trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Helene Falch Fladmark (Venstre), 2000-02-08:
Jeg la merke til at Rolf Reikvam svingte seg opp til de store høyder, men om ting vi kommer tilbake til i behandlingen av rekrutteringsmeldingen. Det er positivt at representanten Løvik retter oppmerksomheten mot en gruppe av elever som trenger en annen type oppfølging enn det vi vanligvis tenker på når vi snakker om tilpasset opplæring. For Venstre er det et svært viktig prinsipp at det alltid er elevenes individuelle behov som må være utgangspunktet for den undervisningen som tilbys. På det grunnlaget mener vi det er viktig å utnytte de mulighetene for differensiert undervisning som L97 og opplæringsloven gir. Venstre er på ingen måte for permanent differensiering av elevgrupper eller nivåbasert klassedeling etter skoleflinkhet, slik også opplæringsloven forbyr. Men det regelverket vi har, må ikke hindre at man bruker differensiert undervisning som pedagogisk virkemiddel når det kan være riktig for å sikre elevene tilpasset opplæring. All undervisning i den norske skolen må ha som mål å gi den enkelte elev likeverdige muligheter for utvikling, ikke å oppnå mest mulig likhet. Som statsråden påpeker, er det viktig at målet om tilpasset undervisning gjelder alle elever, for gjennomsnittseleven finnes ikke. Noen har gode forutsetninger for å tilegne seg teoretisk fagkunnskap – noen generelt, andre har spesielle interesser som gjør at de utpeker seg innenfor noen fagområder. Noen elever kan være svake i teori, men har spesielle forutsetninger for å fungere i et fellesskap. Noen er både faglig og sosialt sterke, noen er ingen av delene. Den største utfordringen for den norske skolen er å legge til rette for at alle elever får den oppfølgingen, de utfordringene og det sosiale fellesskapet som gir dem et godt utgangspunkt for det videre livet. Regelverket åpner for større mangfold i opplæringsmetoder enn det som sannsynligvis blir brukt i mange skoler. Vår oppgave som politikere på nasjonalt nivå må være å stimulere skolene og lærerne til å ta i bruk de mulighetene som finnes. Jeg er trygg på at statsråden ser dette som en viktig oppgave.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 2000-02-08:
Interpellantens spørsmål er etter min vurdering godt besvart av statsråden, og jeg har ingen kommentarer til de avgjørelsene som er fattet og de som ennå ikke er fattet når det gjelder diverse institusjoners faglige eller psykologiske forutsetninger til å evaluere eller å være knutepunkt for KRL-faget. Jeg har tiltro til at både Norgesnettrådet, Forskningsrådet og departementet legger faglige kriterier til grunn når man velger institusjoner som skal evaluere fag eller få knutepunktfunksjon. Derimot er jeg forbauset over at representanter fra Arbeiderpartiet nærmest anmodet statsråden om å overprøve Forskningsrådet, når vi har friskt i minne debatten etter tidligere arbeiderpartistatsråders håndtering av evalueringer. Men interpellanten har rett i at faget er omstridt og møtt med skepsis. Nettopp derfor er det viktig at evalueringene har troverdighet ved at de går grundig inn i alle problemstillingene som er reist og – enda viktigere – sørger for at alle grupper blir hørt. I en interpellasjon om KRL-faget for temmelig nøyaktig to år siden vektla Venstre spesielt at praktiseringen av fritaksretten og oppfølgingen av menneskerettskonvensjoner måtte være det viktigste når faget skulle evalueres. Jeg noterer at dette er vektlagt i Forskningsrådets utlysning av evalueringsprosjektet, og regner derfor med at disse aspektene vil være hovedpunktene for de institusjonene som foretar evalueringen. Det viktigste med evalueringene er jo å innhente kunnskap som skal ligge til grunn for utviklingen av religionsundervisningen i skolen. Jeg tar det derfor som gitt at dersom evalueringene avdekker uheldige sider ved faget – om det er det faglige innholdet eller spørsmål som knytter seg til trosfriheten – får det følger for religionsfagets videre utvikling. Venstre støtter intensjonene med KRL-faget, som er å samle alle elever i et fellesfag om religion for å skape gjensidig forståelse for hverandres livssyn og levesett. Samtidig mener vi det er avgjørende at enkeltmenneskets rett til en undervisning som samsvarer med egen overbevisning, ivaretas. Livssyn er noe som stikker dypt i oss alle. Nettopp disse to målsettingene er vanskelige å forene i praksis. Derfor ønsket Venstre i utgangspunktet å ha en liberal fritaksrett til faget. Den delvise fritaksretten som ble vedtatt, har vist seg spesielt vanskelig å praktisere blant de minste barna. Jeg vil derfor oppfordre statsråden til å vurdere å innføre full fritaksrett, i hvert fall i småskolen, når faget skal justeres.
Petter Løvik (Høyre), 2000-02-08:
Eg takkar for svaret frå statsråden. Det var vel ikkje direkte negativt, men eg føler at statsråden kanskje har litt vanskeleg for å ta heilt av når det gjeld dette, å kome eit skritt vidare enn det nivået – det verbale nivået – vi har vore på dei siste 25 åra. Statsråden var inne på dette med egalitære verdiar, og dei skal vi sette høgt, dei betyr mykje. Men av og til føler eg at dei kanskje, slik dei har blitt tolka, kjem i vegen for det som er viktig for det enkelte mennesket, å få utvikle seg sjølv på sine eigne premissar. Eg er glad for at statsråden iallfall innrømde at forsking viser at vi ikkje er komne langt nok når det gjeld tilpassa undervisning, differensiert opplæring eller kva vi no skal kalle det. Det er sagt mykje bra i L97, og statsråden meinte at vi bør nytte ut det regelverket som finst. Og då vil eg gjerne spørje: Betyr det at dagens regelverk er godt nok til dette? Det er det eine. Statsråden var også inne på forsøk rundt dette, og viser til forsøksheimelen i opplæringslova, og den er positiv, og den er god. Her er det ein del lokale erfaringar som har gitt ganske gode resultat på desse områda. Men spørsmålet er om vi ikkje må sette dette sterkare på dagsordenen, med meir systematisert forsking, for det er i Noreg omtrent ikkje forska med omsyn til dei spesielt evnerike elevane og korleis desse elevane skal følgjast opp. Vi bør gå inn på den pedagogiske differensieringa på brei basis, og då må ein sjølvsagt sjå på den organisatoriske differensieringa, sjølv om eg veit at Sivilombodsmannen nettopp har hatt klåre meiningar om kva vi meiner når det gjeld dette i ei klasse i Vestfold. No veit eg at det ikkje lenger er lov å fremme forslag i tilknyting til ein interpellasjon. Men sidan statsråden vel er i stand til å tenkje hypotetisk, har eg eit spørsmål til han. Dersom representanten Løvik fremmar dette forslaget: Stortinget ber Regjeringa intensivere arbeidet med å fremme sterkare differensiering i norsk skule. Dette må omfatte forsøk, forsking og endringar i lærarutdanning og etterutdanning. – Korleis vil statsråden sjå på eit slikt forslag? Er dette etter statsråden si meining eit prioritert område i åra framover? Er vi godt nok på veg? Vi er på veg, seier statsråden, og det har vi vore i 25 år. Men vi kjem ikkje av flekken, og det må jo vere litt av vitsen. Er dei vedtaka som er gjorde gode nok til å gå framover på dette området, eller må det no etter statsråden sitt syn takast spesielle grep for å kome vidare?
