Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-01:
Representanten Tetzschner sa for et øyeblikk siden at det kanskje var lysten til å score billige politiske poenger som var noe av drivkraften. Jeg vil tilbakevise og si så representanten Tetzschner og Stortinget hører det, at jeg tror at denne kritikken, som i denne sammenhengen er rettet mot det som er aktuelt, og som har skjedd under statsråd Mælands ledelse, også kunne vært rettet mot tidligere statsråder. Hvis presidenten tillater det – og jeg tror ikke det er i strid med hans «bankeliste» – har jeg lyst til å si at kjære kolleger, vi er egentlig i samme båt. Og det som er det beklagelige, er at representantene for Høyre og Fremskrittspartiet i denne sammenhengen, men spesielt regjeringas representanter – les: departementet – går i den fella at de bruker alle kreftene sine på å forsvare seg istedenfor å spille på lag med oss for å finne ut hva dette handler om. Det forstår jeg ikke at de ikke gjør. Hvorfor denne voldsomme juridiske argumentasjonen og de oppkonstruerte argumentene som det er så viktig å få framført, når det er så åpenbart at her er det ugler i mosen? Hvorfor ikke en aktiv holdning til at dette skal vi ikke ha noe av? Hvorfor kan ikke statsråden si det her i Stortinget? Hvorfor er hun nødt til å henvise til politietterforskningen, som vi alle støtter? Vi vet jo om den, og vi er glade for politiets engasjement, men dette er ikke en rettssal, dette er Norges storting, og her kan vi ha våre politiske oppfatninger om dette uvesenet som heter korrupsjon. Det er et uvesen. Og når vi ser snurten av det, knyttet til vår virksomhet i Norge, må det slås ned på og gis de politiske karakteristikkene som det fortjener. Det er det vi har prøvd å gjøre. Og så blir det møtt med politietterforskning, politietterforskning, politietterforskning. Jeg tror ikke at representantene for Høyre eller Fremskrittspartiene eller regjeringa mener noe annet om korrupsjon enn det jeg gjør. Jeg kjenner alle, og jeg vet at så ikke er tilfellet. Så det er ikke nødvendig å krype ned i skyttergravene på den måten som flere gjør, men som statsråden, selvfølgelig, i særlig grad gjør i denne sammenheng, i dette øyeblikk, i denne tid, er ansvarlig for og gjør seg til talskvinne for. Det kritiserer jeg. Jeg vet ikke om statsråden vil si noe mer, det må hun velge fritt. Jeg har vært med en stund, jeg kan også forvaltning, jeg vet hvordan slike ting som dette fungerer, og det er på mange måter det mest alvorlige, nemlig at det er riktig, som statsråden sier, at hun har stilt spørsmål. Men det som er klanderverdig, er at de aksepterer at de ikke får svar. Det er greit at Telenor i denne sammenhengen sier: Nei, dette kan vi ikke svare på, for det er underlagt en eller annen form for juridisk taushetsplikt et eller annet sted. Akkurat som om det er noen som sitter i et statlig selskap som har rett til på noe sett og vis å si: Nei, vi behøver ikke svare Det norske storting eller vår eier, fordi vi er underlagt en eller annen form for taushetsplikt – hørt på maken! Folk som er innsatt av den norske regjeringa ved kongelig resolusjon til å drive selskapet på vegne av staten – og så skal statsråden attpåtil akseptere at hun ikke får svar og bli nødt til å komme til Norges parlament og si: Jeg aksepterer at jeg ikke får svar. Det er da, kjære kolleger, jeg sier at vi alle sammen er i samme båt. Det er folkemaktens autoritet som da utsettes for et helt udemokratisk press. Jeg merker meg at få er interessert i dette – vi er jo nesten alene her – til tross for at dette er en av de virkelig alvorlige sakene som behandles i Stortinget i denne sesjonen, nettopp fordi den har alle disse prinsippene i seg. For å si det direkte – og jeg relaterer det igjen også til tidligere regjeringer, så jeg vil ikke bli misforstått her, men jeg kjenner det: Det er de folkevalgte miljøer som skal styre disse selskapene gjennom styrene, og statsråden sier, korrekt, at styrene har ansvaret. Samtidig sier hun på en forsiktig måte, og det er bra, at styremedlemmene kanskje burde vært mer aktpågivende når de så hva som foregikk – aktpågivende. Selvfølgelig skulle de vært aktpågivende, de skulle definitivt stanset det, og hvis de ikke klarte å stanse det, skulle de kommet til staten øyeblikkelig og sagt at her foregår det noe som ikke skal foregå, og ikke sette i gang en lang tirade i et forsøk på å dekke over det, slik at vi sitter her og har et voldsomt slit med å få fram sannheten. Hvorfor skal det være slik i et åpent politisk demokrati? Det er slik det ikke skal være. Og uten at kanskje statsråd Mæland tror det, er jeg mer på hennes parti enn hun tror. Hun skulle sopt inn den støtten hun får fra Stortingets flertall, og sagt til Telenor at nå er jeg i vanskeligheter, for nå har jeg Stortingets flertall imot meg, nå må vi virkelig forsøke å gjøre noe med dette – istedenfor å si politietterforskning, politietterforskning, politietterforskning. Det er ikke noe svar – på denne politiske utfordringa som korrupsjon er nasjonalt og internasjonalt. Dette er saken, det er dette som er saken, ikke alt det andre, om brever hit og brever dit. Vi vil ikke ha dette i Norge, vi vil ikke at statlige selskaper skal være i nærheten av denne praksisen, og det er det denne debatten dokumenterer og understreker. Så hører jeg at representanter for Fremskrittspartiet og Høyre forsvarer sin statsråd som de gjør. Jeg aksepterer det, og jeg forstår hva representanten Michael Tetzschner sier her om forholdet mellom politi og andre myndighetsfelter – jeg forstår det. Men ikke desto mindre er det vi som er eier, og i dette tilfellet handler det om et stort nasjonalt selskap, som på et eller annet vis er involvert i dette. Jeg vil avslutte med bare å si at jeg hører ikke på dette grunnlaget at noen har drevet tilbake den argumentasjonen vi har – ikke i innstillinga og heller ikke i salen. Jeg mener bare at statsråden skal ta dette med seg. Og departementets representanter, som også er til stede her, skal ta det med seg. Det er ikke slik at folkevalgte miljøer og departementets politiske ledelse ikke straks og uten opphold skal informeres når vi har slike forhold som dette gående. Da skal vi vite det, for denne utviklinga skal vi ikke ha. Jeg er helt sikker på at det finnes bare én kraft som kan hindre det, og det er åpenhet og folkemaktens kraft. Det er ingen andre som kommer til å stå vakt om de prinsippene hvis vi ikke gjør det. Og hvis denne saken kan ha tjent noen som helst hensikt, er det at vi har klart å sette ned foten på dette punktet, og at det gir et signal utad til dem som følger med på dette. Det gjør alle sammen som er berørt av det, det er jeg sikker på. Selv om de ikke er til stede her – hvilket de faktisk burde vært – så hører de hva vi sier. Det er vi som er valgt av folket, som skal bestemme disse tingene – det er de som skal rette seg etter oss, og ikke motsatt. Jeg hører ikke på juridiske snurrepiperier som argumenter for at de ikke har lov til å fortelle oss sannheter.