trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
Dette har vært en viktig diskusjon. Jeg vil spesielt trekke fram innlegget til Laila Dåvøy, hvor hun er inne på noe vesentlig, nemlig at vi i Norge i for stor grad har sett på psykisk sykdom som en grunn til å være sykmeldt over lang tid, og også som en grunn til uførhet. Vi vet at arbeid er god medisin. Det får vi også rapporter om fra OECD, at her må vi endre praksisen i Norge. Så da er samarbeidet mellom Nav og helsevesenet helt avgjørende, og det er også viktig at mange i helsevesenet ser på arbeid som en del av behandlingen. Laila Marie Reiertsen var også inne på dette med egne ungdomskontakter på Nav-kontorene. Det er også veldig viktig, for det er mange unge som har falt utenfor arbeidslivet, og de synes det er vanskelig å gå på samme kurs som 50-åringer, de har helt andre behov. Derfor er dette også en viktig satsing i det statsbudsjettet som vi legger fram for Stortinget, med en ny og forsterket ungdomsgaranti, med mer oppfølging på individnivå av unge mennesker som har falt ut av arbeidslivet. Så synes jeg også Karin Andersen kommer med et interessant forslag, om at vi skal ha mer oppfølging også av dem som er uføre. Så er spørsmålet: Er vi gode nok i dag? Og da er mitt svar: Nei, men vi foreslår mange nye tiltak. Vi får flere tiltaksplasser for dem med nedsatt arbeidsevne. Vi får lønnstilskudd for dem som vil ta imot dem med nedsatt funksjonsevne, i arbeidslivet. Vi har en ny ungdomsgaranti, Ny GIV – det er mange offensive tiltak for å gjøre noe for å få ned andelen uføre. Men det jeg synes er litt spesielt med Høyres diskusjon, og spesielt representanten Sylvi Grahams – nærmest – indignasjon over at det er en politisk diskusjon her, er at Høyre i alle mulige sammenhenger presenterer de tallene som setter velferdsstaten i et dårlig lys. De presenterer aldri de tallene som viser at andelen unge uføre er stabil, at antallet uføre går ned. Nei, man tegner isteden et bilde av en altfor raus velferdsstat. Derfor synes jeg det er viktig at vi får en saklig diskusjon om disse spørsmålene, og jeg kan bare si til representanten Røe Isaksen at jeg kommer til å fortsette å møte Stortinget med ferdigskrevet manus. Jeg mener at det er å ta Stortinget på alvor, at man får en faglig diskusjon om disse spørsmålene.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
Det er bekymringsfullt i seg selv at unge mennesker blir uføre. Men det er altså slik – og det har ikke forandret seg over tid – at noen av oss simpelthen ikke har evne til å ta del i et ordinært arbeidsliv. Grunnen til at vi har en uføretrygd, er jo nettopp å sikre livsgrunnlaget til dem som ikke kan tjene til livets opphold gjennom inntektsgivende arbeid. Høyres mistanke er altså at en del unge mennesker går ut av arbeidslivet fordi vi gir dem opp, at velferdssamfunnet – i bekvem latskap – unnlater å hjelpe dem som har behov for det. Underforstått: Mange av dem som i dag blir uføre, burde ikke være det. Nå har representanten Røe Isaksen og jeg forskjellig utgangspunkt for en debatt om uførhet. Jeg mener nemlig det er gode grunner til at noen blir uføre – også i ung alder. Røe Isaksen fokuserer på det jeg vil kalle «sosial uførhet». Han later til å tro at noen simpelthen sløver seg inn i uførheten, og at det derfor må stilles større krav til unge mennesker, for å hindre at systemet ekspederer dem inn i en varig trygdetilværelse. La meg derfor minne om at det ikke er mulig å bli ufør uten at det er vel dokumentert at arbeidsevnen er borte, og da skal vi selvsagt sørge for at de som ikke kan arbeide, likevel sikres et livsgrunnlag. Velferdssamfunnets kvalitet kan etter min oppfatning måles etter evnen til å ta hånd om mennesker som av ulike grunner ikke er i stand til å arbeide. Ingen trenger å ha dårlig samvittighet for å være ufør. Fellesskapets dårlige samvittighet bør snarere knytte seg til om man sørger for å gi dem som ikke har en ordinær arbeidsplass å gå til, en meningsfylt tilværelse. Jeg er enig med interpellanten i en ting: Vi må ikke låse mennesker inn i en livslang trygdetilværelse. Det finnes faktisk en del eksempler på at uføre som ønsker seg tilbake til arbeidslivet, møter stengte dører, og der har vi en stor utfordring. Derfor har vi vedtatt en uførereform som gjør det enklere å pendle mellom trygd og arbeid. Men da må vi også ha et arbeidsliv som er i stand til å ta imot dem – også dem som ikke har full arbeidsevne, men som likevel har behov for det sosiale fellesskapet som jobben kan gi. Her har vi ikke gjort nok, noe som dokumenteres i en fersk undersøkelse fra Arbeidsforskningsinstituttet, der det går fram at vi trenger flere tusen nye arbeidsplasser i det som kalles for «skjermet virksomhet» for å kunne tilfredsstille de behovene som finnes der ute i markedet. Der har vi, etter min oppfatning, den store utfordringen i årene som kommer.
