Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-02-16:
I en slik debatt blir det ofte til at man mer peker på uenighet enn det som samler, så for at det ikke skal bli stående at det kun er uenighet i debatten når jeg tar ordet nå, gjør jeg det klart at vi fra Kristelig Folkeparti er enig i store deler av denne redegjørelsen. Men som det er varslet, har vi andre synspunkter når det gjelder utenriksministeren og regjeringens beskrivelse av situasjonen i Midtøsten. Utenriksministeren snakket om konfliktens grunnleggende kjerne – okkupasjonen. Jeg er overbevist om at det er et moment til som må inn hvis vi skal snakke om konfliktens kjerne, og det er en uvilje hos svært mange på palestinsk side, og arabisk side for den del, til i det hele tatt å anerkjenne at staten Israel skal eksistere. Dette uttrykte også representanten Høybråten ved å si noen ord om hva som ble sagt – ikke på et hvilket som helst møte, men på et viktig møte – ved markeringen av Fatahs 47-årsjubilieum for kort tid siden. Muftien, og jeg minner om at han er den palestinske selvstyremyndighetens høyeste religiøse leder og er utnevnt av Mahmoud Abbas, kom med de ordene som representanten Høybråten refererte. Jeg tilføyer at ordstyreren startet dette møtet med å si følgende: «Vår krig med etterkommerne av aper og griser(dvs. jødene) er en religions- og troskrig.» (dvs. jødene) Så fikk sjeiken ordet, mufti Muhammad Hussein: «For 47 år siden startet revolusjonen. Hvilken revolusjon? Den moderne revolusjonen i det palestinske folks historie. Faktisk er Palestina i sin helhet en revolusjon, siden(Kalif) Umar kom(for å erobre Jerusalem i 637 e. Kr.) (Kalif) (for å erobre Jerusalem i 637 e. Kr.) Ved Fatahs jubileum har Ismail Haniyeh vært i kompaniskap med Ahmedinedjad I Iran og fortalt at for dem er det aldri noe som kommer til å hete staten Israel: «… på vegne av alle verdens frihetssøkende mennesker sier jeg at vi aldri vil anerkjenne Israel.» Jeg må også si at noe som skuffet meg da den palestinske statsministeren, Fayyad, var her i høst, var da vår egen utenriksminister brukte torturmetaforer for å beskrive den økonomiske situasjonen på de palestinske områdene ved å snakke om waterboarding mot økonomien. Jeg synes dette overhodet ikke er noe positivt bidrag fra norsk side i konflikten. Så til det siste som jeg ønsker å ta opp med utenriksministeren. Det er hva Norge gjorde under UNESCOs generalkonferanse i høst. Jeg står her med talen som statsråd Kristin Halvorsen holdt på Norges vegne, og hvor hun sier: «Norway would argue that these issues» – altså medlemskap for Palestina – «should be dealt with in New York first and before turning to specialised agencies or UN bodies.» Så stemmer, på tross av Kristins Halvorsens ord i generaldebatten, Norge for å ta opp Palestina som medlem av UNESCO. Jeg har lyst til å utfordre regjeringen på hva som skjedde de dagene, timene eller hva vi snakker om mellom denne talen – fra en SV-leder til overmål, som ber om at man ikke skal gå til opptak av Palestina – og til at utenriksministeren åpenbart har intervenert og sørget for at Norge stemmer for. Og hva har konsekvensen vært? UNESCO ligger nå med brukket rygg, kan ikke gjennomføre noen av sine programmer slik de skal være, og folk, som har vært der i ti–tolv år, blir oppsagt. Hele organisasjonen er i realiteten ødelagt, slik det nå er i UNESCO. Og jeg spør: Er det denne fremgangsmåten man vil benytte i andre sammenhenger når dette spørsmålet i FN-organer kommer på tale?