Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2000-12-11:
Det er positivt at vi ikke har noen dyptgående uenighet om forsvarspolitikken i Norge, noe debatten avspeiler ved at vi på en måte må lete litt etter hva som er forskjellene mellom partiene. Vi skal nå vedta forsvarsbudsjettet for 2001, mens vi venter på Regjeringens langtidsproposisjon, og vi går derfor ikke inn for store endringer på neste års budsjett. Men det har selvsagt vært et mål å unngå investeringer som det ikke vil være bruk for i Forsvarets nye struktur. Vi befinner oss midt mellom to årtusener, og det kan gi grunnlag for noen refleksjoner. Idet vi går inn i det tredje årtusen, befinner vi oss i en sikkerhetspolitisk situasjon med et betydelig lavere trusselnivå enn for bare 10–15 år siden. Vi har lagt bak oss det historikeren Eric Hobsbawm kaller «Ekstremismens tidsalder», hvor han har regnet ut at omkring 102 millioner mennesker er blitt drept i løpet av de siste hundre år. Nasjonalsosialismen og kommunismen er ideologier som har preget dette århundret, og som har satt uhyggelige spor etter seg. Det kan ikke være noen tvil om at nettopp fremveksten av disse ideologier langt på vei har bidratt til å forme vår sikkerhetspolitiske tenkning. Når Forsvaret nå står overfor en av de største omstillinger i vår historie, er det ikke minst fordi trusselbildet har endret seg vesentlig. De nevnte ideologier kan ikke anses som døde og maktesløse, men de har ikke lenger noen sterk oppslutning. Vi kan ved inngangen til det tredje årtusen fastslå at faren for konfrontasjoner og væpnet konflikt – i hvert fall etter den kalde krigens mønster – er praktisk talt eliminert, i overskuelig framtid. Det var mange som gjennom noen år anså Vladimir Sjirinovskij og hans ultranasjonalistiske parti i Russland for å være en potensiell trussel dersom partiet skulle få mer makt og innflytelse i russisk politikk. Jeg tror vi nå kan anse den faren for å være over i og med at Sjirinovskij har mistet det meste av sin oppslutning og innflytelse. Men man kan selvsagt ikke se bort fra at den politiske situasjonen i Russland er labil, og at russerne kan bli mer opptatt av sin kjernefysiske slagkraft nå som det er blitt åpenbart for hele verden at Russland har problemer med sitt konvensjonelle forsvar. Men trusselbildet er likevel helt annerledes. Det er også grunn til å nevne at siden Konferansen om sikkerhet og samarbeid i Europa møttes i Helsinki i 1975, har det foregått en lang sammenhengende prosess med avspenning og nedrustning og rustningskontroll, noe som har gitt meget betydelige resultater når det gjelder nedbygging av de kjernefysiske våpnene og de konvensjonelle våpnene. Siden 1989 har antall kjernefysiske våpen i de europeiske NATO-landene blitt redusert med 90 pst., og siden CFE-avtalen om reduksjoner i de konvensjonelle styrkene i Europa ble signert i 1990, har nesten 60 000 stridsvogner, artillerienheter og kampfly blitt kondemnert. Det gjenstår fremdeles mye når det gjelder oppfølging av avtaleverkene, både når det gjelder konvensjonelle våpen og kjernevåpen, men vi må kunne fastslå at Norge har fått økt trygghet. Norsk forsvars- og sikkerhetspolitikk står derfor nå overfor store utfordringer. Behovet for et invasjonsforsvar er sterkt redusert, og behovet for å kunne håndtere internasjonale kriser har økt. Vi er derfor i gang med en prosess hvor vi skal omprioritere ressursene, men det skal vi komme tilbake til i forbindelse med vårens store debatt om langtidsproposisjonen. Det kan være grunn til å minne om at Norge står seg godt internasjonalt når det gjelder prioritering av Forsvaret. Jeg har lagt merke til at Høyres medlem av forsvarskomiteen i sine merknader snakker om en «kraftig forverring» og et «skakkjørt forsvar», under henvisning til at Norge har redusert sine forsvarsbevilgninger som andel av nasjonalproduktet fra 3,1 pst. i 1990 til 2,2 pst. i 1999 – en nedgang på ca. 30 pst. Det kan ut fra dette være grunn til å se nærmere på tallene for forsvarsbevilgninger slik de er gjengitt av The International Institute for Strategic Studies i publikasjonen «The Military Balance 2000-2001», publisert av Oxford University Press. Av denne studien fremgår det at det var bare USA som brukte mer penger til forsvarsformål pr. innbygger enn Norge i 1999. I USA ble det brukt 1 036 dollar pr. innbygger, mens Norge samme år brukte 712 dollar pr. innbygger. Til sammenligning vil jeg vise til at Frankrike brukte 640 dollar og Storbritannia 628 dollar. Tyskland er helt nede på 379 dollar pr. innbygger og Belgia på omtrent samme nivå. Når Belgia har redusert sine forsvarsbevilgninger fra 