Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-25:
Barnefordelings- eller barnebidragssaker hvor det forekommer påstander om overgrep, eller hvor samvær nektes, vil gjennomgående være vanskelige og alvorlige saker preget av høy konflikt mellom foreldrene. Vår viktigste oppgave i slike alvorlige saker må være å ivareta hensynet til barnet. Karin S. Woldseth tar opp problemstillingen med feilaktige beskyldninger, både i forhold til barnefordelingssaker og i forhold til bidragssaker. Situasjonen vil være forskjellig i de to typer tilfeller, og jeg vil derfor behandle dem hver for seg og starte med barnefordelingssakene. Det er forferdelig hvis en forelder kommer med falske beskyldninger om overgrep for å vinne fram med en påstand om å få barnet boende fast hos seg, eller for å hindre at den annen part får samvær. Det er domstolene som må ta stilling til de påstandene som framkommer. Falske beskyldninger for retten vil kunne medføre straffansvar. I en barnefordelingssak vil det i tillegg kunne slå meget negativt ut i forhold til mulighetene for å vinne fram i saken. Foreldrenes personlige egenskaper er et moment ved en barnets beste-vurdering, og det er klart at det vil anses som et meget negativt trekk ved en forelder å komme med slike påstander dersom de er falske. Etter min mening er derfor ikke mangel på sanksjonsmuligheter overfor den som framsetter feilaktige påstander om overgrep, det største problemet. Den vanskelige problemstillingen er hva man gjør i de tilfellene hvor det er umulig å ta stilling til om påstandene er riktige eller gale. Det kan være vanskelig å bevise at overgrep har funnet sted. Dersom påstandene legges til grunn uten at de medfører riktighet, er det tragisk både for den forelderen som rammes, og for barnet, som risikerer å miste eller få sin kontakt sterkt begrenset. Dersom påstandene er sanne, men ikke tillegges vekt, vil et barn kunne utsettes for fortsatte overgrep. Min hovedbekymring er om påstander om overgrep blir tillagt tilstrekkelig vekt ved domstolene. Jeg har møtt mange foreldre og fått mange brev som gir uttrykk for fortvilelse over at barna må bo hos eller sendes på samvær til en de frykter begår overgrep mot barna, og som kanskje også er dømt for voldsutøvelse, uten at domstolene har lagt vekt på dette ved avgjørelsen. Det er også viktig for meg å fokusere litt på denne problemstillingen her i dag. På den bakgrunn nedsatte departementet en arbeidsgruppe for å drøfte problemstillinger knyttet til saker om foreldreansvar, fast bosted og samvær hvor det foreligger mistanke om vold og overgrep. Det framgikk av mandatet at det skulle legges vekt på at hensynet til å beskytte barnet mot skadevirkningene av eventuelle framtidige overgrep i utgangspunktet må veie tyngre enn hensynet til mulige skadevirkninger ved å miste kontakten med en av foreldrene. I arbeidsgruppens rapport vises det bl.a. til to forskningsprosjekter, Fobikprosjektet, Tjersland et al. 2002, og Kristin Skjørtens undersøkelse, Barnefordelingssaker for lagmannsrettene 1998–2000. Skjørtens gjennomgang viser bl.a. at påstand om vold mot barnet tillegges liten eller ingen vekt i flesteparten av sakene, og at av ti saker hvor det foreligger påstand om at far har begått seksuelle overgrep mot barnet, er det bare i én at retten legger til grunn at dette har skjedd. Analysen fra Fobikprosjektet indikerer at beviskravet til om barn utsettes for overgrep, legges urovekkende høyt når det gjelder seksuelle overgrep. Arbeidsgruppen har kommet med forslag til endringer i barneloven for å sikre at domstolene er tilstrekkelig oppmerksomme på alvoret i skadevirkningene barnet kan bli påført