Petter Løvik (Høyre), 2000-02-08:
Utgangspunktet for denne interpellasjonen var forskinga som viser at elevar med spesielle evner får dårlegare oppfølging. Det har vel vore semje om å konstatere dette, sjølv om ein del har hatt motførestellingar, m.a. at vi burde samanlikne oss med Norden og ikkje bruke Europa, for det blir for vanskeleg. Då ville vi jo slå vekk heile årskull av babyar med badevatnet, for det er jo nettopp der problemet ligg. Dei skandinaviske landa har ei dårlegare oppfølging enn resten av Europa av elevar med spesielle evner. Eg vil kommentere nokre innlegg som er komne, aldri så lite. Synnøve Konglevoll sa at vi er lite konkrete. Det er vel eit spørsmål som det er statsrådens jobb å svare på, som fleire har vore inne på. Vi må ha meir ressursar, det må vi, vi må ha meir ressursar inn i norsk skule. Men i tillegg har eg tidlegare nemnt i mitt innlegg dette med den pedagogiske fridomen til beste for både elev og lærar, at den vil gjere skuledagen meir interessant og gjere rekruttering lettare. Og vi må få fram at det er positivt å vere ulike; eg trur kanskje det er det viktigaste, og der har vi ei stor utfordring. Representanten Anne Brit Stråtveit og representanten Rune E. Kristiansen seier at underteikna har sagt at det ikkje har skjedd noko i norsk skule på 25 år, og at eg er dårleg orientert. Eg har vel aldri sagt det på den måten, men eg har sagt at vi har snakka om tilpassa undervisning i 25 år, og no må vi prøve å kome eit stykke vidare. Og det har vel for så vidt vore understreka at fleire ser i dag. Representanten Reikvam går inn på Høgres program. No er det alltid lettare å lage ein myte og argumentere mot den enn å argumentere mot realitetane, så la meg gi eit par kommentarar til representanten Reikvam. Representanten Reikvam seier at Høgre vil ha spesielle klasser for folk med spesielle atferdsvanskar. Ja, det har vi allereie i dag, og det bør vi halde fram med. Det er mogleg dette kan nyttast meir, men det er ikkje der hovudproblemet ligg. Problemet ligg i klassa. Så seier representanten Reikvam at Høgre vil ha nivådifferensiering. Ja, det er klart vi vil ha nivådifferensiering, men det inneber ikkje nye kursplanar, slik det var. Men dersom ein lærar meiner at ein elev eller ei gruppe elevar er litt svake på eit område, må dei få sitje i lag nokre timar og jobbe med det. Dersom han har ei gruppe, Rolf og nokre av kameratane som er svake i klassisk danning, og ei anna gruppe, Petter og ein del av kameratane som er svake i sin Marx, må dei få lov til å jobbe spesielt med dette ut frå sine evner, for å kome opp på nivået til dei andre. Ein konkret ting sa statsråden, og det vil eg gjerne utfordre han litt på. Statsråden sa at det han vil love, er at ein i forsøk no vil syte for systematiske forsøk som skal evaluere også oppfølging av dei flinke elevane. Eg vil gjerne ha det konkretisert litt. Vil det bli meir omfattande systematisk arbeid som vi kan bygge vidare på?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Fyrst til det med egalitære verdiar. Eg er glad for at interpellanten også klart streka under at den likeverdtenkinga som har lege til grunn for norsk utdanningspolitikk og nordisk utdanningspolitikk, er verdifull og viktig å halde fast på. Eg deler definisjonen som interpellanten hadde i forhold til at alt ikkje skal vere likt, men at likeverdet skal liggje i botnen. Så i samband med det eg sa om at vi skal utnytte regelverket, spør interpellanten: Er dagens regelverk godt nok? Nei, men vi har gjort ein del oppmjukingar her, og dermed vil vi prøve ut det som no ligg føre. Kva er det vi har mjuka opp? Jo, vi har m.a. sagt at vi kan sjå over årstrinna, og vi har sagt ein del andre ting om korleis ein kan arbeide etter mønsterplanen, i den forskrifta vi no har sendt ut. Det er på tre-fire område kome vesentlege oppmjukingar, som i norsk skule er tekne veldig godt imot. Like eins har prisverdig nok Stortinget òg vedteke forsøksparagrafen som eg fremma i mi fyrste utdanningspolitiske utgreiing, og det gjer at vi ser at mykje skjer ute. Så eg meiner det i utgangspunktet ligg langt større moglegheiter innanfor dagens regelverk enn det mange har trudd; det har vi prøvd å gjere kjent. Men m.a. den saka i Vestfold som representanten Løvik nemnde, viser òg at det kanskje kan vere behov for å sjå på lovverket, men fyrst skal vi sjå nærmare på den saka. Men det kan vere behov for ei viss oppmjuking, og evalueringa av Reform 97 vil jo vise det. Korleis vil statsråden sjå på eit slikt framlegg, spør representanten Løvik. Ein del av innhaldet i det framlegget meiner eg i fullt alvor at vi er i gang med. Interpellanten seier vi har vore undervegs i 25 år, og no må det gå raskare. Eg meiner at det er gjort mange framsteg i samband med behandlinga av Reform 97. Eg var imot, og Kristeleg Folkeparti og regjeringspartia var imot, obligatorisk skulestart for 6-åringar. Men den pedagogiske tenkinga som ligg i meir prosjektretta elevmedverknad osv., er viktige framsteg og kan nettopp leggje til rette for at òg den evnerike delen av elevane, som interpellanten omtala, kan få store moglegheiter. Eg meiner difor at vi er på rett veg, men eg kan love interpellanten at når det gjeld dei forsøka som vi skal behandle etter kvart, skal vi syte for at det òg kjem systematiske forsøk som skal evaluerast i forhold til den problemstillinga som interpellanten tek opp i dag.