trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anne Enger (Senterpartiet), 2000-10-20:
Etter å ha hørt landbruksministeren nå, må jeg si at jeg ser fram til nyskapingsprogram og mangfold og landbruksproduksjon i hele landet. I tillegg til det han nevnte her, håper jeg at også de tingene som vi mener er viktig, som sosiale forhold, kulturlandskap og selvfølgelig også inntekter for bønder og produsentene, kan være med i vurderingen. Landbruksministeren var i sitt innlegg sterkt opptatt av at man skal ha tillit til at maten i Norge er sunn. I min replikk til Alstad i stad tok jeg opp dette som skjedde i forbindelse med matsminkedirektivet, som skapte usikkerhet. Jeg tror kanskje landbruksministeren er lei av spørsmål om det, og vil vise til at dette kommer opp i en debatt i Stortinget senere. Jeg vil likevel benytte anledningen til å vise til at man altså fikk inntrykk av – og dette er referat fra Nationen den 5. oktober og den 10. oktober – at de fire store matvarekjedene, Coop Norge, Hakon-gruppen, Reitan-gruppen og Norges-gruppen, var blitt enige «om å unngå mat med nitritt, nitrat, søtningstoffet cyklamat, og elleve azofargestoffer», og at det derfor nærmest ble framstilt som om godkjenning av EØS-direktivet om matsminke ikke var noe problem. Så kom reaksjonene. Også prosjektleder i Forbrukerrådet Stine Wohl Sem uttrykker seg veldig kritisk til den situasjonen som oppstår. Hennes råd er at hvis dette er viktig, burde Jagland sørge for at vi fortsatt har «et regelverk som er i tråd med anbefalingene til Statens næringsmiddeltilsyn og Sosial- og helsedepartementet». – Det er altså Forbrukerrådet og prosjektlederen der som står for dette. Jeg vil igjen utfordre en representant fra regjeringspartiet og landbruksstatsråden til å si hva Jagland faktisk mente å gi uttrykk for, og hvordan dette kan klargjøres for folk i landet.
Anne Enger (Senterpartiet), 2000-10-20:
Vi ønsker også å gjøre forslagene nr. 5, 6 og 7 om til oversendelsesforslag.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2000-10-20:
Eg trur at den politiske diskusjonen vil vere tent med at vi av og til diskuterer dette med livskvalitet i forhold til auka materielt forbruk. Det er ikkje slik at det ikkje er nokon som treng meir materielt forbruk, men det er viktig at vi set søkjelyset på det, fordi vi meir og meir fokuserer på det å eige ting i staden for på korleis vi har det. Av og til seier ein at ein har mykje å leve av, men lite å leve for. Det er viktig å få fram den verdien når ein diskuterer forbrukermeldinga. Eg trur faktisk det er veldig viktig at vi fokuserer på den materielle levestandarden også i tida framover. Skal vi vere opptatt av at den skal vere ein spiral som går oppover og oppover, eller skal vi vere opptatt av utjamning og at det er store skilnader i verda mellom rike og fattige land? Den dimensjonen må vi som bur i det rike Noreg, også ha med oss. Så var representanten Helleland inne på dette med toprissystemet og energidebatten. Når det gjeld alternativ energi og satsinga på det, som også er ein debatt, kan vi i Kristeleg Folkeparti tenkje oss ei endå sterkare satsing på det frå Regjeringa si side. Men når det gjeld å få ned energiforbruket, og når det gjeld å ha incitament til det, er vi opne for å vurdere ulike tiltak som kan vere verkemiddel til det.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2000-10-20:
Vi har snakka saman, og vi er samde om oversending.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-20:
Jeg har lyst til å følge opp akkurat dette replikkordskiftet litt, for jeg synes ikke at representanten Helleland gav noe godt svar i forhold til dette med konsentrasjon av makt. Ser ikke representanten Helleland – det er vel kanskje å tro på undere at han gjør det, men allikevel vil jeg utfordre ham – at den type globalisering vi snakker om, er en type økonomisk globalisering med mer og mer makt konsentrert i de multinasjonale konsernene, som har ett formål for øye: å underlegge seg verdens forbruk? Og med denne type utvikling vil vi få større konsentrasjon om noen få kjeder. Ser ikke representanten Helleland at dette kravet om billigere mat og billigere klær osv. har noen skyggesider, nemlig at det setter produsentene i en skvis, også produsentene i utviklingsland, som betyr at de er nødt til å betale de billige klærne og den billige maten med sin egen helse? Så var representanten Helleland inne på spørsmålet om forbrukerinformasjon, indirekte gjennom å omtale Forbruker-rapporten. Er det ikke viktig for at forbrukerne skal få makt, at de har en uavhengig informasjon? Betyr ikke det at Forbruker-rapporten må få flere offentlige midler for at forbrukerne kan få en fri og uavhengig forbrukerinformasjon?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-20:
Jeg må først rose statsråden for et veldig godt innlegg, der hun tok opp mange spørsmål og vurderinger som vi i SV deler. Men så vil jeg utfordre statsråden på hvordan hun ser på utviklingen av reklame, hvordan den brukes i skolen i dag. Støtter statsråden et forslag om en reklamefri skole? Hun var jo veldig opptatt av presset mot barn og unge. Så er vi helt enig i at det vi putter i oss, har mye å si for helsa vår, og da vil jeg utfordre henne på matsminkedirektivene. Er ikke statsråden bekymret over en politikk som tillater mer nitritt og nitrat, som er – det kan ingen vri seg unna – kreftfremkallende? Er hun bekymret over at hvis vi godtar matsminkedirektivene, så er det fritt fram for å tilsette mer azofargestoffer, som er allergiframkallende? Det må jo være et tankekors at Forbrukerrådet har advart mot disse direktivene. Hvis vi er opptatt av et internasjonalt samarbeid som bedrer forbrukerrettighetene, ville det faktum at Norge bruker sikkerhetsklausulen, som vi godt kan bruke i dette spørsmålet, styrke forbrukerrettighetene nedover i Europa også. For det er sånn at det er veldig store motforestillinger og stor uvilje også blant forbrukerne nedover i Europa mot disse direktivene, og også mot barnematdirektivet, som vi kommer til å få senere.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-20:
Jeg stiller meg litt undrende til det svaret som landbruksministeren gav nå. En skulle jo kunne håpe at Regjeringa legger fram en proposisjon med åpent sinn, og at konklusjonene ikke er dratt på forhånd, at man lytter til de ekte rådene som kommer fra Forbrukerrådet. Men det var ikke det jeg hadde tenkt å ta replikk på. Jeg har lyst til å få høre hvordan Regjeringen vurderer et moratorium når det gjelder genmodifisert mat, som det i hvert fall er flertall for. Amerikanske forskere advarer mot innføring av genmat. For to år sia var det en professor og forsker som het Arpad Pusztai, som stod fram med resultatene av et forsøk med rotter som hadde fått genmanipulerte poteter over en tid. Forsøket viste at rottenes hjerte, hjerne, nyrer og lever hadde begynt å skrumpe, og at de hadde klare indikasjoner på kollaps av immunforsvaret. Dette er jo alvorlig. Forskningen hans er blitt bekreftet av andre forskere rundt omkring i verden. Han har også fått en pris i India – Gandhi Award – på grunn av denne ærlige forskningen. Det gir jo grunn til at dette spørsmålet virkelig må tas på alvor. Jeg vil gjerne høre litt hvordan Regjeringa vurderer den flertallsoppfatningen som faktisk ligger i denne meldinga, og om det blir aktuelt å godkjenne genmodifiserte produkter som det ligger søknad om, før Regjeringa har vurdert de betenkningene som ligger i saken.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-20:
Jeg skal ikke være lang. Jeg syns vi har gode begrunnelser for at forslagene som SV står sammen med enten både Kristelig Folkeparti og Senterpartiet eller bare Senterpartiet om, skal oversendes. Jeg har merket meg at det er kommet det jeg iallfall betrakter som et løfte om at Stortinget skal kunne få komme tilbake til spørsmålet om moratorium, og det er jeg godt fornøyd med. Jeg er enig i at vi kan komme tilbake til de spørsmålene som disse forslagene omhandler, flere ganger. Det er muligheter i budsjettsammenheng, og også i forbindelse med det Regjeringa må komme tilbake til som en oppfølging av denne meldinga. Vi ønsker sjølsagt ikke at så gode forslag som dette skal stemmes ned, så jeg vil be om at de blir oversendt.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-20:
Jeg har fra talerstolen bedt om at forslagene nr. 2, 3, 4, 5, 6, 7 og 10 og 11 blir gjort om til oversendelsesforslag.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Det er helt riktig at Regjeringen har lagt fram konkrete forslag. Vi er selvfølgelig opptatt av å følge de felles spillereglene som gjelder i EU-systemet. Samtidig er det riktig å si at EU-systemet faktisk legger opp til en del minimumsbestemmelser som på et vis ikke forhindrer at nasjonalforsamlingene kan velge å gå lenger hvis de mener det er hensiktsmessig på noen punkt. Og på dette feltet mener jeg at vi er nødt til å vurdere om vi ikke nettopp ut fra forbrukerpolitiske synspunkt bør kunne gå lenger. Som jeg sa i mitt innlegg, vil jeg komme tilbake igjen til det når vi har hatt en endelig oppsummering av høringsrunden, og legge det fram for Stortinget på en egnet måte. Men det er ingen tvil om at her vil det være politisk uenighet. Jeg legger jo merke til den rørende oppmerksomheten representanten Trond Helleland plutselig viser norske aviser, og det skal vi også ta med oss i senere debatter. Det er ingen tvil om at det at vi kommer med forbud og pålegg – hvis vi da skulle velge det – vil kunne ha konsekvenser for en del av norsk næringsliv. Men jeg tror vi er nødt til å innse én ting, og det er at skal vi klare å ha forbrukermakt og ta styring over de sterke markedskreftene vi ser, må vi som politikere også være åpen på at vi er nødt til å bruke loven til å kunne regulere med hensyn til en del av de situasjonene som vi nå ser utvikle seg, og som norske forbrukere ikke ønsker.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Jeg deler representanten Anne Enger Lahnsteins syn når det gjelder miljømerking og generell merking til forbrukerne. Det er klart at skal denne merkingen ha en effekt, må den gjøres på en slik måte at forbrukerne blir oppmerksomme og bevisste på det. Jeg har nettopp kommet fra Island, hvor jeg var innom en dagligvarebutikk og så hvordan miljømerket der var brukt meget flittig med store plakater, slik at man som forbruker ble veldig bevisst på at man faktisk har et valg ved å se etter det merket, og kan som forbruker da bruke den makten man har, i sine egne innkjøp – så det vil jeg ta med meg i mitt videre arbeid. Når det gjelder e-handel, er jeg også enig i at vi er nødt til å trekke Datatilsynet sterkt inn, og vi er nødt til å se på personvernet i det og hvordan vi registrerer opplysninger, så det vil også komme til å bli fulgt tett opp. Jeg kom ikke til reklameavgift i mitt innlegg – jeg hadde tenkt å si også litt om det – men jeg er glad for å få si litt om det nå. Når det gjelder en reklameavgift på 1 pst., mener jeg at Regjeringen bør vurdere det. Jeg ser både positive og negative sider ved det, men det vil være uklokt ikke å ta en grundig vurdering av en slik avgift. Det er ingen tvil om at her har vi ganske mange millioner som kan tilfalle norske forbrukere, så jeg mener absolutt at vi blir nødt til å se på det. Jeg må også i den forbindelse få lov til å sende en liten hilsen tilbake til Høyre og Trond Helleland, som, da han snakket om reklameavgift, var veldig opptatt av forbrukerne og at det var de som måtte betale. Men jeg må si at hvis Høyre hadde vært like opptatt av forbrukernes kostnader ved reklame i dag, burde jo Høyre ha lagt fram et forslag som nettopp begrenset mulighetene til reklame, slik at vi fikk ned prisen på produktene. Her mener jeg at vi ser veldig godt forskjellene mellom høyre- og venstresiden i politikken, og det synes jeg vi fikk demonstrert på en utmerket måte gjennom Hellelands innlegg.