Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2017-05-15:
Vår viktigste oppgave som politikere er å ivareta landets sikkerhet og befolkningens trygghet – beskytte innbyggerne. Den 22. juli 2011 ble Norge for første gang rammet av et stort terrorangrep i nyere tid. Angrepet på regjeringskvartalet og ungdommene på Utøya viste at vi hadde vesentlige mangler i vår beredskap. Ressursene fant ikke hverandre. Rapporten fra 22. juli-kommisjonen avdekket manglende samarbeid mellom etatene som har ansvar for forebygging, avvergelse og håndtering av terrorangrep. Kommisjonens leder sa da følgende: «Vi konkluderte at det haster med å ta tak i disse utfordringene fordi nødvendig endring kan og vil ta tid, og krever besluttsomhet og utholdenhet.» Etter 22. juli ble det i høyt tempo iverksatt og igangsatt en rekke tiltak for å bedre sikkerheten og beredskapen: Det ble gjort endringer i straffeloven for å øke mulighetene for å bekjempe terror. Nytt beredskapssenter ble prosjektert. PST fikk økte ressurser. Et samlet storting stilte klare krav om bedre samarbeid mellom politiet og Forsvaret. Nye instrukser ble utarbeidet. Før valget i 2013 lovet Erna Solberg og hennes parti, Høyre, økt gjennomføringskraft i beredskapsarbeidet. Den 9. mars 2013 presenterte Erna Solberg planene om å opprette en beredskapsfunksjon på Statsministerens kontor fordi landets øverste politiske leder til syvende og sist sitter med ansvaret for Norges beredskap, som det het. Til VG sa Erna Solberg: «Erfaringen fra 22. juli-kommisjonens arbeid viser at dette trengs. Man trenger en statsminister som har styringen i disse sakene.» Snart fire år etter at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen overtok, er det ikke lett å få øye på gjennomføringskraften som Erna Solberg da varslet. Dessverre er det heller ikke så lett å få øye på en statsminister som har styring i disse sakene, for å låne hennes egne ord. Det illustreres ved at denne debatten faller sammen med at Stortinget behandler den alvorlige svikten som Riksrevisjonen har avdekket i regjeringens evne til å få Forsvaret og politiet til å sikre terrorutsatte objekter i landet vårt. I seg selv er det alvorlig at objektsikringen svikter. Det svekker befolkningens trygghet. Men like alvorlig er det at dette peker i retning av en mer grunnleggende svikt. Det viktigste rådet fra Gjørv-kommisjonen var å begynne på toppen, styrke det nasjonale lederskapet, utvikle holdninger og kultur for risikoerkjennelse, gjennomføringsevne og samhandling. Det er avgjørende at landets politiske ledelse går foran, og at politiet og Forsvaret samarbeider godt. Riksrevisjonen har avdekket at begge deler sviktet. Forsvaret og politiet samarbeider ikke godt nok om sikring, og den politiske ledelsen i Forsvarsdepartementet og Justis- og beredskapsdepartementet har ikke evnet å gjøre noe med det. Fremdeles har verken Stortinget eller Riksrevisjonen fått en fullgod forklaring på årsakene til at det er slik. Hvorfor har ikke regjeringen evnet å følge opp Gjørv-kommisjonen på disse avgjørende områdene? Arbeidet med å sikre oss mot terror er sammensatt. Grunnleggende handler det – som Gjørv skriver – om holdninger, kultur og ledelse. Godt internasjonalt samarbeid er avgjørende, særlig når det gjelder overvåking og etterretning. God beredskap handler også om å bedre politiets operative evne og Forsvarets evne til å bistå politiet, og mye mer, som IKT-sikkerhet og sikring av kritisk infrastruktur. Summen av tiltak avgjør om vi er i stand til å avverge angrep eller møte det neste angrepet – som trolig blir ulikt det forrige – bedre enn vi maktet 22. juli 2011. Ingen kan kreve at statsministeren eller regjeringen har alle svarene – la oss være ærlige om det – men vi