Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Vi lever i kontrastenes tid. Vi møtes til demokratisk debatt om veivalg for Norge, et land vi har så mange ambisjoner for. Utenfra kommer fortellingene fra et Syria som rives fra hverandre: de grusomme bildene fra bombingen av Aleppo, en by som FNs generalsekretær kaller et slaktehus – bilder som ikke vil slippe tak i oss, og som kan gjøre oss maktesløse. Men vi kan ikke gi opp håpet, og vi må stå samlet ved starten på denne stortingssesjonen, i dette huset, om et håp og et krav om at denne krigen må ta slutt. Også i andre og for oss nærmere deler av verden ser vi utviklingstrekk som bør bekymre: oppslutningen om Donald Trump, et splittet Storbritannia som forlater et svekket EU, høyrepopulister på frammarsj i USA, Tyskland, Frankrike, Nederland, Ungarn og mange flere land. Vi møter et sinne med mange årsaker. Den viktigste handler om det som for Arbeiderpartiet alltid har vært den viktigste saken i politikken, nemlig retten til og kvaliteten på arbeid. I mange land faller sysselsettingen. Flere står utenfor arbeidslivet. Flere må nøye seg med korte kontrakter, midlertidige stillinger, deltidsjobber, arbeid av dårlig kvalitet og arbeid som er dårlig betalt. Utrygghet for arbeid og utrygghet i arbeid svekker livskvaliteten. Det er en viktig årsak til økt ulikhet og derfor en forklaring på det sinnet som nå slår over i protest i så mange land. Trontalen markerer inngangen til et nytt stortingsår. På nytt vil vi si, her i vårt land: De fleste land vil gladelig bytte med Norge. På nytt vil vi si: Arbeiderpartiet fører en ansvarlig opposisjonspolitikk, også i det siste året før et stortingsvalg. Vi er rede til å finne gode løsninger i saker som er viktige for landet. Men vi sier også dette: Arbeiderpartiet er en sterk opposisjon til dagens regjering. Velgerne vil få se et sterkt alternativ til Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen. På vei inn i det siste året i denne perioden ser vi at kreftene som skaper urettferdighet og sinne i andre land, virker også på oss. Også i vårt land øker forskjellene: mellom dem som står innenfor, og dem som står utenfor arbeidslivet mellom dem som har hele, trygge jobber, og dem som ikke har det mellom rike og fattige mellom by og land mellom kvinner og menn Det forbereder oss dårlig på de krevende oppgavene som venter oss. For oppgavene er krevende. Oljen vil framover ta mindre plass i norsk økonomi. Men Norge er rikt på naturressurser. Norge er en energinasjon med store muligheter, om vi satser sammen, kraftfullt og riktig. Vi møter ny teknologi i et omfang vi kanskje ikke har sett noen gang. Vi blir flere eldre. Utslipp av klimagasser skal ned. Byene våre vokser. Vi vil oppleve spenninger som følge av innvandring og en flerkulturell befolkning, som jo også gir Norge muligheter. På mange av disse områdene er det viktigste vi kan gjøre, å bidra til at det skapes nok arbeidsplasser og trygge arbeidsplasser. Arbeid og satsing på kunnskap er nøkkelen til å skape verdier, bekjempe ulikhet, sikre at vi kan betale for vår felles velferd, få ned utslippene og bidra til integrering og likestilling. På arbeidsfeltet er Høyre–Fremskrittsparti-regjeringens resultater svært svake. På deres vakt skapes det knapt nye jobber – 25 000 er kommet på tre år, og tre av fire er kommet i offentlig sektor. Vi har nå den laveste sysselsettingen på to tiår og den høyeste ledigheten på to tiår. For noen av de mest utsatte gruppene, som menn i 30-årene, har Statistisk sentralbyrå aldri målt en så lav andel i jobb som nå. Etter tre år med milliarder til «vekstfremmende skattelettelser» er veksten lav og ledigheten rekordhøy. Den store jobbskapermaskinen i Norge, privat sektor, skaper knapt nok jobber. Det som vokser mest med denne regjeringen, er byråkratiet. Regjeringen fører heller ikke en politikk for flere trygge arbeidsplasser: Lovendringen som gir generell adgang til midlertidige ansettelser, gir – ikke overraskende – flere midlertidig ansatte. Som Riksrevisjonen nylig påpekte: Manglende innsats for å hindre sosial dumping gir – ikke overraskende – mer sosial dumping og større ulikhet i arbeidsmarkedet. At landet har en finansminister