Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2010-03-11:
De siste tiårene har reintallet i Finnmark økt betydelig, og dette er ansett som et problem, siden en ønsker en bærekraftig ressursutnytting, dvs. et reintall som er best mulig tilpasset beitet. Det har vært slik at den enkelte reineier selv bestemmer hvor mange rein som skal slaktes. Dette var og er ikke noe problem så lenge det er et overskudd på beite, men når det samlede reintall blir for stort i forhold til beitetilgangen, har man et problem med økt risiko for tap av dyr. Det er flere grunner til at en utøver gjerne vil ha flere rein. En av de åpenbare er ønsket om bedre inntekt i påfølgende år. En annen grunn er behovet for å forsikre seg mot de tap som man vet kommer år om annet. Som egen forsikring er løsningen å ha så mange rein at en tåler tapet uten at eksistensgrunnlaget går tapt. Hver og en av disse årsakene er i og for seg logisk og fornuftig, og som enkeltindivid vil de fleste i samme situasjon forsøke å øke sin egen reinflokk. Problemet oppstår når alle tenker likt og alle øker sitt dyretall. Dette vil i seg selv øke risikoen og framskynde tap på grunn av redusert næringstilgang. Når alle øker, vil en altså før eller siden oppnå den motsatte effekt av det en ønsker. I stedet for å forsikre seg mot tap, framskynder og øker en tapene av rein. Problemene med å tilpasse seg et begrenset naturgrunnlag er ikke et særskilt fenomen i reindriften. En finner klare paralleller i andre deler av samfunnet. I Norge er det mest nærliggende å sammenlikne med overfisket på sild og torsk. Selv om den enkelte fisker skjønte at fangstene var for store, og at det bar galt av sted, var den enkelte fisker maktesløs. Dersom en fisker stopper sitt fiske, er det andre som fisker den siste torsken. Den logiske strategi er å delta for å sikre at han ikke blir dobbelt taper: Bestanden blir overfisket uten at han selv får en del av det som høstes. I prinsippet er det to mulige løsninger på problemet med tilpasning av virksomheten til ressursgrunnlaget. Den ene løsningen er at næringsutøverne selv blir enige om et høyeste reintall som de fordeler mellom seg. De må da innføre nødvendige kontrolltiltak internt. Dette krever en oversiktlig gruppering av næringsutøverne. Det nytter f.eks. ikke å satse på en slik løsning for torskefiske i Barentshavet. Den andre mulige løsningen på ressurstilpasningen er at en utenforstående myndighet fastsetter kvoter som fordeler de begrensede ressursene. De må samtidig gjennomføre nødvendige kontrolltiltak for å sikre at reglene etterleves. Professor Reidar Elven uttaler følgende til forskningsmagasinet Apollon: «Den samiske reindriften skader det biologiske mangfoldet på Finnmarksvidda. Problemet er størrelsen på reinsdyrflokkene. Vinterbeiteområdene i hele indre Finnmark er omtrent ødelagt.(…) Mesteparten av reinlaven er allerede spist opp eller tråkket ned av rein.(…) De hardest rammete områdene er allerede ørken.(…) Nedbeitingen av Finnmark er derfor en økologisk katastrofe.(…) Det kan ta opptil femti år før reinlaven er tilbake(…)(…) Driften har allerede vært i ubalanse med naturen i minst 30 til 40 år.» (…) (…) (…) (…) (…) (…) Rolf Anker Ims, som er prosjektleder for Økosystem Finnmark, som kombinerer fagfeltene økologi og samfunnsfag for å finne årsaker til og konsekvenser av variasjoner i reintall innenfor begge fagfelt, uttaler følgende: «Prosjektet har blant annet samlet data fra slakterier, for å vurdere om overtallighet i reinflokker fører til lavere slaktevekt på dyrene. En slik sammenheng har vært allment akseptert tidligere, og ble også klart påvist i Økosystem Finnmark. Men undersøkelsen har i tillegg vist noen av de biologiske mekanismene som ligger bak de lave slaktevektene. Fostre hos simler som slaktes på ettervinteren ble undersøkt, og det ble funnet at fostrene er mindre hos simler fra bestander med høy tetthet enn hva som er tilfelle for bestandene med lav tetthet. Beiteslitasje får altså effekter på reinen allerede i mors liv. – I tillegg ser vi at tennene hos rein fra høytetthetsområder i Finnmark slites raskere enn hos alle andre sammenlignbare hjortedyrbestander. Tennene slites faktisk ned til gommene på ganske få år. – Årsaken er nedbeitingen, som fører til at reinen må spise mer fiberrik kost. Dyrene får sannsynligvis også i seg en del sand og stein som følge av nedslitt beitevegetasjon. – De dårlige tennene gjør at dyrene i enda mindre grad klarer å nyttegjøre seg den dårlige kosten de får i seg(…)(…) Enkelte forskere har eksempelvis ment at svært høyt beitepress over tid