Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-06-15:
Også i år foreligger det en framforhandlet avtale mellom staten og jordbruksorganisasjonene. Men som lederen i Bonde- og Småbrukarlaget sa på den åpne høringen i næringskomiteen: Man følte seg fra næringens side tvunget til å gå inn i denne avtalen for å unngå at åpningstilbudet skulle bli lagt fram for Stortinget, der selvsagt alle visste at Regjeringen ville få flertall for sitt åpningstilbud med støtte fra Fremskrittspartiet, et tilbud som Fremskrittspartiets representant har omfavnet her i dag. Det er selvsagt ikke vanskelig å oppnå en jordbruksavtale hvis bare åpningstilbudet er ille nok og viljen til å bevege seg litt i forhandlingene fra statens side overhodet er til stede, nettopp fordi et katastrofalt dårlig åpningstilbud vil kunne ramme næringen på en måte som ansvarlige organisasjoner ikke kan akseptere. Derfor er man nærmest tvunget til å inngå avtale. Dette er etter min oppfatning lite for Regjeringen og posisjonspartiene å smykke seg med, i en tid hvor næringen er under et kontinuerlig press, og hvor vi opplever strukturendringer som er større og går raskere enn noensinne før. Det åpningstilbudet som staten la fram, la til rette for en dobling av melkeproduksjonen på det enkelte bruk, for kvoteleie, økt direkte omsetning av kvote mellom gårdbrukerne. Aktivitetskrav i samdrifter og ekstra produksjonstilskudd skulle fjernes, på samme måte som også avstandskriterier i samdrifter skulle fjernes. I det hele tatt: I sum innebærer dette kraftige drivkrefter på strukturendringer, spesielt innenfor melkeproduksjonen, strukturendringer som på ingen måte kan sies å være i tråd med behandlingen av St.meld. nr. 19 for 1999-2000 og det flertallet la til grunn den gang. Det er helt riktig som representanten Inge Ryan sa i sitt innlegg: Dette innebærer faktisk at viktige deler av norsk landbrukspolitikk er løftet ut av denne sal og inn i de årlige jordbruksforhandlingene. Dette er etter Senterpartiets oppfatning uakseptabelt. Det er Stortinget som skal ta stilling til denne type viktige beslutninger. Derfor bør det kort og godt fremmes en stortingsmelding om landbrukspolitikk som kan bidra til at den debatten som skal foregå om struktur, foregår her og ikke i disse årlige forhandlingene, slik som det nå gjøres, og der Stortinget på mange måter ikke har noe annet valg enn bare å slutte seg til det som ligger i en framforhandlet avtale. Den inntektsrammen som er framforhandlet, innebærer en særdeles stram akkord. Det er veldig små utslag som skal til før de mange krevende forutsetningene ikke kan innfris. Det innebærer at det skal bli en balansegang på stram line å klare å innfri de forutsetningene som ligger til grunn for en inntektsvekst på 3 pst. Det er etter Senterpartiets oppfatning ikke det verste med det som ligger i avtalen, at man har et særdeles stramt oppgjør for et enkelt år. Det som er det verste, er de kraftige strukturendringene som det ligger til rette for, som i kombinasjon med et stramt inntektsoppgjør over tid vil føre til strukturendringer som vil svekke landbrukets rolle både i distriktspolitisk sammenheng og ikke minst i det multifunksjonelle landbrukets rolle, der melkeproduksjonen er sentral, og der store endringer vil gi kraftige utslag i forhold til nettopp disse funksjonene. Et flertall i komiteen slår fast at man ønsker at det også i framtiden skal legges til rette for reelle samdrifter. Regjeringens opplegg med å fjerne aktivitetskravet og det ekstra produksjonstilskuddet, eller rettere sagt driftstilskuddet, vil innebære at vi vil komme til å se en overgang fra reelle samdrifter og til bruk der bare den ene av partene er aktiv. Dette er ikke en utvikling som var forutsetningen med samdrifter, og heller ikke en utvikling som burde være ønskelig for noen av partene. Jeg ser at det også er inntatt som en del av protokollen at man skal se på ordninger som skal ivareta nettopp hensynet til aktive drivere i samdriften. Dette er helt nødvendig, og flertallet i komiteen har da også understreket dette, på samme måte som et flertall i komiteen også understreker at det er nødvendig og viktig å opprettholde en konkurransedyktig næringsmiddelindustri. Det krever også at bruken av budsjettmidler ikke reduseres, slik som man har gjort de to siste årene, med en kraftig reduksjon av budsjettmidler. Skal næringsmiddelindustrien opprettholdes, må det iverksettes offensive tiltak for det.