Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2008-04-24:
Det er igjen på sin plass å takke utenriksministeren for en grundig og informativ redegjørelse. Den er et godt grunnlag for dialog mellom Regjeringen og Stortinget om utviklingstrekk i EU av betydning for Norge og aktuelle EØS-saker i forberedelses- og beslutningsprosess. Dette var en hovedhensikt ved behandlingen av europameldingen, å involvere flere i en mer åpen, koordinert og aktiv påvirkning på EU/EØS-saker i tidlig fase for å ivareta norske interesser, men også for å gi muligheter for innspill til EUs og Europas felles utvikling. Vi blir utfordret til å finne felles løsninger sammen med andre, f.eks. på området klima og miljø. Norge har interesse av at det etableres rammer og ordninger med rettigheter og plikter, og at vi er med i det utenriksministeren kaller et europeisk bindingsverk. Oppfølgingen av ambisjonen om en mer aktiv europapolitikk krever noe av både Regjeringen, Stortinget og partigruppene. Siden siste redegjørelse har det nå skjedd endringer her i Stortinget knyttet til det tidligere EØS-utvalget, nå Europautvalget, og det er gitt muligheter for sterkere involvering av fagkomiteene. Samtidig har noen partigrupper, bl.a. Arbeiderpartiet, allerede etablert nærmere kontakt med respektive partigrupper i Europaparlamentet, både på representant- og rådgivernivå. Jeg har merket meg med interesse at det islandske Alltinget ønsker sterkere involvering i EØS-saker og bruker Stortinget som modell. Arbeiderpartiet har også denne gangen ønsket å trekke med våre medlemmer i de komiteer som har ansvaret for aktuelle fagområder utenriksministeren tok opp i sin redegjørelse. Jeg henviser derfor til synspunkter fra representanter i andre komiteer senere i debatten når det gjelder bl.a. klima og miljø, forskning, justis og mulighetene det nordiske samarbeidet gir. En forutsetning for dialog er at vi snakker om det samme. Jeg vil derfor kommentere noen av de øvrige temaene som ble berørt i redegjørelsen. Utenriksministeren gav en vurdering av de institusjonelle nyordninger i Lisboa-traktaten og betydningen disse kunne få for Norge. Jeg merket meg den vesentlige styrkingen av Europaparlamentet og mener det er svært positivt for den folkevalgte innflytelsen i EU-systemet. Samtidig understreker det behovet for nærmere kontakt til partigruppene i Europaparlamentet. Presidentskapet her i Stortinget må heller ikke parkere forslaget om å prøve å få en person fra Stortinget på tjenestemannsnivå knyttet til Europaparlamentet, men se de gode erfaringer andre nordiske land har med dette. Vi må vurdere om traktatens opplegg med tidligere involvering av nasjonale parlamenter i ny lovgivning kan tilpasses Norges stilling. Regjeringen må ivareta et nært forhold til EU på det utenriks- og sikkerhetspolitiske området, i en situasjon der EU vil koordinere sitt arbeid sterkere. Vi har felles interesser på en lang rekke, for ikke å si de fleste, områder. Raskere beslutningsprosesser ved bl.a. flertallsavgjørelser og bortfall av søylestrukturen vil kreve ekstra innsats for å sikre påvirkning av relevant lovgivning fra land utenfor EU. Det samme vil gjelde gjennomføringsfasen, hvor jeg registrerer at Norge nå er nummer 22 av 30 EØS-land. Utvidelsen av EU har bidratt til fred og stabilitet og økonomisk og sosial utvikling i Europa. Og flere land ønsker medlemskap. Jeg mener det er positivt og vil her, som utenriksministeren, understreke betydningen av å trekke landene på Vest-Balkan med i den europeiske integrasjonen for å sikre en fredelig utvikling i området. Regionen er en helhet, og ingen land må bli stående igjen på perrongen. Utenriksministeren gav i redegjørelsen også noen vurderinger knyttet til EØS-finansieringsordningene og de kommende forhandlingene med EU om framtidige bidrag fra EØS/EFTA-landene etter at nåværende avtale utløper neste år. Selv om vi ikke har noen rettslig forpliktelse, er jeg enig i Regjeringens grunnholdning om at Norge fortsatt bør bidra til økonomisk og sosial utvikling i de nye EU-landene. Det er også i vår interesse å sikre utjevning og