trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tor Bremer (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Eg har berre eit par poeng. Eg sluttar meg naturlegvis til dei som vil gje honnør til interpellanten Svein Harberg for å løfta inn RLE-faget til debatt i denne salen. Sjølv om RLE, og no PEL-faget, som det heiter, er eit lite fag i skulen – det utgjer berre 7,5 pst. av elevane sine timar – må lærarane naturlegvis ha den nødvendige kunnskap og kompetanse. Utviklinga bør absolutt følgjast nøye, som interpellanten peikar på. Betydinga av kunnskap og kompetanse på dette området må heller ikkje undervurderast, kort og godt fordi kunnskap er eit godt grunnlag for kulturell og religiøs sameksistens. Dei nye grunnskulelærarutdanningane som vart starta opp i 2010, er naturlegvis også innom dette området. Her blir dette temaet konkretisert i planverket, nemleg i rammeplanen og i dei nasjonale retningslinjene. Planverket beskriv m.a. det læringsutbyttet kandidatane skal ha for å møta eit samfunn som er prega av mangfald, som er fleirkulturelt, og som er fleirspråkleg. RLE-faget er ikkje obligatorisk no, men eg er nøgd med statsråden si tilbakemelding om at ho vil ta med seg dette i den pågåande evalueringa av lærarutdanningane. Når det gjeld nye studieplassar og eventuell fordeling av studieplassar, trur eg at dagens system, med ei rammefinansiering av institusjonane, over tid er det beste systemet, som lettast overlever, og som er mest i tråd med det som me ønskjer at institusjonane skal vera, nemleg at det er opp til institusjonane sjølve– der dei er etablerte – å definera kva som er samfunnets behov for kunnskap og kompetanse. Når det gjeld representanten Thorsens beskriving av situasjonen i Oslo, vil eg via det litt merksemd. I mine øyro høyrdest det ut som ei beskriving av gettotilstandar i store delar av byen. Eg trur det er ei beskriving få kjenner seg igjen i. Eg vil òg seia at det i alle fall ikkje er i tråd med det som ånda til RLE-faget.
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Jeg har lyst til å starte med å si at det er veldig bra at Fremskrittspartiet har tatt opp saken, rett og slett fordi dette er en debatt jeg tror det er nødvendig å ta – også her. Den foregår i stor grad ute i norske lokalsamfunn, på skoler og blant forskere. Jeg har gjort meg noen betraktninger etter å ha hørt de ulike partiene komme med sine synspunkter. Alle er jo positive, generelt: Vi vil jo både at vi selv skal trimme mer, og at alle andre skal trimme mer – både av hensyn til folks fysiske helse og fordi vi vet at det slår inn på økonomiske parametre, for å bruke den type begrep. Vi blir friskere, og da blir det f.eks. mindre helseutgifter – og det er særlig viktig når det gjelder barn. Men det er et tilleggsmoment, og det er dette med læringsutbytte, og der vil jeg jo si det er en viss nyanseforskjell mellom Fremskrittspartiet og Høyre i debatten. Høyre viser til grunnleggende ferdigheter som svært viktige mål, og det er de helt enige om, men det er nyanseforskjeller når det gjelder om fysisk aktivitet i seg selv vil bedre læringsutbyttet. Forskning dokumenterer det. Jeg tror egentlig at vi bare så vidt har startet denne debatten, og at i norsk skole, i norsk utdanningspolitikk er en nødt til å ta dette med fysisk aktivitet mye mer på alvor – ikke minst fordi det er så store sosiale forskjeller, som Anne Tingelstad Wøien var inne på. Det blir større og større forskjeller i vekt på barn fra familier med dårlig økonomi kontra barn fra familier med god økonomi. I enkelte bydeler i Oslo er det sågar slik at barn kanskje veier litt for lite, som også handler om sosial bakgrunn. Så dette med helse og kosthold – alt dette – kan ikke isoleres og plasseres hos familien eller hos frivillige alene og vise til at vi må ha flere sykkelstier. Selvfølgelig må vi det, og selvfølgelig har familien et hovedansvar, men det er bare ikke nok. Jeg er sterkt redd for at disse forskjellene kommer til å forsterke seg framover, og jeg tror vi må gjøre noe med dette for å klare å få til en helhetlig skoledag – hvor læringsutbyttet også blir bedre. For det nytter ikke med flere mattetimer hvis folk sliter med fysiske og psykiske plager. Da hjelper det ikke, da går det rett og slett ikke inn. Vi vet fra forskning at halvtimen etter at du setter deg ned og skal løse en komplisert logisk utfordring, fungerer hjernen bedre, du løser den lettere, og når man samtidig gjør en skanning av hjernen, er det rett og slett større aktivitet. Så det er ingen tvil om at dette virker. Jeg vil utfordre partiene til å jobbe mer med dette, for jeg tror vi må se en skole i framtiden hvor vi – på et eller annet vis – må ha fysisk aktivitet hver dag. Men det er et viktig poeng det som representanten Stine Renate Håheim tok opp – skal det skje i regi av en gymtime, eller skal vi ha mer FYSAK, som jeg tror passer mange elever mye bedre enn tradisjonell gym.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det er jo interessant når Fremskrittspartiet kaster seg inn i debatten og hovedargumentet er at politikken må bli mer forskningsbasert. Jeg er for så vidt for det. Jeg er for at vi skal ha en forskningsbasert tilnærming til utdanningspolitikken. Så et lite tips kunne jo vært å bruke den samme tilnærmingen til f.eks. klimapolitikken, transportpolitikken eller andre områder der Fremskrittspartiet går mer etter magefølelsen enn etter det kunnskapsbaserte. Men jeg er glad for at Fremskrittspartiet i skolepolitikken nå ser ut til å lande på den linja. Hanekamhaug tar opp at vi må slutte å gjøre skolen og det som virker, til gjenstand for politiske, ideologiske markeringer, og hun trekker opp i innlegget sitt at vi er middelmådige, at vi gjør det dårlig på internasjonale tester, men saken er at vi gjør det stadig bedre på internasjonale tester – pilene peker i den riktige retningen. Da hadde det vært hyggelig om representanten Hanekamhaug hadde gått opp her og sagt at nå kan det virke som om den nasjonale kunnskapspolitikken er på rett spor, vi gjør noen ting bra, jeg vil ha, kanskje, litt mer fysisk aktivitet – noe jeg for så vidt er enig med henne i. Det som derimot blir litt rart for meg, er når angrepet hennes i replikkordskiftet rettes mot kulturskolen, mot musikk, for er det et annet område som vi vet stimulerer kognitive evner eller muligheten til å tenke i rom og tid, er det nettopp musikk. Hvis vi gjør et kjapt søk på Internett, ser vi at University of California, med Gordon Shaw, blant flere, har funnet ut at åtte måneders keyboard-øvelse for førskolebarn ga en «boost» i romtenkningen på IQ på 46 pst. Hm. Interessant forskning! Agnes Chan, ved et kinesisk universitet, har funnet ut at voksne med musikktrening lærte seg fortere flere ord enn dem uten musikktrening når det var om å gjøre å huske mange ord etter hverandre. Så her gjør Hanekamhaug seg på en måte til den største hoggestabben for sin egen kritikk. Hun prøver å skape ideologiske forskjeller der hun heller burde ha gått til forskningen, burde ha gått til kunnskapen for å se på hva som faktisk fungerer i skolen, og ikke prøve å sette gode tiltak opp mot hverandre for å skåre billige poenger hos dem som eventuelt er imot musikk- og kulturskole.
