Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2012-11-29:
Jeg vil takke representanten for å ta initiativ til å diskutere et viktig tema. Det er prisverdig. Vi er enige om mye i denne saken. La meg bare med en gang avvise at ikke regjeringen prioriterer arbeid med psykisk helse. Så må vi bruke virkemidlene og rette dem inn best mulig der de treffer. Det kan vi ha en diskusjon om, men det skal ikke være noen tvil om det. Jeg mener – for å begynne der – at forebygging er det aller viktigste vi må legge vekt på når vi nærmer oss dette feltet, som andre helsefelt, enten det handler om fysisk eller psykisk helse. Forebygging hadde ingen fremtredende plass i Opptrappingsplanen for psykisk helse, selv om det underveis i planen ble justert noe for dette. Det er fortsatt slik at Norge er blant de landene som bruker mest på dette feltet, men vi er samtidig et institusjonstungt land, og vi har behov for å rette oppmerksomheten nærmere mot folk der de bor, og ha mer fokus på forebygging. Psykiske lidelser kan ofte forebygges – gjennom gode oppvekstmiljøer og et godt arbeidsliv, gjennom arbeid med sårbare risikogrupper og ved god oppfølging. Regjeringen satser på at alle disse områdene får oppmerksomhet. Folkehelseloven, som kom 1. januar, slår fast at kommunene skal ha oversikt over psykisk helse og forhold som påvirker den. Negativ utvikling skal møtes med tiltak. Psykisk helse vil også være et viktig tema i folkehelsemeldingen, som vi legger fram til våren, men aller viktigst er at barn og unge blir sett og inkludert på de fellesarenaene vi har bygd opp, fellesskolen og barnehageplass til alle som vil ha det. Psykiske lidelser har stor betydning for sykefravær og frafall i skole og arbeidsliv. Konsekvensene kan være store både for den enkelte og for pårørende og familie, som representanten klokelig fokuserte på. Det anslås at psykiske lidelser koster samfunnet om lag 70 mrd. kr årlig når sykefravær, trygdeutgifter, behandling og sosiale utgifter regnes inn. Det overordnede målet i Opptrappingsplanen for psykisk helse var å legge til rette for å leve et selvstendig liv. Det ble satset betydelige midler i kommunesektoren. Informasjonsprogrammer ble satt i gang i skole og arbeidsliv, og det var en egen strategi for arbeid og psykisk helse. Parallelt ble det lagt til rette for en omfattende omstrukturering og desentralisering av spesialisthelsetjenesten – det var på tide – bl.a. med etablering av distriktspsykiatriske sentre. Regjeringen har videreført kravet om å omstille mot mer lokalbaserte tjenester gjennom oppdragsdokumentene. Dette er riktig retning. Det tar tid, men vi er på vei. Samhandlingsreformen legger ytterligere vekt på kommunenes rolle og behovet for å etablere helhetlige og sammenhengende tjenester. Jeg vil, som Stortinget er kjent med, om kort tid legge fram en stortingsmelding om kvalitet og pasientsikkerhet i helse- og omsorgstjenesten. Et kjernepunkt her er en sterkere pasientrolle og å legge til rette for at hver enkelt kan ta ansvar for egen helse. Dette er et klart signal om at brukerne skal ha betydelig innflytelse over beslutninger som gjelder eget liv og valg av behandling. Verdens helseorganisasjon fremhever at det trengs økt forståelse og bevissthet om psykisk helse i arbeidsliv, skole og kulturliv. Slik er det også hos oss. Både lettere og mer alvorlige psykiske lidelser bør behandles lokalt. Det er klare tilrådinger om at psykiatriske sykehus bør erstattes med lokalbaserte bolig- og støttetiltak i kombinasjon med korttidsopphold i sykehus. Disse signalene ligger til grunn for regjeringens politikk. Vi er ikke i mål, men vi er på vei. Det blir viktig fremover at kommunene lykkes med lokalbaserte tjenester, og at vi fullfører omstillingen