Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-03-19:
Fattigdom blant barn er alvorlig og uakseptabelt. Forslagsstillerne, komiteen og Regjeringen er enige om at det må settes inn tiltak, både for å forhindre at noen blir fattige og for å gjøre det mulig å komme ut av en slik situasjon. Det må være tiltak som gjør at det skal være mulig å leve et noenlunde godt liv i perioder med dårlig råd. Jeg deler utålmodigheten til forslagsstillerne, men ikke minst utålmodigheten til dem som har levd i permanent finanskrise lenge. Skal vi lykkes, må vi utvikle mer rettferdige og solidariske samfunn. Fordelingspolitikken må forsterkes. De som har minst, må få mer. Fattigdommen fører ikke noe godt med seg. Nød lærer ikke naken kvinne å spinne, hun fryser i hjel. I boka «Barnefattigdom», som Redd Barna og Fafo kom ut med rett før jul, forteller de unge sjøl hvordan de opplever å ha dårlig råd. Der sier de noe veldig viktig. Jeg skjønte ikke at jeg var fattig før de andre ungene begynte å mobbe meg for det, sier ei jente. Hun var flink på skolen og god i fotball. Men hva hjalp det når klærne var arvet, sportsutstyret manglet, og de ikke hadde penger til å delta der andre var med? Da en lanserte boka, kom disse ungdommene til orde, og de sa at mobbingen var verst. Å ha dårlig råd er ille, mobbing er verst: Sjøl om vi fikk penger til nye klær på sosialen, ble vi mobbet, for alle visste at pengene kom derfra, sier en ungdom. Ingen i sosialtjenesten snakket noensinne med noen av disse ungene som var i systemet i mange år. Det må rettes på. Denne historien til ungdommene i boka om barnefattigdommen, annen forskning og tusenvis av henvendelser jeg har fått opp gjennom årene, forteller at det verste er at vi har fått et samfunn som ser ned på folk med dårlig råd. Det er penger som liksom skaper vår verdi som mennesker. Hva vi kan kjøpe og forbruke, viser hvem vi er. Har du ikke penger, er du et null. Ekstrem materialisme og forbruk har blitt normen. Når det kombineres med et arbeidsliv der endringshastigheten er høy, blir de sosiale betingelsene veldig utrygge for mange som ikke klarer dette presset, og mange detter av lasset. Samfunnet passer som hånd i hanske til vellykkede, høyt utdannede mennesker, samtidig som stadig flere får en voksende opplevelse av ubrukelighet og maktesløshet. Og barna får denne meldingen først. Regjeringen har satt ned Fordelingsutvalget. De har lagt fram sin innstilling, som viser at forskjeller gjør vondt, og at det skaper fattigdom. Vi må få på plass en sterkere og bedre barnehage, en god skole, opplæring og helsehjelp hvis man er uheldig og mister jobben og får problemer i livet. Da bidrar vi mest til at fattigdommen minker og ikke får bite seg fast. Likhet i levekår gir bedre resultater. Det framkommer også med all tydelighet i boka «The Spirit Level», skrevet av britiske samfunnsmedisinske forskere, Richard Wilkinson og Kate Pickett. Undertittelen sier det godt: Hvorfor samfunn med mer likhet nesten alltid gjør det bedre. De sammenlikner et tjuetall rike land og ser på inntektsforskjeller og sosiale indikatorer. Resultatet er slående. På punkt etter punkt viser det seg at samfunn som har minst inntektsforskjeller, slik som våre land, gjør det bedre, mens samfunn som har store inntektsforskjeller, klarer seg dårligere økonomisk, og folk blir fattigere av det. Andre uønskede ting i samfunnet øker også, som narkotikamisbruk, levealderen blir kortere, barnedødeligheten øker osv. Det viser at oppfølgingen av Fordelingsutvalget blir viktig for at vi skal greie å skape et samfunn med mindre forskjeller. Så er det viktig, når vi nå skal jobbe med Fordelingsutvalget – oppfølgingen skal komme i 2011 – at vi bruker tida mens vi jobber med det i budsjettene til å finne tiltak som særlig virker overfor barn som har det vanskelig nå. Jeg kan nevne tre eksempler: Barnevern: Statistikken viser at tre av fire barnevernsbarn som skrives ut av barnevernet, havner rett på sosialhjelp. Vi vet hvem disse ungene er. Vi må sette inn tiltak før. Det kommunale barnevernet må styrkes. Å hindre frafall i videregående skole er viktig. Det er viktig å ikke gi de ungdommene som finner en jobb og greier seg bra, en beskjed om at de ikke gjør noe som er ønskelig, men det er viktig å sikre en skole som gjør at flere greier å fullføre. For vi vet at endringshastigheten, og kvalifikasjonene som kreves, i arbeidslivet i dag krever kompetanse. Så dette må styrkes. Et enkelt tiltak som handler om det disse ungene i boka om barnefattigdom snakket om, nemlig det å kunne delta der andre er, er aktivitetsstøtte til unger som lever i vanskeligstilte familier. I Ålesund kommune har de utviklet noe de kaller Opplevelseskortet. Jeg må si at jeg liker det ordet veldig godt. Det handler om å få gode opplevelser sammen med andre. De har koblet ledsagerordningen til kortet, slik at disse ungene kan ta med seg mor og far eller en kamerat på fotballkamp, i svømmehallen eller hvor det nå er. Det er fint å kunne gå på kino, men det er ganske trist å måtte gå dit alene. Derfor er det viktig at vi veldig fort får på plass ordninger som gjør at disse ungene kan delta i det andre unger kan delta i. Jeg kommer til å jobbe for at det blir en realitet så fort som mulig.