Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-28:
Som sagt reiste jeg den 17. januar i fjor en interpellasjonsdebatt om en veldig kritisk rapport om Etiopia fra Human Rights Watch. Utviklingsministeren mente da at Etiopia kanskje var Afrikas «største utviklingssuksess», og at «det er ikke et systematisk mønster» av brudd på menneskerettighetene. Siden den gang har det bare tilkommet enda flere rapporter og avsløringer om at situasjonen for menneskerettighetene forverres, og organisasjonen Freedom House har nedgradert landet fra «delvis fritt» til «ufritt». I interpellasjonsdebatten sa også utviklingsministeren at det er en «samstemmig, enstemmig oppfatning» blant alle land om at Human Rights Watch-rapporten Development without Freedom: How Aid Underwrites Repression in Ethiopia ikke gir et rimelig bilde av situasjonen. Videre sa han: «Det mener USA. Det mener alle våre nærstående vestlige land». Imidlertid mener USA at rapporten gir et rimelig bilde av situasjonen. USA har helt siden 2005 gjentatte ganger påpekt det rapporten avdekker. Et ambassadenotat fra den amerikanske ambassaden i Addis sier: «Anklagene om en politisering av utenlandsk bistand til Etiopia, inklusive humanitær nødhjelp, stemmer overens med rapporter fra organisasjoner, opposisjonspolitikere, medier og medlemmer av det internasjonale donorsamfunnet.» Som USA påpeker, deler altså andre giverland denne oppfatningen. Siden forrige interpellasjonsdebatt har også Etiopias statsminister Meles Zenawi gjestet Norge. I oktober 2011 var han her i forbindelse med konferansen «Energy for all». Etiopia har de siste årene oppnådd gode resultater når det gjelder økonomisk vekst. Imidlertid har utviklingen gått motsatt vei når det gjelder grunnleggende menneskerettigheter. Meles ble møtt med klapp på skulderen av både statsministeren og utenriksministeren, men han ble også møtt av mange og høylytte demonstranter da han deltok på konferansen. Mange av dem har selv flyktet fra regimet. En av dem, Adam Mulualem Zerikun, flyktet fra Etiopia fordi han var opposisjonell. Til Aftenposten sa han: «Meles har fengslet et hundretall opposisjonelle og journalister. Han har skapt et umulig klima for utenlandske organisasjoner å jobbe i, fordi de ikke får lov til å snakke om menneskerettigheter. Det er uverdig at Norge inviterer en diktator hit til Oslo.(…) Norge må gjøre som Sverige, og redusere båndene til Meles Zenawi, ikke styrke dem som dere gjør nå.» (…) Mens stadig flere og mer foruroligende rapporter kommer om at regimet misbruker bistandsmidler til å undertrykke opposisjonelle og dissidenter, at kritiske og uavhengige journalister fengsles, at matvarehjelp kun deles ut til dem som støtter regimet, at utenlandske hjelpeorganisasjoner ikke får operere i landet, at det har blitt forbudt å drive opplysningsarbeid om menneskerettigheter og at det foregår omfattende valgjuks, fortsetter den norske regjeringen – med Solheim og Stoltenberg i spissen – å hylle Meles for Etiopias økonomiske framgang. Brudd på menneskerettighetene hører vi derimot lite om. Det siste året har vi også sett en stadig innstramming fra Meles’ regime, der terrorlover brukes for å kneble opposisjonen, der opposisjonelle fengsles og tortureres, der organisasjoner som Amnesty International utvises fra landet, og der to svenske journalister nylig ble dømt til elleve års fengsel for påstått terrorvirksomhet da de skulle dokumentere forholdene for opposisjonelle. I motsetning til Norge uttrykte både USA og EU bekymring over dommen. En håndfull etiopiske journalister og opposisjonspolitikere har også fått fellende dommer for såkalt terrorvirksomhet under den nye antiterrorloven. Etioperne er dømt fra 14 år til livstids fengsel. Tom Rhodes i Committee to Protect Journalists sier om siste halvår av 2011 at myndighetene de siste fire månedene har brukt vidtrekkende terrorlover for å pågripe uavhengige journalister i et forsøk på å utrydde de siste kritiske røstene i landet. Situasjonen har altså bare tilspisset seg når det gjelder menneskerettigheter i Etiopia. Nå i mars kommer dommen mot noen-og-tjue etiopiske opposisjonelle og menneskerettighetsforkjempere. Antiterrorloven begynner nå å virke som et sterkt repressivt instrument mot helt vanlig opposisjons- og sivilsamfunnsvirksomhet. USA har også uttalt seg meget kritisk om dette. I tillegg hadde fem av FNs spesialrapportører på menneskerettigheter, deriblant ytringsfrihet, terror og menneskerettigheter og organisasjonsfrihet, en unik felles uttalelse i begynnelsen av februar i år, hvor de rettet sterk kritikk mot Etiopia og hvordan antiterrorloven blir implementert. Et annet tydelig utviklingstrekk som flere av donorene, deriblant Finland, oppdaget nærmest ved