ved å utsettes for overgrep, og legger tilstrekkelig vekt på dette i bevismessig vanskelige saker. Rapporten er nå ute på høring. Det er selvfølgelig forferdelig å bli utsatt for grunnløse beskyldninger, og det skal ikke legges vekt på enhver påstand om overgrep. Men ved vurderingen av konflikten mellom foreldrene og rettferdighetsbetraktninger i forhold til disse må vi ikke miste hensynet til barnet av syne. Vi må sikre oss at barn ikke sendes på samvær eller får fast bosted hos en forelder som utsetter det for overgrep. Vi må beskytte barn mot skader som følge av overgrep. Beviskravet må derfor ikke legges urimelig høyt. Så til barnebidrag: Uenighet mellom foreldrene om samværet og sabotasje av samvær fra en av partene har også fått aktualitet i forbindelse med nye bidragsregler. Konfliktnivået er i enkelte tilfeller høyt, og det er for noen svært vanskelig å komme til enighet. Jeg følger denne utviklingen nøye. Stortinget har i Innst. S. nr. 227 for 2002-2003 bedt Regjeringen om å foreta en løpende og grundig evaluering av effekten av de nye bidragsreglene i tråd med Ot. prp. nr. 43 for 2000-2001, jf. Innst. O. nr. 127 for 2000-2001. Evalueringsprosessen som Stortinget har bedt om, er igangsatt, og forhold som vil bli vurdert i denne sammenheng, er om reglene for fradrag for samvær virker etter intensjonen. Evalueringen kan bidra til kunnskap om årsakene til uenighet og om hvordan slike konflikter mellom foreldrene skal løses. Jeg vil, som lovet, gi Stortinget en første tilbakemelding om erfaringene fra dette arbeidet i forbindelse med budsjettbehandlingen høsten 2004, altså senere i år. En egen stortingsmelding vil, som tidligere lovet, bli forelagt Stortinget innen utgangen av 2005. Dersom evalueringsarbeidet viser at det nye regelverket gir uheldige utslag, vil jeg foreslå at nødvendige justeringer i regelverket blir gjort. Fra 1. april i år har vi også fått nye saksbehandlingsregler i barnefordelingssaker for domstolene. Reglene innebærer bl.a. at barnets beste skal være avgjørende både for de avgjørelser som treffes, og for selve saksbehandlingen. Det er lovfestet at retten skal påskynde saken så mye som mulig, og at advokater og dommere som behandler slike saker, skal vurdere mulighetene for å oppnå forlik mellom partene og legge forholdene til rette for dette. Dommeren kan på et tidlig stadium i saken la seg bistå av barnefaglig kompetente personer på en mer målrettet måte for å bidra til avtaleløsninger. Sakkyndige kan bl.a. bistå og mekle mellom foreldrene og veilede foreldrene ved praktisering av avtale i en prøveperiode. Dette er altså helt nye grep som nylig er iverksatt. Aldersgrensen for ubetinget uttalerett for barn er også senket fra 12 til 7 år, for å sikre at også mindre barn gis anledning til å gi uttrykk for sine synspunkter i barnefordelingssaker. Regjeringen ønsker også å styrke meklingsordningen ved å gi et utvidet tilbud til de par som trenger mekling mest for å kunne inngå avtaler om foreldreansvar, hvor barnet skal bo fast, og samværets omfang – ikke minst for å få i stand samværsavtaler. Det arbeides i denne sammenheng med å heve meklernes kompetanse i kompliserte familiesaker. Stortinget har også sluttet seg til Regjeringens forslag i familiemeldingen om at det innføres obligatorisk mekling for samboere med felles barn ved samlivsbrudd, tilsvarende det som gjelder for ektepar. Lovforslag om dette vil bli sendt på høring i løpet av året. Jeg har håp om at de nye saksbehandlingsreglene og en styrket meklingsordning vil bidra til at flere foreldre kommer fram til enighet om gode ordninger, og at dette vil redusere konfliktnivået mellom foreldrene.