Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-10-18:
Først kort om bakgrunnen for interpellasjonen utover det som står i interpellasjonsteksten. Jeg er generelt opptatt av det norske samfunnets førstelinjetjenester, og jeg er spesielt opptatt av hvordan disse ulike førstelinjetjenestene møter mennesker i krevende situasjoner. Jeg har i lange perioder av mitt politiske liv vært opptatt av at vi trenger forvaltningsovergripende samarbeid, og jeg vet ut fra livserfaring i ulike roller at det er lettere å si det enn å få det til. Jeg vet at det er nødvendig å slå fast at det er noe man skal få til. Jeg vet at det er viktig å skape den kulturen som gjør at det går. Men jeg vet at når man får det til, har det betydelig positiv virkning. Det vet jeg. Det kan være på andre områder enn dem som er tatt opp i interpellasjonen, f.eks. i et samarbeid mellom politi, foreldre, barnevern og skole, for å gjøre det som skal til for at unger som kommer i drift, ikke fortsetter i drift. Det gjelder også på det krevende feltet som rusomsorgen er, som ikke er temaet mitt i dag, mellom folk som jobber i kommunal aktivitet, og folk som jobber i statlig aktivitet, helseforetak osv., og hvor viktig det er. Temaet mitt i dag er psykiatri og hvordan det møtes. Jeg tar det opp på den måten jeg gjør, fordi jeg tror det neppe kan bestrides at den døgnkontinuerlig tilgjengelige sosiale tjeneste i dette land for de fleste livsbegivenheter er politiet. Det er politiet som kan møte ungdommer i drift, det er politiet som kan møte akuttpsykiatrien, det er politiet som kommer på et drapsåsted, det er politiet som kommer på stedet for en trafikkulykke. Fordi det er slik, er jeg opptatt av med den klokskap som ligger i at to kulturer skal samarbeide om respekt for de to ulike kulturene, å undersøke hvordan man skal få til det. Jeg har i tillegg til å ha fulgt politiets arbeid bokstavelig talt gjennom en 14-årsperiode også hatt stor glede og nytte av f.eks. det arbeid som har skjedd i Trondheim og Sør-Trøndelag i et samarbeidsprosjekt mellom psykiatrien i Trondheim/Sør-Trøndelag og politiet for å lære om hverandre og hvordan man kan samarbeide. Jeg er også kjent med det som har skjedd i Bergen. Jeg er også kjent med det arbeidet som har vært utført ved Kompetansesenter for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri for det som tidligere var Helseregion Øst, nå Helseregion Sør-Øst, og politiet. Jeg vet også at det der ble holdt et stort og vellykket seminar i fjor, og jeg vet at det er planlagt et arrangement neste år i regi av Sosial- og helsedirektoratet og Politidirektoratet. Jeg velger å starte med dette for å si at det er fra begge disse innfallsvinklene jeg velger å ta interpellasjonen. Jeg er selvfølgelig klar over at psykiatrien har sine fullmakter, men de er ikke lik politiets tvangsfullmakter. Politiet er den sivile tvangsmyndighet i Norge i alle livsforhold, psykiatrien er andre steder. Så bakgrunnen for interpellasjonen blir da: Hvordan får vi til at det i det daglige skjer et samarbeid hvor gode feltarbeidere, gode folk fra psykiatridelen av samfunnet og politiet, kan bistå hverandre når det oppstår akutte situasjoner? Vi vet jo som utgangspunkt at politiet ofte håndterer mange situasjoner der psykisk syke mennesker er involvert. Så vet vi også at situasjonen kan variere i Norge, i hvert fall når det gjelder antall tilfeller, men jeg tror man rundt omkring i det ganske land vil ha de prinsipielle utfordringene. Når det gjelder den akuttpsykiatriske ambulansen i Bergen, vet jeg at man der fra politiets side mener å ha gode erfaringer. Jeg mener ikke nødvendigvis at dette er løsningen overalt. I Oslo har jeg gått gjennom det som er lagt ut åpent om samarbeidet mellom akuttpsykiatrien og politiet, og som har vært organisert av det nevnte Kompetansesenter for sikkerhets-, fengsels- og rettspsykiatri, og jeg har lært f.eks. hvor viktig det er at psykiatrien går i seg selv og ikke for lett skal ringe til politiet når noen rømmer fra en lukket institusjon – eller noen som f.eks. er under tvungent psykisk helsevern, men som ikke er i en døgninstitusjon. Man skal altså ikke lett ringe til politiet, man skal faktisk selv gjøre det man kan, fordi man kjenner menneskene. Jeg legger vekt på slike erfaringer. Jeg tror at å gjennomgå erfaringer på den måten betyr veldig mye. Jeg legger også vekt på erfaringene som kom fram på konferansen i regi av dette kompetansesenteret i 2006. Det var i Tromsø, hvor en psykiater som hadde vært med politiet på jobb, deretter fortalte om alt det hun hadde lært, og som hun ikke visste før hun hadde vært med på den jobben, nemlig hva politiet stod overfor av utfordringer. Hun ble altså tilført en førstelinjekompetanse som var svært viktig. Jeg tror at vi må være åpne for ulike