Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2004-06-14:
Arbeiderpartiet mener at Regjeringen i St.meld. nr. 23 legger opp til en svekkelse av boligpolitikken, ikke en styrking, slik Arbeiderpartiet hevder det er behov for. Det kommer klart fram i meldingen at Regjeringen ikke lenger anser boligpolitikken som en del av en bred velferdspolitikk, men som en del av sosialpolitikken. Det er Arbeiderpartiet uenig i. I denne saken ser vi igjen sterke skillelinjer mellom Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet på den ene siden og regjeringspartiene og Fremskrittspartiet på den andre. Fremskrittspartiet støtter Regjeringen over en lav sko gjennom hele innstillingen. Fremskrittspartiet liker å hevde at det er et parti for folk flest. Men når det gjelder Husbanken, mener de at den ikke skal være en bank for folk flest. Den skal være en helt spesiell bank kun for de aller mest økonomisk vanskeligstilte. Alle andre skal låne i vanlige banker. Får de ikke lån, blir det heller ingen bolig. Dette er Arbeiderpartiet sterkt uenig i. Det er ikke alle som har foreldre eller en rik tante som kan stå som kausjonist for et topplån i en bank. Fremskrittspartiet mener videre at behovet for sosial boligbygging for lengst er dekket her i landet. Jeg vil hevde at sosial boligpolitikk ikke er det samme som sosialhjelpspolitikk, men en samfunnsinvestering som det er ønskelig å gjøre ut fra prinsippet om at alle skal ha mulighet til å skaffe seg et godt sted å bo. Arbeiderpartiets visjon for boligpolitikken er at alle skal kunne disponere en god bolig i et godt bomiljø. For oss vil dette være et redskap for å nå Arbeiderpartiets generelle mål om menneskelig frihet, likeverd og rettferdig fordeling. Vi er helt uenig med Regjeringen og Fremskrittspartiet, som ser på boligen som en vare. Arbeiderpartiet ser på boligen som et grunnlag for et godt liv. Mye av det gode livet er avhengig av om man har en nøktern bolig som man kan se på som sin private - enten man eier eller leier. Regjeringen vil ha mer marked og mindre styring i boligpolitikken. Arbeiderpartiet mener at mer markedsstyring og mindre politisk styring ikke vil kunne bidra til å gjøre det lettere for de unge og de vanskeligstilte, som har problemer med å komme inn på boligmarkedet i dag. Et marked fastsetter prisen på boligen, men sørger ikke for at de som ikke har råd til å betale det markedet krever, får et godt og trygt hjem, som er nøkternt, og som står i forhold til inntekten. Til det trengs en sterkere satsing på en solidarisk boligpolitikk. Dette er høyresiden, inklusiv Kristelig Folkeparti, uenig i. At Høyre mener dette, er kjent politikk, men at Kristelig Folkeparti går så langt i å mene at markedet kan styre boligpolitikken her i landet uten en sterkere politisk styring enn det som ligger i boligmeldingen, er oppsiktsvekkende. Ser vi på den siste meldingen om unge og vanskeligstilte, er Kristelig Folkeparti ikke til å kjenne igjen. Hvorfor mener Arbeiderpartiet at boligmeldingen som vi i dag behandler, er et tilbakeskritt i norsk politikk? Jo, fordi meldingen mangler svar på flere sentrale utfordringer som vi i dag står overfor i boligmarkedet. Regjeringen sier ikke hvordan den skal skaffe boliger til de bostedsløse, og hva dette vil koste. Regjeringen sier ikke hvordan den vil sørge for at alle kan bo med en boutgift som kan mestres i forhold til den enkeltes inntekt. Den sier ikke noe om hvordan vi kan oppnå en stabil boligbygging på et høyt nivå som motarbeider høyere prisvekst enn nødvendig. Regjeringen har ingen oppskrift på hvordan vi kan unngå store svingninger i boligprisene på eie- og leiemarkedet. Utfordringene er beskrevet i meldingen, men hvordan vi skal løse dem, mangler fullstendig. Innstillingen som vedtas i dag, skal være Stortingets boligpolitikk i de neste ti årene. Da kan ikke svaret bare være at dette skal markedet ordne opp i. Men det er dessverre slik det blir. Regjeringens framtidige boligpolitikk - og innstillingen - går i stikk motsatt retning av Boligutvalgets tilrådning, jf. NOU 2002:2. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at markedet må få mindre og ikke mer makt i boligpolitikken. Derfor må boligpolitikken styrkes gjennom ti tiltak som er gjengitt i innstillingen, og som bl.a. inneholder følgende: Husbankens rolle skal styrkes, ikke svekkes. Husbanken skal videreføres som en allmenn bank for boligbygging og -utbedring og i tillegg være en bank som bidrar til lettere boligeetablering. Husbankens samlede lånerammer skal utvides. Vi mener at det skal bygges mellom 20 000 og 25 000 boliger pr. år, og at Husbanken skal kunne finansiere om lag halvparten av disse boligene. Vi mener det årlig er behov for å bygge 3 000-4 000 ikke-kommersielle utleieboliger for ungdom med 30 pst. tilskudd. Vi mener det må skapes et tilstrekkelig antall ikke-kommersielle, billige boliger for å påvirke prisene i det øvrige leiemarkedet. Det vil også gjøre at det blir større grad av nøytralitet mellom det å eie og det å leie bolig. Regjeringen går motsatt veg og vil fjerne tilskuddet til utleieboliger. Vi vil bygge 1 000 lavinnskuddsboliger i året med 15 pst. tilskudd for ungdom og økonomisk vanskeligstilte. I tillegg skal det bygges vel 1 000 nye studentboliger årlig med 60 pst. tilskudd. Vi mener at hospits bør avvikles. Det er et dyrt tilbud, ofte med en husleie på mellom 10 000 og 15 000 kr. pr. måned. Vi mener det er mulig å få et mye bedre tilbud for disse pengene ved å skaffe til veie andre boformer. Vi vil gi all ungdom en reell mulighet til å få innvilget startlån, slik at det blir lettere for ungdom å kjøpe sin egen bolig. Vi mener bostøtten må styrkes og boligtilskuddet økes for å redusere boutgiftsbelastningen for dem med dårlig økonomi. I dag skal en enslig med barn eller et par med barn tjene svært lite for å komme inn under bostøtteordningene. Vi mener inntektsgrensene er for lave og vil heve grensene med 50 000 kr, slik at flere barnefamilier kan få bostøtte. For ett år siden støttet Fremskrittspartiet en økning av inntektsgrensene med 30 000 kr. Det gjør de ikke lenger. Det bør barnefamilier med lav inntekt merke seg. Kommunene sitter med nøkkelen til en vellykket boligpolitikk. Kommunene har dårlig økonomi og sliter med å kunne prioritere bolig, en oppgave som ikke er lovpålagt. Derfor må kommunene få lån med rente- og avdragsutsettelse, slik at de kan føre en offensiv boligpolitikk og legge til rette for utbygging. Regjeringen foreslår å avvikle tilskuddet til boligkvalitet. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber Regjeringen i statsbudsjettet for neste år fremme forslag om tilskudd til områdeutvikling for å oppfordre til helhetlig planlegging og kompensere for investeringskostnader. Arbeiderpartiet vil også innføre et tilskudd på 40 000 kr pr. bolig til kommuner som bygger over et visst antall boliger pr. år. Det vil gi kommuner i pressområdene et kjærkomment bidrag til å kunne løse problemene med sosial infrastruktur som følge av økt boligbygging. På ett punkt i innstillingen støtter Fremskrittspartiet de andre partiene - Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Det gjelder behovet for å vurdere enkelte forbedringer i boligtilskuddsordningen. Regjeringspartiene er imot dette. Dette flertallet mener at boligtilskuddet ikke lenger bør avskrives over ti år, slik som i dag, men innfris i sin helhet etter bestemte retningslinjer. Boligtilskuddet som er gitt av det offentlige, øker boligens verdi og tilfaller den som mottar tilskuddet, eller arvinger, uten behovsprøving. Ved at boligtilskuddet registreres som lån med pant i boligen, som så skal innfris ved overdragelse til nye eiere og tilbakebetales kommunen, vil boligtilskuddene helt og holdent tilhøre selve mottakeren som har fått tilskuddet, mens denne bor i boligen, og ingen andre vil kunne få disse fordelene. Det er verdt å merke seg at det er mulig å få nytt tilskudd for mottakeren som bor i boligen, eller å ta med seg tilskuddet, hvis det er behov for det. Til slutt: Arbeiderpartiet mener at markedet alene ikke vil kunne framskaffe de boligene og de tjenestene som trengs for å kunne møte framtidens behov på en offensiv måte i boligpolitikken de neste ti årene. De samfunnsmessige omkostningene ved dette kan bli høye - vesentlige høyere enn hva man med nokså beskjedne midler kunne fått til ved å vedta Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets forslag i innstillingen. Men slik blir det ikke. Det beklager vi.