Svein Harberg (Høyre), 2012-11-20:
Jeg takker statsråden for svaret. Ja, det er mye spennende som skjer i de nye lærerutdanningene, og det skal bli spennende å se hvordan det virker. Jeg tror det blir veldig viktig å skille mellom det å ha pedagogisk grunnlag for og kunnskap for å undervise i et mangfoldig miljø – med et mangfold av kulturer og religioner – og det å undervise i RLE-faget, for det er to forskjellige ting. En av intensjonene med å ta opp denne interpellasjonen er at når det oppstår en ny situasjon, så mener vi i Høyre at det er viktig at vi også, som den overordnede myndighet, sørger for at utdanningene justeres i samsvar med den nye situasjonen. Med hensyn til det statsråden nå svarte, er det viktig å peke på lærerutdanningslærerne, som også skal tilføre dette nye faget denne RLE-kunnskapen. Nasjonalt fagråd for kristendomskunnskap og religionsvitenskap har nemlig sett også på dette, og de er bekymret for innholdet i PEL-faget. Det blir mye tre bokstavers forkortelser her nå. Men de er bekymret for RLE-fagets plass i denne undervisningen og har gitt et signal om at de mener at pedagogikken har fått hovedfokus i det nye faget. Jeg synes det er viktig å ta med seg den bekymringen samtidig som jeg er glad for at statsråden viser til at dette følges, og at en skal evaluere det. Det er bra. Så skal det bli spennende å se hvilket resultat som kommer ut at det. Men den grunnleggende kunnskapen i RLE-fagene – både hos lærerne og hos lærerutdanningslærerne – må fortsatt ha fokus. Det er altså slik at søkere som vil ha fordypning, som vil ha grunnleggende kunnskap i det, bør tilgodeses med studieplasser.
Svein Harberg (Høyre), 2012-11-20:
Det har vært en hyggelig debatt, dette også. Det er godt å merke at det er stor enighet. Jeg har bare et par presiseringer. Statsråden viser til at det ville være unaturlig at Stortinget skulle gå inn og dirigere eller justere i forhold til valgfag. Det er jo heller ikke det vi har snakket om. Men det er altså noen som tilbyr, eller vil tilby, fordypning med studiepoeng i dette faget, og de trenger etter vår oppfatning å få hjelp til å komme i gang med det. Vi i Høyre har vært tydelige på at vi vil ha krav til fordypning. Nå har statsråden sagt at man skal følge evalueringene og høringene nøye, og vurdere om man skal ha krav til fordypning. Hvis det dukker opp, er det jo viktig at ikke kompetansemiljøene som har opprettholdt RLE-utdanningene, forvitrer i mellomtiden. Derfor tror vi det er veldig viktig å stimulere dem, spesielt siden det er søkere hit. Så er jeg litt forundret over statsrådens uttalelse om at tallet på dem som vil ta RLE, som vil velge det faget, er stabilt. Det kan godt være at det har stabilisert seg nå, men det var jo en formidabel nedgang før det ble stabilisert. Vi ser også at deler av landet vårt mister den kompetansen fordi det ikke lenger er et tilbud. Så er det sagt at mye er blitt bedre. Ja, det er det. Mye er blitt veldig mye bedre, både når det gjelder justering av fag og den utdanningen som var. Det er jo derfor det ropes et lite varsko om at vi ikke må miste det som var blitt veldig mye bedre. Jeg takker for debatten. Det blir spennende å følge evalueringen som statsråden viser til. Men en liten oppfordring er at det er viktig å være i forkant. Da er det noen miljøer som har bedt om hjelp, det er noen miljøer som har ropt et varsko. Det tror jeg vi skal ta på alvor.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Tusen takk for orienteringen. Jeg synes innlegget viser på en fin måte det spennende og viktige som skjer i forhold til IKT i skolen. Blant annet er det viktig å få framhevet at Norge var først ute med en læreplan som følges av faglige mål, og at dette førte til en økt tidsbruk i faget fram til 2007, selv om den nå er flatet ut. Antall lærere som bruker det ukentlig er doblet, og det er bra, og det viser hvor riktig det grepet var den gang. Det er bra at Senter for IKT i utdanningen har utviklet rundt 80 nettbaserte verktøy i veiledninger, rapporter og fakta på at de arbeider med Den virtuelle matematikkskolen. Det tror jeg også er viktig. Det er positivt med forsøk med Internett på eksamen og at lærernes rolle har fått en så sentral plass i redegjørelsen og i politikken. Til slutt: Jeg synes det er veldig bra at dette behovet for å ha prøver på digitale ferdigheter anerkjennes, at dette blir ivaretatt. Jeg ser fram til hvordan dette kommer til å bli, for jeg skjønner nå at det er et utviklingsarbeid på gang. Takk for en grundig og god gjennomgang.
