trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Jeg ser av sakspapirene at sammenslåingen av Telenor og Telia etter EUs rådsforordning 4064/89 om tilsyn med foretakssammenslutninger er underlagt meldeplikt. Etter EØS-avtalens regler for kompetansefordeling mellom EFTAs overvåkningsorgan ESA og Europakommisjonen er det sistnevnte som skal behandle saken. Kommisjonen vil i løpet av sin saksbehandling konsultere nasjonale konkurransemyndigheter, som også har anledning til å komme med innspill til kommisjonens behandling av saken. Kommisjonen har kompetanse til å godta sammenslåingen med eller uten betingelser, og til å nedlegge forbud mot den. Jeg ser at Regjeringen vil vurdere eventuelle konkurransepolitiske tiltak når kommisjonens behandling er ferdigstilt, og det ser jeg frem til med skrekkblandet fryd. Representanten Inge Myrvoll var inne på at det å få fibernettet ut til alle ville være lite lønnsomt, og at Regjeringen vil vente og se. Vel, da har ikke alle lik tilgang. Eller er det slik at bor det bare noen få på et sted, så er det ikke behov for det? Representanten Ola Røtvei og Arbeiderpartiet framholder behovet for høyhastighetsnett nå, men som så ofte før kan Arbeiderpartiet heller ikke denne gang anvise hvor pengene skal tas fra, eller hvilke andre offentlige tjenester det skal gå på bekostning av. Jeg kan heller ikke se at Arbeiderpartiet i sitt budsjett har tatt høyde for dette, og da er det ikke sant at Arbeiderpartiet og SV er de partiene som vil sørge for lik tilgang over hele landet. Som kjent bygges det ikke noe i dette land på ønsker, uten at pengene følger med. Men det tar ikke Arbeiderpartiet så tungt. Det er jo snart valgkamp, så her gjelder det å love noe man ikke kan holde.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Representanten Schjøtt-Pedersen sitt innlegg var ein demonstrasjon av blomstrande ordbruk både når det galdt framtida, og – kanskje ikkje minst – når han skulle skildre Arbeidarpartiet sin politikk på teleområdet. Men dersom vi går inn i innstillinga, ser vi at det er stor semje om det aller meste på teleområdet. Det er brukt litt forskjellige ord, og dei partia som har nokolunde same målsetjing, står ikkje saman om alle merknadene. Men det er stor semje om at ein skal bruke teknologien til å redusere avstandskostnadene. Det er stor semje om at alle husstandar og bedrifter skal ha tilgang til breibandsnettet. Vi skal leggje til rette for næringsutvikling, osv. Arbeidarpartiet peiker i sine merknader saman med SV på at her er planar om «en betydelig oppgradering av tilførselsnettet» i heile landet. Her er planlagt vidare utbygging som – og det står ordrett i Arbeidarpartiet og SV sine merknader i innstillinga – «langt på veg vil kunne møte den etterspørsel som forventes de nærmeste årene». Sentrumspartia og Høgre er ikkje med på desse merknadene, men vi vil – og det er det som blir sagt i meldinga frå Regjeringa – at ein skal fylgje nøye med, og dersom det er nødvendig, setje inn tiltak. Då har eg lyst til å utfordre Schjøtt-Pedersen på nytt på det same spørsmålet som representanten Sahl stilte: Kva er den reelle forskjellen i målsetjinga mellom Arbeidarpartiet og SV på den eine sida og sentrum og Høgre? Då ser eg bort frå Arbeidarpartiet sitt sterke ynske om å vere med og styre. Det verkar nesten som om det er abstinenssymptom på grunn av at dei ikkje sit i regjering.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Eg trur eg må gjenta det som eg sa i innlegget mitt, og som har vore sagt ganske mange gonger her. Det verkar som om enkelte ikkje har like lett for å oppfatte det. Senterpartiet har som målsetjing at alle husstandar og alle bedrifter skal ha moglegheit for tilgang på teletenester. Vi har òg sagt at det i størst mogleg grad skal vere likeverdige prisar – den same ordlyden som Arbeidarpartiet har brukt. Vi har òg sagt at kva som er dei grunnleggjande teletenestene, må vurderast etter kvart som nye tenester kjem til. Den store skilnaden her i salen går mellom dei som har tiltru til at Regjeringa vil fylgje utviklinga nøye og setje inn tiltak når det er nødvendig, og dei som helst vil bestemme alt med ein einaste gong, og som er livredde for at dei ikkje har ei hand på rattet. Det er der den store forskjellen ligg. Sentrumspartia og Høgre har tiltru til at den sitjande regjeringa tek dette på alvor. Det er ein merknad frå eit fleirtal som seier kva som er målsetjinga. Regjeringa har eit ansvar for å fylgje opp og vere på vakt, og så skal ein setje inn tiltak dersom det blir naudsynt. Eg kom med tre sitat frå merknader som sentrumspartia er med på, som seier tydeleg kva ein forventar for at ein skal sikre at den framtidige dekninga av teletenester skal vere lik i heile landet.