Åslaug Haga (Senterpartiet), 2003-03-28:
WTO-forhandlingene som nå pågår, kan få svært store konsekvenser for norsk landbruk. Dersom forhandlingsresultatet skulle bli liggende i nærheten av forslaget fra forhandlingsleder Harbinson, vil norsk landbruk slik vi kjenner det, forsvinne. Hvorfor er det så alvorlig? Det er alvorlig fordi Norge i stor grad vil miste muligheten til å produsere trygg mat av høy kvalitet, som vi gjør i Norge. Allerede i dag importerer vi 50 pst. av kaloriinntaket vårt. Dersom norsk landbruk mer eller mindre forsvinner, mister vi også ryggraden i svært mange bygdesamfunn. Det ønsket de fleste nordmenn har om at vi skal ha levende bygder, vil få et alvorlig skudd for baugen. Vi har et flott kulturlandskap i Norge, som mange er stolte av, og som bl.a. er avgjørende viktig for turistnæringa. Norske bønder har en stor del av æren for vårt varierte kulturlandskap. Gjengrodde jorder og falleferdige hus på gårdene vil ødelegge kulturlandskapet. Norsk landbruk handler om produksjon av mat, men det handler også om hvordan landet vårt skal se ut. Ønsker vi et velstelt land og levende bygder? Ønsker vi duften av nyslått gras og beitende dyr i enga? Ønsker vi å nyte Hedmarkens flatbygder en seinsommerdag og se ut over bølgende gule kornåkre? Mange av oss ønsker det, men det kommer ikke av seg sjøl. Mange norske bønder gjør også en stor innsats for å ta vare på vår bygningsmessige kulturarv. Historisk verdifulle gårdsbygninger i privat eie avhenger av fortsatt landbruksvirksomhet og levende bygder. Norske forbrukere stiller store krav til matkvalitet. Disse kravene vil bli stadig sterkere i et kjøpesterkt norsk samfunn. Norske forbrukere krever at maten skal være trygg, at den er produsert på miljøvennlig måte, og at dyr håndteres etter etiske standarder. Norsk landbruk oppfyller disse kravene. Det er sørgelig om vi skulle ende opp med et internasjonalt avtaleverk som vil frata norske bønder muligheten til å produsere kvalitet for det norske folk. Næringsmiddelindustrien i Norge er avhengig av norsk råvareproduksjon. Råstoffet til norske matforedlingsbedrifter kan ikke importeres og bearbeides i Norge med vårt høye kostnadsnivå. Næringsmiddelindustrien sysselsetter i dag ca. 35 000 mennesker. Svært mange av disse vil miste sine arbeidsplasser hvis norske bønder ikke lenger produserer råstoff. En dårlig WTO-avtale vil føre til at vi mister titusenvis av arbeidsplasser, sjølsagt i jordbruket, men også i næringsmiddelindustrien og i turistnæringen. I en tid med økende arbeidsledighet i Norge er dette minst av alt hva vi trenger. Mange hevder at norsk landbruk er for dyrt. Vi bruker 11 milliarder kr på norsk landbruk, og jeg mener det er verdt hver eneste krone. Vi må etter hvert komme dit hen at vi også sier at trygg mat har en verdi, at miljømessig god produksjon og etisk dyrehold har en verdi, og at det har en høy pris å la norske bygder forvitre og kulturlandskapet forfalle. Forslaget som nå ligger på bordet i WTO, er svært problematisk for langt flere land enn Norge. I land med høye kostnader og vanskelig klima og topografi vil man få problemer med å opprettholde egen matproduksjon. Forslaget tar ikke hensyn til land med lav sjølforsyningsgrad og allerede stor avhengighet av import. Norge har som nevnt en sjølforsyningsgrad på om lag 50 pst. Resten av maten importeres tollfritt eller til lave tollsatser. Land som Japan og Sør-Korea har en enda lavere sjølforsyningsgrad, kun 30–40 pst., og det er også verdt å merke seg at de langt fleste av verdens fattigste land nettopp er importører av mat. Eksisterende WTO-forslag tjener ensidig de store landbrukseksporterende landene med industriproduksjon. Taperne er land som produserer i småskala, og som produserer miljøvennlig. WTO-forslaget er ikke et håndslag til verdens fattigste, som noen ønsker å framstille det. Mat er ikke en tradisjonell handelsvare. Mat er derimot