Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2011-11-18:
Det vil alltid være unger i den norske skolen som trenger mer hjelp og støtte enn andre. Jeg har innledningsvis lyst til å dvele litt ved ordet «spesialundervisning» og hva det rommer. Vi har unger som får spesialundervisning, som sliter med lese- og skrivevansker, vi har unger med funksjonshemninger, som f.eks. har syns- eller hørselstap eller hørselsnedsettelse, vi har unger med små eller store bevegelseshemninger, unger med atferdsvansker, unger med stor eller liten grad av autisme, og andre med mange ulike funksjonsnedsettelser eller handikap samtidig. Jeg understreker dette fordi jeg mener det er vesentlig å se på hvor forskjellige hjelpebehovene er, når vi snakker om spesialundervisning. Vi har sett de seinere åra at behovet for spesialundervisning øker etter hvert som elevene blir eldre. Vi har flest med behov for spesialundervisning på 10. trinn. Det er nok naturlig at det kan være et økende behov for hjelp for en del elever etter hvert som en utvikler seg og modnes, men det virker unaturlig at vi bruker så store ressurser så seint i skoleløpet. Det tyder på at vi ikke har gjort det vi skal tidligere i skoleløpet. Mandag denne uka var jeg på Harestua barne- og ungdomsskole. Skolen er én av barne- og ungdomsskolene på Hadeland som deltar i Utdanningsdirektoratets store prosjekt Læringsmiljø Hadeland. Skolen kunne fortelle at de hadde hatt opptil 15 pst. spesialundervisning ved skolen – og syntes dette var høye tall. Lærerne sjøl var noe frustrerte over å måtte vente på PP-tjenesten med sine tiltak og tok grep sjøl. De satte inn noe ekstra innsats tidlig i skoleløpet, bl.a. har de ansatt en leseveileder. Tallene for skolens bruk av spesialundervisning har nå sunket til 7 pst. De ser for seg at de skal nå ca. 3–4 pst., noe de anser som et noenlunde normalnivå. Dette viser at det er muligheter for å gjøre tiltak i skolen som kan bedre situasjonen for mange, uten at systemene snus helt på hodet. Det er muligheter innenfor rammen av tilpasset opplæring i opplæringsloven før elevers behov for spesialundervisning eventuelt utredes av PPT. Men det krever en stødig og tydelig skoleledelse, det krever at det er kompetente lærere på skolen, og at det finnes muligheter for å disponere både timer og personale på en god måte. I den praktiske skolehverdagen er bruk av assistenter fortsatt for høyt. Assistentene gjør i mange tilfeller en utmerket jobb og er uvurderlige for arbeidet i skolen, men assistenten kan ikke erstatte læreren eller spesialpedagogen. Det er derfor bra at meldingen understreker at assistentene ikke skal stilles i en situasjon der de blir overlatt ansvaret for å lede opplæringen eller har ansvaret for spesialundervisningen. Det er ikke tilfredsstillende, verken for ungene, for assistentene eller for foreldrene. Ansvaret må ligge hos undervisningspersonalet. Så vet vi at unger er forskjellige. Mange trenger altså kanskje kun litt ekstra hjelp i enkelte situasjoner for å kunne unngå å bli hengende etter og aldri klare å ta igjen sine jamaldringer eller ta ut sitt potensial til riktig tid. Andre vil ha hjelpebehov kontinuerlig. Derfor er det positivt at en nå oppretter et senter for læringsmiljø og atferdsforskning og vil iverksette tiltak for å heve PP-tjenestens kompetanse. Det ulike hjelpebehovet er også et argument for at behovet for tilbakemeldinger og rapporteringer er ulikt. Det er viktig at departementet i meldingen understreker viktigheten av å dokumentere mål som er realistiske. I tillegg er det viktig å konkretisere og systematisere tiltak, slik at en i etterkant kan se om en har nådd målene. Det er også en forutsetning dersom man kommer til et punkt der man mener at behovet for ekstra tilrettelegging gjennom spesialundervisning ikke lenger er til stede. Vi vet at mange lærere allerede i dag mener det går for mye tid til rapportskriving, som de gjerne skulle brukt til forberedelser og til elevene. Derfor er det viktig at det er noenlunde fornuftig avveining av behovet for rapportering, sjøl om man må ha gode rutiner for oppfølging. Det er derfor bra å se at departementet har turt å gå til det skritt å redusere krav til rapportering. Det vil alltid være noen som mener det er uklokt, men det bør være kvaliteten på de rapporter som skrives, samt den daglige, veloverveide oppfølgingen og arbeidet i skolen som er viktigst. Trygghet må være det viktigste stikkordet i møte med foreldre som har barn med hjelpebehov. Barna er det kjæreste vi eier, og barn som trenger ekstra hjelp, vil de fleste instinktivt følge ekstra godt opp. Mange foreldre har også tunge omsorgsoppgaver, så vi må sørge for at vi bidrar til å legge til rette slik at systemene er til å stole på. Det må være god og forutsigbar dialog, kommunikasjon og oppfølging.