trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
I Dokument nr. 8:74 for 2000-2001 fremmes det forslag om å gjennomgå arbeidsmiljølovens regler om overtidsarbeid. Formålet med en slik gjennomgang er å oppmyke de gjeldende bestemmelser om overtidsarbeid, slik at de blir mer fleksible og mer tilpasset et moderne arbeidsliv. Flertallet, bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, ser imidlertid ikke noe behov for å utvide adgangen til overtidsarbeid utover dagens bestemmelser i arbeidsmiljøloven. Dette flertall begrunner sitt syn med at dagens rammer i arbeidsmiljøloven gir nødvendig og tilstrekkelig rom for overtidsarbeid. Mindretallet, bestående av Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet, mener imidlertid at det er et behov for en gjennomgang av bestemmelsene om overtidsarbeid i tråd med intensjonene i Dokument nr. 8:74. Dette mindretallet foreslår derfor at Regjeringen i løpet av stortingssesjonen 2001-2002 fremmer for Stortinget en sak om endring i overtidsreguleringen i arbeidsmiljøloven. Forslaget fra komiteen er at Dokument nr. 8:74 vedlegges protokollen for vurdering i forbindelse med en senere større og helhetlig gjennomgang av dagens arbeidsmiljølov. Dagens bestemmelser om varigheten av overtidsarbeid er regulert i arbeidsmiljølovens kap. X § 50, om lengden av overtidsarbeid. Her bestemmes det at den samlede arbeidstid for en dag ikke må overstige 14 timer. Videre må overtidsarbeidet ikke overstige 10 timer i løpet av en uke. Overtidsarbeid må dessuten ikke overstige 25 timer i fire sammenhengende uker og ikke være over 200 timer totalt i kalenderåret. Virksomheter som er bundet av tariffavtale, kan imidlertid dispensere fra lovens bestemmelser når arbeidsgiver og tillitsvalgte er enige om dette, slik at man kan tillate inntil 15 timer overtid i uken, 40 timer for fire uker og 300 timer samlet for hele kalenderåret. Dessuten hjemler dagens arbeidsmiljølov at det i spesielle tilfeller er mulighet for Arbeidstilsynet til å dispensere og tillate overtidsarbeid inntil 20 timer i uken og inntil 200 timer i løpet av seks måneder. Etter mitt syn er det viktig at arbeidstakere har et lovfestet vern mot utilbørlig press på overtidsarbeid. Det er derfor viktig å presisere at en oppmyking, slik det er skissert i forslaget, skal være basert på frivillige arbeidsavtaler mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. For meg er denne frivilligheten et viktig element når vi skal vurdere en mer fleksibel lovregulering av overtidsarbeid. I en tid da vi mangler arbeidskraft på en rekke områder, og i den grad arbeidstakerne selv er villig til å jobbe mer overtid, bør det imidlertid ikke være for strenge lovmessige hindringer i veien for dette. I og med at Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen, forutsetter jeg at bestemmelsen ved overtidsarbeid vies spesiell oppmerksomhet ved den forestående helhetlige gjennomgangen av dagens arbeidsmiljølov. Jeg tar herved opp forslaget til mindretallet.
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Jeg ser for så vidt frem til den større helhetlige gjennomgangen som det er lagt opp til. Men i likhet med representanten Apelthun Sæle synes jeg kanskje det tar noe lang tid, for det er ingen tvil om at en del av bestemmelsene i arbeidsmiljøloven er foreldet på flere områder. Norsk næringsliv består i dag i hovedsak av små virksomheter, og det er dessverre slik at de – både arbeidstaker og arbeidsgiver – har begrenset kjennskap til og kunnskap om en del bestemmelser i dagens arbeidsmiljølov. Vi fikk presentert en rapport for en liten tid tilbake som viste at arbeidsmiljøloven ikke er så veldig flittig i bruk – og åpnet – rundt i de forskjellige virksomhetene. Det var dessverre slik at mange av bestemmelsene i stor grad ble oversett. Det gjaldt også bestemmelsene som regulerer overtidsarbeidet. Det er nok slik at det flere steder jobbes atskillig mer overtid enn det loven tillater, og bare det tilsier at loven faktisk blir brutt når det gjelder bestemmelsene om overtidsarbeid. Vi skal selvsagt respektere lovene i dette landet. Men når en lov er gammeldags, tilstivnet og utgått på dato, er det altså på tide med en revisjon. Når det gjelder den større gjennomgangen som er varslet, og som det henvises til, håper jeg at det her også legges inn at det skal foretas forenklinger i arbeidsmiljøloven, for tilbake til det jeg sa i sted: Mange arbeidsgivere, også mange arbeidstakere, har problemer med å skjønne innholdet i og forholde seg til en del av de kompliserte formuleringene som en finner i den svært omfattende arbeidsmiljøloven med noe sånt som 300 tilhørende forskrifter. Så jeg vil spørre statsråden: Innebærer en slik gjennomgang også en forenkling?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-05-29:
Forslaget fra SV om å sikre lave og regulerte husleier i sosiale boliger er sikkert vel ment. Men det er vel neppe særlig godt egnet i forhold til intensjonene i forslaget. Bolig- og utleiemarkedet er et område som er styrt av svært mange mekanismer og ulike økonomiske, private, politiske og offentlige interesser. Hovedmålsettingen for norsk boligpolitikk er at alle skal ha mulighet for et nøkternt botilbud. Det er slik at 76 pst. bor i egen bolig, det finnes 20 pst. utleieboliger, og det er vel 4 pst. av dem som er i offentlig eie. Det viser at privat sektor er den dominerende – og takk for det – i Norge. Vi ser imidlertid at det er visse problemer med å oppnå denne nasjonale målsettingen når det gjelder enkelte vanskeligstilte grupper på boligmarkedet. Leiereguleringer som griper sterkt inn i leieprisfastsettelsen, er imidlertid urealistiske, da slike politiske reguleringer på sikt bidrar til å redusere utleietilbudet. Dermed forsterkes problemene for alle, inkludert de vanskeligstilte grupper det her gjelder, ved at det altså blir svært lite attraktivt å leie ut eller bygge boliger for utleieformål. Skal man stimulere til økt utleietilbud og mer prisdempende konkurranse i utleiemarkedet, vil det virke mot sin hensikt å gjøre det noe kanskje nær økonomisk tapsbringende å legge ut etter forslaget fra SV. Griper man inn og prisregulerer huseiers leieinntekter, slik at f.eks. utleiehus til vanskeligstilte kan bli lite økonomisk attraktivt for utleier, vil utleietilbudet innenfor dette segmentet, enten det er privat eller offentlig utleier, forvitre ganske raskt. Vi erkjenner imidlertid alle at det er et behov for en offentlig innsats når det gjelder vanskeligstilte grupper på boligmarkedet. Men denne innsatsen bør rettes inn mot å stimulere offentlige eller private boligeiere til økt innsats, snarere enn å straffe dem med strengere leieprisreguleringer. Vil man skape ubalanse i leiemarkedet, er det altså bare å gripe inn og regulere mot markedsutviklingen på utleieprisene. Da får vi et utleiemarked med et mer begrenset tilbud, og vi får en tilsvarende økning i leieprisnivået. Forslaget fra SV er å angripe fra feil ende, og det vil heller til syvende og sist ramme de grupper som forslaget er ment å hjelpe, fremfor å avhjelpe disse gruppers stilling på boligmarkedet i dag.