John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2001-05-08:
Den foreliggende innstilling har på de fleste punkter et solid politisk flertall bak seg. Ikke uventet i en sak som denne, som også omfatter forskning på befruktede egg og bruk av abortert fostervev, fremstår Kristelig Folkeparti og Senterpartiet med argumentasjon mot forskning på egg og bruk av abortert fostervev til forskning og behandling. Det må vi alle respektere. Fremskrittspartiet sier seg godt fornøyd med at det blir mulig å få en enstemmig komite til å vise noe større romslighet med hensyn til hvem som kan motta donorvev fra personer under 18 år i særlige tilfeller. Fremskrittspartiet finner det også særlig viktig at en enstemmig komite i sin merknad uttaler at transplantasjon til nær slektning, f. eks. foreldre, faller inn under lovens § 1, tredje ledd punkt 3, selv om ikke slik transplantasjon av vev medfører full helbredelse. Det er særlig viktig i denne sammenheng å understreke at det vil ha stor betydning for barns oppvekst at en syk far eller mor kan holdes i live lengst mulig, selv om full helbredelse ikke kan påregnes. Når det gjelder transplantasjon av organ fra dyr, som det har vært forsket intenst på over flere år, vil Fremskrittspartiet i denne forbindelse støtte lovproposisjonen om forbud mot slik transplantasjon frem til 2003. Jeg har imidlertid på vegne av Fremskrittspartiet i merknader i innstillingen tatt forbehold om eventuelt å komme tilbake til saken om transplantasjon av dyreorgan før 2003 om det skulle åpnes for slik organtransplantasjon fra dyr i utlandet før dette tidspunkt. I Norge – som ellers – vet vi at vi har stor mangel på organ for livreddende transplantasjon. Når det gjelder bruk av fostervev fra aborterte fostre til forskning og behandling, viser innstillingen at det er Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som har de klareste positive standpunkter når det gjelder bruk av abortert fostervev til forskning, behandling og etablering av fostervevsbank. Kristelig Folkeparti og Senterpartiet er som forutsatt sterke motstandere av bruk av vev fra aborterte fostre. Det er etter mitt skjønn ikke særlig oppsiktsvekkende at det er politisk uenighet rundt de etiske sider ved bruk av abortert fostervev til forskning og eventuelt behandling, men jeg håper vi kan respektere hverandres standpunkter i så måte – både nå og i fremtiden, særlig i forbindelse med den annonserte revisjon av bioteknologiloven som kommer med det første. I motsetning til Kristelig Folkeparti og representanten Are Næss tror ikke jeg at det vil bli noen økning av aborttallene selv om vi tillater bruk av fostervev til forskning og eventuelt behandling. Når jeg ikke tror dette, er det fordi jeg tydeligvis har et helt annet syn på kvinnen enn det representanten Are Næss gir uttrykk for. Det har vært kommentert av representanten Annelise Høegh. Jeg synes det rett og slett er vondt å høre denne type argumentasjon i en etisk meget vanskelig sak som den vi her behandler. Fremskrittspartiet har et eget endringsforslag til § 8 c som går på godkjenningsrutinene for bruk av celler og vev fra aborterte fostre. I proposisjonen er det forutsatt at departementet skal være godkjenningsmyndighet i så måte, mens vi i Fremskrittspartiet mener at de som har de beste forutsetninger for å ta standpunkt i denne type saker, er de forskningsetiske regionale komiteer, og vi foreslår endring av lovteksten i § 8 c. Obduksjon er fortsatt den viktigste metode for å fastslå hvorfor mennesker dør. Alle studier, både i Norge og internasjonalt, viser at den behandlende leges dødsattest er av begrenset verdi. Forskjellen mellom antatt dødsårsak og virkelig dødsårsak som påvist ved obduksjon, varierer fra 20 til 60 pst. Dette gjelder ikke bare i Norge, men i alle vestlige land. Obduksjon sikrer kvalitet gjennom tilbakemelding om forløp av sykdom og resultatene av behandling, og om den har vært til nytte for pasienten eller ikke. Obduksjon er også viktig for overvåking av befolkningens helse. Ja, obduksjon er faktisk en vesentlig grunnpilar i all helsepolitikk. Respekten for livet tilsier også at døden skal tas på alvor, og i den sammenheng er det også viktig å få fastlagt den reelle dødsårsaken. I Norge har vi den situasjon at obduksjonsraten har sunket fra 20 pst. i 1986 til 12 pst. i 1997. Den norske patologforening ser dette som alarmerende. Jeg er spesielt glad for at flertallet i den foreliggende innstilling ikke har gått inn for informert samtykke for å få utført obduksjon, men at man fortsatt opprettholder ordningen med presumert samtykke som i dag benyttes. Informert skriftlig samtykke vil etter min mening ytterligere redusere obduksjonshyppigheten, idet det er særdeles vanskelig både for leger og sykepleiere i en akutt sorgsituasjon å forespørre om slikt samtykke for obduksjon og gå i detalj om hvordan obduksjonen egentlig utføres. Når dette er sagt, vil jeg særlig understreke viktigheten av at alle sykehus i sine generelle informasjonsbrosjyrer gjør oppmerksom på at obduksjon kan bli gjennomført, forutsatt at det ikke foreligger motforestillinger enten fra pasienten eller pasientens pårørende i forkant. Det er i den senere tid avdekket forhold når det gjelder utførelse av obduksjon ved enkelte sykehus som er kritikkverdig og bør påtales også fra denne talerstol. Det er viktig som komiteen anfører, at en må vise respekt også for det avdøde mennesket og dets verdi i forbindelse med utførelsen av obduksjon. Ikke minst gjelder dette uttak og tilbakelegging av organ som nyttes for å stille den korrekte diagnose. Jeg stiller meg ganske uforstående til det som anføres i merknadene fra Høyre, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, der man faktisk mener at spørsmålet rundt eventuell fremtidig obduksjon skal tas opp med fastlegen i forkant av hendelsen. Hvordan har man tenkt seg at dette kan la seg gjennomføre i praksis? Det er vel neppe naturlig at spørsmål om fremtidig obduksjon ved et eventuelt dødsfall er det som primært er utgangspunktet for den første, den andre eller den tredje konsultasjonen hos en fastlege. Jeg synes dette er et meget dårlig forslag. Det er positivt å registrere at Norsk Patologforening ønsker offentlighetens lys rettet mot obduksjonstjenestene, og at den selv vil medvirke til at obduksjonsarbeidet blir utført på en verdig og hensynsfull måte som ikke virker støtende eller forstyrrende på sorgbearbeidelsen til de etterlatte. Jeg håper at de nye retningslinjene for utførelse av obduksjon som er forventet fra Statens helsetilsyn, vil muliggjøre at vi i fremtiden får bedre og mer hensynsfulle og verdige rutiner rundt selve obduksjonsarbeidet i våre sykehus. Det er også ønskelig, sett fra mitt ståsted, at vi kan øke obduksjonshyppigheten betydelig i forhold til det som tidligere er sagt og begrunnet. Særlig finner jeg dette nødvendig når det gjelder å følge opp dødsårsaken blant eldre syke i våre offentlige institusjoner. Det er tydelig at her er det store uoverensstemmelser mellom anført dødsdiagnose og virkelig dødsårsak. Dette har vi dokumentert ved sporadiske prøver som er gjort ved enkelte offentlige sykehjem. Til slutt tar jeg opp det forslaget fra Fremskrittspartiet som er inntatt i innstillingen.