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Eg merka meg ein ting, og det er at representanten Stensaker frå Framstegspartiet iallfall har oppdaga det som Arbeidarpartiet førebels ikkje har oppdaga, nemleg at Senterpartiet ikkje er imot maksimalprisar. Det er godt å høyre at enkelte er såpass vakne at dei har forstått det. Vi meiner at det skal byggjast ut tilbod om tilknyting til breibandsnett over heile landet. Som det òg står i proposisjonen, er det planar for ei utbygging – ei utbygging er på gang. Det som òg står i proposisjonen, er at overføringsnettet i hovudsak er på plass, men det er aksessnettet som manglar mange plassar. Og det er heilt rett at det, for å få det på plass, er nemnt ein kostnad på ca. 10-20 milliardar kr. Det som vi òg må vere klare over – og det ser ein òg dersom ein les proposisjonen – er at det er planar for ei utbygging, og dette vil selskapa arbeide for å byggje ut. Dei har planar for ei slik utbygging. Og det er her Regjeringa kjem inn og skal vere på vakt og vurdere etter kvart: Vil denne utbygginga oppfylle dei måla som Stortinget har? Dersom ikkje, må Regjeringa kome med forslag til tiltak som kan sikre at måla blir nådde. Men førebels er det ein plan som er slik at utviklinga går vidare i positiv retning. Og så er det Regjeringa som skal fylgje med på det som skjer framover.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Det er heilt rett at Senterpartiet har hatt statleg eigarskap som ein viktig føresetnad for å kunne leggje til rette for og drive ein del av dei tenestene som vi meiner er nødvendige for innbyggjarane i landet. Så har det skjedd ei utvikling. Telenor har vorte eit aksjeselskap. Det er ikkje noko som skjer i dag, det har det vore tidligare òg, og her ser vi ei utvikling som er eit resultat av vedtak som har vore gjorde tidlegare. Eg var ærleg nok til å innrømme at det ikkje er alle sider ved denne samanslåinga vi er like glade for. Men eg lurer på om representanten Gjerpe Hansen i alle dei vedtaka som ho er med på, er 100 pst. fornøgd med absolutt alle sider i alle saker. Det vil alltid vere slik at ein må vurdere pluss- og minussider, og så må ein kome til ein konklusjon. Då er det klårt at plussidene – i den situasjonen vi trass i alt er i – må vere i overtal, eller vege meir enn alle minussidene. Og det er den situasjonen vi har hatt her. Eg er òg klar over at Høgre ikkje er berre glad for alt som står i avtalen, men dei er vel minst glade for det som vi kanskje er mest glade for. Det viser at vi har litt ulik oppfatning om ein del ting på det politiske området. Vi ser dette som ein konsekvens av ei utvikling som har skjedd på telesida, men det vil ikkje seie det same som at vi automatisk vil gå til det same skrittet på andre område. Vi får ta denne biten her. Den raske utviklinga som skjer på teleområdet, er det viktig å vere med på, og då ser vi at dette kan vere ei brukbar løysing.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Hadde det vore mogleg å stille eit spørsmål tilbake til representanten Myrvoll og få svar med det same, kunne det vore interessant å stille spørsmålet: Kor langt kortidsminne har representanten Myrvoll? For SV var med på å gjere Telenor om til eit AS, og det er jo ei mykje meir dramatisk endring for Telenor sin situasjon enn det vi gjer i dag. Her må ein ikkje berre sjå på kva vi gjer i dag, men ein må òg sjå tilbake på kva som har vorte gjort tidlegare, og kva for konsekvensar tidlegare vedtak har. Eg har ikkje sagt at avtalen er ille. Eg har sagt at det ikkje er alle sider ved denne avtalen som vi er like glade for. Men eg er ærleg nok til å innrømme at her er det pluss- og minussider. Eg var innom ein del av dei sidene som vi kanskje ikkje er like glade for, og det gjeld det med delprivatisering. Det har ikkje vore ei kampsak for oss å delprivatisere Telenor, og det er det ikkje i dag heller, men vi er med på ei utvikling som er eit resultat av tidlegare vedtak. Det eg peikte på ved den delprivatiseringa som vi no er med på, er at Telenor har bedt om å få kapital for å kunne fylgje med på utviklinga og satse i utlandet. Senterpartiet var med på å gje statlege midlar til ei sånn satsing, og det er klart at signala frå Telenor lenge har vore at det berre var ei fyrste startløyvning. Dei måtte ha større kapital for å kunne satse. Det å hente inn privat kapital og få private vurderingar kan vere ei positiv side.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 1999-06-03:
Det var veldig interessant å høyre på ein representant frå Arbeidarpartiet, eit parti som no har kjempa for IT Fornebu og for å samle mest mogleg av IT-teknologien i Noreg på eit sentralt område. Det var veldig interessant å høyre den gløden som ein representant for det partiet frambringer når det gjeld eit anna område, der verdiane kanskje kunne ha vorte skapte ute, dersom ein ikkje skulle konsentrere alt til eitt sentralt område. At IT kan vere passiviserande og distriktsfiendtleg, er greitt, dersom ein ikkje har moglegheit og tilgang til det ute i distrikta. Men det går ikkje an å kome med ein påstand om at regjeringspartia er passive i den utviklinga som skjer. Det er ei utbygging på gang. Det er planar for vidare utbygging av aksessnettet. Det skal investerast. Det ligg føre planar som ein har begynt å gjennomføre. Vidare planar skal leggjast. Då er det ein ganske dryg påstand å seie at det er passivitet. Eg held fast på det eg sa tidlegare. Skilnaden her i salen i dag ligg i at regjeringspartia har tiltru til at Regjeringa fylgjer opp det arbeidet som er sett i gang, og vil syte for at arbeidet skal halde fram. Det er ikkje slik som representanten prøvde å framstille det, at Arbeidarpartiet og SV vil handle. Det er aktivitet, det er handling, og det skal det framleis vere. Det er ikkje nødvendig å setje inn ein masse tiltak før ein ser om dei er nødvendige. Men opninga for å setje inn tiltak er til stades, og der skal regjeringspartia vere pådrivarar dersom det er nødvendig.
