Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2011-12-15:
Daglig leser vi i media om den økonomiske krisen i Europa. Flere søreuropeiske land er i praksis på konkursens rand. Massearbeidsledighet og sosiale problemer i Hellas skal løses med massive oppsigelser av offentlig ansatte, og enda flere personer tvinges ut i ledighet og sosial nød. Dette står i sterk kontrast til den hverdagen vi i Norge opplever. Folk flest er i arbeid, lønningsposen vokser, og vi fortsetter å bygge ut velferden, og vår budsjettdebatt står i sterk kontrast til den situasjonen våre kolleger i andre europeiske land er i. Der de må gjøre dramatiske kutt i skole og helse, er vi i den privilegerte situasjon at vi kan fortsette å bygge ut velferden for folket vårt. I Aftenposten lørdag den 3. desember kunne vi lese følgende overskrift: «Kvinner kan hjelpe Europa opp av den økonomiske hengemyra.» Avisen fastslo videre at de landene i Europa som sliter tyngst, også er de som har den laveste andelen kvinner i arbeid. Ja, det er nettopp det Arbeiderpartiet og regjeringen har hevdet lenge, at Norge ikke er blitt et rikt land bare fordi vi har olje, men fordi norske kvinner er i arbeid. Det er hender og hoder som bygger landet. Derfor har vi til forskjell fra mange andre europeiske land satset på høy yrkesdeltakelse blant kvinner. Likestilling er en av bærebjelkene i den norske modellen. Hele vårt samfunn er bygget på at alle skal bidra etter evne og motta etter behov. Alle betyr ganske enkelt alle, ikke halvparten, som tilfellet er i Italia, Polen og Spania. Barnehager, foreldrepermisjon, regulert arbeidstid og rettigheter gjennom likestillingslovgivningen har gitt oss verdens høyeste yrkesdeltakelse blant kvinner, samtidig som norske kvinner føder flest barn i Europa. Begge deler er avgjørende for velstanden. Det er bedre at hele folket arbeider og betaler skatt, enn at bare halvparten gjør det. Dessuten er det maktpåliggende at vi får mange unger som kan fortsette å bygge landet. Nettopp derfor er det så viktig at norske kvinner ikke blir tvunget til å velge enten barn eller arbeid. Likestillingspolitikken er en av de viktigste grunnene til at Norge går så det griner, og det er ingen enkel retorikk oppfunnet av norske statsfeminister. OECD konstaterte i 2007 at likestilling styrker et lands økonomi på lang sikt. Internasjonal forskning viser også at likestilling i utdanningssektoren, arbeidslivet og økonomien styrker BNI, konkurransekraften og innovasjonsevnen. Høyresiden ønsker også å slå seg på brystet på grunn av det vi har oppnådd, men hver gang vi snakker om virkemidlene som er nødvendige for å oppnå disse resultatene, karakteriseres dette som sosialistisk tvangstrøye og statlig innblanding i enkeltmenneskets frihet. Det er bare å gi stikkord som likestillingslov, fedrekvote og regulert arbeidstid. På to områder innenfor familiepolitikken har det skjedd store endringer til fordel for familien og likestillingen under den rød-grønne regjeringen. Etter over 40 års kamp har vi fått full barnehagedekning, og etter en lang pause siden 1993 har vi fått en ny offensiv for en likestilt foreldrepermisjon. Menn med deltidsarbeidende koner kan nå ta ut full fedrekvote, og mange tusen menn har med dette fått rett til pappapermisjon. Under det rød-grønne styret har fedrekvoten blitt utvidet fra fem til tolv uker. Selv om høyresiden ikke ønsker dette, ønsker faktisk norske fedre den nye rettigheten. Færre enn én av ti fedre tar ut mindre permisjon enn fedrekvoten, og stadig flere tar ut mer. Barnehager har vært det sterkeste satsingsområdet for den rød-grønne regjeringen. Vi bruker 14 mrd. kr mer på barnehager i dag enn for seks år siden. 