Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-08:
Det er mange minoriteter som opp igjennom norsk historie har blitt behandlet dårlig av norske myndigheter. Romfolket er kanskje en av de gruppene som har fått minst oppreisning, fått minst beklagelse – om i det hele tatt noen – og som fortsatt opplever diskriminering. De føler seg ikke trygge på at de blir ansett som likeverdige i det norske samfunnet. Spesielt er det at vi ikke har gitt dem en beklagelse. Det de fortjener en beklagelse for, er vedtakene i denne salen da fremmedloven av 1915 ble vedtatt. Den slo fast at sigøynere skulle utvises fra riket – når romene hadde norske pass, var født i Norge og hadde norsk statsborgerskap, ble det ansett som en offentlig feiltakelse. Passene de fikk, var definert som «ugyldig og bør inndras». I 1927 ble loven ytterligere strammet inn. I 1934 vet vi hva som var under oppseiling i Europa. I 1934 ble et følge på 68 romer, hvorav de fleste var norske, stoppet på den dansk-tyske grensa etter ønske fra norske myndigheter. Tyske myndigheter gjorde det som tyske myndigheter gjorde på den tida: De internerte de norske romene i en konsentrasjonsleir, og bare en håndfull av dem overlevde ved annen verdenskrigs slutt. Etter krigen har den gruppa som overlevde, drevet en kamp i årevis for å få tilbake sitt norske statsborgerskap. Den første fikk det i 1956, den siste i 1972. Det er noe som jeg syns vi skal skamme oss over. Hele samfunnet vårt er lagt opp til at folk skal bo et fast sted. Verden rundt ser vi hvordan mennesker som lever nomadisk, har hatt svekkede rettigheter, svekkede muligheter og har blitt diskriminert. Vi har også hatt nomadiske befolkninger i Norge som har opplevd dette, som vi har klart å lage gode strukturer for. Det vi nå har gjort, f.eks. i forhold til den samiske befolkninga i Norge, syns jeg vi kan være ganske stolte over. Men vi må ta ansvar og finne kloke, gode løsninger tilpasset strukturene til enkeltmennesker som lever litt annerledes enn oss andre. Derfor er det viktig å ha en dialog med disse folkene sjøl, noe som har vært mer eller mindre fraværende i Norge. I skolen ser vi at det er vanskelig å kombinere de kulturelle tradisjonene med at de fleste norske romer reiser i perioden mai–oktober. Men det fins unntak. Noen skoler i Oslo, som Sinsen skole og Bjølsen skole, har jobbet godt med å lage avtaler med hver enkelt familie og finner ordninger som gjør at alle ungene der får en god skolegang. Men det er helt soleklart at disse skolene faktisk bryter norsk regelverk når de lager disse ordningene, og det er langt fra alle skoler som er interessert i å gjøre det. Problemet her ligger hos norske myndigheter. Vi må ha en dialog, vi må ha gode systemer, og vi må sørge for at alle barna får en god skolegang, sjøl om de har en annen kulturell bakgrunn. Et annet område er barnevern. Venstre har flere ganger tatt opp at folk som f.eks. har samisk bakgrunn, bør få en oppfølging i fosterhjem av folk som kjenner samisk kultur og er av samisk opprinnelse, sånn at barn ikke mister sin kulturelle tilhørighet når de blir tatt over av barnevernet. I Norge er det alltid – eller nesten alltid – sånn at man ikke finner fosterfamilier innenfor romene. Her kunne man kanskje ha sett dette i et skandinavisk perspektiv, eller man burde ha sett på andre måter å jobbe med denne gruppa på innenfor barnevernet, slik som vi f.eks. har gjort med mange innvandrergrupper med andre familiestrukturer. Her brukte man familieråd som en av de gode måtene å jobbe med dette på i barnevernet. Det å ta vare på kultur betyr at du må ha noen motorer som er drivkraften i kultursatsinga. I Sverige har man hatt en systematisk satsing på kulturhus for romene. Både Malmö og Stockholm har svært vellykkede informasjons- og kunnskapssenter for denne