John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-03-19:
Etter nesten ti års sammenhengende fokusering på uverdige forhold i eldreomsorgen, særlig omsorgen i våre institusjoner, hadde jeg ærlig talt håpet at det i 1999 skulle være unødvendig å føre en debatt som denne i Stortinget. Den foreliggende rapport fra spesialsykepleier Wenche Malmedal som er utgangspunktet for denne interpellasjonen, var for meg, og vel for de fleste av oss, ganske sjokkerende lesning. Ekstra ressursoverføring til eldreomsorgen fra Stortingets side startet i 1989-90 med eldremilliarden. Senere har det vært en økning til den kommunale eldreomsorgen årlig fram til nå. I 1997 gjorde Stortinget vedtak om eldrepakken, og i 1995-96 gikk det ut omsorgsforskrifter fra departementet til sykehjemmene med pålegg om å sikre at brukerne daglig fikk dekket sine basale, menneskelige behov. Selv om det finnes mange hederlige unntak, synes det fortsatt å være betydelig uverdige forhold i vår institusjonsomsorg. Funnene i Malmedals rapport er gjort ved kun tre offentlige sykehjem. De uverdige forhold som er avdekket, kan selvfølgelig ikke generaliseres, men dessverre bekrefter en tilsynsrapport fra fylkeslegen i Oslo, gjengitt i Dagsavisen 20. januar i år, betydelige lovbrudd og overgrep ved 15 av Oslos sykehjem, som har hatt tilsyn i årene 1997 og 1998. En samlet tilsynsrapport fra fylkeslegene i samtlige fylker påviser også betydelige lovbrudd og klanderverdige forhold på ulike områder innenfor den offentlige eldreomsorgen. Selv om det sikkert er store variasjoner når det gjelder omsorg og pleie i våre offentlige pleieinstitusjoner, må vi ta på alvor de negative forhold som er avdekket, både av Wenche Malmedal og i fylkeslegenes tilsynsrapporter. Det mest graverende i Malmedals rapport er, slik jeg ser det, uttalelsene fra de intervjuede pleierne, at deres måte å overleve på i sin jobbsituasjon var å distansere seg fra pasientene og benekte pasientenes menneskeverd. Kan vi forestille oss de eldre pleietrengendes tanker og følelser i et slikt miljø? Også de eldre syke har en egenverdi og krav på livskvalitet. De som har sitt vett og sin forstand i behold, vil selvfølgelig daglig føle den innstillingen som er beskrevet i rapporten, at de betraktes som ting og ikke som mennesker. De eldre må nødvendigvis føle det som om de er en byrde for samfunnet og sitt eget omsorgspersonell. Jeg stiller meg spørrende til uttalelsene fra pleiepersonalet i Malmedal-rapporten, at hyppige dødsfall i sykehjemmene skulle medvirke til lav moral blant de ansatte. Jeg spør: Hvor er det blitt av sykepleierpioneren Cathinka Guldbergs pleieetikk blant vårt helsepersonell? Det er ikke mulig i dette korte innlegget å gå inn på de enkelte overgrep som rapporten beskriver. Jeg skal derfor bare kort kommentere et par forhold – for det første utøvelse av fysisk vold mot senildemente. Pleie av senildemente – med utagering og truende atferd – kan være særdeles krevende, men jeg vil nok tilføye at bruk av makt og tvang overfor disse pasientene ikke reduserer aggresjonen, snarere tvert om. Ifølge rapporten anfører pleiepersonalet at de savner lovregulering for bruk av tvang overfor denne gruppen. Min kommentar i denne sammenheng er at tvangen ikke blir mindre om den lovreguleres. Bruk av tvang for atferdsendring hos senildemente har jeg ingen tro på. Slik tvang vil jeg betrakte som overgrep, og jeg tar avstand fra det. Overmedisinering og feilmedisinering er et annet forhold som beskrives i Malmedal-rapporten og i tilsynsrapportene fra fylkeslegene. En må se i øynene at både overmedisinering og feilmedisinering i offentlige sykehjem kan føre til mange for tidlige dødsfall. Særlig synes jeg det er ille at vi har et stort forbruk av psykofarmaka i norske sykehjem, medisinen som sløver pasientene og reduserer deres livskvalitet