trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Det siste er et veldig viktig spørsmål, og jeg skulle ønske jeg hadde et veldig enkelt og klart svar på det. Men jeg tror at vi bare må innse at vi har en lang vei å gå i helsevesenet for å få sykehusene til å fungere som lærende organisasjoner som aktivt søker etter «best practice», og som har gode systemer for å implementere det når det er etablert ved andre institusjoner enn den aktuelle. Men det finnes ikke noe annet alternativ enn å jobbe videre med det. Og jeg synes det som nå skjer i Helse Sør-Øst, som er halve Helse-Norge og vel så det i sykehussammenheng, er et godt eksempel på at de regionale helseforetakene tar det på alvor. Og i de foretaksmøtene som jeg har vært med på nå, har jeg kjørt knallhardt på det med korridorpasienter. Vi må ikke gi opp; vi må bare fortsette å stille krav på dette området. Og så går det faktisk i rett retning, men veldig sakte.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg vil bare veldig kort først kommentere Ahus. Jeg føler meg ganske sikker på at representanten Nesvik er klar over at det som er en stor utfordring på Ahus, er at utbyggingen ikke er ferdig. Når hele Ahus er ferdigbygd, ser jeg veldig optimistisk på at vi får en bedre løsning på korridorpasientutfordringen der. Ja, vi jobber kontinuerlig med utfordringen med å skape en lærende organisasjon av hele Sykehus-Norge. Det må selvfølgelig også handle om at de regionale helseforetakene lærer av hverandre, så vi får en helhet ut av det. Det er helt sikkert ting å gjøre som kan forbedre det. Og så tror jeg at det aller viktigste vi nå kan gjøre i forhold til korridorpasientutfordringen, er å stå i det og jobbe med samhandlingsreformen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-02-25:
«Midlene til de regionale helseforetakene som følge av tiltakspakka skal også gå til ideelle institusjoner som har avtaler med regionale helseforetak og som er integrert i «sørge for»-ansvaret. Til tross for dette vil ikke alle dette innebærer, bli tildelt slike midler, herunder Modum Bad, Oslo Hospital og Borgestadklinikken. Vil statsråden sikre at de regionale helseforetakene tildeler midler til de ideelle institusjonene som har avtaler med de regionale helseforetakene?»
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-02-25:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Jeg opplever at statsråden mener at disse institusjonene som jeg spør om, faktisk ikke kommer inn under denne ordningen. Da har jeg lyst til å spørre om tilsvarende institusjoner i Helse Vest. Det gjelder bl.a. Stiftelsen Bergensklinikkene. Jeg vet at statsråden har fått en henvendelse også fra disse, for de er altså en privat ideell institusjon innenfor rusfeltet. Hele deres kliniske virksomhet er basert på avtaler med det regionale helseforetaket – de er altså helintegrert i Helse Vests sørge for-ansvar. Så skjer det at Helse Vest innkaller syv avtaleparter til å levere forslag, men disse kommer ikke med, slik at det på en måte ikke er likeverdighet – ved at man inviterer noen og ikke alle. Synes statsråden det er en grei framgangsmåte?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-02-25:
Da ønsker jeg i alle fall at statsråden skal se nærmere på om Stiftelsen Bergensklinikkene, som er fullt integrert, med avtaler, vil kunne komme inn under ordningen. Jeg vet som sagt at statsråden har fått et spørsmål om det. Jeg vet også at statsråden er opptatt av situasjonen for de private, ideelle institusjonene våre. Mange av dem er jo kommet i en skvis, ved at de har fått færre plasser etter anbud, noen er også blitt avviklet, både innenfor rusfeltet og innenfor psykiatrien. Jeg vet at statsråden er veldig opptatt av og bekymret for en del av de ideelle institusjonene våre rundt omkring i landet. Det gjelder flere steder. Det som imidlertid er veldig positivt, er at statsråden i desember antydet at han fortsatt ville se på mulighetene for bl.a. å finne en løsning på disse pensjonskostnadene for 2007. I og med at jeg ikke kommer lenger når det gjelder spørsmålene om krisepakken, kunne det være kjekt å høre om statsråden har funnet en løsning på det, og om han kan si noe om hvor den saken ligger.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til helse- og omsorgsministeren: «Undertegnede viser til at problematikken knyttet til korridorpasienter ved norske sykehus ser ut til å vedvare og forsterke seg på tross av gjentatte lovnader fra statsrådens side. Slik jeg ser det er ikke samhandlingsreformen svar godt nok for den akutte situasjonen. Hvilke konkrete strakstiltak vil statsråden foreta seg for å få bukt med denne uverdige situasjonen ved norske sykehus, og vil statsråden ta et initiativ overfor de regionale helseforetakene for å sikre nok medisinske sengeposter?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Til avslutningen av statsrådens innlegg vil jeg si at vi er skjønt enige om intensjonen i samhandlingsreformen og viktigheten av den. Når så de endelige virkemidlene er på plass, får vi se om vi er like enige. Det får vi se når saken kommer. Det som bekymrer meg, er at til tross for at man gjentatte ganger her i salen har påpekt problemene knyttet til korridorpasienter, viser bl.a. undersøkelser at antallet faktisk er ganske stabilt. Ca. 270 personer ligger til enhver tid i korridorene ved norske sykehus, og det ser ikke ut til å endre seg. Spørsmålet mitt til statsråden dreier seg om at sykehusene har hatt en vanskelig situasjon, det blir kortere og kortere liggetid. Da er spørsmålet: Kan det være en sammenheng også her, at kommunene ikke har fått omstilt den biten? Videre vet vi også at man må lære av hverandre. Spørsmålet mitt til statsråden er: Til tross for alle de fine eksemplene statsråden her har nevnt, hvorfor klarer vi ikke å være en lærende organisasjon og sørge for at andre tar etter?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Ja, jeg håper det omsider vil gå i riktig retning. Problemet er jo at Nord-Europas mest moderne og siste sykehus på stammen, Ahus – det nye universitetssykehuset i Akershus – faktisk allerede kort tid etter åpningen hadde korridorpasienter. Sågar gikk det så langt at man måtte skjerme pasienter med laken inne på dublerte rom, der det ikke skulle vært flere personer. Det er jo også i Helse Sør-Øst. Her er spørsmålet hvordan vi klarer å få ut budskapet og planlegge på en bedre måte. Selvfølgelig gjøres det veldig mye bra, det vet vi. Forrige uke var jeg og besøkte nettopp Fosen DMS, som er et svært spesielt og godt tiltak – det skal man ha. Spørsmålet mitt er: Vil statsråden sørge for at det blir lagt en strategi for å ha enda større fokus på nettopp sykehus som lærende organisasjoner – ikke bare internt i egen region, men også på tvers av regionene for å samle Helse-Norge til ett rike og ikke i fire helserepublikker?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg vil få lov til å stille følgende spørsmål til justisministeren: «I et intervju med politimester Arnstein Nilssen i Tidens Krav 17. februar uttaler han at 2009 ser ut til å bli et kriseår. Politiet i Nordmøre og Romsdal har ikke penger nok til å holde budsjett. Stillinger må kuttes. Han uttaler videre at de må tilpasse driften etter det budsjettet de har, og den økningen de har fått i sine budsjetter, dekker på langt nær prisstigning og lønnsøkninger. Er dette et enkelttilfelle, eller er dette situasjonen også i andre politidistrikter, og hva vil statsråden foreta seg i så henseende?»
