Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-06-06:
Også jeg vil takke utenriksministeren for en bred og god gjennomgang. Med det bakteppet denne debatten har, skulle det bare mangle at vi ikke tar oss tid og anledning til å forestå en så grundig gjennomgang. Det vil alltid være noen som kan kritisere gjennomgangen og presentasjonen for å være for optimistisk, og kanskje skjeler litt til at vi gjør ting rett, regissert fra norsk side. Den debatten er nok til å leve med, men dette handler til syvende og sist om kampen mot internasjonal terror, og Norge er en del av denne kampen. Vi har deltatt med tyngde – materielt, menneskelig og økonomisk sett. Elleve års erfaring fra Afghanistan har vist at vi gjennom deltagelse på mange måter har klart å skaffe oss en svært nyttig og viktig erfaring. Dette er vårt største militære engasjement noen gang i moderne tid; tusenvis av norske kvinner og menn har vært engasjert i Afghanistan. Vi har også fått synliggjort at det å være på plass med vårt største bistandsengasjement også skaffer oss viktig erfaring. Vi ser i dette hus også virkningen av hvordan håndtere kampen mot terror. Det er bare noen få dager siden vi hadde en ny sak, der Mali er blitt et nytt arnested for terror, og der et slags verdenspoliti, med hjemmel i FN-vedtak, er nødt til å ta hånd i hanke med utviklingen. Dette berører også Norge, med de erfaringer og den bakgrunn vi har bl.a. fra bekjempelse av terror i Afghanistan. Det er ingen tvil om at ISAF som institusjon har utviklet seg til å bli et slags mønster for et verdenspoliti – når verdensorganisasjonen fatter den type vedtak. Samtidig tror jeg det er viktig at vi må skille mellom hvorvidt aksjonen i Afghanistan har vært vellykket, og de utfordringene vi står foran etter uttrekket i 2014. Der oppstår det gigantiske utfordringer som jeg på mange måter synes er presentert og tatt høyde for i debatten. Det er ingen tvil om at elleve år på bakken i Afghanistan har medført et økt sikkerhetsteppe rundt befolkningen i Afghanistan. Flere som har hatt ordet før meg, har redegjort for utviklingen innenfor utdanning, infrastruktur, elforsyning, internettforbindelse, mobilkommunikasjon osv. – ikke minst utdanning for jenter, og hvilket kvantesprang som er foretatt på dette området; det er betydelig. Utfordringene vi nå står foran, er i hvor stor grad sivil sektor vil være i stand til å overta oppgaven. Her tror jeg ingen i salen har svar på hva som vil skje – ikke minst hva som vil skje i og rundt presidentvalget i Afghanistan neste år. Det er ingen tvil om at vi aldri oppnår noen sikkerhet i Afghanistan uten demokrati. På den annen side kan man si at vi heller ikke får noe demokrati uten sikkerhet. Så får vi bare håpe at man i Afghanistan ikke gjør som i en del andre land, at gjennom demokrati får man en utvikling fremover hvor afghanerne selv velger bort demokratiet. For det er bare gjennom demokrati og sikkerhet for befolkningen at vi kan få bukt med terror, bukt med korrupsjon og bukt med et hat som vil komme til å prege nasjonen i årtier og generasjoner fremover. Det betyr ganske enkelt, etter min og de flestes oppfatning, at utviklingen ikke kan styres fra noe annet sted enn fra Afghanistan. Der ligger den store utfordringen. Men det ligger også utfordringer i å koordinere den gigantiske pengehaugen som stilles til disposisjon. Hvis korrupsjonen vedvarer omtrent på dagens nivå, vil vi etter 2014 fort se at optimisme snus til pessimisme.