Karin Yrvin (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Først til Elisabeth Aspaker, som tegner et bilde av at en er litt bekymret over tilstanden i skolen. Man skal alltid diskutere det som man kan gjøre noe med, men man må også ha som utgangspunkt at det gjøres utrolig mye bra. Hun henviser til Monitor-undersøkelser på IKT, som viser at situasjonen er gjennomgående god i videregående skoler. Man har tilnærmet 1:1-utstyr, og man har gode lærere. Dette skyldes en bevisst satsing fra statsråden og regjeringen de siste fire–fem årene, så det må jo være utgangspunktet for debatten. Jeg synes det Aksel Hagen tar opp om koblingen mellom skolen og samfunnet, er utrolig interessant. Man kan jo tenke seg hvor unaturlig det egentlig er for barn i dag å begynne på skolen, komme til et skolesystem når du har hatt IKT rundt deg under hele oppveksten: lydbøker, spill, interaktivitet, sosialt samvær med andre barn med datamaskiner og tv. Egentlig handler det om at skolen skal henge med på det som barna allerede er en del av. Til Mette Hanekamhaug: Jeg tror ikke at det at man får IKT og vender klasserommet fører til mindre sosialt samvær. Jeg tror det kommer til å føre til mer, fordi det kommer til å være såpass interessante forelesninger, såpass mye interessant å se og såpass mye man kan gjøre sammen at det ikke vil være naturlig å sitte alene og oppleve det omvendte klasserom. Du vil heller ikke sitte alene og finne løsningene i det omvendte klasserom. Du vil også kunne ha evalueringen og det du lærer, og når du kommer tilbake til skolen, vil du fortsatt kunne jobbe sammen. Så jeg ser egentlig bare mulighetene ved det, og man kan se til f.eks. spillverdenen for å se hvordan det kan løses. Marianne Aasen tok opp hvor viktig det er å ha IKT for læringens skyld, og det er jeg helt enig i. Det med ytterligere kompetanse hos lærerne har også blitt tatt opp. Jeg har også tro på de eldre lærerne. Selv om de ikke har vokst opp i det digitale samfunnet, er det utrolig mange nysgjerrige mennesker, som med påfyll kan gjøre en like god jobb som dem som har vokst opp i dataalderen eller IKT-verdenen. Jeg synes statsråden bør høre på det som sies om universell utforming, for det er faktisk et veldig godt poeng fra Hanekamhaug, at noen skal være unntatt og andre skal være en del av det. Tingelstad Wøien tok opp bl.a. den viktige rollen til skoleledere i grunnskolen. Det er det også viktig å ta med seg, sammen med det andre hun tok opp for best mulig bruk av IKT.
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det er jo sånn at unger, akkurat som voksne, har forskjellig mental modenhet – og for så vidt fysisk modenhet. Sånn er det med norske unger og norske voksne, og sånn vil det sikkert være med utenlandske. Det er selvfølgelig. Likevel opererer man med en aldersgrense for når man definerer at man går over fra å være barn til voksen. Representanten Ørsal Johansen brukte mye tid på mindreårige asylsøkeres modenhet i sitt innlegg. Jeg ble litt overrasket over det og lurer på hva formålet var. Tenker han seg at vi skal operere med andre definisjoner for når utenlandske barn er voksne, enn det vi gjør for norske barn?
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Mennesker på flukt er i en sårbar situasjon, og de mest sårbare av dem er barna. Det har flere sagt her i dag. Det å si dette må ikke bare være talemåter. Det er noen som har større tro enn meg på signaleffekten av å behandle barn dårlig – at ryktene da sprer seg over hele verden om at Norge ikke er et sted man bør dra til, i hvert fall ikke hvis man tror at dette gjør at de blir i hjemlandet, og at det er den beste løsninga. Jeg er først og fremst opptatt av at barna skal behandles skikkelig av Norge og når de er i Norge – for barnas skyld og for vårt eget menneskeverds skyld. Hvis barnet eller familien oppfyller kravet til beskyttelse, får de opphold i Norge. Så vet vi alle at det er mange tilfeller der utlendingsmyndighetene mener at barnet eller familien ikke har rett til beskyttelse. Da skal det vurderes om barnet får bli ut fra sterke menneskelige hensyn. Dette er en forpliktelse Norge har etter FNs barnekonvensjon. Barns beste skal være et grunnleggende hensyn i alle saker som omfatter barn. Hva er barnets beste? Er det utsending? Det kan det være, men det er vel forholdsvis sjelden. I hvert fall mener regjeringa og komiteen at det har vært en praksis fra utlendingsmyndighetene som i for liten grad har vurdert at det er til barnets beste å få bli i landet. Regjeringa og komiteen mener at denne praksisen må endres og bli mer i tråd med hva lovgiverne forutsatte da utlendingsloven ble vedtatt. Og enda mer: Meldinga varsler tiltak for å styrke barnets stilling. Regjeringa har varslet en styrking av vergeordninga, bedre barnefaglig kompetanse i alle ledd og en evaluering av hvordan barnas situasjon blir belyst av UNE. Regjeringa har også varslet at den vil gå inn i barns levekår på mottak, bl.a. hvordan helse og barnevern ivaretar barna. Det er bra. Med barnefaglig kompetanse menes god kunnskap om barns utvikling både fysisk og psykisk. En person med barnefaglig kompetanse kan sørge for at barns utviklingsmessige behov oppfylles, og at barn med særskilte behov oppdages, og fungere som barnas talsmann. Mange mindreårige asylsøkere som kommer til Norge, har ikke omsorgspersoner i hjemlandet og er ofte traumatiserte. Å vente på en utsending når man er 18 år, fratar barnet det framtidshåpet som norske barn har rett til. I slike tilfeller vil det være i tråd med barnets beste at de får bli i landet. Folk i Norge har stor omsorgsevne og stor evne til innlevelse i andre menneskers situasjon. Den praksisendringa som det nå legges opp til, er en praksisendring som folk støtter. Det er et stort engasjement i mange frivillige organisasjoner og i mange lokalsamfunn for at barns beste skal tillegges mer vekt.