Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2010-02-04:
Denne interpellasjonen er inspirert av det faktum at norske kommuner i svært ulik grad viser seg i stand til å ta tak i de utfordringene skolen sliter med. Kunnskapsløftet er et løfte til alle elever om at samfunnet skal legge til rette for at ulike elever skal gis like muligheter i skolen. Vektleggingen av grunnleggende ferdigheter er selve bunnplanken i den nye skolereformen samtidig som det understrekes at reformen skal lede til en langt mer systematisk kvalitetsoppfølging i skolen – av hensyn til elevene. Det er viktig at endringer i skolen bygger på kunnskap, og det er positivt at norsk utdanningsforskning nå begynner å få et volum som gir grunnlag for kvalifiserte råd til myndighetene når nye veivalg må gjøres. Vi vet etter hvert mye om hva som virker, og hva som ikke virker. Vi vet mye om hva slags skoleeierskap som løfter resultatene. Vi ser en ny trend i Skole-Norge: De kommunene som mest lojalt gjennomfører Kunnskapsløftet, drar fra de andre kommunene. Suksesskriterium nr. én er høye ambisjoner og systematisk kartlegging og oppfølging av elevenes læringsutbytte. På et seminar om utdanningsforskning nylig understreket også forskerne selv at Norge har tatt lange steg i riktig retning når det gjelder bredde og mengde i skoleforskningen. Spørsmålet er hvor flinke vi er til å nyttiggjøre oss forskning slik at elevene møter en skole med evne til å lære og forbedre seg der det er åpenbare svakheter. Siste nytt er at flere tv-kanaler har laget «reality»-fjernsyn fra norske klasserom. Det er det tydeligvis delte meninger om og har skapt stor debatt. Debatt er sunt og bør hilses velkommen av alle som er opptatt av skolen. Det faktum at Norge ligger 40 pst. over OECD-gjennomsnittet i bevilgning pr. elev, men ikke makter å omsette denne økonomiske innsatsen i tilsvarende elevresultater, er kanskje en av de største utfordringene Norge står overfor. Altfor lenge har skolen vært arena for ulike eksperimenter og svingt i takt med ulike pedagogiske moteretninger. Norsk utdanningsforskning gikk lenge på sparebluss, men her er utviklingen heldigvis snudd. Det nye forskningsprogrammet, Utdanning 2020, i regi av Norges forskningsråd bærer dessuten bud om at skole- og utdanningsforskning fortsatt skal ha høy prioritet. Men det er et paradoks at vi ifølge forskerne fortsatt vet mer om det som ikke virker, enn det som virker, i møte med skolens hverdagsutfordringer. Langs den norske skoleveien finner vi i dag en rekke varseltrekanter: Norske elever presterer fortsatt for dårlig sammenlignet med sine jevnaldrende i land vi kan sammenligne oss med, og de møtes med lave forventninger. Skolen plages av tidstyveri og bruker tid på mye annet enn kunnskap. Altfor mange elever opplever mobbing på skolen. Skoleledelse har ikke hatt fokus, og skoleeierne er ikke nok på ballen. Tilsyn gjennomføres, men følges ikke opp, og får sjelden konsekvenser. Høyre har ved flere anledninger advart mot en utvikling i retning av A-skoler og B-skoler. På seminaret i Norges forskningsråd opplevde jeg at forskerne langt på vei er enige med oss. De påviser klar forskjell mellom kommunenes evne til å følge opp når det avdekkes ulike former for svikt i skolen. Når nasjonale tilsyn har avdekket at 70 pst. av kommunene ikke har orden i alle skolesakene sine, er dette alvorlig, fordi elevene er prisgitt den skolen de går på. Noen få kommuner har gitt foreldre og elever rett til å velge skole, men disse kommunene er unntaket og ikke regelen i Norge. Når resultatet av de nasjonale prøvene nå avslører at store kommuner systematisk har bedre elevresultater enn små kommuner, og at dette gapet ser ut til å øke, er det funn nasjonale myndigheter ikke kan forholde seg likegyldig til. Utdanningsdirektoratet er bekymret, og da er kanskje også statsråden bekymret. I en gjennomgang av internasjonale undersøkelser som inkluderer norsk skole, oppsummerte altså SSB sist høst med at hovedforklaringen på sviktende elevprestasjoner synes å være lavt læringstrykk og svak vurderingskultur i norsk skole. Aftenposten hadde tidligere denne uken en sak om Ljan skole i Oslo, som er mestere i lesing. Hemmeligheten bak lesesuksessen er antakelig så enkel at elevene er blitt møtt med høye forventninger fra lærere, rektor og kommune. Skolen har samarbeidet tett med