Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2013-11-28:
Natt til 7. april 1990 ble fergen «Scandinavian Star» rammet av en katastrofal, dødelig brann. Det er ingen tvil om at det skyldtes en brannstiftelse. 159 mennesker ble drept, derav 134 fra Norge, 84 fra Oslo. Mange opplevde forferdelige tap av foreldre, familie, lærere, venner, trenere osv. i sin beste alder. Senest i går snakket jeg med daværende prest i vår menighet på Høybråten/Haugenstua, som fulgte opp to barn i naboblokka vår, som på en tragisk måte mistet begge foreldrene sine i dødsbrannen. De overlevende og etterlatte dannet umiddelbart etter katastrofen en støttegruppe, som vedtok følgende formål: «Arbeide for full klarlegging av det fullstendige hendelsesforløp knyttet til ulykken, dens forhistorie og etterspill». Etter dette har støttegruppen og senere også stiftelsen for etterforskning av mordbrannen på «Scandinavian Star» arbeidet aktivt for å finne nye opplysninger og kreve en ny politietterforskning, ny gransking og nye undersøkelser. Senest nå i år har støttegruppen levert en bred begrunnelse og en anmodning om ny gransking til regjeringen, og stiftelsen har på sin side levert en grundig rapport og en begjæring til politi- og påtalemyndighet om gjenåpning av etterforskningen. Oslo politidistrikt har deretter startet et arbeid for å gå igjennom sakens dokumenter på nytt og dermed vurdere om det kan være grunnlag for ny etterforskning. Støttegruppen har i denne forbindelse advart det politiske system mot ansvarsfraskrivelse hvis vi bare henviser til politiets gjennomgang. Politiet skal først og fremst vurdere etterforskning av strafferettslig og sivilrettslig skyld, og ikke andre sider av saken, som er myndighetenes ansvar. Det er all grunn til å ta disse synspunktene og de nye anmodningene fra støttegruppen og stiftelsen på dypeste alvor. Dette gjelder den langt alvorligste brannkatastrofen vi har vært utsatt for i nyere tid, og mange overlevende, etterlatte, pårørende, familie og venner har slitt ekstra i alle disse årene fordi det er så mange ubesvarte spørsmål. Noen av dem vil forhåpentligvis kunne inngå i politiets gjennomgang, men det er også i de senere årene – etter at Stortinget drøftet saken i form av redegjørelse, stortingsmelding og senere representantforslag på 1990-tallet – kommet nye opplysninger som gjør det aktuelt å se med nye øyne på noen mer overordnede premisser og rammer som ulike deler av myndighetsapparatet har hatt ansvar for. Det gjelder særlig, for det første, behandlingen av brannforløpet. Her har både granskingen – gjennom mandatet til de brannsakkyndige – og etterforskningen begrenset seg til å undersøke første halvannen time av brannen, til da kapteinen gikk fra borde. Men brannene varte i 38 timer, selv om de som døde, omkom i første fase. Politi og granskingsutvalg mente det var snakk om følgebranner etter den første og derfor ikke nødvendig å etterforske nærmere. Senere har de samme SINTEF-ekspertene som var sakkyndige for granskingsutvalget i 1990, i hvert fall siden 2001, flere ganger tatt opp at det er nødvendig å gjøre nye undersøkelser av hele brannforløpet – med de seks påfølgende brannene – og har foreslått en modell for hvordan dette kan gjøres. Utredninger som har kommet fra flere brannfaglige miljøer, som svenske Sweco og norske Skansen Consult, har konkludert med at brannforløpet bare kan forklares med at det har vært en rekke uavhengige brannstiftelser om bord. Om det har vært én brann med følgebranner i 38 timer eller flere uavhengige brannstiftelser, er selvsagt avgjørende for mange sider av saken, bl.a. om hovedmistenkte, som døde i den første brannen, kan være den eneste brannstifteren. Den eneste måten man kan skape større visshet og klarhet rundt brannforløpet på, er trolig å gjennomføre en slags rekonstruksjon og testing av modeller med dagens teknologi og ekspertise. Dette må i tilfelle være et myndighetsinitiativ. Stortinget bør ha en interesse for dette, fordi man også i St.meld. 63 for 1991–1992 la til grunn at det var snakk om én brann. Det andre spørsmålet, hvor det stadig er kommet opp nye forhold i de senere årene, gjelder eierforhold og forsikringsutbetalinger. Mens man i første redegjørelse for Stortinget la til grunn at dette var avklart, og senere at det ikke hadde betydning for saken fordi det bare var økonomiske forhold mellom private, er det etter hvert reist nye spørsmål og kommet bøker og store artikler hvor det eneste sikre er at eierforholdet ikke er sikkert eller avklart. Under en rettssak om forsikringsansvar i Oslo tingrett i 2005, trekker dommer Johan Berg denne konklusjonen og sier