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det er altså pengane som avgjer til slutt når det gjeld kommunepolitikarane frå Kristeleg Folkeparti. Men det er ikkje det som er mitt hovudspørsmål. Representanten Bekkevold heldt eit svært engasjert innlegg mot midlertidig opphald, som eg syntest var svært, svært godt, og svært engasjert og kjensleladd. Betyr det at representanten Bekkevold kan garantere at viss det skulle bli ei borgarleg regjering, så vil Kristeleg Folkeparti forlange – som eit absolutt krav – at midlertidig opphald sluttar?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Det er mulig at Arbeiderpartiet da er et stort parti som er preget av små ord, men det er det jo god grunn til med den politikken man står for i denne saken. Vi er godt informert om hva som er gjeldende rett, men det vi f.eks. gjør med våre forslag, er at vi ber om at man faktisk definerer hva gjeldende rett skal være, at man ikke lager ord som er uklare fra lovgivers side, som regjeringa nekter å definere. Vi har foreslått at man skal lage klare definisjoner på hva dette regelverket vårt faktisk inneholder, og det er noen av de definisjonene vi etterlyser i våre forslag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg er ikke opptatt av spillet i det hele tatt, jeg er bare opptatt av disse ungene. Da vi var med å lage utlendingsloven, fremmet vi forslag om dette. Vi sa at dette kom til å skje. Vi ble nedstemt. Nå sier regjeringa at man har endret dette med å sende signaler. Vi tror heller ikke at det kommer til å skje nå. NOAS skriver en artikkel i Aftenposten i dag, og jeg siterer: «NOAS har sett på seks UNE-vedtak i saker om lengeværende barn. Alle vedtak har kommet etter at regjeringen la frem Barn på flukt-meldingen i juni. Ut fra disse vedtakene er det umulig å se noen ny entydig praksis. Tvert imot ser vi at UNE fortsatt legger større vekt på at familien har oversittet utreisefrist enn at barn har bodd i Norge i inntil ti år.» Dét er praksis basert på det, og jeg syns ikke man skal tåkelegge noe som er såpass klart. Vi sa det sist vi behandlet loven, og vi kommer til å si det igjen, for vi mener at politikere må gi klare signaler gjennom vedtak, og ikke diffuse signaler gjennom meldinger.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Når jeg hører tonen til Senterpartiet, skjønner jeg hva SV har hatt å slite med i denne regjeringa. Det er ikke det vi foreslår. Vi foreslår bare at vi skal lage et vippepunkt for når barns beste faktisk skal veie tyngre. Vi sier ikke at alle som har oppholdt seg i Norge i mer enn tre år, skal få lov til å bli, men vi ønsker en skjerping av regelverket med faktisk å lage et vippepunkt der barns tilknytning til riket faktisk er mer verd enn innvandringsregulerende hensyn.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg vil prøve å få en presisering ut av statsråden, for statsråden mener tydeligvis at det må gå noen grenser et eller annet sted med hensyn til barn som kanskje kunne ha vært her opptil 18 år – til de er myndige. Maria Amelie, f.eks., kom til Norge da hun var barn. Hun var riktignok ikke et lite barn, men hun var et barn på under 18 år, ifølge Barnekonvensjonen. Hvordan ville reglene vært hvis hun hadde vært 8 år da hun kom til Norge, eller om hun hadde vært 2 år da hun kom til Norge? Mener statsråden at det er rimelig å la innvandringspolitiske hensyn overkjøre levetida som barnet har hatt i Norge, uansett, eller mener hun at det fins et eller annet punkt der det vipper mellom barnets rettigheter og vårt behov for innvandringsregulerende hensyn?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg konstaterer at jeg ikke får ut av statsråden om hun har en aldersgrense for når det er rimelig. I replikkordvekslinga mi med SV refererte jeg til en artikkel som NOAS har på trykk i Aftenposten i dag, der de har gått igjennom en rekke saker. SV har jo solgt denne stortingsmeldinga som at nå kommer vi til å få en dramatisk endring av praksis. Det har vi ikke sett ennå. Er statsråden bekymret over at det ikke er mulig å se endring av praksis? For i hvert fall noen innebar denne meldinga en stor endring av praksis. Er statsråden bekymret over at dette tydeligvis ikke har nådd fram til dem som sitter og fatter vedtakene?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg skal også være grei og ikke spørre om meldinga, for jeg tror egentlig Venstre og SV er enige om mye av politikken på dette området. Men jeg har lyst til å fortelle en historie fra et asylmottak som jeg har vært på, og som – rent barnefaglig – viser barns kvaliteter. Jeg møtte mor og sønn, der sønn har bodd i Norge hele livet. Han er ni år, snakker flytende norsk og har gått i norsk barnehage og norsk skole. Mor har funnet tilbake til sønnen sin de siste par årene, men har fått avslag. Det betyr at hun ikke får norskundervisning. Jeg satt sammen med en niåring som snakket flytende norsk, men som ikke kunne kommunisere med mammaen sin. Mammaen var helt fortvilet, og det skjønner jeg veldig godt. De er i en veldig vanskelig situasjon når de bor på et asylmottak – det er en veldig uavklart situasjon. I denne situasjonen opplever hun å ha en niåring som hun ikke kan snakke med. Syns barneministeren at det høres ut som en ideell situasjon?