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Først til det som går på reklame, og spesielt reklame i skolen. Barne- og familiedepartementet nedsatte et utvalg i fjor, det såkalte Nyborg-utvalget, for å utrede tiltak for å redusere nettopp det kommersielle presset mot barn og unge her i landet. Utvalget skal legge fram sin innstilling i løpet av året, og etter det vil selvfølgelig Regjeringen legge fram konkrete forslag til oppfølging av det utvalget har kommet fram til. Da er det ingen tvil om at ett av temaene nettopp er hvordan en kan redusere reklamepåvirkningen på barn og unge. Jeg har også merket meg at en undersøkelse som Nyborg-utvalget presenterte i september om foreldrenes holdning til temaet, indikerer en meget bred oppslutning om f.eks. et forbud mot reklame rettet mot barn. Hvis det skulle bli linjen, sier det seg selv at det også måtte gjelde forbud mot reklame i skolen. Jeg ser at det kan være problemer med å stoppe all reklame rettet mot barn og unge i det samfunnet vi har, med stadig større påvirkning og flyt av informasjon via ulike TV-kanaler, men jeg vil komme tilbake med konkrete forslag når vi har fått behandlet Nyborg-utvalgets innstilling. Men dette vil være et av de store og viktige forbrukerpolitiske spørsmålene også neste år, slik jeg ser det. Så var representanten Ågot Valle også opptatt av ren og trygg mat. Nå er det vel slik at Stortinget får til behandling en egen proposisjon om disse spørsmålene i november, og det er jo to andre statsråder som har ansvaret for det. Nå er vi så heldige at også landbruksministeren er til stede i denne forbrukerdebatten i dag, så han kan vel gi noen mer konkrete svar på det. Men jeg har lyst til å si én ting, at denne regjeringen er opptatt av at vi skal ha ren og trygg mat her i landet, og at vi skal følge opp våre internasjonale forpliktelser.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Jeg mente jeg gjorde det klart i mitt innlegg at Regjeringen har sendt et forslag ut på høring, og vi har fått inn ca. 60 høringsuttalelser. Vi skal da gå inn og konkludere på hva vi gjør når det gjelder avisene. Det er helt riktig som representanten Trond Helleland viser til, at en del aviser vil komme til å få problemer med det. Men det er ikke riktig, som Trond Helleland her sier, at Regjeringen har konkludert. Nettopp ut fra at det kom ulike signaler om dette, fant vi det riktig å sende dette ut på en ny og grundig høring. Når det gjelder reklameavgiften, synes jeg det ville vært meget arrogant av Regjeringen å ikke gå en runde på å vurdere reklameavgiften ut fra det som ligger i innstillingen. Jeg må si jeg føler meg svært ydmyk over den viljen som enkelte partier i Stortinget har vist når det gjelder reklameavgift, og vil selvfølgelig utrede det. Men som jeg sa, er det ingen tvil om at det vil ha også negative sider, og det innser jeg i dag. Men jeg synes det er riktig at vi bl.a. trekker veksler på de erfaringene man har gjort i Sverige, som har hatt dette i mange år, før vi endelig konkluderer. Så prøvde også representanten Helleland på et vis å stille spørsmålet tilbake igjen til meg, om vi ønsket å begrense reklamen. Det jeg prøvde på i mitt replikksvar til Anne Enger Lahnstein, var nettopp å illustrere konsekvensen av Trond Hellelands egne argumenter i forhold til at han var opptatt av at det var én som fikk de økte kostnadene – og det er ikke de sterke markedsmessige konsernene, som vi som forbrukere må forholde oss til, men det er den enkelte forbruker. Og hvis Trond Helleland virkelig var opptatt av forbrukerne og ikke av markedsinteressene, burde han kanskje vurdert å komme med konkrete tiltak og brukt den myndigheten som denne sal har til å bruke loven, hvis det er nødvendig.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Siden landbruksministeren har gått, får jeg prøve meg på et svar. Det er et ganske bredt flertall i Stortinget som har uttrykt et meget bestemt ønske om at kjøttprisen bør gå ned, og etter det jeg har erfart, har også Fremskrittspartiet vært meget opptatt av grensehandelen og av at vi er nødt til å få en reduksjon i bl.a. alkohol- og kjøttprisene. Men jeg ser absolutt Fridtjof Frank Gundersens poeng i forhold til at vi også er nødt til å komme med tiltak og se på helheten i det ernæringsmessige, og også frukt og grønt vil være viktig når vi ser på de ernæringsmessige sidene ved vår helse i framtiden.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Det som representanten Eriksson her tar opp, blir i og for seg en klassisk debatt mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet om hva man skal bruke landbrukspolitikken til – om landbrukspolitikken skal ha flere mål enn bare det å produsere mat. Min vurdering i forhold til det Eriksson her tar opp, er at nettopp det at vi har et landbruk i hele landet, i alle regionene, kanskje er det mest spennende utgangspunkt for å kunne få fram et mangfold av nye produkter. Noe av det som karakteriserer et matland som f.eks. Frankrike, er jo nettopp at man har et landbruk som har en flerfunksjonell rolle, der landbrukspolitikken brukes som et virkemiddel også i distriktspolitikken. Det fører til at man har matproduksjon overalt i Frankrike, slik at man får fram nettopp de regionale mulighetene, i områder som Pyreneene, Brest og Bretagne. Virkningen av Fremskrittspartiets politikk på dette området ville blitt den stikk motsatte av det Eriksson ønsker seg. Vi ville fått et industrialisert landbruk som ville ha konsentrert hele sin virksomhet om noen få områder i de beste landbruksområdene i hele landet, som på ingen måte ville ha bidratt til å få fram nye og spennende produkter, som vi nå ser en viss tendens til rundt omkring i landet. Jeg tror det er en viktig sammenheng mellom å ha en styrt landbrukspolitikk og å stimulere