en tilfeldighet, er en sterk grad av tvangsflytting, såkalt «villagization-programs». Regimet skal tvangsflytte 1,5 millioner mennesker i fire regioner. Mange har flyktet til flyktningleirene i Dadaab og Nairobi. Det er de perifere regionene som rammes mest, regioner der det bor minoritetsgrupper som alltid har blitt marginalisert og undertrykt av det sentrale Høylands-Etiopia. Dermed fortsetter på mange måter en århundrelang tradisjon, som igjen vil skape motstand og konflikt mellom periferi og sentrum. Det er i særlig grad de nomadiske gruppene som rammes; sentralregjeringa ser på dem som en trussel mot nasjonalstaten. Samtidig er disse muslimer og ikke sett på som såkalt ekte etiopiere. Vestlige donorer har et særlig ansvar for å sette i verk uavhengige undersøkelser for å bringe klarhet i om våre bistandspenger brukes til slik tvangsflytting. Den 17. januar i år ga Human Rights Watch ut rapporten «Waiting Here for Death: Forced Displacement and «Villagization» in Ethiopia's Gambella Region», som gjennomgår det første året av tvangsflyttingen i en av de fire regionene. Den viser flyttingens tvangsmessige karakter, tap av levebrød, sult, stadig forverret matsituasjon og de pågående overgrepene fra væpnede styrker mot mennesker som flyttes. Den etiopiske regjeringens «villagization»-program forbedrer ikke tilgangen på tjenester for Gambellas urfolk og minoriteter, men undergraver i stedet deres levebrød og matsikkerhet, sier Jan Egeland. Egeland tør være kjent for de fleste her hjemme, og er nå europeisk sjef for Human Rights Watch. BBC World Service sendte 17. januar i år en opprørende reportasje fra Gambella om hvordan forholdene i Etiopia utvikler seg. BBC rapporterte om tvangsflyttingen av mennesker og «land grab» fra myndighetene. Jorda i disse områdene selges eller leies ut til utlendinger, mens etiopiere må ha matvarehjelp. I dag må 13 millioner etiopiere ha matvarehjelp. Det rapporteres om store menneskerettighetsovergrep, om tvang, vold, voldtekt, om såkalte «Stalin-metoder», som reporteren kalte det. The Oakland Institute, som overvåker mange afrikanske land for tegn til at folk og folkegrupper flyttes fra landområdene sine, uttrykker seg også svært kritisk i reportasjen. BBC intervjuet også Jan Egeland, som uttrykte sterk bekymring for forholdene. Human Rights Watch har besøkt 16 provinser i Etiopia i skjul etter at de ble kastet ut av landet i 2010. Survival International kom nylig med en bekymringsrapport som peker på de store problemene med tvangsflytting også i andre regioner. De konkluderer: Den etiopiske regjeringen er ansvarlig for noen av de mest voldelige og åpenbare overgrepene mot menneskerettigheter Survival International har sett på mange år. Gjennom å kamuflere tyveri av land som «utvikling» regner regimet med å slippe unna med disse grusomhetene. Finlands utviklingsminister Heidi Hautala, fra Solheims søsterparti, og en anerkjent forsvarer av menneskerettigheter er svært kritisk til regimet i Etiopia. Til Development Today i november 2011 ga hun et intervju. Hun kom tilbake fra Etiopia og har sammenliknet Etiopia og Zanzibar. Hun sier at i Etiopia har utviklingen gått bra målt etter flere indikatorer: Barn kan gå på skolen og rent vann er tilgjengelig. Men ytringsfriheten har krympet, og – med deres egne ord – menneskerettighetsorganisasjonene lever i en atmosfære av frykt. På Zanzibar var atmosfæren motsatt: Utviklingsmålene trenger fortsatt arbeid, men sivilsamfunnsorganisasjonene var fulle av energi og kraft. Hautala sa videre at hun var forbauset over hvordan regimet i Etiopia mente at enhver menneskerettighetsorganisasjon som har mottatt økonomisk bistand fra utlandet, regnes for å være en politisk opponent. Det observeres en økende grad av uro og usikkerhet blant de internasjonale diplomatene og donorene mot Etiopia. Mange uttrykker spørsmålet: Blir vi lurt av Meles? Under debatten om Etiopia i fjor viste Solheim til britiske myndigheter og sa at vi fra Høyre burde være enig i de vurderingene de gjør. Vi har vært i Storbritannia, vi har diskutert Etiopia med DFID, og vi har gitt klart uttrykk for at vi er uenige med DFID i deres vurdering av Etiopia. Et flertall av organisasjoner som jobber med menneskerettigheter og sivilsamfunn, uttrykker en sterk bekymring for situasjonen. Land nær oss gjør det samme for sivilsamfunn, for journalister, for urbefolkning. Vi har sett at både Sverige og Finland har tatt skritt i retning av å løsne båndene til regimet, og det er tydelig at det i stadig sterkere grad bare er Erik Solheim som ikke ser et systematisk mønster av brudd på menneskerettighetene, eller som mener at det er en samstemmig oppfatning at dette er tilfellet. Det er rett og slett ikke riktig.