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Ja, eg vil gjerne starte med å stadfeste det siste, at vi i dei forsøka vi har, òg vil sjå til at vi får ein del forsøk som systematisk evaluerer og følgjer opp den sida, men etter dei prinsippa som ligg til grunn for norsk skulelovgjeving, at ein ikkje differensierer etter eit slikt system. Men at ein kan ha eit slikt stimuleringsopplegg, er eg innstilt på i dei forsøka som vi no held på å godkjenne og initiere. Det har vore spennande å lytte, og det som er gledeleg, er at det er ei nokså stor semje om at ein skal bevare eit likeverdig skuletilbod, med likt tilbod og like moglegheiter for alle, og om at det er eit stykke veg å gå. Inge Lønning sa i eit veldig spennande innlegg at eg hadde gått langt i å erklære meg tilfreds. Nei, dersom representanten Lønning les gjennom innlegget, vil han sjå at det var på ei rekkje område eg sa at vi ikkje er komne langt nok, og det viser forsking òg. Så sa representanten Lønning at det er foruroligande at så mange har gått gjennom heile grunnskulen utan å ha lært å organisere sin eigen læringsprosess. Det er eg heilt samd med representanten i. Men kva er realiteten i forhold til det? Det er jo nøyaktig det ein prøver å gjere noko med i Reform 97 og den meir prosjektbaserte, elevbaserte læringsmodellen som det der er lagt opp til. Dei som har stroke ved universiteta i desse åra som det no vert referert til, har ikkje vore gjennom Reform 97, dei har ikkje gått etter den modellen der. Den dagen vi har sett norsk skule i stand til – via tilstrekkeleg etterutdaning og IKT-opplegg osv. – å gjennomføre Reform 97, må vi begynne å måle desse resultata igjen. Det er bekymringsfullt med ein del av strykprosenten, men ein må ikkje seie at det er på grunn av det opplegget som vi no har. Det eg sa meg tilfreds med, var både innhaldet og tenkinga i læreplanopplegget, med dei modifikasjonane og den initieringa som både statsråd, regjering og storting no står for av lokale forsøk, og eg trur at vi heilt klart er på rett veg. Så dermed er det faktisk slik at eg trur ein med det læreplanverket som ligg til grunn, med den viljen den noverande regjeringa har til utviklingsarbeid, er meir i stand til å løyse framtidas problem enn den typen differensiering som vi les ut av Høgres skulepolitiske program – som ikkje har vore stressa her i dag, og det er eg glad for, for det er meir spennande å høyre på representantane Løvik og Lønning enn å lese Høgres program.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Eg undervurderer signaleffekten av tildelinga av oppdrag til evalueringa, seier representanten Knudsen. Det er ikkje det eg gjer. Det eg faktisk gjer, er å respektere Forskingsrådet som ein uavhengig institusjon. Både i hovudinnlegget sitt og i oppfølginga no seier representanten Knudsen at det er eit organ som ligg under mitt ansvarsområde. Det er formelt sett sjølvsagt heilt rett. Men kva var opphavet til at Forskingsrådet var det som var bedt om å ta dette oppdraget? Jo, det var ein debatt vi hadde rundt evalueringa av Reform 94, då sterke skuldingar kom frå forskingsmiljøa om at departementet v/statsråden overkøyrde forskingsinstitusjonane og styrte evalueringa av Reform 94. For å unngå det vart dette teke ut av departementet og lagt til dei som organiserer forskinga i Noreg. Dersom det er noko denne statsråden ikkje vil gjere, er det å overprøve Forskingsrådet. Om det ikkje skulle ha kome til nokon av desse institusjonane, berre statlege, hadde eg sjølvsagt ikkje overprøvd det. Og eg vil sjølvsagt ikkje overprøve det denne vegen heller, for det ville vere heilt urimeleg og ville gje eit signal inn i Forskings-Noreg som eg ikkje er sikker på at vi ser konsekvensane av. Difor vil eg be om at den underliggjande insinuasjon som ein kunne oppleve låg i representanten Knudsens påstand om at dette ligg under statsrådens ansvarsområde, ikkje vert ståande. Eg nemnde kven som var i programstyret, og det var svært uavhengige institusjonar og personar som hadde representasjon der. Difor: Det er altså ikkje departementet som har gjort vedtaket, og eg respekterer dei faglege vurderingane som er gjorde. Når det gjeld knutepunktfunksjonen, er det sjølvsagt ikkje Forskingsrådet som skal inn i det, det er det Noregsnettrådet som gjev råd i forhold til. Etter Stortingets merknader om at òg dei private høgskulane måtte få høve til å søkje knutepunktfunksjonar, vart det sendt ut ein generell invitasjon. Som eg sa i hovudinnlegget mitt, søkte Menighetsfakultetet om tre. Nettopp på grunn av signaleffekten ville ikkje statsråden gje ansvaret til Menighetsfakultetet åleine, men bad Noregsnettrådet sjå på det og vurdere det i samarbeid med Universitetet i Bergen. Den vurderinga pågår no, og så lenge den er til saksbehandling, vil ikkje statsråden gå vidare i å saksbehandle det frå Stortingets talarstol.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Brev gjekk frå departementet til alle private høgskular om å søkje knutepunktfunksjonar innanfor dei områda dei meinte dei var sterke. Og det gjorde departementet på bakgrunn av tidlegare stortingsdebattar ikkje spesifikt for KRL-faget, men for alle fag. Ut frå det var eit av dei faga som Menighetsfakultetet søkte, det nye KRL-faget. Då såg departementet at det ville vere uheldig med berre Menighetsfakultetet, akkurat ut frå den signaleffekten som representanten Grete Knudsen tek opp her. Difor sende departementet saka til Noregsnettrådet, med oppmoding om at ein prøvde å få to institusjonar til å samarbeide både ut frå religionsvitskap og kristendom. Så kan ein seie at det at det vart på forskjellige tidspunkt det gjekk ut brev om knutepunkt generelt, at ikkje den tidlegare arbeidarpartiregjeringa hadde invitert dei private institusjonane, kan ein i ettertid seie seg lei for. Og eg har sagt i mitt innlegg i dag at eg er innstilt på at òg statlege høgskular skal få høve til å søkje på dette området og på alle andre område om igjen, dersom vi held fram med systemet med knutepunktfunksjonar slik som det er. Men det skal òg evaluerast om det har vore ein formålstenleg måte å gjere ting på. Så eg er absolutt innstilt på at dei òg skal kome inn. Så vart det sagt at kyrkjelege instansar seier at det ikkje er noko nytt. No kan jo ikkje dei så lett svare, då dei ikkje er her. Men det eg har sett uttrykt, er ikkje akkurat det, men det er at prinsipielt er det ikkje stor forskjell i forhold til at dette skal vere eit skulefag, at det ikkje er Kyrkja si dåpsopplæring. Det