Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-04-08:
Mediedebatten om kjønnslemlestelse i 2000 og 2001 var preget av mye støy og skarpe motsetninger. Mye godt arbeid er blitt nedlagt siden den første handlingsplanen ble lagt fram i 2000 av Stoltenberg I-regjeringen. Den ble senere revidert av regjeringen Bondevik og konkretisert i 33 punkter. Unge jenter som Kadra og Saynab ble kjent i hele landet, og de ble forbilder for mange unge jenter på tvers av alle kulturer. Kadra kom særlig i fokus og opplevde å få flere priser for sitt mot til å stå opp mot de kulturelle tradisjonene. At dette kostet henne mye, vet vi. I et intervju fortalte hun at hun i en periode etter tv-programmet Rikets tilstand mistet én venn hver dag. En tidligere venninne skrev at hun skammet seg over å ha kjent henne. Saynab jobbet også med denne problematikken, og i 2005 kom hun med sin egen historie i bokform - en bok som gjør inntrykk, om livet i Hargeisa og Norge, om savn og kjærlighet og om det å bli omskåret. Det er nå så mye som åtte år siden TV-programmet med Kadra brått vekket, vil jeg si, det norske samfunnet for et problem som man i liten grad hadde erfaringer med. Jeg tror mange parter har nærmet seg hverandre siden den gang, og at det i dag er mer åpent å arbeide med å bekjempe tradisjoner som kjønnslemlestelse. Men like fullt må vi erkjenne at det fortsatt er utfordrende og vanskelig. Mye positivt har skjedd de siste årene: Situasjonen i foreldrenes hjemland har endret seg med større åpenhet om problematikken. Flere av opprinnelseslandene har selv innført lover som forbyr kjønnslemlestelse. Kunnskapen om skadevirkninger både fysisk og psykisk har økt. Kunnskapen om lovforbudet i Norge og begrunnelsen for dette har nådd store grupper. Vektlegging av dialog med aktuelle målgrupper fører ikke bare til økt kunnskap, men også til endringer i holdninger og atferd. Bondevik II-regjeringen valgte, slik representanten Sjøli sa det, å organisere arbeidet med Regjeringens tiltak gjennom et eget OK-prosjekt - omsorg og kunnskap mot kvinnelig omskjæring. Erfaringene etter prosjektperiodens utløp var meget positive. Prosjektets ansatte gjorde et stort arbeid. Det er produsert mye materiell som gjennom ulike kanaler var beregnet å nå forskjellige målgrupper, og som også foreligger i dag. Det var skriftlig materiell, filmer, teaterstykke, lokale radioprogrammer, musikk, samtalegrupper, tegneserier osv. Ikke minst var det også dialog, møter og konferanser med hjelpeapparatet og med innvandrergrupper som en del av dette prosjektet. OK-prosjektet hadde også et underliggende lokalt prosjekt i Oslo. Dette skulle ha en bredere fokusering enn det nasjonale prosjektet. De skulle se mer generelt på somalieres situasjon og situasjonen for kvinner og barn helt spesielt. Oslo-delen av OK-prosjektet koblet seg opp mot vårt foreldreveiledningsprosjekt, og slik utnyttet de metodeutvikling i foreldrearbeid opp mot arbeidet med innvandrerfamilier. Dette ble svært vellykket. Derfor ble arbeidet på dette området videreført og utvidet til flere kommuner. Erfaringene fra det treårige prosjektet etter at prosjektperioden var over, ble ført videre gjennom myndighetenes ordinære strukturer, med Helsedepartementet som øverste faglige ansvarlige. Det er likevel viktig at man fra topppolitisk hold prioriterer arbeidet gjennom gode handlingsplaner. Det er svært positivt at Regjeringen har lagt fram en flott plan, som jeg mener faktisk kan bli enda bedre dersom forslagene i dagens Dokument nr. 8-forslag tas med. De vil gjøre noen av de gode tiltakene enda bedre, fordi de er mer spisset og mer konkrete. De er heller ikke identiske med de forslagene og tiltakene som ligger i Regjeringens handlingsplan, slik også det forrige innlegget, fra representanten Sonja Irene Sjøli, på en utmerket måte viste.