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Bare en kort redegjørelse fra Arbeiderpartiet. Vi i Arbeiderpartiet er selvfølgelig glad for at Senterpartiet støtter oss slik at det blir et flertall for at vi får en helhetlig gjennomgang av arbeidsmiljøspørsmålet ved en senere anledning. Det mindretallet legger opp til, er å trekke arbeidstidsbestemmelsene ut av en helhetsvurdering. Det synes vi i flertallet er uheldig. De sier i Dokument nr. 8-forslaget at de vil gjøre disse reglene mer fleksible og tilpasset et moderne arbeidsliv. I den sammenheng vil jeg opplyse om at det er en prioritert oppgave for Arbeiderpartiet i tiden framover å foreta en større gjennomgang av arbeidsmiljøloven og annen lovregulering på arbeidsmiljø-/og arbeidsrettsområdet og videreutvikle denne fram mot en mer helhetlig arbeidslivslovgivning. Tankegangen er at en slik lovgivning kan ta opp i seg problemstillinger knyttet til nye gruppers behov og gi løsninger på problemstillinger i fremtiden. Det er det det dreier seg om. Jeg registrerer også at representanten Erna Solberg i en del leserinnlegg, spesielt i bergensavisene, fremhever problemet med at hun ikke har fått flertall for dette forslaget. Jeg er helt uenig i det som kommer fram fra representanten Erna Solberg. Dette gjelder ikke bare en modernisering og oppmykning av bestemmelsene i arbeidsmiljøloven når det gjelder overtid. Det er mye bedre at vi tar en solid gjennomgang, nedsetter et utvalg og legger fram en NOU, og ser på hele dette spørsmålet og ikke trekker ut enkeltheter. Det er egentlig det uenigheten går på. Vi i Arbeiderpartiet er svært godt fornøyd med at Senterpartiet støtter oss, slik at det blir et flertall for å la dette være, og at vi får en helhetlig gjennomgang av saken.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Vi forsøkte jo innledningsvis å holde denne debatten på et mer generelt nivå i forhold til å trekke arbeidstidsbestemmelsene ut av en helhetsvurdering. Men jeg synes at representanten Erna Solberg nå begynner å bruke en del av taletiden sin til å komme inn på helt andre ting. Hun snakker om fleksibilitet og turnusordninger, og bruker et eksempel fra mitt fylke, Haukeland Sykehus. Jeg har ikke hørt om den avtalen og kjenner den ikke, men det er jo klart at det er viktig når det skal inngås avtaler, at de inngås mellom alle parter på et sykehus, og at vi får en effektivitet, og at det ikke bare gjelder én part. Hvis vi ser på dette Dokument nr. 8-forslaget og på innstillingen, har vi det tredje strekpunktet, hvor forslagsstillerne fra Høyre mener at det skal inngås frivillige avtaler «mellom den enkelte arbeidstaker og arbeidsgiver». Her er vi jo på ville veier! Det er jo nesten slik at hvis jeg jobber på en bedrift og har lyst til å jobbe overtid, inngår jeg en avtale og får lov til det, mens naboen min, som ikke har lyst, ikke skal gjøre det. Det blir helt håpløst. Når Erna Solberg bruker eksempelet med at endret arbeidstid skaper problemer, vil jo dette forslaget skape kjempeproblemer for folk som er ute i arbeidslivet, vil jeg tro. Og hvis det er slik at dagens ordning og endrede arbeidstidsbestemmelser skaper problemer for folk, viser jo det at det er en fleksibilitet i dag – hvis Erna Solbergs påstander er riktige, noe jeg sterkt betviler. Dette forslaget fra Høyre er det samme forslaget som Høyre alltid kommer med, nemlig å tyne arbeidsfolk mest mulig. Erna Solberg kunne jo snakket litt om Høyres programforslag når det gjelder sykelønnsordningen for folk. Hvis du blir syk et helt år, skal Høyre ta fra deg 30 000 kr. Kanskje hun kunne snakket om det i stedet for å snakke om å utvide overtidsbestemmelsene slik at man skal tyne arbeidsfolk enda mer.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Reglar som passa i går, er i mange tilfelle ubrukelege i dag. Vi kan lika det eller ei, men røyndomen innhentar oss same kva. Kristeleg Folkeparti meiner ikkje nødvendigvis at folk generelt skal arbeida meir overtid. Vi foreslår ikkje at ein skal utvida totalramma for overtidsarbeid. Kristeleg Folkeparti er oppteke av og vil hegna om lovfesta vern mot utilbørleg press frå arbeidsgjevar når det gjeld overtidsarbeid. Men firkanta reglar som ikkje gjer det mogleg for arbeidar og arbeidsgjevar å finna ordningar som er tilpassa arbeidsplassen, er gammaldagse. Det er eg glad for at også arbeids- og administrasjonsministeren innser når han i brev til komiteen seier at Regjeringa vil vektleggja å finna meir fleksible reglar for overtidsarbeid i ein større gjennomgang av arbeidsmiljølova. Men Regjeringa har så god tid. Og næringslivet i Noreg har ikkje det. Når den nemnde gjennomgangen av arbeidsmiljøloven er stipulert til å ta opp til fem år å gjennomføra, synest Kristeleg Folkeparti at vi skyldar næringslivet ein raskare gjennomgang for å gjera overtidsføresegnene mindre detaljerte og meir fleksible. Mangelen på arbeidskraft er eit større og større hinder for vekst og nyskaping. Då må vi i alle fall evna å tilpassa reglane desse nye tidene. Og bedrifter må stillast likt. Små bedrifter, som faktisk er Noregs økonomiske og sysselsetjingsmessige ryggrad, men som ofte ikkje er tariffregulerte, har i dag mindre rammer for overtid enn dei som er tariffregulerte, faktisk 100 timar mindre. Det er korkje forståeleg eller forstandig. Det er rimeleg og rettferdig at moglegheita for avtalar mellom arbeidarar og eigar vert dei same for små, mellomstore og større bedrifter. Eg tilrår forslaget frå mindretalet.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-05-29:
Det er behov for revisjon, seier statsråden. Han seier også at det er nødvendig å sjå på reglane for overtidsarbeid, og at det er nødvendig med større fleksibilitet. Det verkar altså som om vi er einige. Det er jo eigenleg små endringar det gjeld, for å få til ein større fleksibilitet. Vi er einige om det meste. Men det vart sagt at det ville ta fem år å leggja fram ein proposisjon. No høyrer eg at statsråden seier 2003. Det er to–tre år. Må det verkeleg ta så lang tid å gjera desse små endringane? Når vi innser at endringane der ute skjer raskt, kan eg ikkje begripa kvifor vi ikkje kan snu oss om og laga endringar også litt raskare her inne. Det trur eg hadde vore nyttig for arbeidsmarknaden, som trass alt er avhengig av den lovgjevinga som skjer innanfor dette huset.
