Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-06-15:
En stortingsperiode går mot slutten, og veldig mye har skjedd siden høsten 2013. Den gangen kjente vi knapt nok til ISIL, og det var ikke særlig sannsynlig at europeiske land krenket hverandres grenser med invasjon og anneksjon. Det var vel ingen som hadde trodd at president Trump skulle vinne valget i USA, og brexit framsto som fjernt og usannsynlig. Vi har altså vært gjennom en periode med ganske store omskiftninger i løpet av kort tid. I dag er det også grunnlag for å takke, og jeg vil benytte anledningen til å takke utenriksministeren personlig for samarbeidet i en omskiftelig tid. Og takk til hele komiteen for det samarbeidet vi har hatt om norsk utenrikspolitikk i de fire årene som har gått. I debatter som denne i dag kommer man sjelden utenom å slå fast at det hersker bred enighet om hovedlinjene i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. Vi har tradisjon for kontinuitet og konsistens. Norge skal være til å stole på, på tvers av skiftende regjeringer. Vi sier ofte at norsk utenrikspolitikk ligger fast. Det bør den ikke. Når verden forandrer seg, må vi være forberedt på å endre oss, også politisk. Det er åtte år siden sist gang hovedlinjene i norsk utenrikspolitikk ble behandlet i en stortingsmelding. St.meld. nr. 15 for 2008–2009, Interesser, ansvar og muligheter, ble framlagt i vårsesjonen 2009. Interessemeldinga, og det foregående grunnlagsarbeidet med en omfattende offentlig diskusjon, rapport og bokutgivelser om norsk utenrikspolitikk, var tematisk bredere anlagt enn den foreliggende meldinga, med sin klare vektlegging av sikkerhetspolitikken. Professor Iver Neumann, en av våre fremste utenrikspolitiske eksperter, har påpekt hvordan interessemeldinga i 2009 utgjorde et skille i norsk utenrikspolitisk tenkning gjennom å relansere interessebegrepet i norsk utenrikspolitikk, til forskjell fra en mer tradisjonell vektlegging av identitet. Det er da også viktig å slå fast at en enstemmig komité uttaler at konklusjonene fra meldinga i 2009 fortsatt er gyldige, også i en endret sikkerhetspolitisk situasjon. En skal kanskje være forsiktig med å bruke metaforer fra papirleksikonenes svunne tid, men den foreliggende meldinga framstår på et vis som et suppleringsbind til interessemeldinga fra 2009 – et sikkerhetspolitisk suppleringsbind. Siden 2009 har det åpenbart skjedd betydelige endringer på det sikkerhetspolitiske området. I våre egne nærområder utgjorde avtalen med Russland om delelinjen i Barentshavet i 2010 en milepæl – i positiv forstand – i norsk utenrikspolitisk historie. Samtidig utgjør Russlands Krim-anneksjon fra 2014 og destabiliseringen av Øst-Ukraina i negativ forstand den mest alvorlige utfordringen for den sikkerhetspolitiske orden i Europa etter den kalde krigens slutt. Vårt naboskap til Russland må være basert på samarbeid og dialog, fasthet og forutsigbarhet. Vi må stå sammen med våre allierte og europeiske partnere i møtet med brudd på folkeretten. Men i et nabolag eller en grend skal man ha et godt forhold til og åpen kommunikasjon med alle sine naboer, og det viktigste naboforholdet er med dem man deler gjerde med. Russland er ikke bare et land i vårt nabolag, Russland er vår nabo. Vi deler landegrense, og ikke minst har vi en omstendelig framforhandlet grense til havs. Norge har interesser av å opprettholde kontakt med Russland, også i vanskelige tider. Banalisering av utenrikspolitisk debatt skal man passe seg for, og jeg er nok ikke den første som stusser over begrepet «veivalg». Men gjennom meldinga finnes begrepene «valg» eller «å velge» i praksis bare i henvisningen til meldingas tittel, ikke i innholdet. Samtidig forekommer begrepet «videreføre» 32 ganger, «fortsette» 41 ganger og «styrke» ikke mindre enn 92 ganger. Likevel: Veivalg kan også foretas gjennom å videreføre og avslutte. Den nevnte professor Neumann har f.eks. tatt til orde for å nedlegge Barentssamarbeidet, fordi det er blitt retorisk svada. Der er jeg uenig. Det er i Norges langsiktige interesser å hegne om samarbeidet i nord, møysommelig bygget opp og et viktig bidrag til lavspenningen i nordområdene. Jeg omtalte meldinga som et sikkerhetspolitisk suppleringsbind. En annen passende metafor kan være «løypemelding», for meldinga gir en konsis og presis beskrivelse av endringene i det sikkerhetspolitiske landskapet. Her ligger nok også årsaken til fraværet av grunnleggende uenigheter i komiteens innstilling. Det er ikke så veldig kontroversielt å bli enige om hvordan løypeforholdene ser ut. Meldinga er også fortjenestefullt kortfattet og konsis, men listen blir fort lang over temaer og vinklinger man gjerne skulle sett mer grundig belyst og behandlet. Kina er ett eksempel. Komiteen har vært særlig opptatt av å løfte fram betydningen av Kinas framvekst og det sannsynligvis viktigste geopolitiske skiftet i vår tid. Kinas betydning er ikke noe nytt. Kina har vært verdens største økonomi i 18 av de siste 20 århundrene. Men i dag blir Kina også en stadig viktigere aktør på så godt som alle utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske felt av betydning for Norge. I vurderingen av Norges rolle i verden kan man havne i grøfta på begge sider. Vår betydning kan overvurderes, og den kan undervurderes. Jeg vil her advare mot den sistnevnte feilslutningen, å undervurdere vår utenrikspolitiske betydning. Vi er heller ikke noe lite land. Ta vår økonomi: Av snaut 200 land i verden er norsk økonomi på 25. plass. Våre bidrag til FN, også i absolutte tall, gjør oss til en stormakt. Vi er heller ikke en tilskuer til verden. Vi er en viktig aktør, f.eks. når vi går foran og innleder dialog med grupper som andre land ikke snakker med – som militærjuntaen i Myanmar, geriljabevegelsen FARC i Colombia og de moderate kreftene i det afghanske Taliban. Norsk fredsdiplomati er en viktig og riktig prioritering. La det også være sagt at en norsk rolle innenfor fred og forsoning er fullt mulig å kombinere med å være en sterk alliert, at vi deltar og gjør vårt – også militært – for å bekjempe terror og terrorens årsaker. Uforutsigbarhet er blitt betegnende for tida vi lever i. Da er det også betimelig å avslutte her med en påminnelse om at verdenshistoriens gang ikke tar hensyn til forhandlingstakten i norske stortingsmeldinger. Den 11. august 1989 framla utenriksminister Thorvald Stoltenberg en bredt anlagt stortingsmelding om utviklingstrekk i det internasjonale samfunn og virkninger det ville få for norsk utenrikspolitikk. Under tre måneder senere, den 9. november 1989, falt Berlinmuren. Men her ligger det også en lærdom for norsk utenrikspolitikk i 2017. Det er nettopp i omskiftelige tider at det åpner seg nye muligheter og rom for viktige initiativer, som f.eks. da nettopp utenriksminister Thorvald Stoltenberg på starten av 1990-tallet tok initiativ til å etablere det nevnte Barentssamarbeidet.