til økt mangfold, istedenfor å industrialisere landbrukspolitikken og åpne for at verdensmarkedsprisene kan slå inn over Norge, noe som da vil være alternativet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Jeg har selvfølgelig forståelse for at representanten Lahnstein tar opp disse spørsmålene – det er jo viktige spørsmål av mange grunner. Samtidig må jeg be om forståelse for at situasjonen nå er den at Regjeringen jobber videre med hele dette sakskomplekset med sikte på å legge fram en proposisjon for Stortinget med den i hvert fall foreløpig planlagte dato 17. november i år. I proposisjonen drøftes en rekke spørsmål svært grundig, og den vil også omhandle de spørsmål som Lahnstein her tar opp. I en slik situasjon vil det selvfølgelig være umulig både for landbruksministeren og andre ministre – tilstedeværende og ikke tilstedeværende – å kunne gå i detalj nå på de forhold som der vil bli grundig berørt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Til det første vil jeg bare si til representanten Valle at det alltid er lov å uttrykke håp om Regjeringens framtidige konklusjoner. Men konklusjonen vil allikevel komme den 17. november, som planlagt. Når det gjelder merknaden som ikke minst Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti har om et mulig moratorium i forhold til GMO, er det viktig å understreke at rapporten fra det offentlig nedsatte ekspertutvalget – Walløe-utvalget – som har vurdert helsemessige konsekvenser ved bruk av genmodifiserte næringsmidler, ble overlevert i form av en NOU til helseminister Tore Tønne den 11. oktober i år. Bakgrunnen for oppnevningen av Walløe-utvalget var at regjeringen Bondevik ønsket å få fram kunnskapsgrunnlaget som eksisterer i dag med hensyn til helsemessige konsekvenser ved bruk av genmodifiserte næringsmidler og næringsmiddelingredienser, før Regjeringen tar noen beslutning i forhold til om denne novel foods-forordningen skal implementeres i Norge. Novel foods-forordningen er EØS-relevant og regulerer godkjenning og merking av genmodifiserte næringsmidler og ny mat i EU. I tillegg ønsker Regjeringen å utrede bruken av føre var-prinsippet i forhold til genmodifiserte næringsmidler, herunder også spørsmålet om moratorium i en slik sammenheng. Utvalget har vært bredt faglig sammensatt, slik at det representerer de forskjellige faglige tilnærmingene som er ønskelig for å skape et bredest mulig faglig fundament. Poenget er altså at denne utredningen vil gi et godt beslutningsgrunnlag i forhold til hvordan Norge skal stille seg til implementeringen av novel foods-forordningen spesielt og et eventuelt moratorium generelt. Vi har altså ventet på denne utredningen fra Walløe-utvalget. Det syntes vi var helt rimelig å gjøre for å få det faglige beslutningsgrunnlaget. Det har vi nå fått, og på det grunnlaget skal vi raskt avklare spørsmålet om et moratorium.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
Som jeg sa i mitt forrige replikksvar, ble rapporten lagt fram for helseministeren for bare noen dager siden, den 11. oktober. Jeg tror det så langt overhodet ikke er trukket noen konklusjoner om hvordan den skal behandles videre. Det jeg tror er viktig å understreke, er at det ikke var uten grunn at Bondevik-regjeringen ønsket å få fram denne rapporten. Det er et svært viktig område utredningen berører, og det er all grunn til å ta hele problemområdet med stort alvor. Jeg vil tro at det vil være viktig også for Regjeringen å se på hvordan vi kan følge opp utredningen på en slik måte at vi også kan involvere Stortinget i en aktiv debatt om de utfordringene som er knyttet til GMO.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2000-10-20:
Landbruksministeren sa at det er viktig med helsemessig trygg mat, og det er jeg enig med statsråden i. Han sa også at det er viktig med et variert tilbud med et vidt spekter av produkter. Det er jeg også enig med landbruksministeren i. Så viser han til at man skal få et verdiskapingsprogram i landbruket. Men ser ikke landbruksministeren nødvendigheten av at for å sikre større omfang og flere produkter, mer fleksibilitet og å gi forbrukerne større valgmulighet, må også produsentene sikres større frihet og muligheter for nettopp å produsere nye varer innenfor landbrukssektoren? Innser ikke landbruksministeren snart at det også er nødvendig å oppheve de reguleringene som produsentene i stor grad er bundet opp av, og heller la landbrukspolitikken bli mer styrt av entreprenørskapsmodellen, nettopp for å sikre at forbrukerne kan få flere landbruksprodukter billigere enn tilfellet er i dag?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-10-20:
Mitt spørsmål gjelder også det såkalte Walløe-utvalget, som nettopp har levert sin innstilling om helsemessige konsekvenser av genmodifiserte næringsmidler. Jeg vil gjerne spørre statsråden hvordan han vurderer den videre saksgang for dette. En får jo gjerne inntrykk av at dette utvalget mener det er relativt små farer med genmodifisert mat. Men hvis en leser pressemeldingen fra Sosial- og helsedepartementet nøyere, fremgår det at utvalget er delt når det gjelder bl.a. synet på om helserisikoen er stor nok til å rettferdiggjøre bruk av føre var-prinsippet for å hindre genmodifiserte næringsmidler markedsført inntil ytterligere dokumentasjon foreligger. Og halvparten av utvalget mener at helserisikoen forbundet med antibiotikaresistente gener i matplanter er liten, men likevel ikke uten betydning. På denne bakgrunn vil jeg gjerne spørre landbruksministeren hvordan han ser på den videre saksgangen i dette. Vil statsråden gå inn for nærmere utredning når det gjelder helserisiko som her er knyttet til to spesielle ting: antibiotikaresistensutvikling og allergi, som kan forekomme hvis en bruker genmodifiserte planter, f.eks. ved at en som er fiskeallergiker, spiser en tomat som han tror er en tomat, men som også har gener fra fisk?
