Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2007-10-04:
Det var positivt at statsministeren i morges åpnet med så bred omtale av våre internasjonale forpliktelser, ikke minst gjennom FN. FN-charteret åpner med ordene «We the peoples». I FN møter regjeringene som folkets representanter, selv om demokratisk valgte parlamenter er de som mest direkte og legitimt representerer folket. Når regjeringen er avhengig av tillit fra flertallet i parlamentet, er ikke det noe problem. Jeg tror at befolkningene i de fleste land har tillit til at egen regjering ivaretar deres interesser, men vi vet dessverre også at det er flere eksempler på det motsatte. FN er det organet som i en global sammenheng klarest har formulert innholdet i menneskerettighetene gjennom charteret og en rekke konvensjoner, som f.eks. kvinner og barns rettigheter eller politiske og sosiale rettigheter. Medlemslandene har i ulik grad signert og ratifisert de enkelte konvensjonene. Det sier mye om tilstanden i det enkelte land. Når en som oss har anledning til å reise verden rundt og diskutere slike tema, er det enda mer oppsiktsvekkende at praktiseringen er så ulik – også blant de landene som faktisk har signert. Når befolkningen utsettes for makthaveres overgrep – og det ser vi jevnlig – hjelper det dem lite at landets myndigheter har signert verdens beste avtaler og konvensjoner. Det som teller, er implementeringen og praktiseringen. Noen enkle forhold betegner hvordan tilstanden er: For det første: Er konvensjonens intensjoner tatt opp i landets egen lovgivning? Og for det andre: Blir loven praktisert? Da er det ofte et spørsmål om domstolene er frie, uavhengige av innflytelse fra makthaverne, og om de er ukorrupte. I en rekke land lider folket fordi nettopp dette siste punktet svikter. Typisk er dette også land der parlamentene har minst kontroll med regjeringens politikk, og hvor valgene gjerne er minst demokratiske. Menneskerettighetene er ikke relative! Menneskerettighetene er absolutte! Det kan hende vi ikke har klart entydig nok å formulere dem, og tidvis møter vi krav om at menneskerettighetene bør kokes ned til sin kjerne – «core elements» – som alle strikt måtte respektere. Men det kan også være en farlig vei å gå, fordi det medfører en gradering, hvor noe blir mindre viktig enn noe annet. Utenrikskomiteen tar opp menneskerettighetsspørsmål regelmessig i land hvor enkeltmenneskers rettigheter står svakt. Motpartene hevder gjerne at en må tilpasse forskjeller i kultur, historie, tradisjoner eller religion. For Høyre som mener at FNs konvensjoner om menneskerettigheter er universelle, er dette uakseptabelt. Nå har ikke FN gode eller systematiske reaksjonsmåter overfor avvikerne. Det nyskapte Human Rights Council vakler like ustøtt av gårde som sin forgjenger Human Rights Commission. Regjeringen har åpenbart et solid mandat med seg fra Stortinget for at man her må etablere planlagte og systematiske kriterier og rapporteringsrutiner. For i mangel av prosedyrer for rapportering og reaksjoner er det desto viktigere at vi selv, Stortinget og Regjeringen på våre vegne, er klinkende klare på hva vi står for. Og anledningene til å gjøre det er mange, både hjemme og ute. Vi kunne ta eksempler fra Russland, Hviterussland, Burma, Iran og mange flere, men jeg skal ta et par andre eksempler: Vi fikk i sommer presentert Regjeringens Kina-strategi. Den inneholder mye bra, også om menneskerettighetene. Et overskyggende hensyn er likevel et utvidet økonomisk samkvem med vekt på økt markedsadgang for norske varer og tjenester. Vel og bra, men oppfordringen til Regjeringen må være at en ikke lar appetitten ta overhånd og fortrenger de verdiene vi vil skal være vårt internasjonale varemerke. 1. juni hadde vi her i salen en interpellasjonsdebatt om menneskerettighetssituasjonen i Vietnam. Fokus var på menneskerettighetsforkjempere i landet, men også på vietnamesiske myndigheters overvåking av norske statsborgere her i Norge. Utenriksministeren sa da at det er «en informasjon jeg vil ta med meg». Han fortsatte: «Det er selvfølgelig noe vi finner uakseptabelt, og vi må finne egnede former for å finne mer ut av det.» Om to uker kommer Vietnams president på Norgesbesøk. Interpellasjonsdebatten gav Regjeringen klare meldinger om hva Stortinget synes er viktige tema. Det dreier seg om å vise oss tilliten verdig fra «We the peoples».