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Fremskrittspartiet ønsker å fremstå som et liberalistisk parti. Det vises av og til, dog ikke når det gjelder avgiftsøkninger, der det svelges mange kameler i alliansen med Bondevik. Jeg skal ikke være ekkel, men CO2-avgiften er jo fristende å hente fram. Det er derfor flott at Fremskrittspartiet nå i Innst. S. nr. 197 uttaler at sammenslåingen av Telia og Telenor betyr at «det kan hentes ut betydelige synergier som bereder grunnen for lavere telepriser». Representanten Stensaker sa i sitt innlegg akkurat nå at Fremskrittspartiet var opptatt av likeverdige tilbud for hele landet på teletjenester. Da er det nærliggende for meg å spørre representanten Stensaker hvorfor han ikke er så opptatt av å være med på å sikre forbrukerne på en bedre måte ved at det nå innføres maksimalpriser. For det er jo et skritt i riktig retning når det gjelder likeverdige tilbud, og det handler jo om distriktspolitikk også. Og det trodde jeg da faktisk Fremskrittspartiet hadde begynt å interessere seg for.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Fremskrittspartiet liker godt å gi inntrykk av at de er et næringslivsvennlig parti, og legger også veldig stor vekt på at næringslivet må være internasjonalt orientert. Men så fastslår de altså nå med stor tyngde at de ikke kan være med på å sikre bedrifter et høyhastighets telenett med leveringsplikt. Representanten Stensaker sier jo sjøl at han er så redd for monopol- og reguleringsspøkelset at han fryser på ryggen. Og da er mitt spørsmål: Er frykta for regulering så sterk i Fremskrittspartiet at den overskygger fornufta med hensyn til å gi bedrifter over hele landet de samme muligheter på det nasjonale og det internasjonale markedet?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
I det politiske grunnlaget for sentrumsregjeringa står det å lese at sentrumspartiene er «uenig i den sterke fokusering på bedriftsøkonomisk lønnsomhet i forhold til viktige servicefunksjoner», bl.a. i telepolitikken. Videre står det at tilrettelegging av «gode telekommunikasjoner er viktig for å sikre alle deler av landet et likeverdig tjenestetilbud», og at sentrumsregjeringa med bakgrunn i dette vil «foreta en gjennomgang av endringene» i teletjenestene. Mitt spørsmål til representanten Kofoed-Larsen blir da: På hvilke områder i telepolitikken mener Kristelig Folkeparti vi nå skal få forbedringer i tråd med de intensjonene som sentrumsregjeringa tilsynelatende har lagt til grunn? Og hva slags gjennomgang har Regjeringa hatt på dette området?
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Representanten Torstein Rudihagen, som er fra mitt hjemfylke, og jeg er nok ganske enige om at det er viktig for alle disse reiselivsbedriftene å få den samme tilknytningen som andre, og jeg vil bare referere det som står i det forslaget som vi har fremmet: «Alle husstander og virksomheter skal sikres mulighet for tilknytning til en teleinfrastruktur med en overføringskapasitet som er tilstrekkelig til å kunne gjøre bruk av stadig nye muligheter til elektronisk kommunikasjon til akseptable priser. Tilbudet utvikles i takt med behovet og utbyggingen av nettet over hele landet.» Det er altså helt identisk med forslaget fra Arbeiderpartiet. I dag er det Telenor som har ansvaret, og hvis det viser seg ikke å gå i samme retning som i dag, nemlig at markedet regulerer dette, så vil vi vurdere, og Regjeringen vil vurdere, om man skal pålegge leveringsforpliktelser. Også maksimalprisordning har vi åpnet for mulighet til å vurdere. Men jeg vil i tillegg si at når det gjelder maksimalprisordninger på høyhastighetsnett, sier Arbeiderpartiet, som Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Høyre og Venstre, at i forhold til EØS-reglementet og EU må dette tas opp i de forhandlinger man nå skal ha i forhold til dette med utvidelse av de grunnleggende tjenester som man nå har muligheten for, slik at det også skal omfatte høyhastighetstjenester. Jeg tror faktisk vi er enig med Arbeiderpartiet i dette.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Jeg syns det er veldig fint at det i denne saken er så bred enighet om de fleste spørsmålene i telepolitikken. Behandlingen i dag viser at Høyre, Arbeiderpartiet og de fleste av oss – faktisk alle i mange sammenhenger – er enige om telepolitikken. Så sier representanten Gjerpe Hansen at profilen til Kristelig Folkeparti på telesektoren er litt uklar. Jeg kan ikke se at profilen er særlig uklar på noe område. Vi er jo tvert imot enige om en ganske skarp profil, også sammen med Høyre. Men når det gjelder dette med å sikre konkurransemuligheter og spørsmålet om vi vil følge Konkurransetilsynet, så har vi allerede i en merknad som representanten refererte til, sagt at vi har merket oss det Konkurransetilsynet har sagt om Telia, og vi står fortsatt fast ved at det selvfølgelig skal noteres og følges.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Til representanten Gunn Olsen vil jeg først få lov til å si at jeg skal la samferdselsministeren, som er til stede, få svare for Regjeringen på spørsmålet som ble stilt dit. Når det gjelder Voksenåserklæringen og det som sies der om telepolitikken, er det klart at Kristelig Folkeparti ønsker, som jeg nettopp sa fra talerstolen for noen få minutter siden, at telemarkedet i dag skal være slik at alle skal ha mulighet for å gjøre bruk av de nye teletjenestene. Det syns jeg jeg har sagt ganske klart: Alle skal sikres mulighet til – teletjenestene skal være framtidsrettede, det er jo det som er viktig – å bruke de tjenestene som kommer i framtida. Der er vi, tror jeg, enig med Arbeiderpartiet også. Vi skal altså kunne gjøre bruk av og ha mulighet for stadig nye elektroniske hjelpemidler til akseptable priser. Det er jo den målsettingen som vi alle har, inkludert Kristelig Folkeparti. Vi, som alle andre, ser utviklingen som har vært, og som kommer, innenfor telesektoren. Vi vet at det kommer til å endre seg ganske raskt i årene framover, og at vi da må være så fremtidsrettet at vi legger til rette slik at alle kan få bruke tjenestene til akseptable priser. Det er målsettingen for oss, og det er målsettingen for hele komiteen.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Representanten Christopher Stensaker lurer på om vi i Kristelig Folkeparti også er åpne for å se på de rettighetene som etter Fremskrittspartiets mening Telenor har i forhold til dette med nettet. Vi er åpne for å se på endringer. Vi har for lengst sagt fra om at vi er åpne for å se på disse tingene, slik at det blir konkurranse, men i dag kan vi ikke se at en annen tilknytning enn den faste aksessen som er satt, er det riktige. Men vi følger saken fremover.