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-29:
Å forstå et lovverk dreier seg ikke bare om hvordan lovverket er skrevet, men også om å forstå begrunnelsen for de reguleringene som ligger i lovverket, og man må ha respekt for disse. Hvis man møter en permittert verftsarbeider som plutselig får et reparasjonsoppdrag på verftet, som kommer tilbake på jobb og etter én uke får beskjed om at han ikke får jobbe mer fordi han nå stanger i taket på overtidsreguleringen på ukebasis – etter å ha gått permittert i over én måned tidligere – er det klart at det ikke er lett å se forståelsen av lovverket hos den personen, som kanskje syntes det hadde vært greit å få de overtidspengene i lommeboken og føle at han hadde det litt fritt. Det viser at det systemet vi har, er lite fleksibelt. En av grunnene til at vi vil se på dette raskt, er nettopp at vi er inne i en prosess, som ikke minst statsråd Kosmo snakker om, hvor det er behov for raske fornyelser i vårt samfunn og å bruke ressursene bedre. Vi har da identifisert mangel på fleksibilitet i disse reglene som ett av problemene, både i offentlig sektor og i næringslivet. Jeg er enig i at tilbudet på arbeidskraft kanskje ikke er av de største problemene i arbeidslivet – det er mange andre som vi har diskutert tidligere – men det er altså et av de problemene som gjør at det er vanskelig å bruke ressursene rundt omkring, både i offentlig og privat sektor, godt nok. Arbeiderpartiet har sagt at de ønsker å gjennomføre denne lovrevisjonen, og de snakker pent om ønsket om mobilitet og fleksibilitet, og om hva de skal få inn her. Men så ser vi altså hva LO-kongressen faktisk sa om dette: Der var det liten interesse for å få en full gjennomgang av saken. Og alle de kravene som ble stilt, innebar i stor grad mindre fleksibilitet i lovverket og mindre mulighet til å få frem bedre ressursbruk og bedre løsninger. Mitt spørsmål til statsråd Kosmo i dag er: Hvem – eller hva – er det som kommer til å bestemme? Er det det flertallet som uttrykte seg(presidenten klubber) på LO-kongressen, eller er det de ambisjonene som statsråden har for dette revisjonsarbeidet?(Presidenten klubber igjen.) Hvem kommer til å bestemme over Arbeiderpartiets politikk når det gjelder å få til et mer fleksibelt arbeidsmarked? (presidenten klubber) (Presidenten klubber igjen.)
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-29:
Det er vel slik at det høres ut som om fleksibilitet for mange er bare et spørsmål om fleksibilitet for arbeidsgiverne. I like stor grad er det etter hvert et krav om fleksibilitet fra arbeidstakere, kanskje med ulike ønsker og i ulike faser av sitt liv. For eksempel kan det når man er ung og ikke har omsorgsforpliktelser, kanskje være gøy å jobbe intensivt og få lengre friperioder, og få muligheten til å reise og gjøre andre ting. Det er mange jeg kjenner som har vært i den situasjonen at det har de ønsket. For å få til det har de da istedenfor å være fast ansatt valgt å jobbe fleksibelt i arbeidsmarkedet, få kontrakter på oppdrag osv., fordi det i arbeidsmarkedet ellers har vært for vanskelig å få til slike løsninger. Men det var ikke det som provoserte meg til å ta et nytt innlegg. Det var innlegget fra Karin Andersen, som åpenbart hadde misforstått deler av mitt innlegg. Min begrunnelse når jeg har tatt opp spørsmålet knyttet til helsesektoren, går på et av de tre temaene som adresseres i dokumentforslaget, nemlig reguleringen av og bruken av bestemmelsene om at det ikke er tillatt å planlegge med overtid. Det medfører i dag at det er problemer med på kort sikt å lage turnusordninger som da kanskje går ut over normalarbeidsdagen, noe det altså er enighet mellom partene på lokalt plan om at man skal gjøre for effektivt å kunne bruke operasjonssalene, f.eks. på Haukeland sykehus, som jeg nevnte. Et av problemene med at en ikke kan gjøre det, er faktisk at man benytter seg av de andre delene av lovverket i helsevesenet hvoretter man kan pålegge overtid, og gjør det på kort varsel. Har man planlagt overtid over en viss periode, vet man f.eks. i forhold til familien hvordan arbeidstiden blir, og det blir lettere å planlegge i forhold til omsorgsforpliktelsene. Vi mener ikke at man gjennomsnittlig skal ende opp med å jobbe mye mer overtid enn det som er forholdet ellers, men vi mener at akkurat den regelen hindrer en del løsninger når det gjelder fleksibilitet innenfor helsevesenet, spesielt når den åpenbart brukes som et lønnspolitisk virkemiddel fra enkelte fagforeninger, og da burde vi ha gjort noe med definisjonene av den delen av regelverket. For jeg tror det er mye verre for en sykepleier med omsorgsforpliktelser å få beskjed om at i morgen er du nødt til å jobbe pålagt overtid for å få til en løsning, noe som det er hjemmel for innenfor livsviktige områder, enn å ha forholdt seg over lang tid til en planlagt overtid som gjør at man faktisk kan ha organisert hverdagen rundt seg. Som småbarnsmor har jeg lyst til å si at det er ikke så vanskelig å jobbe mye. Det som er vanskelig, er når hverdagen plutselig blir endret og en må tilpasse alt rundt seg til det faktumet. Det er faktisk mange som har den belastningen i helsevesenet i dag, kanskje nettopp fordi det er for lite fleksibilitet på andre områder. Det er de overraskende overtidsproblemene som ofte blir det vanskelige å håndtere hvis en har omsorgsforpliktelser. I det hele tatt må vi tenke individuelt og at folk er forskjellige, og at ikke rammeverket skal passe til en steinaldertid hvor alle jobbet i industrialisert virksomhet.
