Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-01-26:
Hvem som eier og har råderett over produksjonsmidlene, har alltid vært et kjernepunkt i politikk. Å skape verdier som lar seg fordele i en global markedsliberalistisk turboøkonomi, er vanskelig. Fins det motstrategier, og er det politisk vilje til å bruke dem? Globalisering er ikke noe nytt og slett ikke bare negativt. Det er den nye massive dereguleringa av finansmarkedene og den enorme styrkinga av finanskapitalen på bekostning av industri og handelskapital og nasjonalstatens mulighet til å gjøre sjølstendige valg som er problematisk. Konsekvensene er at maktforholdet er veldig sterkt endret. Det har blitt maktkonsentrasjon som i stor grad er på private hender. En strategi med mindre skatt til dem som allerede eier, betyr at man styrker maktkonsentrasjonen. Det er det flertallet gjør i innstillinga og Regjeringa foreslår i meldinga. Meldinga mangler fullstendig kritisk analyse av hvordan dette virker. Meldinga sier lite om hvordan privat eierskap samler makt, men påstår at det kun er maktsamling på statlige hender som er et problem. Det er feil tidspunkt, sier Senterpartiet, å trekke opp og diskutere disse synspunktene og analysere utviklinga, det er feil tidspunkt å gjøre det nå. Men eierskap er sentralt i hvordan man skaper og fordeler goder. Sterke bedrifter og sterke investorer er styrket. Staten spiller nå en stor og sterk rolle som småsparerne på ingen måte kan ta. Er det småsparerne som skal sendes ut i kampen mot de store internasjonale finansgigantene? Når en vet at det ikke finnes lojalitet til nasjoner, velferdsoppgaver eller arbeidsplasser i internasjonal finanskapital, hvordan er det da mulig å være så naiv at en sier at nasjonalt eierskap ikke er viktig i seg sjøl bare verdiskapinga foregår i Norge? Hvis en skal sikre nasjonalt eierskap, at verdiskapinga, kompetanseoppbygginga og knoppskytinga skjer i Norge, må staten sitte med betydelige eierandeler. Det er ingen andre som kan gjøre det økonomisk, eller som kan være tung nok til å få betydning. Andre motiver for eierskap er forskjellige og ikke alltid sammenfallende med samfunnsinteressene. Private eiere er bra. Utenlandske eiere kan også bidra positivt, men de store, tunge investorene er lite opptatt av om Norge får del i verdiene og i framtidige arbeidsplasser. Skatt på næring og formue blir etter en slik strategi viktig. Når man senker den, får det den konsekvensen at arbeid, konsum og bolig, som ikke er flyttbart i samme grad, blir det som kan skattlegges. En annen følge blir økt privatisering. Slik strategi, som på en måte betyr en økt «røkkifisering» av norsk næringsliv, er rein gambling, og det er veldig betenkelig at man skal la norske bedrifter bli liggende åpne for oppkjøp av eiere som går inn ikke på grunnlag av kompetanse eller overbevisende perspektiv for utvikling av bedriften, men på basis av formue. Dette trodde vi i hvert fall Senterpartiet var imot, og det er en helt ny kurs som nå er signalisert fra Senterpartiets lederkandidat og leder av komiteen. SV ser at det er et behov for å supplere dagens system med mer bevisst statlig satsing. Vi foreslår statseie, et 100 pst. statlig eid investeringsfond. Vi støtter Arbeiderpartiets forslag om et investeringsselskap og teknologifond, men ser at det er behov for et 100 pst. statlig eid investeringsfond. Vi ønsker at staten skal kjøpe seg inn i nøkkelbedrifter. Premissene for det statlige engasjementet skal være forretningsmessige og langsiktige og sammenfallende med premissene til andre seriøse eiere. Samfunnshensyn skal ivaretas, og det dreier seg om omstrukturering, rekruttering, knoppskyting, lokalisering og kompetanseoppbygging. Det skal ikke være et subsidieelement i disse investeringene. Det skal ivaretas av SND. I tillegg fremmer vi et forslag om at samvirke bør utredes på mye bredere grunnlag enn det som er blitt gjort i eierskapsmeldinga. Det er ikke berørt i det hele tatt, og det er ganske oppsiktsvekkende at en sentrumsregjering ikke har sett på dette viktige området i norsk næringsliv og på å utvikle denne eierformen som et nasjonalt eierskap, som et eierskap som ikke går etter størst mulig profitt, men som er interessert i å ivareta tunge samfunnsmessige interesser. Når samfunnsinteressene skal ivaretas, brukes foretaksformen. Vi fremmer et forslag for å få evaluert denne foretaksformen, slik at vi kan se om de politiske målene blir nådd, og om vi trenger sterkere virkemidler for å styre politisk i forhold til slike bedrifter.