lokale løsninger. Jeg tror poenget må være at vi finner kunnskaper også lokalt. Jeg er f.eks. fra Oslo kjent med at ambulante team innenfor psykisk helsevern/psykiatri på Stovner og på Vinderen har vært i kontakt med politiet, og at man f.eks. på Stovner har sagt fra psykiatriens side at vi vil gjerne være med dere på jobb for å se og lære. Og det kloke folk har lært meg, er at de som vet om hverandre før noe spisser seg til, de har også de beste mulighetene for å bistå hverandre når noe spisser seg til – av to grunner: for det første vet de om hverandres ulike arbeidsrutiner, og for det andre vet de da hvordan man skal finne de rette folkene på rett tidspunkt. Jeg er på jakt etter å få til den gode systematikk og de gode kulturer, hvor gode feltarbeidere vet om hverandre, og at de gjennom å gjøre det finner de formene som er best ulike steder i Norge. Jeg tror ikke det skal være én mal på dette – malen skal i grunnen være hvordan norske borgere som er i vanskelige situasjoner, opplever at de blir ivaretatt i vanskelige situasjoner. Så sier jeg dette også i dyp sympati for politifolk som kan stå i slike situasjoner. Jeg husker møtet med en meget erfaren politiperson her i denne byen som en gang, som han sa, skulle gjøre noe overfor en psykisk syk person, som i tillegg var psykiater, og som han sa hadde diagnosen schizofreni. Han så på meg og sa tørt: Jeg hadde ett fortrinn, og det var min fysiske styrke – og den skulle jeg ikke bruke. Så spurte jeg ham: Hva gjorde du da? Nei, jeg gjorde nå jobben min, sa han. Det sier seg selv at ved den stille måten å snakke på, syntes han at situasjonen var vanskelig. Han klaget ikke, men han sa litt ettertenksomt – den gangen, og det er noen år siden – at det hadde vært ok å ha en kontakt nettopp med de fagfolkene jeg også har beskrevet. Så vet jeg jo fra den andre siden hvor eventyrlig dyktige sykepleiere innenfor somatikk og sykepleiere som jobber med rus, er når de er i en førstelinjetjeneste og treffer mennesker som er ute å kjøre. Og jeg vet jo gjennom livets vandringer som sosialarbeider at når gode fagfolk treffes, klarer de fort å finne språket. Men det som ofte skjer, er at de gode fagfolkene ikke treffes, fordi de blir opptatt med så mye annet. Derfor er det et politisk ansvar og et ledelsesansvar å skape de gode eksemplene som det kan skinne av, som kan kringkastes, og som alle kan finne inspirasjon og glede i. For det er ikke tvil om at mange politifolk som jeg har møtt, ofte føler seg ensomme i vanskelige jobber. Det er ikke noen tvil om at de hadde ønsket at det var noen der, men jeg har aldri hørt dem klage på dem som ikke var der. På den andre siden vet jeg gjennom f.eks. mitt møte med deler av Oslo-psykiatrien at de på mange måter har vært flinke til å prøve å strekke seg. Jeg vet f.eks. på andre områder enn de som jeg tar opp i interpellasjonen, at de sier at ja, vi godtar det vi nå kaller for dobbeltdiagnoser, altså rus og psykisk sykdom, men vi har kanskje mer å lære om å være ambulante ute. Man snakker altså på en ettertenksom og ydmyk måte om noe som handler om menneskers liv når noe er akutt vanskelig. Jeg velger også å ta opp dette temaet på denne måten fordi vi i vårt samfunn har raske reaksjoner når vi er somatisk syke. I storbysammenheng er det slik at man rykker ikke lenger ut med ambulanse, man bruker motorsykkel eller sykkel for å komme fram i trafikkbildet. Så hjertet vårt har en tung preferanse – jeg har selvfølgelig ikke noe imot det. Men det er noe med – uten å sette noen i forlegenhet, for det er ikke min hensikt – hvordan vi kan ta vare på det gode systematiske arbeidet, som jeg da kjenner til, og som jeg har beskrevet her fra hovedstaden, gjennom akuttpsykiatri og politi, og hvordan man kan ta vare på disse erfaringene på en slik måte at de som er i samfunnets felttjeneste, samfunnets førstelinjetjeneste, kan føle at når de gjør en krevende jobb, har de best mulig støtte av andre som kan bistå dem. Og da har jeg aldri ment, og jeg mener ikke her, at akuttpsykiatrien skal ta på seg politiets tvangsfullmakter. Men faglig innsikt og menneskelig trygghet er overordentlig sterke faktorer. Folk som har denne erfaringen, klarer ofte å sortere situasjoner på en lett måte, og det klarer man ikke hvis man verken har samarbeid eller har disse folkene til å trekke sammen. Jeg fremmer altså interpellasjonen på denne måten fordi jeg rett og slett ønsker å inspirere ut fra det som det er lett å si noe om, nemlig at det er ønskelig med forvaltningsmessig overgripende samarbeid, til at denne debatten skal bidra til at vi får satt eksempler og tone, fordi det er noe som det blir lagt trykk i. Og når man stiller spørsmålet til en statsråd, er det selvfølgelig for å be statsråden om å være med på å etablere disse skinnende gode eksemplene.