Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-03-22:
I likhet med statsråden har jeg hentet fram den rapporten som ble overlevert Landbruksdepartementet i 2008, og som har overskriften «Klimaskifte for jordvernet». Her har jeg sakset følgende: «Jordvern handler om å sikre våre etterkommere muligheten til å dyrke egen mat på egen jord. Produksjonsressursene er under press. Sentralisering og høyt aktivitetsnivå i næringslivet bidrar til sterk tettstedsvekst og behov for utbygging av veier og andre samferdselstiltak. Veksten skjer i stor grad i områder som har de beste arealene for matproduksjon og gode forutsetninger for effektivt jordbruk. Samtidig øker behovet for mat sterkere enn veksten i produksjonen.» Det er jo dette dagens interpellasjonsdebatt handler om. Vår evne til å produsere mat til egen befolkning er viktigere enn noen gang. De siste 50 årene er mer enn en million dekar av landets mest produktive jordbruksarealer omdisponert til andre formål, og det har i høy grad gått på bekostning av landets mest produktive jord. Slik kan det selvfølgelig ikke fortsette, selv om presset på jordbruksarealene er stort, ikke minst i mitt eget fylke. Vi skal ha en restriktiv jordvernpolitikk, men det kan heller ikke bli slik at jordvernet blir en tvangstrøye som hindrer enhver utvikling. Når vi bygger ny E18 i fire felt, eller når vi legger nye dobbeltspor for jernbanen gjennom et fylke som Vestfold, er det nesten ikke til å unngå at verdifull matjord går tapt. Selv om kommunene forsøker å kanalisere bolig- og næringsutvikling til områder som ikke er egnet til jordbruksproduksjon, ser vi stadig urovekkende eksempler på at god matjord går med til utbyggingsformål. Særlig gjelder dette bynære og tettstedsnære arealer, der presset på matjorda naturlig nok er størst. Men alt er ikke bare mørkt og trist. Det har, som statsråden pekte på, faktisk lyktes denne regjeringen å halvere tapet av dyrket jord siden regjeringsskiftet i 2005. Sammenlignet med tiårsperioden før, ble fjoråret et positivt lavmål i så måte. I den nylig framlagte landbruksmeldinga, som Stortinget nå behandler, er tapet av dyrket jord målsatt til under 6 000 dekar i året – altså på nivå med 2011. Vestfold kan på mange måter tjene som eksempel på konflikten mellom jordvern og utbyggingsinteresser. Jordvernet blir nå tillagt større og større vekt, ikke minst som en følge av godt informasjonsarbeid fra Jordvernforeningen og fra Bondelaget i fylket. I Vestfold er om lag 20 pst. av arealet dyrket mark – mot 3 pst. i landet som helhet. 80 pst. av befolkningen bor i byene, som ligger langs kysten, i områder som også utgjør 20 pst. av arealet i fylket. Her ligger den beste jorda – og de mest attraktive områdene for bolig- og næringsutvikling. Dette understreker betydningen av et godt og restriktivt jordvern. Dette må først og fremst kunne skje gjennom de virkemidlene vi har i plan- og bygningsloven og i den lokale kommune- og regionalplanleggingen. Jeg har begrenset tro på at vi oppnår noe særlig mer med en forsterket lovgivning. Det er og blir lokalsamfunnets forståelse for jordvern som blir avgjørende for utviklingen i framtida. Den økte oppmerksomheten omkring jordvernet har allerede gitt gode resultater, og Vestfold er et utmerket eksempel på dette. Men det er ikke bare de arealene som går med til utbyggingsformål som bekymrer. 200 000 dekar kornareal er omdisponert til grasproduksjon de siste årene. Dette er ikke arealer som har gått ut av produksjon, og som er tapt for evig og alltid, men det understreker betydningen av at lønnsomheten i kornproduksjonen bedres ytterligere. Sluttelig vil jeg understreke behovet for nydyrking og gjenvinning av jordbruksareal som har gått tapt.