Rigmor Kofoed-Larsen (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Representanten Inge Myrvoll tar opp et viktig tema, nemlig dette med like priser også ute i distriktene. Det er vi alle opptatt av, og vi har alle skrevet om dette i merknadene og i forslagene våre. Så der er det ingen uenighet. Men jeg har tidligere her i dag sagt at dersom det skulle vise seg at det blir en skilnad, ønsker vi at Regjeringen skal vurdere en maksimalprisordning, og i tillegg ta med det som er sagt om en avklaring i forholdet til EØS og EU når det gjelder maksimalpriser og høyhastighetsnett. Anliggendet til Inge Myrvoll er meget viktig. Jeg må som svar på det som det ble referert til fra Tormod Hermansen, si at konsesjonsvilkårene står i proposisjonen, i aksjonæravtalen og i sammenslutningsavtalen, så vi har fortsatt en mulighet, og det er ganske viktig.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Kristeleg Folkeparti og sentrumspartia er opptekne av den distriktspolitiske verknaden av telepolitikken og regelverket omkring. Det var sentrumspartia i høgste grad – iallfall retorisk – i opposisjon, og det var representanten Kofoed-Larsen òg nå. Ho sa det på mange forskjellige måtar til og med. Representanten Kofoed-Larsen veit jo òg korleis vi strever med næringsutvikling og busetting i den regionen vi båe kjem frå. Ei bedrift vil ikkje etablere seg eller vere der dersom den ikkje har like gode vilkår som elles i landet i sentrale område også når det gjeld teletenester. Kofoed-Larsen veit også at vi satsar nokså mykje på reiseliv, og ein god del bedrifter innafor reiselivsbransjen ligg faktisk nokså langt utafor allfarveg. Eg må då spørje representanten Kofoed-Larsen om ho er einig i at desse skal ha same vilkår som bedrifter som ligg sentralt, når det gjeld teletenester. Eller er det slik at dette skal vurderast? Det er faktisk eit problem nå, for dei har ikkje på langt nær dei same vilkåra. Dersom svaret er at dei skal ha dei same tenestene, då høyrest det ut som det er ein viss avstand mellom uttalt mål og vilje til å bruke verkemiddel. Kvifor vil Kristeleg Folkeparti elles ikkje vere med på eit forslag om å innføre leveringsplikt? Nei, det skal vurderast – enda vi veit at behovet er der allereie nå. Dei er heller ikkje med på eit forslag om å ha maksimalprisordning på bruken av høghastigheitstenester, sjølv om behovet er der allereie nå. Dette er faktisk heilt nødvendige verkemiddel for å unngå skeiv prising. Å uttrykke målsettinga utan å vise vilje til å bruke dei nødvendige verkemidla, synest for meg nokså lite truverdig.
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Teledebatten i dag synest på ein god måte å ha avkledd Senterpartiet ein svært viktig del av partiet sitt distriktsalibi, ja, det blir faktisk innrømt av representanten Ringstad her. Fleirtalet, alle unnateke regjeringspartia, legg klare føringar for at lisensar til neste generasjons mobilsystem må kome så tidleg som mogleg. Det er uttrykt i innstillinga på ein svært offensiv måte, men Senterpartiet er ikkje med. I Arbeidarpartiet sine merknader heiter det at vi skal innføre leveringsplikt, det skal innførast maksimalprisordningar nå, det er ikkje uttrykt i svake formuleringar, slik representanten Ringstad refererte til, at det bør, eller at det må vere eit mål. Her snakkar eg om ein vesentleg forskjell på det regjeringspartia, inklusiv Senterpartiet, står for, og det Arbeidarpartiet har sagt i merknadene sine. Senterpartiet sine merknader i innstillinga ber preg av ei vente og sjå-haldning. Det går ikkje i denne høgteknologiske verda. Her må ein legge breisida til, eller for å halde seg til fagspråket: Ein må legge breibandet til for at det skal kome ut til alle delar av landet. Ulstein-gruppa uttaler at tilstrekkeleg breibandskapasitet er viktigare enn Eiksundsambandet. Det fortel noko om tilrettelegginga for næringslivet i alle delar av landet. Eg må få lov å spørje representanten Ringstad om ho er tilfreds med dei signala som Senterpartiet på ein måte er medskuldig i når det gjeld telepolitisk tilrettelegging i Distrikts-Noreg. Og synest representanten Ringstad at dette har tilstrekkeleg «trøkk» i ei næring der utviklinga går utruleg fort både internasjonalt og nasjonalt?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Hvis jeg oppfattet Senterpartiet rett, var det en større endring å gjøre Telenor om til et statlig AS enn det er å privatisere deler av Telenor. Nå skjønner jeg hvorfor jeg i alle år har hatt problemer med Senterpartiets logikk. Jeg må si at jeg også ble forbauset da jeg så innstillingen og Senterpartiets passivitet i et slikt viktig spørsmål for distriktene som overføringskapasiteten er. Ikke mindre forbauset er jeg etter å ha hørt passiviteten i innlegget fra Senterpartiets representant. IT kan være sentraliserende dersom vi ikke har en viss politisk styring på utviklingen. I distriktene har vi i dag fått flere bedrifter og sentra innenfor IT, men det meldes om for liten kapasitet, og det skjer en løpende vurdering fra bedriftene om hvor hensiktsmessig det er fortsatt å være lokalisert i distriktene. Det vi opplever, i motsetning til Regjeringens vurdering i meldingen, er at det ikke er markedet som tilpasser seg bedriftene, men det er bedriftene og næringslivet som tilpasser seg nettkapasiteten. Hele tiden legger Senterpartiet vekt på at det skal vurderes og vurderes, og imens skjer det endringer, der distriktene er tapere. Arbeiderpartiet ønsker i stedet å være i forkant, i trygg forvissning om at behovet er der, og at det bare vil bli større – seks måneder er som kjent lang tid i denne bransjen. Senterpartiets representant prøver også å legge seg nær Arbeiderpartiet og SV i denne saken. Det er for så vidt riktig at det er mye sammenfallende i målsettingen, slik vi til stadighet har hørt her i dag, men forskjellen er handling. Det er det som betyr noe for distriktene. Senterpartiet har mål, Arbeiderpartiet og SV vil handle. Hvordan tror Senterpartiet at markedet, her definert som overføringskapasiteten, skal klare å tilpasse seg etterspørselen, når det vi har opplevd de siste årene, er at det motsatte faktisk skjer? Til slutt må jeg si at jeg ble forbauset over å høre at det er et problem for Senterpartiet at vi ønsker politisk styring.
Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Min gode venn, representanten Myrvoll, har mange tanker i hodet på en gang, og nå skal jeg la ham få muligheten til å utdype noen av disse tankene. SV ønsker et statlig nettselskap. Vi vet at mye av produksjonen i telesektoren ligger i selve nettet. Vi vet også at konkurransen mellom de forskjellige nettene vil øke, og at det som i dag er Telenors nett, vil møte den stadig økende konkurransen i de mest lønnsomme områder av landet. Er ikke SV redd for at et utskilt statlig nettselskap vil sitte igjen med lite trafikk i de mest lønnsomme områdene, og med en virksomhet som i hovedsak er knyttet til formidling av tradisjonell telefoni i områder som ikke blir dekket av konkurrerende bredbåndsnett, samtidig som privateide nett tjener penger i lønnsomme områder uten å være med på å betale for driften av telenettet i mindre lønnsomme områder? Hvordan vil Sosialistisk Venstreparti forhindre en slik utvikling? Jeg har heller ikke helt klart for meg hvordan Sosialistisk Venstreparti vil finansiere utviklingen av et statlig eiernett. Sosialistisk Venstreparti kan vel ikke mene at private netteiere skal sitte igjen med fortjeneste når vi samtidig får store utgifter ved å holde det statlige nettet teknisk oppgradert? Dette vil ikke være noen god løsning. Faren er stor for at distriktene vil bli taperne, og at vi vil få et telenett som ikke er teknologisk oppgradert. Jeg går ut fra at dette er en utvikling som Sosialistisk Venstreparti ikke vil sitte og se på. Hvordan vil da Sosialistisk Venstreparti forhindre nettopp dette?
Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Jeg har ved flere anledninger framhevet hvor viktig fiberkabelen blir for oss. Samtidig har jeg sagt at det ligger nok noe fram i tid før vi klarer å sende laksen og tømmerstokken gjennom fiberkabelen. Derfor vil vi fortsatt være helt avhengig av vei-, bane- og sjøtransport for å få fram produktene våre. Men fiberkabelen blir mer og mer viktig for at man skal få solgt produktene. Forrige statsråd var veldig opptatt av hverdagseksempler, og jeg skal prøve å gi noen eksempler fra det virkelige liv: Når det hos Håg, en bedrift på Røros – forresten en utmerket bedrift som produserer bl.a. stoler – plinger inn en ordre på skjermen fra Düsseldorf, tar det fem dager til det ferdige produktet er levert i Tyskland. Uten IT kan vi godt tenke oss at det hadde vært lengre leveringstid, og dermed hadde det betydd færre stoler på det europeiske markedet. Når det gjelder vintersportsstedene våre, f.eks. rundt Dovrefjell, har de blitt mer og mer avhengig av å nå ut med markedsføringen sin og fortelle om bl.a. snøforholdene til sine kunder. Folk bestiller og reiser, særlig om vinteren, ut fra forholdene der og da, og de bestiller via nettet. Uten nettet kan man nok si at det hadde vært færre folk i skibakkene våre. Hvor lenge vil da statsråden vurdere om slike områder bør ha full tilgang til morgendagens teletjenester til en akseptabel pris? For dette vil være helt avgjørende for at disse områdene skal kunne utvikle seg.
Fredrik Färber (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Vi har tidligere i replikksform og nå i innleggsform hørt hvordan Sosialistisk Venstreparti stadig fordømmer markedet og det private initiativ. Vi hørte hvordan representanten Myrvoll brukte som argument for statlig eierskap og styring at prisene på telefoni også sank under Televerket og Telenor. Innser ikke representanten Myrvoll at grunnen til at Televerket og Telenor under statlig styring satte ned prisene, kanskje nettopp var at de innså at det ikke var noen fremtid i statlig styring og monopoler, og at det som kom – konkurranse og privat initiativ – ville være det som var best for forbrukerene? Er det noen annen grunn som Myrvoll kjenner til, enn at det nettopp var konkurransen som gjorde at vi i forrige uke fikk utslettet de tidligere skillelinjene mellom de forskjellige stedene man ringer til, slik at det nå er like billig å ringe til noen i den helt andre enden av Norge som til naboen? Vil representanten Myrvoll også i fremtiden hindre fri konkurranse i andre sektorer, slik at den vanlige norske forbruker taper?
Fredrik Färber (Fremskrittspartiet), 1999-06-03:
Hva gjelder forslaget om utskilling av Telenors nett og om etablering av et selskap for forvaltning av statlige telenett, jf. Dokument nr. 8:42 for 1998-1999 fra stortingsrepresentant Inge Myrvoll, vil Fremskrittspartiet bare vise til sitt tidligere forslag i Innst. S. nr. 123 for 1997-1998 om å skille ut Telenor AS’ infrastrukturnett i eget selskap, som bare fikk Fremskrittspartiets egne stemmer. St.meld. nr. 24 for 1998-1999 gir viktige pekepinner for fremtiden i norsk telesektor. Men Fremskrittspartiet vil fremheve at det er avreguleringen og globaliseringen av telemarkedet som har bidratt til at hele landet har fått tilgang til billigere og kvalitativt bedre teletjenester, en politikk som Fremskrittspartiet har fremholdt lenge. Fremskrittspartiet vil videre påpeke hvordan ny teknologi innenfor informasjon og kommunikasjon gir store og nye muligheter for befolkningen. Denne teknologien vil være toneangivende i utformingen av morgendagens norske samfunn. Nye former for næringsvirksomhet vil oppstå på bakgrunn av den, samtidig som eksisterende næringsvirksomhet vil utvikles og til dels endres. Med tiden trenger vi ikke lenger å handle selv. Oppdaterte interaktive kjøleskap registrerer selv forbruket og bestiller ved hjelp av telenettet de varer som til enhver tid trengs. Mye er positivt, men vi innser at dersom kunnskapen om denne teknologien er begrenset, vil den virke ekskluderende. Det er et moment vi bør merke oss. Vi har nå en stund kunnet velge operatør på fastnettet ved å slå et egen prefiks foran det ordinære telefonnummeret. Men her har ting tatt lang tid. Manglende mulighet for fast operatørforvalg samt nummerportabilitet har ført til at konkurransen på telemarkedet ikke har vært så sterk som ønskelig. Men vi registrerer at disse mulighetene nå vil bli innført fra 1. juni 1999. Fremskrittspartiet vil også bemerke at Telenor fortsatt har tilnærmet monopol på aksessnettet. Her må det åpnes for andre aktører, slik at det også i dette segmentet dannes konkurranse. Det bør åpnes for at aksessnettet kan brukes av alle tilbydere i telemarkedet på like vilkår. Dermed ville det også være heldig om aksessnettet hadde vært utskilt fra Telenors øvrige organisasjon.