Helga Rullestad (Arbeiderpartiet), 2000-10-20:
I dag er det hver enkelt forbruker som er nødt til å reise sak for å få belyst sitt krav, sjøl om det er mange med samme problemet. Derfor er vi voldsomt fornøyd med at komiteen nå forutsetter at Regjeringa følger opp når det gjelder adgangen for forbrukerne til å kunne gå til gruppesøksmål. Jeg har sjøl opplevd på kroppen hvor vanskelig det kan være når det er mange forbrukere som har samme problemet. For 15 år siden oppdaget jeg på huset vårt at bordkledningen råtnet, og etter masse medieoppmerksomhet fikk jeg henvendelser fra hele landet og organiserte forbrukerne. Vi var 700 som ønsket å gå til rettssak. Forbrukerkontoret i Rogaland gjorde en kjempeinnsats, og det hadde 3 000 henvendelser. Vi brukte sju år på å samle inn 1 mill. kr for å kunne gå til rettssak. Motparten brukte 14 mill. kr på samme rettssak. Det var én huseier som fikk belyst sin sak. De 699 resterende måtte gå gjennom det samme apparatet. Derfor er jeg veldig glad for merknaden som nå foreligger, om at Regjeringa må gripe fatt i dette. Jeg har også lyst til å peke på viktigheten av de lokale kontorene, for hadde ikke vi hatt et lokalkontor i Rogaland som hadde fulgt oss opp i denne saken, hadde det aldri vært mulig å kunne gjennomføre en rettssak.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-10-20:
Jeg har noe på hjertet som jeg synes ikke bør være usagt i denne debatten, og det har noe med ernæringspolitikk å gjøre. Så vidt jeg forstår av årets budsjettforslag, er det en momsreduksjon på en halv milliard kr til kjøtt. Kjøttforbruket har aldri vært høyere i Norge, og kjøtt og kjøttprodukter er en av de viktigste fettkildene i norsk kosthold. En prisnedsettelse vil føre til et enda høyere forbruk. Et høyt inntak av fett bidrar til å øke risikoen for en rekke av våre store folkesykdommer, deriblant kreft, hjerte- og karsykdommer og diabetes type 2. Mitt spørsmål til statsråden er om ikke også dette – folkehelsen – er en del av forbrukerpolitikken, og om Regjeringens forslag nå korresponderer med de målsettinger man har når det gjelder folkehelse og ernæringspolitikk. Eller er dette to helt adskilte spesialiteter?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Jeg foreslår Ursula Evjesom settepresident.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Jeg vil gjerne spørre representanten Blankenborg, siden han snakket om Russland: Jeg henleder oppmerksomheten på at Russland er blitt medlem av Europarådet. Vi anbefalte ikke det i Fremskrittspartiet, for vi mente at Russland ikke tilfredsstilte de kriterier, særlig når det gjelder menneskerettigheter, som var nødvendig for å komme inn i Europarådet. Men andre argumenterte med at hvis det var mangel på menneskerettigheter i Russland, var det bedre med kontakt, og man håpet at man gjennom medlemskapet skulle forbedre menneskerettighetssituasjonen i Russland. I mellomtiden har de altså enda en gang gått til angrep på sine egne landsmenn i Tsjetsjenia. Vi opprettholder da kontakten. Vi vil vel heller ikke kaste dem ut av Europarådet. Resonnementet er vel egentlig at jo verre statene er, jo større grunn er det til å ta dem inn i Europarådet, slik at vi der gjennom kontakt skal kunne forbedre dem. Dette står i ganske sterk kontrast til vår holdning når det gjelder Jugoslavia, som jo har opptrådt på samme måten, og som vi har isolert. Dette er et typisk eksempel på en moralsk dobbeltstandard som vi i min tid i Europarådet tok sterk avstand fra. Men nå har man altså etablert både en dobbeltstandard og den politikk at jo verre en stat er, jo mer hører den hjemme i Europarådet. Jeg vil gjerne høre hr. Blankenborgs syn på vår politikk når det gjelder Russland og Europarådet.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Dette ordet «menneskesyn» må jeg innrømme at jeg ikke liker. Det er ytterst diffust, og det er jo også Høyre som har introdusert det i norsk politisk debatt, i sin karakteristikk av Fremskrittspartiets innvandringspolitikk fordi vi vil begrense den fremmedkulturelle innvandring til Norge. Jeg vil si at hvis poenget ligger der at når man skal vurdere menneskesyn – la meg bruke det da – synes jeg det er veldig viktig å ta utgangspunkt i hvordan man behandler sine eldre og syke. På det området tror jeg faktisk at man er kommet ganske langt i Cuba, særlig når man tar i betraktning at økonomien er elendig, og særlig når man tar i betraktning det som stadig sies i denne sal, at Norge er et av verdens rikeste land. For så vidt synes jeg Alvheims bemerkning der må være en vekker for noen hver, til ettertanke. Og det er jo i pressen dukket opp et betydelig antall vitner, folk som har vært i Cuba, som kan bekrefte at når det gjelder helsevesenet, har de faktisk vært ganske flinke. Nå skal altså dette trekkes ut til demokrati osv., men det var selvfølgelig ikke det som var Alvheims tankegang, og det tror jeg egentlig representanten Petersen utmerket godt forstod. Når det gjelder viktigheten av USA, er jeg i grunnen også enig i det som det ble referert til vedrørende Carl I. Hagen. Og når det gjelder samarbeidet i Europa, er det bare disse ubetydelige Petersberg-sakene som dette samarbeidet skal omfatte, og ikke solidariteten, artikkel 5, den blir værende i NATO.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Hvis jeg hadde hatt en mistanke om at Petersens innlegg i denne salen var så sterkt preget av hans forkjølelse, hadde jeg ikke tegnet meg to ganger. Men han hadde vært i USA – jeg vet jo at hr. Petersen ofte er i USA – og der hadde han ikke hørt at de snakket så meget om Norge. Skulle det være en indikasjon på at man ikke tar artikkel 5 i NATO-pakten så alvorlig? Det var vel ikke så mange i USA som – da vi besøkte USA for en tid tilbake – snakket så meget om Tsjetsjenia, Serbia, Kosovo eller Bosnia heller. Det var egentlig ikke noe å snakke om, det var jo fred og fordragelighet. Det at de ikke snakker om Norge, må vel kanskje bety at de ikke betrakter den utviklingen som er i gang, som noen særlig sikkerhetsrisiko for Norge. Og det er vel ingen grunn til å stille spørsmål ved om Norge ikke lenger kan stole på den amerikanske sikkerhetsgarantien, og at vi av den grunn må melde oss inn i EU. Eller er det faktisk det Jan Petersen mener?
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Siri Frost Sterri har vel ikke noe særlig godt kjennskap til hva slags debatt som foregår internt i Fremskrittspartiet, så hvordan hun kan uttale seg om det, vet jeg ikke. Når det gjelder veiledning, bekjenner jeg – og det sa hun jo også – at dette var et beskjedent forsøk fra min side på å meddele andre hva jeg mener å ha funnet ut. Det så ikke ut til at hun hadde noe å bemerke til det. Så jeg gratulerer med hennes innlegg!
