Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2012-03-29:
Jeg vil rette en takk til interpellanten, som satte dette temaet på dagsordenen. Tidligere i dag hadde jeg besøk her på Stortinget, og i god tradisjon stoppet vi opp ved maleriene av to kvinner som hadde, og fremdeles har, en stor plass i norsk politikk. Så slo det meg at de hører hjemme også i denne debatten. At Kirsti Kolle Grøndahl den 11. oktober 1993 ble den første stortingspresidenten, var ikke uventet, men det var spesielt nok til at hun fikk sin rettmessige plass i historien om kvinner som har vist vei ved å si ja til politiske verv som tidligere var forbeholdt menn. Snur vi oss rundt mens vi oppholder oss på gangen, ser vi bildet av Anna Rogstad. Den 17. mars 1911 var en historisk dag fordi hun denne dagen ble Norges første kvinnelige stortingsrepresentant. Gjennom sitt ja til å gå inn i politikken ved å ta et politisk verv som på denne tiden var et meget utradisjonelt karrierevalg, beviste hun at kvinner hadde, og har, sin selvfølgelige plass der beslutningene tas. Ser vi på bildet bak meg, burde de også ha vært i den salen. Anna Rogstad kjempet også for en annen viktig sak, som absolutt har relevans til det vi diskuterer her i dag. Anna Rogstad var som kjent lærerinne av yrke, men hun var også kvinnesakskvinne, og hennes store kampsak var å styrke jenters utdanning. I år 1900 startet hun «Fortsettelsesskolen for unge piger». Bare det å gi og få utdanning utover folkeskolen var ingen selvfølgelighet på denne tiden, men det var viktig for å få kvinner til å velge det utradisjonelle, en mulighet til å forlate kjøkkenbenken, til å være kvalifisert for arbeid. Jeg tar dette tilbakeblikket med meg fordi disse kvinnene, som representerer arbeiderbevegelsen sammen med mange tusen andre, har bidratt til at det som tidligere var utenkelig, om ikke umulig, nå er blitt en selvfølgelighet. I dag triller menn barnevogn og tar pappaperm, mens kvinner har tunge styreverv og er profesjonelle toppidrettsutøvere. I dag er det ingen som reagerer på at kvinner inntar hvilken som helst posisjon i vårt samfunn, og sånn skal det også være. Til tross for at mye positivt har skjedd, og ikke minst skjer, er vi ikke helt likestilte. Menn eier mest, tjener mest og har de mest prestisjetunge posisjonene, mens kvinnene fremdeles har hovedansvaret for hjem og familie og arbeider deltid i helse- og omsorgssektoren. Men det er en endring på gang, noe også denne debatten viser. Vi registrerer at det fremdeles er jentene som viser vei. De er mye flinkere til å velge utradisjonelt enn guttene, og det er bra. Utfordringene er, som flere har vært inne på, å få guttene til å følge jentene i større grad. Å få flere gutter til å velge omsorgsyrker er og blir en utfordring. Det viktigste vi kan gjøre, er å ansvarliggjøre oss selv for at dette er og blir tema på de arenaer våre barn befinner seg på i hele utdanningsløpet, og ikke bare i barnehagen og på skolen, men også rundt kjøkkenbordet. Til det siste – kjøkkenbordet er kanskje en undervurdert politisk arena. Rundt bordet kan vi som foreldre, som flere har vært inne på, bidra til å bygge opp både barnas selvtillit og troen på at de valg de senere skal ta, er i tråd med deres egne ønsker og ikke våre. Og kanskje gjør det noe med våre egne holdninger når vi kan ta del i våre barns ønsker når de argumenterer for sine framtidige utdannings- og yrkesvalg, enten de går innunder kategorien tradisjonelle, eller – og kanskje mest da – kategorien utradisjonelle utdannings- og yrkesvalg. Som beslutningstakere må vi innse at Norge fremdeles har et kjønnsdelt arbeidsliv. Selv om det skjer mye spennende, arbeider kvinner og menn i stor grad i ulike bransjer, sektorer og yrker. Kanskje det er en for snever innfallsvinkel, men jeg tror at gutter ikke velger kvinnedominerte yrker fordi det i stor grad handler om lønn, og at deltid er for utbredt på kvinnedominerte arbeidsplasser. Regjeringen er bevisst på dette og arbeider for å fjerne ufrivillig deltid, og at de som ønsker, får arbeide heltid. Selv om noen hevder at vi ikke har et likelønnsproblem i Norge i dag, er det en realitet. Regjeringens stortingsmelding om likelønn er et godt eksempel på at man har ulike tiltak man kan gjøre noe med. Til slutt: At vi er der vi er i dag, gjør meg stolt, men ikke fornøyd. Vi har utfordringer, men den grunnmuren som er lagt gjennom bevisste politiske valg, først og fremst innenfor arbeiderbevegelsen, gjør meg sterk i troen på at vi skal finne gode løsninger, også på de utfordringene som ligger til grunn for denne debatten. For å lykkes må flere engasjere seg i slike viktige politiske saker. Det må ikke være slik at dette er en problemstilling som bare bæres fram av kvinner, også vi menn må på banen. Ser vi hvem som deltar i denne debatten, er vi i dag to stykker. Min oppfordring til menn er: Kom på banen!