Oddvard Nilsen (Høyre), 1999-06-03:
Jeg skjønner faktisk at det er ett parti som har det dårlig med seg selv i dag i denne salen, og det er SV. Det har jeg ganske stor forståelse for, for jeg har vært med i en del debatter i denne sal knyttet til telepolitikk, og SV har vært flink til å forsøke å bygge allianser i politikken med sikte på å opprettholde det de har hatt som sitt primære ønske, å bevare Telenor som et statlig selskap. Det har av og til imponert meg hva de i grunnen greide å få til, bl.a. stod de jo også sammen med Senterpartiet og en del andre partier i denne sal. Så jeg skjønner at skuffelsen i dag er stor, for det er på en måte et totalt nederlag. Alle de vennene som man hadde bygd opp allianser med tidligere, har forlatt SV i dag. Det som er interessant, er i grunnen hvilket alternativ SV ser for seg. For den honnøren skal jeg gi partiet, de har stått på en linje som er klar og grei – vi har visst hvor vi har hatt dem. Det har nok vært andre partier i denne sal som har flakket mer fra side til side enn akkurat SV. Men når SV nå sier at man går inn for å skille ut nettet, betyr jo det på en måte – hvis en spør meg iallfall – at man indirekte sier at man ikke vil ha noen sammenslåing. Nettet er, slik jeg ser det, selvsagt en del av verdifastsettelsen i selskapet, og jeg vil tro at hvis man gjorde det vedtaket, måtte man gå en ny runde, og da tror jeg ikke man hadde fått noen sammenslåingsavtale. Mitt spørsmål til SV er da: Hva er det i grunnen SV vil med Telenor? Mener SV at Telenor kan bestå som en norsk bedrift under det regime som er i dag, og at arbeidsplassene i Telenor er tryggere på den måten enn de er ved den sammenslåingen som vi gjennomfører i dag? Høyres svar på det er greit. Men det kunne være veldig interessant å spørre SV: Hva er alternativet?
Oddvard Nilsen (Høyre), 1999-06-03:
Det er ikke tvil om at det er tre store og viktige saker vi behandler i dag. Helt problemfri er selvsagt ikke sammenslåingen av Telia og Telenor sett ut fra et konkurransesynspunkt. Det er åpenbart at vi nå får en svær gigant inn på telemarkedet i Norge i form av ett selskap. Da må konsentrasjonen i fremtiden først og fremst dreie seg om hvorledes vi skal regulere dette markedet med sikte på å få god konkurranse, fair vilkår, slik at man stimulerer til at forbrukerne får lavest mulige priser. Det er jo det vi er på jakt etter alle sammen. Det er riktig som flere i salen har hevdet, at prisene på telefonsamtaler i Norge har falt. De har falt dramatisk siden 1. januar 1998. Faktisk er det slik at de har blitt halvert. Men forbrukerne, de som sitter hjemme og betaler telefonregningen, har ikke fått en halvering av telefonregningen sin. For det som har skjedd, er at telefonsamtalene har falt i pris, men abonnementsprisen har økt formidabelt. I dag har vi den høyeste abonnementsprisen i hele OECD-området. Er det en forklaring på dette? Er det en forklaring på at vi har et system i Norge som gjør det mulig å prise opp abonnementet, slik at man får beholde det som virkelig er den store inntektskilden i telesektoren, nemlig retten til summetonen? I Sverige har man – uten at vi skal etterape dem i alle sammenhenger – innført en maksimalpris på abonnement, nettopp for å hindre en slik utvikling, hvor den som de facto sitter på monopolet, kan skru opp prisene på abonnementet og presse prisene på selve telefontjenesten eller summetonen, slik at man hindrer konkurranse. Mitt spørsmål til statsråden er rett og slett: Ser han noe problem ved at vi har hatt en utvikling hvor vi altså har hatt et fall i kostnadene som forbrukerne ikke har hatt del i, mens Telenor har hatt store inntekter knyttet til abonnementsøkningen?