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Jeg må innrømme at dette var en nærliggende kommentar til mitt innlegg. Da må jeg bare si helt åpent at en virkelig sterk innvending Fremskrittspartiet har mot hele EU-systemet, nettopp er disse store pengeoverføringene som foregår. Det er nesten ikke grenser for hvor mange penger EU har bevilget til det korrupte Syd-Italia, hvor pengene rett og slett er forduftet. Og det foregår en åpenbar svindel med landbrukssubsidier osv. Det er selve svakheten ved EU at det bygger på disse overføringene. Det jeg refererte til, var i grunnen bare det inntrykket jeg har fått fra politikere i EU, at de ser med en viss misbilligelse på at Norge ikke vil være med på denne subsidieringen av de fattigere land i Europa, og kanskje også nå senere Øst-Europa og Sentral-Europa. Det er de misfornøyd med, og f.eks. tyskerne skulle ønske at de hadde med nordmennene, så de ikke måtte betale så mye selv. Det er en følelse som er der. Hvorvidt Norge kan bidra til å kompensere denne negative følelse hos europeerne ved å betale enda mer i Afrika, vet jeg ikke. Det vet kanskje replikanten mer om enn jeg.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Jeg er enig med representanten Steensnæs i at jeg synes Regjeringen har gjort et rimelig bra arbeid i forhold til EØS og EU. Derimot synes jeg at hans betraktninger omkring Russland skaper problemer. Det var liksom ingen konklusjon. Det var ikke det at jeg konkluderte så mye når det gjaldt EU heller, men Russland er jo et problem av en annen karakter. På den ene siden beskriver han engasjert de grusomheter som foregår mot sivilbefolkningen, og på den annen side gjelder det å trekke russerne mest mulig inn, være vennlige og elskverdige mot dem, og trekke dem inn i samtaler. Hvis de nå fortsetter krigføringen mot de sivile i Kaukasus og blir verre og verre, skal vi da bli enda mer interessert i å trekke dem inn? Dette er en meget vanskelig balansegang, og mange vil rett og slett erklære den for umoralsk. Og så har man dette at man betrakter Russland som flere stater. Nå vet vi at russerne bruker en masse penger på denne krigføringen for å slakte tsjetsjenerne. Likevel skal vi altså hjelpe dem i nord, slik at de kan frigjøre penger og energi til å ødelegge folk i syd. Det er jo også en merkelig tankegang, i forhold til at Russland ikke er én stat, at hvis man hjelper i nord, så er det noe helt annet at de slakter mennesker i syd. Så jeg ser egentlig ikke noen særlig god sammenheng i Steensnæs’ innlegg der, men jeg vet jo at han er en alvorlig, tenkende mann, så jeg har forhåpninger om at det kan komme noe mer.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Dette sitatet fra Hundseid ble jo nokså sentralt i slutten av debatten; han ble for øvrig også norsk statsminister. Jeg synes det er ganske interessant å se innvandringsdebatten i et historisk perspektiv. Jeg synes også det er interessant at den som for så vidt stod i spissen og sentralt når det gjelder rendyrkede rasistiske tanker i Norge, var Senterpartiets stortingsrepresentant gjennom 21 år. Jeg synes det er på en lettferdig måte Senterpartiets representant her i dag forsøker å bevise at Haider er rasist, f.eks. ved å henvise til at han har sagt at våre soldater var ofre. Ja selvfølgelig var de det. Det var da ikke straffbart for tyske soldater å gå i krig. De var jo beskyttet av folkeretten og Genève-konvensjonen, som andre. De var ofre i den forstand at de var beordret. Når man kommer med den slags sitater for å forsøke å begrunne at noen er rasist eller nazist, når man ser på bakgrunnen i norsk politikk og finner slike klare, rasistiske uttalelser og så kommer med slike løsrevne historier om Haider, da foreslår jeg at representanten Jakobsen reiser ned, tar et intervju med Haider og spør hva han egentlig mener, og så kommer tilbake til Stortinget og forteller oss om sine opplevelser.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-01-27:
Representanten Harald Hove snakket i sitt innlegg om USA. Det han hadde å kritisere USA for, var at landet ikke hadde betalt sitt bidrag til FN fullt ut. Jeg synes det er litt urettferdig bare å trekke frem dette når det gjelder USA. Hva har ikke USA betalt når det gjelder forskjellige fredsskapende aksjoner? Hva har de ikke betalt ut i humanitær hjelp? Og nå har de også satt i gang et enormt kostbart prosjekt med sikte på å bekjempe aids i Afrika, og er villig til å gå inn – så vidt jeg har forstått – med masse penger hvis det går an å få til en fredsavtale mellom Israel og Syria. Så hvorfor man absolutt skal konsentrere sitt arbeid, når det er en stormakt med USAs ansvar, gjennom byråkratiet i De forente nasjoner, har jeg vanskelig for å forstå. Jeg vet at Harald Hove nå vil si: Ja, det er USA rettslig forpliktet til – og det har han jo rett i. Men jeg vil som realist legge mer vekt på hva det kan komme ut av pengene.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Det er viktig at ein kontinuerleg vurderer korleis Russland og andre medlemer av Europarådet er i stand til å oppfylle forpliktingane sine i forhold til Europarådet. Eg hugsar sjeldan særleg godt det eg har sagt i tidlegare innlegg, heldigvis. Men akkurat i debatten om å la Russland bli medlem av Europarådet meiner eg ganske sikkert at eg framheva at dette også kunne vere ein veg inn, der vi la ein dobbel standard på krava i Europarådet. Rett og slett ut frå Russlands storleik og Russlands makt var det viktig å få Russland med, men ein måtte også erkjenne at Russland i kraft av makt og storleik kunne vere eit hakk vanskelegare å handtere enn ein liten, alminneleg europeisk småstat. Det trur eg var ein viktig føresetnad for at Russland kunne bli med, og slik vil det framleis vere. Eg trur framleis at makta er viktig, storleiken er viktig, og at det vil vere vanskeleg å handtere Russland akkurat på like linje med det ein kanskje gjer med andre småstatar. Dette er ein del av maktas realitet, etter mi vurdering. Det betyr ikkje at ein skal la vere å kaste lys på russisk politikk som er i strid med Europarådets krav, men ein må også vurdere eventuelle mottiltak i lys av dei verknadene det vil ha. Har det ingen verknad, så er det ikkje sikkert at det har noka meining f.eks. å diskutere ein suspensjon av Russland. Dette er også det same synet som eg personleg har i forhold til EUs initiativ om sanksjonar mot Russland. Eg er sterkt i tvil om dette er ein fornuftig veg å gå, i den meininga at det kan føre til endringar i russisk politikk. Det fører likevel til noko betre samvit i EUs politikk.