var i 1969 kristendomsfaget vart oppheva som skulen si dåpsopplæring, men det var på ein måte framleis oppfatta slik, heilt til vi fekk det nye faget. Etter at vi har hatt denne runden her, har eg behov for å seie at eg er oppteken av departementet si forvalting i forhold til minoritetane, i forhold til hardheit. Dei små tendensane som har vore til sivil ulydnad osv., har vore veldig mjukt behandla, nettopp for ikkje å få dei store konfliktane. Då synest eg på ein måte det er viktig òg i debatten her i Stortinget at ein snakkar sant om kva som har skjedd, og at ein òg faktisk omtalar det slik som det er. Eg synest det har vore tendensar til at det har vore gjort, ikkje berre frå interpellantens side. Men eg er oppteken av i ein ny debatt å diskutere det som er nødvendig for faget, og at vi på tvers av både dei partipolitiske skiljelinene og trusskiljelinene klarer å utvikle ein nødvendig møteplass.
Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Hovedpoenget til representanten Løvik, at vi skal ta godt vare på og oppmuntre de flinke elevene, er i utgangspunktet edelt, og det er det heller ingen her i salen som er uenig i. Men i tillegg til å ta godt vare på de teoriflinke, er det viktig at skolen må ta godt vare på dem som ikke er så teoriflinke, og at skolen skal oppmuntre og stimulere de elevene som er alminnelig flinke. I det hele tatt: Opplæringa i skolen skal tilpasses evnene og forutsetningene til hver enkelt elev og lærling. Det er slått fast i formålsparagrafen til opplæringsloven. Så er det viktig å spørre: Er skolen i stand til å gjøre det i dag? Jeg vil gjerne understreke at over hele landet finnes det utrolig mange dyktige og samvittighetsfulle lærere, som bidrar til motivasjon, og som legger grunnlaget for at nysgjerrige og vitebegjærlige elever vil lære mer og ha en god faglig utvikling. Men samtidig er det mange lærere som er frustrert, fordi de opplever at det ikke finnes penger til utflukter, til prosjektoppgaver og til å dele klassen inn i mindre grupper. Gjennom media og ulike undersøkelser har vi sett at mange skoler og kommuner reduserer tilbud i spesialundervisning, i undervisningstimetall, i delingstimer, og de kutter i vikarbudsjettet. Dette er en utvikling som bekymrer oss i Arbeiderpartiet, og vi har derfor fremmet et forslag om at det må settes inn tiltak for å sikre et likeverdig skoletilbud. Dette forslaget har vi til behandling i utdanningskomiteen, og vi skal ha det behandlet ferdig før 22. februar. Det er vel og bra at Høyre er opptatt av de flinke elevene. Men før Høyre og representanten Løvik blir mer konkret, er det bare ord som skiller det vi står sammen om: likeverdig opplæring og tilpasset opplæring. Jeg er derfor spent på hva Høyre mener når en spør dem om å bli mer konkret. Hva er det egentlig Høyre mener med begrepet «differensiering»? Hvis det er sånn at Høyre vil gå inn for å dele elever inn i a-klasser og b-klasser, inn i a-skoler og b-skoler basert på karakterer på standardiserte prøver f.eks. – ja, da er det en stor forskjell. For Arbeiderpartiet er det grunnleggende at vi skal ha en felles skole for alle, fordi vi er overbevist om at alle elever kan lære noe av hverandre og kan utfylle hverandre i et fellesskap. Noen elever er gode i teori, noen elever er gode på å være kreativ, noen er veldig gode på å fungere godt sosialt. Utfordringene blir derfor å sørge for at skolen gis mulighet til å stimulere elevene slik at de får en god faglig utvikling, men at det skjer i et elevfellesskap der det er plass til alle. Arbeiderpartiet har, som sagt, fremmet et forslag om likeverdig skoletilbud, og det er et forslag der Høyre har mulighet til – hvis de ønsker det – å gå sammen med Arbeiderpartiet om å styrke norsk skole.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Jeg er glad for at representanten Løvik fremmet nettopp denne interpellasjonen; det er en viktig sak han tar opp. Det er en kjensgjerning at vi har en skolelovgivning som sier at man skal ivareta de med særskilte vansker, men man skal heller ikke på noen måte glemme de med særskilte evner. Det betyr at også de som «flyter» uansett type undervisning, har krav på noe bedre enn det de får i dag. Det er interessant det statsråden her sier, at Norge har like mange svært flinke elever som andre land i verden. Men dette er en form for defensiv tenkning, for det interessante spørsmålet er: Kunne vi med en bedre differensiering hatt enda flere svært flinke elever, og ville en økning i antallet interesserte, nytenkende svært flinke elever f.eks. ha ført til at vi ikke hadde hatt en situasjon i dag hvor vi mangler rekruttering på nær sagt alle felt, også innenfor forskningen? Dette bør vi faktisk tenke litt på. Så sier statsråden at tilvalgsfag ville gi en mulighet til å få bedre kompetanse. Det er helt riktig, men når vi kommer ut i kommunene, er jo tilvalgsfagadgangen avhengig av lærerkompetanse på den enkelte skole, i den enkelte klasse, og den er også avhengig av den generelle kommunale økonomien, som er de lokale politikernes prioritering, kanskje mer enn det vi sier her inne i salen. For skal det være noen realitet i faglig fordypning på et høyt nivå for elever, så må lærernes kunnskaper stå i forhold til nivået. Det gjør de ikke i veldig mange tilfeller rundt omkring i Norge, og derfor er mulighetene kanskje dårligere for barn med særlige evner enn for dem som har særlige vansker. Jeg sier «kanskje» dårligere, for det er en kjensgjerning at Pedagogisk psykologisk tjeneste i veldig mange kommuner, på tross av det vi vedtok med tanke på heving av kompetansesentrene, ligger med brukket rygg. Jeg tror vi må gå nøyere inn i dette, være villig til å differensiere både for de svake og for de beste på en helt annen måte enn i dag. Men dette kan kanskje medføre at istedenfor å tenke likeverdig opplæring er lik økonomi, så tenker vi likeverdig opplæring er å gi et mangfoldig tilbud – flere typer skoler enn enhetsskolen.
