Marit Arnstad (Senterpartiet), 2001-12-13:
Jeg har noen korte kommentarer til en enstemmig innstilling som viser at partiene klart understreker at mye kan gjøres for å bidra til et bedre forvaltningsregime enn en har hatt den senere tiden. Jeg synes at den enstemmige innstillingen viser at komiteen er av den oppfatningen at dette er spørsmål som fortjener større oppmerksomhet enn det de til tider får. Det er i første rekke spørsmålet om internasjonale kvoteforhandlinger komiteen har valgt å kommentere. Det er bl.a. med utgangspunkt i de norsk-russiske forhandlingene, særlig om torskekvoten. Avtalen som ble inngått i fjor høst, innebar at det for neste år kan tas ut 395 000 tonn. Det er en kvote som ligger langt over det forskerne har anbefalt som et forsvarlig uttak av torskeressursene i Barentshavet. Jeg synes det er viktig når komiteen sier at den mener at forhandlingene mellom Norge og Russland de senere årene ikke har tatt tilstrekkelig hensyn til spørsmålet om bærekraftig utvikling. Det er viktig at det er sagt, og det er viktig som et utgangspunkt for en framtidig debatt om hva som er bærekraftig når det gjelder fiskeriforvaltningen. Når det sies i en enstemmig innstilling, innebærer det i realiteten at både Høyres og Arbeiderpartiets medlemmer velger å kritisere sine egne statsråder. Faktum er jo at kritikken rammer begge partiene – både hva den forrige fiskeriministeren gjorde, og hva den nåværende fiskeriministeren sier. Senterpartiet er av den oppfatning at det trengs mer oppmerksomhet omkring hva som er et bærekraftig uttak i forhold til de ulike fiskeslagene. Derfor er vi glad for den enstemmige innstillingen. Den totalkvoten som er fastsatt for torsk, er et eksempel i denne sammenhengen. Det er ikke vanskelig å erkjenne at det som forskerne har anbefalt som en totalkvote, ville ha betydd dramatiske endringer for næringen. Men jeg tror også vi må erkjenne at et uttak på 395 000 tonn vil gi mindre muligheter for en bærekraftig forvaltning av bestanden og derigjennom mindre mulighet for lønnsomhet og verdiskaping i næringen på lengre sikt. Og det er jo det avgjørende poenget i dette spørsmålet. Spørsmålet om bærekraft er imidlertid ikke bare knyttet til hva en forhandler fram i fiskeriforhandlinger med andre land, det er også knyttet til den nasjonale fiskeripolitikken. Det er knyttet til mengde, men også til fiskemønster. Hvilke prioriteringer vi velger å gjøre i vår nasjonale fiskeripolitikk når det gjelder fordeling mellom ulike grupper innenfor næringen, hva slags redskap som tillates, og hvilke årsklasser av fisk som det tillates fangst på, vil også ha stor betydning for det samlede bildet av en bærekraftig forvaltning. Komiteen er også opptatt av at kontroll og rapportering blir bedret, slik at reguleringsbestemmelsene kan overholdes. Jeg har lyst til å understreke det, fordi det er i næringens egen interesse, både rent faktisk og i forhold til renommé. Ingen har noe å tjene på at noen mistenkes for juks eller illegale handlinger. Jeg har lyst til å understreke at i den sammenhengen bør Kystvakta prioriteres mer enn vi har gjort hittil. Jeg opplever den komiteinnstillingen som ligger her i dag, som en advarsel til fiskeriministeren også fra hans eget parti om at Stortinget vil ha et ord med i laget om hvorledes fisken skal forvaltes i årene framover, og om hvorledes næringen bør utvikle seg. Det er et signal jeg håper statsråden vil ta alvorlig. Senterpartiet har forståelse for at internasjonale forhandlinger bør kunne føres i en fortrolig atmosfære, men vi er samtidig av den oppfatning at det er behov for en langt mer åpen debatt om fiskeripolitikken, også når det gjelder spørsmålet om kvotefastsettelser. Her tror jeg mange av oss erkjenner at vi står overfor spørsmålet om vi skal ha en levende fiskerinæring i årene framover, og hvorledes den skal se ut de ulike fiskerigruppene imellom.