Lars Sponheim (Venstre), 2008-11-27:
Da finansministeren la fram budsjettet for godt og vel sju uker siden, gav jeg uttrykk for, som en første reaksjon fra denne talerstolen, at under så stor usikkerhet burde ingen være skråsikre på at de hadde de rette tallene eller de rette virkemidlene, for mye ville komme til å skje de nærmeste dagene og ukene under budsjettbehandlingen. Jeg appellerte ikke minst til Regjeringen og flertallet: Legg til side en del kjepphester og kanskje litt stolthet over å ha tenkt de rette tankene den første gangen man satte sammen et budsjett, og vær åpen for en noe annerledes budsjetthøst enn det vi tradisjonelt har. Jeg har lagt merke til at senere har også flere i opposisjonen gitt uttrykk for noe av det samme. Så har vi fått en annerledes budsjetthøst, men ikke slik jeg hadde tenkt. Det ble faktisk en budsjetthøst hvor flertallet i komiteen under budsjettbehandlingen har tviholdt på sine prognoser for vekst i 2009, prognoser for anslag for arbeidsledighet i 2009, for oljepris, osv., selv om vi har spurt og spurt: Er det ikke slik at det etter hvert må være grunnlag for å legge andre forutsetninger til grunn? Alle synes å mene det – land utenfor oss og ulike miljøer i den norske samfunnsdebatten. Så har altså Regjeringen valgt å holde fast ved å si: Det er slik som vi har sagt at det er. En har på en måte brukt flertallet sitt til å bestemme at feil tall skal være riktig, punktum – jeg hadde nær sagt helt til ballongen sprakk én dag før denne finansdebatten ved at komiteens leder syntes at nå fikk nok være nok. Han sendte et brev, og dermed det forløsende: Her er nok krisen mye større, sykdommen, diagnosen mye mer alvorlig enn det Regjeringen har tviholdt på i alle disse ukene. Det hadde etter mitt skjønn vært riktig av Regjeringen om man ikke hadde hatt bedre tall, å si ganske tydelig, skriftlig, til Stortinget at det sannsynligvis blir mye verre tall, det blir helt sikkert mye verre tall, for vekstanslag og arbeidsledighet – men det er så usikkert og så skiftende tider at det er vanskelig å komme med andre tall som vi kan si er bedre, for sykdommen er mye mer alvorlig. Det hadde skapt en helt annen respekt for det arbeidet som skal gjøres, fra alle, tror jeg. Det burde etter mitt skjønn ikke ha ført til noen utgiftsbonanza, pengebruk eller andre ting i komiteens arbeid. Snarere tvert imot burde det være fullt mulig å fastholde en helt annen realisme i forutsetningene for budsjettet, og samtidig si at jobbene nr. 1, 2 og 3 er fortsatt lavere rente – for det er det min oppfatning at det skal være – og stått på et stramt budsjett. Jeg mener ikke at en konsekvens av andre og mer realistiske tall skulle ha vært at en skulle ha økt utgiftssiden i budsjettet for å sette det rentefallet vi bør forvente, under press. Der er jeg uenig med andre partier i opposisjonen. Så har det under denne budsjettbehandlingen vært mye snakk om at det skulle være ulike former for forlik, budsjettforlik, kriseforlik, osv. Jeg har ikke vært av dem som har brukt disse ordene. La meg si det slik: Jeg skulle også gjerne hatt flertallsgjennomslag for Venstres politikk, det er ikke det jeg mener, men jeg er ikke så naiv at jeg tror at flertallet i Stortinget ville lagt sitt til side for å vedta det alternative budsjett Venstre har lagt fram. Men jeg tror det hadde vært riktig å ha en dialog om forutsetningene, hvordan det tenkes, kanskje hørt på ulike innspill og innfallsvinkler til hvordan disse utfordringene kan møtes, i en så usikker tid. I det minste er det iallfall litt underlig, i en situasjon hvor veldig mye tyder på at vi kommer til å møte valget til høsten med høyere arbeidsledighet enn noen har forutsett – og med økende arbeidsledighet på det tidspunktet – at ikke Regjeringen og regjeringspartiene, flertallet, har brukt, så å si, invitasjonen fra opposisjonen, mindretallet, til å ta et eierskap for de vanskelige tider. Da kunne de senere gjennom budsjettåret si at dette var de med på – de hadde en mulighet til å påvirke, men de kom ikke med innspill da de hadde en mulighet og dermed kunne satt seg selv i en annen situasjon. Det har de da altså ikke valgt. Jeg tror det er grunnlag for, på dette tidspunktet og i denne debatten, å minne om den litt stille dramatikk som nå foregår ute i norsk økonomi. Da tenker jeg ikke først og fremst på de store avisoppslagene som vi har fått rundt Hydros skrinlagte planer på Karmøy osv., som alltid gir stor oppmerksomhet, men på de stille beslutningene rundt omkring i norske styrerom og