Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2009-12-11:
Regjeringens asylpolitikk fungerer ikke. Det er det ikke Fremskrittspartiet som sier, men det er det norsk forskning – Institutt for samfunnsforskning – som slår fast i en forskningsrapport som kom i forrige uke. Det har gått over 15 måneder siden Regjeringen med brask og bram holdt en pressekonferanse med statsminister Jens Stoltenberg og den gang arbeids- og inkluderingsminister Dag Terje Andersen, hvor de lanserte såkalte asylinnstramminger. I tiden etter har det blitt ganske klart at disse asylinnstrammingene man har annonsert, overhodet ikke har hatt det omfanget eller den effekten som man har søkt å gi inntrykk av. I tiden etter har man lansert en rekke nye såkalte asylinnstramminger, men selv om man for så vidt har en del fornuftige formuleringer i Soria Moria II, er det ganske klart nå at asylinnstrammingen ikke har fungert. Tvert imot – siden man lanserte innstrammingsforslagene i september i fjor, har antall asylsøkere fortsatt å øke. Regjeringen selv tror jo ikke på sin egen politikk. Den gjør jo ikke det når den i budsjettet fremdeles legger opp til 18 500 asylsøkere til neste år. Det er rimelig åpenbart at den politikken som føres på dette området, ikke fungerer. Norge ligger fremdeles på verdenstoppen blant de landene i verden som mottar flest asylsøkere i forhold til antall innbyggere. Hvis man skal stramme inn asylpolitikken, nytter det ikke å gjøre minimale endringer, f.eks. i forhold til forståelsen, og hvordan man velger å følge Dublin-regelverket. Det må altså langt sterkere lut til. Det må bli slutt på den naive politikken som blir ført av dagens regjering. Fremskrittspartiet har i sitt alternative statsbudsjett basert seg på sin alternative utlendingslov – og jeg håper at vår politikk faktisk kan få muligheter til å fungere. Da ville vi ha fått en dramatisk reduksjon i antall asylsøkere, særlig de som åpenbart er grunnløse. Vi hadde også fått betydelige innsparinger på budsjettet, for sannheten er jo at vi i dag bruker mer penger i dette landet på utlendingsfeltet – på innvandring og integrering – enn vi gjør på politiet. Vi bruker mer på dette området enn vi gjør f.eks. på landbruksoppgjøret. Det er en ganske spesiell situasjon – dette begynner etter hvert å koste svært mye for skattebetalerne. Når man trekker linjen videre, ser ikke utviklingen spesielt god ut. Det er klart at kostnadene som oppstår i første ledd – altså når man tar imot asylsøkere, innkvarterer dem – er en liten andel av de totale kostnadene som løper når svært mange skal bosettes og integreres i norske kommuner. Men til tross for det er det åpenbart at det er enorm sprengkraft innad i Regjeringen. Det er kanskje derfor – og i lys av det – vi kan forstå at denne politikken ikke henger i hop retorisk sett og rent faktisk sett med det vi observerer. Det gir seg slike ekstreme utslag som at en lokal SV-representant i Bergen gikk ut og nærmest beskyldte egen regjering for å drive en politikk som minnet om nazisme. Det forteller litt om sprengkraften mellom Arbeiderpartiet og SV i innvandringspolitikken, og særlig på asylfeltet. Integreringspolitikken er også et kapittel for seg selv med den sittende regjeringen. Det er vel kanskje få områder hvor man har vist så lite prinsippfasthet, så lite klare tanker, som det man registrerer nettopp på integreringsfeltet under denne regjeringen. Det går en rød tråd – kanskje en rød-grønn tråd – fra Muhammed-tegningen i 2006 frem til forslag i løpet av dette året, som handler om politi-hijab, som handler om innskrenkning av grunnleggende rettigheter og ytringsfrihet nettopp av hensyn til integrering. Denne regjeringen kommer til å ha et dårlig ettermæle når det gjelder å stå for grunnleggende prinsipper og grunnleggende verdier. Heldigvis har de to siste forslagene, om politi-hijab og det som går på innskrenkning av ytringsfriheten, blitt stoppet, faktisk gjennom at folk flest har sagt ifra. Men her ligger problematikken – en regjering som ikke ser den åpenbare sammenhengen mellom de signalene man på den ene siden sender ut, og hva integrering handler om. Det er en sånn åpenbar greie. Hvis vi går tilbake og ser på hvordan vi historisk sett har utviklet oss som samfunn – trekker de lange linjene – vet vi at vi har gjort noen prinsipielle valg opp gjennom historien som har plassert oss der vi er i dag. Vi er et samfunn i den vestlige kulturkrets, hvor man kanskje aldri i historien har hatt det bedre. Men det er fordi man har gjort noen valg. Én ting er selvfølgelig at man har innført fri økonomi og styrket eiendomsretten, men denne sivilisasjonen tok faktisk skrittet ut av middelalderen og inn i det opplyste samfunnet gjennom opplysningstiden og klarte på et tidspunkt å sette et skille mellom samfunn på den ene siden og religion på den andre siden. Det er her denne regjeringen har et grunnleggende problem, i og med at den ikke er i stand til å sette de samme grensene for kulturelle utslag av islam, som man tidligere har gjort i forhold til kristendommen. Denne prinsippløsheten, som jeg snakker om, er en slik dobbel standard som så åpenbart kommer til uttrykk i norsk integreringspolitikk. For det er viktig når man skal bo sammen, når vi får et mer sammensatt samfunn av mennesker med ulik religiøs bakgrunn – et mer mangfoldig samfunn, om du vil – at vi har noen kjøreregler vi alle er forent om, hvor vi setter noen grenser mellom religion, den private sfære og samfunnet, noen regler som skal gjelde likt for alle, noen umistelige rettigheter alle mennesker skal ha. Da snakker jeg om ytringsfrihet, religionsfrihet, likestilling, likeverd og demokrati, de fundamentale rettighetene, der jeg heller ikke opplever at man i integreringens navn er villig nok til å sette inn ressurser og tiltak for nettopp å sørge for at hele befolkningen får ta del i dem, også de som har innvandret til Norge de siste årene, og deres etterkommere. Men det skjer endringer i Europa – det var for så vidt noen som trakk det frem tidligere i debatten – vi er i ferd med å få en motreaksjon mot den naive politikken som har blitt ført på integreringssiden i Europa. Den tause majoritet, om du vil, sier ifra. Man sier nei til denne inkonsekvente forskjellsbehandlingen basert på religion. Mennesker er mer enn sin religion, mennesker er mer enn sin kultur som man tar med seg. Og man sier fra i Europa. Det gir seg slike utslag som vi har sett i Sveits, som ikke Fremskrittspartiet er noen tilhenger av. Men det viser viktigheten av en debatt som et politisk klima over hele Europa, særlig i Norge, har prøvd å undertrykke. Nå sier folk ifra. Folk aksepterer ikke lenger denne doble standarden. Når man kommer til Norge, må man også følge de reglene og de verdiene som dette samfunnet er tuftet på, og da er ikke religion på noen som helst slags måte en unnskyldning for å forgripe seg på grunnleggende menneskerettigheter. Man kan ikke i religionens navn forlange særtilpasninger i samfunnet. Dette aksepterer ikke folk lenger, og når man sier ifra og motreaksjonen kommer, gir det seg dessverre ekstreme utslag. Fremskrittspartiet har vist at vi er det eneste partiet som har en realistisk og fullstendig tilnærming til dette(presidenten klubber) problemfeltet, noe de andre partiene i denne sal ikke har vist. (presidenten klubber)