Olemic Thommessen (Høyre), 2012-11-23:
Det var vel kanskje ikke så meget overraskende i statsrådens innlegg. Jeg synes det er synd at regjeringen så åpenbart slår seg til ro med at alt er bra, når vi ser at det faktisk er et behov for å ta tak i iallfall noen viktige hovedproblemstillinger, som jeg var inne på innledningsvis. Når det gjelder forbrukernes stilling, har man altså – for å si det forsiktig – nokså forskjellige oppfatninger om dette. Der mente statsråden at det ikke var noe sterkt forbrukerbehov for å finne ut av hvordan man skulle kunne skifte leverandør. Det er nok et nokså annerledes inntrykk enn det Forbrukerrådet og Forbrukerombudet sitter med. Det har vært veldig tydelige krav på forbrukersiden om at terskelen for å skifte leverandør er høy, rett og slett fordi «bundling», altså kombinasjonen av tjenester og f.eks. avtalesystemet knyttet til borettslag og andre historier bakover i tid for kabelnett, gjør det komplisert å skifte. Man har altså forbrukerportaler innenfor banktjenester, innenfor forsikring, altså på finansområdet, og så skulle det være så mye mer komplisert å gjøre det på det feltet vi nå diskuterer. Det er vanskelig å forstå. Det andre som jeg hadde håpet å få et litt tydeligere signal på, er spørsmålet om man tenker seg at det i fremtiden skal være en litt tydeligere arbeidsdeling mellom det å produsere innhold og det å transportere innholdet, altså det konseptet som mange av dagens kabelleverandører – for ikke å si nesten alle kabelleverandører – har, nemlig at de egentlig selger et innhold og så får man transporten attpå. Det gjør at man får en skjev inngang i dette. Den diskusjonen vi nå står oppe i, bokstavelig talt, med Canal Digital, handler om dette. Hvilken pris skal betales, og hva er det egentlig man betaler for? På lang sikt er det viktig for norsk innholdsindustri at de faktisk ikke kommer i klem, der de loppes for de pengene som de rettmessig har fortjent på det å produsere innholdet. Man må ha et kabelregime som er mest mulig nøytralt, mest mulig åpent, og som har størst mulig valgfrihet. Det er det som vil virke innovativt på markedet. Det er riktig, som statsråden sier, at utviklingen går den veien. Men det er ingen grep i det politiske systemet eller i det offentlige regimet som regulerer dette, som faktisk staker ut kursen og gjør den veien enklere.
Olemic Thommessen (Høyre), 2012-11-23:
Statsråden var forbauset over at Høyre tok opp denne saken, for man trodde ikke vi var ute etter så mange reguleringer. Hun har misforstått hvis hun tror at dette er et rop om reguleringer. Nei, dette er et rop om det som representanten Skei Grande var inne på, nemlig betingelsene for å ha et fungerende marked. Bredbånd har vært utbygget stykkevis og delt med prisverdig innsats fra utbyggerne. Det er forståelig at man har måttet jobbe med forskjellige typer forretningskonsepter for å få dette til å gå opp. Men denne utbyggingen som er stykkevis og delt, er det jo ikke sikkert gir den beste inngangen til det som må være de langsiktige målene. Det som i alle fall er Høyres utgangspunkt for et langsiktig mål, er at vi har en visjon om et godt utbygget bredbåndssystem, som er mest mulig åpent, og som har den største mulige nettnøytralitet i seg, slik at brukerne kan velge fritt – både til forbruk og også i innovasjonssammenheng. Den innovasjonskraften som man vil gi innholdsindustrien, hvis man hadde en større åpenhet i dette systemet, er betydelig. Så har unge mennesker vært nevnt, og da har jeg lyst til å spørre: Hva tror man unge mennesker ville ønske seg i dette? Jo, unge mennesker vil jo nettopp ønske seg en god valgmulighet. De vil jo nettopp ønske seg ikke å være innelåst i én leverandørs pakke, men å kunne arbeide seg fra redaksjonssted til redaksjonssted. Det er jo ikke slik at innholdet forsvinner fordi om man ikke er eier av innholdet. Så helt konkret: Jeg vil jo minne om at Sønneland-utvalget også ga et klart signal i retning av dette, nemlig der man pekte på behovet for standardiserte løsninger og fri tilgang for innholdsleverandører på objektive og ikke-diskriminerende vilkår, som nettopp går på hvordan man vil utforme mer åpne nettløsninger. Det er også Høyres tanke. Så til forbrukerportalen. Jeg kan fortsatt ikke forstå at det skal være så vanskelig å få til. Kanskje er ikke de helt yngste brukerne så avhengige av den. Men jeg tror at moren til Trine Skei Grande og ganske mange med henne faktisk ville vært svært avhengige av å ha en slik ordning. Så til slutt til det partssammensatte utvalget: All erfaring fra mediepolitikken viser at vi er bakpå i utviklingen fordi vårt system er for tregt. Vi trenger nytenkning rundt hvordan dette skal fungere, og igjen er regjeringen ute av stand til å komme med nye grep og nye ideer og løsninger.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
Til liks med representanten Thommessen er eg oppteken av behovet til forbrukarane. Det var òg noko av resonnementet bak at ein sette ned eit utval som Sønneland-utvalet. Som deira arbeid viste, er det ikkje haldepunkt for å anta at behovet til forbrukarane ikkje er tilstrekkeleg vareteke sånn som situasjonen er, og sånn som han ligg an til å utvikle seg vidare. Eg registrerer òg til ein viss grad av undring at det nettopp er representanten Thommessen som formulerer seg sånn som han gjer når det gjeld denne problemstillinga. Det er jo tradisjonelt ikkje eit konservativt standpunkt at ein treng eit aktivt statleg inngrep for at marknaden skal fungere på best mogleg måte. Når me har vurdert forslaga frå bl.a. Sønneland-utvalet og lagt til grunn deira eiga vurdering, har det vore vår vurdering at forslaga vil føre til dårleg bruk av offentlege pengar og auka byråkrati. Vår regjering meiner at marknaden er ein dårleg herre, men ein utmerkt tenar, og at dette er ei sak der det stort sett viser seg at marknaden fungerer til det beste for forbrukarane. Då er det ikkje like stort behov for statlege inngrep. Så tek representanten Thommessen opp forholdet mellom innhald og transport. Til det vil eg seie at det er dyrt å rulle ut kabel, ikkje minst er det dyrt å rulle ut fiber. Han som prøver å gjere det utan samtidig å tilby eit attraktivt innhald, vil ikkje møte publikum og forbrukarane sine ønsker, og vil dermed heller ikkje ha noko grunnlag for sin innsats.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