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg kan godt ta en replikk til.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Ja, for da får jeg anledning til å utdype dette litt mer. Grunnen til at mor mister norskundervisningen, er at hun har fått et avslag. Når man får avslag, mister man norskundervisningen. Det synes jeg er logisk i de aller fleste tilfeller, men jeg mener det må være unntak i de tilfellene der det faktisk er sånn at barnevernet burde gripe inn fordi man ikke klarer å kommunisere. Så mitt spørsmål til statsråden er om hun kan se på regelverket – at moren ut fra en barnefaglig vurdering burde ha fått den norskundervisninga hun trengte for å kommunisere med sitt barn. Det er en ganske enkel regelendring. Dette kom fram da man tok bort norskundervisninga for dem som hadde fått avslag.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg vet ikke om Aksel Hagen henviste til meg, men jeg vil i hvert fall avvise at jeg har gjort narr av meldinga. Jeg sa jo at det var en god drøftingsoppgave. Jeg er bare uenig i det som står i meldinga. Jeg tror ikke at dette vil føre til en endring, på samme måte som vi ikke trodde det kom til å føre til denne praksisen, da vi behandlet loven. For da hadde vi også forslag, men ikke om at barns beste skulle gjelde. Vi foreslo at barns beste skulle tillegges vekt. Sjøl det ble nedstemt i denne salen – da vi behandlet utlendingsloven. Så jeg tror ikke på at dette kommer til å føre til endringer, og grunnen til at jeg blir litt betenkt, er: Man mener at noe bør endres, og man mener at forvaltningen som forvalter et regelverk, gjør det feil, men man vil ikke endre lovverket. Hvorfor er det så viktig ikke å endre lovverket, hvis man mener at forvaltningen gjør noe feil? Er det en egen grunn i seg sjøl, eller er man kanskje fornøyd med den forvaltninga man har? Venstre mener ikke at alle skal få bli, uansett. Men vi er imot at stortingsrepresentanter skal behandle saker – én og én. Vi mener at man skulle hatt en mye kjappere saksbehandling. Derfor bevilger vi i vårt alternative budsjett mye mer penger til saksbehandling, for vi mener at rask saksbehandling hadde vært med på å gjøre mange av disse sakene enklere. Vi mener, sånn som statsråden sier, at det må bli et tydeligere regelverk. Derfor syns jeg det er kjemperart at ikke regjeringa tar opp i seg noen av forslagene våre, der vi sier at man må definere tydelig hva de begrepene vi bruker, egentlig betyr. Venstre er ikke for et generelt amnesti, men vi er for at man av og til må sette noen streker. Det gjør man i de fleste andre europeiske land. Av og til setter man en strek og sier at nå har noen vært her lenge nok. Det har man gjort sjøl i land som ledes av høyrepopulister. Men det skal man ikke gjøre i Norge, her skal man tvære ut og tvære ut. Sjøl om det ødelegger folk, sjøl om det fortærer folk bit for bit, og sjøl om vi vet at unger lider under det, så er det prinsippet vårt så viktig at vi aldri skal sette en strek, at vi aldri skal si at nok er nok, at vi aldri skal si at disse ungene i seg sjøl har en egenkraft til å få lov til å fortsette å bo i Norge. Det er det jeg er uenig i. Jeg håner ikke meldinga, jeg gjør ikke narr av den, men jeg er grunnleggende uenig i at man ikke tør å ta grep, for jeg tror at dette hadde vært en sjanse til å være i tråd med de sakene som vi ser.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-20:
Jeg syns i og for seg innlegget fra Lise Christoffersen var interessant, men jeg syns også det var ganske oppsiktsvekkende. Hvis det er sånn at man har en etat som ikke gjennomfører det statsråden vil, syns jeg kanskje statsråden må svare på om hun deler de bemerkningene som representanten Christoffersen fra hennes parti har hatt i dag, om at vi her har en hel enhet som ikke bryr seg om stortingsvedtak, og som går på tvers av de styringsinstruksene vi kommer med. I så fall bør justisministeren virkelig ta tak og gjøre noe, for sånn kan vi ikke ha det – hvis det også er justisministerens mening det som Lise Christoffersen her framførte.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Venstre er jo et lite parti som ofte bruker store ord, og i dag har vi hørt Venstres leder redusere behandlingen av stortingsmeldingen til «en drøftingsoppgave», og at «meldingen inneholder lite nytt». Så da tenker jeg at det er betimelig å spørre Venstres leder om hun har satt seg inn i gjeldende rett. For tre av de seks forslagene Venstre har fremmet i dag, er gjeldende rett, eller er drøftet i meldingen, så da representerer vel heller ikke de noe nytt?
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det vises i meldingen til at barn er særlig utsatt for å bli ofre for menneskehandel i forbindelse med migrasjon. Barn kan komme i et avhengighetsforhold til menneskesmuglere eller andre voksne som kan gi grunnlag for utnytting i menneskehandel. Vi vet også at enkelte barn blir utnyttet av sine omsorgspersoner. Regjeringen har et bredt perspektiv i kampen mot menneskehandel, og den er nedfelt i regjeringens handlingsplaner. Barn er viet et eget kapittel i regjeringens handlingsplan mot menneskehandel for 2011–2014 fordi denne gruppen ofre er særlig sårbare og har et spesielt behov for beskyttelse. Det er særlig fokusert på barn som påtreffes i rus- og kriminelle miljø, og barn som forsvinner fra barnevernets omsorgssentre eller asylmottak. Norge gjør en god jobb på dette området og står i spissen for en bred internasjonal innsats. Arbeidet mot menneskehandel er ytterligere styrket ved Europarådets konvensjon mot menneskehandel, som Norge ratifiserte i 2008. Den inneholder en rekke bestemmelser som knytter seg til barn. Ofre som antas å være barn, skal være omfattet av særskilte beskyttelsestiltak inntil offerets alder er brakt på det rene, og barnet skal få oppnevnt en representant til å ivareta dets interesser. Staten plikter videre å sørge for nødvendige tiltak for identifisering av barnet og gjøre sitt ytterste for å oppspore barnets familie når dette er til beste for barnet. Ofre som er barn, skal ikke tilbakeføres til en stat dersom en risiko- og sikkerhetsvurdering indikerer at en slik tilbakeføring ikke vil være til barnets beste. Ofte er det politi, asylmottak, helsetjenester eller oppsøkende virksomheter som først