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Det som bekymrer meg aller mest, er jo fraværet av samkjøring – jeg vet ikke hva jeg skal kalle det. Med tanke på den virkelighetsframstilling som statsråden gir når det gjelder det politimesteren her roper et varsko om, er det et betydelig rom for forbedring. Politimesteren i Nordmøre og Romsdal – som er en sindig og rolig kar – sier at det er mulig at mer enn 15 stillinger i det politidistriktet må bort for å prioritere bl.a. byene i distriktet. Dette fører faktisk til at det blir vanskeligere for dem som bor i de mer grissgrendte strøkene, å få hjelp når de har behov for det. Det hjelper ikke å øke antall sivile stillinger, hvis politiet etter stengetid – altså etter kl. 16 – ikke har ressurser til de såkalte variable enhetskostnadene, nemlig til å rykke ut utenom åpningstid. Ser statsråden dette problemet?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Det er helt åpenbart at det vil ha en positiv effekt å få flere sivile stillinger. Men det er begrenset hva sivile kan gjøre i forhold til polititjenestemenn, slik at vi også er klar over det – alle svar må ikke være å få flere sivile stillinger i tiden framover. Derfor er det positivt at man har økt opptaket til Politihøgskolen. Men da er spørsmålet mitt til statsråden: Hva vil statsråden foreta seg helt konkret, slik at vi ikke kommer i den situasjonen at man faktisk sier opp polititjenestemenn i politidistriktene, samtidig som vi nærmest har doblet opptaket til Politihøgskolen? Hva er vitsen med å doble opptaket til Politihøgskolen hvis disse personene ikke får jobb? Kan statsråden garantere at disse personene vil få jobb? Vil statsråden sørge for at eventuelle oppsigelser i de enkelte politidistriktene nå blir stoppet? Hvorvidt man har jobb eller ikke, skaper i seg selv usikkerhet hvis man ser at de enkelte politidistrikter går til oppsigelser i stedet for til nyansettelser?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Saken har vært forelagt Politidirektoratet, som svarer oss i departementet: «Det medfører riktighet at antallet egenproduserte narkotikasaker i Oslo ble redusert kraftig de siste månedene av 2008. Hovedårsaken til dette er at tjenestemenn/kvinner ved Oslo politidistrikt, som politifolk i landet for øvrig, i større grad har valgt å verne om sin fritid. Dette har vært en stor utfordring for Oslo politidistrikt. Det betyr imidlertid ikke at det ikke ble arbeidet med å avdekke narkotikasaker, men det ble gjort i mindre omfang enn det politidistriktet kunne ønske seg.» Regjeringa har i sin Soria Moria-erklæring lagt vekt på å føre en restriktiv og helhetlig ruspolitikk. Bekjempelse av narkotikakriminalitet er en del av denne politikken, og skal være en prioritert oppgave for politiet. Oslo spiller en sentral rolle når det gjelder bruk og videre distribusjon av illegale rusmidler, dessverre. Åpne samlings- og omsetningssteder representerer en særlig utfordring fordi de oppsøkes av unge mennesker fra andre deler av landet for å kjøpe narkotika for eget bruk eller videre salg. Politiet skal derfor prioritere den gatenære tilstedeværelsen og særlig rette innsatsen mot mindreårige. En reduksjon i antallet egenproduserte narkotikasaker, som vi nå har sett i Oslo politidistrikt, er uheldig og viser hvor viktig det er at situasjonen i politiet normaliseres. Politidirektoratet opplyser at Oslo politidistrikt har besluttet å prioritere de åpne narkotikamarkedene i Oslo i 2009, og en slik forsterket innsats er nå under planlegging. Distriktet vil gjennom 2009 arbeide for å bekjempe narkotikakriminaliteten på flere av de viktigste bruk- og omsetningsstedene i Oslo, og vil gjøre dette i samarbeid med Oslo kommune og andre samarbeidspartnere med henblikk på å vise at bruk og omsetning av narkotika ikke er akseptabelt. Der er det viktig å se hen til de tiltak som nå er satt inn i hele Politi-Norge, og som jeg også vet har spørrerens støtte. Oslo politidistrikt er tildelt 100 av de 460 sivile årsverkene politiet fikk i tiltakspakken, som ble vedtatt nylig. Det er en betydelig satsing, som jeg forventer betydelige resultater av. Distriktet bruker i dag polititjenestemenn til framstilling og vakthold i retten fordi de har for få arrestforvarere. Ved å tilsette eksempelvis flere arrestforvarere, noe Oslo nå skal gjøre, kan polititjenestemenn raskt frigjøres til operativt arbeid, også til å bekjempe narkotikakriminalitet og lempe på den situasjonen som mange polititjenestemenn og -kvinner føler på, at det blir for mye overtid. Jeg mener det er ett viktig politisk svar på dette spørsmålet, og det er at man faktisk nå gjør hva man kan, ved siden av å utdanne mest mulig politifolk, ved å få inn flere sivile som kan avløse.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg føler meg trygg på at dette er prioritert. Jeg setter i grunnen stor pris på at spørsmålet blir reist også her i Stortinget, fordi det er veldig viktig at vi får tatt denne typen gatenær kriminalitet, samtidig som jeg iler til med å si at det er ikke en enkel kriminalitet å gripe fatt i, fordi mange av dem som beveger seg i disse miljøene, er jo betydelig rusbelastet, slik at vi må i det minste klare å tenke nyansert med tanke på hvordan vi griper det an. Men jeg har senest i dag formiddag hatt en samtale med visepolitimester Andresen og fått gode forsikringer om det arbeidet som gjøres. Det vil bli fulgt tett opp fra departementet, særlig med tanke på at så mange nye stillinger nå skal inn i Oslo, og særlig fordi man nå skal etablere både mobile og stasjonære politiposter.