Eg takkar for debatten. Eg forstår representanten Ib Thomsens engasjement for forbrukarane. Det kom tydeleg til uttrykk òg i hans innlegg da han beskreiv konflikten mellom Canal Digital og TV 2. Eg vil berre ha sagt at eg ikkje stiller meg bak alle karakteristikkane som er gjeve. Departementet mitt vil i dag ha kontakt med partane for å få informasjon om status – om mogleg framdrift. Og i den grad me kan bidra til ei løysing – av omsyn til forbrukarane – vil me gjerne gjere det. Trine Skei Grande var inne på fleire ting i sitt innlegg. Blant anna oppfatta eg innlegget slik at Skei Grande er av den oppfatninga at breibandsdekninga utelukkande er kommersielt driven fram. Det er delvis riktig. Me har i stor grad overlate til tilbydarane å sørge for størst mogleg kommersiell dekning. I nokre område har det vore for kostbart å bygge ut kommersielt, og i perioden 2006–2010 har staten derfor løyvd i underkant av 1 mrd. kr til breibandsformål. Det er midlar som har bidratt til at over 100 000 innbyggarar, som truleg elles ikkje ville fått noko tilbod, har fått eit breibandstilbod. Det er ein politikk som har bidratt til at Noreg scorar høgt på nær sagt alle referansemålingar for digitalisering og innovasjon av infrastruktur i Europa. Så er det ein del av poenga som er tatt opp av representanten Olemic Thommessen. I dag vert det investert betydelege summar i nye fibernett, og det er viktig å bevare investeringsinsentiva. Me har fungerande system for regulering av sterk marknadsposisjon i elektroniske kommunikasjonsnett. Det er Post- og teletilsynet som regulerer marknadene for elektroniske kommunikasjonstenester etter reglane i Ecom-lova. Post- og teletilsynet kan, etter ei grundig vurdering av konkurransen i ein marknad, pålegge tilbydarane med sterk marknadsstilling konkrete forpliktingar. Til dømes kan Post- og teletilsynet pålegge ein sterk marknadsaktør å gje konkurrentar tilgang til eigne nett på gjeve vilkår. Eit eksempel på det er Telenor, som sidan 2009 er pålagt – kort fortalt – å gi andre breibandstilbydarar tilgang til koparaksessnettet på nærmare bestemte vilkår. Post- og teletilsynet har nyleg varsla eit vedtak som vil pålegge Telenor tilsvarande forpliktingar òg for fibernettet. Post- og teletilsynet og Samferdselsdepartementet har tidlegare lagt til grunn at det er konkurranse på sluttbrukarnivå mellom Canal Digital og Get, og konklusjonen var derfor at det ikkje er behov for å opne kabelnetta. Folk sine moglegheiter til sjølve å velje kva teledistributør dei skal nytte seg av, har aldri vore større enn i dag – dei fleste kan velje om dei vil ta inn fjernsyn gjennom bakkenettet, kabel, satellitt eller fiber. I tillegg ser me at fjernsyn via Internett kjem for fullt.
Olov Grøtting (Senterpartiet), 2012-11-23:
Det er mange innganger til denne debatten – også utover dagens uenighet mellom TV 2 og Canal Digital. Jeg vil heller se på mulighetene som ligger i den digitale revolusjon, for den digitale tidsalderen er over oss, og vi har alle her i salen blitt en slags digitale innvandrere. Dagens barn og unge, derimot, er digitalt innfødte. De forventer seg en utvikling på det digitale området som ingen av oss ville finne på å drømme om. Innovasjonen på det digitale medieområdet er derfor et høyst relevant tema som regjeringen lenge har jobbet bevisst med. Det er bred enighet om at innovasjon og konkurransen i markedet framover vil bli drevet fram av fjernsynsinnhold via bredbånd. Norge ligger godt an, bredbåndspolitikken har de siste ti årene i hovedsak vært basert på en markedsbasert og teknologinøytral tilnærming. Én viktig faktor for at tv-seerne skal dra nytte av internettbaserte tv-tjenester, er utbygging av bredbånd med høy kapasitet. Myndighetene har gitt tilbyderne ansvar for å sørge for en størst mulig kommersiell dekning. Det har vært helt avgjørende for den brede dekningen vi har oppnådd på forholdsvis få år. Dersom kabelnettene blir pålagt å åpne for konkurrerende operatører, er det risiko for at det blir mindre attraktivt med utbygging av høykapasitets bredbånd via kabelnettene. I noen områder har det vært for kostbart å bygge ut på kommersielt grunnlag. I perioden 2006–2010 er det derfor bevilget i underkant av 1 milliard statlige kroner til bredbåndsformål. Disse midlene har bidratt til at over 100 000 innbyggere som trolig ellers ikke ville fått noe tilbud, har fått et bredbåndstilbud. Det har ikke lyktes meg å finne en tilsvarende satsing i Høyres forslag til statsbudsjett, noe som kan tyde på at interpellantens eget parti ikke er like opptatt av at folk også framover skal ha mulighet til selv å få velge om de skal ta inn tv gjennom bakkenett, kabel, satellitt, fiber eller – kanskje først og fremst på sikt – via Internett. Den rød-grønne regjeringens satsing på det digitale medieområdet har vært vellykket. Norge scorer høyt på nær sagt alle referansemålinger for digitalisering og innovasjon av infrastruktur i Europa. I en rapport om bredbåndsdekning utarbeidet for FAD konkluderer konsulentbyrået Nexia med at bredbåndsdekningen i Norge trolig vil fortsette å øke i de neste årene – dette som en følge av regjeringens offensive politikk på området. Senterpartiet er opptatt av at vi skal ha framtidsrettede bredbåndsløsninger. Dette framstår som en kritisk infrastrukturinvestering for nasjonen, om Norge skal ta mål av seg til å bli en ledende kunnskapsnasjon og hindre framvekst av digitale klasseskiller basert på geografi og sosial tilhørighet. Dette har regjeringen tatt på største alvor, og dette vil Senterpartiet og de rød-grønne fortsatt ta ansvar for i tida framover.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-11-23:
