Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2011-06-08:
Stortinget skal i denne saken behandle seks forslag fra regjeringen om endringer i to lover, introduksjonsloven og statsborgerloven. Introduksjonsloven, som trådte i kraft 1. september 2003, ble av daværende kommunalminister Erna Solberg betegnet som en milepæl i integreringspolitikken for innvandrere i Norge. Det var en betegnelse som hadde bred politisk støtte. Den viktigste målgruppen var nyankomne flyktninger og personer med opphold på humanitært grunnlag samt deres familiemedlemmer. Før introduksjonsloven kom, var disse personenes første møte med det norske samfunnet som regel et møte med det sosiale hjelpeapparatet. Sosialhjelp var i praksis eneste inntektskilde. Der ble mange værende – en håpløs situasjon for den enkelte, stigmatiserende for gruppen som helhet og lite lønnsomt for samfunnet. Med den nye introduksjonsloven fikk kommunene plikt til å tilrettelegge et introduksjonsprogram med opplæring i norsk og samfunnskunnskap og forberedelse til et yrkesliv i Norge. Introduksjonsstønad knyttet til deltakelse i programmet avløste den mer passiviserende utbetalingen av sosialhjelp. Noen av dem som ikke hadde rett til introduksjonsprogram, fikk likevel rett til opplæring i norsk og samfunnskunnskap. Rettighetene etter loven ble for de flestes vedkommende etter hvert også koblet til en tilsvarende plikt til å delta i opplæring og kvalifisering. Jeg håper at jeg i forbindelse med dette lille tilbakeblikket får tilgivelse for at jeg benytter anledningen til å skryte litt av min egen hjemkommune, Drammen, som var tidlig ute. Allerede på 1990-tallet flyttet vi ansvaret for mottak av flyktninger fra sosialsektoren til kultursektoren. Det var et viktig signal. I mai 2000 behandlet vi en ny handlingsplan for flyktningarbeidet i kommunen, med tittelen «Kunsten å være drammenser», der kvalifisering til deltakelse var et viktig stikkord. Flyktninger som kom til Drammen, måtte gjennom norskundervisning, arbeidsrelaterte kurs, språkpraksisplasser og lekselesing. Dette ble betraktet som arbeid, og deltakerne fikk lønn for å delta. Kurset var obligatorisk, og ugyldig fravær medførte trekk i lønn. Vi var stolt vertskap da daværende kommunalminister Erna Solberg besøkte vårt nye introduksjonssenter, og enda stoltere da mange av våre ideer fikk gjennomslag i utformingen av ny nasjonal politikk. Introduksjonsordningen og opplæringen i norsk og samfunnskunnskap har siden innføringen i 2003 vært gjenstand for flere evalueringer, senest i 2007, slik det vises til i den saken vi behandler nå. Forslagene om innføring av obligatoriske avsluttende prøver i norsk og samfunnskunnskap, utvidelse av timetallet fra 300 til 600 timer, utvidelse av personkretsen med rett og plikt til å delta i introduksjonsprogram, innføring av statlig tilsyn og kommunal internkontroll, utvidelse av vilkåret for permanent opphold og for innvilgelse av statsborgerskap fra gjennomførte 300 til 600 timers opplæring er alle ledd i et løpende arbeid for en bedre integreringspolitikk. Innstillingen er så godt som enstemmig. En samlet komité støtter samtlige av regjeringens forslag med en felles tverrpolitisk begrunnelse, der norsk som viktigste inngangsbillett til deltakelse i samfunnet, og selve grunnlaget for sosial mobilitet, understrekes av alle partier. Det eneste avvikende forslaget er Fremskrittspartiets forslag om å gå ett skritt lenger og kreve ikke bare gjennomført opplæring, men også bestått prøve, som vilkår for innvilgelse av statsborgerskap. Komiteen inviterte til høring i forbindelse med sin behandling av saken. Kommunesektorens interesse- og arbeidsgiverorganisasjon – KS – møtte. De ga sin tilslutning til forslagene, men uttrykte en viss bekymring for økte kostnader i noen kommuner, spesielt i større kommuner uten ledig kapasitet i opplæringen. En samlet komité ber regjeringen følge dette nøye og har merket seg at det allerede er etablert kontakt mellom KS og regjeringen for å ivareta dette. Mindretallet har valgt å nedfelle dette i forslags form. Flertallet har tillit til at regjeringen følger dette opp på en god måte. Avslutningsvis vil jeg som saksordfører nok en gang understreke det som er det aller viktigste i denne saken. Et samlet storting gir sin tilslutning til regjeringens forslag om en ytterligere styrking av integreringsarbeidet. Vi lykkes bedre enn mange andre land, men det er fortsatt rom for forbedringer.