trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Når det gjelder kritisk presse i ettpartistater, ligger det i sakens natur at det i en ettpartistat ikke kan være en fri presse. Enda vanskeligere blir det selvfølgelig å opprettholde en fri presse hvis det herskende regime vet at denne frie pressen støttes av noen i utlandet som støtter dem som kritiserer regimet, så jeg synes det virker litt naivt. Når det gjelder handel, ligger det i sakens natur at det vil kreve sysselsetting. Det igjen vil føre til at inntektene – og da mener jeg inntekter som ikke er overføringer fra andre land, gaver – på en naturlig måte vil stige. Det er også klart at jo mer effektivt man klarer å produsere varene, jo mer av merverdien vil tilfalle arbeidstagerne. Da vil det også være mulig for enkelte u-land å beskatte inntekter, for da begynner det å komme inntekter til landets borgere generelt. – Dette er jo helt elementært. Det fine ved handel er nettopp at inntekter som kommer via handel, ikke ligger så vel til rette for korrupsjon som inntekter som kommer inn i landet som gaver. Penger utenfra har man svært liten mulighet til egentlig å vite hvor havner – om det ikke rett og slett fører til en større klasseforskjell i disse landene.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Jeg vil aller først få understreke at når det gjelder Etiopia, og for så vidt også Eritrea, har Arbeiderpartiet gjennom de siste par år både fra Stortingets talerstol, i ulike innstillinger, i spontanspørretimen og faktisk senest i budsjettinnstillingen for inneværende år, der vi fikk med oss flertallet, nevnt Etiopia som ett av de land der det avhengig av utviklingen kan være behov for å vri de bistandsmidler som Norge hittil har bevilget til landet, over til andre kanaler, herunder regionalbevilgning eller multilaterale organisasjoner. Jeg vil gjerne understreke dette. Det samme har vi også sagt om Eritrea og Zimbabwe. Utgangspunktet for det er jo nettopp det representanten Gundersen understreker, at vi ikke gir u-hjelp til folkets herskende klasser eller til dem som styrer, i utgangspunktet, men til det folket som har behov for det. Når det er sagt, er det klart at hvis man skal ha en utviklingsstrategi i et land i Afrika hvor det er behov for alt fra konfliktforebygging, konfliktløsning, demokratiutvikling, «good governance», økt handel og næringsinvesteringer i tillegg til bistand, så er man også nødt til å ha et samarbeid på en eller annen måte med myndighetene i det landet, men da i et nært samarbeid med ulike aktører som kan bidra til en slik utviklingsprosess. Og jeg tror vel kanskje at vi i økende grad må erkjenne at det er denne kombinasjonen av ulike faktorer som kan bidra til en utvikling i Afrika. Det ser veldig dystert ut i dag, og det er grunn til å se på Afrika med uro.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Lisbet Rugtvedt hadde en grei gjennomgang av SVs bistandssynspunkter, men på ett område ble jeg litt i stuss. Det var da hun nærmest tok til orde for ikke å ha den koordineringen som det nå har vært bred enighet om i Stortinget gjennom lengre tid, og som ble stadfestet senest i Innst. S. nr. 28 fra 18. november i fjor. Der sluttet hele komiteen – alle unntatt Fremskrittspartiet – seg til Verdensbankens opplegg for det såkalte Comprehensive Development Framework, hvor man koordinerer oppleggene fra de ulike giverne, organisasjonene, de statlige giverorganisasjonene, i det enkelte land. Og det er klart at målet med en slik koordinering må være fattigdomsorientering, utvikling, og dette inkluderer også næringslivet som aktør i en utviklingsprosess. Jeg kan ha misforstått Lisbet Rugtvedt litt, men hun var nesten som et ekko av en høring vi hadde i utenrikskomiteen i går, og jeg må nesten stille følgende spørsmål: Mener Lisbet Rugtvedt at det er slik at den enkelte private organisasjon skal drive utviklingsarbeid i u-land nærmest helt uavhengig av hva som foregår rundt den organisasjonen? Jeg vil gjerne understreke at jeg ikke mener at man skal fravike sin egenart som organisasjon, for de ulike organisasjoner har forskjellige måter å jobbe på og forskjellige typer prosjekter, men ser ikke representanten at det er nødvendig å se på bistand, handel og utvikling i sammenheng for å få til den fattigdomsorienteringen som er vår målsetting?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Jeg kan ikke skjønne annet enn at SV her og nå bryter med den politikken de har stått for hittil i bistandsdebatten i denne salen, de innstillinger som de har vært med på i utenrikskomiteen, og den politikken som de forfekter. Hvis det skal ha noen hensikt å ha en koordinering i det enkelte mottakerland i den hensikt å sikre en utvikling, sikre en fattigdomsorientering, sikre at samfunnet gradvis kommer seg framover, så må vi jo nettopp ha et samarbeid mellom aktører som spiller ulike roller, men som like fullt inngår i en utviklingsstrategi som noen må gripe fatt i, og som noen må styre på en eller annen måte. Når det gjelder FN-organisasjoner, er jeg enig i at det er viktig at FN-organisasjonene koordinerer. Det er jo en viktig del av reformarbeidet i FN, hvor ikke minst UNDP har tatt ansvaret for UN Resident Coordinator-rollen i mange land. Men også FN-systemet må inngå sammen med øvrige aktører, for hvis de ikke gjør det, hvis vi ikke får til denne koordineringen, skjer det som man har sett i Bosnia og andre steder, at til slutt blir det slik at landet nesten styres av private bistandsorganisasjoner, og de organisasjonene tapper også samfunnet for kvalifisert personale og kompetanse.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-16:
Det var et dypt pessimistisk innlegg representanten Gundersen holdt. Hadde han vært representativ for holdningene på bistandsområdet, ville det kanskje vært grunn til pessimisme for flere av oss. Han åpnet sitt innlegg med å si at han ikke vet noe om resultatene av norsk bistand. Jeg synes det er viktig å understreke at det viktigste er at Gundersen ikke vet noe om bistandens resultater. Jeg kan opplyse at de aller fleste norske bistandsprosjekter jevnlig blir evaluert. Det blir utarbeidet lesbare evalueringsrapporter, og jeg vil oppfordre Gundersen til å lese flere evalueringsrapporter om norsk bistand, og se at det faktisk nytter. Ikke dermed sagt at alt har vært vellykket og at det ikke er grunn til å stille kritiske spørsmål, men vi ser faktisk at det nytter. For Fremskrittspartiet – i den grad de peker på løsninger – er det handel. Gundersen la selv fram en del eksempler på land hvor styre og stell ikke er som en kunne ønske. Hvordan tror Gundersen at inntekter av handel vil komme de fattige i disse landene til gode? Hvilke mekanismer vil han innføre, og hvilke mekanismer tror han på som kan gjøre at han er så sikker på at handel umiddelbart vil komme de fattige til gode? Gundersen syntes det var ganske komisk at en vil satse på en kritisk presse og støtte politiske bevegelser og partier. Jeg vil spørre: Hva vil Gundersen anbefale? Hvordan skal en komme korrupsjon, vanstyre, overdrevne militærutgifter osv. til livs dersom en ikke skal støtte nettopp en kritisk presse, det sivile samfunnet og opposisjonen i de landene som Gundersen nevnte?