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-29:
Det brevet kommunalministeren har sendt kommunalkomiteen, og i og for seg det hovedinnlegget kommunalministeren nå holdt, har Høyre ingen ting å utsette på. Vi er helt enig i hovedtrekkene i det opplegget som statsråden skisserer. Derfor var det med en viss forbauselse jeg leste Dagbladet i går, hvor det var åpenbart at statsråden valgte å profilere noe helt annet enn det hun har skrevet i brev til komiteen, og helt åpenbart at hun valgte å gå videre med feilvurderinger og feilbeskrivelser av boligpolitikken i Oslo. I går sa Brustad i Dagbladet at kommunen krever markedsleie av de dårligst stilte i samfunnet. I brevet sier hun at man krever gjengs leie, og at det gis økonomisk bostøtte til de vanskeligstilte. Det Oslo kommune gjør, er å ha et system som tilsvarer det kommunalministeren nettopp har stått her og sagt er et riktig system, nemlig at en sørger for å få dekket kostnadene sine og gir bostøtte, statlig og kommunal, ved siden av. Det er den politikken som faktisk føres i Oslo. Videre sier statsråden, og det begynte hun med i den forrige replikken også, å kommentere direkte eller indirekte utkastelsessakene i Oslo. I forrige uke var det en statsråd fra samme regjering som brukte mye tid på å forklare norsk presse at hun av personvernhensyn ikke kunne kommentere realinnholdet i et spørsmål om adopsjon. I alle disse utkastelsessakene er det også slik at kommunen ut fra personvernhensyn er forhindret fra å fortelle hva som er den reelle situasjonen, for da går man inn på individuelle økonomiske situasjoner. Ser ikke statsråden at hun kanskje skulle være tilbakeholden med å skaffe seg en billig gevinst i media på enkeltsaker når hun også her innrømmer at hun egentlig ikke har oversikt over substansen i dem? Det blir for enkelt!
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-29:
Det er en åpenbar misforståelse!
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-29:
Jeg får begynne med den åpenbare misforståelsen. Det er altså slik at det ikke er lov for noen å ta markedsleie i dette landet. Og jeg synes det i beste fall er en misforståelse, sannsynligvis en bevisst kalkulering, at hver gang man omtaler Oslo, så sier man at man tar markedsleie. Det er altså slik at det er gjengs leie man kan ta ifølge dagens regulering, og det er altså det man legger opp til i Oslo. Det gjelder altså husleieloven som sådan. Jeg synes det er betenkelig at en statsråd kontinuerlig benytter seg av andre begreper som man selv har vært mot at skal være inne i lovreguleringen. Så til spørsmålet om hva man tar i pris for boligen, at det ikke er såkalt kostnadsdekkende. Statsråden har selv i et brev beskrevet situasjonen, f.eks. i Oslo, nemlig at det er svært mange som har uoppsigelige kontrakter, og som egentlig ikke trenger å være subsidiert. Derfor er det bedre at man legger opp til en politikk som baserer seg på gjengs leie, bl.a. fordi mye av denne boligmassen har slitt med veldig dårlig vedlikehold, og vedlikeholdsmidlene er drastisk økt under det nåværende byrådet i forhold til det tidligere Gerhardsen-byrådet, mens man samtidig bruker målrettede ressurser til den delen av dem som bor i de kommunale boligene som har sosiale problemer og problemer med å betale regningen, nemlig den kommunale bostøtten. Det brukes mer i bostøtte i Oslo, til nettopp denne målrettede gruppen, enn det man tar ut fra boligbedriften som sådan. Det betyr altså at man har brukt akkurat de virkemidlene som statsråden selv har sagt er viktige. Det er nemlig slik at i mange av de kommunale boligene bor det flere enn bare sosiale klienter. Kommunale boliger er i mange kommuner bl.a. rekrutteringsboliger for å få ansatt folk i offentlig sektor, personer som har lønn, og som kan betale leie, men som trenger bolig for å kunne ta jobben. Det er ingen grunn til at den typen boliger skal være subsidiert. Jeg synes at statsråden i brevet sitt og i hovedinnlegget sitt hadde en helt riktig generell karakteristikk. Men med en gang statsråden begynner å snakke om Oslo, begynner man å feilinformere, man begynner å fortegne, og man fortsetter den åpenbare kampanjen som arbeiderpartiregjeringen har satt på dagsordenen, nemlig at alt er galt i Oslo, noe også barne- og familieministeren gjorde, da hun sterkt kritiserte den dårlige barnehagedekningen, til tross for at barnehagedekningen i Oslo er mye større enn f.eks. i Bergen, som ledes av et arbeiderpartibyråd. Jeg synes statsråd Brustad burde gå igjennom alle sine påstander, bl.a. i Dagbladet i går, med Oslo kommune, få de korrekte tallene på bordet og slutte å drive denne svartmalingen i forhold til at man faktisk følger den politikken som Regjeringen ved statsråden selv gir uttrykk for i sitt brev.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
Senterpartiet meiner det er behov for ein større gjennomgang av arbeidsmiljølova med sikte på eit meir fleksibelt regelverk som er betre tilpassa dagens arbeidsliv. Komiteen er gjennom brev frå arbeids- og administrasjonsministeren gjord kjent med at Regjeringa har som prioritert oppgåve å føreta ein slik gjennomgang. Vi ser ikkje behov for å trekkja ut arbeidstidsreglane spesielt no. Vi meiner det bør vera ein del av ein større samanheng, med dei høyringar og med dei vurderingar som då naturleg følgjer. Representanten Solberg har trekt fram område der arbeidsmiljølova synest å vera til hinder for ei så god verksemd som mogleg. Ho nemnde spesielt helsefeltet. Lat meg då understreka at det på mange sjukehus går an med ei betre organisering å nytta personellet betre enn det nokon i dag får til. Det er det òg eksempel på. Lat meg nemna eit anna eksempel, som eg òg synest illustrerer det presset