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Samarbeidet mellom utlendingsmyndighetene og politiet har i løpet av det siste året blitt tettere og tettere. Det er helt nødvendig hvis vi skal kunne få til det som kanskje er den mest effektive sanksjonen overfor utenlandske borgere som kommer hit for å begå kriminalitet, nemlig at de får reisepass tilbake igjen. Jeg vil ikke stå her og hevde at alt er ferdiggjort når det gjelder samarbeidet mellom politiets utlendingsenhet og utlendingsmyndighetene for øvrig, men det er et tett samarbeid. Det arbeides nå med å få til en mer effektiv utsending, ikke bare av dem som kommer for å begå kriminalitet, men også av dem som har sonet sin straff her i Norge.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg er veldig glad for mange av de positive signalene som har kommet fra politimestrene når det gjelder denne satsingen. Den betydelige satsingen på bemanning – på 460 stillinger til norsk politi – ble tatt godt imot. Det tror jeg ingen kan legge skjul på. Det bidrar til at man får frigjort politikraft både på dagtid og kveldstid. De politifolkene som i dag har sivile oppgaver på dagtid, f.eks. i Oslo tinghus, vil kunne slutte med det og sette all sin innsats inn på å drive politiarbeid ute i felten når det virkelig gjelder.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Nå har jeg redegjort for at politiet og påtalemyndighetene i Norge har hatt en betydelig budsjettvekst. Jeg finner det vanskelig å tro at hovedutfordringene ute i Politi-Norge er at man sier opp politifolk. Det som har vært ankepunktet mot politikken, har jo vært at vi har utdannet for få politifolk. Når man da gjør tre ting – man øker budsjettene, man bevilger til sivile stillinger, og samtidig har man et historisk høyt opptak til Politihøgskolen – må jeg jo si at det må være gode svar med tanke på det politidistriktene ber om. Når det gjelder de framtidige store kull som kommer ut fra Politihøgskolen i 2010, 2011 og 2012, vil selvfølgelig de framtidige budsjetter avklare om de vil få jobb. Det er ikke meg gitt å bestemme det nå, men jeg ville finne det meget merkelig om vi anretter politibudsjettene slik at ikke disse kreftene får jobb ute i politidistriktene.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Domstolene er uavhengige, og Domstoladministrasjonen er et uavhengig organ som ledes av et eget styre. Domstoladministrasjonen kan ikke instrueres av Justisdepartementet. Denne ansvarsfordelingen er fastsatt av Stortinget i domstolloven. Retningslinjer for Domstoladministrasjonens virksomhet gis normalt av Stortinget gjennom behandling av budsjettproposisjoner, som spørreren er helt klar over. I tillegg kan Kongen i statsråd treffe vedtak om virksomheten, forutsatt at Domstoladministrasjonen på forhånd gis anledning til å uttale seg før vedtaket treffes. Det framgår av lovforarbeidene at denne bestemmelsen må ses som en sikkerhetsventil som brukes kun i unntakstilfeller. Det er i dag ikke gitt regler om bruk av religiøse og andre symboler i retten. Hittil har det heller ikke oppstått situasjoner som har gjort det nødvendig å regulere dette. Så langt er det heller ikke kommet ønsker fra fagdommere om å bruke slike symboler, så vidt vi har erfart. Etter domstolloven § 142 kan Domstoladministrasjonen gi nærmere regler om «bruk av kapper og annet antrekk» under rettsmøter for bl.a. dommere og rettens personale for øvrig. Jeg er kjent med at Domstoladministrasjonen på eget initiativ har satt i gang et utredningsarbeid for å vurdere om det skal gis regler om bruk av religiøse og andre symboler i retten. Uavhengig av hva Domstoladministrasjonen kommer til, vil spørsmålet om adgang til å bruke religiøse og andre symboler kunne reguleres av Stortinget ved lov. Jeg mener det er et tungtveiende hensyn at mest mulig like retningslinjer legges til grunn når det gjelder bruk av religiøse hodeplagg og symboler i politi og domstol. Av respekt for domstolenes særstilling vil jeg avvente Domstoladministrasjonens vurdering av dette. Når denne foreligger, vil jeg legge saken fram for Stortinget på egnet måte.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Spørreren vet jo at vi ikke instruerer Domstoladministrasjonen. Dette initiativet er kommet fra Domstoladministrasjonen sjøl, så jeg vil avvente det arbeidet som gjøres der. Jeg vil også overlate til Domstoladministrasjonen å vurdere hvilket tidsperspektiv man har på det. Jeg er veldig glad for at representanten Aspaker mener at det er en grei prosess rundt dette. Jeg må nok si at nettopp disse spørsmålene, og de opplevelser vi har hatt i løpet av de siste dagene, også taler for at man i hvert fall er enig om hva slags prosess man skal ha i forhold til dette. Jeg vil gjøre hva jeg kan for å komme tilbake til Stortinget på egnet måte så raskt avklaringene foreligger fra Domstoladministrasjonen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
La meg bare få replisere at jeg syns at dette er en fornuftig tilnærming fra representanten Aspaker. Dette er en sak som det er viktig å få avklart. Samtidig syns jeg også at representanten Aspaker skal ha honnør for at hun respekterer den uavhengigheten og selvstendigheten som Domstoladministrasjonen faktisk har. Det tror jeg både domstolen, Domstoladministrasjonen og de som står bak den reformen, syns er et klokt valg. Slik sett kan vi få en god prosess rundt dette.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-02-25:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Spørsmålet om det skal åpnes for bruk av hĳab i politiet, er en sak for Justisdepartementet. I Dagbladet 18. februar kommer det frem at Domstoladministrasjonen har satt i gang et utredningsarbeid for å avklare bruk av religiøse og andre symboler i retten. Ser statsråden at dette er spørsmål som bør behandles av Justisdepartementet, og er statsråden enig i at det bør gjelde felles regler for bruk av religiøse hodeplagg og symboler for politi og domstol?»