må fra Stortingets side kunne kreve at de gjør alt de evner for å ivareta befolkningens sikkerhet. Folk må føle seg trygge på at våre myndigheter gjør jobben. Etter 22. juli var Norge samstemt i at alt måtte på bordet. Beskjeden fra den daværende regjering og fra hele Stortinget til Gjørv var å levere en usminket og ærlig rapport. Det gjorde kommisjonen, og det dannet grunnlaget for en sunn debatt om det som fungerte, og det som sviktet. I ettertid ser vi hvor viktig det var. Den åpne og ærlige debatten ga en bred og solid enighet om hva som gikk galt 22. juli. Den sikret en sterk legitimitet for det forbedringsarbeidet som ble påbegynt raskt etterpå. Derfor bekymrer det meg oppriktig at statsministeren vegrer seg mot å vise den samme åpenheten i dag når det rettes et kritisk søkelys. I stedet opplever vi en regjering som lukker debatten om egen svikt i objektsikringen, hemmeligholder og skyver ansvaret nedover. Det er ikke lederskap, det er ikke gjennomføringskraft, og det er et uforståelig brudd med ånden fra 22. juli og Gjørv-kommisjonens arbeid. Arbeiderpartiets holdning er like klar nå som da vi satt med ansvaret. I en så alvorlig sak som kampen mot terror, med fundamental betydning for innbyggernes sikkerhet, må vi ha en åpen og ærlig debatt – også når det er ubehagelig, også når feil avdekkes. Jeg håper vi får en slik debatt i dag, for det er flere områder som må forbedres. Vi mener det jobbes for lite med kultur, holdninger og ledelse. Vi har etterspurt en stortingsmelding, slik at Stortinget i full bredde kan gå inn i temaet. Det sier regjeringen nei til. Politidistriktene har fått redusert handlingsrommet sitt med 426 mill. kr fra 2013 til 2016. Det blir det ikke bedre beredskap av. Regjeringen kunne brukt revidert nasjonalbudsjett til å styrke politidistriktene med økte frie driftsmidler, men det gjorde den ikke. De kritiske ressursene politiet trenger, som Gjørv etterlyste, er skjøvet ut i tid – beredskapssenter, helikopter, IKT-investeringer. Samhandlingen er heller ikke god nok. Samarbeidet mellom forsvar og politi har fortsatt store utfordringer. Vi venter stadig på at endringene i bistandsinstruksen iverksettes. Det foreligger ikke en felles trusselvurdering, og de frivillige redningstjenestene inkluderes ikke godt nok i øvelser og i læring etter øvelser. Inntrykket er at regjeringen snakker mye om beredskap, men når det gjelder de store investeringene, lar de vente på seg. Regningen, også på dette området, skyves over på neste regjering. Sikkerhet og beredskap er et område hvor det finnes få enkle svar og ingen lettvinte løsninger. Jeg har all respekt for det. Det tar tid å endre holdninger og kultur. Jeg tror også statsministeren på at det gjøres en god del fra regjeringens side for å bedre beredskapen, at beredskapen i Norge blir bedre. Men litt bedre er ikke godt nok. Stortinget må være trygge på at arbeidet med beredskap er noe som gjennomsyrer alt regjeringen gjør. Vi må være trygge på at regjeringen virkelig prioriterer sikkerhet, og vi må være trygge på at regjeringen ikke forsøker å skjule noe. Den tryggheten har Erna Solberg dessverre ikke maktet å skape. Tvert imot: Regjeringens manglende framdrift på viktige områder og statsministerens motvilje mot åpenhet er både urovekkende og oppsiktsvekkende holdt opp mot Høyres forbeholdsløse løfte om økt gjennomføringskraft på dette området. Derfor var det nødvendig med denne interpellasjonen og denne debatten, og derfor er det nødvendig å stille tydelige spørsmål. Hvordan forklarer statsministeren at gjennomføringskraften hennes har vært svak på viktige områder for å bedre beredskapen? Og hvorfor tar hun ikke ansvar for å sikre en usminket og ærlig debatt om Riksrevisjonens alvorlige kritikk?