet komite oppfordrer til interkommunalt samarbeid eller samarbeid med barnevernet på fylkeskommunalt nivå i dette arbeidet. Jeg vil gjerne høre hva statsråden mener kan gjøres for å få dette til. En samlet komite mener at adoptivmyndighetene må ta ansvar for å utøve det skjønn som er nødvendig for å avgjøre saken til barnets beste, og samtidig ivareta rettssikkerheten til søkeren/søkerne. Det betyr at man må ha krav på en reell to-instans klagebehandling. En samlet komite har merket seg at departementet har satt i gang arbeidet med å se på hvilken instans som er best egnet til å være klageorgan. En samlet komite er likevel enig med tidligere statsråd Karita Bekkemellem Orheim i at klagebehandlinga av adopsjonssøknader bør legges ut av departementet. Dette er et området der det skal utøves skjønn, men hvor det samtidig kreves gode spesialkunnskaper. Med all respekt for politisk ledelse – og det har vi – er det ikke sikkert at dette er et område som egner seg for politisk skjønn. Hvor skal da klageinstansen ligge? Komiteen peker på at fylkesnemnd for sosiale saker kan være et godt alternativ. Når det gjelder vurderingen av tidligere statsråd Karita Bekkemellem Orheims takling av den enkeltsaken som er utgangspunktet for denne saken vi har til behandling i dag, har komiteen delt seg i to. Flertallet i komiteen, SV og Arbeiderpartiet, hva valgt ikke å gå inn i en vurdering. Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet har i varierende grad valgt å gi statsråden en smekk. Det er jeg sikker på at disse partiene sjøl vil gjøre rede for. Når det gjelder SVs stilling, vil jeg si følgende: Vi mener at det er gode grunner til å stille de spørsmålene som Høyre og Kristelig Folkeparti har stilt seg, nemlig hvorfor statsråden valgte å overprøve vurderingene til SUAK og et faglig utvalg. Flere av oss stilte de samme spørsmålene da saken var oppe i fjor vår og i fjor sommer. Men – og jeg understreker det – denne komiteen har ikke sett bakgrunnsdokumentene og har derfor ikke grunnlag for å vurdere statsrådens skjønnsutøvelse. Vi synes heller ikke det er noen mening i å gjøre det, all den tid behandlingen i dag ikke skal ha eller har tilbakevirkende kraft. Nå er det om å gjøre at vi legger til rette for at alle adopsjonssaker får en forsvarlig behandling i alle instanser. Vi har bedt om at statsråden orienterer Stortinget på en egnet måte når resultatet av det arbeidet departementet har satt i gang på dette området, foreligger. Da kan Stortinget få mulighet til å vurdere om tiltakene er gode nok til å sikre at alle adopsjonssaker har barns beste som utgangspunkt.