Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-06-04:
Lov til å fremja umsetnaden av jordbruksvaror – eller omsetningsloven, som den populært kalles – er en av jordbruksnæringas viktigste lover. Årsaken er sjølsagt at jordbruksvarer er en helt annen type varer enn døde varer. Det er varer som er helt nødvendige for mennesker, og som lett blir bedervet. De krever altså en annen forvaltning enn biler og spiker, for å si det enkelt. Omsetningsrådet, som er sentralt i loven, forvalter omsetningsavgiften på jordbruksvarer, en avgift som gårdbrukerne betaler ved salg av f.eks. mjølk og kjøtt. Og det er Omsetningsrådet som bestemmer størrelsen på omsetningsavgiften. Omsetningsavgiften som gårdbrukerne betaler, brukes til tiltak til eget og samfunnets beste. Det er altså et samsvar her mellom dem som betaler, og dem som får, og det avspeiler – som jeg skal komme nærmere inn på – sammensetninga av Omsetningsrådet. I tillegg til omsetningsavgiften forvalter Omsetningsrådet bevilgninger over statsbudsjettet, bevilgninger som går til tiltak på områder hvor det er vanskelig å innkreve omsetningsavgift, f.eks. tiltak som gjelder grønnsaker og honning. Dette er viktige spørsmål for en samlet jordbruksnæring, en samlet verdiskaping. Det norske markedssystemet er særpreget av to ting. Det ene er tollvernet, og det andre er markedsreguleringen. Tollvernet gir grunnlag for et nasjonalt marked, og det er også en markedstilpasning innenfor det nasjonale markedet. Som nevnt har jordbruksvarer en spesiell karakter som krever regulering, bl.a. fordi jordbruksvarer ved overproduksjon raskt er null verdt, mens de ved for lite tilbud raskt er uendelig mye verdt. Derfor er vårt system, som omsetningsloven og Omsetningsrådet er en del av, slik at det er en makspris på jordbruksvarer til gårdbrukeren gjennom målprissystemet i jordbruksavtalen, samtidig som det ikke er noe golv, slik at prisene ved overproduksjon kan falle ned til tilnærmet null. For å unngå det har vi altså markedsregulering, omsetningsloven og Omsetningsrådet. Til informasjon kan det nevnes at i Den europeiske union er det ikke noe tak på hvor høyt prisene på jordbruksvarer kan gå, samtidig som det er et golv for hvor langt ned de kan gå. EU har ikke noe omsetningsråd og ikke noe slikt markedssystem. Det kan sjølsagt vurderes om det fra forbrukerhold er mer fordelaktig å ha et system uten tak på matvareprisene, men med et golv for dem. Det norske systemet har fram til i dag vist seg å være fordelaktig. Det har vært strid om omsetningsloven og Omsetningsrådet i hele lovens historie. Høyresida i norsk politikk har aktivt arbeidet mot hele omsetningsloven og har arbeidet aktivt for en annen sammensetning av Omsetningsrådet, fra en sammensetning der det er den som betaler, som skal ha avgjørende innflytelse, til at det er handelsleddet som skal ha avgjørende innflytelse. Slik er det også i dag. I sin første periode var Omsetningsrådet og omsetningsloven i hardt vær, og den ble prøvd for Høyesterett. Heldigvis var det også den gangen en rød-grønn allianse som sikret at omsetningsloven «stod han av», som det heter i Nord-Norge. Det blir aldri fred omkring omsetningsloven og Omsetningsrådet, for det er en klassisk interessemotsetning mellom handelsleddet, representert ved høyrepartiene, og de som produserer og forbrukernes interesser, representert ved de rød-grønne partiene. Det som foreslås i dag, er en forenkling av Omsetningsrådet, ved at en går fra 19 medlemmer til 11 medlemmer. Det er en fordelaktig endring. Jeg har sjøl vært medlem i Omsetningsrådet i seks år. Det var et stort forum. Når vi nå får færre medlemmer, samtidig som de samme gruppene er representert – både jordbruket, staten, de private aktørene og Landsorganisasjonen – er det fordelaktig. Dette er i det hele tatt en naturlig modernisering, men hvor en beholder hovedprinsippene, at den som betaler mest til systemet, også har størst innflytelse, samtidig som en altså sikrer forbrukernes interesser.