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg faktisk mener er beroligende – i den forstand at jeg tror det er viktig at vi har felles kjøreregler innenfor justissektoren. Jeg er tilfreds med det svaret, at statsråden vil komme tilbake til Stortinget med denne saken på egnet måte. Men jeg lurer bare på om statsråden kan si om han har en idé om hvor lang tid denne prosessen kan ta, gitt den diskusjonen som har vært, og det faktum at det også kunne være greit å få en avklaring på spørsmålet.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2009-02-25:
Jeg er klar over at Domstoladministrasjonen har merket seg at denne saken nå faktisk er brakt opp i spørretimen i Stortinget, så jeg tror vel også at det kanskje vil påvirke framdriften i den prosessen som man der legger opp til. Jeg er også klar over at det er ulike sondringer man kan gjøre mellom fagdommere, lekdommere, jury osv., og at det er en del problemstillinger her som det er aktuelt å gå inn i. Jeg aksepterer at statsråden ikke skal overstyre Domstoladministrasjonen – selvsagt skal man ikke det. De har en uavhengig stilling, og jeg tar til etterretning at vi får en sak om det så snart som det er mulig.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
For å løse utfordringene innenfor klima og energi er vi nødt til å satse bredt på miljøvennlige energiløsninger. Vi må både satse på å skaffe mer miljøvennlig energiproduksjon, og vi må bruke energien mer effektivt. Den brede satsinga en reflektert gjennom at vi har satt mål både på overordnet nivå og på spesifikke områder. Vi gjennomfører de tiltak som kreves for å nå de målene på en mest mulig kostnadseffektiv måte. Jeg er opptatt av at arbeidet med energiomlegging skal utvikle et effektivt marked for miljøvennlige energiløsninger, som på sikt skal være levedyktig uten støtteordninger. Vår satsing på fornybar energi er todelt. Vi gir støtte til prosjekter som ikke vil bli gjennomført uten vår støtte, og vi sørger for tilstrekkelig konsesjonsbehandlingskapasitet. I løpet av 2009 vil NVEs konsesjonsbehandlingskapasitet være doblet sammenlignet med 2005. Det er også innført en sterkere prioritering mellom saker for å sikre at NVEs konsesjonsbehandlingsapparat benyttes på en så effektiv måte som mulig. Jeg har også sørget for å styrke kapasiteten for klagebehandlinga av vannkraft- og vindkraftsaker i mitt departement. Når det gjelder vannkraft, er lønnsomheten der jevnt over god. Vi har hatt en betydelig økning i produksjonskapasiteten de siste årene. Fra 2006 til 2008 økte den årlige produksjonskapasiteten med 2,1 TWh. Vannkraftprosjekter med en produksjonskapasitet på om lag 1,2 TWh pr. år er nå under utbygging. Vi har lagt til rette for at enda mer vannkraft blir bygd raskt ut gjennom en effektivisering og styrking av nevnte konsesjonsbehandling. Når det gjelder utviklinga av markedet for bioenergi, vindkraft og en del andre fornybare energikilder, vil vi ikke få noen utvikling nå uten statlige støtteordninger. Vi har lagt vekt på å utforme støtte slik at vi får mest mulig vindkraft og bioenergi igjen for hver støttekrone. Samtidig er forskning og utvikling viktig for å finne løsninger som på sikt kan være konkurransedyktige i markedet. Når det gjelder energieffektivisering, er virkemiddelapparatet sammensatt for å få en mest mulig kostnadseffektiv løsning. Potensialet finnes i industrien og i bygningsmassen, og deler av dette er isolert sett lønnsomt uten støtte. God informasjon, gode eksempler og standarder for energieffektivitet er en måte å styrke dette arbeidet videre på. Støtteordninger er også aktuelle for å realisere prosjekter som er særlig ambisiøse og som peker mot framtidas standarder. Forskning og utvikling er viktig for å utvikle stadig bedre løsninger.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
Når det gjelder offshore vindkraft, skal jeg bare veldig kort kommentere det, for som spørreren selv også sa, er ikke det et hovedtema. Min inngang til det og min entusiasme for det, er jo der, samtidig som jeg ser at det er neste skritt. Jeg sammenlikner ikke offshore vindkraft pr. i dag med utbygging av varmeløsninger ved bioenergi eller vindkraft på land. Jeg er helt sikker på at vi nå trenger et rammeverk for å sørge for at vi kan gå offshore når teknologien er mer tilgjengelig enn hva den er i dag. Når det gjelder arbeidet med å nå målsettinga på vindkraft, har jeg ingen problemer med å innrømme at det er en krevende jobb, fordi vi har sett en så sterk kostnadsvekst innenfor utbygginga av vindkraft de siste årene. Tallene for det er egentlig ekstreme med hensyn til hva som er kostnadsbildet nå i forhold til hva det var for noen få år siden. Det som også var Enovas vurdering i fjor høst, var at her måtte prosjektene gås gjennom en gang til for å se på mulighetene for å få bedre lønnsomhet i de enkelte prosjektene. Jeg forventer at vi kommer til å se den type prosesser og den type konklusjoner knyttet opp til enkeltprosjekter i neste runde.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