kommer i kontakt med barn som kan være utsatt for menneskehandel. Disse har plikt til å melde fra til det lokale barnevernet dersom det er grunn til å tro at barnet blir mishandlet eller det foreligger andre former for alvorlig omsorgssvikt. I Bergen jobber politiet godt med dette feltet og disse sakene, og i sommer ble seks rumenere dømt til til sammen 14 år og 10 måneder for grov menneskehandel med rombarn som var mellom 13 og 17 år. Dette viser at arbeidet nytter, men det må ha et fokus, og det må jobbes målrettet mot menneskehandel. Stortinget har nylig besluttet å innføre et særskilt hjemmelsgrunnlag i barneloven for å beskytte mindreårige ofre for menneskehandel. Endringen innebærer at det kan iverksettes beskyttelsestiltak uten samtykke. For å ivareta barnas rettssikkerhet settes det derfor klare og strenge vilkår for tiltakene. Regjeringen har bevilget 17 mill. kr til å bygge opp et tilrettelagt institusjonstilbud til denne gruppen utsatte barn.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det vil jeg ikke utelukke. Og det som er viktig, er hele tiden også å spørre hva som er alternativet. Jeg forsvarer dagens ordning, for den typen tillatelse skaper også en klarhet i en situasjon som er svært krevende for dem det gjelder. De får et svar på noe av det de kanskje lurer aller mest på, samtidig som vi også har et grunnlag for å gi et tilbud som også gjør en retur til hjemlandet når den tid kommer, enklere. Men å returnere en person under 18 år uten at vi har avklart hvem som er omsorgspersoner, og dermed gitt et forsvarlig omsorgstilbud, det mener jeg ikke er mulig å gjøre under noen omstendigheter.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Barns beste er et grunnleggende hensyn. Uten å diskutere enkeltsaker ligger det i norsk utlendingslovgivning at vi har satt grenser, og at det kan være viktige innvandringspolitiske hensyn som skal balanseres opp mot det grunnleggende hensynet og den plikten vi har til å ta vare på barns beste. Det kan i noen saker gi avslag på opphold. Da er det viktig at disse sakene likevel ikke innebærer et brudd på Barnekonvensjonen med hensyn til det enkelte barnet det gjelder. Det er denne konkrete vurderingen som må gjøres av utlendingsmyndighetene. Det er ikke enkeltsaker som behandles i denne sal. Det har vi et system for – som byr den enkelte gode rettssikkerhetsgarantier.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Vi har en utlendingslovgivning som også må tåle et kritisk søkelys. Den brede gjennomgangen vi har i meldingen om barn på flukt, inneholder også informasjon om at vi vil evaluere UNEs håndtering av de sakene som er relevante. I og med at vi har enslige mindreårige asylsøkere som i denne sammenheng også er barn, vil jeg ikke utelukke dette. Men om det er hensiktsmessig å gjøre en arrondering av den evalueringen, slik at også deler av denne problemstillingen blir med i vurderingen, holder jeg altså åpent.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Dette er en viktig melding, en melding som tydeliggjør hvordan utlendingsforskriften § 8-5 skal praktiseres. Det er et viktig dokument for å sikre en praksis slik Stortinget har ment den skal være. Jeg vet ikke om jeg har hørt enkeltrepresentanter fra SV kalle de endringene som meldingen har omtalt, som dramatiske. Men å være tydelig på et område som er så krevende som det norsk utlendingsforvaltning er, tror jeg er viktig av hensyn til barn, av hensyn til familier, av hensyn til asylsøkere som har krav på beskyttelse, som har krav på å få sine saker behandlet. Er det ikke grunnlag for asyl eller opphold på humanitært grunnlag, mener jeg det er viktig at vi hele veien har vært tydelige i tilknytning til det.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Det er flere som har uttrykt sitt syn på meldingen. Jeg er glad for de mange positive meldinger som har kommet om stortingsmeldingen, som er blitt det den var ment å være, nemlig en grundig gjennomgang av et meget krevende saksfelt. Vi gjør også en grundig drøfting av dagens regelverk. Hensynet til barns beste er og skal være et grunnleggende hensyn i alle vedtak som berører barn. Det er også bakgrunnen for at regjeringen har vært opptatt av å tydeliggjøre hvordan bestemmelsene i utlendingsforskriften § 8-5 skal forstås. Det er helt grunnleggende at vi sikrer likebehandling og hensynet til barns beste, i tråd med det som var og er lovgivers hensikt. Derfor er jeg direkte uenig med representanten Tetzschner, som prøver å snakke ned meldingens betydning som rettskilde. I form av det etterarbeidet den utgjør, vil den være en riktig og viktig rettskilde. Han stilte også spørsmål om advokatordningen, og vi har selvsagt en viktig oppgave i å sørge for god rettssikkerhet for enslige mindreårige asylsøkere. Denne gruppen har utvidet rett til fri rettshjelp ved at de får rett til fri rettshjelp også under behandlingen av søknaden i første instans – i motsetning til andre, som får den rettigheten først ved anke til UNE. La meg nevne at vi har fått en rapport som heter Evaluering av advokatordningen for asylsøkere. Den ble publisert den 29. oktober i år, og her er det flere anbefalinger til justeringer av ordningen. Dette er forslag som vil bli vurdert både i UDI og departementet, med sikte på oppfølging senere. Jeg er, som representanten Bekkevold, også opptatt av situasjonen for mindreårige ofre for menneskehandel. Dette er virkelig en meget sårbar gruppe. Her følger vi selvsagt opp nye bestemmelser, som trådte i kraft den 1. august i år, når det gjelder regler i barnevernloven. Den bestemmelsen hjemler faktisk også tvangstiltak overfor ofre som motsetter seg beskyttelse og oppfølging. Vi er opptatt av å sikre disse barna så godt som mulig. Asylmottak skal også melde om et barn er savnet, til nærmeste politimyndighet innen 24 timer.