Mette Tønder (Høyre), 2014-03-18:
For ikke så lenge siden så jeg en dokumentar i Vårt lille land om en familie som adopterte en hel søskenflokk fra Brasil. Hele historien minnet mest om novellen hvor Marte Svennerud er hovedperson og adopterer sju barn istedenfor ett, hvor det står: «Marte Svennerud gikk inn på kontoret og satte seg ved siden av presten. Je tar alle sju. Itte no knussel, sa hun myndig og klasket sin store hånd i bordet.» Så uten «no knussel» har vi behandlet endringene i adopsjonsloven, og vi har tillatt oss å sende noen signaler til det arbeidet som gjøres når det nå også foretas en fullstendig behandling av samme lov. I Norge ble det foretatt 40 pst. færre internasjonale adopsjoner i 2013 enn året før. Hvis dét hadde vært et tall som representerte at det var færre barn som trengte trygge hjem, hadde nedgangen vært grei, men ingenting tyder på det. Derfor er det paradoksalt at vi har familier som nå er nær ved å gi opp fordi de har ventet for lenge, familier som kunne gitt av sin kjærlighet, istedenfor å stå i kø. Barn trenger foreldre, og derfor vil vi sette barnas beste foran byråkratiet. Derfor foreslås det å vurdere å ikke gjøre de adopsjonsforberedende kursene obligatoriske, men i stedet følge kravene til søkerlandet – at vi heller følger kravene til søkerlandene enn å gjøre kursene obligatoriske at adopsjonsprosessen kan settes i gang før kurset er gjennomført, for å korte ned søknadstiden at adopsjonsorganisasjonene eller andre kvalitetssikrede aktører kan tilby slike kurs for å få ned ventetiden For vi vet at det er ventetid på sånne kurs i dag. Så ønsker vi å gjennomgå kravene for å fornye søknader eller å søke på nytt. Det kan ikke være nødvendig med en helt ny søknadsprosess hvis alt er ved det samme i familien, spesielt ikke hvis alt familien har drevet med, er å stå i kø. I lovforslagene foreslås det å flytte ansvaret for utredning av adopsjonsforeldre til Bufetat. Det er viktig at denne organisatoriske endringen blir gjort for å høyne kvalitet og minske ventetid for søkere. Det stilles strenge krav til dem som skal adoptere, og det meldes om at det stilles spesielt strenge krav til enslige som adopterer. Det er viktig at ikke gode hjem for barn blir borte i alle begrensningene. Det som må være aller viktigst, er at barnet og familien har et godt nettverk rundt seg. Aldersgrensen bør være veiledende og ikke som i dag, hvor det er satt en absolutt grense på 45 år. For er du f.eks. 45 år og får et barn på tre år, stiller du ganske likt som f.eks. meg som er 44 år og har et barn på to og et halvt år. Og jeg tror jeg gjør det ganske greit. Vi må huske på at det avgjørende for vedtaket må være at søkerne kan takle omsorgsoppgavene i lang tid framover. Så er det jo sånn at en rekke søkerland har sine egne retningslinjer for dette, og dem må vi også se nærmere på, mener jeg. For det er viktig at ikke norske retningslinjer hindrer flere barn som trenger gode hjem, å få det. Vi vet at det bor barn som trenger familier, i flere land enn dem vi nå samarbeider med, men det stilles naturligvis strenge krav for at Norge skal kunne samarbeide om adopsjon. Jeg er glad for at en samlet komité framhever dette som et viktig internasjonalt arbeid. Det må jobbes videre internasjonalt for å få godkjent flere søkerland. Det er mange grunner til at adopsjonstallene går ned. Vi kan ikke endre andre lands lovgivning. Vi må gjøre vårt, og da er noe av det viktigste at vi ikke skaper flaskehalser i vår interne behandling av sakene. Vi ser fram til at hele adopsjonsloven kommer til behandling, og er glade for å ha fått gjort noen endringer allerede. Jeg startet med en historie om en liten familie på to som ble til seks stykker. Vi har mange kommende foreldre med stort hjerterom i dette landet Politisk må vi gjøre det vi kan for å få fylt disse hjerterommene med barn, ikke med ventetid.