og levetid. Når det gjelder feilmedisinering, bør dette kunne rettes opp ved en bedre medisinrutine i det enkelte sykehjem og ved at tilsynslegen i større grad enn hittil gjøres personlig ansvarlig for medikasjonen til pasientene. Et annet forhold som avdekkes i rapporten, er manglende tilførsel av væske og mat til pasientene. Det er etter mitt skjønn helt uakseptabelt at det ikke føres god nok kontroll med væskeinntak og matinntak for den enkelte beboer i våre offentlige sykehjem, noe som gir som resultat at ca. 50 pst. av norske sykehjemspasienter til enhver tid er ekstremt underernærte og inntørret. Dårlig væskebalanse er farlig og livstruende for den enkelte. En så enkel rutine for å føre kontroll med underernæring som ukentlig veiing av pasientene, gjennomføres i svært liten grad ved offentlige sykehjem, og en må virkelig spørre hvorfor. Et annet problem som fører til feilernæring og underernæring hos eldre sykehjemspasienter, er dårlig tannstatus og munnhygiene, et problem som heller ikke blir fulgt godt nok opp i våre offentlige sykehjem, selv om tannbehandlingen av eldre i offentlige institusjoner faktisk er gratis. Overlege dr. med. Thomas Bøhmer ved Aker Sykehus har i svært mange år forsket på underernæring i offentlige institusjoner og påvist at helt opp til 50 pst. av sykehjemspasientene som innlegges i sykehus, lider av ekstrem underernæring og feilernæring av alvorlig karakter, noe som fører til en overvekt av dødelighet, langt sykehusopphold og en sterk økning av beinskjørhet. Ekstrem underernæring med døden til følge blir ikke registrert og diagnostisert som dødsårsak i norske sykehjem. I 1997 ble det i Oslo gjort en undersøkelse post mortem av pasienter som hadde dødd i sykehjem, og ingen hadde diagnosen underernæring, selv om 25 pst. av de undersøkte hadde en kroppsvekt på under 40 kg. Hva kan så gjøres med de forhold som er beskrevet i Malmedal-rapporten? Jeg tar det uten videre som en selvfølge at vi alle er innstilt på at de forhold som er beskrevet, ikke kan fortsette. Jeg har gjort meg følgende tanker når det gjelder løsninger: Jeg starter med en henstilling til utdannelsesinstitusjonene for helsepersonell og helsepersonalets organisasjoner om i sterkere grad å medvirke til å redusere den formynder- og maktkulturen som dessverre finnes blant helsepersonell. Som tiltak nr. 2 prioriterer jeg en langt sterkere brukermedvirkning i offentlige pleieinstitusjoner, og da tenker jeg på en utvidet brukermedvirkning der også de pårørende blir hørt og tatt med på råd når det gjelder pleie og omsorg. Som tiltak nr. 3 mener jeg at bemanningen bør økes ved stort sett alle offentlige sykehjem, idet snittet på pleiefaktoren i dag ligger mellom 0,60 og 0,70. Dette er ikke tilstrekkelig for å ivareta den tunge pleie vi i dag har i sykehjemmene, hvor alderen i snitt er langt over 80 år. Som punkt nr. 4 mener jeg at kommunene må pålegges å gi minimum et halvt års etterutdannelse i geriatri til fast ansatt helsepersonell i offentlige sykehjem. Og som punkt nr. 5 mener jeg at tilsynslegeordningen må styrkes, og likeledes at tilsynsmyndighetene, altså fylkeslegene, må få kapasitet til uanmeldte, årlige besøk i samtlige sykehjem. Vi bør også vurdere å etablere et landsdekkende eldreomsorgsombud. Endelig vil jeg foreslå at Regjeringen snarest igangsetter et forskningsprosjekt for å belyse de forholdene for ansatte og pasienter i offentlige og private helseinstitusjoner som er avdekket i Malmedal-rapporten og i de siste tilsynsrapportene fra fylkeslegene. Til slutt tar jeg opp de forslagene som er omdelt på representantenes pulter. Jeg tillater meg å rette det siste forslaget. Der står det pleiefaktor 90. Det er noen som har problemer med å skjønne hva det menes med det. Det skulle egentlig ha stått 0,90, dvs. 0,90 årsverk pr. pasient i sykehjemmet.