Ursula Evje (Fremskrittspartiet), 2000-02-08:
Vi har nå debattert to av de spørsmålene som interpellasjonen omhandler. Men den omhandler faktisk også en tredje ting, som kanskje er viktigere enn noe annet, og det er utviklingen av KRL-faget i fremtiden. Det har vi ikke diskutert her i det hele tatt, og det forundrer meg mye. For hvem som evaluerer, statlig eller privat høyskole, kan jo være interessant, men så lenge kunnskapen til å foreta en evaluering er på plass, er jo det det viktige, ikke om skolen er eid og drevet av stat eller eid og drevet av private. Det er helt uinteressant etter min mening. En knutepunktfunksjon inne i dette er også en veldig interessant sak, men det det dreier seg om, er utviklingen av faget. I hvilken retning skal faget gå? Vil dette ha påvirkning på vårt kulturhistoriske bilde over tid? La oss tenke oss 50 år frem i tid, og så skal man se tilbake på år 2000 og KRL-faget: Ja, det var den gangen. Da hadde det et kristent fundament, det støttet seg opp til lang tids historie for det norske folk som et kristent folk. Hva har vi i dag? Jo, vi har kanskje en eller annen type multikulturell inkubator. Er det det vi vil ha? Eller vil vi ha et forankringspunkt som vi kjenner fra før, som er bygd på de verdiene vi alle, jeg tror uansett politisk ståsted, bekjenner oss til på en eller annen måte, uansett om vi går i kirken ofte eller veldig sjelden? Det vi da kommer inn på med utvikling som jeg tror er veldig viktig her, er: Hvem skal styre utviklingen av dette faget? Jeg føler at representanten Knudsen er inne på nettopp disse tingene. Og hun, på vegne av Arbeiderpartiet, ønsker helt klart å ha en sterk, styrende hånd på denne utviklingen, på samme måten som jeg er helt sikker på at Kristelig Folkeparti ved statsråden ønsker å knytte den kristne utviklingen, fagets utvikling, opp til sin kristne ideologi, som har det fundamentet vi alle kjenner. Det som jeg da står igjen med, er følgende: Arbeiderpartiet har i mange saker vi har behandlet på de to og et halvt årene jeg har vært her, sådd splid om intensjoner. Prøver de, for å skjule en styring av en utvikling, å gjøre det også i denne viktige sak?
Anne Brit Stråtveit (Kristelig Folkeparti), 2000-02-08:
Alle elever har rett til tilpasset opplæring, og Kristelig Folkeparti mener at de elevene som har spesielle evner, må få utnytte disse slik at de opplever å få bruke seg selv og sine evner, og slik at også de har utfordrende mål å strekke seg mot. Differensiert undervisning og individualiserte læringsopplegg skal også gjelde for den gruppen av elever som er særlig evnerike. Vi er enig med interpellanten i at det er viktig både for den enkelte og for et stadig mer kunnskapsbasert samfunn. Jeg våger å så en liten tvil om at interpellanten har rett i at oppfølgingen av evnerike elever er så dårlig som det hevdes. Jeg tror i hvert fall at skolen er i positiv utvikling også på dette felt. Og når interpellanten sier at det ikke har skjedd noe på 25 år, tror jeg ikke han er helt orientert. Kristelig Folkeparti må peke på det verdifulle i å ha skoler og klasser sammensatt av elever med bl.a. forskjellig evnemessig utrustning, og den sosiale læring som ligger i å kunne samarbeide på tvers av ulikheter. Oppfølging av evnerike elever må gå hånd i hånd med slike prinsipper. Representanten Løvik spør om hva som kan gjøres for å sikre tilpasset undervisning til evnerike elever. Svaret ligger allerede i nye planer, lover og forskrifter som storting og departement står bak. Skolen vet derfor hva den skal gjøre, og den skal ha mulighetene i sin hånd. Økonomi kan sette en grense for hva en kan få til, men jeg mener at den største utfordringen ligger i å omsette teoretiske begrep til praktisk pedagogikk. Det er i første omgang læreren som må være kreativ, ta i bruk nye og ulike undervisningsformer, utveksle ideer og gjøre bruk av den nye sentrale ressursbanken, og ikke minst må elevene selv tas med i planlegging av lærestoff. I det bør det ligge store muligheter, særlig for de evnerike elevene. Ved arbeid med lokale læreplaner, prosjektarbeid, tilvalgsfag, skolens og elevens valg, bruk av Internett og ulike dataprogram kan undervisningen tilpasses bedre den enkelte elev. Det gir større muligheter til å arbeide ut fra eget ståsted, evnemessig og faglig. Skolene kan i dag også prøve ut særlige opplegg for evnerike elever gjennom forsøksparagrafen. Kristelig Folkeparti er glad for at skolen har fått større handlingsrom. Særlige lokale forhold kan tas hensyn til, og skolen kan lettere sørge for at den enkelte elev får utfordringer på et plan som svarer til evnemessig utrustning på ulike områder. Oppfylling av læreplanenes mål tilsier mer individuelt tilpassede planer. Kristelig Folkeparti arbeider for en skole der alle elever opplever å bli utfordret til å skaffe seg ny kunnskap ut fra det nivå de befinner seg på, der krav til arbeidsinnsats skal være tilnærmet lik, men der mål og resultat vil være forskjellig.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 2000-02-08:
