Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2003-11-26:
For nøyaktig et år siden dreide finansdebatten seg om det subsidiære budsjettforlik som ble inngått mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Jan Tore Sanner sa da følgende: «La meg først berømme Fremskrittspartiet fordi partiet ville være med og ta ansvar i forbindelse med budsjettet.… Vi får nå vedtatt et stramt budsjett … som vil være med og skape ny vekst og ny utvikling ved at det satses mer på høyere utdanning, mer på forskning og utvikling, og ved at skattene reduseres.» Ingebrigt Sørfonn sa det slik: «Først er det grunn til å gje ros til Framstegspartiet, som på opplaupssida tok ansvar og medverka til ei fleirtalsløysing for budsjettet og aksepterte regjeringspartia sine rammer og stramheit i budsjettet.» Hyggelige ord den gang, som også viste at Fremskrittspartiet verken da eller i høst på noen måte forlangte i budsjettforhandlinger å bruke mer oljepenger for å komme frem til en budsjettenighet. Det har derfor undret meg å høre Oddvard Nilsen og andre medlemmer av regjeringspartiene uttale at en budsjettavtale med Fremskrittspartiet hadde medført økt brukt av oljepenger, og at en budsjettavtale med Fremskrittspartiet i år hadde vært verre for norsk økonomi. I fjor var det veldig ansvarlig av Regjeringen nettopp å inngå et budsjettforlik med Fremskrittspartiet, ifølge de samme talsmenn. Regjeringens manglende vilje til å avklare sitt grunnlag i Stortinget har gitt budsjettbehandlingen preg av en politisk farse. «Nærmest som bien har regjeringspartiene surret rundt fra parti til parti i håp om at bestøvning skulle gi resultat et eller annet sted.» Dette er et sitat fra fjorårets finansdebatt, og den som sa det, var Hill-Marta Solberg, på vegne av Arbeiderpartiet. Det er en sannhet som også gjelder for høstens budsjettforhandlinger. Det er ikke hvem man samarbeider med, som betyr noe, bare at man samarbeider, og beholder regjeringsmakt, for regjeringspartienes del, og slipper regjeringsmakt, for Arbeiderpartiets del. Så langt har flere kommentatorer gitt applaus til budsjettforliket, ikke på grunn av innholdet, men rett og slett på grunn av at man ble enig. Det er innholdet som tross alt betyr noe, og det vil nok folk flest merke neste år. Folk vil merke at Arbeiderpartiet og regjeringspartiene ser ut til å være helt uforberedt på en mulig ny strømkrise, og derved heller ikke har foreslått noen spesielle tiltak for å unngå at mange mennesker kommer i økonomiske vanskeligheter denne vinteren. Og siden budsjettet blir vedtatt i kveld, med Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstres stemmer, må de samme partiene bære ansvaret også etter nyttårsfeiringen. Hill-Marta Solberg sa flere ting på vegne av Arbeiderpartiet i fjor: «Vi har nå nettopp fått en presentasjon av det som kan kalles en subsidiær økonomisk politikk. Men jeg tror at i tråd med det representanten Jensen nylig sa, må også Fremskrittspartiet innrette seg etter følgende: Det finnes ingen subsidiære virkeligheter. Det finnes bare én virkelighet. Den virkeligheten blir påvirket av det som blir vedtatt i kveld i denne salen, der regjeringspartiene og Fremskrittspartiet stemmer sammen for statsbudsjettet.» Jeg er for så vidt enig i at det bare finnes én virkelighet, men den virkeligheten må også Arbeiderpartiet forholde seg til. I år befinner Arbeiderpartiet seg i to virkeligheter: sitt primære budsjettalternativ og det subsidiære. Men det er det subsidiære som blir virkelighet, fordi Arbeiderpartiet stemmer for det. Jens Stoltenberg har tidligere sagt at Arbeiderpartiet er tilhenger av fast følge og regjeringer som har et avklart