Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2011-12-08:
Statistisk sett er det veldig liten sjanse for å vinne førstepremien i Lotto, men det er altså det omtrent alle innbyggerne i Norge har gjort. Vi har hatt flaks som er født i verdens beste land å bo i. Men det er derimot ikke flaks som gjør at vi har seilt trygt gjennom urolige farvann de siste årene. Vi har ført en ansvarlig økonomisk politikk, vi har holdt orden i eget hus. Det er mulig at det ikke alltid er det artigste å gjøre – det kunne kanskje vært artigere å gamble med norsk økonomi ved å sette handlingsregelen til side. Men som kjent: Etter en kortvarig glede kommer den sure svie. Realitetene i Europa er at unge mennesker utdanner seg til å stå i arbeidsledighetskø. Her hjemme er Høyre stum av beundring for en svensk politikk som sørger for at unge svensker må komme hit for å få jobbe. De siste årene er det nærmest blitt en europeisk trend å innføre skolepenger, og det har blitt møtt med kraftige demonstrasjoner i mange europeiske land. Jeg er stolt av at vi i så måte ikke følger moten, og at vi verner om gratisprinsippet, til tross for at krefter på høyresiden stadig setter spørsmålstegn ved det. For en uke siden kunne vi se en gråtende italiensk velferdsminister legge fram kraftige budsjettkutt. De tv-bildene sier noe om den fortvilte situasjonen flere europeiske land er i. Det sier noe om alvoret, så la oss ikke glemme at de mørke skyene over Europa fort kan komme vår vei. Derfor må vi holde orden i eget hus. Vi må si nei til noe for å oppfylle det viktigste, nemlig å ta vare på arbeidsplassene våre. I en globalisert verden må vi hele tiden gjenskape et konkurransedyktig næringsliv, fordi verden rundt oss er i endring. For Arbeiderpartiet vil det aldri bli aktuelt å konkurrere på lave lønninger. I en tid der konkurransen blir tøffere, må vi være gode på innovasjon, høyteknologi og kvalitet. Skal norsk næringsliv kunne hevde seg internasjonalt, er språk, kulturforståelse og et internasjonalt nettverk nøkkelfaktorer. Da trenger vi flere nordmenn som behersker nettopp dette. I Kina er det over 30 millioner studenter, og hvert eneste år blir det 2,5 millioner nye studenter. Man trenger ingen avansert matteformel for å skjønne at det etter hvert blir veldig mange studenter. Og med kinesiske universiteter større enn norske byer har de uten tvil et konkurransefortrinn. Vi må ta del i denne kunnskapsutviklingen, og det er bl.a. også derfor vår egen næringsminister har sagt at Norge bør ha opp mot 3 000 studenter i Kina. Den indiske økonomien har vokst med 8 pst. årlig siden årtusenskiftet, og økonomisk, kulturelt og politisk vender den gryende stormakten India seg mot Vesten. Det har aldri vært enklere å etablere seg i India enn det er i dag, og Norge har enorme muligheter. Regjeringen satser målrettet på strategier som skal legge til rette for økt næringslivssatsing i India, for i en tid hvor makt flyttes østover og deres blikk vendes vestover, er det viktig at vi griper den sjansen med begge hender. Men det står dessverre i sterk kontrast til antall nordmenn som studerer i India. Det hadde vært fristende å si at regjeringen har som målsetting å fordoble – eller å tigange – antall studenter i India, men i den gode norske offentlige skolen har jeg lært at det å gange med null er bare tull. Her trengs det kraftigere lut til. Derfor tar de rød-grønne partiene nå tak og kommer med konkrete tiltak. Jeg har også lyst til å berømme ANSA, som har vært flinke til å synliggjøre viktigheten av nettopp dette. De rød-grønne partiene innfører nå studiestøtte på førsteåret i BRIC-landene for å sørge for at flere får en reell mulighet til å studere i disse landene. Av og til har politikere noe å lære av matematikere. Matematikkens essens er ikke å gjøre enkle ting komplisert, men å gjøre kompliserte ting enkelt. Så la meg derfor oppsummere enkelt og sitere presidenten i ANSA som beskrev de rød-grønnes forslag på følgende måte: «Dette er en fantastisk gladnyhet!»