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Statsråden har en følelse av at dette spørsmålet er noe av det som har vært mest diskutert i dag, og hvor det har vært profilert en stor forskjell mellom forslagene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti på den ene siden og sentrumspartiene og Høyre på den andre. Fra statsrådens side kan jeg ikke se den store forskjellen. Jeg må få lov til å sitere hva som står i Arbeiderpartiets forslag. Der står det nemlig slik: «For å sikre en slik tilgjengelighet bes Regjeringen innføre former for leveringsplikt gjennom vilkårene for konsesjon til tilbydere av offentlige telenett som har sterk markedsstilling.» Så kommer: «Regjeringen bes vurdere den nærmere innretning av slike former for leveringsplikt, herunder kapasitet, utbyggingstid og dekningsgrad. Tiltak for å sikre leveringen vurderes også gjennom den alminnelige telelovgivning.» Man har altså overlatt til Regjeringen å vurdere disse formene. Og hva sier da Høyre og sentrumspartiene: «For å sikre husstander og virksomheter i hele landet god tilgjengelighet til teleinfrastruktur med tilstrekkelig overføringskapasitet til å ta i bruk stadig nye kommunikasjonsmuligheter, bes Regjeringen vurdere former for leveringsplikt i konsesjonsvilkårene for tilbydere av offentlig telenett med sterk markedsstilling.» Det er jo den vurderingen som fortløpende gjøres. Samferdselsdepartementet er teleregulatorisk myndighet. Dette vil bli fulgt nøye opp, vurderingen vil bli gjort fortløpende både på fibernettet og på de andre regulatoriske områdene, slik at min holdning til representanten Røtvei er fullt og helt imøtekommende, men jeg kan altså ikke se at det er grunnlag for den store debatten som har vært i dag, når det gjelder forskjellen på disse to forslagene.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Jeg må vel da respondere, siden det ble sagt å være en åpenbar misforståelse. Forskjellen består nemlig i hvem som skal pålegge plikten, om det skal være Stortinget eller Regjeringen via regulatorisk myndighet, Samferdselsdepartementet. Og der ligger forskjellen, ikke på noe annet område, når det gjelder innhold.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Det statsråden ser som det positive i forslaget fra regjeringspartiene og Høyre, er at det åpner for at man til enhver tid kan vurdere behovet for å innføre leveringsplikt. Etter Arbeiderpartiets forslag, uten at jeg skal tolke det for langt, innfører en plikten allerede her og nå, uansett om det er behov for en leveringsplikt eller ikke. Det er forskjellen. Jeg er av den mening at vi ikke skal innføre med plikt noe som ikke er nødvendig å innføre. Hvis behovet er dekket, har det ingen hensikt å innføre en plikt. Dette skal Regjeringen, via Samferdselsdepartementet som regulatorisk myndighet, vurdere fortløpende og tar de signaler som er klart flertall i Stortinget i dag kommer til å sende til Regjeringen og til departementet. Så spør Stensaker om hvor statsråden skal hente pengene fra hvis han skal pålegge leveringsplikt i hele landet. Det kan ikke statsråden anvise dekning for. Statsråden må i en slik situasjon komme tilbake til Stortinget for å utdype dette i den grad det medfører statlige kostnader. I den grad det ikke medfører statlige kostnader, som jeg i det lengste vil tro vil skje, gjennom f.eks. å innføre en leveringsplikt ved behov, så skulle det ikke være grunn til å fremlegge det, verken i budsjett eller i en enkelt sak. Konklusjonen min er derfor at i den grad det som i dag omtales som et klart signal fra et flertall i Stortinget, medfører kostnader som Stortinget må bevilge penger til, vil det bli presentert som en egen sak.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Jeg forstår problemstillingen. Jeg forstår utfordringene. Jeg er enig i at i den grad dette systemet oppfattes som uriktig og diskriminerende i forhold til andre land, er det grunn til fortløpende å vurdere det. Det tror jeg også bl.a. Telenor og andre gjør fortløpende. Forklaringen på at denne situasjon er der, er imidlertid at Telenor har gjennomført en rebalansering. Jeg har grunn til å tro at ting er under utvikling, ting skjer. Jeg har dermed ikke grunn til å tro at Norge vil være i en annen situasjon i løpet av en periode enn det andre sammenlignbare land er. Nå skal man huske på at utbyggingen av nettet i Norge har, som jeg sa i mitt innlegg, vært utfordrende. Det har kostet store summer. Investeringene skal også balanseres, og totalvurderingene og balansen mellom abonnement og kostnader knyttet til selve telefonien må finne sin løsning på sikt. Jeg vil ikke gå inn i selskapets interne vurderinger – det ville det være unaturlig at statsråden gjorde fra Stortingets talerstol – men overlater til styre og ledelse i selskapet å foreta disse vurderingene fortløpende.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Det er en ting jeg ikke har skjønt, og det er at ikke abonnenter og media i større grad har vært opptatt av det som har skjedd nå i juni måned, og som kommer til å skje i juli måned, og som er den største endring på mange år, nemlig like telefonipriser over hele landet. Mange av oss har stått på barrikadene i årevis for å få det til, og nå gjennomføres det. Og så har det druknet i all den øvrige debatten. Men det er egentlig det sensasjonelle, og ikke minst hvor fort det har kommet. Hva vi ville ha sagt hvis vi hadde vært i annen posisjon enn regjeringsposisjon, skal jeg ikke spå. Men jeg tror vurderingen hadde vært den samme: Ikke å legge seg på noen som helst defensiv linje, men vi ville ha spurt: Er det behov for å innføre reguleringer? Hvis svaret er ja, å innføre leveringsplikt, ville vi antakelig kunnet komme på samme linje som Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Men hvis vi er usikre, eller svaret er nei, skjønner jeg ikke at vi i denne sal skal pålegge Regjeringen å innføre en plikt som vi ikke vet om det er behov for. Da bør man heller si: Dette er en plikt for Regjeringen, vi har regulatorisk myndighet, Samferdselsdepartementet skal følge fortløpende og vurdere i forbindelse med konsesjonstildeling. Og hvis det er nødvendig, kan den pålegges.
Dag Jostein Fjærvoll (Kristelig Folkeparti), 1999-06-03:
Jeg trodde jo at representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen ville gå opp på talerstolen og skryte av Regjeringen og være veldig glad for at vi greide å fremskynde dette med over ett år og dermed kan si at dette vil vi gjøre allerede til neste år. Når det gjelder hvilke ting som ikke er på plass i forhold til å fremskynde det ytterligere, har jeg behov for å undersøke litt nærmere og konferere, men det har med praktiske sider av saken å gjøre. Det er i høyeste grad vilje til å gjøre det, det er evne til å gjøre det. Men vi må forholde oss til virkelighetens verden, og så håper jeg at de som var lite glad for 2001, blir veldig glad for 2000, at vi virkelig greide å spare inn ett år. I forbindelse med det Karl Eirik Schjøtt-Pedersen åpnet med, må jeg understreke at det står i innstillingen, i Arbeiderpartiets og SVs forslag til vedtak, «alle husstander». Det må gjelde hele landet, for «alle husstander» må jo inkludere hele landet, går jeg ut fra, pluss det som står i vedtaket. Det er det vi skal ta hensyn til når vi skal legge vilkårene for konsesjon og vurdere om det kanskje kan bli aktuelt å foreslå eller bestemme leveringsplikt. Det kan jeg ikke svare på i dag. Jeg er ikke sikker på at behovet er til stede, men hvis behovet er der, må Regjeringen vurdere det. Når det gjelder å legge til rette for å få flere forretningsområder til Norge, trenger jeg nok litt mer enn de to minuttene som er tildelt. Vi vil yte det som er rimelig å yte fra det offentlige, men husk at dette er en forretningsmessig avtale selskapene imellom. De må gjøre avtaler via styret om hvordan plasseringen skal være, og der har vi særregler for hvordan dette skal gjøres. Hvis en kommer tilbake til dette i replikksammenheng, kan jeg forklare nærmere akkurat det.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Det er med stor glede jeg leser i Innst. S. nr. 197 at flertallet mener at vesentlige deler av FoU-virksomheten i Telenor og Telia må legges til Norge. Skal vi holde tritt med resten av IT-verdenen, er det viktig at det legges til rette for en økt forskning innenfor dette feltet, noe som er i tråd med det Norges forskningsråd har framhevet. Rundt de nasjonale teleselskapene har det utviklet seg ulike typer leverandørindustri og avledet industri med betydelig kompetanse. En slik leverandørindustri er Alcatel Kabel Norge AS på Rognan i Nordland. Denne fabrikken er eneleverandør til Telenor på telekabler, og er eneste fabrikken i landet som produserer denne type kabler. Telenor er Alcatels største kunde, og bedriften er avhengig av Telenor for å kunne ha en stabil og jevn produksjon. I denne sammenslåingen av Telenor og Telia vil Telenor Nett, som Alcatel leverer kabel til, bli helsvensk. Frykten for at dette får konsekvenser i negativ retning for Alcatel på Rognan, er stor på grunn av det gode vennskapet mellom Telia og Ericsson. Ericsson er Alcatels største konkurrent i Norden. Som flertallet i komiteen uttrykker, har Telenor-selskapet hatt stor betydning for mange lokalsamfunn, og jeg håper at de miljøene som er bygd opp rundt selskapene, fortsatt kan få bestå. At Alcatel på Rognan ved en eventuell stans i Telenors produksjon ikke er liv laga, er ikke helt riktig å si. Men forholdene for en helt spesiell bedrift i et lite lokalsamfunn vil bli ganske så forverret. Jeg er enig i sammenslåingen av Telenor og Telia, men skulle dette føre til nedlegging av Norges eneste telekabelindustri, vil det indirekte føye seg inn i rekken av tidligere direkte nedlegginger av Telenor-avdelinger, spesielt i Finnmark og Nordland. Her syns jeg Telenor og det nye selskapet har et ansvar for Norges eneste telekabelindustri. Det er vel ikke altfor mye å forlange at tidligere avtalevirksomheter i Norge og Telenor i en sammenslåingsprosess med Sverige og Telia fortsatt får ei framtid, kanskje enda bedre enn før, i tillegg til at en del arbeidsplasser basert på ny teknologi blir lokalisert i distriktene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-05-04:
Jeg tillater meg å foreslå Per Ove Width og Ursula Evje.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
På vegne av Kjell Opseth og meg sjøl vil jeg fremme forslag om endring i inntektssystemet for kommuner og fylkeskommuner slik at frivillige kommunesammenslåinger ikke medfører reduserte overføringer fra staten for de sammenslåtte kommunene.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-04:
På vegne av Ågot Valle, Olav Gunnar Ballo og meg sjøl vil jeg sette fram forslag om endring i minstegrunnlaget for rett til sjukepenger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-04:
Sosialistisk Venstrepartis gruppe skulle også ha stemt imot.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-05-04:
Det er på én dag nær 50 år siden Europarådet ble stiftet i London, den 5. mai 1949. Norge har vært med fra starten av, og Norge har hele tiden vært blant de privilegerte land i Europa som har kunnet både dele og stå for de idealer som er organisasjonens viktigste kjennemerke – menneskerettigheter og demokratiutvikling. Som saksordføreren nylig pekte på, har Europarådet gjennom de senere år fått en rekke nye medlemsland. Det er den gledelige funksjon som konsekvens av at størstedelen av Europa nå kan dele de samme idealene og menneskerettigheter og demokratiutvikling, og slik sett er Europarådet den første organisasjonen som med tyngde fikk merke at jernteppet falt i Europa. Det gleder vi oss selvfølgelig alle over, men vi må samtidig erkjenne at den organisasjonen som med sine ressurser er bygd for vesentlig færre medlemsland enn det er i dag, får nå så store, formidable nye oppgaver at man også må se på hvordan ressursene skal økes for å møte de utfordringene. For eksempel er det slik at selv om det er gjort det grep at Menneskerettighetskommisjonen og Menneskerettighetsdomstolen nå er slått sammen til en enhet, skal denne ene enheten betjene ganske mange hundre millioner mennesker i tillegg som nå har de fulle rettigheter til å kunne anke sine saker inn for Menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg. Jeg vet at dette bekymrer en del, og at dette bekymrer domstolen selv. Det må være slik at den rettighet innbyggerne i Europarådets nye medlemsland nå har fått, må bli en reell rettighet. Det kan vel også være grunn til å frykte at det ikke bare av tradisjonelle grunner, men også på grunn av stadiet i demokratiutvikling kan bli ekstra mange klagesaker til Europarådets menneskerettighetsdomstol. Jeg nevner disse ting fordi vi under et 50-års jubileum må ha klart for oss at skal Europarådet, som den viktige organisasjon det er, kunne fylle sine oppgaver med et betydelig utvidet antall medlemsland, må vi også se på organisatoriske og ressursmessige forhold for at dette skal bli mulig. Det er vel ved en anledning som denne kanskje et annet forhold som kan være nyttig å ta opp også fra Stortingets talerstol. Det er at Europarådet neppe er blant de mest kjente av de internasjonale organisasjonene vi er medlem av. Veldig ofte forekommer det forvekslinger med andre europeiske organisasjoner, som har symboler som er til forveksling like dem Europarådet har, og som det som kjent har vært to folkeavstemninger i Norge om hvorvidt Norge skal være medlem av. Jeg tror at Europarådet selv, men også de politiske myndighetene i Norge har en viktig oppgave i å gjøre Europarådet kjent, ikke som en form for reklamebyrå, men simpelthen fordi det er der en så viktig del av vår menneskerettighetspolitikk faktisk utøves, og det er der hvor innbyggerne i medlemslandene, også i Norge, har mulighet til å klage i forhold til menneskerettigheter. Derfor, helt avslutningsvis, er jeg glad for at vi får denne markeringen med denne debatten i Stortinget i dag i forbindelse med 50-års jubileet, og jeg er glad for at det er en debatt hvor også statsministeren deltar.