Erna Solberg (Høyre), 2007-02-15:
Vår bekymring når det gjelder norsk vårgytende sild – som vi ikke nødvendigvis skal gjøre til et stort tema i forbindelse med den utenrikspolitiske redegjørelsen – er at når vi nå går inn på den typen avtaler, har vi gitt andre lands premisser om for hva som er rettferdig fordeling, større tyngde enn vi burde ha gjort. Vi mener at premissene burde vært at vi har rettmessig krav på en større andel av kvotene enn det som ble resultatet. Jeg skal ikke bruke lang tid på å fortsette denne debatten som vi har holdt på med i tre dager, men jeg har lyst til å si at jeg er enig med utenriksministeren i den versjonen som i dag har vært Regjeringens versjon i denne salen. Med bakgrunn i det tror jeg at vi kan ha trygghet for at vi alle står bak deltakelsen, men med én viktig premiss. Det er at hvis de allierte ber om hjelp, sier vi ja, og vi gjør det raskest og mest smertefritt hvis vi har de kapasitetene som trengs i Afghanistan når det skjer. Hvis den premissen ligger der klart, og det ikke betyr at det skal lengre regjeringsforhandlinger til, eller at landstyret i SV skal møtes for å godkjenne det, synes jeg vi er kommet på rett spor. Da er det ikke nødvendig å overdrive fiktiv uenighet, men jeg har lyst til å si at det ikke er opposisjonen som har skapt forvirring, det har Regjeringen klart fint selv. Men jeg har lyst til å ta opp noen temaer og komme med noen spørsmål til statsråden på to andre områder, som ikke har vært berørt i så stor grad i redegjørelsen, for vi er jo militært til stede andre steder. For øyeblikket er situasjonen i Libanon urovekkende. Jeg vil gjerne få noen grundigere synspunkter på situasjonen i Libanon, i hvilken grad man ser at bidrag f.eks. gjennom UNIFIL 2 – som både skulle overvåke grensene og stabilisere landet, og som vi altså deltar i – virker eller ikke, og i så fall hvilke nye strategier vi skal legge opp, og i samarbeid med hvem, for å bidra til at utviklingen i Libanon blir noe annet enn et nytt sammenbrudd i løpet av relativt kort tid. Det andre temaet som også ble berørt i redegjørelsen, men som jeg synes vi i for liten grad har hatt en diskusjon om, er utviklingen i Russland. Russland viser autoritære trekk både med tanke på den demokratiske utviklingen i landet og hvordan man bruker stillingen sin som aktør på energimarkedet. Vi har hatt mye optimisme i Norge i forhold til Russland – og det kan fortsatt være grunn for optimisme – og også mye optimisme i forhold til denne regjeringens uttalelser. Rett rundt hjørnet skulle vi få avklaringer på opptil flere viktige spørsmål. I løpet av det siste året har vi gjentatte ganger fått høre at hjelp til få løst fiskeriproblematikken er rett rundt hjørnet. I november 2005 uttalte utenriksministeren at vi var nær ved å løse delelinjespørsmålet. Han kunne ikke si om det ville ta seks eller tolv måneder å løse delelinjespørsmålet, men han trodde på et snarlig gjennombrudd. Det kunne være interessant å høre om det er bevegelser som tyder på dette. Dette sier jeg ikke for at jeg ønsker å presse på for at vi skal inngå avtaler som ikke gir oss best mulig uttelling. I delelinjespørsmålet mener jeg at det ikke er det viktigste hvor raskt ting skjer. Det viktigste er hvilket resultat vi får. Det er viktig at ikke vi oppfattes som å være så utålmodige at vi gir mer av langsiktige, viktige verdier for dette samfunnet enn det som er nødvendig for å få det til. Men siden utenriksministeren var mer optimistisk i en tidligere fase, kan han kanskje fortelle om optimismen har dabbet av, eller om den er økende i delelinjespørsmålet.