John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2003-05-08:
Jeg er kjent med at Helsedirektoratet på oppdrag fra Helsedepartementet har utredet hvordan en kan få til en best mulig samhandling mellom helsetjenestens ulike nivåer med spesiell oppmerksomhet rettet mot sykestuenes fremtidige organisering, tilknytning og finansiering. Et viktig område i samhandlingen mellom nivåene spesialisthelsetjenesten og primærhelsetjenesten er problematikken med utskrivningsklare pasienter fra sykehusene til et lavere, faglig forsvarlig nivå. Allerede før sykehusreformen trådte i kraft var det enkelte steder i landet store problemer med å få utskrevet ferdigbehandlede pasienter til kommunene, ja, så stort var dette problemet at kommunene for noen år tilbake av Stortinget ble pålagt en døgnmulkt til sykehusene, og denne døgnmulkten er betydelig økt fra 1. januar 2003. Det er også gjort innstramminger i varslingsfristen. Problemet med utskrivningsklare pasienter som blir liggende i sykehusene, har økt betydelig etter at sykehusreformen ble gjennomført fra 1. januar 2002, noe som skyldes mer effektiv sykehusdrift og kortere liggetid. De utskrivningsklare pasientene er ofte eldre, har mange diagnoser og har faktisk behov for intensiv behandling og rehabilitering i kortere eller lengre tid. Dette har kommunene store problemer med å takle, dels fordi det er stor mangel på sykehjemsplasser og utilstrekkelig lege- og sykepleierbemanning i institusjonene. Særlig er legebemanningen uforsvarlig lav. Sykehjemmene kan derfor ikke på en tilfredsstillende faglig forsvarlig måte ta vare på eldre pasienter som skrives ut fra sykehusene, og som over kortere eller lengre tid trenger intensiv behandling i tillegg til pleie og omsorg. Norge har over svært mange år hatt tradisjon for å ha flere sykestuer som har vært avlastende for sykehusene, en buffer for akuttinnleggelser og gitt god primærbehandling, etterbehandling og oppfølging. Sykestuene har dekket en slags halvannenlinjetjeneste på flere fagfelt: akuttmedisin, fødselshjelp, allmennlegetjeneste, til dels også spesialisthelsetjeneste som f.eks. dialyse, telemedisin og rehabilitering. Eierskapsorganiseringen og finansieringen av sykestuene har vært noe ulik fra sted til sted. De fleste sykestuene har vært kommunalt eller interkommunalt eid, og driften har dels vært finansiert etter avtale med spesialisthelsetjenesten i form av driftsavtaler med fylkeskommunene fra 2002. Slik jeg ser det, vil det nå tvinge seg frem en halvannenlinjetjeneste som vi må løse på en eller annen måte fordi sykehjemmene verken har nødvendig kapasitet eller medisinsk kvalitet til å ivareta disse pasientene som nå skrives ut raskere og raskere fra sykehusene, og dette gjelder særlig eldre pasienter. Det synes nå å utvikle seg et sterkt behov for en halvannenlinjetjenesteinstitusjon som både kan overta viderebehandlingen av pasienter fra sykehusene og også observere akuttpasienter før innleggelse i sykehus, avlaste sykehusene med rehabilitering, poliklinisk tjeneste, dagbehandling, allmennlegetjeneste, fysioterapi, legevakt m.m. De få sykestuene vi har hatt i landet til nå, har faktisk fungert som en halvannenlinjetjenesteinstitusjon. På bakgrunn av endring i sykdomspanorama, ny medisinsk teknisk utvikling med sterk overgang til dagbehandling og poliklinisk behandling trenger sykestuene nå en faglig revitalisering med ny organisering, nye oppgaver og kanskje ny tilknytningsform. Dette har Helsedirektoratet tatt fatt i, og foreslår ulike modeller for organisering, eierskap og tilknytningsform. Helsedirektoratet foreslår i sin utredning at revitaliseringen av sykestuene med oppgaver både innen spesialisthelsetjenesten og primærhelestjenesten bør få betegnelsen «distriktsmedisinske sentre». Det er etter min mening en dårlig idé, først og fremst av pedagogiske grunner. Distriktsmedisinske sentre kan lett forveksles med de distriktspsykiatriske sentrene, som dessverre så langt ikke har det beste ord på seg i befolkningen lokalt. En bør heller velge begrepet «nærsykehus», eller beholde sykestuebegrepet. Rent pedagogisk mener jeg også at betegnelsen «nærsykehus» vil det være lettere å få aksept for i befolkningen, idet en opprettholder sykehusbegrepet, noe som fortsatt vil gi en følelse av nærhet og trygghet i nærmiljøet. Hvis sykehusreformen organisert som foretak blir den suksess som mange av oss tror, vil pasientlistene komme ned på et nivå som gjør at ikke alle våre sykehus får det pasientvolum som er nødvendig for å opprettholde et faglig forsvarlig nivå på behandlingen. Selv i dag er det sykehus som averterer etter pasienter. I en slik situasjon vil en del mindre lokalsykehus måtte få andre oppgaver enn det de i dag har – mer elektiv enklere kirurgi, spesialisthelsetjeneste, dagbehandling og poliklinikk, kanskje fødestuer, observasjon og pleiesenger, men med redusert akuttberedskap på legevaktnivå. Det kan også bli aktuelt å bygge nye halvannenlinjetjenesteinstitusjoner, som vi med fordel da kan kalle nærsykehus. I denne sammenheng må det kunne åpnes for private investorer og driverselskap, slik som humanitære organisasjoner uten kommersielle driverselskap, og det bør også åpnes for kommersielle driverselskap. Det prosjekteres i dag en slik halvannenlinjetjenesteinstitusjon i Bærum, i et samarbeid mellom Bærum og Asker kommune, Bærum Sykehus og Selvaag Omsorg, som jeg vil anbefale helseministeren å holde seg orientert om. Avgjørende viktig er det imidlertid at nærsykehusene blir et hovedansvar for spesialisthelsetjenesten og foretakene, både organisatorisk, faglig og finansielt. I Hagen-utredningen er det også tatt høyde for finansiering av sykestuer. Nærsykehusene som spesialisthelsetjenestens ansvar gjør det også overflødig å bringe omstrukturering av lokalsykehus inn for egen stortingsbehandling. Sluttelig vil jeg henstille til helseministeren ikke å gå inn for å gi sykestuene betegnelsen «distriktsmedisinske sentre», men overveie nærsykehusbetegnelsen, eller beholde sykestuebenevnelsen.