Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2015-12-10:
Denne budsjettdebatten runder av et år – nok et år – fullt av endringer i den internasjonale situasjonen. I dette bildet kan det være verdt å minne om at for det store flertallet i verden vil dette året ha brakt fremgang; tusener av fattige kan ha tatt skrittet på vei mot utvikling, det er færre kriger og mindre væpnet konflikt enn tidligere. Vår oppgave er likevel å ta tak i utfordringene. Vi er nå kjent med at Norge er anmodet om å øke bidraget til den internasjonale innsatsen mot ISIL. Vi tar til etterretning at regjeringen nå gjennomgår forespørselen, og at den kommer til Stortinget med sine vurderinger. Vi er klare til å lytte til vurderingene og til å gi våre råd. Fra Arbeiderpartiets side er dette klart: Vi har både et ansvar for og interesse av å bidra til kampen mot det FNs sikkerhetsråd kaller en trussel mot internasjonal fred og sikkerhet uten sidestykke. Størst byrde for ISILs terror bærer mennesker i Irak og Syria. I hovedsak er dette deres kamp, i deres land – det er en militær kamp om landområder, men også en ideologisk kamp mot voldelig ekstremisme sprunget ut av den totalitære islamismen. I historisk sammenheng er dette også en kamp om retningen for islam. Den må føres an av det store flertallet muslimer som vender ryggen mot vold og undertrykkelse. De som tar denne kampen, skal ikke stå alene. Det er det FNs sikkerhetsråd markerer med sin resolusjon 2249, som ber medlemsstatene ta i bruk alle tilgjengelige midler for å forebygge terror fra ISIL. Vi vet også at terror mot sivile har nådd langt utenfor Midtøsten – Norge kan ikke se seg unntatt. Norge bidrar i dag i kampen mot ISIL gjennom opplæring av irakiske styrker på oppfordring av irakiske myndigheter og klart i tråd med folkeretten. Innsatsen har bred støtte i Stortinget, og vi legger til grunn at regjeringen fortsatt vurderer at denne innsatsen er meningsfull. ISILs vold og terror må møtes med maktmidler, det være seg fra politi i hvert land og med militære maktmidler for å stoppe planlegging og gjennomføring av terror, og for å svekke gruppens infrastruktur og kapasitet. FNs sikkerhetsråd har understreket at alle stater har et ansvar. Det ansvaret handler også om å handle klokt, i tråd med folkeretten, og å gjøre det som både er riktig og som vi som stat har forutsetninger for å gjøre. I denne vurderingen må Norge løpende prioritere ansvaret vi har for ivaretakelse av sikkerheten i våre egne nærområder med de kapasitetene vi disponerer og trenger for å løse disse oppgavene. Vi må understreke at det her må finnes politiske løsninger, det er ikke tilstrekkelig å samle og anvende militære maktmidler som den eneste løsningen. Kjernen i den ustabiliteten som har tillatt ISIL å vokse fram, er den politiske turbulensen i Irak og borgerkrigen i Syria. Begge steder må politiske løsninger prioriteres, og dette vil ta tid og vare. I dag er en rekke stater engasjert i kamphandlinger over Syria, og i Irak, ikke alltid med sammenfallende mål og strategi. Dette forlenger konflikten, øker lidelsene, driver nye mennesker på flukt – og i sum kan det ende opp med å gi ISIL større handlingsrom. Våre bidrag, nåværende og eventuelt kommende, må ikke bidra til dette. La oss minne om at for ISIL kan det også være et ønske å få fram konfrontasjon om at dette er en kamp mellom islam og vesten. Det er vår oppgave å påse at det ikke skjer. La meg til sist referere initiativet Arbeiderpartiet tok for å gi et ekstra bidrag til FNs høykommissær for flyktninger og Verdens matvareprogram. Jeg er glad for at en samlet komité slutter opp om en ekstrabevilgning. Den er ikke stor, men den kommer på tampen av året og vil bli godt mottatt. Det understreker FNs uvurderlige betydning for sårbare mennesker og for fred og er derfor et bidrag til kampen mot ekstremisme. Vi er beroliget over at deler av kuttene til FN som regjeringen foreslo i tilleggsnummeret, ble rettet opp i budsjettforliket. Jeg mener det som ble foreslått, hadde vært et veldig dårlig signal fra Norge til FN, som gjennom 70 år, ikke alltid like godt som vi måtte ønske, men som tross alt har vært en kontinuerlig kraft for utvikling mot ekstremisme – og kraften som er til stede på bakken etter at kameraene er slått av og de militære ofte er reist tilbake. Derfor bør Norge opprettholde den erfaringen man har med å være en støttespiller for FN, ikke minst i den krevende situasjonen som er i Midtøsten.