flertall bak seg i Stortinget. Og det bidrar Arbeiderpartiet til i kveld, når de stemmer for statsbudsjettet for 2004. Den virkeligheten innebærer bl.a. at en rekke usosiale kutt blir virkelighet. Selv om mange av de endringer som er fremforhandlet i budsjettet, er nødvendige forbedringer i forhold til det Regjeringen opprinnelig la frem, er det langt fra tilstrekkelig for å rette opp den sosiale profilen, bedre grunnlaget for økt sysselsetting eller løse utfordringene for alle landets sykehus. Det budsjettet som blir vedtatt i kveld, med Arbeiderpartiets og regjeringspartienes stemmer, medfører en økning i egenandelene for syke mennesker og vil selvsagt ramme dem som har det vanskelig fra før. Budsjettet medfører en skjerpelse i permitteringsreglene til tross for et samstemt krav fra både fagbevegelse og konkurranseutsatt industri. Den innsatsbaserte finansieringen av sykehusene blir redusert fra 60 pst. til 40 pst. Og Forsvarets investeringsrammer blir kuttet ytterligere. Budsjettet er nærmest kjemisk fritt for skatte- og avgiftslettelser. Arbeiderpartiet har mange ganger prøvd å skape inntrykk av at det må velges mellom skattelettelser og velferd. Det er galt. Og tilbake til en mulig strømkrise: Tenk så mye mer praktisk det hadde vært å innrømme folk en lettelse i elavgiften og momsen. Men ifølge Arbeiderpartiet er altså det fryktelig usosialt. Jeg stiller meg også svært undrende til flere av de såkalte inndekningsforslagene man har blitt enig om. Man inntektsfører 500 mill. kr ved å selge statlig eiendom og 700 mill. kr ved å øke utbyttet. Med andre ord tærer staten på sin kapital med ytterligere 1,2 milliarder kr. Og det er intet annet enn en indirekte måte å bruke oljepenger på. Også i Arbeiderpartiet tærer man gjerne på statens formue for å dekke løpende driftsutgifter. Mange av inndekningsforslagene, nærmere 1 milliard kr, består i å skyve utgifter over til senere budsjetterminer. Det er altså ikke reelle omdisponeringer eller reelle kutt som dekker inn de økte, varige utgiftene. Man bare utsetter det til en annen gang, altså til en ny budsjettbehandling. Da Stoltenberg etter budsjettforliket sa at dette er en avtale om budsjettet, verken mer eller mindre, kunne man jo få inntrykk av at Arbeiderpartiet bare gir sin tilslutning til en hvilken som helst liten enkeltsak i dag. Men det er altså statsbudsjettet for neste år vi snakker om, noe som selvsagt burde innebære, hvis man skal ta Stoltenbergs tidligere uttalelser alvorlig, at de ikke vil foreslå endringer av budsjettmessig karakter i hele 2004. Det betyr at Arbeiderpartiet ikke kan klage over høye egenandeler på nyåret eller høye strømpriser eller for dårlige vilkår for de arbeidsledige eller for få arbeidsmarkedstiltak, fordi de selv har vært med på å stemme for de egenandelene, for de avgiftene, for de skattene og for de vilkår som arbeidsledige nå skal ha, i hele 2004. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett lagt vekt på å stimulere til økt økonomisk vekst i Norge. Det betyr bedre muligheter for flere arbeidsplasser og bedre tilrettelegging for nyskaping og produksjon. Vi foreslår lavere skatter og avgifter, en innsats for en mer produktiv offentlig og skjermet sektor, en utdanningspolitikk som vil gi oss et internasjonalt konkurransedyktig system og en forskningspolitikk som skaper forutsetninger for ny verdiskaping. Vi foreslår en infrastrukturpolitikk som sikrer bedre veier og elektronisk infrastruktur, som næringslivet trenger, en energipolitikk som sikrer stabil og rikelig tilgang til kraft til konkurransedyktige priser og en arbeidsmarkedspolitikk med vekt på lokale oppgjør som sikrer fleksibilitet