Jeg er enig med interpellanten i at det er viktig å fremme både likeverd og forståelse for ulikheter. Men vi vil styrke og utvikle heile mennesket, ikke bare teoridelen. Integreringstanken er viktig – elevene skal tross alt i framtida delta i ulike fora i samfunnet utenfor skolen og når skoletida er over. Læring gjennom samarbeid er viktig. De teorisvake gir også viktige impulser og lærdom til fellesskapet. Det har jeg sett mange artige eksempler på. Det er en annen ting jeg er blitt mer og mer opptatt av i det siste. Vi ser det i artikkel etter artikkel, og nå er det kommet en ny bok, «På sporet av den nye tid», der står det at det vi vil mangle i framtida, er kunnskap og kompetanse. Men når jeg går inn i stoffet og leser det, får jeg en oppfatning av at den kunnskapen det snakkes om, utelukkende er teoretisk kunnskap. Da blir jeg redd. Vi må diskutere kunnskapsbegrepet litt videre. Vi skal ikke alle bli forskere og dataingeniører. Og jeg er sikker på at framtidssamfunnet vil trenge handlekraft i de uventede situasjonene av praktisk orienterte og dyktige mennesker. Vi må passe oss slik at vi ikke utvikler en ny type analfabetisme. Her kan kanskje mange av dem vi oppfatter som teoretisk svake, være de sterke, og de kan også gi viktig lærdom til de teoretisk sterke. Men jeg er enig i at de flinke må slippes mer løs, og der tror jeg kanskje at lærerne må bli mindre systembundet. Jeg har selv sett en veldig sterk matte-elev som hadde sine egne systemer i hodet, som ble hemmet under utviklinga av at han skulle følge alt akkurat – sette opp regnestykkene på den og den måten. Han var hemma i mange år – til han kom i ungdomsskolen og fikk en ny lærer som sa: Ja, jeg forstår ikke hvordan han regner seg fram til det, men jeg synes det er best at han får utvikle sitt eget system. Den tenkninga vil jeg ha mer av. Her vil jeg støtte forrige taler: Vi må gå inn og bevisstgjøre lærerne. Skolen gir mye større mulighet i dag til slike ting. Og Reform 97, med ny læreplan der en i større grad skal jobbe med prosjekt, åpner i stor grad for ulike innfallsvinkler, der elever på ulikt nivå kan jobbe i lag med det samme prosjektet, men med forskjellig vanskelighetsgrad og med forskjellige virkemidler. Jeg ser egentlig innføringa av prosjekt, som vi har fått de siste årene, som noe veldig bra, noe som har vært en skikkelig vitamininnsprøyting i norsk skole. Likeledes er entreprenørskap og distriktsaktiv skole noe som vi også må utvikle mer. Så har jeg også sett det interessante at mindre teori kan gi bedre teorikunnskap hvis den svekkede teoridelen er fylt opp med praktisk arbeid. Jeg synes det er viktig at vi kanskje også forsker på det.
Inga Kvalbukt (Senterpartiet), 2000-02-08:
Som statsråden sa, skal Reform 97 evalueres, og kristendoms- og livssynsfaget skal endog få en tosporet evaluering. Jeg venter spent til den kommer, og da kan vi få en interessant og fruktbar diskusjon. For Senterpartiet er det viktig at vi har respekt for at også kristendomskunnskap skal være en del av det nye KRL-faget. Når en skal evaluere, synes jeg det er veldig viktig at evaluering skjer der kompetansen finnes. Så vidt jeg har kjennskap til, er Norsk Lærerakademi – NLA – en sterkt innarbeidet høgskoleinstitusjon med høg faglig kompetanse, jeg vil si svært høg faglig kompetanse – noe Forskningsrådet også tydeligvis har registrert – og som også underviser innenfor langt mer enn bibeltolkning, som jeg kunne få inntrykk av at interpellanten trodde de kun jobbet med. Toleransen i dagens samfunn strekker seg langt i mange grupper, bortsett fra når vi kommer borti ord som kristendom og kristendomskunnskap. Det har jeg stusset veldig på, og reagert på. Her føler jeg mange reagerer på at det er kristennavnet som er beheftet med en institusjon. Faget kristendom og livssyn er i dag så bredt og balansert at det burde gi alle grupper mulighet til å delta, men fordommer sitter djupt, og tydeligvis i mange leirer. For et år siden hadde jeg gleden av å undervise bl.a. i kristendom og livssyn i 8. og 9. klasse. Jeg var da egentlig forundret over hvor lite det var igjen av kristendomskunnskapen i faget, men ok, jeg godtok det med argumentene om at det var viktig å få et bredt kunnskapsfag for å favne alle gruppene. Men dessverre har vi sett at fremdeles er det grupper som ikke kan være med i dag, og jeg ser at der er det problemer. Det er den biten vi må ta alvorlig. Som faget er, ser jeg også at det er mange nye positive ting i det, for det ligger veldig godt til rette for å ha tverrfaglig undervisning med kristendom og livssyn, historie og samfunnskunnskap, noe jeg så da jeg hadde alle de fagene. Vi reagerer bestandig på det nye. Det gjorde jeg også. Men når jeg hadde vent meg til dette, så jeg at vi egentlig har fått et veldig flott fag. Jeg håper ikke evalueringen reduserer det, men at det heller vil skje en styrking, og kanskje også at evalueringen kan gi større forståelse for faget i de gruppene som fremdeles har problemer med det.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-08:
Petter Løvik avsluttet med å sitere Bjørnson om at nå bør snart frasenes tid være forbi. Petter Løvik har hatt to innlegg samlet på over 10 minutter, og han har iallfall ikke gjort noe forsøk på å imøtekomme Bjørnsons fromme ønske om at frasenes tid bør være forbi. For når Høyre snakker om differensiering, hva snakker de egentlig om? Petter Løvik gav ingen svar. Men hvis vi leser i Høyres programmer, finner vi noen svar. Høyre vedtok i august 1997 et 10-punktsforslag om hvordan vi skal skape «verdens beste skole». Der har de to punkter som sier noe om differensiering, og det er punktene 4 og 5, som jeg må få lov til å lese. Punkt 4 lyder som følger: «Læringsro i skolen. Flere spesialklasser og skoler for elever med atferdsvansker.» Og punkt 5: «Elevene må få tilpasset opplæring. Skolene må få bruke nivådifferensiering.» Det er Høyres svar når det er snakk om differensiering: spesialskoler og klasser for elever med atferdsvansker og nivådifferensiering. Dette er gamle forslag. Vi som har levd en tid, husker den gamle ungdomsskolen hvor en prøvde ut dette med nivådifferensiering i form av plandelte klasser. Dette forlot vi, og vi gikk over til samholdte klasser. Det synes jeg vi skal holde fast på – det er et godt prinsipp der elevene møtes. Men så skal vi også kunne åpne for differensiering og tilpasset opplæring. Der har vi ikke lyktes. Verken de som er teoriflinke, godt motiverte, eller de som ikke er så teoriflinke, og ikke så godt motiverte, får den opplæringen de trenger. Og da må vi stille spørsmålet: Hva er problemet? Jeg vil peke på to ting som jeg synes er helt sentralt: For det første går det på ressurssituasjonen. I klasser som på ungdomstrinnet har 0,6 timer til deling, kan det ikke drives tilpasset opplæring – det forstår alle. I det at man bare har 0,6 timer til deling – og det er flere kommuner som har det – ligger et av hovedproblemene. Fordi vi ikke har nok ressurser til å dele klassene, til å organisere gruppene, får de ikke den tilpassede opplæringen de skal ha. For det andre er vi nødt til å ta fatt i det sentralistiske avtaleverket vårt, som hindrer og gjør det vanskelig å finne fram til lokal organisering. Vi har et avtaleverk som legger sterke føringer, og som hindrer lokal organisering, slik at en kan finne fram til gode måter å organisere på og gode måter å drive undervisning på. De to tingene er de største utfordringene hvis vi skal greie å gi godt tilpasset opplæring: ressurssituasjonen og det at vi får et avtaleverk. Vi får da større lokal frihet, større lokalt mangfold. Det er kanskje ikke enhetsskolen vi først og fremst skal ta vare på, men vi skal ta vare på likeverdskolen og mangfoldskolen. Det er utfordringene. SV har svarene. Er dere med?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-02-08:
KRL-faget fikk en dårlig start. Faget som skulle være en møteplass for ulike religioner og livssyn og et fag der det skulle skapes dialog, er blitt en plass hvor det er blitt kamp og hvor det er blitt strid. Det er klart at det er veldig uheldig. Det som skjedde etterpå, var at vi gjorde en ny feil, nemlig at vi ikke gikk inn for å gi fullt fritak. Hadde vi gjort det da vi hadde muligheten – og Stortinget har hatt flere muligheter til å endre bestemmelsene, slik at det hadde vært mulig å få fullt fritak, vi har lagt fram forslag flere ganger – tror jeg vi hadde unngått en del av de konfliktene som er knyttet opp til faget, og det hadde vært lettere å utvikle et fag som vi kunne enes om. Så vi har gjort to feil. Det var selve innholdet i faget, og at vi når vi gjorde den feilen, ikke klarte å etablere en ordning med fullt fritak. Men så over til det som er dagens tema, nemlig hvem som skal foreta evalueringen. Jeg er enig med Inge Lønning i at det er ikke grunn til å kritisere statsråden for det som der er gjort. Hadde han gjort det motsatte, hadde han gått imot Forskningsrådets forslag, hadde det vært sterk grunn til å rette politisk kritikk. For jeg synes det ville vært utidig hvis en statsråd overprøvde de faglige råd som kom fra en forskningsinstitusjon. Det som vi kan beklage, er at det var så få som meldte seg til å gjøre dette arbeidet. Det var så få institusjoner som meldte seg, så en hadde ikke flere å velge i. Jeg tror at uansett når de evalueringsrapportene kommer, vil det skapes tvil om det som står der, nettopp fordi det er bestemte miljøer som har gjort dette. Men det må vi leve med. Vår oppgave blir å forsvare forskningsmiljøene og deres integritet, og si at de er uhildet i sine evalueringer. Når det gjelder knutepunktfunksjonen, synes jeg at det er større grunn til å være kritisk til det som er gjort. Det virker litt kunstig, synes jeg, at man har latt Menighetsfakultetet få ansvar for deler av faget. Det virker nesten som et lite grep. I og med at det også er kommet sterke synspunkter fra ulike miljøer på dette, synes jeg at det var uheldig at Menighetsfakultetet fikk denne knutepunktfunksjonen. Jeg skulle nok ønske at dette hadde vært lagt til statlige høyskoler, som har et vesentlig større ansvar for utdanningen av lærere. Så der burde nok statsråden ha ventet, sett dette i en større sammenheng og ikke gjort dette grepet, som jeg føler er gjort.
Rune E. Kristiansen (Arbeiderpartiet), 2000-02-08:
Jeg registrerte at interpellanten reiste mange spørsmål. Og det er vel ikke interpellantens oppgave å gi svar på sine egne spørsmål, så pass klart oppfattet jeg også det han gav uttrykk for i sitt hovedinnlegg. Derimot gav statsråden svar på en del av spørsmålene, og etter mitt syn var de svarene helt i tråd med det i hvert fall Arbeiderpartiet står for i dagens skolepolitikk. Jeg syns også det er viktig å ha med at det er svært utfordrende ting som vi i dag har på dagsordenen. Men jeg føler at interpellanten la seg noe lavt i forhold til hva Høyre egentlig står for. Det er helt riktig som representanten Rolf Reikvam uttrykte, at de har en mye skarpere politisk profil på programmet innen utdanningspolitikken enn det representanten Løvik i dag gav uttrykk for. Det representanten reiste som hovedspørsmål, slik jeg oppfattet det, var følgende: Hvordan skal vi klare å fremme ulikheten og samtidig opprettholde likeverdigheten? Jeg satt også igjen med det inntrykket at interpellanten la langt større vekt på det første enn det siste. Og det tror jeg faktisk også er i overensstemmelse med Høyres politikk. I hvert fall i de skolepolitiske debattene jeg har fulgt Høyre gjennom mange år, går nok fremming av ulikhet foran begrepet og intensjonen om likeverdighet. Samtidig syns jeg også det er viktig å understreke at den rapporten interpellanten bygger sin interpellasjon på her i dag, er vanskelig å bruke for sammenligning i Norge. Det er 25 land som har vært utgangspunkt for den undersøkelsen. Og jeg må nok si meg helt enig med statsråden i at hvis man skal ha en sammenligning som er reell med norsk skole, er det den nordiske modellen vi bør ta utgangspunkt i. Og vi har jo, som det har vært fremme fra flere, et lovverk og et regelverk i norsk skole som skal kunne ivareta de interessene, nettopp også ulikhetene, hvor behovet er til stede. Der må jeg nok si meg enig med representanten Reikvam; det står ikke på regelverket eller lovene, det er nok i sterkere grad manglende ressurser for å få oppfylt de mål og ønsker stortingsflertallet har hatt med regelverket, og nå har skoledebatten kommet så høyt på dagsordenen at ressursene må også komme etter. Jeg vil avslutningsvis si at når interpellanten sier at det ikke har skjedd noe i norsk skole på 25 år, da forteller det mer om interpellantens utgangspunkt enn den debatten og den utviklingen som har vært i norsk skole de siste 25 år.
