Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2004-10-28:
Norge har som et lite land med særdeles åpen økonomi en særlig interesse i en åpen verdenshandel som i størst mulig grad er styrt av regler og lover som reduserer de store landenes og handelsblokkenes muligheter til å ta i bruk maktpolitikk. Det har derfor ikke vært noen tvil om at Norge må støtte aktivt opp om WTO og gjøre det vi kan for å få til løsninger som en kan bli enig om. Rammeverket som man ble enig om i Genève, inneholder positive endringer som industri- og fiskeprodusenter i Norge vil ha glede av. Men selv om WTO stort sett har positive konsekvenser for Norge, har man fra begynnelsen av visst at Doha-runden også ville få negative konsekvenser for Norge. Dette gjelder spesielt landbruket. For selv om Norge er en handelsnasjon, er vi også forpliktet til å føre en politikk som sikrer norske kvinner, menn og barn retten til mat, i dag, om ti år, om femti år, og under alle forhold. Skal vi leve opp til dette, må vi også i framtiden ha en trygg, sunn og bærekraftig matproduksjon her i landet. Norsk landbruk er allerede under sterkt press og tallet på bruk er sterkt redusert. Selv om det endelige resultatet av forhandlingsprosessene i WTO langt fra er klart, er det helt sikkert at resultatet vil påvirke landbruket vårt i svært stor grad. Utfallet vil være noe av det som blir avgjørende for om vi skal ha levende bygder, et kulturlandskap slik vi er vant med å se det, og et landbruk som tar vare på matvaretryggheten vår, en matvaretrygghet som kan gi nok, god og ren mat. Men vi har tatt et viktig verdivalg. Vi skal ha landbruk i Norge. Derfor skal vi ikke se oss blind på negative trender. I stedet må vi skape ny aktivitet og ny næringsutvikling med basis i landbruket. Vi trenger en ny politikk for en ny tid. Vi trenger en gründerkultur der flere må våge å satse på selvstendig næringsdrift. Vi skal ha matproduksjon, men også annen næringsdrift med gården som utgangspunkt. Man må utnytte særegne kvaliteter i bygder, lokalsamfunn og regioner. Vi må ha økt kommersialisering av forskning for å skape nye produkter og derav nye arbeidsplasser. Økologisk landbruk må bli en spydspiss i arbeidet med å gjøre hele landbruket mer miljøvennlig. Vær- og naturforhold i Norge er tøffe. En konsekvens av dette er at få norske jordbruksprodukter kan konkurrere med importvarer på pris, men vi kan konkurrere på kvalitet. Hvis maten produseres i et bærekraftig samspill med naturen, øker sjansene for at vi kan opprettholde vår egen matproduksjon. Jeg er derfor glad for at bondeorganisasjonene i Norge har innsett at det vil bli forandringer, og at de stort sett har hatt en konstruktiv og positiv innstilling til hva vi kan få til i en ny situasjon. For det er også grunner til optimisme når en ser på resultatene fra Genève. Mulighetene til å skjerme sensitive produkter fra for høye tollreduksjoner kan bli svært viktig for norsk landbruk, selv om vi også her blir nødt til å kutte mye. På samme måte gir unntaket fra taket på areal- og dyrestøtten for land der denne er en svært stor del av den samlede støtten, slik den er i Norge, positive muligheter for norske bønder. Det vil i tillegg fortsatt være muligheter til å bruke andre ikke-handelsvridende tiltak, eller grønn støtte. Her ligger det ikke inne noe øvre tak. En økt grønnvasking av norsk internstøtte kan derfor være en overlevelsesstrategi for norsk landbruk. Selv om mye fortsatt er usikkert når det gjelder de endelige resultatene av forhandlingene, er én ting helt klart: Vi skal legge til rette for at det kan dyrkes mat i Norge også i framtiden. Samtidig er det vår plikt å medvirke til at mennesker i andre deler av verden får oppfylt sin rett til mat og til utvikling. Økt handel er en forutsetning for utvikling. Det har derfor vært et grunnleggende premiss for de nå pågående forhandlingene at de fattigste landene i større grad skal få delta i de positive ringvirkningene av internasjonal handel. Handel er selvsagt ikke et mål i seg selv, men det er et virkemiddel for å skape økonomisk utvikling. Det sterkeste kravet fra utviklingsland er nettopp markedstilgang, spesielt for landbruksvarer, og krav om å fjerne eksportsubsidiene og minimalisere landbrukssubsidiene. Dersom ikke utviklingslandene skal bli enda mer avhengig av bistand, må de få eksportere. Det gir muligheter til å ta ansvar for egen utvikling. Når forhandlingene i Cancún endte med brudd, var det fordi en gruppe av landene i sør, med Brasils leder Lula i spissen, ikke ville finne seg i opplegget de vestlige landene la opp til. Det landene i sør krevde mer enn noe annet, er friere tilgang til å selge sine varer. De vil ha mer og friere handel, ikke mindre, men de krever også at det må skje på en rettferdig måte. Jeg mener at det er spesielt gledelig at et av de viktigste gjennomslagene som kom i Genève, var at man nå er enig om at man skal bygge ned eksportsubsidiene i hele den vestlige verden