Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-28:
Stortinget har vedtatt endringer i engangsavgiften på motorvogner slik at avgiften fra 1. april blir lagt om fra å være en innførselsavgift til å være en avgift som betales på registreringstidspunktet. I den forbindelse ble dette forslaget sendt ut på høring. I forbindelse med denne høringen ble det også lagt inn enkelte punkter som ikke hadde noe med omleggingen å gjøre, bl.a. dette med karosseribytter og reparasjon av kjøretøyer. Regelverket fra 1. april 2001 er utformet slik at et karosseri – ved skade – kan skiftes ut på visse vilkår. Slik vilkårene er utformet, betyr dette i realiteten at en for kjøretøy som skades, må betale full ny engangsavgift dersom skadene er av et visst omfang. Etter Fremskrittspartiets vurdering er dette ikke noe annet enn en snikinnføring av en form for «reparasjonsavgift». Da engangsavgiftene er høye nok som de er, og for enkelte kjøretøyer utgjør over halvparten av den reelle prisen for kjøretøyet, blir det ytterligere urimelig å kreve inn avgift en gang til når kjøretøyet skades og bygges opp igjen etterpå. Forskriften innebærer i realiteten at hvis kjøretøyet er mer skadet enn 50 pst., vil en måtte betale full engangsavgift – altså importavgift – til staten hvis en velger å reparere kjøretøyet. Etter forslagsstillers vurdering er dette høyst urimelig. Når et kjøretøy er importert til landet og det er betalt full avgift, må det være kostnaden for reparasjonen som avgjør om en reparasjon lønner seg eller ikke. Dette er i tillegg dårlig fordelingspolitikk. Oppbyggingsavgiften på større reparasjoner av motorvogner vil ramme svært skjevt. Personer som i utgangspunktet ikke har råd til et nyere kjøretøy, skal straffes økonomisk ved at man eksempelvis ved en større kollisjonsskade vil kreve inn oppbyggingsavgift som tilsvarer engangsavgiften på bil. Forslaget rammer også motorinteresserte som ut fra kulturhistorisk eller motormekanisk interesse ønsker å bevare og restaurere eldre kjøretøy. Ofte er slike kjøretøyer rammet av rust, som igjen fordrer at store deler av karosseri eller ramme må skiftes, noe som altså vil kunne utløse full engangsavgift en gang til. Dersom restaureringsobjekter holder normal norsk standard med noen tiårs forvitring bak seg, eller det ikke benyttes identiske deler i restaureringen, skal det altså innkreves oppbyggingsavgift for å skru på bilen eller motorsykkelen. Ungdom som aktiviserer seg selv utenfor det organiserte foreningslivet, og som samtidig skaffer seg teknisk kompetanse som samfunnet begynner å få mangel på, skal heretter måtte risikere å bli straffet av staten ved at denne spennende kompetansebyggingen skal avgiftsbelegges. Dette er derfor et dårlig signal til ungdommen. Forslaget er også miljøfiendtlig, fordi motorvogner heretter i langt større grad vil bli kondemnert ved skade. Terskelen for kondemnering vil bli lavere fordi forsikringsselskapene i fremtiden må kalkulere med «reparasjonsavgift» til staten i tillegg til de faktiske kostnadene ved reparasjon. I en tid der det arbeides stadig mer med gjenvinning, ender altså staten opp som en pådriver for det motsatte. Selv om forskriften ble bedre enn først antatt, vil muligheten for tilpasning være betydelig, og vil kunne føre til særtilpasninger. I tillegg er skjerpelsene av reglene for oppbygging av kjøretøy en så kraftig vridning i skjerpende retning at denne avgiften i realiteten går fra å være en oppbyggingsavgift til å bli en «reparasjonsavgift». Fremskrittspartiet er som sagt av den oppfatning at det er kostnaden ved en reparasjon som skal være avgjørende for om kjøretøyet skal repareres eller ikke. Når forskriftene skjerpes på en slik måte som det er gjort, vil det føre til betydelige kostnader for den enkelte bilist som kommer ut for et uhell der skaden overskrider de nye grensene. Hvis eieren ikke har forsikret kjøretøyet, vil hele kostnaden falle på den enkelte eier. Hvis derimot eieren av kjøretøyet har bilen forsikret, vil forsikringsselskapet få regningen. Dette vil selvfølgelig føre til at forsikringsselskapene fordeler kostnadene på alle forsikringstakere, noe som vil føre til høyere forsikringspremie for alle eiere av kjøretøyer. I brev datert 18. april 2001 fra finansministeren står det: «Hensikten med at engangsavgiften inntrer ved oppbygging av motorvogner, er at den skal forhindre avgiftsfri produksjon av kjøretøy bygget i Norge med brukte deler.» Etter mitt og Fremskrittspartiets syn må dette i beste fall være en grov feiltolkning av regelverket. For å bygge opp/reparere et kjøretøy i Norge må en ha et kjøretøy som det allerede er betalt engangsavgift for, og så lenge en reparerer et kjøretøy til å bli identisk med det kjøretøy som i utgangspunktet var skadet og betalt engangsavgift for, kan det etter mitt syn vanskelig kalles et nytt kjøretøy, og skal således heller ikke avgiftsbelegges på nytt. Etter reglene som gjaldt fram til 1. april 2001, ville det vært umulig å bygge opp et kjøretøy i Norge som var vesentlig forskjellig fra det kjøretøyet som skulle repareres uten at det måtte betales engangsavgift på nytt. Kan saksordføreren eller andre forklare meg hvordan man på dette grunnlag kan starte en avgiftsfri produksjon av biler på brukte deler? Det er enkelt og greit en umulighet. Fremskrittspartiet er klar over at enkelte bedrifter reparerer kjøretøyer ved å skifte karosseri. Ved slike karosseribytter var det etter de tidligere forskriftene mulig å skifte til et identisk, men nyere karosseri. Noe slikt ville være mulig for et lite antall bilmodeller som bruker samme understell over en lang periode, og burde etter Fremskrittspartiets syn ikke være noe slags problem. På denne bakgrunn tar jeg opp vårt forslag. Subsidiært vil Fremskrittspartiet slutte seg til forslaget fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Senterpartiet, Venstre og representanten Bastesen.