Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-02-12:
Nasjonale og internasjonale undersøkelser viser at norske klasserom er i en særstilling når det gjelder mangel på ro og orden. Fremskrittspartiet har hevdet dette i mange år, men enhetsskolens prinsippryttere har gjort alt de kan for å le oss ut. Nå er det ikke lenger Fremskrittspartiet alene som mener at det er en sammenheng mellom læringsmiljø og læringsutbytte. Stadig flere fagmiljø bekrefter sammenhengen, og enkelte mener at bråk og uro i klasserommet er skolens største uløste problem i 2008. Det bør være en vekker for alle politikere - noen i denne sal og andre utenfor - som har lukket sine øyne og skutt på Fremskrittspartiet med kraftig verbal ammunisjon. Utfordringene i skolen er mangfoldige, og det er riktig at en ikke kan løse alle utfordringene med enkle grep. Det er imidlertid ikke til hinder for at en kan løse noe nå. Jeg skal innlede med å takke saksordføreren for et godt stykke forarbeid i forberedelsene til saken. Komiteen har gjennomført et eget seminar om dette representantforslaget, og det kom fram en rekke gode innspill. Det er imidlertid ikke mange av innspillene som har ført til at regjeringspartiene har villet handle konkret mot bråk og uro. De skyver ansvaret fra seg og viser til at dette må vi diskutere mer i framtiden. Fremskrittspartiet mener denne problemstillingen er langt mer viktig enn at en hele tiden skal skyve den foran seg. Siden PISA-rapporten i 2003 kåret skoleelever i Norge til OECD-områdets største bråkmakere, har ingenting skjedd. Det er politisk apati, og skremmende for de barna som nå sliter med å lære på grunn av uorganiserte klasserom fulle av bråk og uro, mens det politiske flertallet på Stortinget sier at vi får vente og se. Kanskje kan det gjøres noe for de elevene som begynner på skolen om fem eller ti år, men ikke for dem som går på skolen i dag. Det klarer ikke flertallet å ta inn over seg. Det er ganske frustrerende. Hvis jeg for en kort stund skal ta på meg hatten til en mor eller far med barn i skolen, blir jeg egentlig ganske forbannet og oppgitt over denne flertallsapatien. Det er en tid for alt: En tid for prat, og en tid for handling. Og tiden for handling er kommet. Nærmere en tredjedel av tiden i norske klasserom går med til såkalt ikke-faglig aktivitet. Det betyr i praksis at når Stortinget nå har vedtatt å øke timetallet med ca. 6,5 skoletimer i uka på småskoletrinnet, så forsvinner to av timene til surr som ikke har noe med læring å gjøre. Det er en tankevekker. Jeg skal ikke gå igjennom de 17 forslagene som er fremmet i innstillingen, men jeg synes noen av dem må kommenteres særskilt. For det første framstår det som fullstendig ubegripelig at en regjering som har gått til valg på å gi barna i barneskolen mat på skolen, nå stemmer imot et forslag om å innføre en ordning med gratis frukt og grønt for alle elevene i grunnskolen. Regjeringspartiene er tilfreds med at halvparten av elevene blir skjøvet på utsiden av ordningen som Soria Moria-erklæringen krever skal være universell. En kunnskapsminister fra et parti som før valget i 2005 lovte barna kylling eller fisk på skolen, leverer en gulrot eller et eple til halvparten av elevene og er fornøyd med det. Det går med respekt å melde ikke an. Det er noen som har undret seg over årsakene til politikerforakt. De som fortsatt lurer, kan starte her. For å samle tiltak mot bråk og uro vil Fremskrittspartiet ha en egen handlingsplan. Det blir det ikke flertall for i dag, men regjeringspartiene har lovet, på statsrådens vegne, at problemstillingene skal berøres inngående i den varslede stortingsmeldingen om kvalitet i grunnopplæringen. Det er bra, fordi det også kan bidra til å gi et mer helhetlig bilde. Hvis statsråden skulle finne på å adoptere noen av Fremskrittspartiets forslag i denne saken, skal han vite at han er hjertelig velkommen til det. Målet fra Fremskrittspartiets side vil alltid være størst mulig grad av realpolitisk gjennomslag for gode og praktiske løsninger. Jeg håper at statsråden vil bidra til det ved å gjenoppta noen av Fremskrittspartiets forslag som behandles her i dag. Kompetanse er et viktig