og omstilling. I Fremskrittspartiets alternative budsjett kuttes statens utgifter med 13 milliarder kr, i tillegg til at vi omfordeler 15 milliarder kr til å bedre helsevesenet, justissektoren og Forsvaret. Vårt budsjettalternativ tar bort skjerpelsene på egenandelene, bedrer den sosiale profilen, bedrer helsevesenets samlede økonomi og legger til rette for økt pasientbehandling. Vårt budsjett styrker politiets muligheter for økt kriminalitetsbekjempelse og dermed økt trygghet for folk i hverdagen. Og vi sikrer Norges forsvarsinteresser. Men samtidig reduserer vi de samlede skatte- og avgiftsbelastningene med 18 milliarder kr. Det får gunstig effekt på økonomien fordi det blir mer lønnsomt å arbeide, mer lønnsomt å investere, mer lønnsomt å spare, noe som igjen vil bedre grunnlaget for vekst i bruttonasjonalprodukt. Varer og tjenester blir billigere som følge av avgiftslettelser, grensehandelen reduseres som følge av avgiftslettelsene og vil bidra til flere arbeidsplasser i Norge, mindre smugling og mindre annen ulovlig virksomhet. Det er jo helt sprøtt at man snakker om å bekjempe arbeidsledighet og samtidig bidrar til å forsterke problemene bl.a. for norsk bryggerinæring gjennom altfor høye avgifter. I de siste dagene har flere medlemmer av Regjeringen skapt tvil rundt Regjeringens evne og vilje til å gjennomføre den lovede skattelette fra Sem-erklæringen. Bondevik sa for en uke siden i denne sal: «Det vil bli krevende å gjennomføre resten av alle de Sem-tallfestede målsettingene også på skatte- og avgiftssiden …» Samtidig med dette gjøres det store endringer i vårt naboland Finland. Den finske statsminister Vanhanen sier at skattelettelsene verken betyr at skattene må økes på andre områder, eller at velferden i Finland må svekkes. Han viser til en kraftig reduksjon som ble gjort på bilavgiftene i Finland, som igjen førte til en kraftig vekst i nybilsalget, slik at skatteinntektene likevel ble høyere selv om man satte avgiftene ned. En meget lønnsom skattelette, kaller den finske statsministeren dette. Han sier videre at finske myndigheter nå håper at de foreslåtte skattelettelsene vil bidra til økte skatteinntekter for den finske stat, men at det vil ta tid før det resultatet kommer, og at man på kort sikt vil se et inntektsfall. Det lever altså finske myndigheter godt med, fordi de tenker langsiktig. Og det er ikke Fremskrittspartiet som styrer i Finland, det er sosialdemokrater. Den finske statsministeren sier videre at hensikten med skattelettelser er å få ny vekst i finsk økonomi. Vi trenger disse skattelettelsene for å skape noe nytt. Hvis vi ikke gjør noen ting og er redd for endringer, får vi ingen vekst, sier han. Og det er jeg helt enig i. Det er derfor trist å registrere at Høyre i regjering nå har løpt seg helt vill i forhold til skattelette. Konsekvensene av budsjettforliket er at de ytterst beskjedne skattelettelsene som var foreslått av Regjeringen, nå er borte. Forsvaret er fra Høyres side at det i hvert fall ikke blir skatteskjerpelser. Ja, det er en svært mager trøst, for å si det forsiktig. At Fremskrittspartiet nå står alene i Stortinget om å tro at skattelettelser bedrer den økonomiske veksten, og dermed statens fremtidige inntekter, er synd, men sant. De uansvarlige er dermed ikke Fremskrittspartiet. Vi tenker annerledes, men ikke mer annerledes enn at det er gangbar og effektiv politikk i mange andre land. Dagens politiske debatt knytter seg i stor grad til hvor mye av oljepengene det er forsvarlig å bruke på kort sikt, og budsjettdiskusjonene ender raskt opp med at man konsentrerer seg om kortsiktige problemstillinger fremfor langsiktig vekstpolitikk. Men