en menneskerett, og alle land har et ansvar for å brødfø egen befolkning. Dette er ikke noe som norske bønder har funnet på, det er nedfelt i sluttdokumentene fra verdens matvaretoppmøte. Avhengighet av verdensmarkedet for mat er et problem i et solidarisk perspektiv så lenge norske griser og norsk oppdrettslaks har større kjøpekraft enn unger i Bangladesh. Så lenge land har som utgangspunkt at de i størst mulig grad skal brødfø egen befolkning, er sjølsagt handel utover det problematisk. Det er verdt å merke seg at ingen land har kommet ut av fattigdommen med ensidig fokus på eksport av mat. Land som spesialiserer seg på eksport av mat, vil snarere også spesialisere seg på å være fattige, og det kan vi ikke ønske. Det er altså mye som står på spill i WTO-forhandlingene – for Norge, men også for en rekke andre land. Og det er sjølsagt bakgrunnen for denne interpellasjonen. WTO-avtalen vil legge avgjørende føringer på norsk landbrukspolitikk og norsk forbrukerpolitikk. Vi kan ende opp med en avtale som ligger langt utenfor den politikken som er vedtatt i Stortinget. Om dette trengs det debatt. Senterpartiet har merket seg at landbruksministeren er oppriktig bekymret, og han har et stort engasjement i saken. Det er vi glade for, sjøl om vi også registrerer at han har en betydelig glede over billigere matvarer når han orienterer pressen. Det er også sånn at sterke krefter i norsk politikk ønsker den utviklinga som vi nå ser konturene av i WTO, og hilser utvikling i den retning velkommen. Det gjelder også landbruksministerens regjeringspartner Høyre, som i sitt program for inneværende stortingsperiode sier følgende: «Landbrukspolitikken må utformes slik at den samlede støtten til landbruket kan reduseres. For å sikre forbrukerne lave matvarepriser mener Høyre at importvernet og markedsreguleringen bør nedtrappes.» Vi kan dermed si at WTO-forhandlingene vil være med på å oppfylle Høyres stortingsvalgprogram. Når det da er utenriksministeren fra Høyre som har det overordnede ansvaret for WTO-forhandlingene, må vi kunne tillate oss å spørre om vi har grunn til å være urolige. Jeg vil allikevel understreke at vi er tilfreds med Regjeringas arbeid så langt. Vi forstår at embetsverket, som forhandler på våre vegne, gjør en god jobb. Men vår bekymring går på hvilke konsesjoner man vil gi fra norsk side når forhandlingene snører seg til. De pågående forhandlingene er svært krevende. Dersom Norge skal greie å bevege posisjoner, må det gjøres et omfattende arbeid i forhold til alliansebygging. Svært mange land er enige om at det multifunksjonelle landbruket må ivaretas, men motkreftene er sterke. Skal man få til endringer, må det legges fullt trykk bak. Da er det ikke rom for noen nøling, og man må overfor enkelte land tørre å reise også upopulære problemstillinger. Mange mener at Harbinsons forslag ikke er et grunnlag for forhandlinger. Hva mener egentlig Norge om det? Reiser man med tyngde spørsmålet om at land med lav sjølforsyningsgrad trenger særskilte ordninger? Reiser man med tyngde spørsmålet om å skille mellom produksjon på hjemmemarked og produksjon for eksport? Noen mener at vi skal sette vår lit til EU i forhandlingene. Det er ikke klokt, heller ikke i denne sammenhengen. Også EUs forslag vil få meget store konsekvenser for norsk landbruk, med en halvering av støtten. Jeg er derfor forundret over at sentrale arbeiderpartirepresentanter mener at vi skal legge oss på EUs posisjoner. Rapportene som kommer fra forhandlingene, tyder på at situasjonen er svært fastlåst, men ingenting tyder på at forhandlingene går Norges vei. Derfor er det avgjørende viktig at vi legger tyngde i arbeidet framover, og at man forhandler med stor frimodighet. Mitt spørsmål blir derfor til utenriksministeren: Hvilke grep tar Regjeringa internasjonalt for å sikre landbruket og dermed opprettholde de målsettingene Stortinget har satt for norsk landbruk?