som er mot arbeidstakarane sine rettar i dag. Den raske utviklinga innanfor informasjonsteknologien opnar nye moglegheiter for organisering av ulik verksemd både innanfor industri, tenesteyting og primærnæringane, og fører til framvekst av nye yrke. Forholdet mellom individuell fridom til utvikling, livsorganisering, kollektiv tryggleik og solidaritet blir sett på prøve. Effektivitets- og omstillingstrykket aukar, noko som stiller større krav til den enkelte arbeidstakar sin evne til å utvikla seg, til å læra og til å styra seg sjølv. Dette kan vera stimulerande og utviklande, men kan samtidig føra til t.d. at folk blir tidleg utbrende, det skaper større grad av stress, utryggleik og fare for utestenging frå arbeidslivet. Hovudproblemet for stadig fleire menneske er mangel på tid, mangel på tid til å ivareta nødvendige oppgåver i dagleglivet, i heim og samfunnsliv. Dette stiller den tradisjonelle samankoplinga mellom arbeid, tid og stad overfor store utfordringar. Faren er at den uregulerte arbeidsmarknaden får leggja premissane for arbeidsorganiseringa i framtida, og dermed trua etablerte rettar og vern. Her er det forkjemparar for ein fri marknad som ynskjer ei utvikling der lover og avtalar får mindre å seia – det gjer ikkje Senterpartiet. Enklare versjonar av gjeldande lover og avtalar kan til ein viss grad møta utfordringane, men det er no eit heilt klart behov for å starta arbeidet med ei meir samla og heilskapleg lovregulering av framtidas arbeidsliv. Lat meg til slutt understreka overfor statsråden den merknaden som Senterpartiet har i innstillinga. Vi meiner det er naturleg å vurdera ei samling av lovgjevinga som gjeld arbeidslivet, i ei ny lov. Der kan heile eller delar av gjeldande lovverk i arbeidsmiljølova, ferielova, sysselsetjingslova og lov om lønsplikt ved permitteringar takast inn.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
Eg deler statsrådens uro når han stiller spørsmål ved kva som i dag er den største utfordringa i arbeidslivet – fleksibiliteten for arbeidsgivarane til å nytta arbeidskrafta ut frå sitt behov eller utstøytinga, mangelen på fleksibilitet og mangelen på inkluderande haldning for den som ynskjer å delta med arbeidskrafta si. Det er ulik oppfatning i denne forsamlinga om akkurat det. Det synest eg vi har fått tydeleggjort i dag. Her er ulik holdning i forhold til det som er Høgre sitt utgangspunkt for å fremja dette forslaget: eit større innslag av det såkalla «just in time»-prinsippet. Spørsmålet mitt til statsråden er: Får han mange tilbakemeldingar i forhold til at lovverket i dag ikkje blir opplevt fleksibelt nok? Så vil eg hevda at statsråden har eit godt utgangspunkt, slik han no framstiller arbeidet sitt. Han vil føreta ein grundig gjennomgang. Han er noko uklar, synest eg, når det gjeld framdrift. Han gjer greie for eit utval. I det brevet til komiteen som eg har nemnt tidlegare, seier han at han vil tru det skulle vera mogleg å fremja eit lovfor-slag for Stortinget i løpet av 2004. Når det her er avklart at alle eigenleg er samde om at det trengst ein revisjon, vil eg be han stadfesta meir tydeleg den framdrifta han har.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
Det er i dag eit stort behov for utleigebustader både i pressområde og i mange distriktskommunar. Det er viktig å stimulera både kommunar, organisasjonar og stiftelsar, både offentlege og private aktørar, til eit auka engasjement. SV har i dag hausta mykje forståing for sitt forslag. Det skal dei òg få frå Senterpartiet. Her er behov for kreative forslag utover dei tradisjonelle verkemidla som vi har. Men vi meiner det er grunn til å stilla spørsmål ved om ein ved ei husleigeregulering oppnår at det blir bygt fleire utleigebustader. Vi trur ikkje det er vegen å gå. Lat meg peika på nokre andre grep som må til. Kommuneøkonomien må styrkjast slik at fleire kommunar ser seg i stand til å prioritera utleigebustader. Det er òg nødvendig å auka både løyvingane og låneutmålingar frå tilskotsordningane i Husbanken som går til bygging av utleigebustader og låginnskotsbustader. Senterpartiet tok i regjering fleire initiativ i så måte, f.eks. vart husbankramma auka med 3 milliardar kr. Vi tok initiativ til eit program, eit samarbeid mellom staten og dei fem største bykommunane om bustader for bustadlause, eit prosjekt som eg forstår kommunalministeren følgjer opp. Vi har gitt vår støtte både til eigne og andre sine forslag i denne salen for å sikra fleire utleigebustader, men det gjenstår enno mykje arbeid. I desse dagar ligg det eit Dokument nr. 8-forslag til behandling, eit initiativ frå Senterpartiet. Det går på dette at eigna og rimelege tomter ofte er ei stor hindring. Vi syntest at det var viktig å få belyst nærmare om Posten sine bygningar – dei 72 som skal seljast, og dei tomtene dei står på – kunne nyttast til ikkje-kommersielle bustader. Eg tilrår det forslaget på det varmaste. Det er sagt av fleire her allereie at av dei litt over 20 pst. av bustadene i den norske bustadmarknaden som til kvar tid er leigde ut, er berre 4 pst. offentleg eigde. For meg blir det ein tankekross å gå inn med regulering, både i forhold til alle dei enkeltpersonane som faktisk i dag hjelper til med nokre av dei rimelegaste bustadene – eg ynskjer å stimulera den typen bustader vidare, alle desse sokkelleilegheitene – og spesielt i forhold til bustadbyggjelaga. Dei er altså private utbyggjarar, og vi må ikkje stilla oss i ein situasjon der vi står i fare for å stemma vekk nokre av desse, med den stabiliteten som dei inneber, med det allmennyttige elementet som dei utgjer i ein svært så privatisert marknad. Når det gjeld kommunane, vil eg understreka den uroa som vi kjenner i forhold til auka leige. Det er ikkje ei ynskt utvikling. Men då må vi altså frå dette huset syta for at det er større samsvar mellom dei oppgåvene som kommunane i dag har, og dei midlane som blir stilte til disposisjon. Det ville etter mitt syn vera feil dersom vi her skulle ha regulering på husleiga og risikera at dette faktisk går ut over andre tilbod som kommunane i dag brukar midlar på. Men eg vil til liks med Ivar Østberg understreka at vi vil komma tilbake til denne saka i samband med budsjettet for 2002.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
