Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-11-30:
Senterpartiet vil takke utenriksministeren for redegjørelsen, en redegjørelse som klart gav uttrykk for at situasjonen i Irak er meget bekymringsfull. Vi kjenner alle forhistorien, og jeg vil ikke gå nærmere inn på den her. Men situasjonen i dag er at den folkerettsstridige krigen i Irak har gjort verden farligere. Den har ikke bidratt til å bringe kampen mot terror framover, snarere har den skapt grobunn for ny, ekstrem fundamentalisme. I tillegg ser vi at krigen medfører økte sivile lidelser. Tallene på sivile som har mistet livet som følge av krigen, varierer mellom 14 000 og 100 000. Amerikanske eksperter fra John Hopkins-universitetet i USA sier i en rapport at de tror 100 000 er et forsiktig anslag på hvor mange som har mistet livet som følge av invasjonen. Forholdene for den irakiske befolkningen synes å bli verre. Antallet underernærte barn har skutt i været. Den akutte feilernæringen blant irakiske barn er nesten doblet siden USA invaderte landet i mars 2003, viser tall fra FAFO. Antallet småbarn i livsfare anslås til 400 000. Det er nettopp en slik situasjon det ble advart mot før krigen. Situasjonen i dagens Irak står i skarp kontrast til hva Høyres Inge Lønning uttalte så sent som i mai i fjor, da han sa, ifølge Klassekampen: «Krigsmotstanderne tegnet et skrekkbilde uten rot i virkeligheten». Så feil kan man ta, og man vinner selvsagt ingen krig uten å vinne freden. Senterpartiet hadde forventet at utenriksministeren i sin redegjørelse hadde vært tindrende klar på at krigen i Irak var uten FN-mandat, og folkerettsstridig. Jeg håper at utenriksministeren vil presisere dette i løpet av debatten, på samme måte som FNs generalsekretær har gjort det. Situasjonen i Irak er ute av kontroll. USA og Storbritannia må ta det fulle ansvaret for det kaoset som nå rår grunnen i landet. Men dilemmaet er at den situasjonen som USA, Storbritannia og koalisjonen av de villige har skapt i Irak, er blitt et felles problem for alle, også for dem av oss som var imot krigen. Irak kan derfor ikke overlates til kaos. Det verste som nå kan skje, er at Irak faller fra hverandre, og at situasjonen utvikler seg i enda større grad til en regional konflikt. Vi må huske at Irak er en kunstig statsdannelse – som flere har vært inne på her – skapt av britene tidlig på 1920-tallet. En fragmentering, en tredeling, av landet vil være meget farlig. For at Irak skal kunne ta hånd om sin egen utvikling og okkupasjonsmaktene skal kunne trekke seg ut, må det bygges opp strukturer som kan sette landet i stand til sjøl å ta hånd om lov og orden. Landet må derfor bygge opp sitt eget politi, bygge opp sine egne sikkerhetsstyrker. Vi må for all del unngå at vi skaper et maktvakuum i Irak. Vi mener sjølsagt alle at britene og amerikanerne skal ut, men vi må stikke fingeren i jorda og se at vi ikke kan stelle oss slik at vakuumet oppstår, og at kaoset vil øke ytterligere. Et enstemmig råd i NATO står bak beslutningen om at NATO skal bidra med opplæring av sikkerhetsstyrker, også inne i Irak. Sjøl om det i denne sammenhengen ikke er snakk om en artikkel 5-operasjon, er det et problem for NATO at land som står bak vedtak i rådet, ikke er villige til å følge opp vedtakene i praksis. Dette kan bidra til å undergrave NATOs legitimitet. Vi ser til og med at land som har vært med på enstemmige vedtak i rådet, utelukker at deres lands militære som er utlånt til NATO, kan brukes i NATO-innsats for å gjennomføre det rådet har bestemt. Dette representerer utvilsomt en utvikling i NATO som kan skade organisasjonen. På bakgrunn av at Norge har deltatt i et enstemmig vedtak i NATO om at NATO skal bidra til opplæring av irakiske sikkerhetsstyrker, vil ikke Senterpartiet motsette seg at Regjeringa eventuelt bestemmer seg for å delta med et begrenset antall instruktører også inne i Irak. Men vi ber Regjeringa vurdere nøye om det er mulig å få til tilfredsstillende sikkerhetsarrangement i Irak, eller om det er klokere å intensivere opplæringen på Jåttå. Sett fra vårt ståsted knytter det seg også usikkerhet til om Norge har kapasitet til å bidra til opplæring av irakiske sikkerhetsstyrker i Irak. Dette må sjølsagt vurderes ut fra andre forpliktelser Norge har, ikke minst at innsatsen i Afghanistan skal prioriteres, som Stortinget har gitt uttrykk for i ulike sammenhenger. Det er med en viss undring Senterpartiet registrerer at Arbeiderpartiet ikke er innstilt på å følge opp NATOs vedtak ved å bidra til at vi skal stille opp i forhold til å trene sikkerhetsstyrker også inne i Irak. Arbeiderpartiet har tidligere gitt klarsignal til å sende norske soldater til Irak under britisk kommando, men sier altså nei til at vi skal ha folk i Irak som skal bidra til trening av sikker-hetsstyrker i et rent NATO-oppdrag. Det er vanskelig å forstå hvordan dette henger sammen, for kapasitetsproblemet er opplagt ikke Arbeiderpartiets hodepine, siden man er fullt rede til å stille kapasitet til rådighet for EUs kampgrupper. Jeg sier ikke at det er en dramatisk forskjell på det som er Regjeringa, Fremskrittspartiet og Senterpartiets synspunkt i denne saken, og den linja Arbeiderpartiet legger seg på, men jeg sier at det knytter seg et paradoks til at man har vært villig til å stille opp i forhold til britisk kommando, men ikke i en rein NATO-operasjon.