Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-02-15:
Jeg skal ikke gå inn på den lange rekke av tiltak som er vedtatt iverksatt og skal iverksettes, eller som er underveis i utredning for å bekjempe kriminalitet eller for å sørge for at ofre får det bedre. Jeg skal konsentrere meg om det som jeg opplever at både forslagsstillerne, komiteen og departementet har felles, nemlig: Hva kan man gjøre i et moderne medielandskap for å håndtere det som plutselig kan oppstå? La meg si følgende: Jeg tror at selv ikke med lang politisk erfaring vil man lett kunne være forberedt på det som plutselig kan oppstå. Men representantene som har fremmet dette, har likevel et poeng, og poenget er todelt. Jeg har tatt temaet opp i møte med Norsk Redaktørforening, fordi de inviterte meg til å komme dit og snakke om Ytringsfrihetskommisjonens innstilling. Da sa jeg veldig klart at hvis pressen ikke vil ha regler som innskjerper pressens adgang i forhold til rettslige prosesser, må pressen selv gå til den selvrensende innsats som Francis Sejersted snakker om i forbindelse med Ytringsfrihetskommisjonen, og som bør føre til at man også på nyhets- og reportasjeplass kan ta like ettertenksomme og reflekterte oppgjør med seg selv som man kan gjøre med maktpersonligheter i samfunnet, hva enten det er politikere, folk i næringslivet eller ellers. Det sa jeg i dypt alvor fordi ytringsfriheten har en pris: Den gir ikke bare en rett, den gir også en plikt. Jeg føler at det er viktig at det blir sagt fra Stortingets talerstol, og det er nesten litt trist at presselosjen er tom på det tidspunktet denne debatten føres, men jeg antar at pressen lytter godt på høyttalerne og andre steder og følger med på skjermer. Så er det det andre punktet, som går inn i: Hva slags system har vi nå tross alt når folk kommer i denne situasjonen? Vi har faktisk noe. For det første har vi rådgivningskontorene, som er nevnt av flere. Det skal opprettes et kontor i Oslo, som vi er engasjert i å få til – det skulle bare mangle, det ligger i handlingsplanen «Mot vold mot kvinner», og vi skal øke fra fem til ni kontorer. Det er helt klart at vi kan se på om man på de kontorene kan koble inn noe erfaring om media. Det er også slik at det er en generell informasjonstrykksak som heter «Fra anmeldelse til dom», som sendes til offentlige myndigheter landet rundt. Der kan man selvfølgelig vurdere å ta med noe av det som går på mediepågangen som kan inntreffe etter en sterkt dramatisk hendelse. For det tredje har vi bistandsadvokat i en rekke alvorlige straffesaker. For det fjerde har vi i saker som er annerledes, fri rettshjelp uten behovsprøving, når det er snakk om spesielt vold mot kvinner i samliv eller andre sterke situasjoner. Det går selvfølgelig an i resonnement med dem som er i disse situasjonene, som en del av forberedelsene, å diskutere og gjøre oppmerksom på det offentlige landskapet man lever i. På samme måte kan man snakke med dem som er koblet inn, som prest og psykiater og andre. Det går også an å se på det som politiet i Larvik faktisk gjorde etter drapssaken i fjor, hvor politiet den første tiden fant en måte å gjøre det på hvor én politirepresentant var den som hele tiden stilte spørsmål til de pårørende, slik at de hele tiden slapp å møte mange forskjellige mennesker. Det var en måte å være veldig konsistent på i avdekningen og opprullingen av saken. Samtidig fant man rom for – etter lokalt skjønn – at vedkommende i den første, tunge tiden faktisk også tok imot medieforespørsler, slik at man fikk kanalisert det. Det som også skjedde i Larvik-saken, og som er meget interessant, var at naboer reagerte når de syntes at helikopterne ble for nærgående. – Så jeg tror det viktigste ved denne saken er den offentlige oppmerksomhet som skapes. Jeg vil avslutte innlegget med å si at moderne journalistikk på sitt beste, når den er oppsøkende, i praksis er etterforskning. Den er like systematisk som når politiet etterforsker. Den er like pågående, og den skjer i fullt lys. Derfor er det viktigste i denne debatten de presseetiske forpliktelser som faller tilbake på media. Og skal man da – for å ta Francis Sejersted på alvor – ha en ytringsfrihet som gir mange rettigheter, rettigheter til å gå maktmennesker etter i sømmene, hva enten de er statsråder, stortingsrepresentanter, direktører eller hva det nå måtte være, så må man også ta på seg den plikten det er å beskytte sakesløse mennesker. Og jeg vet selv, fra mitt tidligere liv som sosialarbeider, at det er mange mennesker som er henrykte ved å kunne stå fram med sin sak, og som så får en psykologisk blåmandag dagen etterpå fordi ingen fortalte dem at det kunne tenkes å bli slik. Jeg har selv vært i nærheten av slike situasjoner, og jeg glemmer dem ikke. På den måten mener jeg at forslagsstillerne har oppnådd å få et søkelys på saken. Jeg skulle ønske at debatten om dette ble en debatt som var like lett tilgjengelig i media som mange andre debatter som finner sted der, men i ytringsfrihetens navn kan ikke det bli mer enn et ønske fra en statsråd fra Stortingets talerstol.