Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2007-11-08:
Først vil jeg si at det er veldig bra at så mange deltar i denne debatten, og uten forkleinelse for de kjente fjes i utenrikskomiteen synes jeg det er veldig positivt at fagkomiteen stiller med representanter her. Det er det vi sammen har ønsket å få til. Jeg er enig i den beskrivelsen at dette er mye innenrikspolitikk – det handler jo også om viktige deler av vår økonomi og vårt politiske samspill med Europa. Da blir det lett slik. Og sånn bør det være. Jeg vil svare på noen spørsmål som har kommet i løpet av innleggene. Fra representanten Solvik-Olsen ble det mange detaljerte spørsmål. Jeg tror olje- og energiministeren vil komme inn på noen av dem. Men la meg først si om nyansen mellom å være urolig, utålmodig og trygg når det gjelder utviklingen av Mongstad-prosjektet i forhold til EUs arbeid, at vi føler fra Regjeringens side overordnet når det internasjonale klimapanelet sier at 30 pst. av løsningen på klimautfordringene må ligge i fangst og lagring, Bellona mener at 50 pst. av de rike industrilandenes utfordringer må møtes på den måten, og EU har fastslått dette på sitt toppmøte og jobber nå med regelverk – da ser vi hvilken vei utviklingen går – at dette skal vi få til. Så er det, som olje- og energiministeren har sagt – jeg er enig i og sa det i min redegjørelse – grunn til å være urolig for framdriften. Da er «urolig» for meg synonymt med å være utålmodig, fordi vi må framover med dette viktige prosjektet. Jeg er mest urolig over det vi leser i avisene i dag fra IEAs siste vurderinger: 50 pst. økning av energiforbruket fram til 2030 og kraftig økning av CO2-utslipp nærmest i alle referansebaner, og avgjørende tiltak må til de neste seks–åtte år. Derfor er dette så viktig å få til, og derfor må Norge stå på. Så opplever jeg at vi fra Regjeringens side har vært grundige i vår orientering til Stortinget om Mongstad-prosjektet. Det har vært en helt ordinær prosess med ESA når det gjelder trinn 1, første fase, med CO2-håndtering. De første kontakter med ESA ble tatt dagen etter at avtaleinngåelse med Statoil ble gjort i oktober i fjor, og det har vært tett dialog med ESA siden den gang. Notifikasjonen kunne neppe gått tidligere, fordi avtale med selskapene som deltar, først ble klar inn i dette året. Dette vil olje- og energiministeren kunne beskrive nærmere etter sine møter i Brussel i går. Jeg synes det er ganske fantastisk å høre Fremskrittspartiets representant stille spørsmål ved hvorvidt Regjeringen lever i virkelighetens verden når det gjelder klimaspørsmål – her er partiet som stemte imot Kyoto-avtalen, som i 2003 fornektet at klimautfordringen var reell, og som ikke er med på dagens samtaler om å få til et bredt nasjonalt kompromiss for å sette inn kraftige tiltak i Norge og internasjonalt! I tillegg kommer representanten Solvik-Olsens påpekning av at vi har en manglende realistisk strategi fram mot Bali-konferansen, og at man stiller seg kritisk til at vårt opplegg fokuserer på en løsning som bare rike land kan påta seg. Det er jo omvendt. Norge legger vekt på hva som skal til av incentiver og løsninger for å trekke utviklingsland med i dette avtaleverket. Avtalen dekker som kjent bare 30 pst. av utslippene. Vi må få med USA og Australia, men også Kina, India, Indonesia og utviklingsland må med, og det trengs det en fornyelse i avtalen for å få til. Representanten stilte også spørsmål om vederlagsfrie kvoter. Vi har lagt vekt på å få Norge inn i kvotedirektivet for å gi våre bedrifter like rammevilkår – det var et poeng i min redegjørelse – som en del av EØS-avtalen. Og så får vi påvirke der så godt vi kan, når dette blir utviklet også i videreutviklingen av kvotemekanismene i EU. Så var det spørsmål om tak på utviklingsmekanismen. Der nevnte representanten at det var 10 pst. som var satt som tak. Det er altså 20 pst. som er satt. Dette er et resultat av forhandlingene med EU, og ideen er at man setter et tak for å hindre at det bringes for mange kvoter inn utenfra i systemet, som dermed vil underminere EUs eget system. Så får vi også se på hvordan det vil utvikle seg over tid. Det ble framholdt fra representanten Vallersnes min bemerkning om at vi i EØS-samarbeidet har en hovedutfordring i å forholde oss til EUs initiativ. Det betyr jo ikke at vi er passive på en stor dagsorden i Europa. Men nå er jo EØS-avtalen engang slik at initiativretten til direktiver ligger i EU, og samarbeidet handler i stor grad om hvordan EØS-landene, deriblant Norge, tilpasser