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-16:
Det ville jo være veldig dumt å være imot koordinering. Alle og enhver bør være for koordinering. Det som er viktig for meg, er at vi får fram de rette nyansene her i forhold til de frivillige organisasjonene, og at vi ikke koordinerer på bekostning av det å ta vare på organisasjonenes særtrekk, og respekterer organisasjonenes særtrekk. Jeg synes også organisasjonene hadde gode poenger på høringen i går. Jeg ønsker ikke å framstå som et ekko av organisasjonene, men jeg synes det er veldig viktig at vi tar vare på deres særtrekk. Et viktig poeng for organisasjonene er også at koordineringen i Norge ikke må skape vanskeligheter for organisasjonenes koordinering i forhold til deres internasjonale nettverk og organisasjoner. Organisasjonene har gjerne internasjonale paraplyorganisasjoner som de koordinerer i forhold til, og de har lokale organisasjoner i landet som de arbeider i forhold til. Da må ikke Norge skape problemer for muligheten til å koordinere innenfor disse nettverkene, for de representerer også nyttig koordinering på hver sine fagfelt. Et viktig poeng i tillegg er at Norge må se til FN-organisasjonene og se hvordan de kan bli bedre på koordinering. Det gjelder særlig i nødsituasjoner, hvor vi ser at FN ikke alltid bidrar til å skape den koordineringen, og at det går for langsomt før de får på plass et ordentlig apparat for å koordinere. Men som sagt: Jeg er ikke imot koordinering. Jeg er heller ikke imot at norske organisasjoner skal koordinere seg, men jeg synes det er veldig viktig at en koordinerer på bakgrunn av innsikt i hvordan organisasjonene arbeider, og at en respekterer organisasjonenes særtrekk, fordi jeg mener at det er en viktig ressurs for Norge. Det er også nødvendig dersom organisasjonene skal leve og vokse, at de får anledning til å dyrke sine særtrekk.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2000-05-16:
Jeg tror ikke jeg bryter noe dramatisk med hva SV har stått for på dette punktet. Skulle det være tilfellet, skal jeg sørge for å rydde opp i det problemet selv, og sørge for at SV forstår hva jeg vil, og at vi har en samlet politikk på dette området. Jeg tror, som sagt, at vi er enige om at koordinering er viktig, men vi må se på hvor og på hvilket nivå vi skal koordinere. Når norske organisasjoner samarbeider med sine internasjonale paraplyorganisasjoner, foregår ofte samordningen mellom internasjonale paraplyorganisasjoner ute i felt. Det som er viktig for meg, er at vi, som sagt, får fram disse nyansene. I det store og hele tror jeg egentlig ikke denne uenigheten er veldig dyp, men jeg tror kanskje noe av forståelsen for hvordan de frivillige organisasjonene jobber, mangler, slik som i hvert fall jeg har oppfattet det, og som det også sies i utviklingsministerens redegjørelse, at organisasjonene må la seg samordne. Jeg ønsker bare at vi skal få fram disse nyansene, og at det skal bli veldig tydelig at vi respekterer organisasjonenes måte å jobbe på, og at vi respekterer at de har sine nettverk og koordinerer i forhold til dem.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-05-16:
Det er mulig jeg var litt upresis i min omtale av Fremskrittspartiet. Men når jeg brukte uttrykket at Fremskrittspartiet mener at «det ikke nytter», var det faktisk med utgangspunkt i at det er den norske bistandspolitikken som ikke nytter. Jeg skjønner at det er det representanten Danielsen mener, og det var også det jeg la i denne formuleringen. Så må vi selvsagt bare trekke den konklusjon at når det gjelder troen på at markedet skal løse u-landsproblemene, står representanten Danielsen og jeg for ganske ulike holdninger. Jeg har ikke noen tro på at det å overlate utviklingen til markedskreftenes frie spill, er veien å gå. Derimot er jeg langt på vei enig i det representanten Danielsen sa omkring markedsadgang for utviklingslandene, slik vi har i Norge f.eks. gjennom MUL-systemet. Det er interessant å registrere at en del av de sterkeste innvendingene som har kommet mot WTO og WTO-forhandlingene, nettopp går på en frykt for at WTO-systemet skal komme til å bringe utviklingslandene i en enda vanskeligere markedssituasjon enn hva tilfellet er i dag. Jeg mener at en fem måneders betenkningstid kan vise seg å være for lang tid. Det er nettopp fordi en ikke skal komme i den situasjon at Dag Danielsen og Fremskrittspartiet og andre som er kritiske til norsk bistandspolitikk, skal få vann på mølla og bruke dette som et argument for å drive sin politikk videre. Det er noe av bakgrunnen for at jeg nevnte dette. Når det gjelder kriteriene, mener jeg at en ikke trenger ytterligere kriterier utover det som skjer i Zimbabwe i dag. Jeg oppfattet utviklingsministeren dit hen at hvis denne utviklingen ikke stanses, og hvis disse overgrepene ikke stanses, er kriteriene for å revurdere utviklingshjelpen til Zimbabwe allerede oppfylt.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2000-05-16:
