Erna Solberg (Høyre), 2007-12-05:
Jeg har lyst til å understreke det utenriksministeren sa i sitt første innlegg, at strukturen og opprettelsen av nye ambassader o.a. var knyttet til endringer i et utenrikspolitisk bilde, og ikke nødvendigvis var en nedprioritering av det stedet man var og ikke lenger skal være, men at det skjer fordi det kommer nye oppgaver til. Det henger nøyaktig sammen med en annen diskusjon som foregår i denne salen, nemlig hvor mange steder vi skal drive bistand. Hvor mange steder, hvor mye skal vi strekke oss ut? Det har også med å gjøre at når vi sier mer konsentrasjon, mer kompetanse på de områdene, og ikke minst bedre ettersyn og kompetanse til å gå gjennom om pengene brukes fornuftig, ja, da trenger vi faktisk en minimumsbemanning som er så stor der vi går inn, at vi må konsentrere innsatsen vår. Når miljøvern- og utviklingsministeren understreker at vi har forandret argumentasjon fra i fjor til i år, vil jeg fortsatt stå fast på at grunnen til at vi nå bryter med de gamle prinsippene vi har hatt om konsentrasjon, og konsentrasjon om fattigdom og Afrika og utviklingsspørsmål i utviklingspolitikken, er politisk, ved at dagens regjering vil gå inn i land der man har politisk sympati med regimet og systemet. Men det bryter altså samtidig med de prinsipper som Stortinget ganske bredt stod sammen om i forrige periode, om prioritetene og om konsentrasjon. Og det har altså en kostnadsside på det administrative apparatet. Så vet jeg at i enhver regjering teller man ved å skille mellom 02- og 03-området, fordi det går inn i forskjellig statistikk. Det imponerer ikke meg. Det imponerer bare dem som ikke snakker om at bistand skal virke, men bare om at bistand er et symbol for en vilje, eller at man skal nå et såkalt 1 pst.-mål, og at man kan putte noe inn i den prosenten som man ikke kan gjøre på det andre. Det betyr at det man nå gjør ved spredningen av ressurser, har som konsekvens bl.a. at noen andre områder som jeg mener vi burde tillagt større viktighet, nemlig forskningssamarbeidet vårt, næringssamarbeidet vårt, bruken av nordmenn – slik som andre land tenker om sin diasporabefolkning, som påvirkningskraft i de største, kanskje viktigste landene i verden når det gjelder politisk innflytelse – lar vi være å tillegge viktighet. Kanskje klarer vi å få en god overgangsordning, men i det lange løp kommer det nok til å bli slik som svenskene selv oppfatter det, at det blir en dårligere kontakt etter nedgraderingen. Særlig merker de det på utdanningsområdet, på forskningsområdet, hvor det er blitt opplyst at det ikke er tatt noen nye forskningsinitiativ i løpet av de 10–15 årene som er gått siden man nedla, fordi man ikke har den samme måten å bygge kontakter på. Nå skal jeg ikke ta for god fisk alt som blir sagt, men jeg tror nok at det er riktig, for våre forskningsinstitusjoner har heller ikke det store overskuddet, iallfall ikke under denne regjeringen, til å iverksette alle de initiativene de skulle ønske om samarbeid med andre, når budsjettene samtidig kuttes. Derfor henger jo dette sammen, og derfor synes jeg at det hadde vært riktig at vi også fikk en diskusjon om disse store prinsippene rundt hvordan vi skal utvikle, og hva som skal være de viktigste spørsmålene i vår utenrikspolitikk fremover. For det er nok slik at vi nedtoner behovet vårt for å ha en oppfølgende utenrikstjeneste i forhold til våre mål når det gjelder å delta i globaliseringen. Det er kanskje heller ikke det som har vært på moten innenfor utenrikstjenesten, for det er heller ikke det som har vært den vanlige treningssaken i diplomatiet, hvor man er mer opptatt av de utenrikspolitiske spørsmålene, mens dette dreier seg om nasjonale interesser som faller innunder porteføljer for helt andre departementer enn selve Utenriksdepartementet. Men jeg har lyst til å understreke at det er med bekymring jeg ser på at vi kanskje gradvis tynner ut på mange områder fordi vi sprer oss for mye innenfor bistandsområdet, og vi har mindre mulighet til å følge opp det som er våre interesser. Jeg har imidlertid lyst til å si at jeg synes det er bra at det oppnevnes et nytt konsulat i Sør-Kina, for det er i tråd med en internasjonaliseringsstrategi. Jeg er helt enig i at vi skal ha mer fleksible utenrikstjenester. Men vær så snill og skjønn at det skal Stortinget være med på – selv om den endelige beslutningen nødvendigvis ikke er Stortingets, og ikke detaljene – for når man oppretter noe nytt et sted, endres fasen. Det er ikke bredt flertall for den utvidelsen som nå gjøres av aktivitet i Latin-Amerika, og som altså er medvirkende til at vi må dempe ned aktiviteten andre steder.