Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2005-04-25:
Jeg synes det er interessant å legge merke til at statsråden sier at diskusjonen om homofile og adopsjon og om barn som vokser opp i en familie hvor foreldrene er et homofilt par, er en annen debatt. Selvsagt er det ingen annen debatt. Det dreier seg om det grunnleggende spørsmålet som vi her behandler: Hvordan skal vi hindre diskriminering, og hvordan skal vi sikre respekt og likeverd for alle uansett seksuell orientering, kjønn, hudfarge osv. Det er det vi diskuterer. Formålet med å samle dette i ett håndhevende organ er nettopp å styrke antidiskrimineringsarbeidet på alle disse feltene. Men da er det selvsagt vesentlig at lovverket for øvrig i Norge heller ikke diskriminerer noen ut fra de samme kriteriene. Det er der skillelinjen går mellom oss som ønsker å sørge for at lovverket faktisk gir den samme likeverdighet både til barn og foreldre, og dem som, har jeg registrert, skal gjøre det til en frisk del av sin valgkamp til høsten å fortelle at her må det fortsatt diskrimineres. Det er ett område hvor det er uenighet i komiteen, det vesentligste området i tillegg til en felles diskrimineringslov, og det gjelder hvorvidt håndhevingen og pådriverrollen skal samles til ett organ. Det finnes gode argumenter for som handler om at man gjennom håndheverrollen ser områder hvor det trengs pådriverarbeid, og at man kanskje også kan få en del ressursbesparing ut fra en slik samordning, men det finnes også tunge, gode argumenter imot, og vi har funnet at de tyngste argumentene veier imot. Det er veldig mange måter å bekjempe diskriminering på. Ett åpenbart område er å sørge for at lovverket ikke i seg selv diskriminerer. Fremskrittspartiet synes å mene at det er tilstrekkelig så lenge det ikke spesifikt i et lovverk eller regelverk diskrimineres mellom menn og kvinner, mellom svarte og hvite eller mellom homofile og heterofile. Da er alt i sin skjønneste orden. Så enkel er ikke verden. Vi har holdninger, vi har verdier nedarvet, vi har kulturell ballast, som likevel sørger for at det er diskriminering i et samfunn. Det må det aktivt kjempes imot, og en må sørge for at alle får reelt likeverd og lik mulighet. Da er neste trinn å sørge for et lovverk som forbyr ulike former for diskriminering. Det gjør det lovverket vi har, i stor grad, og dette ombudet, eller denne håndhevingsinstansen, skal sørge for at det blir etterlevd. Men det tredje området er hele tiden å påvirke holdninger, ta opp saker, reise debatter, presse fram kanskje ny lovgivning eller reaksjoner eller sette dagsordenen slik at man bekjemper diskriminering. Her har man ofte ikke fullt ut mulighet til å regulere alt med lovgivning. Her må man i stor grad påvirke ulike holdninger i samfunnet. Når folk med utenlandsk etternavn f.eks. søker etter jobb i mange år og aldri blir innkalt til ett intervju, selv om kvalifikasjonene helt åpenbart er til stede, skyldes det et syn på folk med minoritetsbakgrunn som mindreverdige på arbeidsmarkedet, og det er veldig vanskelig å gjøre noe med lovverket som sikrer at de samme personer blir innkalt til intervju. Her er det holdningsarbeid, her er det pådriverrolle, her er det dagsordensetting som må til. Det samme gjelder den strukturelle diskrimineringen som kvinner ofte blir utsatt for i politikken, i næringsliv, offentlig administrasjon, universitetssektoren osv. i forhold til å bli rekruttert til lederstillinger, få maktposisjoner, i like stor grad som menn. Menn rekrutterer menn, menn motiverer menn, menn ser menn, menn oppfordrer og stimulerer menn til å søke karriere. Det er den type strukturell diskriminering som en pådriverinstans kan ta tak i og gjøre noe med. Vi tror det hadde vært lettere å gjøre det hvis vi hadde opprettholdt et eget likestillingssenter, et pådriversenter for likestilling, for kunnskapsutvikling, for holdnings- og atferdspåvirkning, veiledning, dokumentasjon og overvåkning. Vi tror at en håndhever kan komme i en konfliktrolle. Et lovverk vil alltid være litt mer konservativt, henge litt mer etter i forhold til det pådriverarbeidet som skal drives, og man kan komme i situasjoner hvor pådriverarbeid og håndheverrollen kan komme i konflikt. Vi har vært veldig tilhenger av at et likestillingssenter, med pådriverollen også i forhold til etnisk diskriminering, skulle jobbe tett sammen med en håndhever, gjerne samlokaliseres, gjerne spille på felles ressurser, men at man likevel hadde en uavhengighet. Det hadde styrket likestillingsarbeidet. Det hadde også gjort håndheverrollen enda sterkere, og vi hadde kanskje fått et enda raskere resultat når det gjelder å bekjempe diskriminering og sørge for at alle får de samme rettighetene i samfunnet.