Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2013-03-18:
Det som kanskje skulle være en debatt om hvorvidt staten har brutt eierstyringsprinsippene, har i stedet blitt en forsvarskamp for særlig Høyre og Fremskrittspartiet for å forklare hvorfor dette i det hele tatt var en sak i kontrollkomiteen. Den debatten skal jeg overlate til Stortinget og kontrollkomiteens medlemmer. Som regjeringsmedlemmer tar vi selvsagt til etterretning de saker kontrollkomiteen ønsker å reise. La meg begynne med konklusjonen: Et klart flertall i dette storting slår fast at statens eierstyringsprinsipper er fulgt. Faktisk er det slik at merknadene fra komiteen som går på at statens eierstyringsprinsipper er brutt, kun får støtte fra Høyre og Fremskrittspartiet. Man har ikke engang klart å få en samlet opposisjon med på de merknadene. Det er veldig merkelig å være statsråd og lytte til en debatt hvor stortingsflertallet her og nå slår fast at retningslinjene er fulgt, og høre Høyre og Fremskrittspartiet fortsatt kverne på at de er brutt. Hvis ikke Stortinget er den overordnede beslutningstaker – her med et flertall som går ut over de rød-grønne regjeringspartiene – på om Stortingets retningslinjer er fulgt eller brutt, hvem er det da som skal slå fast det? Det må være slik at når det gjelder Stortingets retningslinjer, så er det Stortinget som har det siste ordet. Men Tetzschner, Foss og Anundsen fortsetter ufortrødent med disse påstandene på tross av at flertallet – et bredt flertall i denne sal – ikke slutter seg til dem. Høyre og Fremskrittspartiet mener at retningslinjene er brutt, men har altså ingen forankring i Stortinget for det. Det er jeg glad for, for det er viktig at vi ikke bare forsvarer det statlige eierskapet – som det er stor strid om – men også forsvarer at et statlig eierskap er et eierskap på samme måte som et privat eierskap. Ja, faktisk er det et enda bedre, tydeligere og mer solid eierskap i måten vi utøver dette på. Det er jo nettopp denne utviklingen som har gitt oss disse retningslinjene som tydelig beskriver hvordan vi utøver eierskap. Vi har fra statens side bestrebet oss på å jobbe med våre selskaper – både de heleide og de deleide – på en måte som maksimerer fellesskapets verdier i disse selskapene. Faktum er at verdiutviklingen i disse selskapene er like god eller ofte bedre enn snittet på Oslo Børs. Det har vært en meget god avkastning fra disse selskapene, og det er ingenting som tyder på at det er noen børsrabatt på de statlig eide selskapene. Det er også godt forankret at selskaper som har aktive og tydelige eiere, gjør det bedre enn selskaper som har passive eller fraværende eiere. Samtidig skal vi i de selskapene som vi eier sammen med andre, ha en ryddighet i respekt for at alle skal kunne komme med sine innspill, og at styret skal ivareta hele aksjonærfellesskapets interesser. Det overholder vi også på en god måte. La meg si følgende: Staten er en spesiell eier på den måten at vi er forankret i et politisk system. Det betyr at de ting vi går inn for inn mot selskapene, må være forankret i andre prosesser enn en enkeltstående, privat eier kan tillate seg. Det betyr bl.a. at vi har prosesser hvor politisk ledelse i Næringsdepartementet eller i andre departement også skal ta stilling til spørsmål. Av og til skal også et bredere kollegium ta stilling til saker, enten regjering eller underutvalg – det er litt ulik måte å organisere seg på under ulike regjeringer. Det er en krevende prosess når man parallelt skal ha en prosess i en valgkomité. På den ene siden skal vi ikke komme for tidlig med våre konklusjoner og synspunkter, fordi det da vil bli oppfattet som et fait accompli, hvor den fleksibiliteten i prosessen som valgkomiteen trenger, blir begrenset. På den andre siden skal vi heller ikke komme for sent slik at man ikke får god nok tid til å ta stilling til