Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2000-04-04:
Jeg synes denne innstillingen er veldig bra. Det er på høy tid at vi gir et større bidrag til spleiselaget for å sikre stabilitet, fred og utvikling i Sørøst-Europa. Jeg støtter fullt ut det som står om sanksjoner og kunne gått lenger for min del. Jeg har liten tro på sanksjoner som først og fremst rammer sivile og flyktninger. Jeg deler Røde Kors" synspunkter på dette. Enkrigsøkonomi har ille nok konsekvenser for samfunnet. Det var mange lidelser vi påla sivilbefolkningen. Isolasjonen gjør situasjonen verre for uskyldige mennesker og vanskeliggjør fred og forsoning. Derfor må de land som deltok i krigen, ta et langt større ansvar for gjenoppbyggingen, særlig i Serbia og i Kosovo. Vi trenger flere prosjekter som kan bidra til fredelig sameksistens mellom albanere og serbere i Kosovo. Norge må yte vesentlig mer bistand til hele Balkan for å stabilisere området. Det er mange oppgaver å gripe fatt i. Resultatet av krig er gjerne endeløs elendighet. Jeg synes det er veldig bra at man også bruker noen ord på kvinners situasjon i innstillingen. Krigen rammer selvfølgelig alle uansett kjønn og alder, men kvinner rammes ofte dobbelt i en krig. Som enker mister de gjerne rettigheten til bolig, som ofte er knyttet til mannens jobb. Voldtekt er som kjent en del av krigsstrategien, og gjerne med barn som vitner, og det fødes barn som resultat av disse voldtektene. Dessuten tror jeg ikke vi vil få forsoning på Balkan uten kvinners deltakelse. Derfor er det ikke minst viktig å trekke kvinner med i demokratiseringsprosessene. For det er altså noen machosamfunn man har nede på Balkan. Kvinner kan spille en nøkkelrolle i stabiliseringen. Alle prosesser er i dag mannsdominerte, og det må penger til for å snu den situasjonen. Forsoning skjer ikke på kommando. Det er smertelige prosesser mellom folk som lenge har hatet og mistenkt hverandre og gjort hverandre mye vondt. Men det er vilje til forsoning hos mange, og det må vi støtte fullt opp om. Historien viser at det har vært mer vilje til å bruke kuler og krutt enn til bidrag til fred og forsoning og oppbygging av Balkan. Det er en skam. Etter at krigshandlingene stilnet har spenningene og motsetningene bare økt. Det er ingen selvfølge at det er demokratiske krefter som vil erstatte Milosevic. Så vil jeg si noe om selve krigen. Jeg var ikke på linje med mitt parti i denne saken. Jeg hadde aldri noen tro på at krig var veien å gå, og vi som var imot krigen, fikk aldri noen alternativer å vise til. Men jeg mener det var muligheter som ikke var prøvd ut før og under Rambouillet-forhandlingene. Men NATO satte kniven mot sin egen strupe gjennom stadige trusler, det såkalte trusseldiplomatiet. Det var situasjonen som utløste krigshandlingene. Jeg tror ikke og trodde ikke på krigspropagandaen fra ulike NATO-land. Sannheten er krigens første taper, blir det sagt. Jeg mener at informasjonen til landets befolkning og til Stortinget burde vært mer sannferdig, særlig nå i ettertid når vi vet hva som faktisk skjedde. Jeg mener at vi burde diskutert krigen i plenum i Stortinget, slik andre parlamenter i Europa gjorde. Beslutningen skal fortsatt ligge hos Regjeringen, men jeg mener det er forskjell på Stortingets rolle når vi selv blir angrepet og når vi går til angrep, eller deltar i krigsoperasjoner i utlandet, som det heter. Jeg er heller ikke bekvem med begrunnelsen for krigen i lys av den internasjonale folkeretten. Alternativet er ikke å stå rolig og se på det som skjedde i Kosovo. Men svaret kan da heller ikke være krig. Erfaringene fra Bosnia kan ikke rettferdiggjøre denne krigen. Det hadde vært interessant å se begrunnelsen for krigføringen opp mot dagens situasjon – hva man egentlig oppnådde. Etter krigen ble det sagt at grunnlaget for fred var lagt. Ja, det gjenstår å se. NATO vant krigen, men etterpå har det meste gått tapt, sa Andreas Hompland i Dagbladet i forbindelse med ettårsdagen etter at den første bomben smalt. Mye har blitt verre enn før. Derfor har NATO-landene et tungt ansvar for gjenoppbyggingen. Jeg er glad for at Regjeringen er sitt ansvar bevisst, og vi vet alle at det trengs enda mer penger og flere tiltak. Jeg var i det sørlige Ungarn under krigen, ikke langt fra grensen til Jugoslavia. Der bodde ungarere, serbere, kroater og tyskere om hverandre, og alle var imot krigen. Om ikke annet gav det håp om at det går an å leve i fredelig sameksistens også på Balkan. Derfor er det så særdeles viktig å støtte enhver demokratiprosess og enhver demokratisk bevegelse. Norge har i så måte et veldig sterkt og tungt ansvar, i og med at vi var med på den krigen.