I mitt hjarta ynskjer eg grenser for å sikra varige, rimelege husleiger for dei som har det vanskeleg. Det er ingen tvil om at det ville gitt større moglegheit for fleire til å kunna betala si eiga leige. Men det som er spørsmålet i dag, anten ein klarer å betala ei leige sjølv, eller har bruk for noko støtte, er faktisk å finna seg ein plass å bu. Og det er i den samanhengen vi i Senterpartiet synest det er grunn til å stilla spørsmål ved om SV sitt forslag er det beste verkemidlet. Men så er det langt frå det å gå imot det og det å gje støtte til alt det Sylvia Brustad her framfører som Regjeringa sin politikk. Det er ho som er ansvarleg for låne- og tilskotsordningane i Husbanken. Det er ho som er ansvarleg i regjering for kommuneøkonomien. Og mitt spørsmål til henne vil vera: Er ho så nøgd med det Regjeringa yter her, at ho meiner at når folk i dette landet i dag ikkje har tak over hovudet, eller ikkje har moglegheit til å betala si eiga leige, så er det faktisk kommunane eller den enkelte si skuld? I fjor, ved slutten av året, var tilskotsordningane i Husbanken faktisk ikkje oppbrukte. Vil ho sjå nærare på utmålinga av sjølve tilskotet? Vil ho sjå på klausular over lengre tid, slik at ein på den måten kan medverka til fleire utleigebustader?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-29:
Det er bra at dette forslaget har ført til ein debatt i dag om kva som skal til for å sikra fleire vanskelegstilte i dette landet ein bustad. Eg har i denne samanhengen nokre spørsmål til statsråden. Statsråden la fram eit dokument i juni i fjor. Eit av punkta der – og eit viktig punkt – var å medverka til fleire eigna og tilgjengelege tomter. Spørsmålet er: Kva har Regjeringa gjort det siste året i forhold til statens tomtemasse for å skaffa eigna og tilgjengelege tomter? For det andre tilskotsordningane: Eg er nøgd med at statsråden no seier at ho vil sjå på utmålinga av tilskota. Høgare tilskot vil jo gi ei betre finansiering. Eg vil òg understreka behovet for å sjå på klausulering i forhold til det, slik at tilskotet kan bli verande i ein bustad òg ved eventuelt sal. For det tredje kommuneøkonomien: Registrerer ikkje statsråden det same som oss, at det faktisk er fleire kommunar som ville engasjert seg på dette feltet, som ville bygd fleire utleigebustader dersom dei hadde hatt større moglegheit enn i dag til å prioritera det? Så mitt siste spørsmål: I fjor var vi ved utgangen av året i den situasjonen at det her var moglegheiter, det var midlar som ikkje var brukte innanfor Husbanken sine tilskotsordningar. Korleis er situasjonen no i vår? Kva gjer statsråden for å halda seg oppdatert og for eventuelt å stimulera fleire kommunar til å koma på banen? Så vil eg til slutt understreka at sjølvsagt har storting og regjering eit soleklart medansvar for å sikra dei mest vanskelegstilte. Det gjeld både butilskot og sosialhjelpssatsar, og det gjeld dei verkemidla som må til for å sikra fleire ein bustad. Og debatten i dag har avklart at ein her treng forsterka innsats.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Erna Solberg har nok rett i at det kan være vanskelig å takle å bli pålagt overtid på kort varsel, at det kan by på mange praktiske problemer. Men problemet med å si at man skal ha et helsevesen der man systematisk skal planlegge for overtid, er at man da planlegger at folk skal jobbe mer enn det som er normalarbeidsdagen. Problemet er at det er for lite folk, og at man da har for dårlig kapasitet. Det er også et av problemene med helsevesenet, at man da må forlange at folk skal jobbe i alskens mulige små stillingsbrøker, og så må man tråkle dette sammen til en helhet som blir vanskelig å få sammen. Turnusene svært mange steder er nesten sprengt, og det er hovedproblemet. Og hvis man hadde fått gjort noe med helsevesenet på en sånn måte at folk som jobbet der, ikke fikk så mye sykdom og belastningsskader, og så mye fravær på grunn av det, hadde man jo hatt en helt annen ressurs å planlegge med. Så er det slik at en del av denne virksomheten er av akutt karakter. Slik vil det jo alltid være i helsevesenet, og det kan man ikke planlegge. Det må man ta på sparket, og det blir gjort. Det at man framstiller det som at det er umulig, og at det ikke blir gjort, syns jeg er en meget sterk overdrivelse. Så er det slik at avtaleverket i arbeidslivet er framforhandlet av partene, og at det sjølsagt er virkemidler som man ønsker å bruke for å bedre sin arbeidssituasjon og sikre sine arbeidsvilkår. At det blir sett på som ensidig negativt og et slags kampmiddel i en akutt situasjon, syns jeg er å tillegge dem som jobber i helsevesenet og som håndhever dette regelverket, ganske frynsete motiver. Og jeg syns ikke at det er noen grunn for Stortinget til å tillegge folk i helsevesenet frynsete motiver, når de av og til må sette bom for at de jobber og strever for å utføre de oppgavene vi har pålagt dem med altfor trange rammer.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Det glemte jeg, president. Takk for påminnelsen. Da fremmer jeg forslaget fra SV.