med mål om at disse på sikt skal falle helt bort. Slike subsidier har vært til stor skade for mange u-land der subsidierte varer fra Vesten konkurrerer ut lokalt produserte varer. Studier viser f.eks. at USAs subsidiering av bomullsproduksjon mellom 2001 og 2002 kostet Afrika mer enn 300 milliarder dollar. Men også på andre områder er det gode resultater for utviklingslandene i det rammeverket som en ble enig om i Genève. I tillegg til at utviklingslandene vil få bedre markedstilgang for sine varer og tjenester, vil de få større muligheter enn i-land til å beholde forsvar av egne markeder. Tilgang til andre lands markeder har vært svært viktig gjennom vår egen historie, men skjerming av hjemmemarkedet har også vært viktig. Hvis landene som i dag er fattige, skal dra nytte av økt markedsadgang, må de få mulighet til å skjerme sine egne markeder. Spesielt er dette viktig for de minst utviklede landene, som ellers ville vært sårbare for internasjonal konkurranse når de forsøker å bygge opp ny produksjon. Det er gledelig at utviklingslandene i framtiden skal få mer faglig bistand og muligheter til å skaffe seg økt kompetanse samt at de vil få lengre tid til å gjennomføre en ny avtale. Det ser også ut til å være et klokt valg at man nå har lagt tre av Singapore-spørsmålene til side. Forsvinner så utviklingslandenes problemer bare vi åpner verdensmarkedet for dem? Er eksport alt som skal til for å skape utvikling? Selvsagt ikke. Handel er ikke nok, og liberalistiske slagord som «trade not aid» holder ikke helt. Dersom u-landene skal få nytte av større markedstilgang, må det til en mye større satsing på kapasitetsbygging i disse landene. Norge har i dag tollfrihet for de aller fattigste landene. Men hvor mye importerer vi i dag fra disse landene? Nesten ingen ting. Handel vil alene ikke løse noe dersom det ikke også er noen som sørger for at utviklingslandet blir satt i stand til å bygge en infrastruktur som kan ivareta denne handelen. En organisasjon i Norge som har sørget for at noe skjer, er faktisk Landbrukssamvirke. De har et stort prosjekt i Mosambik der de bygger infrastruktur og lager kvalitetssikringssystem som gjør at vi kan importere varene som landet produserer. Vi må ha en helhetlig tenking rundt utvikling og handel der vi kombinerer økte muligheter til handel med bistand som gjør handel mulig. Om vi ikke samtidig med liberaliseringen er med og bygger opp infrastruktur i u-landene, vil vi nok erfare at det å åpne våre grenser for alle land fører til at det først og fremst er de industrialiserte landene som vil øke sin eksport til oss. Uten bistand vil de aller fattigste landene ikke nyte godt av en friere handel. Utviklingslandene er avhengig av bedre konkurranseevne og produktivitet gjennom økt satsing på ny teknologi og kunnskap. Regjeringen har gjennom handlingsplanen for landbruk i utviklingspolitikken som ble lagt fram våren 2004, økt den strategiske innsatsen for utvikling av landbruket i utviklingsland. Man har en bred tilnærming, med vekt på bærekraftig utvikling av landbrukssektoren som en del av en bredere næringsøkonomisk satsing i samarbeidsland. Man legger vekt på politiske reformer, utdanning og kompetansebygging, produktivitetsutvikling og videreforedling, utvikling av lokale markeder, handel og eksport samt matvaresikring. Slagordet for utviklingspolitikken bør derfor være «trade and aid». Jeg er derfor glad for at Regjeringen i utviklingsmeldingen som nå ligger til behandling i utenrikskomiteen, også legger vekt på at bistand og handel må ses i sammenheng. Det er viktig at Norge i de videre forhandlinger forsøker å legge til rette for så brede samarbeid som mulig. Vi må søke å få samarbeid med G10-gruppen til å fortsette. Men man må også gjøre det man kan for å bygge allianser med utviklingsland som har felles interesse med Norge i å beholde muligheten til å opprettholde en nasjonal landbruksproduksjon. Utenriksministeren sa i sin tale at han hadde lite tro på at dette er en farbar vei å gå. Jeg mener likevel at vi ikke må gi opp dette ennå. Norge bør ha mulighet til å være en brobygger. Utenriksministeren viser til at utviklingslandene ønsker både adgang for sine produkter på rike lands markeder og muligheten til å beskytte eget landbruk. Dette er nok riktig om en ser alle utviklingslandene under ett, men under gruppen av utviklingsland har ulike land ulikt fokus og ulike krav. Det kan nok være at utenriksministeren har rett i at det blir vanskelig å få til nye allianser med u-landene, men om det lykkes, vil det kunne ha en svært positiv betydning både for Norge og for verdens fattigste. I de videre forhandlingene i WTO er det viktig at man klarer å ha to tanker i hodet på en gang. Vi har en moralsk plikt til å arbeide for å få til løsninger som gjør livet bedre for fattige bønder i de fattige landene. Samtidig må vi også få til en løsning som gir matvaretrygghet for oss i Norge gjennom fortsatt innenlandsk matvareproduksjon.