Jeg vil også begynne med å takke interpellanten for å løfte et viktig tema. Jeg skjønner at mange er forundret over at temaet er aktuelt, men det oppfattes faktisk som ganske aktuelt for forbrukerne der ute – ikke bare i dag, men også veldig mange andre dager. Det er tydeligvis vanskelig for regjeringa å skjønne hva problemet er, så jeg skal symbolisere det med følgende lille, sanne historie fra min mor. Min mor er 81. Hun har ikke bredbånd, men hun har tv – en tv hun kikker mye på, i hvert fall når det er nyheter. På den har hun bare Canal Digital som hun kan velge i. Hun har valgt følgende viktige kanaler: NRK1, NRK2, TV 2 og Nyhetskanalen. Det er de fire hun vil ha – punktum finale. Hun vil ikke ha noen flere – tross datterens ønske om flere når hun er på besøk. Det betaler hun en fast sum for. En dag ringte det en ung mann og tilbød henne veldig mange flere kanaler for en lavere pris enn det hun betalte for de kanalene hun allerede hadde. Min mor takket høflig nei, men ba om å få den lavere prisen på de færre kanalene hun allerede hadde – noe som ble bryskt avvist. Hvis man skulle ha pakken, måtte man ha hele pakken, ellers måtte man betale mer. Dette symboliserer hva som er problemet. Problemet her er at kundene ikke har noen som helst makt. Det er klart at Arbeiderpartiet har lært seg et fint mantra om at markedet ikke er en god herre, men en god tjener. Det er jeg i og for seg enig i. Men som liberaler mener jeg at man skal ha en aktiv stat for å få til et marked som er i balanse. For hvis noen har for mye makt i et marked, så fungerer ikke markedet. Hvis det er sånn at forbrukerne ikke lenger har makt i et marked, ja, da fungerer ikke markedet. Hvis det er sånn at min mor ikke har noe å stille opp med, når hun vil betale en lavere pris for færre kanaler enn hun må for flere kanaler, så er det noe som er grunnleggende galt med hele markedssystemet. Jeg er enig med regjeringa når den sier at vi politikere er dårlige til å velge de teknologiske løsningene for framtida. Så klart! Men det betyr jo ikke at vi ikke skal sørge for at markedet faktisk fungerer, og at det fungerer på en god måte – også for de enkelte borgerne. Grunnen til at vi har en stor bredbåndsutbygging er jo at vi har aktive forbrukere, som faktisk ønsker å ha det inn i husene sine, og som betaler for å få det inn i husene sine. Det er ikke sånn at vi våkner opp en dag og plutselig har en massiv bredbåndsutbygging på grunn av regjeringa – noe som vi ikke visste at vi i det hele tatt ønsket. Dette skjer fordi norsk næringsliv og norske forbrukere etterspør det. Og hvis vi skal ha et fungerende, godt marked også når det gjelder tilbud på innholdssida, må vi sørge for at de markedsmekanismene fungerer. Det syns jeg ikke regjeringa gjør i dag. Og jeg er redd for at veldig mange opplever at de får dårlige tilbud til dårlige priser og får lite makt over det tilbudet de har, fordi vi ikke har noen mekanismer som sørger for at forbrukerne har noe makt i dette markedet.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er for så vidt fint at statsråden var glad for det vedtaket hun selv var med på – det er hyggelig når man kan være det – men jeg savner likevel noen refleksjoner omkring de spørsmålene jeg reiste i mitt innlegg. Når statsråden er så glad for, og bruker så store ord om, det vedtaket som er fattet, er mitt spørsmål: Hva føler da statsråden om at loven i dag fortsatt utelukker mennesker fra de samme tilbudene som hun var så glad for at noen fikk tilgang til den gangen? Er statsråden f.eks. enig i at den loven man den gang vedtok, diskriminerer enslige, som ikke har rett til assistert befruktning? Likebehandling mellom alle voksne er et prinsipp – men det er jo fortsatt begrensninger i ekteskapsloven når det gjelder hvem som får lov til å gifte seg, og hva slags konstellasjoner man godtar. Er det også diskriminering? Så må jeg si at det er veldig gledelig å høre statsråden slå klart fast at regjeringen er imot surrogati. Det at Kristelig Folkeparti endelig har klart å presse fram et klart svar på det spørsmålet, tar jeg som en stor seier, som er viktig for kvinner, som er viktig unger og for menneskeverdet. Vi prøvde å få det samme svaret i Stortinget for to dager siden. Det fikk vi ikke. Jeg reiste en interpellasjon om surrogati i april til samme statsråd – barneministeren – og da fikk vi ikke det svaret. Men jeg er veldig glad for den avklaringen og tar den som en stor seier. Jeg takker igjen for svaret, men jeg føler likevel at det er viktige spørsmål som henger i luften her, for de nye forslagene jeg viste til, som har kommet opp etter at felles ekteskapslov ble vedtatt, er begrunnet i felles ekteskapslov. Derfor er det faktisk et poeng å få høre: Hva mener statsråden er konsekvensene av den loven? Hva skal det bety for de nye forslagene som kommer opp, som faktisk er begrunnet i loven, å si at loven som den gang ble vedtatt, er diskriminerende? Det vil jeg gjerne ha statsrådens syn på.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Til det siste kommer det ganske klart fram i min innledning at Kristelig Folkeparti ser på ekteskapet som en ordning mellom mann og kvinne, og begrunner det. Det har sin tydelige forankring i at det biologisk sett er den konstellasjonen som kan få barn. Så er det ulikt om det lar seg gjøre eller ikke ved ulike konstellasjoner, men det begrunner at de to samlivsformene kan reguleres forskjellig selv om menneskene er likeverdige, og samliv kan ha stor verdi uansett. Så har jeg lyst til å nevne til representanten Vågslid at jeg brukte ikke ordet «barneproduksjon» på egne vegne, men jeg siterte Aftenpostens kommentator, Ingunn Økland, som brukte det begrepet da hun beskrev en mentalitetsendring i det norske samfunnet etter ekteskapsloven. Så en kommentar til ordet «diskriminering», som har vært brukt her flere ganger. For det første vil jeg da si: I proposisjonen som regjeringen la fram, kalles ikke ekteskapet mellom mann og kvinne og det gamle lovverket diskriminerende. Det brukes bare i den politiske debatten. Det er jo interessant. Hvis det er diskriminerende, hvorfor har ikke da regjeringen lagt fram en dokumentasjon på det? Nei, tvert imot sier de at dette ikke kan kalles diskriminerende, men at de likevel gikk inn for lovendringene. For det andre: Man snakker i det ene øyeblikket som at felles ekteskapslov var en opphevelse av diskriminering, mens man i neste øyeblikk argumenterer for at det samme lovverket er diskriminering. Det må man klargjøre etter hvert. Statsråden sier at surrogati ikke hører hjemme i debatten. Men det var jo nettopp regjeringen selv som laget en pakke, som handlet om ekteskapslov og rett til assistert befruktning som en pakke, som skulle fjerne diskriminering. Man synes