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Det er mogleg hr. Steensnæs minnest diskusjonen om lokalisering eller relokalisering. Spørsmålet om forhandling eller reforhandling er omtrent av same kaliber, fordi her er det spørsmål om kva som skal forhandlast. Det som Steensnæs seier, er også på kanten berre av å vere korrekt, for EØS-avtala blir ikkje endra – altså sjølve traktaten blir ikkje endra – men det er ei rekkje vedlegg som blir rulla på. Dermed er det akkurat det same som Jagland seier, at det må forhandlingar til, knytte til EØS-avtala, fordi EFTA-landa vil kome i ein ny situasjon når EU blir utvida austover. Sjølve traktatteksten kan ikkje og bør ikkje reforhandlast. Men det må forhandlingar til. Kall det gjerne reforhandlingar med EU på ei rekkje område, knytte til f.eks. frihandel med landa i Europa. Dette er like interessant å diskutere, som sagt, som lokalisering eller relokalisering – bortsett frå jusen og at vi har ei konkret sak på dette siste. Så er det spørsmål om misnøye med Regjeringa. Eg er ikkje så misnøgd med Regjeringas resultat alltid, som eg sa, men det eg etterlyser, er initiativ. Om det finst ein sjølvstartar på EU-spørsmål i Regjeringa, er det den eg etterlyser, for stort sett har initiativa kome etter ein diskusjon, og så har ein sett i gang. Men programformuleringane og programerklæringane – ikkje nødvendigvis frå utanriksministeren, men frå partia – har peikt i ei stikk motsett lei av det som resultatet har blitt. Resultatet kan til dels vere ganske strålande, f.eks. det ein har fått til når det gjeld Schengen, og det ein har fått til så langt i forhold til forsvars- og tryggingspolitikken. Men det strålte jo ikkje lykke av regjeringspartia da denne debatten starta.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg er samd med representanten Godal i at ei betre byrdefordeling mellom USA og Europa er nødvendig, og at eit sterkare samarbeid i Europa er nødvendig for at ei slik byrdefordeling kan skje. Dette er eit spørsmål delvis om nye ressursar, men det er også eit spørsmål om fordeling i Europa. Norge ligg i forhold til bruttonasjonalprodukt framleis ganske høgt om ein ser på reine forsvarsutgifter. Eg tar med dette ikkje noko standpunkt til korleis desse skal vere framover, men konstaterer at andre land ligg langt lågare. Med andre ord: Dette er spørsmål både om arbeidsdeling og om tilgang på nye ressursar. Men utgangspunktet at Europa må ta eit større ansvar, er eg samd i, òg at sterkare samarbeid er nødvendig for at eit slikt ansvar kan bli tatt, slik at ein kan utvikle dei nødvendige kapasitetane som kan avlaste USA i ein slik samanheng. Eg trur dessutan at eit slikt sterkare europeisk samarbeid er ein føresetnad for at ein kan bevare alliansen og det amerikanske nærværet i Europa. Utan eit sterkare europeisk samarbeid og eit større europeisk lyft kunne vi risikere at den amerikanske viljen til å delta i alliansen vart svekt, og vi kunne risikere at USA la mindre vekt på ein av dei få internasjonale organisasjonar der USA faktisk forpliktar seg fullt ut. Derfor er det europeiske samarbeidet så viktig.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg trur det er mogleg å føre ein slik debatt berre dersom ein ikkje fryktar konklusjonen. For dersom ein tar utgangspunkt i det som er norske interesser og utviklinga i Europa, er det viktig at ein har ei opning for alle eventualitetar – ein medlemskap om nødvendig, men det er like sannsynleg at det ikkje er nødvendig med medlemskap. Det er vel dette eg har inntrykk av at alle parti, bortsett kanskje frå Senterpartiet, no prøver å leggje opp til i forkant av landsmøta sine: ein Europa-debatt der ein tar utgangspunkt i forandringa i Europa og norske behov, og der ein ikkje fryktar konklusjonen, om det så skulle vere ei opning for medlemskap. Men det å opne for medlemskap er noko anna enn å ta initiativ til ein søknad, og det er dette som er den grunnleggjande forskjellen. Det går an å diskutere, men da må ein ikkje frykte konklusjonen.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg kan vel knapt tenkje meg noko som gir større lykke enn å gå på partimøte i SV eller i Arbeidarpartiet, der har vi vel noko felles, og det avspeglar sikkert også politikken til dei to partia. Vi skal heilt sikkert bidra til at Erik Solheim også får tid i EU-spørsmålet. Det er ingen som har sagt at dette skal avklarast innanfor ei gitt tidsramme – fire år eller kva som helst. Eg er heilt samd med Erik Solheim i at ein slik debatt må byggje på resonnement og på vurderingar av den faktiske situasjonen. Men da er også føresetnaden at ein ikkje fryktar konklusjonen. Den mest logiske konklusjonen av dette vil jo vere at ein ikkje bind seg verken til den eine eller den andre løysinga, men at ein tør å vurdere situasjonen i Europa og i Norge, og trekkjer konklusjonen når det er nødvendig å trekkje konklusjonen av dette. For ein kan heller ikkje risikere at ein fører landet ut i så å seie ein tvangssituasjon som gjør at ein i ei eventuell forhandling – om det skulle vere nødvendig –svekkjer Norges forhandlingsposisjon. Det er heller ikkje nødvendigvis så lurt at ein sel ut alle forhandlingskort i alle samanhengar ved at ein låser fast Norges standpunkt for all verda, slik at ein ikkje har det kortet å bruke i den internasjonale samanhengen. For konsekvensen av det vi har gjort med omsyn til det samarbeidet vi har med EU, er at vi er i ein konstant forhandlingssituasjon med EU i store og små spørsmål. Da kan det vere lurt å ha den opninga som Thorbjørn Jagland var ute etter.