av psykisk helsevern. Samhandlingsreformen er tydelig når det gjelder kommunenes ansvar for psykisk helse og rusområdet og samarbeid mellom kommuner og spesialisthelsetjenesten, men at dette kan være en vanskelig og krevende tilpasning, erkjenner jeg. Som Stortinget er kjent med, arbeider departementet med hvordan finansieringsordningene kan utvikles for å støtte en ønsket utvikling. Med dette vil de viktigste byggeklossene være på plass. Så må byggverket sikres. Regjeringen har videreført betydelige statlige stimuleringsmidler fra opptrappingsplanen. For 2013 er det om lag 800 mill. kr, med hovedvekt på tiltak i kommunene. 50 mill. kr går til å utvikle samarbeidsmodeller. Blant annet har oppsøkende ACT-team vist seg å treffe godt blant personer som i liten grad selv tar kontakt med hjelpeapparatet. Jeg er urolig for den store andelen unge uføre som faller ut av arbeidslivet på grunn av psykiske lidelser. Arbeidsministeren og jeg har samarbeidet om en strategi for arbeid og psykisk helse. Både de økonomiske midlene og samarbeidet mellom departementene vil bli videreført i 2013. En oppsummering av innsatsen skal foreligge før sommeren. Vi vil da vurdere nærmere den fremtidige innretningen. Vi har flere utfordringer som trenger særlig oppmerksomhet. Omleggingen fra langvarig institusjonsbehandling til mer desentralisert behandling med kortere opphold og mer poliklinisk behandling må og vil fortsette. Her vil jeg stille strengere krav til tempoet enn vi har gjort til nå. Jeg vil presisere at Samhandlingsreformen også gjelder for psykisk helsevern, men jeg er enig med representanten Solberg i at vi må jobbe parallelt i kommunene, i sykehusene og i spesialisthelsetjenesten. Regjeringen har etablert en ordning med tilskudd til utprøving og rekruttering av psykologer i kommunene. Her tror jeg Høyre og regjeringen deler ambisjon og analyse. Siden 2009 har 99 kommuner og bydeler mottatt 40 mill. kr i tilskudd. Det har resultert i rundt 130 psykologstillinger over hele landet. Rammen er foreslått økt til 60 mill. kr til neste år. I tillegg finansierer vi spennende piloter gjennom et lavterskeltilbud, Rask psykisk helsehjelp, i kommunene – jeg har vært og besøkt noen av dem – og det gir spennende resultater. Regjeringen har også bidratt til en kraftig styrking av kommunenes frie inntekter. Det bør også ligge til grunn for kommunal handling. Jeg mener det er nødvendig å fremheve den kommunale satsingen, ettersom det først og fremst er kommunene som kan arbeide forebyggende og legge til rette for at mennesker som rammes, skal kunne mestre livet sitt der de bor, arbeider, går på skole – lever sitt liv. Kommuner som arbeider bra på dette området, og som samarbeider godt med spesialisthelsetjenesten, bidrar til å forebygge innleggelser og til en riktigere prioritering av hvem som må ha helsehjelp. Det har vi erfaring med. Omstillingen i psykisk helsevern innebærer at mennesker med psykiske lidelser får riktigere og bedre hjelp enn før. Vi kan også slå fast at både kapasitet og kvalitet har økt. Det har skjedd ved etablering av omtrent 150 ambulante team siden 2005, ved etablering av brukerstyrte plasser ved DPS-ene – jeg har selv besøkt noen av dem – ved en kraftig økning i polikliniske tilbud og ved utvikling av et tettere samarbeid mellom kommune og spesialisthelsetjeneste. Psykisk helsevern gir hjelp til ca. 55 000 barn og unge. Da opptrappingsplanen startet i 1998, som representanten viste til, var det bare 20 000 som fikk slik hjelp. Målt i antall konsultasjoner og tiltak har psykisk helsevern for voksne økt omtrent tilsvarende. Når det så gjelder økonomi, vil jeg advare mot to forhold. Det ene er å tro at penger løser alt. Penger er viktig, men uavhengig av