overrasket over at debatten kommer om surrogati og rett til assistert befruktning for enslige osv., og mener at ikke dette er samme debatt, men det er jo Arbeiderpartiets representanter selv som sier at fordi vi har vedtatt a, må vi vedta b. Så denne pakka har faktisk regjeringen pakket inn selv. Da må man ikke bli overrasket når man åpner innholdet. Jeg er veldig glad for klargjøringen når det gjelder surrogati, men departementet utreder jo forholdene omkring surrogati. Det hadde vært interessant om statsråden kunne klargjøre at man nå allerede har konkludert med at det ikke er aktuelt at den utredningen skal munne ut i en endring i det standpunktet, men at det allerede er konkludert. Det ville være en nyttig avklaring. Kristelig Folkeparti bygger sin politikk på likeverd mellom alle mennesker. Så viser denne debatten veldig tydelig at rett til assistert befruktning og ekteskap ikke er en egnet arena for den kampen om menneskeverd og likeverd. Sånn kan vi stå for likeverd mellom homofile, heterofile og ivareta barns rettigheter og menneskeverd samtidig. Er ikke det fantastisk?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det gjør man jo gjerne, men jeg vil si at jeg er glad for å høre den imøtekommenhet som statsråden møter problemstillingene med, de gode refleksjonene hun bidrar med i diskusjonen, og ikke minst at hun ønsker en dialog med komiteen om de krevende spørsmålene som ligger i kjølvannet av Raundalen-utvalgets rapport. Jeg er glad for at statsråden legger så stor vekt på det å høre barn, å høre barnets stemme i barnevernet. Jeg var opptatt av flytting og flytteproblematikken. Statsråden refererer til tall fra Statistisk sentralbyrå som også jeg refererte til. Men som jeg sa i mitt innlegg, får jeg ganske klare tilbakemeldinger, bl.a. fra KS, om at disse tallene er veldig usikre, at registreringen ikke fungerer som den skal. Det ønsker jeg gjerne at statsråden kommenterer. Tallene til SSB er høye i seg selv, men hvis det er sånn at det kanskje er et helt annet bilde, gir det grunn til uro, kanskje i negativ retning. Jeg er glad for at statsråden nå går inn i Raundalen-utvalgets rapport og høringsuttalelsene med så stort alvor, men jeg vil utfordre statsråden på om hun i den sammenheng også vil gå nøye gjennom i hvilken grad barnevernet i dag faktisk tilbyr tilknytning. Når vi sier at vi skal kunne ta barna ut på grunn av at de ikke får tilknytning, da må vi tilby tilknytning i den andre enden. Det ønsker jeg at statsråden bekrefter, at hun vil drøfte og gå nøye inn i arbeidet med den store saken hun forbereder. Det er forskjell på utilsiktede og tilsiktede flyttinger, men jeg syns ikke vi kan stoppe der. Jeg tror vi også må ta en diskusjon om de kriteriene som barnevernet bruker for å gjennomføre såkalt tilsiktede flyttinger. Det er mange historier som tyder på at det er planlagte flyttinger – tilsiktede, velmente, faglig vurderte flyttinger – som i sum blir for mye. Da må vi gå inn og diskutere hvordan man bruker de kriteriene. For det andre: Jeg er litt urolig over at høringsnotatet som regjeringen har sendt ut, er veldig teknisk og fokusert på organisatoriske ting og ikke bærer preg av de grunnleggende utfordringene som barnevernet står overfor, bl.a. veksten i antallet saker. Så jeg vil utfordre statsråden på om man virkelig går grundig nok til verks i arbeidet med saken og tar høyde for den store veksten vi ser i sakene vi diskuterer, de fundamentale spørsmålene omkring det.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Jeg takker for en veldig god og interessant debatt. Jeg vil bare nevne til representanten Solveig Horne at når det gjelder signaler om nedbygging av institusjoner fra fylkesmannen i Rogaland, fikk vi akkurat de samme signalene da vi var hos fylkesmannen i Troms. Det er et par forhold jeg har lyst til å nevne nå mot slutten av debatten. Det ene er: Statsråden sier at vi må ta innover oss hvor skadelig det er å vokse opp under forhold med omsorgssvikt. Det vil jeg si et rungende ja til. Men da er det neste: Vi må ta innover oss hvor skadelig det kan være hvis vi ikke tilbyr tilknytning og stabilitet når vi tar ungen ut av en situasjon, fordi unger er så sårbare. Jeg vil bare understreke igjen hvor viktig det er at vi får tall på bordet for å få dokumentert: I hvilken grad får unger i barnevernet tilknytning? I hvilken grad får de stabilitet? Er det flytting på flytting på flytting? Er det regelen, eller er det unntaket? Det må vi ha svar på for bl.a. å debattere Raundalen-utvalget og barnevernets framtid. Jeg tror vi også må våge å gå inn i kriteriene – ikke bare i overordnede tiltak. Vi må våge å diskutere kriteriene og det skjønnet som barnevernet bruker, f.eks. når man flytter mellom fosterhjem. Hvordan vekter man stabilitet mot det faglig sett ideelle? Hvordan vurderer man? Det er fint at man vurderer storfamilie og slekt, men hvordan vurderer man den stabiliteten det eventuelt kan tilby, mot det faglig sett ideelle? Her er det en vei å gå, og den diskusjonen må vi våge å gå inn i. Så vil jeg si til slutt at når det gjelder vekstproblematikken, opplever jeg ikke at Arild Stokkan-Grande har tatt den fullt innover seg. Hvis vi tar situasjonen med dagens nivå av barnevernsunger og bygger opp tilstrekkelig behandlingskapasitet i førstelinjen, bygger opp tilstrekkelig kapasitet i fylkesnemndene, bygger opp tilstrekkelig kapasitet til å ta seg av de biologiske foreldrene etter omsorgsovertakelsen, bygger opp tilstrekkelig kapasitet til å ta seg av fosterhjemmene, følger opp fosterhjemmene skikkelig, bygger opp et tilstrekkelig ettervern og så legger veksten oppå det, er det rett og slett et regnestykke som ikke går i hop. Uansett hvor flinke både Kristelig Folkeparti og SV vil være til å gi øremerkede bevilgninger, går ikke regnestykket i hop. Det må vi ta innover oss. Vi må begynne å stille de grunnleggende spørsmålene. Min siste utfordring til statsråden er: Når man går inn i dette og legger fram en stor sak om barnevernet nå – som kanskje blir det som skal legge føringer for barnevernet for 10–15 år framover – må man starte med de grunnleggende spørsmålene, som omhandler både stabilitet og ikke minst vekstproblematikken. Hvordan kan vi stille oss som samfunn, for å møte den utfordringen?