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Kort tilbake til Russland, som var eit tema i innlegget til representanten Steensnæs og også i replikkordskiftet. Utviklinga i Russland er kanskje det som det er vanskelegast å ha ei klar haldning til akkurat no. Steensnæs var inne på at Dumaen var sett ut av spel. Det er vel ei utsegn med visse modifikasjonar. Problemet var at det var eit fleirtal som rotta seg saman og bestemte, og det var eit fleirtal som vi ikkje liker. Men det er også eit fenomen som oppstår i Stortinget frå tid til anna, så det er ikkje eit systemproblem så å seie i Russland, men det er mange andre problem i Russland. Men tilbake til Europa-spørsmål og om det er entusiasme, pågangsmot eller kva det er som no herskar i Regjeringa, og at eg i og for seg ikkje har kritisert resultata så mykje. Steensnæs viser til at Regjeringa byggjer på EØS-avtala. Det gjer den sikkert i det store og heile. Den seier at den byggjer på EØS-avtala. Kristeleg Folkeparti var ei av drivkreftene for å få EØS-avtala. Regjeringa byggjer også på andre bilaterale avtaler, sa Steensnæs. Då begynner det å bli litt komplisert, for eg er ikkje heilt sikker på om Norge hadde hatt dei bilaterale avtalene å byggje på som Regjeringa byggjer på, dersom haldninga til Steensnæs fullt ut hadde fått gjennomslag, for då ville ein ikkje hatt dei avtalene. Så vi byggjer vårt forhold til EU på dei avtalene som det verkar som ein eigentleg ikkje ville ha. Men no er dei blitt viktige og gode å ha – eg hadde nær sagt gjort er gjort og spist er spist – så avtalene er der. Men det kan jo verke som om dei avtalene ein byggjer på, og som ein meiner utgjer eit viktig fundament for samarbeidet med Europa, ville ein helst ikkje hatt, men eigentleg er dei gode å ha likevel. Er det det som er haldninga til Regjeringa i forhold til Schengen, Europol osv.?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg vil halde fram der Jakobsen slapp, og leggje til det som Jakobsen kanskje òg ville lagt til, at i historias lys går den viktigaste skiljelinja mellom dei som har klart å vaske av seg fremmendfiendtlege haldningar, og dei som ikkje har gjort det. Det er ein langt viktigare dimensjon enn kva som skjedde for 70 år sidan, eller lenger tilbake. Når det gjeld samarbeidet med Europa, har Johan J. Jakobsen ei utlegging av resten av dei norske politiske partia som eg trur få kjenner seg heime i. Han seier at Thorbjørn Jagland ventar på eit stemningsskifte, slik at han kan bli medlem av EU. Det er i det heile ikkje nokon som har sagt noko slikt. Det dei har sagt, er at dei ønskjer ei opning for at ein kan søkje om det skulle vere ønskjeleg, om det skulle vere nødvendig. Dette er så vidt eg kan sjå, omtrent det same som eg fekk inntrykk av i ein kronikk i Dagbladet for ei tid sidan, av statssekretær Berg i Næringsdepartementet som eg hadde inntrykk av var på vegner av Venstre. Eg syntest det likna forbløffande på det som vart sagt frå Arbeidarpartiet. Det er vel uttrykk for det same som eg sa tidlegare i dag, at det hender at ein tek sjansen på ein debatt der ein ikkje fryktar konklusjonen. Men om ein har bestemt seg for konklusjonen, same kva som måtte skje, er jo det heile enkelt. Men eg ser eigentleg ikkje andre enn Johan J. Jakobsen som står på den linja. Eg har til og med inntrykk av at alle regjeringspartia, bortsett frå Senterpartiet, har ei slik open haldning. Dette er ikkje prinsipp lenger, blir det sagt, som det var referert til her, og ein treng debatten. Kvifor vere så utruleg redd for konklusjonen? For det er jo ikkje sikkert, tvert imot er det mykje som tyder på at det ikkje er aktuelt med ein søknad. Men kvifor vere redd for det, kvifor ikkje stole på eigne argument i ein slik debatt? Kvifor binde, kvifor ikkje stole på argument, som Senterpartiet kunne gjere?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2000-01-27:
Eg er heilt samd med utanriksministeren i at utviklinga i Russland no kanskje er den aller største uvissefaktoren i Europa, ikkje nødvendigvis fordi vi kan sjå for oss ei svært dramatisk utvikling i nabolaget til Russland, heller ikkje nødvendigvis fordi det vil vere ein dramatisk situasjon i Russland, men kort og godt fordi ein veit såpass lite om kva som faktisk vil skje. No har utanriksministeren nemnt fleire initiativ som ein har tenkt å kome med seinare, ein gjennomgang av Russland-politikken er nemnd. EU har nettopp diskutert Russland på sitt utanriksministermøte på tysdag, og vedtok noko som vel i praksis må kallast relativt milde tiltak, men som er møtt med klare reaksjonar i Russland. Tiltaka dreier seg om å la vere å skrive under ei samarbeidsavtale, det dreier seg også om å la vere å overføre TACIS-pengar frå eit år til det andre, og vri ein del av tiltaket arbeid i Russland i retning demokrati og humanitær innsats frå andre samarbeidstiltak. Eg har ikkje sett den norske regjeringas vurdering av denne typen tiltak. Eg sa i mitt innlegg at eg i utgangspunktet tviler på om denne typen tiltak har nokon særleg verknad på situasjonen i Russland, kanskje burde tiltaka ha vore sterkare for å ha verknad, men da er eg også uviss på om verknaden vil vere positiv eller negativ. Det er eit dårleg svar. Men utgangspunktet for min del er at eg er kritisk til den typen tiltak, og spørsmålet er kva som er Regjeringas vurdering av dei tiltaka som EU har sett i verk.