stikkord når bråk og uro debatteres. Kompetanse i alle ledd, faktisk. Det handler naturligvis om at elevenes evne til å øke sin faglige kompetanse blir redusert når bråket tar overhånd. Det betyr videre at de som skal være lærere, må ha tilstrekkelig faglig kompetanse til å opparbeide seg selvtillit for å utøve lærergjerningen, men også kompetanse til å lede en klasse. Det handler også om kompetanse til å ta seg av barn med særlig store lærings- eller adferdsutfordringer. Ingen forventer at en lærer som er utdannet for å lære bort, også skal ha spesialkompetanse til å håndtere slike vanskeligheter. Derfor må vi bidra aktivt for å ha en bredere kompetanse inn i skolene. Det gjelder vernepleiere, barnevernspedagoger, sosialarbeidere og helsepersonell. Ofte opplever en at barn i vanskelige hjemmesituasjoner utvikler adferdsvanskeligheter. Det kan være fordi foreldrene har en vanskelig tid og eventuelt gjennomfører et samlivsbrudd, og det kan være sykdom i familien, vold, overgrep eller andre forhold som vil prege barnet også i sin tid på skolen. Da må skolen kunne møte eleven med nødvendig kompetanse, ikke en halv- eller helsur lærer som kjefter og gneldrer fordi barnet ikke klarer å samle tankene sine om det som skjer i timen. Hvis skolen ikke lykkes i denne oppgaven, kan den heller ikke lykkes som kunnskapsformidler, ei heller gi bidrag til å hjelpe barn ut av en vanskelig fase. Jeg sier ikke at skolen skal ta over noe av foreldrenes ansvar for egne barn, men når foreldrene svikter eller andre forhold gjør at barn faller utenfor, må skolens bidrag være av en slik karakter at barnet igjen kan komme tilbake i læringsmodus. Fremskrittspartiet mener at en må løse alle disse kompetansebehovene, og mener en mer tverrfaglig skole er en forutsetning for å hjelpe den enkelte elev til å bli i stand til å lære mest mulig. Så mener Fremskrittspartiet det er merkelig at det er så politisk ukorrekt å snakke om særskilt tilrettelegging for elevene gjennom å tilby skoler med særlig kompetanse. Uansett hva bedreviterne sier, er det en del elever som har null utbytte av å gå i en ordinær klasse på en ordinær skole. Da er det skremmende at et politisk ideal som integreringsprinsippet skal stå over den enkelte elevs behov. I 2006 ble det lagt fram en kartlegging fra NTNU om integrering i skolen. Der går det fram at tre av fire elever med psykisk utviklingshemning ikke er sammen med jevnaldrende i friminuttene - ca. 80 pst. av denne elevgruppen føler seg ekskludert i skolemiljøet. Barneombudet meldte på samme tid om tilbakemeldinger fra barn som føler seg integrert til ensomhet i skolen. Jeg synes det er rart at vi som peker på slike problemstillinger, får beskjed om å holde kjeft og følge med i timen fordi den totale integrering er kommet for å bli. Fremskrittspartiet finner seg ikke i at barn skal settes til side i politiske prinsippers navn. Vi sier heller ikke at alle elever med læringsvanskeligheter eller utfordringer i skolen skal ut av ordinær skole, men vi vil kreve at de gis mulighet til å velge et alternativt opplegg som kan legges godt til rette for den enkelte, i eller utenfor ordinær skole. Det er imidlertid skjedd en ting som er verdt å merke seg. Samtlige partier erkjenner nå at bråk og uro i klasserommet er et problem, og at det er viktig å øke fokuset på å finne gode løsninger. Det er også en erkjennelse av at læringsmiljøet har en innvirkning på læringsutbyttet, selv om det kan være ulike oppfatninger av hvor stor den innvirkningen er. At komiteen nå enstemmig konstaterer at «bråk og uro og de utfordringer for læringsmiljø og læringsprosess som dette innebærer, er et av skolens største uløste problemer», viser at vi har bidratt til å bevege det politiske Norge i riktig retning - selv om det tar tid. Selve erkjennelsen av problemet er i det minste det første skrittet i riktig retning. Skal det gås flere skritt, raskere, har velgerne et tydelig alternativ i 2009. Jeg vil med dette be velgerne notere seg at jeg på vegne av Fremskrittspartiet fremmer de 16 forslagene som er tatt inn i innstillingen. Og på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre tar jeg opp forslag nr. 1.