Nå vet jeg av erfaring at representanten Solvik-Olsen ikke er spesielt fornøyd når jeg henviser til Enova i mine svar. Men jeg må nok allikevel gå en liten runde rundt det, for det er ikke slik at jeg sitter på en budsjettpost i mitt departement som legger opp til å behandle enkeltsøknader. Jeg mener også at det er viktig at Enova ut fra en overordnet ramme for sin virksomhet har muligheten til å gå inn og vurdere de enkelte prosjektene, basert på at de har en økonomisk ramme for sin virksomhet gitt av meg og Regjeringa. I år vil Enova ha bortimot 3 milliarder kr å bruke på ulike typer fornybarprosjekter, og jeg forventer at mange gode prosjekter vil bli realisert gjennom det. Men det betyr selvsagt heller ikke at det er automatikk i at et prosjekt får støtte, uavhengig av den vurderinga som blir gjort av det enkelte prosjekt fra Enova. Utover det vil ikke jeg gå inn og omtale konkret enkeltprosjekter som har vært til behandling i Enova – annet enn å si at jeg har tillit til at det er faglig gode vurderinger som ligger til grunn for om prosjekter får støtte eller ikke.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
Det er i utgangspunktet nettselskapenes ansvar å sikre tilstrekkelig leveringskvalitet på strøm til kundene i sine områder. Dette er de pålagt gjennom det generelle regelverket for regulering av nettvirksomheten og de krav om leveringsplikt av strøm som stilles der. Overføringsnettet skal utvikles på en samfunnsøkonomisk rasjonell måte. Nå er det slik at f.eks. avstanden til land kan gjøre etablering av nye eller forsterking av eksisterende overføringsforbindelser veldig dyre – som tilfellet er på Træna, Værøy og Røst. Jeg har stor forståelse for hvor vanskelig situasjonen er for disse øysamfunnene når strøm blir et knapphetsgode. Elektrisitet er en forutsetning for kystbasert næringsutvikling og næringsvirksomhet, som igjen er grunnlaget for regional utvikling og bosetting. Det var for å avhjelpe den typen regionale forskjeller i nettselskapenes kostnader at Regjeringa doblet tilskuddet til utjevning av nettleien i 2009. Det bevilges derfor 60 mill. kr over statsbudsjettet til dette formålet i år. Utjevningsordninga bidrar til en direkte reduksjon av nettleien for sluttbrukerne i distribusjonsnettet i de områder av landet med høyest overføringskostnader. Rødøy-Lurøy Kraftverk, Træna, får støtte fra ordninga i dag, mens Lofotkraft, Værøy og Røst, ikke er blant dem som for tiden har høyest nettleie. Regjeringa arbeider videre for et overføringsnett med tilstrekkelig kapasitet over hele landet. Overføringsnettet er en del av den kritiske infrastrukturen. Regjeringa vurderer derfor mulige løsninger – uten at jeg kan gå nærmere inn på detaljene i dette nå. Men jeg er optimistisk med hensyn til at vi skal finne en god løsning også på denne saken.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
Det jeg sa – og som jeg mener er en viktig melding – er at jeg og vi jobber med konkrete, mulige løsninger på dette problemet. Som jeg også sa i mitt første svar, er utgangspunktet her at dette er et ansvar som tilligger nettselskapene. Men jeg ser – og jeg deler virkelighetsbeskrivelsen slik den blir framstilt av spørreren her – at en her har en ekstraordinær sak som slik sett også krever at en ikke bare holder seg til det formelle i forhold til at det er et lokalt ansvar. Det betyr at det jobbes med saken, og jeg er, som jeg også sa, optimistisk med hensyn til at det skal være mulig å finne en løsnning på den. Slik sett mener vel jeg at dette er et svar som representanten Svendsen ikke nødvendigvis ser på som et negativt svar.
Terje Riis-Johansen (Senterpartiet), 2009-02-25:
Igjen så deler jeg den beskrivelsen som her ble gitt av alvoret i situasjonen, og at en i disse øysamfunnene har en spesiell situasjon. Det er en av grunnene til at jeg har hatt møter med representanter for disse områdene. Så kan ikke jeg svare for hva som har skjedd i de seks og et halvt årene av de sju som representanten her omtaler. Men det jeg kan si, er at jeg har jobbet med denne saken i de månedene jeg har vært statsråd, og jeg har en ambisjon om å jobbe videre med dette for å se på mulighetene for å finne sin løsning. Når jeg sier at jeg er optimistisk med tanke på det, er det fordi jeg mener at saken bør finne sin løsning. Vi kan ikke leve lenge videre med den situasjonen som er nå. Jeg mener også generelt at det å sikre energitilgangen i små, sårbare utkantsamfunn er en viktig politisk sak.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
«Mangel på strøm hindrer fiskebedriften Modolv Sjøset Pelagic på Træna å utnytte sin produksjonskapasitet. Strømmangel hindrer også Træna å bygge ut boligfelt. Fiskeribedriften er en hjørnesteinsbedrift, og mangelen på strøm truer eksistensen til øysamfunnet. Træna er helt avhengig av større kapasitet på strømleveransene for å overleve som et levedyktig samfunn. Vil statsråden følge opp lovnaden fra Sps leder om at strømkabelen skal være på plass før høstens valg i 2009?»
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker for svaret, selv om det ikke var mye å takke for. Jeg er redd for at forståelse for problemet langt ifra er nok. Her må det en praktisk løsning til. Nå har jo allerede hjørnesteinsbedriften på Træna varslet at de vurderer å flytte fra Træna. Det betyr en direkte avfolking av Træna-samfunnet, og det vil selvfølgelig ramme hele samfunnet veldig, veldig hardt. Så er det slik at det er mange som har lovet noe. Jeg forstår at statsråden ikke vil følge opp det Senterpartiets leder, Navarsete, sa på årsmøtet i Nordland Senterparti om at kabelen skulle være på plass før valget i 2009. Træna-samfunnet trenger en avgjørelse, at det blir tatt et valg, de trenger å arbeide mot et mål, slik at de kan opprettholde samfunnet der ute, produksjonen av fisk og den utenlandske kapitalen de drar inn til Norge. Vil ikke statsråden komme med en lovnad om at de skal få en løsning på problemet?