stabilitet i disse landene, knytte bånd og samarbeid og delta i et utvidet EØS, som er noe mer enn bare handel. Men EU bør utvise magemål i krav til økning av nye bidrag, bl.a. sett i relasjon til egne tilsvarende bidrag. Jeg merker meg at det har tatt lang tid å få etablert og godkjent prosjekter fra finansieringsordningene, men at det er mange gode eksempler å vise til. Arbeiderpartiet ser gjerne at Regjeringen, slik utenriksministeren inviterte til, orienterer Stortinget om EØS-finansieringsordningene, prosjekter og resultater. Det er jo betydelige midler det dreier seg om. I finansieringsordningen for Romania og Bulgaria ble det sikret en større andel til bilaterale samarbeidsprogrammer, mer direkte norsk forvaltning og en forutsetning om samarbeidsprosjekter med norske aktører. Det ville være en fordel om deler av dette også kan sikres i de nye finansieringsordningene fra 2009. Av prosjektinnhold bør en selvsagt trekke på erfaringene fra eksisterende ordning, men jeg tror også at mer fokus på klima og miljø, f.eks. fornybar energi og begrensning av utslipp fra energiproduksjon, kan være aktuelt for disse landene. Jeg vil, som sist, oppfordre utenriksministeren til å inkludere den sosiale dimensjon som en målsetting og arbeidslivets parter som målgruppe for utvikling av samarbeidsrelasjoner til alle de nye EU-landene. Representative organisasjoner og samarbeid mellom partene på arbeidsmarkedet vil bidra til landenes økonomiske og sosiale utvikling. Avslutningsvis vil jeg berøre et tema som ikke ble tatt opp i redegjørelsen. Vi har et felles arbeidsmarked i EØS, noe som er et gode for arbeidstakere og land som Norge med stort behov for arbeidskraft. Men vi må hindre at arbeidstakere fra andre land utnyttes ved at de får lavere lønnsnivå og dårligere arbeidsforhold enn det som er standarden i vertslandet. Kampen mot sosial dumping kan og må føres først og fremst nasjonalt, og jeg er glad for den offensive holdningen vår egen regjering har på dette området. Men forsvar for arbeidstakernes lønns- og arbeidsvilkår må også føres på den europeiske arena. Vi må støtte den sosiale dialogen. Vi har gode erfaringer å vise til i Norge når det gjelder samarbeid mellom myndigheter og partene i arbeidslivet. Det er en viktig del av den nordiske modellen. EU-domstolen har fattet noen avgjørelser, den siste for noen uker siden, knyttet til bruk av streik og boikott fra fagbevegelsen for å sikre arbeidstakernes nasjonale lønns- og arbeidsvilkår. Dette har i mange land skapt en del usikkerhet om konsekvensene. Her er det selvsagt nasjonale ulikheter når det gjelder hva som er nedfelt i lov eller avtaleverk. Så langt er ikke domstolsavgjørelsene vurdert å skulle føre til endringer i praksis eller lov- og avtaleverk her i Norge. Jeg regner med at dette kan bli ytterligere klargjort her i Stortinget ved behandlingen av stortingsmeldingen om arbeidsinnvandring. Mitt poeng her er at vi på europeisk nivå må støtte retten til bruk av kollektive kampmidler, og at etablerte rettigheter som partene i arbeidslivet har forhandlet seg fram til, skal gjelde. Domstolens oppgave er å tolke eksisterende lover og regler. Går avgjørelsene i negativ retning når det gjelder lønns- og arbeidsvilkår, mener vi politikerne må inn og presisere intensjonene, på europeisk og nasjonalt nivå. Men jeg underslår ikke at dette også er en kamp mellom partier om politisk retning, både nasjonalt og i EU-institusjonene. Den nordiske modellen tyder imidlertid på at det er mer felles tankegods her enn i mange andre europeiske land, og det fører meg over til sluttsatsen: Jeg får ut fra debatten her i Norge noen ganger inntrykk av at EU er noe enhetlig, hvor det foretas beslutninger uten diskusjon og mulighet for påvirkning. Tvert om: EU er en arena for politisk kamp mellom partier og politiske veivalg, enten det nå er i Europarlamentet eller regjeringer imellom. Det resulterer i beslutninger som får avgjørende betydning for utviklingen i Europa og i Norge. På denne arenaen er ikke Norge representert. Å videreføre dette resonnementet ville føre meg utenfor Soria Moria.