Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2002-03-21:
Regjeringen er oppmerksom på det behovet som eksisterer for å tilføre næringslivet risikokapital. Det er først og fremst i etableringsfasene, når ideene utvikles og en bedrift står på spranget til kommersialisering, at det kan være grunnlag for at myndighetene går inn med risikokapital. Det er derfor en viktig sak som tas opp, og jeg har merket meg synspunktene i forslaget, merknadene fra komiteen og for så vidt debatten her i dag. Vi har i dag et virkemiddelapparat som i store trekk ivaretar de hensyn som er innbakt i forslaget. Det er, som tidligere nevnt, tre statlige og halvstatlige egenkapitalordninger som skal ivareta behovet for risikokapital til næringslivet. Det er såkornordningen med sine fond, det er SND Invest AS og Statens investeringsselskap AS. I tillegg yter SND lavrisiko- og risikolån til næringsvirksomhet i distriktene. Det nye investeringsselskapet skal investere i privateide fond, som igjen skal gå inn i enkeltbedrifter i en tidlig fase. Selskapet er lokalisert i Bergen og har hele landet som nedslagsfelt for sine investeringer. Selskapet vil kunne bli et nyttig instrument ved oppbyggingen av nye fond. Såkornordningen bygger på et samspill mellom offentlig og privat kapital. Den består av fem regionale og et landsdekkende fond. Såkornfondene skal gå inn i en tidligere fase enn investeringsselskapet. Som følge av den lave likviditeten i markedet har såkornselskapene hatt vanskeligheter med å få inn privat kapital, samtidig som en ikke har fått solgt seg ut av eksisterende engasjement i den takt som en hadde regnet med. Alt i alt har dette ført til at fondene ikke har fått økt kapitalgrunnlaget eller fått frigjort kapital til nye investeringer i det omfanget som både var forutsetningen, og som fremdeles er ønskelig. For de regionale fondene har det vært et spesielt problem at de er små. Små fond har ofte en lite optimal risikoprofil og sårbar administrasjon. Videre har samarbeidet på tvers av landsdelsgrensene vært vanskelig, særlig med tanke på å innhente kapital fra private og finne de riktige prosjektene. Jeg vil så snart som mulig, etter at den siste emisjonsrunden for såkornordningen er gjennomført den 31. mars nå i år, ta kontakt med fondene for å drøfte erfaringene som fondene har hatt så langt. De områdene vi ønsker drøftet, er fondenes geografiske og bransjemessige avgrensninger, fondenes størrelse og deres styringsmodeller, herunder hvordan en har hatt nytte av kompetansen til de private investorene som er med. Synspunktene som kommer frem, vil danne grunnlaget for en ny vurdering av såkornfondene som næringspolitisk virkemiddel. Etter de signalene jeg har fått så langt, mener jeg det er mer hensiktsmessig å bygge videre på den modellen vi har med såkornfond, enn å bygge opp et nytt fond for næringsfattige områder. Dette er i tråd med Sem-erklæringen. En slik linje vil sikre fortsatt regional forankring av fondene, samtidig som en bygger opp eier- og forvaltningskompetanse i distriktene. Jeg ser imidlertid for meg visse grep som kan gjøre ordningen bedre. Vi kan spisse fondene ved at de spesialiserer seg og dermed får en bransjemessig kompetanse med hele landet som arbeidsfelt og investeringsområde. Vi må ikke få et system som låser inn både kompetansen og aktiviteten geografisk. Jeg synes jeg kan se konturene av en slik innlåsing i Dokument nr. 8-forslaget. Et mer åpent system som bygger på samspill og utveksling av kompetanse på tvers av regionale grenser, vil være til fordel for distriktene, etter mitt skjønn. Gjennom investeringsselskapet og mer fleksibel bruk av såkornordningen vil vi kunne nå dette målet. Gjennomgangen av såkornordningen vil inngå i den brede vurderingen av virkemiddelapparatet som nå pågår. Arbeidet er forutsatt å være ferdig etter sommeren 2002. Utgangspunktet for gjennomgangen vil være alle typer direkte virkemidler overfor næringslivet, både tilskudd, lån, garantier, egenkapital, informasjon, rådgivning, infrastruktur og nettverk. Mulighetene for å styrke kapitaltilgangen og næringsutviklingen i næringsfattige områder er en viktig del av denne gjennomgangen. Konklusjonen vil bli lagt fram for Stortinget på