Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2011-12-13:
På Newseum i Washington henger mitt favorittpressebilde. Det er Kevin Carters bilde, som jeg tror vi alle har sett – bildet av en gribb som tålmodig venter på at et lite barn skal dø. Bildet er tatt under hungersnøden i Sudan i 1993. Sammenkrøpet og ute av stand til å hjelpe seg selv ligger den forsvarsløse ungen på magen på den tørre røde bakken. Fotografen tok bildet, jaget vekk gribben og gikk. Kontrastene til Norge kan nesten ikke være større. Mens det fortsatt er sultkatastrofe på Afrikas horn, mens funksjonshemmedes barn i slumområder verden over er frarøvet en framtid, så bor vi i Norge i et svært godt og velfungerende land. Mens kvinner blir utsatt for seksualisert vold i en flyktningleir, er tenåringsgraviditetene hos oss de laveste i verden. I Afghanistan er fortsatt det farligste du kan gjøre, å bli gravid. I Tsjad giftes jenter bort i en alder av elleve–tolv år. Til tross for mange synlige resultater de siste årene, er det fortsatt veldig mye å gjøre, og kvinner er et viktig, prioritert område for oss. Verden er grusomt urettferdig. Spørsmålet er bare hva vi velger å gjøre med det. Vel, en av de tingene vi kan velge å gjøre, er å opprettholde vår utviklingshjelp. Selv om norsk utviklingshjelp ikke alene endrer alt i verden, er det ingen tvil om at nødhjelp og ulike typer utviklingshjelp – gitt på den rette måten og med de rette kravene til mottakerlandene – er viktig. En evaluering av norsk næringsrettet bistand som nylig er gjennomført, viser at den norske støtten til næringslivsutvikling direkte og indirekte har skapt 110 000 arbeidsplasser gjennom de siste 10–15 årene. Norfund har utviklet seg til å bli en av de mest interessante organisasjonene i utviklingsland på sitt område. Norsk rolle i å initiere og gi bistand til mikrokreditt framheves også spesielt i evalueringsrapporten. Også Norad kan vise til resultater når det gjelder å mobilisere norske bedrifter og bidra til virksomhet. Næringsrettet utviklingshjelp er viktig. Norsk næringslivsbistand har mobilisert norsk næringsliv til å interessere seg for forretningsmuligheter i utviklingsland. Det gjelder særlig mindre bedrifter, og det skaper nødvendige og sårt tiltrengte arbeidsplasser i landene. Norfunds resultater er ett av mange bevis på at risikoen i utviklingsland har vært overvurdert sammenlignet med vestlige økonomier. Da er det samtidig paradoksalt at Statens pensjonsfond ikke investerer i utviklingsland hvor avkastningen er høy. Derfor er det viktig at vi vurderer om Statens pensjonsfond bør investere mer i utviklingsland og i tilfelle hvordan det bør gjøres. Fremskrittspartiet er ikke konsekvent i utviklingspolitikken, når de på den ene siden er for næringsrettet bistand, og på den andre siden samtidig kutter stort i utenrikstjenestens budsjett. Utenriksstasjonene våre er jo nettopp svært viktige bindeledd og tilretteleggere for næringsutvikling, og de er møteplasser mellom ulike norske bedrifter og lokale næringsaktører i utviklingsland. Så til Midtøsten: Mens den nyvalgte lederen av Israels venner, Fremskrittspartiets Jørund Rytman, er mest opptatt av hvilke ord som brukes for å beskrive Israels tilbakeholdelse av palestinske skattepenger, er Arbeiderpartiet opptatt av å støtte den positive utviklingen som har skjedd i de palestinske områdene. Fremskrittspartiets kutt i støtten til Midtøsten og Nord-Afrika med 150 mill. kr går hovedsakelig ut over det palestinske området. Konsekvensen er jo også at Israels trygghet svekkes. Statsbyggingsprosjektet har hatt bred internasjonal støtte, og har av både Verdensbanken og IMF blitt karakterisert som vellykket. Fremskrittspartiets alternative politikk i Midtøsten vil føre til ny sosial kollaps, økt konflikt og ytterligere radikalisering. Det er ingen tjent med – og absolutt ikke Israel. Helt til slutt har jeg lyst til å si noe om Eriksen Søreides første innlegg. Der sa representanten Eriksen Søreide noe ganske interessant. Hun sa at Høyres forutsetning for bistand er at landet viser klare tegn på utvikling og respekt for grunnleggende menneskerettigheter og demokrati. Det er en endring av Høyres politikk. Hva betyr det i praksis? Hvilke land skal vi trekke oss ut av med den begrunnelsen, og med de konsekvensene som det da gir – mindre dialog, færre nyttige kontakter? Hvilke konsekvenser har dette for andre områder? Betyr dette at Høyre nå også vil gi strengere råd til norsk næringsliv og ytterligere krav om ikke å investere i land som bryter grunnleggende menneskerettigheter? Jeg håper Høyre kan klargjøre sine standpunkter.