det er vekstevnen i økonomien som er avgjørende for utviklingen av vår felles velferd. Fremskrittspartiets oppskrift er en kraftig omlegging av finans- og næringspolitikken. Og dette blir altså kalt uansvarlig. Men hva er det som er så uansvarlig ved å tenke langsiktig, ved å gi næringslivet og vanlige folk et skikkelig løft gjennom betydelige skattelettelser? Hvorfor er det uansvarlig å behandle statlige veiinvesteringer som det det er: en investering i fremtidig verdiskaping? Regjeringen og Arbeiderpartiet ser jo på dette som utgifter, som dermed må dekkes inn krone for krone for å holde det stramme budsjettet. En investering i dag gir økte inntekter i morgen. Men den langsiktigheten vil man ikke ha, og man ender heller opp med å kalle Fremskrittspartiet uansvarlig, for da blir debatten liksom mindre farlig. Jeg skal ta opp de forslag som Fremskrittspartiet fremmer alene eller sammen med andre i finansinnstillingen. Men jeg må også henvise til en feil i den trykte innstillingen. I den trykte innstillingen er det ikke samsvar med den avgitte innstillingen for kapittel 15, som gjelder komiteens tilråding, C. Rammeområde 23, Skatter og avgifter, III, Fastsetting av avgifter m.v. til folketrygden for 2004. Presiseringen i slutten av dette vedtakets § 1 j) første ledd, om at bokstaven gjelder foretak innenfor opplistede næringsgrupperinger, «hvor virksomheten er begrenset til å omfatte produkter som ikke faller inn under EØS-avtalen», gjelder for alle de opplistede næringsgrupperingene og ikke bare for den sist opplistede næringsgrupperingen. Jeg ber om at forslaget til vedtak om Fastsetting av avgifter m.v. til folketrygden for 2004 endres i tråd med dette. – Nå regner jeg med at det ble helt klart for Stortinget hva det var vi nå skulle endre. Jeg vil bare avslutningsvis si at denne høsten har vært interessant på mange måter. Det har vært mye diskusjon, mye debatt, knyttet til hvorvidt behandlingen av statsbudsjettet er spill eller ikke spill. Jeg har sett noen sitater fra Høyres leder, Jan Petersen, i avisen, hvor det fremgår at Fremskrittspartiet nå tilsynelatende skal føle seg snytt, og særlig jeg, for ikke å ha fått lov til å løpe inn og ut av dører og se sint ut i hele høst. Jeg kan forsikre om at det var mye mer behagelig å foreta budsjettforhandlinger bak lukkede dører, som vi gjorde i fjor. Det var også en av grunnene til at man kom raskt frem til et godt resultat, rett og slett at man holdt ro. Jeg synes at det hviler et ansvar på alle partier i Stortinget for å bidra til ro rundt behandlingen av statsbudsjettet, bidra til ro rundt forhandlingene om statsbudsjettet. Ikke desto mindre dreier jo dette seg om politikk. Det dreier seg om prioriteringer på alle budsjettkapitler som vil påvirke hele landets økonomi i et helt år fremover. Det er altså ikke noe man burde gå til med uforberedt sinn. Det er heller ikke noe man burde gjøre opp i løpet av noen raske timer bak lukkede dører. Dette er en prosess som burde ta den tiden det tar, rett og slett fordi de som skal inngå i en eventuell enighet, skal bære ansvaret for det i hele det kommende budsjettåret. Jeg skjønner at det er krevende å komme frem til enighet for en mindretallsregjering. Men det som burde vært en fordel, var om en mindretallsregjering hadde avklart – i mye større grad enn den sittende har gjort – sitt forhold til Stortinget, og i mye større grad hadde holdt en støere kurs i sitt politiske virke enn det vi nå ser, hvor man altså finner det mer hensiktsmessig å hoppe fra seng til seng – hvis jeg kan få si det sånn – istedenfor å være opptatt av den politiske kursen og retningen for politikken i årene fremover.