egnet vis, i hvilken form får vi komme tilbake til. Det vil være naturlig å se nærmere på det forslaget som her er fremmet, i en slik sammenheng. Så noen kommentarer til det som det har vært rettet direkte spørsmål om, og noen kommentarer til enkelte utsagn: Fossli sa at SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet hadde pekt på og vært svært bekymret for kuttene i SND og den innvirkningen det måtte ha på fraflyttingen. Vel, det er altså, som det står i merknaden fra komiteen i innledningen – jeg holdt på å si – til tross for at Stortinget i 20 år har fattet mange vedtak om at man ikke burde flytte fra distriktene, et uomtvistelig faktum at halvparten av kommunene i Norge har hatt fraflytting. Jeg tror det er helt åpenbart at rammebetingelser på bred basis, både direkte og indirekte virkemidler, har betydning – selvfølgelig – for bosettingen. Det er umulig å tenke seg bosetting i distriktene uten at man har arbeidsplasser, og da arbeidsplasser som er lønnsomme. Hedstrøm spurte konkret om når denne saken kommer til Stortinget. Jeg antydet at vi i løpet av sommeren, dvs. før Stortinget kommer sammen til høsten, har en klar oppfatning av denne gjennomgangen og hva som skal fremmes overfor Stortinget. Hvordan dette vil bli gjort, må jeg få lov til å komme tilbake til. Det er to muligheter. Den ene er i budsjettsammenheng, og den andre er i en egen sak. Det må vi få lov til å komme tilbake til. Så spurte både Hedstrøm og Arnstad om hva vi prioriterer i den gjennomgangen vi har. Nå er det faktisk slik at vi akkurat i dag har et ganske stort møte med alle de underliggende etater som utgjør det som er virkemiddelapparatet. Vi har hatt en svær prosess nå, hvor alle virkemiddelapparatene har blitt bedt om å komme med innspill, og det er kommet inn 16 skriftlige innspill, dvs. fra stort sett alle bortsett fra fra ett, så vidt jeg kan se, som viser styrker, svakheter, mulige overlappinger, mulige forslag til endringer osv. I tillegg har vi gått ut til alle næringsorganisasjonene på bred front, og vi har fått innspill fra 35 landsdekkende organisasjoner som har synspunkter både i forhold til målsetting, hvilke ressurser vi skal sette inn, og – i siste instans – hvilken organisering vi skal ha på dette. Jeg tror det er viktig at vi har ganske klare oppfatninger innledningsvis av hva som overordnet er hensikten med alle disse direkte virkemidlene. Vi bruker et betydelig antall milliarder til disse virkemidlene. Det er viktig, som for så vidt forslagsstiller Ryan sa, at vi ikke bare deler ut penger i øst og vest, men at det er til noe som kan bidra til det som er målsettingen, nemlig å skape lønnsomme arbeidsplasser i distriktene, som igjen gjør at vi får bosetting i de samme distriktene. Men summen av det hele bør etter mitt skjønn bygge på at det øker verdiskapingen, at det øker den kaken som er til fordeling gjennom det vi deler ut gjennom virkemiddelapparatet. Jeg tror også man må innse at det ville være naturlig å fokusere på en regional utvikling i større grad enn på at man skal ha en absolutt utvikling i sysselsetting og bosetting i samtlige av landets 430–440 kommuner. Så tror jeg det er viktig å ha den målsettingen at vi skal gjøre Norge generelt til et interessant land å etablere næringsvirksomhet i. Jeg tror at vi allerede fra første stund i denne gjennomgangen av virkemiddelapparatet skal legge til grunn at det er viktig at man også har et internasjonalt perspektiv på dette – av to grunner: For det første fordi vi er i et åpent marked nasjonalt. Vi er utsatt for konkurranse fra utlandet på nærmest alle felt. Vi vet at etter WTO-runden vil det kanskje være enda færre områder hvor vi ikke er eksponert for konkurranse. Da vil det være lite hensiktsmessig at man forleder bedrifter til å starte produksjon som vi vet vil tape i en internasjonal konkurranse. Og for det andre fordi vi andre i forhold til perspektivet etter oljealderen, må tette det verdiskapingsgapet. Det betyr at vi må ha et internasjonalt blikk i forhold til konkurransekraften i de bedriftene vi etablerer. Det nytter ikke at man bare er konkurransekraftig internt, man må kunne tåle den internasjonale konkurransen for derigjennom også å muliggjøre eksport.