trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
Takk til alle for en god debatt. Jeg synes dette har vært interessant, og jeg synes det er spennende å høre ulike perspektiver på denne problemstillingen, som jeg virkelig føler det har vært behov for å diskutere her. Jeg er enig i veldig mye av det som er sagt, ikke minst det som representantene Frølich og Elvenes tok opp, dette med at det finnes veldig mye relevant forskning på andre områder. Selvsagt finnes det veldig mye god forskning fra institusjonen litt lenger opp i gata her, Det juridiske fakultet, innen mange forskjellige fag. Men det har forledet oss til å tro at vi har forskning som dekker hele det feltet som politiet og samfunns- og beredskapsarbeidet dekker, og det tror jeg kanskje har vært soveputa. På beredskapsfeltet har det ikke vært tilsvarende forskning. Der har Forsvaret holdt på med sitt. Vi har et sektorovergripende problem der, for å si det på den måten, hvor vi har vært forsiktige med å ta i bruk Forsvarets ressurser i det sivile samfunn av historiske årsaker og i og for seg gode grunner. Da er vi ved et poeng som jeg synes er ganske viktig å få fram, og det er at Norge er veldig sektorisert og følger sektorprinsippet på alle områder gjennom departementene. Det er i og for seg noe jeg støtter, og som jeg synes er bra. Det fører også til at vi sliter med et stort koordineringsproblem i Norge. Det var bl.a. et av de store funnene i 22. juli-rapporten, at koordinering og samarbeid er altfor dårlig. Jeg er nesten helt sikker på at vi har nok ressurser samlet sett på beredskapssida i Norge, når det gjelder brann, politi, sivilforsvar, forsvar osv., som flere har nevnt. Men de jobber ikke forskningsbasert nok, og de jobber ikke nok sammen. Det er der vi har store utfordringer. Forskes det egentlig på det? Nei, jeg tror ikke det gjør det, i hvert fall ikke på en måte som gjør at det kommer fram til dem som tar beslutninger, og da er vi ved et annet poeng som flere har tatt opp, nemlig det å ta i bruk forskningen. Det sliter man med på alle sektorer, ikke bare dette. Da er det ett ord som kan brukes om det, og det er kunnskapskompetanse, det å ta i bruk kunnskap, det å utdanne folk slik at de hele tida er i stand til å adoptere ny kunnskap som kommer. I dag er det ikke slik at hvis man er utdannet på en høyskole eller et universitet, er man utlært og kan jobbe i alle år med det man da har lært. Nei, man må ha påfyll av kompetanse, og det betyr at man må ha evne til å tilegne seg forskning f.eks., også på områder man ikke er ekspert på. Jeg synes dette har vært en god debatt. Jeg håper justisministeren har fått gode ideer og blitt inspirert til å lage en veldig god strategi som vi alle ser fram til å lese.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
Jeg vil i grunnen takke interpellanten for tilbakemeldingen på innlegget. Hun peker selv på det som egentlig er hovedutfordringen i tillegg til at det er for lite forskning på området, nemlig at det store beredskapsbildet og sårbarhetsbildet er veldig fragmentert. Det omhandler politi, det omhandler helse, det omhandler brann, det omhandler kommuner, fylkeskommuner og fylkesmenn, og det er veldig mange som har aksjer i denne tematikken. Det gjør det også komplisert å få ett fagmiljø som skal ha ekspertise på bredden i dette, men man kan kanskje bidra til å stimulere enkelte miljøer til å få et slags overordnet blikk forskningsmessig på hvilke områder vi har den mest krevende sårbarheten, og hvordan vi kan løse dette på en bedre måte. Så skal det også sies at det gjøres veldig mye godt arbeid på dette området i dag. Selv om fagmiljøene er ganske små, er f.eks. IKT-sikkerhetsforskningen på Gjøvik et viktig bidrag. De samarbeider også nært med f.eks. NorSIS, som har et eget fagmiljø på IKT, som er viktig. Så jeg tror vi skal understreke at selv om vi har en del små fagmiljøer og vi burde forsket mer, gjøres det mye godt arbeid. Det som har vært litt krevende, er egentlig å oppleve at man på mange måter har trodd at forskning