Inge Lønning (Høyre), 2000-02-08:
Læring er en livslang prosess. Og hvis man skal ha en målestokk på hvor langt vi lykkes og ikke lykkes i vår skolepolitikk, må man anlegge det perspektivet. Et av de forholdene som gir grunn til uro, er de stadig nye meldingene som kommer, senest nå like etter nyttår, fra våre universiteter og høyskoler når det gjelder den dramatiske økning av strykprosent når studenter begynner på et universitets- eller høyskolestudium. Det har liten hensikt å diskutere hvorvidt det avspeiler en utvikling eller forskjell i forhold til før og nå. Det alle kan være enige om, er at det viser at vi ikke lykkes i å sette flertallet av elever på sporet av en selvgående læringsprosess gjennom norsk skole, og det burde bekymre oss. Det viser nemlig at det er foruroligende mange som etter 13 år i norsk skole ikke har lært å organisere sitt eget arbeid, ikke har lært å tilrettelegge sin egen læringsprosess. Det er ingen ting som taler for den arbeidshypotese at norskungdom i dag har mindre læringspotensial enn før. Da er det bare én forklaring som er mulig, nemlig at læringspotensialet ikke blir utløst gjennom den måten vi driver skolen på. Min erfaring er den at dette er ekstra iøynefallende når det gjelder det utsnittet av studenter som har særlig gode forutsetninger for å lære. Der er avstanden mellom deres potensial og deres faktiske prestasjoner aller størst og aller lettest å få øye på. Derfor er det grunnleggende spørsmålet etter mitt skjønn om vi har en skolepolitikk som virkelig tar vare på de mulighetene som bor i den enkelte, hva enten de går fortrinnsvis i praktisk, i estetisk eller i teoretisk retning. Svaret på det – det tror jeg jeg har hørt ut av de fleste innlegg, særlig Rolf Reikvams innlegg – er ganske klart nei. Vi lykkes ikke i å ta vare på læringsmulighetene gjennom den måten vi løser oppgaven på i dag. Da er jeg litt forbauset over at statsråden allikevel går så langt i retning å erklære seg tilfreds. For hvis vi har gjort de nødvendige grep, hvis vi har gitt den tilstrekkelige frihet, hva er det da som gjør at vi ikke klarer å få det hele til å fungere? Og hva er statsrådens tanker om hva han som ansvarlig statsråd kan gjøre for å fremme andre holdninger til hva som er viktig, enn den som preger ungdomsskoleelever i dag? Det er jo slik når de intervjues i avisene, at de fleste svarer at deres fremtidsdrøm er å havne i en stilling hvor de tjener mest mulig penger for minst mulig innsats. Og dette «minst mulig innsats» er et øredøvende dårlig resultat av skolegang.
Inge Lønning (Høyre), 2000-02-08:
Det ville ha vært en fordel for begge de to sakene som interpellanten reiste, om de ikke var slått sammen i én interpellasjon. Det ville også helt klart ha vært en fordel for Stortingets debatt om de to sakene var holdt fra hverandre. Slik interpellanten la det frem og begrunnet det, nærmet man seg ganske sterkt en slags konspirasjonsteori, om at det er et gjennomgående mønster i statsrådens måte å håndtere ting på. Én pluss én er vel for lite til å begrunne en slik konspirasjonsteori. Mitt standpunkt er at i den ene av de to sakene er kritikken grunnløs, helt grunnløs. Når det gjelder evalueringen av KRL-faget, har statsråden håndtert den forbilledlig. Nettopp ønsket om å skape en armlengdes avstand fra den politiske ledelse til de berørte forskningsmiljøene har vært fremmet gjentatte ganger fra denne talerstol, og det har statsråden fulgt opp. Det ville ha vært direkte oppsiktsvekkende om statsråden i etterhånd hadde overkjørt de faglige vurderingene og lagt en politisk vurdering til grunn isteden. Når det gjelder den andre saken, håndteringen av knutepunktfunksjonen for KRL-faget, mener jeg derimot at det er god grunn til å kritisere saksbehandlingen. Det leser jeg ut av det faktum at både Forskerforbundet og alle de berørte utdanningsinstitusjonene er blitt kraftig irritert over den måten departementet har gått frem på, fordi de har fått et inntrykk av at her har man ikke fulgt det normale utlysningsprinsipp ved å gjøre det klart at alle faglig berørte instanser på like fot kunne melde sin interesse og bli gjenstand for vurdering. Det er ikke tilfredsstillende i etterhånd at man ber Norgesnettrådet om å foreta en kobling med en av de offentlige utdanningsinstitusjonene, nemlig Universitetet i Bergen, når det ikke fremgår på hvilket grunnlag dette har skjedd, og hvorledes andre faglig like tunge miljøer har vært vurdert i den sammenheng. Det bør være åpen konkurranse, og det bør være en saksbehandling i disse sakene som gjør at alle de berørte fagmiljø føler at de har hatt den samme mulighet for å melde sin interesse og for å bli vurdert. Nå svarte statsråden at det ikke er fattet en endelig beslutning i saken, og det gjør kanskje at man kan ta igjen det forsømte og rydde av veien den irritasjonen som nå er skapt i de berørte fagmiljøene. Men jeg vil nok føye til at her er det departementet selv som sitter med ansvaret, for det er departementet som offentlig har omtalt saken på en slik måte at alle har fått inntrykk av at det er fattet en endelig beslutning, og at det er Menighetsfakultetet som er tildelt knutepunktfunksjonen.