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Til tross for et påstått stort engasjement greier ikke statsråden å konkretisere hva hun vil gjøre, og når hun vil gjøre det. Det haster – vi har så utrolig stor tålmodighet når det gjelder å løse det helt vesentlige problemet til folk som ikke har et sted å bo. Statsråden sier at hun er uenig i at det skal tas markedsleie. Det er mulig hun er det, men loven er slik nå at det er fritt fram for kommunale hushaier. Det er lov å ta markedsleie. Dette sies også i merknaden fra Arbeiderpartiets komitemedlemmer: «Disse medlemmer viser til at kommunene står fritt til å fastsette leiene for egne utleieboliger innenfor de rammer husleielovgivningen gir.» Den gir slike åpninger. Hva vil statsråden gjøre med det? Det fins heller ingen virkemidler som sikrer at kommunene tar kostnadsdekkende husleie, som statsråden sier er blant Regjeringens virkemidler. Har statsråden tenkt å sette inn noen virkemidler for å sørge for at det i hvert fall er noen mekanismer som hindrer kommunene i å ta mer i husleie? Fins det i det hele tatt noen grenser som gjør at statsråden vil gripe inn overfor dem som nå skor seg på dem som ikke har råd til et sted å bo? Statsråden sier videre at Regjeringen har økt boligtilskuddet. Det er riktig, det har de gjort. Det er også behov for å øke tilskuddsutmålingen pr. bolig. Det ville få flere til å bygge, og det ville gjennom reguleringer være en mulighet til å få lave husleier, fordi de ville være kostnadsdekkende på et annet nivå. Hvordan kan statsråden forklare at det på den ene sida er riktig å bruke svært mange flere milliarder i en tilskuddsordning, hvis det på den andre sida er slik at vi ikke kan si hvor høye husleiene skal være – en kan ha markedsleie sjøl om det gis tilskudd – og hvis vi heller ikke kan sikre at disse boligene forblir i kommunalt eie og kommer dem til gode som trenger et billig sted å bo?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-05-29:
Det siste som representanten Erna Solberg sa, er jeg faktisk enig i. Jeg har litt problemer med å skjønne at Regjeringen sjøl ikke ser at den boligpolitiske kursen de nå har lagt seg på, er akkurat den samme som Høyres, og som Ann Marit Sæbønes i Oslo kaller en klientifisering. Så sier statsråden at SVs forslag vil føre til færre billige boliger. Det er jo ut fra et resonnement om at ingen skal ha ansvaret for å tilby billige boliger. Det kan da umulig være Regjeringens mening at ingen skal ha ansvaret for det? Er vi ikke enige om at kommunene har et ansvar for å tilby boliger til de som ikke greier å skaffe seg bolig i et marked? Det er jo det hele saken dreier seg om, og det er de boligene vi snakker om. Vi snakker om de boligene som er tildelt på sosiale kriterier. Vi snakker ikke om noen andre boliger som folk leier i markedet, enten det er dyrt eller billig, eller hvor de leier dem. Det står «sosiale utleieboliger», og det er en betegnelse som dreier seg om de boligene som noen har fått fordi de har sosiale problemer. Så jeg har et behov for å be statsråden avklare om hun mener at kommunene har et slikt ansvar. Og hvis de har det, kan det slett ikke være noe problem – hvis man ønsker det – å si at det skal være regulerte husleier i disse boligene. Så er det sjølsagt et statlig ansvar å sørge for at kommunene har råd til det. Noen må nemlig sørge for at folk med dårlig råd har råd til å bo. Det kan godt hende at statsråden mener at det skal pines inn på sylslanke kommunale budsjetter mellom skoler som ikke henger sammen og sosialhjelpssatser som er altfor lave, men SV mener faktisk at det er et ansvar som storting og regjering skal ta, både med økte tilskudd til bygging og med kommunale budsjetter som gjør at det er mulig å tilby både sosialhjelpssatser det går an å leve av, og lave nok husleier til dem som trenger det. Så til debatten om hvorvidt alle som bebor disse leilighetene som nå er sosiale f.eks. i Oslo, trenger lav leie. Nei, det kan sikkert finnes eksempler på det motsatte. Men en del av disse menneskene er minstepensjonister, veldig mange av dem er trygdet, og veldig mange av dem greier seg nå fordi de bor i boliger som har lave husleier, uten av de nødvendigvis er behovsprøvd opp og ned og att og fram og har måttet gå gjennom mange sosiale kverner. Men når husleia øker, greier de seg ikke lenger. Og hva er det som er fordelen med at det er enda flere på boligmarkedet som får problemer? Hva er fordelen med det? Jeg har hatt telefon fra flere minstepensjonister som bor i kommunale utleieboliger i Oslo der husleia nå settes opp, og som ikke vet sin arme råd. Det er mulig at flertallet her synes at det er god politikk at disse menneskene skal måtte fly fra kontor til kontor og be om pengehjelp. SV synes det er dårlig politikk.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Vi er enige om at det er nødvendig å se på lovbestemmelsene for å få en større grad av fleksibilitet, samtidig som det er viktig å analysere hvilke følger fleksibiliteten får for det enkelte mennesket, for den enkelte arbeidstaker, for familien og for arbeidslivet. Derfor ønsker vi å se dette i en sammenheng. Jeg mener faktisk at vi best ivaretar samfunnets totalinteresser hvis vi ser dette i en sammenheng, uten å kjøre dette som et eget prosjekt samtidig som vi ser på arbeidsmiljøloven som sådan. Jeg synes faktisk 300 timer overtid i året, som i og for seg er det maksimale, er ganske mye, sett i forhold til det som er den totale arbeidsbelastningen. Men så er det jo et spørsmål om hvordan disse 300 timene skal kunne hentes ut. Det tror jeg vi alle sammen er enige om. Det virker som om mange arbeidstakere, arbeidsgivere og Stortinget er enige om at det er behov for å se på dette. Men vi er særdeles opptatt av at dette ses på i en større sammenheng. Jeg vil advare mot at det løsrives fra de store samfunnsspørsmålene som en regulering av arbeidslivet gjennom arbeidsmiljølov, eller en ny arbeidslivslov, faktisk representerer. Vi må ikke gjøre det slik at vi plutselig, for å få til noe raskt, gjør noe som faktisk ødelegger for det langsiktige arbeid. Jeg understreker nok en gang at man gjerne kan diskutere hva som er den største utfordringen: om det er fleksibilitet i forhold til arbeidsmarkedet, eller om det er det høye sykefraværet og uførepensjoneringen. Det er ikke tvil om at det er en sammenheng mellom arbeidsliv, familieliv, sosialt liv, arbeidstid og spørsmålet om utstøting fra arbeidslivet.