Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2019-10-03:
Tre år etter oljeprisfallet er mye normalisert i norsk økonomi. Det er bra. Men da burde vi hatt flere i arbeid. En sysselsettingsandel på 68 pst. mener Arbeiderpartiet ikke er godt nok. Vi må ha høyere ambisjoner. Hundre tusen personer står i kø og vil ha jobb. Da trenger vi å bidra til at det blir skapt enda flere arbeidsplasser. Vi må satse mer på omstilling i næringslivet – inn i en grønn og mer klimavennlig tid – for å gjøre norsk økonomi mindre oljeavhengig. For vi vet at når næringslivet må omstilles og vi trenger flere i arbeid, må arbeidsfolk få rett til kompetansepåfyll. De som faller utenfor arbeidslivet, må få mer og riktigere hjelp for å komme i arbeid igjen. Kutt i trygdeordninger som arbeidsavklaringspenger er ikke et bidrag til at folk kan bruke arbeidsevnen sin. Det som overrasker meg i den debatten vi har hatt her i dag, der sysselsettingsandelen har vært tema noen ganger, er at det mest framoverlente jeg har sett fra høyresiden her, er representanten Nilsens knebøy på talerstolen. Betyr det at regjeringspartiene slår seg til ro med en sysselsettingsandel på 68 pst.? Nei, Norge kan bedre. Når sysselsettingen er for lav, når flere grupper ikke kommer inn i arbeidsmarkedet og vi ser at renten går opp, noe som gjør at etterspørselen etter varer og tjenester blir lavere, da må oljepengene brukes på det som virker. Svaret på det får vi på mandag. I trontalen var det få varsler om en ny giv for å få flere i arbeid. Fortsatt hviler regjeringen seg på dugnadsbordet. Men det er en dugnad som regjeringen selv ikke stiller opp på. Et nytt eksempel har vi sett i dag. Unge på arbeidsavklaringspenger som trenger hjelp til å bli friske og komme seg i jobb, skal få kutt. Fellesskapet må stille opp mer for dem. Men det regjeringen foreslår, er å kutte i det de har å leve for, før de skal få hjelp fra fellesskapet. Sånn øker forskjellene i Norge. Regjeringen fortsetter politikken med at de som har lite og utfordringer i livet, skal bli motivert av kutt, mens de rike skal bli motivert av å få mer. Hvis vi skal få flere i jobb, må vi ha en langt større innsats for næringslivet. Da er det tydelig at regjeringen tviler på sin egen politikk. I sommer ble det nedsatt et utvalg som skal se på om det er noen sammenheng mellom skatteletter og framvekst av nye arbeidsplasser – en sammenheng regjeringen aldri har klart å bevise. Det vi er helt sikre på, er at den politikken bidrar til å øke forskjellene mellom folk. Selv om det går bedre i norsk økonomi, lever jo ikke folk sitt liv i nasjonale statistikker. Blant annet i mitt hjemfylke ser vi faretruende tegn. Et av Norges sterkeste industrimiljøer, klyngen på Raufoss, melder om nedbemanninger. Moelven legger ned et stort sagbruk, og Hydro varsler at mange mister jobben. Det er alvorlig, for skal Norge lykkes med omstillingen, trenger vi flere arbeidsplasser, ikke færre. Industrien gir store ringvirkninger i lokalsamfunn over hele landet, også i mange andre næringer. Nesten én av fire kroner fra innenlands tjenesteproduksjon etterspørres av industrien. Industrien driver fram nyskaping av teknologi, ikke bare i industrien, men også i samfunnet. Det har vi sett f.eks. på Raufoss, hvor de bidrar til å hjelpe sykehusene til større effektivitet. Industrien gir oss også store eksportinntekter som sikrer velferden, inntekter som blir viktigere og viktigere etter som oljen blir mindre dominerende i norsk økonomi. Industrien er også helt avgjørende for at vi skal klare å løse vår tids store utfordring – klimaet. Derfor trenger vi en annen økonomisk styring i en urolig internasjonal økonomi – og en aktiv næringspolitikk der staten tar større ansvar for å sikre framtidsrettede arbeidsplasser og industri. Ikke minst må vi ha reelle ambisjoner for sysselsettingen her i landet. Det trenger folk, og det trenger Norge.