Bistandsministeren gjentok i dag at utviklingen i Zimbabwe er alvorlig, og at en vil holde nøye oppsikt med det som skjer der, og løpende vurdere reaksjoner i lys av hvordan situasjonen vil komme til å utvikle seg. I redegjørelsen sist tirsdag gav ministeren uttrykk for at Regjeringen ville komme tilbake til dette spørsmålet i forbindelse med budsjettet for 2001. I Senterpartiet er vi usikre på om en ikke her bevilger seg en noe for lang tidsfrist, fordi det som nå skjer i Zimbabwe, betinger også at norske myndigheter reagerer raskt på det som måtte være av alvorlige overgrep. Hvis Norge nøler med å ta denne kritikken raskt opp, vil det også lett virke inn på den nasjonale debatten vi har om utviklingshjelp, fordi det som skjer i Zimbabwe, er meget kritikkverdig og bidrar til å stille norsk bistandspolitikk i vanry hvis det ikke reageres raskt og effektivt. I mitt innlegg gav jeg uttrykk for at en her ikke burde bevilge seg så lang tid – fem måneder er ganske lang tid – og jeg vil spørre bistandsministeren om Regjeringen er beredt til å foreta en vurdering av Zimbabwes status som samarbeidsland tidligere hvis det skulle bli aktuelt. Jeg minner om at Stortinget fortsatt er samlet i ca. en måned, og at det også i sommerferien er muligheter for å konsultere Stortinget i en slik sak, som jeg går ut fra at Regjeringen vil konsultere Stortinget om. Så mitt spørsmål går egentlig på om ikke bistandsministeren vil bevilge seg og Regjeringen noe større handlingsrom enn det man kunne få inntrykk av av redegjørelsen tirsdag.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Som sagt følger vi utviklingen i Zimbabwe nøye, og ikke minst følger vi den politiske utviklingen i hele denne regionen. Og noe av den viktigste bakgrunnen for valget av de tiltak vi har iverksatt overfor Zimbabwe, har nettopp med utviklingen i andre land i denne regionen å gjøre. Vi er svært bekymret for at bl.a. utviklingen i Zimbabwe skal være med på en destabilisering også i andre land. Vi har løpende kontakt med andre giverland om utviklingen generelt i dette området, og vil selvsagt fortsette å ha det. Vi vurderer tiltak også i andre land i regionen i samarbeid med andre giverland og gjennom dialogen vi har i det multilaterale systemet og FN.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Når det gjelder det første spørsmålet fra representanten Steensnæs vedrørende en forpliktende opptrappingsplan for bistanden, vil jeg bare melde at volumet på den framtidige bistanden vil vi få anledning til å kommet tilbake til i forbindelse med behandlingen av budsjettet for neste år. Når det så gjelder konfliktene i disse ulike landene, og ikke minst i Eritrea/Etiopia, vil jeg gjerne få kommentere den sistnevnte konflikten litt. Krigshandlingene i dette området kommer jo i et særlig grelt lys på bakgrunn av den pågående hungerkatastrofen i området. Vi følger nøye den videre utviklingen i disse landene, og vi støtter opp om FNs og USAs arbeid for å løse konflikten. Jeg vil også si at det ikke vil være mulig å fortsette med vanlig bistandssamarbeid uten å ta hensyn til de svært store ressursene som går med til krig og krigsforberedelser i dette området. Regjeringen har derfor i revidert nasjonalbudsjett foreslått reduksjoner i landprogrammene med 25 mill. kr for hvert av disse landene, og det er også klart at ikke noen nye stat til stat-avtaler vil bli inngått før man er enig om en fredsavtale. Gjennom tilsagnsfullmaktene som vi har foreslått i revidert nasjonalbudsjett, vil vi imidlertid ha mulighet til å gjenoppta et mer normalt bistandssamarbeid dersom partene kommer frem til en fredsavtale. Jeg vil også understreke at det allerede er stilt store beløp til rådighet til humanitær innsats i området, særlig i Etiopia, som har flest rammede. Vi regner med at det kan bli tale om ytterligere tiltak, avhengig av den videre utviklingen.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Når det gjelder valg av virkemidler i forhold til et land som Zimbabwe i den situasjonen som er der nå, må vi konstatere at det er en krevende oppgave å finne den rette balansen med hensyn til de virkemidlene som bør iverksettes fra vår side, og det var også derfor vi valgte å sende en bredt sammensatt delegasjon til landet for å bistå oss i disse vurderingene. De virkemidlene vi valgte å ta i bruk, er i tråd med anbefalingene fra denne delegasjonen. Vi gikk noe lenger i forhold til å fryse deler av stat til stat-samarbeidet enn anbefalingene sa. Det mente vi var riktig ikke minst i forhold til behovet for å sikre legitimiteten på bistanden generelt her hjemme i vår egen opinion, men også fordi vi tror det er et viktig signal i forhold til Mugabe og hans regjering. Regjeringen registrerer nå at datoen for parlamentsvalget er fastsatt, og vi forventer at alle parter bidrar til å gjøre slutt på den politiske volden i landet. Vi er, som sagt, veldig bekymret over situasjonen. Vi må kunne konstatere at under forberedelsene til dette valget er opposisjonen blitt behandlet på en ytterst kritikkverdig måte, og mulighetene til å få gjennomført et fritt og rettferdig valg er i lys av dette meget små, for å si det med et forsiktig uttrykk. I forbindelse med parlamentsvalget foregår det en veldig omfattende politisk vold i landet. 20 mennesker skal så langt være drept, mens flere hundre er ofre for meget alvorlige overgrep. De aller fleste av ofrene er svarte politiske aktivister og landarbeidere. Den norske regjeringen har derfor ved flere anledninger gitt uttrykk for at den politiske volden er uakseptabel, og vi vil fortsette å gjenta denne kritikken overfor regimet.
Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Vi har ikke tenkt å bevilge oss for lang tid i vurderingen av dette spørsmålet, og jeg er helt enig i representanten Jakobsens vurdering på det punkt. Vi vil selvsagt komme tilbake til Stortinget i en egnet form, og tidspunktet for dette må også løpende vurderes i lys av utvikingen av situasjonen i Zimbabwe.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-05-16:
Jeg håper ikke det er utidig å bringe inn andre aspekter enn Zimbabwe i denne debatten. Jeg har lyst til å henlede oppmerksomheten på noe helt annet. Det har vakt betydelig oppmerksomhet, i hvert fall i våre skogområder, at bistandsministeren overhodet ikke har nevnt skogens betydning for norsk bistandspolitikk. Senest i skogmeldingen, som Stortinget behandlet for et snaut år siden, fikk dette svært bred oppmerksomhet. Stortinget la vekt på anbefalingene fra FNs skogpanel og Konvensjonen om biologisk mangfold i bistandspolitiske vurderinger. Stortinget sa også at miljø- og naturressursforvaltningen skulle prioriteres høyt i norsk multilateral og bilateral bistand. Skogtiltak er sentrale i dette. Stortinget sa også at skogrelatert bistand skulle siktes inn mot arbeid som bygger opp under mottakerlandenes utvikling og gjennomføring av helhetlige nasjonale skogprogrammer, der kriterier og indikatorer som både omfatter vern og bærekraftig bruk av skog, inngår. Stortinget la i forbindelse med skogmeldingen vekt på at det er hensiktsmessig at de FN-organisasjoner som arbeider med skogspørsmål, blir tillagt et betydelig oppfølgingsansvar for de internasjonale prosessene, og Stortinget understreket at det er særlig viktig å støtte opp under det skogrelaterte arbeidet i FAO. En enstemmig stortingskomite understreket at det ville være viktig å få på plass en egen internasjonalt rettslig bindende avtale om skog, under de forutsetningene som meldingen trekker opp. Det er knyttet mangesidige nærings- og miljøverninteresser til skogforvaltningen, globalt og nasjonalt. En egen internasjonal avtale vil derfor kunne bidra til å klargjøre og balansere internasjonale prioriteringer og utviklingen av en nasjonal skogpolitikk. Fra Høyres side understreket vi i debatten at det årlig forsvinner skogarealer f.eks. i Afrika som tilsvarer halvparten av Norges skogareal, og vi understreket at trevirke står for omtrent 75 pst. av all energiforsyning i Afrika. Skog er i denne sammenheng også i u-land av avgjørende betydning for å bevare jordsmonnet og for å verne om drikkevannet. Vi var derfor påpasselige med å understreke at vi i likhet med resten av Stortinget støttet de signalene som var kommet fra den daværende regjeringen, om å bidra aktivt til et nordisk og internasjonalt samarbeid. Jeg vil også henvise til de artiklene som har vært i pressen, særlig i Nationen, de siste dagene om dette spørsmålet. Direktør Tove Strand i Direktoratet for utviklingshjelp har også ved flere anledninger understreket at dette er en viktig del av norsk bistandspolitikk, og det er viktig for å fremme egen bærekraftig utvikling i utviklingslandene selv, som kan bringe dem vekk fra denne triste situasjonen hvor de blir passive bistandsmottakere uten å kunne utvikle sitt eget næringsliv. Nå får vi vel dagen før dagen være litt elskverdige overfor en forholdsvis ny statsråd. Så inntil det motsatte er bevist, vil jeg gå ut fra at denne totale mangel på engasjement på et så viktig område ikke skyldes noe ønske om å forandre på den politikken som ble trukket opp av den forrige regjeringen og et samlet storting i forbindelse med skogmeldingen.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2000-05-16:
Menneskesmugling er et økende, alvorlig og svært omfattende problem med forgreninger til de fleste land. Den viktigste måten å bekjempe dette problemet på er gjennom forpliktende internasjonalt samarbeid. Derfor har Stortinget sluttet seg til Schengen-samarbeidet og Norges deltakelse i internasjonalt politisamarbeid. Dette er i virkeligheten den mest effektive måten å bekjempe menneskesmugling på. Det er viktig både for saken og for vår internasjonale troverdighet at vi opptrer slik at Norge ikke blir noe smutthull i forhold til den felles europeiske politikken på dette området. Det er ikke lett å se hva hensikten med det foreliggende Dokument nr. 8-forslaget fra Fremskrittspartiet er. Det samme gjelder partiets merknader i den innstillingen vi har til behandling. Vi har i Norge allerede i dag lover som beskytter våre grenser mot ulovlig innvandring, og vi har lover for behandling av folk som kommer til Norge for å søke asyl. Måten de kommer på er i den sammenheng irrelevant. Alle har krav på å få saken behandlet. En automatisk utvisning vil derfor være i strid både med utlendingsloven § 17 og med Flyktningkonvensjonen av 1951. Hvis noen skulle være uenig i disse lovene, burde det naturlige være å foreslå å endre dem. Det å benekte deres eksistens, anvendelse eller gyldighet er lite troverdig. Asylsøkere som henvender seg til norske myndigheter, får sine saker behandlet. Vi må anta at mennesker som lar seg smugle inn og som oppholder seg ulovlig i Norge uten å ta kontakt med norske myndigheter, mangler både en grunn til å søke asyl og visum og andre dokumenter som gir grunnlag for arbeidstillatelse. Slike opphold er allerede forbudt etter straffebudet i utlendingsloven. I tillegg har vi regler om bortvisning og utvisning av utlendinger som har brutt reglene i utlendingsloven. Det er bred politisk enighet om at vi skal ha strenge restriksjoner på innreisemuligheter til Norge. Derfor forandrer vi og tilpasser vi vårt lovverk etter behov, slik at det blir et best mulig egnet verktøy for den norske politikken på dette området. Senest ble dette gjort i forbindelse med Ot. prp. nr. 56 for 1998-1999, der utlendings-loven ble forandret i tilknytning til Schengen-regelverket. Fremskrittspartiet var med i det stortingsflertallet som støttet endringsforslaget. Komiteens flertall mener med disse begrunnelsene at forslagene i Dokument nr. 8:31 er unødvendige, fordi den hensikten som måtte ligge bak forslagene, allerede er dekket i vårt regelverk. Flertallet foreslår derfor at forslaget ikke bifalles.