ikke har vært så viktig innenfor dette området. Det har nok ført til at en ikke har etablert noen tradisjon for god forskning på samfunnssikkerhets- og beredskapsområdet. Det å bygge opp dette – ikke fra bunnen, men ikke så veldig langt unna, heller – er en krevende oppgave. Det første en er nødt til å få på plass, er en strategi for hvordan man ønsker å tenke fremover. Jeg tror det da er viktig å tenke både på kort sikt og på lang sikt. Den kortsiktige løsningen er å sikre forskning på de områdene hvor vi vet det er etablerte kunnskapshull, og hvor vi vet at vi som samfunn er avhengig av å ha mer konkret kunnskap før vi implementerer endringer. På mer lang sikt kan man så arbeide for å sikre mer robuste fagmiljøer nasjonalt. Men det er også viktig å ha med seg at det er gode internasjonale fagmiljøer på en del av disse områdene. Litt av utfordringen har vært at selv ikke den forskningen som i utgangspunktet er tilgjengelig, har blitt brukt i tilstrekkelig grad som fundament for de tiltakene som skal gjennomføres på samfunnssikkerhets- og beredskapsområdet. Der har denne regjeringen virkelig tatt opp hansken, nettopp for å sikre at vi skal være kunnskapsbaserte i den tilnærmingen.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
Stortinget inspirerer meg alltid, og det har det gjort også denne gangen. Jeg vil takke for det som etter hvert utviklet seg til å bli en ganske bred tematisk debatt med mange forskjellige innfallsvinkler til problemstillingen. Jeg vil bare kort henvise til at Kunnskapsdepartementets oversikt over samlet FoU-innsats på Justis- og beredskapsdepartementets felt nå viser at den er på 75 mill. kr, som er en nominell økning fra i fjor. Det er mer enn det som fremgår av budsjettet når en ser på hele linjen samlet sett. Så mener jeg også at debatten har synliggjort det som på mange måter er utfordringen på dette feltet, nemlig at det er ikke bare fragmentert forskningsmiljø, men det er en fragmentert problemstilling veldig ofte også. Det er behov for å sikre en kompetansevekst innenfor noen små områder, men det må ikke gå på bekostning av det store forskningsperspektivet. Nå har jo også regjeringen satt ned på ett område f.eks. et nytt sårbarhetsutvalg på IKT-sikkerhet, som i seg selv er et gedigent område beredskapsmessig og sikkerhetsmessig, som det er gjort mye internasjonal forskning på, men som vi ikke har vært veldig spesifikke på i norsk sammenheng i forhold til å avdekke de sårbarhetene vi har. Jeg har fått med meg mange gode og interessante ideer til det som skal være Justis- og beredskapsdepartementets forskningsstrategi. Jeg har altså ikke – og det vil jeg presisere i forhold til det som kanskje var en forventning fra representanten Henriksen – vært opptatt av at dette skal være en sak for Stortinget, men det er vår måte å håndtere vårt fremtidige forskningsfokus på innenfor de rammene som vi har. Det er også en utfordring. Fordi det ikke tidligere har vært tatt det samlede grepet, har også forskningsbevilgninger fulgt ulike politiske prioriteringer på en kanskje litt for usystematisk måte. Det å ha en strategi som viser hva som er de viktigste satsingsområdene, og hvordan man skal prioritere dette fremover, tror jeg er veldig viktig. Så var det en diskusjon knyttet til robusthet og forskningsmiljøer og faglig belegg for å hevde at robusthet har noen betydning for forskningen. Jeg tror nok en finner ganske mye forskning på hvor viktig det er at ikke små, isolerte fagmiljøer bare er opptatt av sitt lille, men at de ser ut og er en del av noe større. Det er også helt avgjørende for at vi skal kunne lykkes med forskning på samfunnssikkerhet og beredskap og innen justissektoren for øvrig, at vi også lener oss på den forskningen som gjøres av andre land, av andre robuste fagmiljøer også utenfor Norge. Jeg vil nok hevde at det å ha en viss robusthet i håndteringen, enten det er håndtering av forskningsmateriell eller implementering av den kunnskap man har på bakgrunn av forskning, er viktig.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
