Victor Norman (Høyre), 2002-01-31:
La meg til den siste taler si at jeg er i hvert fall overbevist om at Rudolf Nilsens hjerte ikke lå i sekretariatet eller i andre sentrale enheter. Det har vært sagt at dette dokumentet er «et ideologisk manifest». Det er det i hvert fall ikke. Dette er en pragmatisk tilnærming til modernisering i offentlig sektor, og jeg synes det er gledelig å konstatere hvor bred oppslutning det er om store deler av det vi skriver. Det er naturlig at ikke alle liker alt, men hvis vi skreller bort retorikken – og det har vært en del retorikk i denne salen i dag – konstaterer jeg at det er bred enighet om målene, det er bred enighet om viktige deler av verktøykassen, og ikke minst er det veldig bred enighet om at hovedtilnærmingen til modernisering må være delegering og desentralisering med større handlefrihet for og ansvar til lokale enheter. Hvis representanten Giske mener at det er et ideologisk manifest, at det er en kontroversiell ideologi at vi skal desentralisere, at vi skal oppfordre til et mangfold av løsninger som man utvikler lokalt, hvis han mener det er ideologisk utfordrende å gi de enkelte ansatte utfordringen til å utvikle offentlig sektor selv og ta initiativ – ja så er dette et ideologisk manifest, og det er i så fall et manifest vi er stolte av. I den forbindelse har jeg også lyst til å presisere at i diskusjonen om likhet eller likeverd prøver vi i redegjørelsen å skille mellom den rollen vi som innbyggere har som borgere, og den rollen vi har som brukere. Som borgere har vi krav på å bli behandlet likt, og det må være et absolutt likhetsideal som gjør seg gjeldende. Som brukere av offentlige tjenester har vi krav på å bli tatt alvorlig som 4,5 millioner forskjellige individer. Da har vi krav på likeverdighet, men vi har krav på en tilpasning til våre individuelle behov. Og jeg tror at man, hvis vi i moderniseringen av offentlig sektor skiller klart mellom det offentliges behandling av innbyggerne som borgere og behandlingen av oss som individuelle brukere, vil oppdage at veldig mye av retorikken om likhet kontra likeverd bare er en skinnretorikk. Vi skal bli behandlet som individer i én sammenheng og som borgere med krav på fullstendig lik behandling i en annen sammenheng. Mye av kommentarene som er kommet i løpet av dagen, går på at dette er et dokument for privatisering, konkurranseutsetting og markedsstyring. Nå er ikke jeg blant dem som synes at disse ordene er skjellsord, så slik sett tar jeg den kritikken med stor ro. Men jeg vil presisere at det er ikke det som ligger i redegjørelsen. Det som ligger i redegjørelsen, er at konkurranseutsetting kan være et veldig nyttig redskap å ha i verktøykassen, at det kan være veldig greit å ha en pragmatisk holdning til arbeidsdeling mellom private og offentlige aktører, at markeder kan være gode redskaper i enkelte sammenhenger – men samtidig ligger det i hele redegjørelsen at hovedprinsippet her skal være at for hovedtyngden av offentlig tjenesteytelse, det som skjer i kommunal sektor, er det kommunene som skal bestemme hvilke verktøy som skal brukes. Hvis man da i en kommune kommer til at de har ikke lyst til å konkurranseutsette, de har ikke noe tro på markedet, de har mye bedre tro på en dugnadstilnærming til kommunal tjenesteytelse – ja så er det fullt mulig å velge det. Det kommer ingen føringer fra oss om at de skal konkurranseutsette, at de skal bruke markedet. De kommunene skal lokalt finne fram til de løsningene de som lokal enhet synes er mest fornuftig. Hvis det da skulle vise seg at man i Sørum oppdager at dugnadsløsningen er bedre enn konkurranseutsettingsløsningen, er jeg faktisk villig til å vurdere det opp mot resultatene. Og hvis vi om ti år oppdager at dugnadsløsningen var bedre enn konkurranseutsettingsløsningen, skal jeg personlig forsøke å møte hver seier – og også hvert nederlag – med det samme usårlige smil. Det har vært sagt at man må konkretisere oppfølgningen av denne redegjørelsen. Det skal jeg gjøre, men jeg har lyst til å presisere at skulle redegjørelsen ha et navn, burde det egentlig vært «Fra våre ord til andres handling». Oppfølgningen – konkretiseringen – kommer ikke fra Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Den kommer på de enkeltsektorene hvor det skal gjøres noe, og vi har varslet at det blir gjort noe på skolesektoren, det blir gjort noe på sektorene for arbeid, trygd, sosiale tjenester, og det blir gjort noe på hele den kommunale sektor. De berørte statsråder vil komme tilbake med forslag til den konkrete oppfølgningen. Den konkrete oppfølgningen skal foregå i kommunene, og da kan vi lese om det i avisen – unnskyld at jeg sier det slik. Og så kommer den konkrete oppfølgningen på en serie tverrsektorielle prosjekter, som Stortinget vil bli orientert om underveis.