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Jeg kan forsikre om at det er ingen andre motiver bak denne meldingen, heller ikke gjennomgangen av praksisen og ønsket om tydeliggjøring, enn det som er omtalt og grundig beskrevet – hvor det også inngår en rekke tiltak for å bygge barnefaglig kompetanse, slik det grundig har blitt referert til fra denne talerstolen tidligere i dag. Vi har en god utlendingsforvaltning, både i Utlendingsdirektoratet og i nemnda, men vi har et samlet ønske om å bygge inn enda sterkere barnefaglig kompetanse for å sikre at de ulike og svært krevende hensyn er grundig vurdert og balansert, og at vi får så gode og riktige beslutninger som mulig. Her er det grunnleggende hensynet til barns beste helt sentralt, og det skal veies opp mot noe så vanskelig som innvandringsregulerende hensyn. Den oppgaven kommer ikke utlendingsmyndighetene fra, og vi skylder forvaltningen å gi så presise anvisninger som mulig.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Svaret på det vil være avhengig av det konkrete tilfellet. For noen kan det være at man gir bedre bistand, f.eks. at man øker bidraget ved hjemreise. For andre kan det være at man foretar en rask tvangsretur, men jeg vil legge til at da skal det være barnefaglig kompetanse ved returen, og man skal ta hensyn til ungene. For andre igjen kan det være at man har en god samtale og motiverer. For noen er det ikke mulig å motivere godt til retur, for de er rett og slett overbevist om at hvis de returnerer, vil de bli utsatt for ting – noe som vi også ville ha forholdt oss til på en sånn måte at vi ville kviet oss for å reise tilbake. Så svaret på det vil være forskjellig.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
La meg starte med å takke for rosen. Det var usedvanlig hyggelig. Jeg synes det er viktig at barneministeren er til stede i en sånn debatt, spesielt fordi undertegnede har vært med på å forhandle fram deler av meldingsteksten, men aller mest fordi asylbarn først og fremst er barn. Jeg har ansvar for deler av det området som gjelder disse barna, bl.a. det som representanten nå tar opp. Neste år skal vi evaluere hvordan omsorgssentrene har fungert. Da vil vi ha et bedre grunnlag for å vurdere hvordan vi skal håndtere barn over 15 år. Det er ikke sikkert at det er omsorgssentre som vil være svaret for dem. Det kan være andre ting som er mer hensiktsmessige. Men jeg er opptatt av at vi for det første må ha barnevernsvedtak, det har vi, vi bruker ca. 1,1 mrd. kr på barnevernsvedtak i kommunene på denne gruppa, men også at vi må sikre at de har bedre forhold i mottakene enn det mange opplever i dag. Det har vi fått mange tilbakemeldinger på fra folk som har utredet dette, folk som jobber med disse barna og fra barna sjøl, og det må vi ta på alvor.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det ville jo vært oppsiktsvekkende hvis barneministeren sa det var en ideell situasjon. Nei, sjølsagt er det ikke en ideell situasjon. Det første vi gjorde da overtok i regjering i 2005, var å gjeninnføre norskopplæring i mottak. Det var ikke uten grunn. Så vet jeg ikke mer om denne konkrete enkeltsaken, men det gjør antagelig representanten Trine Skei Grande og kan stille prinsipielle spørsmål ut fra det, om hva det er vi kan gå videre med for å rette på situasjonen.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Jeg vil alltid være interessert i å se på hvordan regelverket slår ut for barn – også regelverk som jeg sjøl ikke har ansvar for. Men det er klart at det stiller seg noe annerledes når jeg ikke har det konstitusjonelle ansvaret for regelverket. Da er det ikke noe jeg bare kan ordne opp i, men det er allikevel sånn at vi kan ha en dialog om det. Når det gjelder spørsmålet om barnevernets involvering i en sånn situasjon, der man ikke kan kommunisere med hverandre, er jo det et tema som vi kan ta opp. Vi er interessert i å vite hvordan barnevernet forholder seg til barn i mottak. Vi får signaler om at det er variabelt. Noen steder er man god på å ta godt hensyn til disse barna – andre steder ikke. Det kommer vi til å følge nærmere opp.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-20:
Det er en ærlig sak å være uenig i at det ikke er behov for en lovendring, men jeg vil likevel be representanten Skei Grande om ikke å snakke ned det som er et sentralt poeng her, og som også statsråd Faremo har vært inne på, nemlig at det som står i denne meldinga, er å betrakte som etterarbeider. Det skal vektlegges i UNEs forvaltning, i deres praksis. I juni neste år skal vi gå igjennom hvordan praksisen har utviklet seg, og det er særlig med tanke på spørsmålet om vekting av ulovlig opphold i en tilknytningsvurdering. Det jeg er spesielt opptatt av som barneminister, er den barnefaglige kompetansen og det å sikre at også barns perspektiver og meninger tas med. Det jobber vi mye med innenfor barnevernet. Det handler om å få god kvalitet i det arbeidet vi gjør, det handler om å ha respekt for FNs barnekonvensjon artikkel 12, det handler om å sikre at vi får god nok informasjon til å fatte riktige beslutninger. Jeg mener at vi den senere tida har fått eksempler på hvor viktig det er å sikre at man også har god kompetanse på de forhold som råder for barn i mange av de landene som enslige mindreårige flyktninger reiser fra. Det kan f.eks. dreie seg om familieforhold som er helt uakseptable, og som gjør at ingen her ville mene at det er til barnets beste å være sammen med sin egen familie. Det kan dreie seg om seksuelle overgrep, om vold, om traumer som vi har særskilt behov for å ha kompetanse på. Vi sier også at Landinfo skal skaffe seg informasjon og kompetanse om hvordan krig og konflikt særlig rammer barn. Det følger jo logisk av at vi har jobbet veldig mye med å heve kompetansen også når det gjelder spørsmål som særlig angår kvinner, fordi utgangspunktet var at mange av de konvensjonene som vi har lagt til grunn, ikke har tatt hensyn til det man kan kalle kvinners særlige behov. Hvis man ikke vet noe om hvordan ulike forhold i land slår ut for kvinner, hvordan kvinners politiske aktivitet arter seg, hvordan kvinner er særlig utsatt for vold, seksuelle overgrep, menneskehandel – f.eks. – klarer man heller ikke å fatte riktige beslutninger. Så dette går hånd i hånd. Det er viktig at denne salen også er opptatt av å få god kompetanse inn i systemene som skal forvalte dette. Det er komplisert, og det er ikke lett å følge med på hvordan folk har det i de landene som er berørt, men det er en desto viktigere oppgave for oss. Spesielt når det gjelder barn, har vi en forpliktelse, vi har inkorporert FNs barnekonvensjon, og vi må påse at våre systemer er innrettet sånn at vi faktisk tar hensyn til barnets beste.