blant norske bedriftseiere. Det handler om å trappe ned, flytte ut av landet, permittere – de neste uker og måneder – som ikke gir avisoppslag, men som kommer til å summere seg opp til ganske katastrofale tilstander, frykter jeg, i norsk økonomi. Hva gjør en da i disse tider? Norge har kanskje Europas mest åpne økonomi, som er avhengig av ekspansive og kjøpesterke markeder utenfor Norge. Det er lite en kan gjøre i norsk politikk for å holde oppe etterspørselen i markeder langt vekk fra Norge. Det lille man kan gjøre, har etter mitt skjønn Regjeringen gjort gjennom å styrke GIEK og Eksportfinans, som gjør det mulig også å ha konkurransedyktig finansiering av eksport. Jeg frykter at det er et lite bidrag i en stor sammenheng. Det vi kan gjøre, er å iverksette tiltak når det gjelder innenlands økonomi, for å kompensere noe, ikke alt, av den svekkelsen i etterspørselen mot norsk økonomi utenfra. Dette kan man gjøre gjennom statens utgifter. Det finnes eksempler på noen som gjør det i formidabel grad i sine alternative budsjetter. Jeg mener det er feil ensidig å legge vekt på det. Man kan gjøre det med skattelette, og dermed ensidig stimulere privat økt etterspørsel. Jeg er heller ikke sikker på at det er det mest riktige virkemiddelet akkurat nå. Jeg er helt sikker på at lavere rente de neste månedene er det viktigste virkemiddelet. Jeg mener vi bør ha forventninger om i hvert fall to rentereduksjoner før jul fra Norges Bank, og at vi som har lån, bør få minst ett brev fra banken med beskjed om rentereduksjoner på våre lån før jul. Det virker fordelende og fornuftig for dem som har minst penger, og må låne penger. Fordelen med det er at det virker både i offentlig og i privat sektor. 1 pst. lavere rente er 1 milliard kr mer til kommunene. Da forstår vi betydningen av rentereduksjoner rundt omkring i hele økonomien. Det bør stimulere folk til å ha en normal atferd og gjøre det de har planlagt å gjøre, også i 2009. Finansministeren bør ta seg råd til å kjøpe nye ski, som hun varslet i går at hun trengte. Den som har planer om å pusse opp badet eller kjøkkenet i 2009 og ellers har sine vante inntekter, bør fortsatt gjøre det. Det er viktig, og renten er nok det viktigste bidraget til at man kan gjøre det. Hvis renten ikke virker godt nok i en slik retning, kan – og jeg håper ikke Regjeringen stenger den muligheten helt ute – en fornuftig, forsiktig skattelette, gjerne til de laveste inntekter, være et viktig bidrag for å hjelpe renten til å holde en normal atferd inn i 2009, for å redusere kriseeffekter. Jeg skulle ha hatt atskillig flere minutter til å gå gjennom og ramse opp hele Venstres alternative budsjett. Det har jeg ikke tid til, men jeg vil likevel legge vekt på noen viktige forhold. Det er kjente størrelser, det er ikke noen veldig nye hopp og spring i ulike retninger. Venstre ønsker å være et forutsigbart parti, vi ønsker å være et parti som satser målrettet på framtiden. Det handler om nyskapende miljø- og klimavennlig næringsliv, det handler om miljøvennlig samferdsel, det handler om storsatsing på forskning og målrettet fattigdomsbekjempelse blant barn og unge. Det har vi vært kjent for tidligere, og jeg er helt sikker på at i en oppbruddstid, som en krisetid er, er det å ha framtidssatsing på forskning, miljø- og klimavennlige løsninger og teknologi enda riktigere enn det er i veldig gode tider. Krise er oppbruddstid – krise er en tid for å forlate noe for å ha noe nytt å gå til, og det er det Venstres formidable satsing på ikke minst forskning representerer. I en usikker tid er det én ting som er bombesikkert, nemlig at det å skaffe oss ny kunnskap gjennom forskning som kan gi grunnlag for nye bedrifter og nye måter å løse utfordringene på, ikke minst innenfor klima- og miljøsektoren, er det sikreste en kan gjøre. Derfor har Venstre det kraftigste budsjettet for satsing på forskning av det som legges fram til behandling i dag. Til slutt har vi også en del dokumentforslag til behandling, og jeg er saksordfører for ett av dem, om å styrke SkatteFUNN-ordningen. Jeg er glad for at en samlet opposisjon ønsker å styrke SkatteFUNN-ordningen, som nettopp bidrar til å satse på de nye bedriftene, de nye produktene og de nye mulighetene i en tid hvor det trengs, og hvor de gamle produktene mister markeder. Jeg er lei meg for at ikke regjeringspartiene og flertallet har sett en mulighet til å satse enda mer på denne positive ordningen i disse tider. Til slutt vil jeg ta opp de forslag som Venstre skal ta opp i denne sammenhengen.