at «det er grunn til å stille spørsmål om de ansvarlige for skipet er stilt til ansvar. Det kan synes som om det er grunnlag for å hevde at skipets reelle eierforhold ikke er lagt til grunn i myndighetens behandling av saken og i de straffesaker som fulgte». Også den danske riksadvokaten slo i 2005 fast at eierforholdene ikke var fastlagt, og daværende statsråd Erik Solheim skrev i juni 2009: ««Scandinavian Star»-ulykken er et godt eksempel på hvordan skatteparadiser skjuler eierskap og dermed gir mulighet for å komme seg unna både erstatningsansvar og straff. Til dags dato vet ingen hvem som eide båten.» I NOU 2009: 19, Skatteparadis og utvikling, heter det: «Endelig eierskap er imidlertid ikke blitt fastslått. Skipet var registrert på Bahamas. Det er begrunnet mistanke om at et amerikansk selskap(…) var den reelle eieren av Scandinavian Star. Hvis de etterlatte hadde fremmet en erstatningssak mot selskapet i USA, kunne de kanskje ha oppnådd betydelig høyere erstatningssummer enn gjennom dansk rett.» (…) Når slike konklusjoner nå trekkes av Oslo tingrett, av en statsråd og i en norsk offentlig utredning, blir det ganske selvmotsigende om det man slo fast i redegjørelsen og i dokumenter til Stortinget de første årene på 1990-tallet, skal bli stående. Innenfor dagens mer åpne verdensøkonomi og nye regler om skatteparadiser, bør det være mulig å prøve å snu også denne steinen på ny. Det tredje forholdet som er blitt aktualisert, er den tredelte etterforskningen – mellom teknisk, taktisk og økonomisk etterforskning mellom henholdsvis Sverige, Norge og Danmark. Det var slik at Sverige, ved en ganske liten politistasjon i Uddevalla, hadde ansvaret for åstedet. Danmark, ved en tilsvarende stasjon i bydelen Frederiksberg i København, hadde ansvaret for sjørett, sjødyktighet, rederansvar og dermed eierforhold, og Norge, ved Oslo politikammer, hadde ansvaret for selve brannen og brannstiftelsen. De eneste som er blitt dømt i saken, er tre personer som er dømt av dansk rett, som en del av danskenes ansvar i delingen. De ble dømt for å sette skipet i drift uten at det var i forsvarlig stand. De fikk seks måneders fengsel. Den norske delen, etterforskning av brannstiftelsen, ble henlagt etter ett år, men saken har en foreldelsesfrist på 25 år i henhold til mordbrannparagrafen, dvs. til april 2015. Samtidig som man henla saken, ble det gjort to ting som senere er blitt viktige og kontroversielle. For det første utpekte man en navngitt person, som døde i den første brannen, som den eneste mulige mistenkte blant de 482 om bord. Daværende politimester i Oslo, Willy Haugli, sa til VG 13. mars 1991: «Alle andre muligheter enn dansken er utelukket». Samtidig innrømmet man at man ikke hadde tekniske bevis eller noen fellende vitneforklaringer, slik også VG gjennomgår i dag. Det er et problem for ettertiden for Stortinget at man også i St.meld. nr. 63 for 1991–1992 slutter seg til utpekingen av én person som overveiende sannsynlig gjerningsmann, noe som kan være prinsipielt problematisk med tanke på våre rettsprinsipper. Det kom sammen med henleggelsen fra 1991 også en påtegning fra Riksadvokaten til statsadvokatembetet i Oslo om å se på delingen av etterforskningen på nytt, jf. at det hadde vært problemer med koordinering og samlet ledelse av etterforskning. Meg bekjent er likevel ingenting gjort med denne tredelingen til nå, i de 22 årene som er gått. Hvis vi virkelig skal gå igjennom saken på nytt, bør det absolutt tas et overordnet grep for å gå inn i det på en helhetlig, samlet og annerledes måte. Det er mye mer som kan sies om nye opplysninger og hvilke steiner som bør snus i denne saken. Mitt anliggende er hva vi fra ulike hold kan bidra med for at de overlevende og etterlatte, venner og familie skal få flere og bedre svar, og at den største dødsbrannen i nyere tid ikke skal gå over i historien som en på mange måter uløst gåte. Hvis noe kan gjøres for å komme videre i dette, er jeg sikker på at Stortinget mener det bør gjøres. Jeg er ikke ute etter å kritisere statsråden, som har sittet i kort tid, eller andre for noe som helst, jeg er kun opptatt av saken. Min forventning er ikke at det skal trekkes noen endelige konklusjoner i dag om ny gransking eller nye undersøkelser. Mitt håp er at vi skal være enige om at vi må foreta egne vurderinger av om det er spørsmål utover de politimessige som myndighetene må ta sitt ansvar for å undersøke og granske ut fra nye opplysninger, for slik å bidra med vår skjerv til at overlevende og etterlatte og historien får svar, til at Stortingets behandling står seg for ettertiden og til at vi kan lære mer for framtiden.