som er programforpliktet til å svekke det organiserte arbeidslivet, gjør – ikke overraskende – at det organiserte arbeidslivet blir svekket. Med denne regjeringens politikk har vi fått en lavere andel i jobb og mindre trygghet på jobb. Det gjør oss dårlig stilt i møte med framtidens utfordringer og er akkurat det ledende økonomiske miljøer verden over i dag advarer mot. Arbeiderpartiet ønsker en annen politikk og en annen retning for landet. Arbeidsledigheten hadde ifølge Statistisk sentralbyrå vært lavere med vårt alternativ. Tiltakspakkene hadde vært større, endringene i permitteringsregelverket hadde kommet tidligere. Vi vil satse på, ikke bare snakke om, tidlig innsats i skolen. Vi vil gå i spissen for et kunnskapsløft i arbeidslivet som gir folk trygghet for at de kan lære seg det de trenger gjennom et langt yrkesliv, at de lærer og lærer og kan få oppdatering underveis. Vi vil øke bruken av lønnstilskudd, slik at flere kan få prøve seg i arbeid. Vi vil gi økt investeringsstøtte og utvidet adgang til statlige lånegarantier i en situasjon hvor investeringene i deler av næringslivet er svært lave. Vi vil få på plass ambisiøse verdiskapingsprogrammer på områder hvor Norge har unike fortrinn, som hav og helseteknologi. Vi vil utvikle – ikke selge ut – de kompetansemiljøene og de naturressursene vi har i Norge: fisken, skogen, vannkraften. Og ikke minst: Vi vil øke – ikke svekke – innsatsen for å sikre trygge, hele jobber til alle. Derfor har vi allerede varslet at vi etter valget neste år vil forsterke og fornye arbeidsmiljøloven. Det er ikke bare på arbeidsområdet vi ser at regjeringen gjør oss dårligere i stand til å møte framtidens utfordringer. På en lang rekke andre områder er mønsteret det samme: Høyre og Fremskrittspartiet er kortsynte og skyver problemene foran seg. Vi vet at det blir mer krevende å betale for vår felles velferd i framtiden. Utgiftene vokser raskere enn inntektene. Hva gjør regjeringen? De øker underskuddet på statsbudsjettet og skyver regningen foran seg! De har økt oljepengebruken mer på tre år enn på de foregående ti! De gjør pensjonsregningen enda dyrere! Det er kortsynt politikk. Vi vet at vi trenger å gjøre store forbedringer i Forsvaret. Hva gjør regjeringen? De bruker tre år på å utrede en plan, og når den endelig kommer til Stortinget, er det vanskeligste utelatt: Hvilken strategi skal vi velge for Hæren? Det er å skyve problemene foran seg. Vi taper tid. Vi vet at vi skal kutte utslippene av klimagasser i Norge med 40 pst. i løpet av 13 år. Nå øker utslippene. Hva gjør regjeringen? De venter på EU. Og nå sist denne uken: De stiller sine samarbeidspartnere til veggs for å holde igjen det grønne skatteskiftet. Ja, så presset er denne regjeringen at statsministeren og finansministeren sammen lekker fra statsbudsjettet fra talerstolen på Statsministerens kontor, uten et eneste dokument. Det er nok et eksempel på den uryddige, rotete styreformen som har blitt kjennetegnet ved denne regjeringen. Trontalen beskriver kjente, store utfordringer for Norge. Men utover et vagt ønske om endring og reform var den påfallende lite konkret om veien videre. Det er egentlig ikke overraskende. For det er ikke til høyre for Høyre at tyngdepunktet i norsk politikk ligger. Det norske folk står ikke til høyre for Høyre: ikke i den økonomiske politikken ikke i klimapolitikken ikke i landbrukspolitikken ikke i likestillingspolitikken ikke i familiepolitikken ikke i utviklingspolitikken For å si det kort: ikke i politikken. Vi ser nå de faktiske resultatene av høyrepolitikk: økt ulikhet – på arbeidsmarkedet, mellom fattig og rik, mellom by og land, mellom mødre og fedre. Norge er ikke lenger et unntak. I Arbeiderpartiet vil vi i en annen retning. Vi vet at store utfordringer best løses i fellesskap, og vi vet at vi står sterkere sammen. Vi vet at arbeid til alle og små forskjeller er nøkkelen til et samfunn med trygghet og muligheter for alle, særlig i en tid da vi skal gjøre endringer og omstille oss. Tre år med en regjering til høyre for Høyre er tre år for mye. Vi skal gjøre alt vi kan – med åpen dør til alle de som vil ha en annen politikk – for at etter fire år, om ett år, er det slutt.