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Det er ikke nødvendigvis et negativt svar, og det at det jobbes med saken, er jo bra. Problemet er at det har vært jobbet med saken i syv år, under Odd Roger Enoksen både i hans første og andre periode som olje- og energiminister, under Åslaug Haga og nå under Terje Riis-Johansen. De har vært godt orientert om saken, og det har altså vært jobbet i syv år. Det nytter ikke for et samfunn å kutte ned på strømforbruket til befolkningen for at produksjonen ved bedriften skal gå for fullt, eller at produksjonen ved bedriften må kuttes ned for at befolkningen skal kunne varme opp husene sine. Det er ikke en framtid, og derfor må løsningen komme raskt. Når lederen i Senterpartiet så klart har slått fast at den skal komme før valget, er min oppfordring og mitt spørsmål på nytt igjen: Vil statsråden love at det Senterpartiets leder har sagt, vil skje?
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Jeg vil takke statsråden for svaret og spesielt for at nakkeslengskaddeforeningen vil bli innkalt til et møte. Utenom det må jeg si det var et meget tynt svar. Mitt hovedbudskap i interpellasjonen er å få ryddet opp i systemet en gang for alle. Vi har over år hatt utredninger, som i all hovedsak ikke har gitt oss noe svar på hvordan vi skal behandle alvorlig grad av nakkeskader i Norge. Dette har pågått over ti år. Nakkeskader med følgeskader kan forvolde 32 alvorlige sykdomstilstander. Det er derfor viktig at vi tar inn over oss og forstår kompleksiteten ved behandlingen av nakkeskader. Behandlingen som tidligere har blitt gitt, har vært og tenderer til å være amatørmessig. Det kan nevnes at da lykkepillen kom, ble mer eller mindre alle med alvorlig grad av nakkeskade satt på denne og smertestillende uten at lykken ble særlig mye større for dem det gjaldt. Norge har forpliktet seg til å følge opp WHOs retningslinjer ved diagnostiseringsverktøy og oppfølging av alvorlig grad av nakkeskader. I dagens Norge henvises pasienten til nevrokirurgisk eller ortopedisk avdeling, og frakturen behandles som ustabil til det motsatte er bevist. Hvordan samsvarer dette når det ikke blir tatt ISO-sertifiserte funksjonsbilder av overgangen mellom hode og nakke etter WHOs retningslinjer så lenge kasuset er en forsikringssak? Dette burde være obligatorisk og må bli det dersom nakkeskadde skal få en adekvat behandling og oppfølging i Norge. Nå er det slik at verken jeg, de som har en skade, eller Whiplashforbundet tar til orde for å sende noen som helst hit eller dit for å bli operert. Å operere er det absolutt siste man gjør. Men i Norge får man ikke engang en diagnose. Når man har unge mennesker på 15–16 år som må dra til utlandet for å få tatt et bilde av nakken, noe man nekter å gjøre i Norge, og det viser seg at man har gått med et brudd i nakken i over tre år, og man da likevel står her og hevder at tilbudet man får i Norge, er meget bra, synes jeg man burde gå i seg selv og faktisk forstå at tilbudet ikke er bra.(Applaus fra galleriet) (Applaus fra galleriet)
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Det er jo hyggelig å se at regjeringspartiene ikke har noen interesse av denne sak i det hele tatt! Jeg skal la være å si noe mer. Når man vet at et forsikringsoppgjør for mennesker med nakkeskader i Norge har en behandlingstid på ni år, og man vet at mennesker med nakkeskader ikke får et ISO-sertifisert funksjonsbilde av overgangen mellom hode og nakke etter WHOs retningslinjer så lenge kasuset er en forsikringssak, bør man fatte og forstå at dette ikke er en fruktbar vei å gå. Det burde være obligatorisk – og det må bli det dersom nakkeskadde skal få adekvat behandling og oppfølging i Norge – at man får et funksjonsbilde når man har blitt skadet, uavhengig om det er en forsikringssak eller ikke. En utredning av nakkeskader i Norge bør ta utgangspunkt i et objektivt sammensatt utvalg der dobbeltroller og egeninteresser må holdes klart atskilt fra pasientens behov, slik at man får en objektiv vurdering av tilstanden. Videre vil det i dagens situasjon være riktig å tillate en form for «second opinion», at utenlandske spesialister blir ankeinstans for alle dem som er av den oppfatning at det personlige rettsvernet i Norge ikke er ivaretatt på en god nok måte. Det vil også kunne være en idé at leger som i dag arbeider som spesialister ved sykehus, ikke har anledning til å utskrive erklæring i privat praksis, men utskriver erklæring på vegne av det enkelte sykehus eller helseforetak etter Isd 10. Dette ville overføre ansvaret fra enkeltprofesjoner til det offentlige sykehusforetaket og derved åpne for mulighet til klagegjennomgang gjennom Den rettsmedisinske kommisjon, som i dag ikke kan gå inn i sivilsaker. Det er jo her den store utfordringen ligger. Mange mennesker føler at de står uten rettsvern i Norge, men samtidig er systemet laget på en slik måte at det er uangripelig. Da snakker jeg om mennesker som har så store smerteproblemer at mange vurderer selvmord. Hvilke følger tror statsråden at en nakkeskade(presidenten klubber) har for omgivelsene til en privatperson som er utsatt for dette? Man(presidenten klubber) bør ta det langt mer på alvor enn hva man gjør i dag. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Jeg må i all hovedsak gjenta det svaret jeg kom med i mitt hovedinnlegg. Jeg er fullt klar over at det finnes helt sikkert eksempler på pasienter både med nakkeskader og andre skader som ikke har fått god nok behandling i Norge. Det skjer feil, og det må vi hele tiden systematisk jobbe for å unngå. Det som er hovedutgangspunktet for representanten Fredriksen, er at det er systematiske feil som begås, altså at norske eksperter i denne faggruppen, Helsedirektoratet, ikke skjønner hva de holder på med. Det er egentlig det representanten Fredriksen sier. Det må som sagt Fredriksen gjerne mene. Vi lever heldigvis i et demokratisk land der alle kan få mene det, men helseministeren, den ansvarlige statsråden, kan ikke overprøve et gjennomgående klart faglig råd og si: Ja, jeg hører at Helsedirektoratet har en gruppe med norske eksperter på dette området, men de skjønner ikke hva de holder på med. Dette skjønner jeg bedre. Derfor må vi legge om behandlingstilbudet i Norge. Det har jeg ikke tenkt å gjøre. Jeg mener jeg ikke har noe grunnlag for det. Som sagt er jeg veldig imponert over Fredriksens kunnskap om dette, og det er et ekte og flott engasjement som ligger bak det. Jeg er helt sikker på at tilsvarende vurdering ville en statsråd fra Fremskrittspartiet måtte ha gjort i min stol. Vi kan ikke ha en helseminister i Norge som sier at norske fagmiljøer skjønner ikke hva de anbefaler, og derfor bestemmer helseministeren hvordan nakkeslengskadde skal behandles i Norge – i strid med de faglige rådene han får. Jeg er enig med representanten Fredriksen i at det er åpenbart i hvert fall at det er sterk uenighet om hvordan disse skadene skal behandles, mellom de som er berørt av dem, og det fagmiljøet som jeg henviser til. Det finnes antakelig ikke noe annet klokt å gjøre enn å sette dem sammen rundt et bord. Så får man nok en gang gjennomgå behandlingstilbudet og hva slags kritikk som reises mot det, og se på hvordan Helsedirektoratet overfor den aktuelle gruppen begrunner sine råd til meg, for de er ganske entydige.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Jeg skal selvfølgelig forsøke å følge opp det som er påpekt fra talerne, på en så aktiv og positiv måte som mulig. Jeg har bare lyst til å si at når det gjelder den rapporten som Helsedirektoratet fikk utarbeidet i 2006, var oppdraget at man skulle gjennomgå tilbudet for mennesker med nakkeskader i Norge. Målet var at fagmiljøer skulle oppdatere behandlingsmetodene og bli enige om hva som er god og riktig behandling. Man skulle f.eks. innhente kunnskap om nasjonale og internasjonale metoder, som det var kunnskapssenteret som skulle stå for, vurdere om den medisinske kompetanse i Norge er god nok, og lage faglige retningslinjer for behandling av kompliserte nakkeskader i Norge. Så mye av det som etterlyses, er det som man har jobbet med i rapporten fra 2006. Men jeg har selvfølgelig merket meg at innleggene har pekt på at det er behov for nok en gang å gjøre en vurdering av internasjonale erfaringer. Det fremmes kraftige synspunkter på at det å arrangere konsensuskonferanse kan være et riktig grep. Det understrekes at det er viktig å ha med brukerperspektivet, og at dagens brukere gjennomgående har en høy kompetanse om egne lidelser. Man viser til det omfattende arbeidet som skjer med å utarbeide faglige retningslinjer, faglig veiledning og anbefaling rundt omkring. Dette skal jeg selvfølgelig ta med meg. Som sagt: Det er allerede bestemt fra Helsedirektoratet at det skal være et nytt møte med brukerorganisasjonene, og jeg skal sørge for at disse momentene er til stede i det møtet på en sånn måte at det kan gå i en positiv retning.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Jeg har ikke mye å tilføye, jeg har bare lyst til å understreke at mye av bakgrunnen for at man ønsker en lovgjennomgang, er rett og slett at man mener at selv om denne loven, lov om transplantasjon, som da den kom i 1973, var en meget moderne og framtidsrettet lov, og fullt ut mulig å leve med fortsatt, er de mer faglige tilbakemeldinger til meg at loven nå begynner å bli gammeldags, for å bruke et enkelt uttrykk, og at det er behov for en gjennomgang av loven, og at viktige deler av praksis, f.eks. det som representanten Lønning er opptatt av, altså dette med informert samtykke, ikke er tydelig nok i loven. Det gjelder også en del andre viktige forhold som angår hvordan det aktuelle organet skal ivaretas. Derfor tror jeg det er rett å lytte til det og foreta en gjennomgang av loven. Da mener jeg også at det er rett anledning til å foreta en litt mer helhetlig gjennomgang, både fordi det skaper debatt og oppmerksomhet om et viktig tema, og fordi det er et prinsipielt sett veldig viktig område. Og vi har ikke noe hastverk. Derfor kan vi gå veien om et bredt utvalg, og sånn sett få en god gjennomgang. Jeg synes også det er rett i utgangspunktet ikke å begrense utvalgets handlingsrom mest mulig før det starter, men la det vurdere forhold for og imot. Da vil jeg tro at det viktige som representanten Lønning her sa om utfordringer knyttet til et donorregister, vil være naturlig kunnskap å vurdere for et slikt utvalg. Da får vi en oppdatert norsk vurdering av området. Mitt standpunkt går vel i retning av at dette vil ende med at dagens system i all hovedsak fortsetter, men da har vi tatt oss anledning til en gjennomgang på et så viktig område. Og det kan være klokt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Jeg har også lyst til å gi uttrykk for at det har vært en interessant debatt. Jeg er enig med representanten Ballo i at det ikke bare er når vi er uenige det er interessant å lytte til stortingsdebatter. Denne debatten har absolutt vært verd å lytte til. Det eneste jeg skal kommentere helt til slutt, er akkurat det samme som representanten Lønning var inne på til slutt, og som var utgangspunktet i det representanten Ballo sa om begrepet «informert samtykke». Jeg vil bare understreke fra mitt ståsted at når jeg også i mitt innlegg brukte begrepet «informert samtykke», mener jeg at det innebærer at de pårørende skal ha fått informasjon og har samtykket. Jeg prøver ikke med å bruke det begrepet å signalisere at det vil komme nye krav for å oppfylle det juridiske begrepet «informert samtykke».
