Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Gjennom de siste snart fire årene som jeg har hatt gleden av å være statsråd med ansvar for koordinering av mye av det som skjer på Svalbard, har det slått meg at det er mange grunner til at man bør reise til Svalbard. Først og fremst er det her, som flere har vært inne på, en urørt villmarksnatur som er helt unik, og som vi må gjøre alt for å ta vare på. Det er vel det som står aller øverst når det gjelder norsk forvaltning av disse områder. Det andre som gjør det inspirerende, og som har vært en av grunnene til at jeg som statsråd har besøkt Svalbard mange ganger, er at de menneskene som bor i Longyearbyen, i Ny-Ålesund, i Barentsburg – ja, over hele øygruppen – alle sammen gir uttrykk for, og i sitt virke bidrar til, at vi skal nå de mål som vi setter oss for norsk svalbardpolitikk. Enten man snakker med representanter for reiselivsnæringen, for Store Norske, eller man snakker med dem som sitter i Lokalstyret, driver Svalbard museum eller har en eller annen rolle å spille i lokalsamfunnet i Longyearbyen, erfarer man raskt at her står man overfor mennesker som nettopp ser mange av de hensyn man må ta i svalbardpolitikken, og som også i sitt daglige virke klarer alle de vanskelige avveiningene som må tas når man skal bo og virke på Svalbard. Det er en av de viktigste grunnene til at mye av Regjeringas svalbardpolitikk og det norske samfunnets holdning til hva man gjør på Svalbard, faktisk ligger fast. Jeg vil også berømme dem som utøver sitt virke på Svalbard – hva nå det måtte være. Det andre hensynet som ligger bak, og som gjør sitt til at man i svalbardmeldingen skisserer opp en kurs for framtida på Svalbard – en stø kurs – er at vi i løpet av de siste årene har fått til et lokalstyre på Svalbard, som etter mine begreper må sies å fungere svært godt, og som taler svalbardsamfunnets sak på en god måte når vi skal trekke opp linjene for svalbardpolitikken. Det vi møter der, er stor forståelse også for de kryssende hensyn, men samtidig også en skaperkraft og en drivkraft med tanke på utviklingen på Svalbard, som det er all grunn til å gi honnør for. Det som et tverrpolitisk storting i løpet av disse fire årene i stor grad har sluttet seg til når det gjelder utviklingstiltak på Svalbard, hadde vi ikke kommet så langt med om vi ikke hadde hatt dialog med Lokalstyret. Det er i svalbardmeldingen redegjort for de mål og prioriteringer og virkemidler som gjelder spesielt for Svalbard. Målene for svalbardpolitikken er, som jeg har presisert, rimelig faste, og de har ligget fast siden den forrige helhetlige gjennomgangen av svalbardpolitikken i 2000. Jeg er glad for den brede oppslutningen som disse målene fortsatt får, og jeg vil gi honnør til komiteen og ikke minst til saksordføreren for det arbeidet som nå er gjort. Grunnlaget for forvaltningen av Svalbard er Norges fulle og uinnskrenkede suverenitet. Dette er slått fast i Svalbardtraktaten og bekreftet gjennom snart 85 års myndighetsutøvelse. Vi står allikevel overfor store utfordringer, ikke bare når det gjelder dem som bor på Svalbard, men også når det gjelder den situasjonen som Svalbard befinner seg i. I meldingen pekes det særlig på klimaendringene, som gir oss store og nye utfordringer. Temperaturen i Arktis forventes å stige dobbelt så raskt som det globale gjennomsnittet. Dette vil kunne føre til store endringer i de fysiske miljøforholdene og få alvorlige konsekvenser for arter og økosystemer på Svalbard. Forventede reduksjoner i sjøisens utbredelse vil også påvirke miljøet, ved at sårbare områder blir lettere tilgjengelig for ferdsel og annen virksomhet. Et viktig område framover blir derfor å vurdere hvordan særlig ferdselen kan styres, slik at de høye miljømålene vi har satt oss, kan opprettholdes. Samtidig skaper klimaendringene paradoksalt nok muligheter og forventninger om en aktivitetsøkning i nord. Et varmere polhav vil bidra til at fiskeriaktiviteten flyttes nordover. Mindre is