Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2003-12-03:
I flere områder hvor Norge bidrar med bistand til langsiktig utvikling og styrking av menneskerettigheter, demokrati, sivilt samfunn og næringsliv, er det også ustabile ytre forhold. Det medfører tidvis at akutte kriser, forverrede og vanskelige levevilkår og nød vanskeliggjør eller nedbryter det langsiktige utviklingsarbeidet, ikke minst gjelder dette der befolkningen kommer i klemme på grunn av militær konflikt. Overgangsbistand eller den såkalte GAP-bevilgningen løser problemet i noen av disse situasjonene, med forsterking av den internasjonale innsatsen for fredsbygging, og fyller rommet mellom humanitær bistand og mer langsiktig utviklingsarbeid. Når hele 450 mill. kr går til denne budsjettposten i 2004, illustrerer det hvor aktuell problemstillingen er. Av samme grunn kan det være behov for betydelig fleksibilitet mellom kortsiktige og langsiktige tiltak. Departementet har i enkelte slike områder pekt på hvor nødvendig det er å se sammenhengen mellom bistandsmidlene og f.eks. kap.163, Nødhjelp, humanitær bistand og menneskerettigheter. Midtøsten er et typisk eksempel på et slikt område, og hvor kortsiktig og langsiktig innsats nærmest må gå hånd i hånd. Verdensbanken skriver i sin rapport om den palestinske økonomien fra mars i år at det er tegn til utmattelse i det internasjonale giversamfunnet. Her er imidlertid alle komponentene gjensidig avhengige av hverandre, hva enten det gjelder økonomisk gjenoppbygging og humanitær bistand, eller utviklingen av en militær og politisk stabil løsning. Det betyr at det i hvert fall ikke er tidspunktet for å redusere den samlede innsatsen, dersom vi fortsatt mener det er mulig å nå en politisk løsning. En omforent ramme for politisk fremdrift er en nødvendig forutsetning for videre økonomisk og sosial utvikling i både Israel og Palestina. Det gjør det desto viktigere at det såkalte veikartet for fred må lykkes. Skal det kunne skje, må så vel partene selv som Kvartetten og det internasjonale samfunnet fornye og styrke innsatsen for gjennomføringen av veikartet. De siste månedene har tydelig vist at partene nå fortrinnsvis må fokusere gjennomføringen av sine egne forpliktelser, fremfor å konsentrere seg om motpartens mangler. Samtidig kan det synes stadig mer klart at det internasjonale samfunnet må kunne sikre en mer robust monitoreringsmekanisme og aktiv oppfølging, dersom det skal lykkes å komme videre. I denne sammenhengen er det interessant å lese det dokumentet som en israelsk/palestinsk gruppe for to dager siden fremla i Genève, de såkalte «Geneva Accords». Gruppen som ledes av tidligere justisminister i Israel, Yossi Beilin, og tidligere informasjonsminister i den palestinske administrasjonen, Yasser Abed Rabbo, er uoffisiell og representerer ingen av de aktuelle styresmaktene. Dokumentet gir en konkret beskrivelse av hvordan en i praksis kunne gjennomføre en sluttløsning for to uavhengige, levedyktige stater, hvor samtlige av de vesentlige stridsspørsmålene er håndtert. Selv om særlig den israelske regjeringen har tatt klar avstand fra dokumentet, er det nyttig at gruppen så detaljert viser at det faktisk kan gjøres – såfremt reell forhandlingsvilje er til stede. Jeg vil avslutte med noen ord også om bistandspolitikken generelt. I de fleste stortingsdebatter om norsk bistand i denne perioden har jeg fokusert behovet for en planlagt evaluering av både drift og måloppnåelse. I en slik sammenheng finner jeg grunn til å følge særlig nøye med, når en i flere tilfeller legger om fra prosjektstøtte til budsjettstøtte i mottakerlandene. Budsjettstøtte har utvilsomt sine positive sider, og muliggjør bl.a. en bedre oversikt over effekten av den samlede innsatsen fra flere donorer i et felles innsatsområde. Metoden medfører også åpenbare problemer. De målbare parametrene vil lett bli mer generelle og upresise enn ved evaluering av prosjekter, og det vil kreves en høy grad av transparens i landets finans- og budsjetthåndtering for å kunne dokumentere riktig og målrettet bruk av bistandsmidlene. Når vi vet at nettopp «good governance», antikorrupsjonsarbeid og transparens er utviklingsoppgaver i noen av de samme landene, må dette oppfattes som en betydelig utfordring. Jeg antar derfor at departementet er opptatt av hvordan en i forkant kan planlegge for en tilfredsstillende evaluering, når bistand gis i form av budsjettstøtte. Det vil være av interesse for Stortinget om en ved en kommende melding om bistandspolitikken kan få en redegjørelse også om disse forholdene.