Frank Willy Larsen (Arbeiderpartiet), 2000-05-16:
Debatten har til nå vært sterkt preget av konflikten på Afrikas Horn og urolighetene i Zimbabwe. Dette er vel ikke unaturlig sett i lys av den mediedekningen disse konfliktene har fått. Men som alltid er det grupper som ikke uten videre tiltrekker seg medienes søkelys, og det er en slik gruppe jeg vil få knytte noen kommentarer til. Bistandsministerens redegjørelse i Stortinget i forrige uke gav viktige signaler på flere områder. Statsråden sa bl.a.: «Mennesker med funksjonshemning i utviklingsland er ofte blant de fattigste. Arbeidet for å bedre deres situasjon er en viktig del av arbeidet med fattigdomsorienteringen av bistanden. Regjeringen vil derfor følge opp Plan for arbeidet med mennesker med funksjonshemning i bistanden». Dette er en riktig og viktig prioritering. Funksjonshemmede og utviklingshemmede er ofte de som først faller utenfor i fattige samfunn. Det å skape livskvalitet for mennesker med funksjonshemninger og utviklingshemninger må være et topprioritert område innenfor norsk bistand. Mange norske organisasjoner, bl.a. Norsk Forbund for Utviklingshemmede, driver i dag bistandsarbeid rettet inn mot å støtte organisasjoner for utviklingshemmede i flere land. Det er et viktig arbeid som disse organisasjonene gjør for å skape et inkluderende samfunn for mennesker med utviklingshemninger. Norsk bistand bør i framtiden vektlegge nettopp disse områdene. Det å skape deltakelse og engasjement gjennom demokratiske prosesser som organisasjoner driver i ulike land, bør prioriteres. Funksjonshemmede og utviklingshemmedes interesser og deltakelse i demokratiske prosesser må løftes fram i de land hvor Norge yter bistand. Arbeidet for å inkludere mennesker med funksjons- og utviklingshemninger har pågått over mange år her i Norge. På samme måte er det nå nødvendig å bygge opp under organisasjoner i den tredje verden som nettopp har dette som mål, å inkludere og bidra til deltakelse fra mennesker med utviklings- eller funksjonshemninger. Mange norske organisasjoner representerer en betydelig kompetanse i bistandspolitiske spørsmål. Det er viktig at denne kompetansen og erfaringen ivaretas av norske bistandsmyndigheter. Mennesker som arbeider i interessepolitiske organisasjoner for utviklingshemmede i Norge, har innsikt og erfaring som det er viktig å formidle til organisasjoner i den tredje verden som står i en tilsvarende situasjon. Formidling av denne kunnskapen er et viktig element i bistandsarbeidet og må derfor ivaretas. Norsk bistandspolitikk står overfor store utfordringer ved inngangen til det 21. århundret. Mennesker med funksjons- og utviklingshemninger er ofte de som kommer bakerst i køen. Det er derfor et stort moralsk og politisk ansvar å løfte nettopp disse i norsk bistandspolitikk. Fattigdomsbekjempelse, som er et av hovedsatsingsområdene til norsk utviklingshjelp, kan ikke gjennomføres hvis man ikke hele tiden er seg bevisst alle menneskers grunnleggende rettigheter. Utviklingshemmede og funksjonshemmedes rettigheter må derfor inkluderes i alle former for bistandsarbeid, som en del av fattigdomsbekjempelsen som norsk bistandspolitikk er basert på.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2000-05-16:
I desse dagar har Stortinget utjamningsmeldinga til handsaming. Denne meldinga dokumenterer at forskjellane mellom folk har auka i Noreg frå 1986. For å bøta på det hadde sentrumsregjeringa i den meldinga forslag om ei rekkje tiltak som ville ha verka utjamnande. Internasjonalt står vi føre same utfordringa. Forskjellane mellom dei rike og dei fattige landa berre aukar. Dette skjer i stor grad som følgje av deregulering utan at det blir bygt opp nye styringsmekanismar. Sentrumsregjeringa var svært opptatt av denne problematikken og tok m.a. initiativ til å få etablert ein gjeldsplan slik at dei fattigaste landa kunne få sletta sine gjeldsbyrder. Vi arbeidde grundig med at utviklingshjelpa skulle nå dei fattigaste folkegruppene. Fleire initiativ blei tatt i FN og i andre internasjonale organisasjonar. Særleg må nemnast arbeidet med å få etablert ein ny felles strategi for fattigdomsreduksjon for Verdsbanken og Pengefondet. Det er òg blitt arbeidd aktivt med å styrkja fattigsdomsretninga i internasjonal bistand innanfor FN og OECD. Eit stort problem som det har vore vanskeleg å få gjort noko med, er å få kontroll over den frie flyten av kapital. Det at kapitalen kan flyta der han gjev størst avkasting, fører som oftast til at han ikkje hamnar i land som verkeleg treng kapital til utvikling. Eit viktig bidrag for å skaffa slik kapital vil vera å leggja avgift på visse kapitalrørsler. Denne avgifta kunne då øyremerkjast til utviklingsføremål, Tobin-avgifta er eit tiltak som har vore diskutert nokre år. Eit nyare tiltak er den såkalla valutatransaksjonsavgifta, som Canada har bedt om å få utgreidd. Dette vil vi frå Senterpartiet melda at vi synest høyrest interessant ut. Så langt har arbeidarpartiregjeringa ikkje vilja stilla seg bak dette forslaget. Kanskje heng det saman med at EU ikkje har posisjonert seg enno? Eg vil oppfordra Arbeidarpartiet til sjølv å ta initiativ før EU har klarlagt sine posisjonar. Ei skattlegging av valutatransaksjonar ville òg skapa meir stabile økonomiar rundt i verda, fordi kostnadene ved valutaspekulasjon ville bli for høge til at det var interessant. Store valutasvingingar skapar store forskjellar fordi store verdiar skiftar eigar fort. For land som er avhengige av import, blir det fort altfor dyrt å skaffa varer og tenester som ein sårt treng, dersom den nasjonale valutaen har vorte drastisk svekt i verdi. Det vil difor vera svært god bistandspolitikk å skapa finansielle strukturar som kan redusera faren for store valutasvingingar. Og eg håpar utviklingsministeren tek dette med seg. Tanzania, Benin og Ghana er land som har det til felles at dei har stor skuld til Noreg. Tanzania er no tilstått gjeldslette fordi landet skal implementera eit program for fattigdomspolitikk. Det skal òg Benin og Ghana gjera, men desse skal ikkje få gjeldslette før dei har gjennomgått det internasjonale gjeldsinitiativet, som kan ta opp til tre år. Senterpartiet vil oppfordra Regjeringa til å gje gjeldslette òg til desse landa frå avgjerdstidspunktet for inngang i initiativet. Dette kunne då t.d. varslast når utanriksministeren frå Benin kjem til Noreg neste veke.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2000-05-16:
Det finnes i norsk straffelov i dag ingen bestemmelser som medfører straff for personer som frivillig lar seg smugle inn til Norge, og som oppholder seg her som illegale innvandrere. Derfor burde dette forslaget være aktuelt. Det blir påstått at Fremskrittspartiets forslag er i strid med Flyktningkonvensjonen. Det medfører ikke riktighet. Samtlige som blir smuglet inn til Norge, vil måtte komme fra et av våre demokratiske naboland. Det er derfor ikke i strid med førsteasyllandsregelen dersom disse automatisk og umiddelbart blir sendt tilbake til det nabolandet de først var innom, før de ankom Norge. Dersom det dreier seg om asylsøkere som har fått avslag på sine søknader i våre naboland og derfor forsøker å bli smuglet inn til Norge, vil det heller ikke være i strid med Flyktningkonvensjonen å behandle søknadene effektivt, raskt og umiddelbart og innføre en praksis som tilsier at asylsøkere som har fått avslag i andre Schengen-land, også vil få avslag på sine søknader i Norge. Når Schengen informasjonssystem trer i kraft, vil et tastetrykk på en datamaskin på grensen være nok til å frembringe tilstrekkelige opplysninger til umiddelbart å gi avslag på søknadene. Jeg vil derfor ta opp det forslaget som Fremskrittspartiet har fremmet i innstillingen.
Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Statsminister Stoltenberg sa tidligere i dag at Regjeringen ville tenke nøye gjennom og gi sakene en grundig behandling før de ble forelagt Stortinget. Denne saken er et eksempel på det motsatte, der Stortinget på eget initiativ har måttet drive lovteknisk arbeid for å rette opp mangler som har framkommet underveis. Utgangspunktet for saken er at regjeringen Bondevik foreslo å oppheve både den strenge og den milde reguleringen på boligmarkedet, som Stortinget behandlet i mars i fjor. Det viste seg etter hvert såpass store svakheter med utformingen av loven at Stortinget like før jul måtte gripe inn og behandle saken på nytt gjennom et eget Dokument nr. 8-forslag. Like over nyttår dukket det opp ytterligere behov for endringer, som avstedkom det Dokument nr. 8-forslaget som vi i dag behandler. Jeg skal ikke forlenge debatten mye. Men for å si det forsiktig, dette er ikke måten å håndtere vanskelige lovtekniske forhold som berører veldig mange enkeltmennesker. Jeg håper den nye regjeringen følger opp statsministerens utsagn, slik at vi slipper denne type lovbehandling for framtiden.
Erna Solberg (Høyre), 2000-03-23:
Jeg konstaterer at Odd Eriksen på vegne av Arbeiderpartiet i dag fremkommer med en kritikk som er rimelig likelydende med den kritikken vi har inntatt i innstillingen. På det tidspunktet var ikke Arbeiderpartiet interessert i å stadfeste noen kritikk av den saksbehandlingsmetoden som hadde vært, men Stortinget har jo hatt noen dager med seminar siden vi avgav denne innstillingen – og før debatten kom – hvor man var veldig opptatt av å ha ryddige forhold mellom de ulike delene av forvaltningen og Stortinget, den lovgivende og den utøvende forsamling i Norge. Jeg synes det har vært et veldig rotete løp fra den tidligere regjeringen. Det ble rimelig raskt klart at straksforslaget vi hadde før jul, ikke holdt mål for en del problemer i forhold til teknikken, og at man da istedenfor å fremme et eget lovforslag fra departementet, laget et lovforslag som man så kom til Stortinget med og bad stortingsrepresentanter om å fremme, er uryddig. Høyre valgte som eneste parti heller ikke å være medforslagsstiller for dette lovforslaget. Det var en uryddig måte å gjøre det på, og jeg er redd det kan dukke opp flere hull i dette lovverket fordi det ikke har vært gjennom den kvalitetssikringsprosessen som det skal være på lover. Den andre biten er selvfølgelig at vi for vårt vedkommende ikke var enig i hovedreguleringsnormen i den husleieloven som ble vedtatt, og som vi mener – det er begrunnet i innstillingen – bidrar til at en del leier økes ekstra mye fordi det er tre år til neste gang man etter det nye reguleringsregime har en mulighet til å øke leiene utover husleiereguleringsnormen. På toppen av det hele synes jeg flertallet er meget uklare på hvordan denne lovteksten skal forstås i forhold til hvor stor andel man faktisk kan øke husleien med ved reguleringen i år. At man tillater en såpass stor uklarhet, nemlig det som vi har forsøkt å klargjøre med at man skal dekke 50 pst. av gapet mellom dagens nivå og gjengs leie, medfører at man legger en liten bombe her, både i forhold til at saken kan havne i rettsvesenet fordi man kan få en praksis som virker urimelig, og fordi man om tre år kan få markante leieøkninger igjen. Og da lurer jeg litt på hvordan de samme partiene som nå har vært aktive, kommer til å reagere hvis man f.eks. får 100 pst. leieøkninger da, fordi man har laget et lovverk som nå er svært uklart. Vi har gått inn for innstillingen subsidiært, fordi vi mener det er behov for mykere overganger. Men dette er altså et problemlovverk, som burde ha vært håndtert annerledes av Kommunaldepartementet.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2000-03-23:
Eg vil berre understreka at den tidlegare regjeringa fremja eit godt forslag til ei ny husleigelov som skulle avløysa to eldre lover. Dette forslaget fekk stort sett samrøystes tilslutnad i Stortinget og vil visa seg å vera eit veldig godt bidrag til ei moderne lov som kan verka i ein marknad når det gjeld husleigespørsmål. Difor er det litt underleg å fastslå at Odd Eriksen, som fyrste representant som hadde ordet her, uttrykkjer ei viss undring over at det forslaget som vart vedteke så å seia samrøystes i Stortinget, ikkje skulle vera godt nok – sjølv om han og hans parti sluttar fullt opp om dette. Den lova som vart vedteken for eit års tid sidan i Stortinget, vil verka godt, og det var på høg tid at dette lovforslaget vart fremja. Lovforslaget vart fremja for det fyrste i tillit til at marknaden skulle oppføra seg normalt, og for det andre på det vilkåret at me skulle få ei boligsatsing spesielt i kommunar der presstendensane var synlege. Desse to føresetnadene har ikkje heilt ut vorte innfridde. Sjølv om den tidlegare regjeringa auka løyvingane til Husbanken relativt dramatisk, og me i tillegg no i inneverande år har fått ei bra løyving til bygging av bustader for vanskelegstilte, så har ikkje desse presskommunane vist seg sitt ansvar bevisst med å setja i gang bustadprosjekt for å avhjelpa det bustadpresset som me ser. Difor har det kome eit par utslag som var utilsikta, og det er desse to utslaga som komiteen i samråd med departementet har bestemt seg for å retta opp, og gje høve til ein trinnvis auke i husleigene, slik at dei som kunne risikera ein større auke enn venta, skulle få ein kontrollert situasjon. Dette er føremålet med og bakgrunnen for det nokså samrøystes forslaget som ligg føre her i kveld. Me supplerer eit godt lovverk med å tetta igjen eit par unnatak som dessverre av enkelte har vorte utnytta.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2000-03-23:
Jeg er glad for at det er et så bredt flertall i kommunalkomiteen og i Stortinget som slår fast at det er behov for å gå inn og regulere, slik at det ikke er mulig å foreta så store husleieøkninger fra én måned til en annen, eller fra ett år til et annet, som vi så noen gjorde i en periode. Jeg har bare lyst til å kommentere en ting som kommunalkomiteen har vært opptatt av, og som representanten Andersen også tok opp i sitt innlegg, og det gjelder spørsmålet om husleietvistutvalg, som ennå ikke er opprettet. Stortinget har bedt Regjeringa sette i gang med å få til et slikt utvalg, og det har Regjeringa til hensikt å gjøre. Jeg vil opplyse at vi tar sikte på å sende et forslag ut til høring rundt påsketider, og etter den høringsrunden vil det være en prioritert oppgave fra departementets side å få ferdig forskriften så raskt som overhodet mulig. Jeg vil også opplyse om at etableringen selvfølgelig betinger at en får noen folk på plass. Vi må ha en utvalgsleder og et sekretariat, og vi må framskaffe lokaler. Dette vil nødvendigvis ta litt tid. Men jeg vil igjen opplyse om at dette er en prioritert oppgave, og jeg håper vi får utvalget på beina så fort som overhodet mulig.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-03-02:
Jeg foreslår Per Ove Width.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Jeg vil sette fram forslag om å øke statens utgiftsdekking av kommunale utgifter ved bosetting av flyktninger og regelendring som gjør det mulig å bruke arbeidsmarkedsetatens tiltaksmidler til opplæring og arbeidstrening for personer som må vente lenge på å få avgjort sin asylsøknad.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Jeg vet ikke om det var en tilfeldighet at dette kom nettopp da jeg skulle ta ordet? Det var kanskje ikke det? Allikevel gjør jeg det. Jeg vil åpne med å si noe som kanskje er litt overraskende, nemlig at jeg er uenig med representanten Reikvam i at det ikke blir flere lærere av økt lønn. Senere drog Reikvam et resonnement om tilbud og etterspørsel som sjølsagt viste at han også mener det blir det. Det er jo det som er poenget. Derfor er det viktig at man her også ser positivt på rekrutteringspakker som blir gitt for å bedre rekrutteringa. Men jeg tok egentlig ordet for å minne både Stortinget og Regjeringa om den svært alvorlig situasjonen i Kommune-Norge. Det er nå 10 milliarder kr i underskudd i Kommune-Norge. Hvis storting og regjering nå kan klare å enes om å gjøre noe av det som er aller viktigst for framtida vår, nemlig å styrke rekrutteringa til læreryrket og bedre lønna, må det følges opp med økonomi, og det må følges opp med et annet system enn det vi har hatt til i dag, med at nødvendige og riktige lønnsoppgjør må kompenseres gjennom kommuneøkonomien. Det har aldri vært noen tradisjon for det i denne salen. Men når staten skal kompensere lønnsoppgjør i egen bedrift, kommer de til Stortinget og kompenserer krone for krone, og Stortinget sier ikke et mukk! Men når det dreier seg om lønnsoppgjør som staten til og med forhandler fram sjøl – nødvendige lønnsoppgjør, de skal få all støtte for det – har de altså ingen tradisjon for å kompensere, ikke engang for de lønnsoppgjørene! Og hvis vi ikke gjør det nå samtidig med at vi tar et tak for å styrke lærerrekrutteringa og styrke lærerlønna, vil ikke dette gå særlig bra. Dette har vi tatt opp igjen gang på gang. Dette dreier seg om å ivareta den overordnede lønns- og arbeidsgiverrollen som både storting og regjering er nødt til å utøve, og utøve slik at det blir sammenheng i den. Nå har Regjeringa sjøl sagt helt klart fra at de vil beholde forhandlingsansvaret for lærerne. Da har de også påtatt seg et stort ansvar for å føre denne saken i havn på en måte som gjør at skolen skal klare de oppgavene den har i samfunnet. Skole og utdanning er den viktigste samfunnsbyggeren og den viktigste fellesarenaen vi har. En god skole er avgjørende for om hver enkelt skal lykkes i sitt liv, og for om samfunnet får utnyttet sine ressurser på en god måte. Derfor er lønna til lærerne så viktig. Derfor må vi heve status og arbeidsforhold slik at vi får gjort den viktigste jobben på en langt bedre måte enn det vi klarer i dag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
På vegne av Karin Andersen, Øystein Djupedal og meg selv vil jeg fremsette et forslag om oppretting av opplæringskontorer for bevaring av gamle håndverks- og industrifag.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
La meg presisere at det var tre - ikke bare to – områder jeg understreket som sentrale: Det var lønn, det var minste timeressurs, og det var det som går på større frihet lokalt til å organisere undervisningen. Jeg ser dette i nær sammenheng, og jeg skulle ønske man gjorde det i de fremtidige forhandlingene. Jeg erkjenner at dette er en sak for partene i arbeidslivet, altså det som går på lønn, og det som går på arbeidstidsbestemmelser, lesepliktsordninger osv. Det er partene i arbeidslivet som har hovedansvaret for dette. Men det må ikke hindre oss, når vi nå diskuterer lærerrekrutteringen, i å gi uttrykk for klare og sterke synspunkter på hva som er nødvendig for å sikre nok lærere til skolen i årene fremover. Det er vårt ansvar – det er vi som vedtar planene. Det er vi som vedtar læreplanene, og det er vi som legger rammene for utdanningssektoren. Da må vi også påse og medvirke til at vi får inn nok folk, slik at vi er i stand til å realisere disse planene. Det vi sier om konkurransedyktig lønn, betyr rett og slett at lærerne i årene fremover – uten å definere det til årets tariffoppgjør, til neste års tariffoppgjør eller eventuelt andre måter som dette måtte skje på – er nødt til å få en større lønnsvekst enn andre grupper. Og som jeg sa, det er ikke på grunn av at vi syns spesielt synd på lærerne, men det er rett og slett fordi dette er det mest effektive virkemiddelet vi har for å få nok lærere inn i skolen. Vi kjenner jo til rollene, til hvem som har ansvaret for de ulike delene, men vi gir det klare signalet til lønnsforhandlerne for statssektoren at de må legge opp lønnsoppgjøret slik at vi klarer å realisere dette målet: å sikre nok lærere.