54 000 flere unger er i barnehage. Vi har fått en lovfestet rett til plass, og prisen på en barnehageplass har gått kraftig ned. Barnetilsynsundersøkelsen som Statistisk sentralbyrå publiserte den 1. november, viser at de fleste foreldre ønsker at ungene skal gå i barnehage, mens de foreldrene som ikke søker barnehageplass, sjelden oppgir økonomi som grunn for sitt valg. Med makspris er vi i ferd med å komme ned på et nivå som gjør at de fleste foreldre opplever at det ikke er økonomi som hindrer dem i å ha ungene i barnehage. Kombinasjonen av makspris og forskriften som pålegger kommunene å gi gradert foreldrebetaling, gjør at barnehager er tilgjengelig for så godt som alle. Det er åpenbart dette Høyre ikke har skjønt, som vil fjerne maksprisen og gi noen kroner ekstra til kommunene for å få et mer finmasket system, med gradert foreldrebetaling. Konsekvensen vil bli en kraftig økning i barnehageprisen for den store majoriteten av foreldre og høyst sannsynlig mindre bruk av barnehage. I årets budsjett foretar vi de endringene i kontantstøtten som vi lovet i Soria Moria II. Der sier vi at vi skal fjerne kontantstøtten for toåringer og styrke den for ettåringer. Arbeiderpartiet mener denne endringen har blitt en veldig god løsning. Vi øker støtten for de minste ungene til 5 000 kr og gir foreldrene litt ekstra penger i en overgangsperiode på tur over til barnehage. Dessuten er det også et lite håndslag til de foreldrene som må vente noen måneder før de får barnehageplass til sine små. Den store majoriteten av toåringer går allerede i barnehage, og andelen som mottar kontantstøtte, har gått betydelig ned hvert eneste år. Men det vi ser, er at en del av de ungene som har aller mest behov for å være i barnehage, er ikke der. Dette dreier seg om barn som har behov for den språkstimulansen de kan få i barnehagen, og toårsalderen er i så måte en veldig viktig fase. Det gjelder etnisk norske barn fra ressurssvake familier og barn fra innvandrerfamilier. Andelen kontantstøttebarn med ikke-vestlig bakgrunn er betydelig høyere enn andelen ellers i befolkningen, og dette gapet har økt betydelig siden 1999. I tillegg er det fire offentlige utvalg som har anbefalt avvikling og utfasing av kontantstøtten. Felles for alle fire utvalgene er at de mener en kontantstøtten bidrar til å holde kvinner utenfor arbeidslivet og barn utenfor barnehage, og at dette særlig gjelder innvandrere. Hvert år øker antallet unger som får hjelp fra barnevernet. Jeg mener at det ikke skyldes at oppvekstvilkårene for unger i Norge er blitt stadig dårligere og dårligere. Jeg tror heller det skyldes at vi har fått et mer kompetent barnevern og at foreldrenes tillit til barnevernet har økt betydelig. De fleste bekymringsmeldinger vi får, kommer fra foreldrene sjøl, og de ber om hjelp fra barnevernet. Regjeringen foretar nå et barnevernsløft. Når vi skal hjelpe de ungene som søker hjelp i barnevernet, må vi ha nok folk. For tredje år på rad foreslår regjeringen økning i antall ansatte i det kommunale barnevernet. I 2011 fikk vi på plass 400 nye stillinger i det kommunale barnevernet. Denne satsingen blir ført videre neste år, og i tillegg trapper vi opp med 70 nye stillinger i 2012. Som en følge av at stadig flere barn får hjelp av barnevernet, øker antall saker som kommer til fylkesnemndene. Lang ventetid i fylkesnemndene har gjort at mange barn må vente lenge før de får avklart hvem som skal være deres omsorgspersoner, og hvor de skal bo. Det er ikke en akseptabel situasjon. Derfor fikk nemndene en økning på 10 mill. kr i 2011 og ytterligere 2,35 mill. kr i budsjettet for 2012 som vi behandler i dag. Barnevernsbarna har ingen sterke pressgrupper i ryggen, men de er den gruppen i den norske befolkningen som er mest sårbar, og som det er viktigst å sørge for får hjelp. Derfor vil regjeringen og regjeringspartiene i Stortinget fortsette å tale barnevernsbarnas sak og sørge for at det blir nok folk i kommunene til å hjelpe disse ungene.