bevilgningsnivå må vi arbeide sterkere for å øke kvaliteten på tilbudet og redusere ventetiden. Her er organisering, omstilling og faglig innretning helt sentralt. Fortsatt går 80 pst. av ressursene i psykisk helsevern for voksne til døgnavdelingene og bare 20 pst. til åpne tjenester ved poliklinikker og utadrettet arbeid. Videre går nærmere 60 pst. til sykehus og godt og vel 40 pst. til distriktspsykiatriske sentre. Mennesker med psykiske lidelser skal ha mulighet til å leve et vanlig liv i hjemkommunen når de får hjelp. Det krever at ressurser må overføres fra sykehus til distriktspsykiatriske sentre og fra døgnbehandling til åpne tjenester. Jeg forventer at helseregionene gjør dette, og at de legger fram planer for hvordan de kan nå målet. Dette vil jeg presisere for 2013. Jeg ønsker å gjøre tilbudet ved distriktspsykiatriske sentre mer tilgjengelig og mer kompetent. Mitt styringskrav er at alle DPS-ene, eventuelt i samarbeid med andre enheter, må etablere akuttberedskap på døgnbasis. Alle DPS-ene må etablere ambulante funksjoner og rekruttere lege- og psykologspesialister til denne tjenesten. De ambulante akutteamene må ha lengre åpningstider og ha kapasitet til å arbeide mer intensivt med den enkelte pasient når det er behov for det. Det foregår nå et omfattende utviklingsarbeid innen akuttpsykiatri gjennom Nettverk for evaluering, fagutvikling og kvalitetsforbedring i akuttpsykiatri. Erfaringene tyder på at gode ambulante team betyr et bedre helsetilbud. De forebygger innleggelser, bidrar til bedre oppfølging etter utskrivning og gir bedre ressursbruk. Men vi mangler fortsatt en del kunnskap om nytteverdien. Sykehusene skal ta hånd om oppgaver som kun kan løses der. Det omfatter sikkerhetspsykiatri, lukkede akuttavdelinger og enkelte avgrensede spesialfunksjoner. Det betyr at flere tjenester kan overføres til distriktspsykiatriske sentre etter hvert som de får god nok kompetanse. Det andre forholdet jeg vil advare mot, er å tro at vi kan gi gode nok tjenester uten ha godt finansierte kommuner og sykehus. Øremerking uten reell inndekning, kombinert med urealistiske innsparingsforslag er ikke måten generelt å styrke tjenestene på. Derimot legger regjeringen i 2013 opp til den største budsjetterte aktivitetsveksten i spesialisthelsetjenesten noensinne, med særlig økt vekt på poliklinisk aktivitet. Med en realøkning på 6,8 mrd. kr til kommunene er de også bedre rustet økonomisk enn hvis store summer skulle gått til skattelette. Dette vil være riktig og viktig for å styrke forebygging og behandling av psykiske lidelser, og jeg skal sammen med mine kolleger i regjeringen følge med på at midlene anvendes på en god måte. Både under og etter opptrappingsplanen har det vært tverrpolitisk enighet om målene for utviklingen av psykisk helsevern, og jeg fant mye jeg var enig i i representanten Solbergs innlegg, både hva gjaldt diagnose og anvisning for hvilken vei vi skal gå. Spørsmålene som debatteres, er altså hvordan vi best når målene. Mitt svar er først og fremst at den gode og nære hjelpen må utvikles i kommunene i samarbeid med den spesialiserte delen av tjenesten. Det er behov for å utvikle nye arbeidsmodeller som sikrer at kompetent hjelp er lett tilgjengelig når det trengs. Innen psykisk helsevern er gode DPS-er med åpne og utadrettede tilbud en viktig del av svaret. Disse skal ha blikket rettet mot kommunene og ha solide sykehusfunksjoner i ryggen. Regjeringen legger til rette for en slik utvikling gjennom Samhandlingsreformen, gjennom konkrete tiltak for å utvikle rask og enkel helsehjelp i kommunene og gjennom tydeligere omstillingskrav til sykehusene. Jeg deler utålmodigheten knyttet til disse omstillingene og vil videreføre og styrke disse kravene i 2013.