de innspillene som valgkomiteen eller en generalforsamling skal ta stilling til. Det går stort sett bra, og det forankres på en god måte. Samtidig må jeg si at hvis det er motstrid mellom en valgkomités behov for mye tid og demokratiets behov for en grundig prosess, så må demokratiet gå foran. Det er vi, som fellesskapets representant – ikke som en privatpraktiserende, men som fellesskapets representant, forankret i et stortingsflertall, forankret i et stortingsvalg – som må ivareta eierens interesser. Hvis man begynner å opphøye en valgkomité til på en måte å stå over eieren, da er man på fullstendig ville veier. Jeg er faktisk så gammel at jeg husker 1970-tallets debatt om bedriftsdemokrati, hvor det ble diskutert om de ansatte skulle ha flertall i styrene i selskapene, og hvor høyresiden hylte ut om at dette var å frata eierne råderetten over selskapene. Det finnes gode argumenter for det, og konklusjonen ble at de ansatte ikke fikk flertall i selskapsstyrene. Men nå er det altså valgkomiteen som skal stilles over eier, og så lager man et slags likebehandlingsprinsipp hvor store og små aksjonærer skal behandles såkalt likt. Nei, de skal ikke det. Dette redegjorde jeg også for i mitt innlegg til kontrollkomiteen under høringen, at det står tydelig i NUES’ grunnleggende prinsipper at en valgkomités innstilling skal forankres hos de største eierne. I Telenor er vi jo ikke bare én blant de største eierne – vi er den suverent største eieren. Det er vi som er en stor eier, og da har vi andre prosesser enn de mange tusen enkeltaksjonærene. Slik er det også i private selskaper, ja, i enkelte private aksjeselskaper er det ikke engang en valgkomité. Så det skulle vært interessant å høre hva Høyre og Fremskrittspartiet mener om behandling av småaksjonærer i private selskaper, som har en helt annen måte å tilnærme seg dette på enn det staten har. Komitélederen snakket om å «kortslutte prosessene», eller å ha en «bakvei inn» i valgkomiteen. Ingenting kunne være mer feil. Dette er en del av den ordinære prosessen, og det er frontdøra vi bruker! I Kongsberg-saken var jo dette detaljert beskrevet i valgkomiteens innstilling, så det var jo offentlig kjent lenge før dette ble en sak i kontrollkomiteen. Alt som kom fram under høringen i kontrollkomiteen, sto å lese i innstillingen fra valgkomiteen. Komitélederen beskrev også at problemet ikke var om Sandvik eller Bakke eller andre var spilt inn til valgkomiteen – problemet var at de kom så sent at de ikke ble vurdert på den samme grundige måten som andre. Vi har jo ikke sett det som veldig gunstig for disse selskapene å ha en bred, offentlig utlegning om hvilke kandidater som vurderes i valgkomiteen; det tror jeg virker begrensende på rekrutteringen. Men nå ser vi at styremedlem Bakke selv har skrevet et brev til kontrollkomiteen hvor han beskriver at han var i et 1,5 times langt intervju før han ble foreslått som styremedlem i Telenor. Og vi ser også at representantene for valgkomiteene i høringene i kontrollkomiteen konstaterer at dette ble gjort på en god måte. Anundsen sa at dette ble gjort annerledes enn for de andre, men så svarer han på et spørsmål fra – jeg tror det var – Kolberg at han ikke har kjennskap til hvordan de andre ble vurdert. Det er interessant at komitélederen kan slå fast at Hallvard Bakke ble behandlet på en annen måte enn de andre, mens han på samme tid ikke har kjennskap til hvordan de andre ble behandlet. Du skal ikke ha hatt mange o-fagstimer før du skjønner at den logiske bristen er fullkommen når du ikke kan redegjøre for det. Det står ikke ett sted i innstillingen at det ble en annen og mindre grundig vurdering av styremedlemmet Bakke enn av de andre, og det hadde vært interessant om Anundsen her kunne bekrefte eller avkrefte at alle de andre som ble foreslått til styret i Telenor, var inne på intervju. Eller