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2009-01-08:
Som interpellanten har vært inne på, har dette spørsmålet vært tatt opp med jevne mellomrom – i alle fall de siste ti–elleve årene har jeg selv deltatt i den debatten. Det er jo ikke tvil om at dette tilbudet på flere områder kan bli bedre. Jeg tror heller ikke at norske leger og det norske fagmiljøet har all den kunnskap og kompetanse som er nødvendig, og det er også viktig at man tar med den kunnskap og erfaring som denne pasientgruppen faktisk har ervervet gjennom sin sykdomsperiode. Så det er viktig at man også lytter til denne gruppen. Jeg har registrert gjennom disse årene, og også nå, at det er uenighet i de faglige miljøene både her i Norge og også i utlandet når det gjelder både diagnostikk og behandling. Jeg er enig med statsråden i at han vel ikke har den nødvendige kunnskap om dette området, og at han er nødt til å stole på de faglige rådene som han får av våre sterke fagmiljøer, og at han er avhengig av å støtte seg på disse. Jeg er også enig i at det er dette grenselandet mellom politikk og fag som er spennende, men det er også viktig at fag og politikk spiller på lag, og at man har en god dialog. Som flere har vært inne på, tror jeg at tilbudet kan bli mye bedre, og jeg mener som sagt at denne uenigheten som vi som politikere, men også fagmiljøene og ikke minst pasientorganisasjoner og den enkelte pasient opplever er mellom faggruppene, både nasjonalt og internasjonalt, bør opp på bordet. Nesvik var inne på at det er nødvendig å innhente internasjonal erfaring også på dette området, og jeg har tidligere, helt tilbake til 2000 eller 2001, tror jeg det var, tatt opp spørsmålet om å arrangere en konsensuskonferanse. Det gjøres på mange områder ellers med god erfaring, og da får man nettopp på bordet den forskning som har vært på området, kunnskapen og erfaringen, og det tror jeg er nødvendig i denne saken nettopp fordi dette er et stadig tilbakevendende problem. I en slik konsensuskonferanse kan man bringe sammen fagmiljøene – det kan være nevrologer, ortopeder, allmennpraktikere og ikke minst også pasientorganisasjonene – for å få all kunnskap, erfaring og informasjon på bordet og så jobbe seg fram til en konsensus og få den samme virkelighetsforståelsen av hva som faktisk foreligger av kunnskap og behandlings- og rehabiliteringsmuligheter. Jeg synes det er positivt, som statsråden nevnte, at Helsedirektoratet vil invitere pasientorganisasjonene til et møte for å få en avklaring om de uenighetene som tydeligvis ligger der. Det er positivt. Men jeg synes det aller viktigste nå er å få arrangert en slik konsensuskonferanse, og da er mitt konkrete spørsmål til statsråden: Vil statsråden nå ta et slikt initiativ og sørge for at det skjer fortest mulig?
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-01-08:
Jeg takker interpellanten for å ha tatt opp denne saken, som jo har vært tatt opp på ulike måter også tidligere. Det er vel egentlig to problemstillinger her. Den ene gjelder hvordan pasienter med nakkeslengskade blir behandlet. Den andre er forholdet til forsikringsselskapene, som er en sak i seg selv. Jeg skal først og fremst konsentrere meg om det første. De spørsmål vi godt kan reise, fordi vi til stadighet får henvendelser om at man ikke får god nok behandling og diagnostisering i Norge, er om diagnostiseringen her ikke er god nok, og om primærlegene fanger opp skadene godt nok. Statsråden var inne på at det kanskje ville være behov for kompetanseheving i primærlegesystemet. Det er jo slik at hvis man ikke blir diagnostisert, vil man veldig lett falle utenfor behandlingssystemet. Det er en del av denne problemstillingen som jeg oppfatter at representanten i stor grad tar opp. En del reiser vel til utlandet fordi de rett og slett ikke får god nok diagnostisering. Dette synes jeg er svært alvorlig. Når man først er diagnostisert, er det spørsmål om behandlingen er god nok i Norge. Dette er det tydeligvis uenighet om. Statsråden sier at han er avhengig av fagfolks vurdering av om man får god nok behandling. Selvsagt er ikke en statsråd en fagperson. Men mitt spørsmål blir: Hvem er det som har høyest kompetanse her? Det er faktisk ikke alltid slik at det er fagmiljøet vårt som har best kompetanse. I en del tilfeller tror jeg jeg tør påstå at pasientene kanskje har vel så god kompetanse som spesialister. Iallfall ser vi at dette er tilfellet med de noe nyere diagnosene vi har. Jeg kan ta andre eksempler. Jeg kan ta ME-saken. Jeg kan ta ganebarna. Hvor mange diskusjoner har vi ikke hatt i denne sal og ellers om den uenighet vi finner i fagmiljøene om disse sykdomsgruppene, der vi gang på gang har endt opp med å si: Jo, pasientene visste mer enn fagfolkene, for det er de som kjenner dette på kroppen. Jeg synes det er positivt at statsråden tar initiativ til en samtale mellom Helsedirektoratet og faggruppen. Men når statsråden får så klare svar fra Helsedirektoratet om at vi er faglig gode nok, at vi gir god nok behandling, og hvis det er riktig at foreningen for pasientgruppen mener det motsatte, vil jeg anbefale at det er med folk fra departementet og gjerne en fra politisk ledelse i et slikt møte, slik at man ikke får et møte der bare to parter som er sterkt uenige, møtes. Når det gjelder det som representanten Sonja Sjøli tok opp, er jeg helt enig. Vi har mange gode erfaringer fra konsensuskonferanser, der man iallfall blir enige om noe som kan gjennomføres. Jeg har vel en følelse av at jeg egentlig ikke skjønner hvorfor vi ikke kan lage disse retningslinjene som har vært etterlyst så mange ganger. Så mitt spørsmål til statsråden er: Når man har hatt de møtene man skal ha, kan man ikke da gjerne ha en konsensuskonferanse også? Så kan man jo ha en plan for at dette ender opp med å lage retningslinjer, slik at man skaper forutsigbarhet for denne pasientgruppen. Da vet man iallfall hva man har rett til. Og igjen: Jeg tror diagnostisering her kanskje er noe av det aller viktigste.