Bendiks H. Arnesen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Jeg er glad for at regjeringen har satt denne saken på dagsordenen og for at vi nå har en omfattende debatt om situasjonen for de barna som er på flukt, og som oppholder seg i Norge. Det gjør at vi kan få rettet på det som ikke er godt nok for disse ungene. Dette opptar meg i sterk grad. Jeg er enig med dem som sier at alt vi skal foreta oss i denne saken, først og fremst må ha som mål å være til barnas beste. Det aller verste vi kan gjøre mot disse barna, er å skille dem fra sine foreldre og søsken. For dem som har mistet sine foreldre, betyr et trygt lokalsamfunn, gode venner og en framtid som føles trygg, alt for å kunne komme videre. Disse barna ser ofte ikke noen mening med livet når de rives opp fra et miljø hvor de endelig har funnet trygghet. Jeg bor selv i en kommune med få innbyggere, men hvor vi har et stort asylmottak. De som bor på dette asylmottaket, er en naturlig og viktig del av bygdebildet. Særlig har barna glidd godt inn i lokalmiljøet. Dette er barn som ofte har bodd hele sitt liv i et asylmottak. Disse barna har ikke noe annet hjemland, og de har ikke annet lokalsamfunn – eller andre venner – enn det de finner i dette lokalmiljøet. Vi må også se på foreldrenes situasjon. Det er gode grunner til å anta at foreldrenes evne til å klare omsorgen for sine barn er nært knyttet til det de har vært utsatt for i forbindelse med opplevelser i sitt hjemland, og på reisen hit til Norge. Dette er mennesker som generelt sett er slitne, men det endrer seg ofte når de har falt til ro i et asylmottak, og når de føler trygghet i et lokalsamfunn. Jeg har snakket med folk som jobber på asylmottak, og som gjør en fantastisk jobb hver eneste dag. De forteller at foreldrene igjen føler motløshet og blir slitne når de begynner å frykte at utsendelse står for dør. Barnas framtid er selvfølgelig det som gjør foreldrene aller mest bekymret. Ansatte i asylmottaket på mitt hjemsted sier at mottaket har et svært godt forhold til skoleverket. Stort sett med det samme familier med barn i skolealder ankommer mottaket, er skolen i stand til å tilby et godt pedagogisk tilbud. Ungene inkluderes også på kort tid i de sosiale tilstelningene som finner sted i klassen. Det samme gjelder barnehagen. Det poengteres at barn med nedsatt funksjonsevne får en svært god utvikling når de begynner i barnehage – det er jeg veldig glad for å høre. Jeg kjenner også folk i Oslo som har bodd her i årevis, men som fortsatt ikke vet om de kan bli her på permanent basis. Dette er folk som har glidd inn i et lokalsamfunn, som har jobb, som betaler sin skatt – som alle oss andre. Dette er folk som har barn som er født i Norge, som går i barnehage og skole, og som er norske – like mye som oss andre. Jeg forstår godt at disse barna er veldig redd for å måtte forlate Norge. Dette er som å sende ut en hvilken som helst annen norsk innbygger fra sitt fødeland, eller sitt hjemland. Dette er en usikkerhet som ingen barn i vårt land skal måtte leve med over lang tid.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2012-11-20:
Kristelig Folkeparti har et utrettelig engasjement for at innvandringspolitikken skal være rettferdig, rettssikker og human. Rettferdigheten sikrer politikken legitimitet. De som ikke har behov for beskyttelse i Norge, skal heller ikke få det, men dem som har rett til eller behov for å bo i Norge, har vi en plikt til å stille opp for. Rettssikkerheten skal sikre at alle får den oppfølgingen de skal ha, den informasjonen de skal ha, og de rettighetene de skal ha. Humaniteten skal sikre at menneskene bak tallene, søknadene og statistikkene blir sett som det de er, nemlig mennesker som du og jeg, med det samme ukrenkelige menneskeverdet. For Kristelig Folkeparti har nettopp menneskeverdet stått i sentrum i vår behandling av denne meldingen. Vi ønsker en innvandringspolitikk som i større grad tar hensyn til enkeltmenneskets egenverdi, familienes fellesskap og i særdeleshet barnas rettigheter. Denne meldingen har gode virkelighetsbeskrivelser, men er uten virkemidler. Regjeringen forstår altså hva som er utfordringen, men de fremmer ikke ett tiltak for å gjøre noe med det. Kristelig Folkeparti og regjeringen har felles mål på mange områder i innvandringspolitikken. Vi vil ha en rettferdig, rettssikker og human innvandringspolitikk. Derfor er det så frustrerende og uforståelig at regjeringen ikke tar de grepene som trengs for å trekke innvandringen i den retning de selv har staket ut. Kristelig Folkeparti fremmer i dag de forslag som kreves for å få til de endringene som regjeringen har lovet. Kristelig Folkeparti har åtte forslag som ville gitt en bedre innvandringspolitikk i Norge, i tråd med de målene som regjeringen har. Likevel vil regjeringspartiene stemme imot disse forslagene. Likevel vil SV, regjeringens ivrigste forkjemper for en mer rettferdig og human innvandringspolitikk, stemme ned hvert eneste forslag. SV, som tidligere kjempet asylsøkernes sak, lukker nå øynene og stemmer ned de forslagene som kunne innfridd SVs egen politikk. SV og de andre regjeringspartiene stemmer i dag for retursentrene i Afghanistan og Irak, til tross for påpakning fra FNs barnekomité, for begrenset oppholdstillatelse, til tross for at det påfører barn unødvendige lidelser, mot at barnevernet skal få omsorg for enslige mindreårige asylsøkere – til tross for at dette er nedfelt i Soria Moria-erklæringen og påpekt av FNs barnekomité. Dette er fullstendig uforståelig og kan ikke tolkes på annen måte enn at de rød-grønne stemmer imot sin egen politikk.