kunne tippe økosystemet i positiv retning ved at beitene etter hvert domineres av produktive beiteplanter slik som næringsrike arter av gress. – Denne teorien har vi tilbakevist. Vårt prosjekt viser helt entydig at for mange rein reduserer beitegrunnlaget, også innen de mest produktive sommerbeitene(…)(…)(…) Den samfunnsfaglige delen av prosjektet har også avlivet noen myter. Blant annet teorien om at medvirkning, frivillige avtaler og økonomiske insentiver, såkalte «gulrot-virkemidler», er mer effektive enn den gode, gamle pisken. – Reindriftsnæringen deltar selv aktivt i prosessen med å sette rammebetingelser for næringen, og uttrykker samtidig misnøye med reintallsjusteringene. – Det viser seg at det finnes mange uenigheter knyttet til hvordan reintallet fastsettes, hvilke deler av næringen som bør redusere antallet, og hvilke virkemidler som bør brukes, forteller Ims. Han mener også at medforvaltningssystemet har ført til at personer med mange rein får større makt, samtidig som subsidie- og erstatningssystemet favoriserer store flokker. Dette kommer ekstra godt til syne etter såkalte katastrofevintre. Etter slike vintre vil personer som driver stort både sitte igjen med flest dyr til videre produksjon og få storparten av erstatningene fra myndighetene. – I realiteten virker systemet slik at de som driver minst bærekraftig favoriseres av staten. Hensikten fra myndighetenes side har nok vært å hjelpe reindriftsnæringa i bærekraftig retning, men myndighetene har ikke klart å se de langsiktige konsekvensene av forvaltningen(…)(…) Reindriften oppfattes som en viktig kulturbærer i Finnmark. Samtidig skal næringen leve opp til produksjonskrav som sammenfaller med resten av samfunnet. – Reindriftsnæringa ligger i skjæringspunktet mellom ny og gammel tid, og møter derfor mange utfordringer, ikke minst i forbindelse med klimaendringer. Et varmere klima i Finnmark kan få stor effekt på vinterbeitene for reinen. – Mildvær med påfølgende frost eller mer snø på vidda er utfordringer som vil kreve mye av både næring og myndigheter(…) (…) (…) (…) (…) (…) (…) (…) (…) Økolog Rolf Anker Ims legger ikke skjul på at prosjektet Økosystem Finnmark har vært utfordrende. Dette er fagmiljøet som har gått inn i systemet. Reineierne dokumenterer flere rovviltskader på dyrene sine enn før. Fra i fjor til i år har erstatningen økt med 40 pst. Erstatningssøknadene for siste reindriftsår er nå behandlet. I år er det kompensert for om lag 20 000 rein som er drept av rovvilt, totalt ble det gitt 57 mill. kr i erstatning for tapte dyr, mot 35 mill. kr i fjor – altså en stor økning. Siste reindriftsår har reineierne klart å dokumentere rovviltskade på 1 300 rein, og dette er en økning på ca. 50 pst. fra i fjor. Av dette er omtrent halvparten dokumenterte gaupeskader. Anslagsvis 80 000 dyr har gått tapt av ulike årsaker det siste reindriftsåret. Av disse har reineierne søkt om erstatning for 65 000 dyr. Det vil si at det dør 213 dyr hver dag i Finnmark. Om ikke dette skal være nok, må også norske skattebetalere betale rovdyrerstatning i hundretusenkronersklassen til svenske reineiere. Jeg spurte mine kollegaer i Nordisk Råd om de ville betale erstatning for norske samer på svensk jord. Svaret var at de var ikke naive, og de hadde heller ikke tilgang til norske oljemilliarder. Hvor skal dette ende? Vi må få på plass effektive og rettferdige kontrollordninger. Et slikt forslag bør være å øremerke reinsdyr elektronisk på samme måte som sauer. Hvert reinsdyr må få et eget nummer. Bare på den måten kan vi kontrollere antallet. Vi er nødt til å starte en storstilt nedslakting av tamrein, spesielt på vestvidda, slik at antallet tamrein kan komme ned på et slikt nivå at vi kan ha en bærekraftig næring. Istedenfor å stå for en bærekraftig utvikling av reindriftsnæringen i Finnmark velger Stortinget og dagens regjering ikke å gjøre noe. Regjeringen burde prioritere å ivareta beite- og ressursgrunnlaget, men isteden velger dagens regjering en politikk som ikke ivaretar bærekraftighet. Tvert imot velger man å forholde seg til samiske rettigheter og krav og ignorerer prinsippet om bærekraftighet. Dette er en bjørnetjeneste overfor reindriftsnæringen generelt, men er også ødeleggende for all annen næringsetablering. Situasjonen i Finnmark er slik at en næring som årlig mottar over 100 mill. kr i statlige subsidier, er blitt gitt eksklusive rettigheter, samtidig som den fungerer ekskluderende på all annen utvikling og etablering av næringsliv som har livets rett. Når skal Regjeringen begynne å ta ansvar for sin mislykkede politikk?