Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-14:
Jeg vil først berømme at interpellanten tar opp temaet, for man kan få inntrykk av at det etter hvert har blitt mindre oppmerksomhet om hivsmitte i Norge enn det det var innledningsvis og i en periode. Jeg kan huske at da jeg studerte medisin, var det i 1981 en artikkel i Der Spiegel, som angivelig skal ha vært den første på verdensbasis som omtalte fenomenet, og at det var veldig sannsynlig at det var virus som smittet. I kjølvannet av det, og etter hvert som det ble mer omtale, fikk man også prognoser med hensyn til smitte som var ganske dystre, der man for de europeiske landene antok at svært, svært mange etter hvert ville bli smittet. Det vi ser i Norge, er at slik har det heldigvis ikke gått. De tallene som eksisterer pr. dato, viser at i 2007 ble det påvist 13 hivpositive injiserende stoffmisbrukere, og ni barn ble meldt smittet i tilslutning til fødsel, og alle var født i utlandet. Totalt var det ved utgangen av 2007 diagnostisert 3 787 hivsmittede i Norge, 2 566 menn og 1 221 kvinner. Samtidig diagnostiserte man i 2007 omtrent 23 000 tilfeller av genital klamydiainfeksjon. Det som virker å henge igjen, er en slags forståelse av at hvis man er hivsmittet, har man fått en dødelig sykdom som bare gjør det til et spørsmål om tid før man mister livet. Men i realiteten virker de behandlingsmåtene som eksisterer, så livsforlengende at en god del etter hvert har dødd av andre årsaker enn hivsmitte. Behandlingen har også ført til at mange ikke blir smittet ved seksuell kontakt med en hivsmittet, rett og slett fordi man i praksis er å anse som ikke smitteførende, man overfører altså ikke smitten hvis behandlingen er riktig og optimalisert. Jeg la merke til at representanten Trettebergstuen nevnte straffeloven § 155. Den hadde jeg også tenkt å komme inn på. Vi vet at straffeloven er til gjennomgang, og at også det spørsmålet vil bli tatt opp gjennom justiskomiteens arbeid. Jeg har registrert at HivNorge har vært engasjert i tilknytning til det de opplever som en ganske stor forskjellsbehandling når det gjelder mulige dommer knyttet til smitte. Når man prøver å sette seg inn i den problemstillingen, mener jeg at HivNorge har et godt poeng. Det kan være vanskelig å få et totalt tall over anvendelsen av § 155, som altså er koblet opp mot smittevernloven og mulig overføring gjennom uaktsomhet av allmennfarlige smittsomme sykdommer. Men så langt jeg har brakt i erfaring, er de eneste som har blitt tiltalt og dømt for forhold knyttet til § 155 om allmennfarlige smittsomme sykdommer, hivpositive som har smittet heterofile, enten det har vært menn som har smittet kvinner, eller det har vært kvinner som har smittet menn. Og hvis man tenker seg at faren for å smitte i et homofilt forhold er relativt større, er det påfallende at det ikke har falt dom i den typen saker. Det er også påfallende at det ikke har vært noen saker knyttet til klamydiasmitte, når man vet at en rekke kvinner utvikler varig sterilitet som følge av den smittemåten, og aldri får barn som en konsekvens av det. Det som beskrives fra HivNorge når det gjelder en del av de dommene som har falt, er jo også en forståelse hos dommeren i rettssalen som ligger tilbake på 1980-tallet, og som ikke baserer seg på ny kunnskap. Hvis det er riktig at man gjennom en behandling i praksis ikke anses som smitteførende, reises det jo helt nye problemstillinger knyttet til en slik tiltale. Skal man tiltales og dømmes, kanskje med en straff på seks måneder eller et år, hvis man positivt vet at man ikke kunne smitte partneren? Flere av de dommene som har falt, handler jo ikke om at man har smittet noen, men at man har satt vedkommende i fare for å bli smittet. SVs tilnærming til dette spørsmålet har ikke vært å si at man ikke skal kunne tiltales og dømmes for uaktsom atferd. Vi har så langt ikke tatt til orde for at man skal fjerne muligheten i § 155 ved allmennfarlige smittsomme sykdommer. Det vi synes er problematisk, er hvis man behandler ulike grupper helt forskjellig, helt uavhengig av om risikoen for å påføre andre skade kanskje til og med er større i andre grupper. Der er det viktig at man følger med, for å se hvordan dette praktiseres. Dette er bare ett av flere eksempler på hvordan hivsmittede opplever å bli forskjellsbehandlet i Norge uten at det er noen logisk begrunnelse for det.