seg det. Ved en mer aktiv europapolitikk prøver en å sette en ambisjon som går videre, nemlig å komme tidlig inn i prosessen for å kunne påvirke. Her er arbeidet med fangst og lagring et godt eksempel. Så kom det opp i en del replikker – jeg vil kommentere det – at hvis vi ikke liker EUs statsstøttesystem, vil vi da ut av EØS? Jeg merket meg også representanten Valles påpekning av at EU er markedets frie spill, alt annet må vike. Jeg kan ikke slutte meg til den vurderingen. Jeg mener at den diskusjonen vi nå har omkring statsstøtte, er et eksempel på at det er en lang rekke reguleringer av markedets frie spill. Jeg vil også påpeke at hvis alternativet til å forholde seg til EUs regelverk, EØS-regelverket, om vi ikke skulle like det, er å si at da går vi ut av det, og da er vi frikoblet fra det, tror jeg egentlig ikke det stemmer. En av grunnene til at vi fikk EØS-avtalen, var nettopp at vi skulle få en forutsigbarhet som gjorde at vi ikke kom i situasjoner hvor vi ble mistenkt for å misbruke statsstøtte og dermed ble rammet av antidumpingtiltak. Det er en av de viktige tingene ved EØS-avtalen at det gir oss den sikkerheten. Nå er representanten Sørfonn langt mer bevandret i hinduistisk sjelevandring enn jeg, så jeg skal ikke gå tungt inn på det feltet. Men jeg vil jo si at vi må sette en slags grense for hva slags EU-debatt vi har i denne salen – om vi liker eller ikke liker EUs reformforslag og hvilken vei EU går, om det er demokratisk eller ikke demokratisk. Jeg synes det er en fantastisk spennende debatt, og jeg stiller opp i den hvor det måtte være. Men det er altså slik at vi ikke er med i EU, og når jeg skal redegjøre for EØS- og EU-spørsmål som er aktuelle for Norge, må man finne et slags grensesnitt i forhold til EUs interne spørsmål, som på et vis er hovedsaker for de landene som deltar, og hvor vi skal komme inn. Jeg aksepterer at det kan være ulike syn på hvor den linjen går, men jeg har nå iallfall forsøkt å trekke en linje i min redegjørelse rundt det. Så gjelder det tjenestedirektivet, som da ikke er nevnt i redegjørelsen. Vel – til representanten Larsen og representanten Sørfonn – det er ikke noe forsøk på å være lukket. Tjenestedirektivet ligger der, det kan studeres, det er lagt ut, Norge har gitt høringsuttalelser. Vi har altså tre år på oss før det må være inntatt i norsk rett, og vi skal følge det meget grundig. Statsministeren, jeg og næringsministeren har orientert i Stortinget at vi skal komme bredt tilbake med en orientering. Det vi nå gjør, etter å ha hatt dette ute på høring, er å gå gjennom og se hvilke norske lover og regler som blir berørt av tjenestedirektivet slik vi ser det, og med en veldig fast fokusering på at vi skal kunne gjennomføre nasjonale tiltak mot sosial dumping. Men jeg kan igjen bekrefte at vi kommer tilbake til Stortinget med denne saken på en bred og grundig måte som skal ivareta alle de krav til åpenhet og diskusjon som den viktige saken trenger. Så til representanten Samuelsen, som gjorde en etter mitt skjønn interessant refleksjon rundt St.meld. nr. 23 for 2005-2006 og oppfølging. Jeg tror vi hadde om lag 90 tiltak i den meldingen, og vi mener at om lag 70 av dem nå er implementert. Men det er viktig at Stortinget tenker videre langs denne linjen, og jeg merker meg hans forslag om å få korte stortingsmeldinger som et rom for diskusjon. Det kunne være interessant å høre nærmere om hvordan komiteen ser på det, og ha en diskusjon rundt det. Jeg vil for øvrig si at det at Stortinget engasjerer seg også politisk i forhold til sentrale EU-saker, ikke minst opp mot Europaparlamentet, er en viktig del av hvordan Norge samlet kan føre en mer aktiv europapolitikk. For det er klart at i en del av disse institusjonene er vår tilgang dårligere. Når olje- og energiministeren melder seg i Brussel for å diskutere CO2-fangst og -lagring, får vi sentrale møter, for der er Norge en viktig spiller i Europa, og jeg mener at EU ser betydningen av det arbeidet Norge gjør på dette området. De lytter til det vi har å si, og jeg har også tro på at vi ved enden av dagen skal komme til en god løsning på det feltet. Men i hele den institusjonen Europaparlamentet er, der er utfordringen større. Fra Regjeringens side forsøker vi å være til stede i ulike sammenhenger hvor vi har muligheter, men når nasjonale parlamenter nå får en mer sentral rolle i EUs institusjoner, trolig inn i neste tiår, håper jeg Stortinget vil være seg den møteplassen bevisst og søke veier også for et land som står utenfor unionen.