gruppa. Man har jobbet lenge for å få et eget kulturhus i Norge, eller et eget tilholdssted, for både å ta vare på håndverkstradisjoner og å formidle språk og kultur. Vi har en egen statssekretær med ansvar for samiske spørsmål. Ingen har egentlig ansvaret for romene, sjøl om de har vært her siden 1600-tallet og klart er en del av norsk kultur. Regjeringa laget i 2009 en handlingsplan. Der sto det at man skulle ha samråd som skulle møtes regelmessig, og at det skulle være minst fire møter i året. Ut fra de opplysningene jeg har fått, har det vært to møter siden 2009. Veldig mange av dem som deltok på de møtene, syns ikke de får ordentlig svar på spørsmålene de tar opp, og syns ikke dette rådet har fungert med en god dialog. I Sverige har vi sett at man har fått til gode dialogarenaer, der folk føler at de blir tatt på alvor, der spørsmålene blir tatt på alvor, og der man er opptatt av å ta vare på kulturen. Hvis vi skal klare å få til en god og varig tillit mellom romfolket og norske myndigheter, må vi snakke med dem, og ikke bare om dem. Vi må diskutere hvordan vi skal ta vare på denne kulturen, som er en del av den norske kulturen. Internasjonalt ser vi at Europarådet har en konvensjon om nasjonale minoriteter som Norge har ratifisert. Det betyr at vi ikke bare har ansvar for romer med norsk statsborgerskap, vi har ansvar for alle romene i Norge. Amnesty anslår at det er mellom 10 og 12 millioner romer i Europa. Mange av dem opplever systematisk diskriminering på arbeidsmarkedet, i boligmarkedet og i rettsvesenet. Én av fem – og det er trolig underrapporterte tall, mange land skjuler dette i sin statistikk – har vært utsatt for rasistisk motivert kriminalitet, eller jevnlig blitt tvangsflyttet og opplever å leve under ekstremt dårlige levekår. Amnesty viser til at romer overalt er fanget i en ond sirkel mellom fattigdom og diskriminering – der de ikke har jobb, der de ikke har bolig. På grunn av sin etniske og kulturelle bakgrunn opplever de å bli stilt utenfor, fordi mye av det systemet vi har i Europa, er slik at når man er stengt ute fra jobb og arbeidsmarked, får man heller ikke ta del i samfunnet. Da får man et bilde av at romer er umulige å integrere. La meg nevne noen tall fra Europa. I Hellas går bare halvparten av romfolket på skole. I Latvia er det bare 5 pst. av romfolket som har varig arbeid. I Slovakia er 70 pst. av ofrene for menneskehandel romfolk. I Litauen er det bare en tredjedel av romfolket som har en bolig med vannklosett. I Moldova lever 59 pst. av romfolket i absolutt fattigdom. I Ungarn har det høyreekstreme Jobbik-partiet, med motstand mot romfolk som en av sine hovedsaker, 17 pst. av stemmene. Da bør det ikke overraske noen at noen av dem søker til Norge. Mitt spørsmål til statsråden er om hun vil ta et initiativ for å styrke romfolks rettigheter både nasjonalt og internasjonalt, om de kanskje kan få en unnskyldning for den måten vi behandlet dem på under krigen, og den måten vi tok fra dem statsborgerskapet deres på, enda de var født og oppvokst i Norge, og om vi kan gjøre noe for å få hele det offentlige Norge til å lage gode systemer som gjør det mulig at en nomadisk kultur som har vært i Europa – og Norge – siden 1600-tallet, skal få ta vare på sin kultur, sitt språk og alle de flotte tingene som ligger i kulturen deres, uten at de skal oppleve den diskrimineringa og den trakasseringa de opplever veldig mange plasser i Europa. Jeg vil til slutt si at dette er et folk som ikke hadde noe skriftspråk før på 1970-tallet. Det betyr at det er vanskelig å bygge enhet på kultur – eller som en av dem sa til meg: Det vil prege deg når du vokser opp i et hjem der det aldri har vært en bokhylle. Vi må bygge denne kulturen til å bli sterk og også til å kunne ta vare på de flotte tingene i den i tida framover.