Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-10:
Det denne debatten har vist, er at det eksisterer klarere skillelinjer i norsk politikk enn på mange år. Det viser seg særlig i fordelingspolitikken, der vi er glad for at Arbeiderpartiet og også Senterpartiet nå nærmer seg det som har vært SVs posisjon gjennom mange år. Vi ser også veldig klart at den regjeringen vi har, er en Høyre-dominert regjering med Kristelig Folkeparti på slep. Vi ser det veldig klart fordi denne debatten, og også de framlegg denne regjeringen fremmer for Stortinget, domineres av en Høyre-orientert politikk. Enkelte fra Kristelig Folkeparti later som om at dette er en sentrumsregjering som kan samarbeide litt her og litt der, men i alle de viktige fordelingspolitiske spørsmål ser vi at denne regjering sitter, selvfølgelig avhengig av Høyre, men også med Fremskrittspartiet som sin parlamentariske støttespiller. Det er det dette landet lider under, en svak mindretallsregjering med Fremskrittspartiet som drar politikken enda mer til høyre, og ikke minst denne uforutsigbarheten som dette medfører av spill og spetakkel, der man later som om man ikke har noen slags forståelse med Fremskrittspartiet, og Fremskrittspartiet heller ikke vedkjenner seg farskapet til regjeringen. Det er denne situasjonen som blir totalt uoversiktlig. Men det er altså et valg Regjeringen må vedstå seg. Det er kanskje noe av det som er det mest fortvilende med denne regjeringen, nemlig at den vedstår seg ikke de valg og de handlinger den foretar. Man later hele tiden som om realiteten er noe annet enn det som den faktisk er. Etter å ha observert ulike talsmenn fra Kristelig Folkeparti i lang tid, tror jeg at de ikke trives spesielt godt i denne rollen. Jeg tror de trives svært dårlig med at Fremskrittspartiet nå er en av de viktigste premissleverandørene for det som leveres fra Regjeringen, og jeg tror de også trives svært dårlig med at Høyre tar gevinsten ved politikken. Når jeg i dag morges hørte på radioen at Kristelig Folkepartis leder skylder på opposisjonen for at ting er uklare i denne sal, så er det med respekt å melde bare tøv. Noe av det viktigste en regjering må gjøre, er å vedstå seg sine egne valg og sine egne handlinger. Det gjelder i særdeleshet det partiet som har statsministeren. I debatten i går gjorde Høyre det til et stort poeng at de vil endre Norge, og det vil de sannsynligvis klare hvis de får sitte hele denne perioden i tospann med Fremskrittspartiet. Det vi ser, er at Høyre, som nå har sittet i opposisjon i mange år, har skuffen sin stappfull av ulike Høyre-forslag som de lenge har hatt lyst til å fremme, og som de nå får muligheten til å prøve ut rett og slett fordi de er de dominerende i Regjeringen. Vi ser det veldig godt i fordelingspolitikken. For første gang i moderne tid er det ikke lagt fram noen fordelingstabell i nasjonalbudsjettet. Grunnen til det er selvfølgelig at Regjeringen ikke er opptatt av fordelingspolitikk. De mener det ikke er viktig, de mener rett og slett at dette er underordnet helt andre hensyn. Vi ser det i de forslag som fremmes, når man fremmer forslag om en hel milliard mer i egenandeler for dem som har minst. Det sier fryktelig mye om Regjeringens sosiale ansikt. Vi ser det når de ønsker å fjerne blåreseptordningen for uføre og å øke den alminnelige egenbetalingen med 500 kr. Vi ser det på dramatiske innstramminger i dagpengeordningen osv. Skattelettelser – som denne regjeringen ellers liker å snakke om – får altså ikke de som har under 200 000 kr. Tvert imot får denne gruppen økte kostnader, med de ulike egenandelene som innføres i sin alminnelighet, men som rammer denne gruppen tyngre. Vi ser det også i synet på statlig eierskap, på privatisering osv. Det forholdet vi kanskje ser det aller sterkest på, er forholdet mellom privat og offentlig forbruk. Dette er også et av de spørsmål hvor det har vært klarest polarisering i denne debatten. Enkelte partier, SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet, er veldig klare på at vi ønsker det offentlige forbruket opp, fordi det er det offentlige forbruk som bidrar til velferdsstaten. Til neste år blir det ganske dramatisk. Det har vel ikke vært et så stort gap på mange, mange år – om noensinne. Det private forbruket skal vokse hele sju ganger mer enn det offentlige forbruket. Det er ikke til å undres over at Kristelig Folkepartis ordførere lurer på hva Regjeringen egentlig holder på med. Og det er ikke til å undres over at når de og Høyres ordførere kommer inn til Stortinget, høres de ut som SV-ere hele gjengen. De klarer ikke å finne noen god forklaring på hvorfor det skal være slik at kontrasten mellom klasserommet og barnerommet bare skal vokse også i årene fremover. Men det skal sies at retningen denne regjeringen kjører i, er klar. De kjører klart i retning høyre, og det vil også vises over tid i enda større grad. For det er ikke slik at det er hvert enkelt vedtak i seg selv som er dramatisk. Det er totaliteten av alle disse små og store vedtakene som gjøres, som på en måte er totaliteten i denne høyrepolitikken. I det forrige budsjettet så vi det tydelig, vi ser det i revidert budsjett, vi ser det i mange ulike proposisjoner og meldinger til Stortinget, og vi ser det i det budsjettet som Stortinget nå har til behandling. Det er totaliteten over tid som