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Det er Stortinget som bestemmer hva som skal være samfunnets politikk på dette området – ikke partene i arbeidslivet, ikke departementet. De signalene som kommer fra Stortinget, vil vi selvsagt ta med oss når vi utformer mandatet for utvalget som skal jobbe med disse problemstillingene. Og så er det jo viktig at man har et utvalg som drar med seg partene. Det ville etter min mening være helt uforsvarlig hvis man ikke hadde et bredt sammensatt utvalg som hadde partsrepresentasjon slik at både arbeidstaker- og arbeidsgiversiden hadde muligheter for å påvirke det forberedende lovutvalget. Hva som skal være Arbeiderpartiets politikk på dette området, bestemmes av Arbeiderpartiets landsmøter og medlemmene i Arbeiderpartiet. I den grad man gjennom et faglig politisk samarbeid sørger for å engasjere partene i arbeidslivet i disse spørsmålene, anser jeg det for å være en fordel. Jeg tror det ville vært ganske vanskelig å styre i dette landet hvis alle beslutninger skulle vært tatt i dette huset uten at man hadde sørget for å hente ut den kompetansen som ligger i befolkningen, bl.a. gjennom organisasjonene, og å ha et fruktbart samarbeid. Så er jeg litt opptatt av at dette gjøres med et overordnet blikk. Selvsagt er det slik at det ikke bare er lovens formuleringer som har betydning, det er også av betydning om loven respekteres. Men jeg må si at hvis man utnytter det potensialet som ligger i dagens lov, i samarbeid med partene i arbeidslivet, har man allerede i dag mulighet til å nå ganske mye lenger enn det en del små bedrifter faktisk allerede har gjort. Men da må man stimulere til samarbeid og ikke bare til arbeidsgiverens styringsrett.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg mener faktisk at all lovgivning i dette landet, enten den gjelder arbeidslivsspørsmål eller andre spørsmål, må ha i seg det grunnleggende prinsippet at man skal få til en forenkling – redusere behovet for forskrifter og redusere behovet for veiledning i tilknytning til forskriftene. Det er etter mitt syn i et moderne demokrati med så høy kompetanse i befolkningen helt unødvendig å ha en lovgivning som skal være nødt til å bli fulgt opp med et til de grader ekstremt høyt antall forskrifter. Og for at folk skal kunne forstå forskriftene, må man lage veiledningshefter til dem. Det blir til slutt ganske ugjennomtrengelig. Men det er ikke noe som bare gjelder arbeidsmiljøloven, det gjelder dessverre også en rekke andre lover. Så kunne man si at hvis folk hadde den hele og fulle oversikt over alt som var, var alt greit. Jeg hadde nær sagt at hvis alle var snille og gode mot hverandre, ble det heller ikke noen kriminalitet. Det kan vi i og for seg ha som et grunngitt ønske. Men så vet vi at på bestemte områder, bl.a. for å ivareta både arbeidsgiverens og arbeidstakerens rettigheter i et partsforhold, er vi nødt til å ha reguleringer gjennom lov og gjennom tariffavtale. Det er helt åpenbart at for oss er det en ambisjon å gå inn og gjøre dette så enkelt og så lett forståelig som mulig. Men for å få det til kreves det også et engasjement. Det må være et engasjement ute blant organisasjonene, både på arbeidsgiver- og arbeidstakersiden, for å få forståelse for problemstillingene. Det er den eneste måten jeg tror vi har en mulighet til å lage lover som treffer befolkningen, på. Uten engasjement vil det bli slik at lovene liksom bare blir trædd nedover hodet på dem det gjelder, og det vil jeg sterkt fraråde. Derfor er et partssammensatt utvalg veien å gå for å nå fram til et godt resultat.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-05-29:
Jeg mener at hvis vi skal få en god fremtidig arbeidslivslov – dette er et omfattende arbeid – som er enkel, bør utvalget, som også inkluderer representanter for dem som skal praktisere loven etter hvert, ha to år på seg. Da kan vi legge fram en proposisjon i løpet av 2004. Hvis man ønsker å gjøre dette raskere, kan man kanskje greie det på halvannet år, men da taper man noe på veien. Det vil jeg ikke anbefale. Jeg tar sikte på å nedsette dette utvalget i løpet av sommeren. Jeg tar sikte på å gi utvalget to års frist. Og jeg tar sikte på at mandatet skal inneholde det som er beskrevet i brev til komiteen, pluss det som er sagt her i dag. På bakgrunn av denne utredningen skal vi være i stand til å fremme en god og fremtidsrettet lov, som ikke bare i forhold til arbeidslivsspørsmålene og arbeidstidsspørsmålene har fleksibilitet og det i seg at en kan ta nye utfordringer, men også i og for seg på alle andre områder – kjemikalieproblematikk, i forhold til farlige produkter, arbeidstid har vært nevnt. Det er en rekke spørsmål som er helt vesentlige. Kanskje det mest vesentlige er: Hvordan skal fremtidens ungdom klare å forholde seg til et aktivt arbeidsliv der de har høy arbeidskapasitet i visse perioder, samtidig som de har store omsorgsoppgaver? Det er kjempestore utfordringer å legge til rette for at ungdom i fremtiden kan foreta de rette valgene. Det regner jeg med at vi skal klare i forbindelse med dette lovarbeidet.