foreldrene og har hatt dem som nære allierte for å pushe elevene til å lese mer, ikke for å plage dem, men for å hjelpe dem, for lesing er nøkkelen til å beherske alle andre fag. Rektoren forteller at skolen har satset bevisst og tungt på lesing som grunnkunnskap de siste årene, og ikke uventet har dette gitt resultater også i andre fag enn norsk. Tiårige Ninni Weisser Eide fra klasse 5S sa det så godt: «Av og til er det slitsomt, men når vi ser hvor gode resultater vi får, blir vi glade for at de gjorde det.» Kunnskap kan ikke stappes inn i hodene på elevene. Skal kunnskap ha verdi, må den bearbeides og forstås for å kunne anvendes i andre situasjoner. Det synes åpenbart at norske elever bør jobbe mer, ikke mindre. Da er ikke tiden inne til å avskaffe lekser. Men jeg er enig med dem som sier at lekser elevene ikke har forutsetning for å mestre, og lekser som ikke gjennomgås av lærer etterpå, er meningsløse og sannsynligvis virker mot sin hensikt. Nasjonale prøver er innført for å kunne etterprøve elevenes utvikling på helt sentrale fagområder. Oslo-skolen høster nå stadig bedre resultater. Jeg er overbevist om at det er nær sammenheng mellom den positive utviklingen og kommunens klart uttalte ambisjoner på skolens vegne og kommunens svært systematiske oppfølging av skoler, lærere og enkeltelever når det ikke går slik man hadde håpet. Både byrådet og utdanningsdirektøren er tydelige på at skolen skal og må ha som ambisjon at alle elever, uavhengig av egen og foreldres bakgrunn, skal gis samme mulighet til å lykkes i Oslo-skolen. Dette påvirker også kommunens ressurstildeling. Det blir et stadig tydeligere bilde at kommuner og skoler som har tatt resultatene fra nasjonale prøver systematisk i bruk, også høster bedre resultater i neste runde. I Aftenposten tirsdag 2. februar uttalte statssekretær Lisbet Rugtvedt at skoler må få hjelp til å følge opp dårlige resultater, og videre at kommuner nå blir pålagt å følge med på skoleresultatene. Rugtvedt viste også til at alle kommuner skal lage en kvalitetsrapport som skal behandles av kommunestyrene. «Det kan bidra til at flere kommuner gjør det som gir suksess, nemlig å følge opp resultatene», sa statssekretæren. Dette er nye toner fra Regjeringen, som Høyre hilser velkommen. Men hva betyr det at kommunene skal følge med på skoleresultatene? Hvordan skal departementet faktisk forsikre seg om at kommunene gjør noe med dårlige resultater? Og hvorfor har ikke departementet en uttalt strategi for hvordan man vil forholde seg til kommuner som ikke tar skolen tilstrekkelig på alvor? Tidligere denne uken hadde jeg en samtale med en rektor i en kommune i det fylket jeg kommer fra. Der hadde man gjort seg noen betraktninger knyttet til at lokalpolitikerne hadde fått seg forelagt gjennomsnittsresultatet av de nasjonale prøvene for den kommunen. Men hva slags skole og hva slags kommune kan styre etter gjennomsnittsresultater som kan dekke over store interne forskjeller? Skal lokalpolitikerne bli gode, må de vite mer. Vi kan ikke styre norsk skole ut fra gjennomsnittsbetraktninger. Jeg er redd for at den kommunen ikke er noe særtilfelle. Jeg er redd for at alt det nesten hysteriet som er skapt rundt det at man ikke skal offentliggjøre resultatene, faktisk gjør at mange kommuner ikke greier å gi sine skolepolitikere god nok informasjon og godt nok beslutningsgrunnlag til at de kan gjøre sin jobb så godt som den overhodet burde gjøres. Jeg etterlyser faktisk at statsråden og utdanningsdirektørene gjør en jobb ved å presisere på hvilket nivå man skal sørge for at lokalpolitikerne får tilgang til disse prøveresultatene, slik at de kan gjøre den jobben som foreldrene håper de kan gjøre, og som er den jobben de må gjøre hvis dette skal være et verktøy som skal komme elevene til gode, og som også skal være til hjelp for den enkelte skole som skal jobbe med sitt utgangspunkt, og det man sliter med. Så jeg føler at det regimet som er skapt rundt nasjonale prøver og måten de skal offentliggjøres på – koder osv. for å få tilgang – faktisk nå er i ferd med å bli et drawback og en ulempe for skolen, på den måten at man ikke får det beslutningsgrunnlaget og den opplyste debatten i skoleutvalgene og i kommunestyrene som er helt nødvendig hvis vi skal klare å løfte resultatene, ikke bare i kommuner, men også på enkeltskoler og på klassenivå.