Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2015-05-05:
Opptakten til denne debatten med kunnskapsministeren har vært den aller beste, nemlig en diskusjon om hvorfor kiropraktikk har en viktig rolle å spille i det norske helsetilbudet. Jeg opplever det som om det er bred enighet om at en naturlig konsekvens av dette er at det bør opprettes en kiropraktorutdanning. Vi har hørt mange gode grunner for det, og det forrige Stortinget vedtok det enstemmig. Muskel- og skjelettplager er et stort folkehelseproblem. Tilbudet til denne pasientgruppa er mangelfullt og preges av for lite kunnskap. Konsekvensen er et smertefullt liv for mange mennesker og unødig høyt sykefravær. Stillesittende liv antas å være en hovedårsak, og alt tilsier derfor at denne type helseproblemer vil øke i tida framover. Fagområdet preges også av for lav status, for lite forskning og for lite innovasjon. Hensikten med denne interpellasjonen er å gi regjeringen en liten dytt og oppfordre til handlekraft. Opprettelsen av utdanningen er ikke på plass, tross vedtak om dette i Stortinget. Nå er jeg i likhet med mange andre kolleger fullt klar over at det er svært mange gode tiltak innen utdanning og forskning som er vel verdt å bruke penger på. Så hvorfor er det å bygge opp en egen kiropraktorutdanning også lur forsknings- og utdanningspolitikk? La oss ta en titt på det strategiske dokumentet på dette feltet som ble vedtatt tidligere i år, nemlig Langtidsplan for forskning og høyere utdanning. Der finner vi seks langsiktige prioriteringer. To av disse er relevante i denne sammenheng: fornyelse i offentlig sektor og bedre og mer effektive velferds-, helse- og omsorgstjenester verdensledende fagmiljøer I meldingen argumenteres det godt for at forskning og høyere utdanning er sentrale virkemidler i møte med utfordringer på mange helsepolitiske felt, inklusiv sykdommer og en aldrende befolkning, og vi bør ha ambisjoner om å bli verdensledende og utvikle miljøer av fremragende kvalitet. For å sitere langtidsplanen: «Utfordringene må møtes med kunnskap om hvilke forhold som påvirker helse og sykdom, hvordan vi best kan tilby tjenestene, hvilken behandling som virker og hvordan vi kan ta i bruk nye løsninger i fremtidens helse- og omsorgstjenester. Forskning, utdanning og innovasjon er viktige forutsetninger for å utvikle trygge helse- og omsorgstjenester av høy kvalitet.» Videre heter det: «Vi trenger fremragende fag- og forskningsmiljøer innenfor forebygging, behandling, omsorg og tjenesteutvikling, og det er behov for samarbeid mellom tjenestene, fagmiljøene, brukerne og næringslivet for å utvikle og ta i bruk resultatene av innovasjon.» Det er som jeg skulle sagt det selv. Utfordringen er åpenbar på dette feltet når en yrkesgruppe som har hatt offentlig autorisasjon i snart 30 år, og som foretar 2 millioner konsultasjoner hvert år, ikke kan ta utdanningen sin i Norge. Dermed blir det spinkelt med forsknings- og fagmiljø. Da mangler man også et faglig samlingspunkt, og det blir ekstra krevende å ta doktorgrader. Likevel har fire disputert så langt, og det er fem–seks doktorgrader på gang, ved Universitet i Oslo og Universitetet i Stavanger. Forskningsrådet har støttet noen, ExtraStiftelsen og Kiropraktorforeningens forskingsfond andre. Regjeringen og statsråd Røe Isaksen har store ambisjoner for norsk forskning om at den i enda større grad skal være banebrytende og verdensledende. Min påstand er at veldig mye ligger til rette for at Norge kan bygge opp et verdensledende miljø på nettopp muskel- og skjelettlidelser – dette fordi vi i internasjonal sammenheng er i en ganske unik posisjon. Vi har relativt god dekning av kiropraktorer, tjenesten er tilgjengelig og mye brukt, og den utgjør en større del av helsetilbudet her enn i andre land. Kiropraktorene har offentlig autorisasjon, de har henvisningsrett og sykemeldingsrett. Norge har dessuten en profesjonsnøytral helse- og omsorgslov. Det betyr at alle de rettighetsmessige verktøyene er på plass. Dessuten er profesjonen selv kunnskapshungrig. De vil at faget skal være knyttet til tunge forskningsmiljøer ved universitetene, og ønsker seg mer samhandling med andre profesjoner. Og der er de velkomne. Tre universiteter har laget gode søknader om tilbud. En søknad er fra Universitetet i Oslo og en er i samarbeid mellom universitetene i Stavanger og Bergen. Det er med andre ord også konkurranse om å etablere studiet. Den norske utdanningsmodellen er dessuten et veldig godt utgangspunkt: Studentene er både i primærhelsetjenesten og spesialisttjenesten under utdanningen. Gjennom utdanningen lærer seg de seg samhandling. Ekspertgruppen fra 2010, som ble nedsatt av Kunnskapsdepartementet og utredet kiropraktorutdanningen, la fram en skisse over en topp moderne utdanningsmodell som vil bringe muskel- og skjelettsykdommene inn på medisinstudiet. Det vil i tillegg styrke den tradisjonelle medisinutdanningen å velge en slik modell. Det har vi sett fra Danmark. Med andre ord: Her har vi et område hvor vi har alle muligheter til å bli verdensledende. Veldig mye ligger til rette i et nytt tverrfaglig forskningsmiljø som utdanner kiropraktorer det er et stort behov for. Forskningsleder og professor i nevrologi John-Anker Zwart har formulert seg på følgende måte på nettstedet forskning.no: «I forhold til omfang og kostnad, er det et paradoks at muskel- og skjelett er en av sykdomsgruppene vi leger kan minst om. Den får også lite oppmerksomhet fra politikere og i helseplaner. Forskningsstøtten er også utrolig lav.» Spørsmålet er om statsråden ser det samme. Ser han potensialet som ligger der, at gjennom forskning og utdanning kan man gjøre folkehelsa bedre? Vil han satse på et miljø som har potensial til å bli verdensledende? En ting er jeg uansett sikker på: Skal dette bli en realitet, må Kunnskapsdepartementet og regjeringen på banen med friske penger. En slik nysatsing blir en for stor oppgave for en enkelt institusjon å bygge opp på egen hånd. Jeg er spent på svaret.