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Lærerne skal ikke ha annen ansettelsestrygghet enn det andre grupper har – og det har de heller ikke. Stort sett følger de vel arbeidsmiljølovens bestemmelser. Det er de som regulerer arbeidslivet generelt, også når det gjelder lærergruppene. Denne replikken fra Ulf Erik Knudsen viser at han er dårlig orientert om hva som foregår i norsk skole – og det er jo tillatt å gi uttrykk for det fra denne talerstolen. Vi vet at det foregår ganske mye skolebasert vurdering rundt om på skolene. Veldig mange skoler har systematisert dette evalueringsarbeidet, der ulike parter i skolesamfunnet er med og foretar denne vurderingen. Det gjelder foreldre, det gjelder lærere, og det gjelder elever. Og vi i SV ønsker at dette skal utvikles videre. Det er en god måte å vurdere læringsarbeidet på. Men det er åpenbart at Fremskrittspartiet og SV er uenige her. Vi er opptatt av å se på selve læringsprosessen og læringsarbeidet, mens Fremskrittspartiet er opptatt av å se på karakterer og offentliggjøring av karakterer. Karakterbruk er en dårlig måte å foreta en vurdering på av det arbeidet som er gjort, og spesielt dårlig blir det i forhold til de læreplanene som vi har utviklet etter hvert. Karaktersystemet er en dårlig indikator på verdien av det arbeidet som har skjedd. Vi ønsker å utvikle et nytt karaktersystem med en ny måte å vurdere på, og vi ønsker å utvikle det som går på skolebasert vurdering. Også blant lærerne fins det folk som ikke er gode nok, men vi tror ikke på generelt å åpne for å gjøre det lettere å kvitte seg med dem. Det tror vi ikke er veien å gå.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Det å instruere Regjeringen er etter hvert blitt vanlig fra Stortingets side. Og i neste uke har vi iallfall to store saker hvor Regjeringen skal instrueres – vi har IT Fornebu-saken, og vi har gasskraftverksaken. Jeg oppfatter det slik at verken Arbeiderpartiet eller de andre partiene har noe problem med å instruere Regjeringen i å gjøre bestemte grep i de bestemte sakene. Men når vi kommer til det som har å gjøre med lærerrekruttering og lærerlønn, blir det plutselig veldig vanskelig. Vi legger ikke opp til å instruere Regjeringen, men vi legger opp til å gi et klart og entydig signal til Regjeringen om at det i de kommende tarifforhandlingene, dvs. til våren, eventuelt på andre måter hvis det er nødvendig, legges til rette for å legge opp et løp slik at vi sikrer lærerrekrutteringen til skolen i årene framover. Det står ganske entydig hvis en leser dette forslaget, at konkurransedyktig lønn betyr at lærerne må ha en sterkere lønnsvekst enn andre grupper. Og det er rett og slett av den enkle erkjennelsen at vi ikke får nok lærere, og vi vet at dette er det virkemiddelet som fungerer best. Vi ønsker som sagt ikke å instruere, men vi ønsker å gi en klar føring til dem som skal forhandle om lønn på vegne av staten. Dette er også et veldig viktig signal til lærergruppene for å skape motivasjon og entusiasme, om at vi på Stortinget tar vårt ansvar på alvor, at politikerne tar sitt ansvar på alvor og står på at dette er det mest effektive virkemiddelet vi har for å skaffe nok lærere i skolen. Og for tredje gang: Dette er ikke på grunn av at lærerne har det spesielt vondt, men det er fordi skolen er i ferd med å få det spesielt vondt fordi en ikke får nok lærere dit.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Representanten Petter Løvik var rimelig unøyaktig da han skulle foreta sin historiebeskrivelse. De faktiske forhold er at Høyre ikke noen gang har stemt for de forslagene vi har fremmet i forbindelse med tariffoppgjørene. Vi har tatt dette opp i interpellasjoner både før oppgjøret i 1998 og før oppgjøret i 1999, og da kunne ikke Høyre stemme for forslagene, fordi det var å blande seg inn i tariffoppgjøret. Vi i SV prøver ikke å gi uttrykk for at vi har profetiske evner, men det som er vår styrke, er at vi kan lese tall. Vi så den utviklingen som var i ferd med å skje, og derfor fremmet vi de forslagene, som Høyre den gangen ikke var med på. Men jeg er jo glad for at Høyre nå er med på det forslaget som går på lønn, som SV og Høyre står sammen om. Når det gjelder studiefinansiering, som han nå trekker fram, for å få flere lektorer inn i skolen, mener jeg at dette er en feil vei å gå. Har det vært problemer når det gjelder lærergruppen, har vi løst det med selektive tiltak. Nå gjelder det lektorer, nå må vi gjøre noe for dem, vi må lage noen spesialordninger osv. – og det tror ikke jeg er vegen å gå. Den eneste vegen å gå er å få til et generelt lønnsløft, slik at disse gruppene blir behandlet som andre lønnstakergrupper, og på den måten sikre rekrutteringen, ikke hele tiden å søke slike alternative løsninger. Så har jeg to spørsmål til Petter Løvik. Det første gjelder dette med å heve inntakskravene til lærerutdanning. Problemet i dag er jo at vi ikke får nok søkere, og det har vel ingen hensikt å heve inntakskravet. Mitt spørsmål er: Skal det være spesielle inntakskrav – utover det generelle kravet til studiekompetanse – for å bli tatt inn på lærerutdanning, og skal en da skille mellom den typen utdanning og andre typer utdanning? Og så til dette med timeressurser – en minstestandard, som jeg kaller det. Høyre er opptatt av individuelt tilpasset opplæring. De har snakket om dem som er teoretisk flinke, og dem som er praktisk flinke, at man skal legge til rette for dem. For å få det til, hvorfor støtter ikke da Høyre forslaget fra SV og flertallet om å sikre en minste timeressurs, som nettopp skal brukes til individuelt tilpasset opplæring?