viser veldig klart hvilken retning denne regjeringen kjører i, og det ser vi også blir svært ubehagelig for deler av Regjeringens egne medlemmer. Jeg ser at kommunalministeren i dagens aviser skylder på opposisjonen for dårlig kommuneøkonomi knyttet til barnehageforliket. Maken til frekkhet og ansvarsfraskrivelse er det heldigvis sjelden man opplever. Det er nok et eksempel på at Regjeringen ikke står bak sine egne prioriteringer og egne valg, men kontinuerlig skylder på opposisjonen for de valg de selv tar. I budsjettproposisjonen vil man se veldig klart at denne regjeringen finansierer hele barnehagesatsingen med kutt i ulike støtteordninger for småbarnsforeldre. Man kutter i SFO, man kutter i småbarnstillegget, man prisjusterer ikke barnetrygden, og man tar over 200 mill. kr fra den generelle satsingen til kommunen. Dette gjør Regjeringen samtidig som den prøver å late som om den ikke satser på kommunen fordi opposisjonen har inngått et barnehageforlik. Bare så også det er sagt: Det opposisjonen gjør, er å innfri statsministerens partis egne valgløfter til sine velgere. Vi sørger nå for at man for første gang på mange, mange år skjærer igjennom alt og sier: Slik skal det være. Nå skal småbarnsforeldrene og de små barna endelig få gevinsten av de løfter Stortinget har gitt gjennom mange, mange år. Regjeringen velger nok en gang å stille seg utenfor dette forliket og prøver å så tvil om det, prøver å så tvil om denne satsingen er til gagn for småbarnsforeldre. Jeg tror det er veldig uklokt av Regjeringen å velge en slik tilnærming. En ansvarlig regjering vil se at den har tapt, og vil spille på lag med opposisjonen for å få dette best mulig, istedenfor å skape kontinuerlig tvil og usikkerhet. Det er så mange hundretusen små barn og foreldre som er avhengige av at dette blir en suksess. Jeg kan forsikre Regjeringen om at de fire partiene som står bak avtalen, har tenkt å gjennomføre den. Regjeringen kan velge å fortsette å så tvil om det. Det vil være veldig uheldig for de mange hundretusen som er avhengige av det. Dette viser bare nok en gang den ansvarsfraskrivelse Regjeringen foretar. Jeg må si at det er svært uklokt, og i likhet med Hill-Marta Solberg vil jeg gjerne invitere Regjeringen nå til å ha en litt annen holdning, en ansvarlig holdning. Ordet «ansvarlig» brukes mye i denne salen. Dette er ansvarlig: å bidra til at det ikke skapes større uklarhet rundt dette. Det som selvfølgelig er realiteten, og som de fleste nok ser – også ordførerne fra Høyre og Kristelig Folkeparti – er at det er komplett uforståelig hvorfor Stortinget ikke skal ha råd til denne satsingen på barnehager, og hvorfor dette nødvendigvis skal medføre at alle landets kommuner skal blø for det. Det fins ingen sammenheng i dette, og det viser budsjettframlegget egentlig veldig klart. Vi ser at dette også er knyttet til skolen, som har vært debattert i denne salen. Skolen var fjorårets store valgvinner. Høyre skåret stort på skole, og SV skåret på skole. Kristelig Folkeparti hadde også en sterk profil på at skolen skulle bli bedre. Vi skulle lage verdens beste utdanning. Vi skulle løfte Utdannings-Norge slik at det på en måte skulle bli framtidens Norge som lyste på skolebenken. Det som er merkelig å se her, er at det fins ingen satsing på skole, unntatt satsingen på privatskoler. Privatskoler skal få over 0,5 milliarder kr mer. I tillegg skal vi nå få en endring i privatskoleloven som gjør at det blir langt lettere og langt billigere å etablere privatskoler for dem som måtte ønske det. Men alle disse pengene tar de jo fra kommunen, for fra det øyeblikket en elev går på en privatskole, trekkes tilskuddet automatisk inn fra kommunen som ellers driver den offentlige skolen. Det betyr at det er kommunen som finansierer den satsningen på privatskoler som Regjeringen ønsker. Dette er nok et eksempel på at det er høyrestaten som vi nå ser klarere og klarere konturene av. Da vil vi over tid ikke få den alminnelige enhetsskolen, som på en måte har vært vårt samfunns aller største styrke. Vi ser det også på at man kutter i låneordningen til nye skolebygg med en hel milliard. SV har aldri ønsket denne låneordningen. Vi har ønsket at det skulle være en tilskuddsordning som gjorde at vi faktisk fikk bedre skolebygg. Men det å kutte i den låneordningen som tross alt eksisterer, med en hel milliard, viser jo hvor lite denne regjeringen egentlig satser på utdanning. Selv om statsråd Erna Solberg later som noe annet, er det en veldig klar sammenheng mellom kvalitet og ressursinnsats. Det er ikke slik at ubegrensede ressurser nødvendigvis skaper kvalitet, men det er slik at mangelfull ressursinnsats åpenbart ikke skaper kvalitet. Skal vi skape verdens beste skole, er det nødvendig å bruke penger. Resultatet av den høyrestyrte politikken ser vi på felt etter felt. La meg avslutningsvis bare nevne ett poeng, som er viktig: Det kontinuerlige presset på kommuneøkonomien, på omorganisering og på konkurranseutsetting – eller hva det nå kalles – medfører stor slitasje for de ansatte. De har omorganisert seg i mer enn ti år. Vi hørte på radioen i morges at arbeidslivet er en av grunnene til de store psykiske plagene mange har. Det betyr at en viktig bit av dette er å gi trygge, forutsigbare rammevilkår for mange hundretusen offentlig ansatte, en bit som SV tar meget alvorlig.