Inge Lønning (Høyre), 2007-10-25:
Interpellanten siterte en statssekretær som siterte en forhenværende statsminister med gullkornet «alt henger sammen med alt». Det er en erkjennelse som er uimotsigelig riktig, og som ikke kan brukes til noe som helst. Den lar seg nemlig ikke operasjonalisere i praktisk politikk, fordi i praktisk politikk endrer vi noe hele tiden – vi er aldri i stand til å endre alt på samme tid. Derfor er vi nå engang i den virkelighet at våre forsøk på å finne de beste formene for politikk når det gjelder legemiddelbruk, alltid vil være mangelfulle. Vi vil aldri klare å finne permanente og riktige løsninger på disse spørsmålene. Det er imidlertid et gjennomgående problem, som ikke bare gjelder legemiddelbruken, men for så vidt alle delene av helsepolitikken, og det er: I hvilken grad er det de økonomiske ordningene, refusjonsordninger, takster, som styrer den medisinske aktiviteten? Og i hvilken grad er det medisinske begrunnede vurderinger som styrer ressursbruken? Svaret på det er nok at i altfor mange sammenhenger er det de økonomiske ordningene som om ikke styrer den faglige utfoldelsen, så i hvert fall influerer den faglige utfoldelsen på en måte som ikke bestandig – nå uttaler jeg meg forsiktig – er til pasientens fordel i det enkelte tilfelle. Da flertallet i fjor skrev inn i budsjettinnstillingen sine synspunkter på en konkret overføring fra generell til individuell ordning, var man opptatt av det synspunkt som statsråden også var inne på i sitt svar til interpellanten, nemlig at det skal være en åpning for individuell vurdering, ut fra den erkjennelse at når det gjelder enkelte legemidler, er det store forskjeller med hensyn til hvor langt de gagner pasienten, til tross for at det dreier seg om en og samme diagnose, og da er det naturligvis riktig at det er en slik åpning. Men betingelsen må være at det gjelder i de tilfellene hvor den konkrete medisinske vurdering utført av behandlende lege er det som ligger til grunn for en slik skjelning. Det som interpellanten, etter mitt skjønn, med rette spør om, er om en fra Regjeringens side er i ferd med å overtrekke dette ved at man overfører stadig flere legemidler fra den ene til den annen kategori, og også i tilfeller hvor det ikke nødvendigvis er store forskjeller mellom pasientenes nytte av medikamentet. Det er også riktig, som interpellanten pekte på, at jo mer komplisert prosedyren blir frem til tilgang til en bestemt type behandling, desto større blir de sosiale ulikhetene. Det finnes det massevis av dokumentasjon på. Det henger naturligvis sammen med – det kan en jo tenke seg til uten dokumentasjon og vidløftige undersøkelser – at ressurssterke pasienter, ikke nødvendigvis i økonomisk forstand, men også i andre betydninger av ordet, vil stå på sine rettigheter, og de vil sørge for at de får sine rettigheter. Mens jo svakere pasientens stilling er i utgangspunktet, desto større er sannsynligheten for at vedkommende pasient ikke oppnår det ønskede resultat. Derfor vil jeg håpe at statsråden virkelig legger politisk kraft bak det hun sa i sitt svar, at her gjenstår det ganske mye vurderingsarbeid, og at man ikke gir seg før man har sikker kunnskap om at legemidler som overføres til individuell refusjon, ikke havner i den gruppen som medfører økende sosiale forskjeller i tilgangen til god legebehandling i Norge.