var det slik at det til og med var oppnevnt folk som ikke var inne på intervju? Vi kan oppsummere med følgende: Det er milevis av avstand mellom de påstandene som ble fremmet fra særlig Høyre og Fremskrittspartiet i innledningen til denne saken, til det som nå står å lese i innstillingen. Representanten Kolberg har referert noen av disse påstandene, men la oss ta noen flere. I Dagsavisen 6. oktober sier representanten Per-Kristian Foss selv til Dagsavisen om ansettelsen i Entra at dette kan virke som en «kompis-ansettelse». Representanten Sanner sier at han «liker dårlig at styremedlemmer med tilknytninger i Ap trumfet dette igjennom». Og han sier også: «Dette framstår som en partiansettelse med milliongevinst». Representantene Anundsen og Foss sier til NTB 22. oktober at vi tar «begge forbehold om at TV 2s fremstilling er riktig», men «i så fall er det uakseptabelt» og «meget alvorlig.» Og Siv Jensen, som Kolberg refererte, sier at dette «minner mistenkelig om korrupsjon og bestikkelser». Og hun sier at det «som har skjedd her, er altså at Arbeiderpartiet konstruerer en særordning til 195 000 kr i året». Nå viste det seg at Arbeiderpartiet overhodet ikke hadde konstruert noen særordning. Det kom veldig tydelig fram i høringen at det var valgkomiteen som fant ut at de ville honorere dette på denne måten, og at ikke engang det forslaget kom fra staten. Det er mulig at det som representanten Anundsen sier, var et bilde, men la meg si det slik at da har jeg lyst til å bruke det bildet – at dette er en «forsøpling» av en politisk debatt. Og det kan jeg si, for det er sagt utenfor denne sal. Hadde det vært i denne sal disse tingene hadde blitt sagt, hadde det kanskje vært uparlamentarisk. Dette er en måte å argumentere på – med «korrupsjon», «mafialignende tilstander», «kamerat-ansettelse med milliongevinst» – som overhodet ikke blir reflektert i innstillingen. Hvis det er én avsløring gjennom hele denne saken, så er det at ingenting av disse grove påstandene kunne dokumenteres på en slik måte at det framgår av innstillingen! For det er jo garantert sikkert at hvis de hadde hatt et fnugg til å kunne bygge opp under dette, så måtte de jo ha skrevet det i innstillingen. Det er mulig at det er blitt slik at Høyre og Fremskrittspartiet har lært så mye av sine søsterpartier i USA og Storbritannia, at dette er måten å drive debatt på – å komme med påstander utenfor denne sal, på sitt eget partilandsmøte eller landsstyre eller i medier og skape mest mulig blest om det, og så, når man må dokumentere ting i denne sal, overhodet ikke følger opp ordene i innstillingen. For nå er jo selvsagt pressebenken tom, nå som man har oppnådd det man ønsker gjennom disse oppslagene – unnskyld Geir Moen: Pressebenken er ikke helt tom, men nesten tom. Man har oppnådd det man ønsket med de utspillene og de angrepene man kom med. Men vi kommer til å stå opp og forsvare det statlige eierskapet, vi kommer til å stå opp og forsvare et aktivt statlig eierskap, vi kommer til å bruke den innflytelsen vi har som en stor eier til å velge styremedlemmer som vi mener best ivaretar våre, fellesskapets, interesser med eierskapet – uansett om det er langsiktig industriutvikling i stedet for kortsiktig spekulasjon, om det er arbeidsplasser og næringsutvikling i Norge og ute, om det er moderasjon i lederlønninger og avlønninger til dem som er på toppen, eller om det er andre sider ved selskapets drift, og selvsagt mest av alt: en god verdiskaping, norsk forankret eierskap og solide bedrifter. Jeg konstaterer at regjeringspartiene har vært skeptiske til å ha høring og sak, men for meg personlig var det en lykke at det ble sak, fordi særlig Høyre og Fremskrittspartiet fullstendig mangler dokumentasjon for de grove påstandene de har kommet med i media, og det er godt at det er dokumentert i et stortingsdokument – i Innst. 209 S.