Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Dette er en veldig viktig debatt, og det er sagt mye bra i debatten. Noen har pekt på viktigheten av å bruke egne erfaringer, det vi ser rundt oss. Selv har jeg jobbet både med forebygging blant ungdom og med dem som har problemer med narkotika i en del år – særlig på 1980-tallet – og fulgt utviklingen på feltet de senere årene. I forhold til målet om rusfrihet, som er utgangspunktet for interpellasjonen, vil jeg si en ting jeg tror vi kan misforstå. Mange rusavhengige går gjennom mange behandlingsforløp. Vi må ha et annet syn på et behandlingsforløp her enn når det gjelder et medisinsk inngrep, et kirurgisk inngrep. Her er det sånn at en del av de rusavhengige lykkes i første eller andre forsøk – kanskje 10–20 pst. I femte forsøk lykkes også 10 pst., i åttende forsøk lykkes kanskje 10 pst., og i ellevte forsøk lykkes kanskje også 10 pst. Gjennom en sånn prosess er det mange mennesker som i mellomtiden gjennom disse behandlingsoppholdene får viktig hjelp til å holde seg i live, de får humanitær hjelp. De eksisterer, de får mer styrke og de fungerer bedre på sine premisser. Så er det på et tidspunkt en god del som greier å bryte ut. Men det er på ulike tidspunkter. Det kan være i ellevte forsøk, eller det kan være i andre forsøk. Derfor mener jeg at begrepet svingdørspasienter er et feil begrep å bruke i denne debatten. Det er egnet når det gjelder kirurgiske inngrep og feilbehandling, men her kan man ikke snakke om feilbehandling når noen ikke lykkes i første, andre eller tredje forsøk, men lykkes i det niende eller tiende. Jeg har opplevd å møte en del personer som har lyktes i det tiende forsøket, og som det har sett ut som om det ikke var håp for i det hele tatt etter sju forsøk. Jeg er veldig enig i mye av det representanten Høie snakker om her, men jeg vil advare litt mot den parallellen til kreftpasienter. Jeg mener at det ikke blir en riktig parallell, akkurat som det jeg sa om kirurgiske inngrep. Det er faktisk vanskelig å definere noen som håpløse. De kan virke som håpløse i noen faser, og så plutselig 15 år senere framstår faktisk et vellykket menneske som får et nytt liv. Derfor vil jeg appellere til utholdenhet i holdningen til rusfeltet og til å se at alle mennesker skal ha en mulighet – alltid, hele veien – og aldri skal noen defineres som umulige å hjelpe til rusfrihet. Med dette utgangspunktet inngikk alle partiene på Stortinget høsten 2008 – da jeg var helsepolitisk talsmann for Arbeiderpartiet – et forlik om rusbehandling i innstillingen til statsbudsjettet for 2009. I det inngikk en videre opptrappingsplan, som regjeringen nå legger inn midler til i budsjettet, og som det kommer en stortingsmelding om, som jeg håper, som også flere har vært inne på, går konkret inn i hvordan opptrappingsplanen skal utvikles og forbedres videre. Vi nevnte noen punkter, alle partiene på Stortinget, som var viktig for oss i det rusforliket og i den nye opptrappingsplanen. Det gjaldt for det første at vi ønsket en analyse av overdosedødsfallene: Hva er det som skjer når man tar overdose og ikke får nok hjelp og er nær ved å dø? Mange får motgift og sendes ut på gaten igjen og får ikke den akuttbehandlingen de trenger. Det er behov for en rusakutt kanskje flere steder enn Oslo også, med nok kapasitet. Jeg understreker det siste og viser til bruken av de 50–60 mill. kr som Stortinget bevilget til en rusakutt i Oslo, hvor foreløpig bare 20 mill. kr er brukt til investeringer i den – en rusakutt med nok kapasitet, slik at man straks kan komme videre inn i et behandlingsforløp. For at man straks skal komme videre i et behandlingsforløp, trenger vi å øke kapasiteten ved behandlingstilbudet, som også var en del av det vi skrev inn når det gjaldt køene som var den gangen, og som er nå. Jeg tror Stortingets og myndighetenes utholdenhet i behandlingstilbudet har noe å gjøre med hvordan vi ser på de rusavhengige som mennesker, at vi er i stand til å se at det ikke bare gjelder å søke nye, originale løsninger når vi har et problem, men se at det her kreves utholdenhet i å forstå at disse menneskene kan hjelpes i mange faser av livet. Og da trenger vi altså å bygge opp behandlingskapasitet som er egnet til å møte det behovet. Vi kom også i den innstillingen inn på R-en i LAR-tilbudet og behovet for å få mer av det. Jeg synes det nå er en positiv tone i denne debatten. Her er det mye Stortinget vil kunne være enige om, og de tingene tror jeg man først bør konsentrere seg om.