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-23:
Det er noen paradokser i denne debatten. Ett av dem er at Kristelig Folkeparti alltid har vært bekymret for ekteskapets posisjon og at færre vil gifte seg. Så legger man til rette for at flere skal kunne gifte seg, og så er det også et problem. Istedenfor å si det man egentlig mener, som er at ekteskapet skal være rammen rundt kvinners og menns formelle arrangementer – deres kjærlighet – begynner man å blande inn surrogati og masse andre diskusjoner som ikke hører hjemme i debatten, som bør dreie seg om hvorvidt vi skal ha lovverk som diskriminerer homofile og lesbiskes mulighet til å gifte seg med den man elsker. Jeg syns ærlig talt at dette vitner om en viss desperasjon fra Kristelig Folkepartis side. Man ser at denne debatten taper man hvis man tar som utgangspunkt at man ikke vil ha ordninger i landet som legger til rette for at alle menneskers kjærlighet skal være like mye verd. Da taper man i et moderne Norge – heldigvis. Diskusjoner om barns beste vil jeg gjerne gå inn i, men da må vi diskutere barns beste. Da skal vi ikke diskutere felles ekteskapslov som sådan. Konsekvensen av felles ekteskapslov er – som jeg sa – at vi nå har sluttet formelt å diskriminere homofile og lesbiske når det gjelder muligheten til å gifte seg. Flere barn får trygge rammer rundt sin oppvekst, færre barn blir sett på som mindreverdige i vårt land. Det er det grunn til å glede seg over, istedenfor å antyde at hvis man sier a, så raser man like inn i synden. Når det gjelder spørsmålet om statsministeren og hva han har sagt eller ikke sagt i spørretimen for to dager siden, er det slik at statsministeren, helseministeren – alle statsrådene i den norske regjeringa – slutter seg til det jeg sa nå, og som jeg har sagt hele veien, hvis representanten Håbrekke ville være villig til å lytte: Vi er imot surrogati. Det er en grunn til at det ikke er lov i Norge. Det spørsmålet som kom opp under spørretimen på onsdag, var om en endring som vil innebære at man ikke skal straffe folk som inngår den type arrangementer. Så vidt jeg vet var det en konkretisering av et forslag som i utgangspunktet kom fra Dagfinn Høybråten den gang han var helseminister. Sånn sett sto vi for den samme linja. Da erklærte statsministeren seg inhabil, men han er ikke inhabil i spørsmålet om han er for eller mot surrogati.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-23:
Jeg har lyst til å starte med å slå fast som barneminister at det er ikke slik at voksne har rett til å få barn. Da skal vi, som representanten Linda C. Hofstad Helleland var innom, se det ut fra barnas perspektiv – hva er det som er best for barna? Det må disse diskusjonene handle om også når det gjelder utviklinga innen teknologi. Jeg kan heller ikke se at det er rimelig å sette likhetstegn mellom assistert befruktning på den ene siden og surrogati på den andre siden. Det er to helt forskjellige ting. Så vil jeg også slutte meg til representanten Vågslids påpekning av at det er vanskelig å få tak i hva som egentlig er Kristelig Folkepartis posisjon nå. Ønsker man å reversere felles ekteskapslov, gå til valg på det og virkelig holde fast? Hvis det er så viktig, regner jeg med at man kommer til å gjøre alt man kan for å få med seg eventuelle regjeringssamarbeidspartnere – dersom det skulle gå så galt etter neste valg. Ønsker man å gå tilbake på retten til å få assistert befruktning slik den er etter dagens lovverk? Hvordan ønsker man å forholde seg til det? Til Fremskrittspartiet: Jeg ser veldig fram til den debatten som skal foregå på landsmøtet til våren. Jeg håper at Fremskrittspartiet da kommer etter. For en gangs skyld kan man ikke si: Hva var det vi sa? Nå er det vi som kan si det. Verden forandrer seg, men poenget er at verden forandrer seg ikke av seg sjøl. Verden forandrer seg fordi noen går foran for å endre oppfatninger og holdninger bl.a. Vi vet at lovverket er veldig viktig i så måte. De signalene som sendes, er viktige, og de danner oppfatninger. Vi vet at det fortsatt er veldig mange i dette landet som skammer seg, fordi de – på en måte – elsker feil person. Vi vet at i visse deler av landet og i visse miljøer, er det mye vanskeligere enn andre steder. Det gjelder ikke minst i sterkt religiøse og konservative miljøer – både i etablerte, såkalt norske miljøer og i innvandrermiljøer. Det er noe vi må ta fatt på i fellesskap framover. Dette er ikke noe som kommer til å skje av seg sjøl – noen må gå foran. Vi må være tydelige på hva vi forventer, ikke minst overfor ungdom. Igjen: Ingen har rett til å få barn, men jeg er veldig glad for at alle nå har rett til å gifte seg likevel. Selv om en kvinne og en mann i utgangspunktet er en biologisk forutsetning for å få barn, er det også mange som ikke kan få barn. Det er også en del som reiser til utlandet for å inngå surrogatiarrangementer, som ikke er homofile par, men heterofile par. Så vi må holde tunga rett i munnen. Jeg er veldig opptatt av rettighetene som også disse kvinnene – som eventuelt blir tatt med i sånne arrangementer – skal ha.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-23:
Takk for hyggelige ord. Jeg ønsker virkelig å ha en dialog om dette. Det er avgjørende at vi kan samle oss om en del vesentlige avklaringer av betydning for hvordan barnevernet skal fungere framover. Jeg tror vi er enige om veldig mye. Jeg er også opptatt av at vi må ta inn over oss kunnskap om hva det vil si for barn å vokse opp under uholdbare forhold over tid. Mye av forskninga som blir forelagt oss, viser at barn blir svært skadelidende hvis de blir utsatt for f.eks. mye stress som vedvarer. Det er skadelig for dem om de ikke har trygghet noe sted. Ta f.eks. spørsmålet om vold i hjemmet. Man har lenge tenkt at det ikke er like farlig for barn å vokse opp under sånne forhold hvis barnet ikke sjøl er utsatt for vold. Men vi vet jo nå at det er like skadelig, om ikke mer skadelig, for disse barna å bli utsatt for denne typen forhold, rett og slett fordi det er skadelig hvis den ene av foreldrene er utrygg og den andre er farlig, og barnet ikke kan gjøre noen ting. Noen av disse barna går jo også mellom, vet vi, for å prøve å forhindre volden. Vi vet også at det er viktig å komme inn allerede under svangerskapet. Så det med tidlig innsats og å sikre at alle gjør jobben sin sammen til det beste for barna, er jeg veldig opptatt av. Det har vært en sterk økning i antallet bekymringsmeldinger til barnevernet. Jeg har hele tida sagt at det mener jeg er bra. Jeg mener det er i tråd med en endring i synet på barn at vi ikke tåler så mye på vegne av barn som det vi gjorde før. Det er over 50 000 meldinger til barneverntjenesten nå. Vi har også fått alarmtelefonen, noe som gjør at det kanskje er enklere å melde. Flere og flere av instansene melder fra til barnevernet. Det at så mange barn er i barnehage er en veldig god anledning til å komme tidlig inn for å hindre at barn lever under uholdbare forhold over tid. For det er ikke noe poeng å sikre stabilitet hvis det er elendige forhold dette barnet lever under. Vår tilnærming til dette er ikke bare at vi skal gjøre noe med organiseringa. Det er bare ett av flere ledd i det vi kaller for barnevernsløftet. Vi skal i tillegg ha nok ressurser, sikre at det er god kompetanse, at det er nok folk til å gjøre jobben og robuste fagmiljøer. Så dreier det seg om å se på prinsippene og hvordan vi sikrer at barn blir hørt. Det er tre elementer som kan gjøre at vi står bedre rustet til å gi barna den tilknytninga eller de stabile og gode omsorgsrelasjonene som vi ønsker at de skal ha. Det med relasjoner er veldig viktig. Vi vet at ofte er det som skal til – å få en god relasjon – for å få til gode endringer. Men fortsatt er det for mange barn vi ikke når. Det er jeg helt sikker på. Mye kan gjøres med de rammene vi har i dag. Men da må vi bruke ressursene mer fornuftig, komme tidligere inn, snakke med ungene og samarbeide bedre.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-11-23:
La meg starte med å takke for en god debatt. Det er en debatt som vi egentlig bare så vidt har startet på. Jeg ønsker at vi skal se på hvordan vi kan samarbeide i den videre prosessen fram mot at vi skal legge fram en proposisjon med en meldingsdel. Det blir ikke en egen stortingsmelding som gir rom for å gå virkelig i dybden på alle de temaene jeg skulle ønske – det er ikke mulig å få til med de ressursene vi har – men det er en meldingsdel. Det er likevel mulig å diskutere flere forhold enn dem vi kommer til å berøre i dybden i meldingsdelen. Der håper jeg på en engasjert komité, og min erfaring hittil er at det er en engasjert komité. Det er også andre representanter, som representanten Laila Dåvøy, som er engasjert i dette. Det er veldig bra. Jeg vil bare understreke – som jeg tror jeg har nevnt tidligere i debatt med representanten Håbrekke – at dataene om flyttinger i barnevernet ikke er holdbare slik de er i dag. Jeg ser behovet for bedre statistikk enn det vi har nå, så fra 2013 gjør vi omfattende endringer i kommunenes rapporteringer til Statistisk sentralbyrå, bare sånn at det er helt klart. Men jeg vil også vise til at når det gjelder praktiseringa av prinsippet om utviklingsstøttende tilknytning i barnevernet, sier Raundalen-utvalget at det vil forutsette at barneverntjenesten har tilgang til kompetanse for å vurdere om omsorgskompetansen, som de kaller det, hos foreldrene er utviklingsstøttende eller ei. De sier at i dag har ikke barnevernet denne kompetansen alene. Utvalget ser det som en forutsetning at barneverntjenesten i større grad enn i dag skal ha tilgang til kompetanse innen utviklingspsykologi og tilknytningsforskning som finnes i andre kommunale tjenester, f.eks. i kommunens psykologtjeneste, på helsestasjoner og i psykisk helsevern. Det er flere perspektiver som må inn i denne diskusjonen. Vi kan ikke bare se på om vi tilbyr stabilitet i dag eller ikke, og om vi da kan innføre et sånt prinsipp. Det er noen forutsetninger som må ligge til grunn, som går i dybden på hva slags kompetanse vi har, og ikke minst hvordan vi hører disse ungene. Jeg er enig med dem som har sagt at vi trenger et mangfold i barnevernet. Selvfølgelig trenger vi et mangfold. Men da må vi ikke redusere den debatten til å handle om hvor mange offentlige tilbud vi har, og om hvor mange private, ideelle og kommersielle tilbud vi har. Da må det handle om totaliteten i det tilbudet som vi gir til barn, med utgangspunkt i at barn er forskjellige og har ulike behov. Og så må det ha utgangspunkt i kvalitet. Men jeg er helt sikker på at det er riktig å dreie som vi gjør, sånn at vi får et mer differensiert tiltaksapparat, som det heter på veldig byråkratisk språk. Men det må ikke gå for fort. Og det er ikke sånn at vi skal la være å bruke institusjoner, og bare bruke fosterhjem. Det er helt feil, hvis det er noen som tror at det er det som er signalet. Vi skal ha begge deler, og vi skal ha ulike typer institusjonstilbud også.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2012-11-23:
Dette er en debatt som gir rom for mange sterke følelser, og som lett blir veldig tilspisset. Likevel er det viktig at vi har respekt for hverandres ståsted. Det å inngå et forpliktende samliv mellom to mennesker er en norm som er viktig i samfunnet vårt. Det finnes mange samlivsformer man kan velge, det er opp til den enkelte å velge hvordan man vil leve i et samliv. Men det som er viktig å understreke for oss i Høyre, er at det å inngå et gjensidig, langsiktig, forpliktende samliv som et ekteskap, skal ha en særstilling i samfunnet, nettopp fordi det styrker familien som samfunnets grunnstein. Dette er ikke en sak hvor det finnes absolutte sannheter om hva som er riktig og galt i forhold til de voksne som velger å leve sammen. Men ekteskap er den institusjonen som best sikrer barn, og det er den mest stabile rammen rundt oppveksten for barn. Jeg er glad for og stolt over at vi lever i et samfunn som sier at homofile er like mye verd som heterofile, og at homofile skal ha de samme rettighetene som heterofile. Først og fremst dreier ekteskapet seg om voksnes rettigheter, og først og fremst skal surrogati dreie seg om barns rettigheter. Derfor er Høyre veldig opptatt av barns rettigheter også i surrogatisaker. De barn som har kommet hit til Norge i dag, må sikres sine rettigheter og ikke rammes av et valg som andre har tatt for dem. Jeg er glad for at det også ser ut til å samle seg et flertall om dette i Stortinget, både midlertidig lov og forskrifter, slik at vi sikrer de barna som trenger det i dag. Samfunnet endrer seg. Teknologien gir oss nye utfordringer. Det er viktig å bevare verdier som gjensidig respekt og toleranse. Høyre er i likhet med mange andre opptatt av å sikre barn rett til gode, stabile omsorgspersoner, og ikke minst må vi sikre barns kjennskap til sitt eget opphav. Jeg er stolt over at vi har en felles ekteskapslov i Norge. For Høyre er det viktig å bevare familien og samfunnsnormene ved å inkludere flere og møte samfunnsendringer på en måte som fortsatt styrker familiens rolle i samfunnet og ikke svekker den.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2012-11-23:
No snakkar me om mykje på ein gong, for spørsmålet her dreier seg ikkje om barn, donasjon, surrogati eller teknologi. Debatten skal handle om det spørsmålet interpellanten reiser, og spørsmålet interpellanten reiser, er: «hvordan vurderer statsråden ekteskapets innhold og betydningen i dag?» Det spørsmålet handlar om kvar skapet skal stå, og ikkje minst kva som skal vere inne i det ekteskapet. Eg reagerer veldig sterkt på diskursen i interpellanten sitt spørsmål, for det verkar som om han ønskjer seg tilbake til noko opphavleg. Det Framstegspartiet skisserer, er at den mest stabile samlivsforma er mellom mann og kvinne. No har til og med dei sett at det er like lett og vanskeleg å vere snill og slem mot kvarandre og halde saman og gå frå kvarandre enten ein er homofil eller heterofil. Det er noko dei har sagt sjølve at dei skal diskutere. Men når det kjem til Kristeleg Folkeparti, må eg seie at eg er for ærlegdom i debattar. Eg meiner Kristeleg Folkeparti må vere ærleg på kva dei eigentleg meiner med spørsmålet. Meiner Kristeleg Folkeparti at ekteskapet skal vere mellom mann og kvinne, og at det at me endrar loven slik at fleire skal få gifte seg, på ein måte har vatna ut ekteskapsomgrepet og ekteskapets betydning? Det verkar litt slik på spørsmålsstillinga, og det verkar litt slik på debatten at ekteskapet mellom mann og kvinne er det opphavlege, det andre er ein slags parentes. Då lurer eg på om eg oppfattar Kristeleg Folkeparti rett. Meiner Kristeleg Folkeparti at den ytste forma for ekteskap er mann og dame som får barn og et taco saman på fredagane? Kva med dei som blir verande barnlause? Er ikkje dei ordentleg gifte? Det verkar som om, når eg høyrer på Kristeleg Folkeparti her på talarstolen, at dei meiner at ekteskapet er til for mann og kvinne for at dei skal vere saman og få barn. Eg diskuterer veldig gjerne befruktning, barn og familiepolitikk, men Kristeleg Folkeparti må slutte å skyve moral og ungar framfor seg når me snakkar om ekteskap. Dei har sjølve reist debatten om ekteskap, og då får det dreie seg om det. Heldigvis er det lov for homofile og heterofile å gifte seg i Noreg i dag. Kampen for å ta Noreg tilbake til fortida har Kristeleg Folkeparti tapt for evig og alltid, og godt er det.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-08:
På vegner av stortingsrepresentantane Robert Eriksson, Vigdis Giltun og meg sjølv har eg gleda av å setja fram eit representantforslag om kompensasjon for tapt arbeidsinntekt for frivillige kalla ut av myndigheitene ved redningsaksjonar.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-06-08:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg satte spesielt stor pris på den biten som handler om at Utdanningsdirektoratet vil utarbeide veiledningsmateriell som vil klargjøre roller og ansvarsforhold. Det vil være et godt praktisk utgangspunkt for mange skoleeiere og skoleledere. For en del av utfordringen i dag er at selv om det finnes mange yrkesgrupper – en del er representert på ulike skoler – kan man mangle en overordnet systematikk i hvordan man bruker dette i praksis, og hvordan man tenker omkring dette i de ulike kommunene. Senter for atferdsforskning, som f.eks. statstråden var inne på, opplever jeg som godt kjent, men at de erfaringene og den kunnskapen man har derfra, kanskje ikke brukes i så stor grad like systematisk og på de ulike skolene. Lektor 2-ordningen – et samarbeid med næringslivet – er en kjempegod ordning og en viktig ordning, som kan supplere lærerne og undervisningen. Den er ikke fullt så godt kjent og ikke fullt så mye brukt heller. Det er vel 133 skoler som i dag benytter seg av Lektor 2-ordningen. Et område der man har etablert grunnlaget for god systematikk, er det som knytter seg til PP-tjenesten, altså gjennom oppfølgingen av Midtlyng-utvalget og den behandlingen av stortingsmeldingen som vi har hatt i denne salen før, og som har klargjort hvordan PP-tjenesten skal jobbe forebyggende og være en god støttefunksjon for lærerne. Det jeg tenker, er at på veien videre er det vår oppgave som nasjonale politikere både å støtte det arbeidet som er gjort totalt, gjøre det bedre kjent og legge et godt grunnlag for å veilede hvordan man kan gjøre dette bedre i praksis. Jeg hører gjerne statsråden løfte hvordan man kan praktisere dette på en mer systematisk måte, samtidig som man skal balansere opp mot det dilemmaet, som handler om at det er lokale forhold som alltid skal være avgjørende, og som vil ha mye å si for hvordan man skal løse det i praksis.