Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2009-10-12:
Etter å ha lest Soria Moria II-erklæringen er det fristende å gå til Sverige og referere til tidligere partileder i Kristdemokraterna, Alf Svensson, som sa: Hvorfor har ikke sosialdemokratene oppdaget familien? Den er jo en skole i solidaritet. Den rød-grønne regjeringen formidler at deres viktigste prosjekt er å styrke fellesskapet. Hva betyr så det? Spør man folk flest om hvilke fellesskap som er viktigst for dem i deres liv og hverdag, vil sannsynligvis de fleste si familien. Familieformene og samlivsformene kan være forskjellige, men for de fleste vil svaret likevel være det samme. Regjeringen, som har gjort det til sitt viktigste prosjekt å styrke fellesskapet, har imidlertid nærmest avskaffet ordet «familiepolitikk» fra sin politiske dagsorden. Hvor er det nye generasjoner av smårollinger lærer sine første begreper om rett og galt, om å ta hensyn til andre og de enkle spillereglene som bygger fellesskap? Den første regjeringen på mange tiår uten en familieminister har også funnet ut at et av vår tids bekymringsfulle utviklingstrekk er at familiene bruker for mye tid sammen. Fedrene bruker for mye tid med 2-åringene sine. Mødrene har visst det samme problemet, og den store taperen er samfunnsmaskineriet – eller fellesskapet, som det også heter i rød-grønn terminologi. Det store flertallet av småbarnsforeldre roper ikke etter mindre tid, mindre valgfrihet og mindre fleksibilitet. Kristelig Folkeparti vil gå motsatt vei av Regjeringens. Vi vil gi mer valgfrihet, mer fleksibilitet, mer tid til dem som har verdens viktigste jobb: å oppdra og gi omsorg til de aller minste. Det betyr innføring av fleksiperm, med økt foreldrepermisjon og mer fleksible uttak. Det betyr økt kontantstøtte og nei til heldagsskole. Som landets lovgivende forsamling er det grunn til å reflektere over hvilke hovedprinsipper som er aller viktigst i vårt lovverk. Hvis vi skulle begynt med blanke ark uten alle de lovene som de 153 storting før oss har vedtatt, hvor ville vi da ha startet? Svaret måtte kanskje være å starte med å forsikre oss om at noen tar vare på dem som ikke kan ta vare på seg selv. Svaret måtte kanskje være å starte med barneloven § 30. Der slås det fast at foreldrene plikter å gi barnet «omsut og omtanke», som det heter. Foreldreansvaret er det første og viktigste verktøyet for å sikre at de aller mest sårbare blant oss har en hånd å holde i – eller fellesskap, for å bruke et annet ord. Familieliv og samlivsformer har endret seg mye de siste tiårene. En av de viktigste endringene er at fedrene gradvis har kommet på banen i den daglige omsorgen for egne barn. Midt oppe i dette er det et stort paradoks at Stortinget for vel et år siden vedtok endringer i bl.a. barneloven og ekteskapsloven, hvor man slår fast at barn ikke trenger fedre. Endringene som ble gjort i forbindelse med den nye ekteskapsloven, var et tilbakeslag og satte arbeidet med å utvikle den moderne farsrollen, og dermed også likestillingen, mange år tilbake. Jeg tror det er et spørsmål om tid før det viser seg at det ikke lar seg gjøre å ha en lovgivning som er så i strid med det moderne synet på fedrenes betydning. Fedrene må enda sterkere på banen i omsorgen for egne unger. Det er viktig for ungene, men det er også bra for likestillingen. Men det er ikke nok. Det må også avsettes midler til en likelønnspott, slik Likelønnskommisjonen tidligere har anbefalt. Men det slaget var dessverre tapt i Soria Moria II. Ulik lønn for likt arbeid er urettferdig. Regjeringen må bidra til et lønnsløft der gapet er størst: for kvinnedominerte yrker i offentlig sektor. For å styrke fellesskapet og skape et samfunn med plass til alle er så mye mer enn å sikre skatteinntektene til den norske stat. Det handler om likeverd, om å gi de aller minste en god start i de små fellesskapene, der man lærer å respektere og leve sammen med andre – en skole i solidaritet.