3 pst. av bruttonasjonalproduktet i 1985 til 1,5 pst. i 1999, er dette et uttrykk for en trend blant NATO-landene. USA har hatt mer enn en halvering i samme periode, mens Norge har beveget seg fra 3,1 pst. av BNP i 1985 til 2,2 pst. i 1999. Det er således ingen dramatikk i at det har skjedd en viss prosentvis nedgang i forsvarsbevilgningene i Norge. Med tanke på den sterke økningen i BNP i Norge gir det likevel et mer korrekt bilde å se på hvor mye som brukes pr. innbygger, og der ligger altså Norge som nr. 2 av alle land i verden. Det må være problematisk å krisemaksimere situasjonen ut fra disse tallene. Kristelig Folkeparti vil, i likhet med flertallet, hevde at Forsvarets samlede bevilgninger ligger på et høyt nivå, og utgjør en relativt stor andel av statens utgifter i Norge, dette på tross av at investeringene har gått noe ned i forhold til tidligere plantall. Dette utlignes noe av at bevilgninger til internasjonale operasjoner har økt betydelig i samme periode. Kristelig Folkeparti mener, i likhet med flertallet, at manglende ressurser ikke er hele problemet i forhold til ambisjonen i langtidsmeldingen. Selv om den anbefalte strukturen har fått dekket de estimerte behovene, ville det likevel ha blitt for dyrt å opprettholde driften. Det er derfor nødvendig med en betydelig omstilling. Det er svært viktig at vi får gjennomført en grundig prosess når vi i vår skal gjennomgå Regjeringens forslag i langtidsproposisjonen knyttet til Forsvarsstudie 2000 og innstillingen fra Forsvarspolitisk utvalg. Jeg regner med at betydelig tid vil gå med til høringer og befaringer ved avdelinger som trues av nedleggelse, og det vil kunne bli en rekke smertefulle prosesser. Vi vil ha begrensede ressurser til forsvarsformål i fremtiden, og det vil være helt nødvendig å se kritisk på den totale bruk av de midler vi har til disposisjon. Det sier seg selv at vi ikke kan beholde den administrative struktur, som er vedtatt for en helt annen sikkerhetspolitisk situasjon, og vi kan derfor anta at fjerning av 4 000-6 000 stillinger som er antydet, kan komme til å bli iverksatt. Nå skal ikke jeg forskuttere noe av denne debatten, men jeg tror at vi allerede nå kan slå fast at vi også har behov for en grundig vurdering av nivået og vår planlagte kapasitet for å delta i internasjonale operasjoner. Behovet for å delta i slike operasjoner har økt, og det er viktig at vi anser FN og FNs sikkerhetsråd for å ha det overordnede ansvar for slike operasjoner. Kristelig Folkeparti er enig i at Norge fortsatt skal bidra betydelig til internasjonale fredsoperasjoner i regi av NATO, FN, OSSE eller EU, men det er en forutsetning at vi ikke må gå inn i slike operasjoner uten at de er hjemlet i folkeretten. Det ble stilt spørsmål ved det i forhold til vårt engasjement i forbindelse med krisen i Kosovo. Det er imidlertid gledelig å konstatere at situasjonen nå på Balkan er mer preget av fred enn krig. Det viser at det var rett å engasjere seg. Når Serbias befolkning nå kan gå til valg 23. desember med opposisjonslederen Zoran Djindjic som felles statsministerkandidat for de 18 opposisjonspartiene, er det et resultat av at NATO intervenerte. Og vi har fra norsk side også bidratt til å støtte opposisjonen mot Slobodan Milosevic. Det er gledelig å se at Serbia nå nærmer seg et demokratisk styre, basert på menneskeretter, som kan knytte landet nærmere til europeiske institusjoner og til det politiske og økonomiske fellesskap i Europa. Når det gjelder forslaget fra representanten Langeland, vil jeg gjerne gi uttrykk for at sentrum vil støtte det forslaget. Vi er sterkt uenige i det som flertallet vedtok, og vi mener det ville ha vært klokt å drøfte strukturen først og så eventuelt vedta skytefelt siden. Det må jo fremstå som et paradoks for flertallet at 8. desember, for noen få dager siden, mottok Stortinget St.meld. nr. 15. Her handler det bl.a. om hvordan vi kan ta vare på skogfinnene, som fikk status som nasjonal minoritet her i Stortinget like før flertallet vedtok å anlegge Regionfelt Østlandet. Og det står bl.a. i denne meldingen: «I dei seinare åra har ein sett ei revitalisering av finnekulturen. Det finst no fleire regionale og lokale organisasjonar som arbeider med den skogsfinske kulturen, og det finst organiserte nettverk med kontaktar over landegrensene. Nettverksorganisasjonen Skogsfinske interesser i Norge fungerer som talerør overfor styresmaktene.» Men nå har altså flertallet vedtatt å ødelegge det som er kulturgrunnlaget for denne nasjonale minoriteten, og det skal bli spennende å se hvordan flertallet vil behandle St.meld. nr. 15 i forhold til skogfinnene.