Harald Victor Hove (Høyre), 1999-05-04:
Det er to spørsmål vi i hovedsak har til behandling i denne saken. Det er for det første forslaget om at man skal vurdere å utvide den øvre straffegrense på 1 ½ ganger den strengeste strafferammen. Det er i og for seg et greit forslag, selv om jeg nok må innrømme at jeg har relativt liten tro på at det vil ha den helt store effekt på straffeutmålingen. Jeg tror nok at man skal lete relativt grundig for å finne dommer hvor den øvre straffegrensen på 1 ½ ganger den strengeste strafferammen reelt fungerer i den forstand at man kommer opp på dette straffenivået. Men det kan allikevel ligge en viss signaleffekt i at man øker denne, i den forstand at det kan være et signal om at man har et ønske om et høyere straffenivå. Det andre spørsmålet vi har til behandling, er Fremskrittspartiets forslag om en separat utmåling, og så en summering av straff for hver enkelt straffbar handling. Jeg må innrømme at dette for så vidt tilhører de forslag fra Fremskrittspartiet som jeg aldri har vært i stand til å ta skikkelig på alvor, i den forstand at jeg alltid har kalkulert med at dette egentlig er forslag som i grunnen bare har én eneste hensikt, nemlig å skulle markere Fremskrittspartiet som det partiet som liksom tar straffbare handlinger mest på alvor, og som skal være mest til å stole på i kriminalitetsbekjempelse. For – med all respekt – jeg er sterkt i tvil om Fremskrittspartiet, og i alle tilfeller Jan Simonsen, virkelig ville ønske de resultater som det var mulig å få med et slikt straffeutmålingsprinsipp. Og når man litt lettvint bruker ord som «kriminelle gjengangere», kan det faktisk være et poeng av og til å stille spørsmålet: Hvem er dette? En del av dem som blir dømt for en serie lovbrudd, er faktisk unge lovbrytere som kanskje ikke blir stanset tidlig nok – ja vel – og som av den grunn nettopp begår en ytterligere serie. Det andre vil i ganske stor grad kunne være personer som av ulike grunner ut fra en personlig situasjon begår lovbrudd, og da tenker jeg ikke minst på narkomane. Og så vil man kunne ha en viss gruppe som begår flere straffbare handlinger på rad, som vil være dem man eventuelt egentlig ville mene at man muligens kunne straffe hardere enn i dag. Men det vil faktisk bare være en liten andel av dem som ville bli rammet av en slik straffebestemmelse som den Fremskrittspartiet her foreslår. Så en ørliten gjenganger også fra min side, og da i forhold til saksordføreren, som på nytt understreker at straffenivået skal være så mye lavere enn folks rettsoppfatning. Jeg klarer aldri å la være å tenke på at vi jo sammensetter domstolene slik at vi har svært mange såkalt vanlige folk med. Vi har i en annen sak litt tidligere i år også vært inne på at det kanskje er litt uvanlige folk, i den forstand at de måtte likne for mye på oss selv siden de i stor grad er politikere – hvis det var det som gjorde at de avvek fra å være vanlige folk. Og da blir det litt rart hvis resultatet av disse organenes avgjørelser skal bli så veldig i strid med folks alminnelige rettsoppfatning. Det er faktisk grunn til å stille spørsmål ved det. Når vi sier at straffenivået i dag er for lavt for gjengangerkriminalitet og man så viser til en dom i Høyesterett fra desember 1997, blir på en måte også mitt spørsmål: Er det fortsatt for lavt, eller har ikke nettopp Høyesterett gjennom den dommen gjort den justeringen som gjør at vi nå trolig har fått et riktig straffenivå? Man kan på en måte ikke fortsette å snakke om disse tingene uten å ta hensyn til at den dommen gav et klart signal om en endring av rettstilstanden. En liten ting til: Rabatten har faktisk mange gunstige sider. I alle tilfeller medfører den nok at vi har en langt høyere oppklaringsprosent for lovbrudd enn det vi ellers ville hatt. For en av effektene er faktisk at folk tilstår de handlinger de har gjort, i langt større grad enn de nok ville gjort med et slikt system som det Fremskrittspartiet har gitt uttrykk for at de ønsker. Men det er all grunn til å se på de andre spørsmålene som man tar opp, og det er ingen grunn til å oppfatte denne strafferabatten som en fordel for den gjerningspersonen det dreier seg om. Det er ikke noen fordel for folk å få lov å begå flest mulige straffbare handlinger. Og når vi har rabatten, ligger en del av poenget i – den kanskje litt naive – troen på at straffen har en individualpreventiv virkning. Det er jo nettopp grunnen til at man legger vekt på forhold før og etter dommen.