Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2007-04-16:
Først et par kommentarer til representanten Anundsen – det var vel kanskje ikke så overraskende. Vi har ingen planer om å innføre verken Internasjonalen eller Mao-drakter eller den slags. For oss er hvert enkelt menneske unikt. Jeg har lyst til å gå inn på litt av den problematikken som Fremskrittspartiets representant tar opp, for det er enda et eksempel på dobbeltkommunikasjonen til Fremskrittspartiet. Problemet er jo at markedet også skaper en del økonomiske problemer, som igjen skaper en del forskjeller som gjør at det er en del elever som ikke får utnyttet sine evner og anlegg. Det er altså lov å ha flere tanker i hodet samtidig. Det er lov å ha en aktiv økonomisk fordelingspolitikk i et samfunn, slik at man forhindrer at elever ikke får utnyttet sine evner og anlegg på grunn av f.eks. en vanskelig familiesituasjon og vanskelig økonomi. Markedet kan ikke løse alle problemer. Det vi i Arbeiderpartiet kaller rettferdighet, har Fremskrittspartiet tradisjon for å kalle misunnelse. Men det å dele på godene, det at den sterkeste ryggen skal bære de tyngste børene økonomisk, er god sosialdemokratisk politikk. Det er rettferdighet og ikke misunnelse. Derfor synes jeg det er merkelig at representanten også trekker fram India som et lutfattig samfunn, der nettopp fattigdom er problemet. Og det er nettopp fattigdom som gjør at ungene ikke får den utdannelsen de burde ha. Det er fordi det er stor forskjell mellom fattig og rik. Markedet rår, og man har ikke noen fordelingsmekanismer. Et rettferdig samfunn har alltid vært et viktig prinsipp for oss i Arbeiderpartiet. Et samfunn med store sosiale og økonomiske forskjeller er en trussel mot den velferdsstaten arbeiderbevegelsen i Norge har vært arkitekten bak. I det nye kunnskapssamfunnet ser vi hvordan nye klasseskiller kommer til syne. Det er klasseskiller vi verken kan eller vil akseptere. Et av de viktigste virkemidlene for å få til sosial utjevning blir derfor å bruke skolen som verktøy for å redusere sosiale og økonomiske forskjeller i samfunnet. Jeg er glad for at vi i dag behandler St.meld. nr. 16 som nettopp tar tak i dette. Jeg er glad for at vi ikke bare snakker, men faktisk gjør noe, i motsetning til den forrige regjeringen og støttepartiet deres, Fremskrittspartiet. I motsetning til den forrige regjeringen prioriterer vi et rettferdig samfunn. Det betyr bl.a. i praksis en historisk satsing på barnehager, kraftig økning av overføringene til fylkeskommunene og kommunene, gratis læremidler og satsing på fellesskolen framfor kommersialisering og privatisering av skolen. Hvis ikke dette er med på å utjevne forskjeller, så vet ikke jeg. Selv om vi legger til rette ressursmessig, er vi ydmyke, men samtidig offensive, stilt overfor de utfordringene det moderne kunnskapssamfunnet byr på. Vi skal satse mer på kunnskap i alle aldersgrupper, barn, ungdom og voksne. Ikke minst skal vi legge til rette, slik at man kan gå inn tidlig med tiltak for å hjelpe den enkelte, istedenfor å vente og se. «Kunnskap» er et vanskelig begrep. Noen ser ut til å legge en snev av forståelse av begrepet til grunn. For oss er det viktig å presisere at kunnskap ikke bare handler om ferdigheter i språk og matematikk, men også om sosiale ferdigheter. Det er viktig at vi i vår iver etter å styrke faglige basisferdigheter ikke mister fokuseringen på det menneskelige. Det er ingen motsetning mellom trivsel og faglig utvikling, snarere tvert imot. Til slutt har jeg lyst til å nevne en gruppe som tradisjonelt blir viet liten oppmerksomhet når kunnskap står på dagsordenen. Det er de voksne. Så mange som 400 000 voksne mangler lese- og skriveferdigheter eller tallforståelse. Her kan det være viktig å tenke annerledes. Mange i denne gruppen har kanskje negative erfaringer fra skolen og har behov for andre opplegg. Her skjer det heldigvis mye lokalt, og bl.a. NAV, bedrifter og studieforbund har satt i gang en rekke opplæringstilbud. Det er tilbud som i stor grad kan vise til svært gode resultater. Jeg er glad for at vår regjering satser kraftig på denne gruppen. Det gjør vi ved å øke bevilgningene bl.a. til basiskompetanse i arbeidslivet og til studieforbundene. Jeg er også helt sikker på at dette er et område som det vil bli satset store ressurser på i årene framover. Humankapitalen er det viktigste vi har i vårt samfunn, og da er det selvsagt dårlig samfunnsøkonomi at voksne mennesker ikke får ut sitt potensial på grunn av manglende basisferdigheter.