vil kunne åpne nye ruter for den internasjonale skipsfarten mellom øst og vest. En generell økning i aktiviteten i området vil kunne innebære at Longyearbyen kan få økt betydning, bl.a. som base for rednings- og forurensningsberedskap i de nordlige havområder. Jeg noterer meg at komiteen også er opptatt av rednings- og beredskapstjenesten i området, og at redningsberedskapen på Svalbard – politi så vel som helsevesen – til enhver tid er dimensjonert og tilpasset for å ivareta et slikt ansvar. Det er all grunn til å ha et slikt fokus. Dette er et område hvor Regjeringa, i tråd med komiteens ønske, vil følge utviklingen nøye og fortløpende vurdere behov for tiltak, særlig når vi nå er i ferd med å bygge ut redningsberedskapen på fastlandet. Siden forrige svalbardmelding har Longyearbyen fått sitt eget lokaldemokrati gjennom etableringen av Longyearbyen lokalstyre i 2002. Dette har gitt en mer tilpasset myndighetsutøvelse på lokalt nivå og en forvaltning som både når det gjelder legitimitet, myndighet og ansvar, ligner på den kommunale forvaltningen på fastlandet. Siden etableringen av Lokalstyret har sentrale myndigheter vært opptatt av å utvikle nær dialog med Lokalstyret. Jeg har sjøl tatt initiativ til å avholde jevnlige kontaktmøter med Lokalstyret, ikke bare for å bli underrettet om lokale utfordringer, men også for å formidle statlig politikk og forventninger til lokale myndigheter. På samme måte som lokalt sjølstyre anses å være den beste og mest effektive måten å organisere lokalsamfunnene på ellers i Norge, gir dette også en god ramme for Longyearbyen. Jeg vil igjen understreke betydningen av å ha etablert et slikt lokalstyre i Longyearbyen. Det har gitt oss mange gode innspill i den politikken som føres på Svalbard, både i smått og i stort. Kullvirksomheten på Svalbard har gjennom historien hatt stor betydning for Longyearbyen. Det har vært kullgruvedrift på Svalbard i mer enn 100 år, og kullvirksomheten er fremdeles den viktigste næringen. Det er Regjeringas vurdering at kulldriften bør videreføres. Dette må imidlertid skje innenfor de rammer som miljøvernlovgivningen, kravene til bedriftsøkonomisk lønnsomhet og sikkerhetsforskriftene setter, og på en måte som understøtter Store Norske Spitsbergen Kulkompanis formål om å bidra til en robust bosetting i Longyearbyen. Eksisterende infrastruktur for kullgruvevirksomheten bør benyttes i den grad det er mulig. Samtidig er det en erkjennelse at kulldriften er basert på en ikke-fornybar ressurs. Den er sårbar for svingninger i kullprisen, og historien har vist oss at uforutsette hendelser kan få store konsekvenser for virksomheten. Store Norske har en slitsom tid bak seg. I lys av dette mener Regjeringa det også er viktig å satse på annen variert virksomhet i Longyearbyen. Dette gjelder ikke minst aktiviteten ved UNIS, en videreutvikling av Svalbard som plattform for forskning og utdanning og en videre satsing på reiseliv og romrelatert virksomhet. Utviklingen innenfor de ulike områdene må ses i sammenheng og vurderes opp mot de overordnede målene i svalbardpolitikken, herunder de høye miljømålene for øygruppen. I den løpende forvaltning vil det – på Svalbard som i Norge for øvrig – gjøre seg gjeldende ulike kryssende hensyn, f.eks. når det gjelder nærings- og verneinteresser. Svalbard har en unik natur- og kulturarv, som norske myndigheter har et særlig ansvar for å bevare. Beskyttelse av naturmiljøet er derfor en av de lange linjer i norsk svalbardpolitikk. All næringsvirksomhet, ressursutnytting og forskning skal skje innenfor de rammer hensynet til bevaring av Svalbards naturmiljø og kulturminner setter. Ved en konflikt mellom ulike interesser skal miljøhensyn veie tyngst. Samtidig er det et mål å opprettholde norske samfunn på øygruppen. Det er derfor viktig at den overordnede svalbardpolitikken gir tilstrekkelig fleksibilitet og robusthet både når det gjelder avveininger av ulike hensyn, og i forhold til utviklingen for øvrig på øygruppen.