Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
La meg først starte med å takke utenriksministeren for en god redegjørelse. Han tar utgangspunkt i anneksjonen av Krim og den farlige og uavklarte situasjonen i Ukraina. På dette området har utenriksministeren hatt en god dialog med Stortinget. Dette er styrken ved den norske utenrikspolitiske modellen, hvor Stortinget konsulteres i viktige utenrikspolitiske spørsmål. Vi støtter de restriktive tiltakene. Russlands bruk av militærmakt for å endre landegrenser er uakseptabel. Freden og stabiliteten vi har hatt i Europa etter den andre verdenskrig, har bygget på en grunnleggende respekt for statenes suverenitet og grensenes ukrenkelighet. Det er derfor alvorlig når en europeisk stat med makt annekterer en del av sitt naboland. Dette er en maktpolitikk som tilhører en annen tid. Det er et alvorlig tilbakeskritt for Europas sikkerhet og stabilitet. Konflikten i Ukraina må få en politisk løsning. Det er viktig at Norge står sammen med naboer og allierte i å fordømme brudd på folkeretten. Spesielt små land som Norge må alltid strebe etter at lov og rett også gjelder internasjonalt. Vi vil ikke leve i en verden der det er den sterkestes rett som rår. Det er ekstra bekymringsfullt at situasjonen i Ukraina bidrar til at FNs muligheter til å håndtere kriser og konflikter i andre deler av verden svekkes. Vi trenger et sterkt FN som kan håndtere borgerkrigen i Syria og katastrofen i Sør-Sudan. Situasjonen i Syria er ikke blitt bedre, selv om verdens blikk nå er rettet mot Ukraina. Over 120 000 mennesker er drept. 9 millioner er på flukt. 12 millioner er rammet av verdens verste krig. Norge bør i denne sammenheng spille en rolle, og jeg forventer en opptrapping av Norges bidrag. Når flyktningene nå har vært i nabolandene over lengre tid, er det spesielt viktig å støtte utdanningstilbudet for barn og unge. Redegjørelsen til utenriksministeren inneholder ikke noe linjeskifte i norsk utenrikspolitikk. Det er bra fordi det gir forutsigbarhet og stabilitet. Men det er også vanskelig å få øye på hva som er den nye strategien. Jeg savner fokus på at Norge fortsatt skal ta en global lederrolle for vaksiner/mødrehelse og anerkjenne resultatet av det arbeidet som er oppnådd gjennom tiår. For når det gjelder kvinners rett til prevensjon og abort, er dette ofte en svært kontroversiell sak i mange internasjonale organer. Etter innskrenkinger i rettighetene til kvinner her i Norge er det spesielt viktig at Norge ikke reduserer sin stemme på den internasjonale arena, for vi ser en innskrenking i abortrettighetene i svært mange land. Jonas Gahr Støre og Espen Barth Eide tok i fjor sommer til orde for at utdanning skal være vår neste satsing innen utviklingspolitikken ved siden av mor–barn-helse og vaksinasjon. Og i statsbudsjettet for 2014 la vi til rette for en opptrapping av bistanden til utdanning til 3 mrd. kr. Det er derfor bra at utenriksministeren vil legge fram en stortingsmelding om utdanning i utviklingspolitikken. Når land som Indonesia bruker mer penger på å subsidiere fossilt brensel enn på helse og utdanning, og når land som Sør-Sudan bruker halvparten av statsbudsjettet på forsvar, forteller det oss at vi aldri kan bygge opp utdanningstilbud i lavinntektsland uten at statene selv tar et betydelig ansvar. Vi har nådd langt når det gjelder å bygge ut utdanningstilbudet i verden, men det er mange land som ennå ikke har et godt nok tilbud for jenter, for barn og unge på landsbygda og for funksjonshemmede. Kvaliteten er også svært varierende. Å telle antall personer som får vaksiner, er enkelt, men å måle kvaliteten på den utdanninga som gis, er vanskeligere. Når utenriksministeren viser hvordan land som Sør-Korea har hatt en langt kraftigere økonomisk vekst enn Kenya, skyldes det i stor grad landets egen satsing på utdanning. Utenriksministerens fokus på handel og oppbygging av økonomien i utviklingsland er også viktig i denne sammenheng. Regjeringa sier at de vil redusere antall land som får bistand, men det er uklart hva dette reelt sett innebærer. Regjeringa må derfor konkretisere hva de mener med dette. En reduksjon i antall land kan stå i direkte motsetning til målene om å øke innsatsen for demokrati og menneskerettigheter. Det er ofte tilskudd som ambassadene forvalter til likestilling, demokratiarbeid, menneskerettighetsorganisasjoner og sivilt samfunn, dette kan gå ut over. Det blir ikke mer demokrati og menneskerettigheter i verden ved å gi demokratistøtte til færre land. Det kan ha noe for seg å konsentrere stat-til-stat-bistanden, jf. det OECD har gitt Norge som råd, men norsk bistand bør først og fremst innrettes der vi kan gjøre en forskjell. Jeg ser fram til at Stortinget kan få diskutere dette nærmere. Det hadde selvsagt hjulpet hvis regjeringa hadde lagt til grunn at vi fortsatt skal gi 1 pst. av bruttonasjonalinntekten i bistand. Dette er det bredt flertall for i Stortinget. Da hadde vi kunnet framstå med en samlet stemme i internasjonal organer: at Norge som et rikt land står sammen om at 1 pst. skal gå til bistand. Nordområdesatsinga må fortsette og fylles med konkret innhold. Vi satte oss konkrete mål som styrking av universitetene, forskningsfartøyer, mineralsatsing og BarentsWatch. Det blir interessant å se hvilke konkrete mål regjeringa setter seg på dette området. Vi sier ofte at norsk utenrikspolitikk ligger fast, men det bør den ikke gjøre. I en verden som endrer seg, må vi ofte endre politikk, men vi må være forutsigbare og stå fast ved det som er våre verdier. Under den forrige regjeringa valgte Norge under utenriksminister Gahr Støre å samle vår innsats i verden. Dette ble gjort gjennom helt konkrete saker knyttet til nordområdene, fredsdiplomati, global helse og klasebomber. Det er dette programmet, denne strategien, som jeg nå synes mangler. Det hjelper ikke at hovedlinjene er de samme. Har man ikke konkret definerte oppgaver, men kun generelle overskrifter, blir det lite innhold i satsingene. Men det er ennå for tidlig i denne perioden å oppsummere både retninga og resultatene av regjeringas utenrikspolitikk.