Jeg mener rent generelt at vi skal tilstrebe oss å være på vårt beste til enhver tid, også innenfor denne typen saker. Men når representanten Trine Skei Grande mente at det var en viss forskjell på meg fra min tid som leder av kontroll- og konstitusjonskomiteen på Stortinget og til nå, som justisminister, mener jeg faktisk er det er litt feil, for i mitt virke som leder av kontroll- og konstitusjonskomiteen var det to ting som var helt avgjørende for meg. Det ene var at en skulle ha fakta på bordet – en skulle være sikker på hva som faktisk var tilfellet. Det andre var at en ikke drar konklusjoner før en faktisk har det på bordet. Prosedyregruppens arbeid er et viktig arbeid som alle har med seg inn i videre tenkning rundt dette. Men jeg tror samtidig det er viktig å se at det er noen nyanser i den faktabeskrivelsen som prosedyregruppen forsøker å få frem – bl.a. gjennom å se på hva som har vært tilfellet for og utfallet av saker som har vært rettslig behandlet siden 2011. En må også se på, bl.a. på bakgrunn av det representanten Skei Grande selv tar opp med hensyn til tillit til myndighetene osv., at dette er saker som ofte har en utvikling etter hvert. Ofte betyr det at den informasjonen som foreligger ved første klagesaksbehandling, er for dårlig, og at det ved stevning kommer frem ny dokumentasjon som gjør at saken burde vært behandlet på en annen måte. Da kan en selvfølgelig stille en del spørsmål ved hvorvidt en bør bedre muligheten for å legge frem saken på en best mulig måte i første behandlingsomgang, hvilket selvfølgelig vil styrke rettssikkerheten til søker og ikke minst effektivisere saksbehandlingen i både UDI og UNE. Så det er nok etter min oppfatning et litt mer nyansert bilde enn det bildet som interpellasjonen og rapporten fra prosedyregruppen gir inntrykk av. Men det betyr selvfølgelig ikke at vi ikke har med oss innholdet i prosedyregruppens vurderinger og anbefalinger i det arbeidet som skal gjøres fremover. Så er jeg opptatt av at vi skal ha en klageordning som er rettssikker, effektiv og ivaretar de hensyn og behov som denne salen mener skal ivaretas utover det. Derfor har vi til intensjon å følge opp den avtalen som vi har med Kristelig Folkeparti og Venstre, for å vurdere eventuelle endringer i klageordningen og vurdere forvaltningsdomstol som et alternativ. Til den historien hører jo også at UNE på mange måter fungerer som en slags forvaltningsdomstol i dag. Så får vi se hvordan vi eventuelt kan gjøre ting enda bedre enn det som er tilfellet. Men generelt har jeg ikke noe grunnlag for å si at en ikke skal være fornøyd med den jobben som gjøres av UNE – snarere tvert imot.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-10-14:
Jeg vil takke for en god debatt. Jeg synes det er viktig å understreke det som interpellanten selv understreket i sitt siste innlegg, nemlig at dette i første rekke handler om rammene som politikken skal drives innenfor, ikke om politikken. Vi skal sikre at vi har rettssikre rammer på dette området som på alle andre områder. Det er derfor jeg også for så vidt er veldig begeistret for det engasjementet som er vist i saken, for det er – tror jeg – ganske bred politisk enighet om at en skal sikre rettssikkerheten også til asylsøkere underveis i en asylprosess. En er nødt til å sikre det på en best mulig måte, men da bør man også være oppmerksom på det som er det samlede faktabildet, ikke bare forholde seg til prosedyregruppens rapport, men også se på andre eksterne evalueringer av dette systemet, og se på hva praksis fra de sakene som har vært i domstolen, har vist. Så må en bruke det inn i den jobben som nå skal gjøres, for å se om det skal gjøres endringer. Det er jo ikke noe tvil om at det er flere som har hatt ønske om økt bruk av forvaltningsdomstol, ikke minst på utlendingsfeltet, og det er derfor vi nå er i gang med det arbeidet som er en oppfølging av samarbeidsavtalen mellom Kristelig Folkeparti, Venstre og regjeringspartiene. Jeg våger ikke å gi noe sluttdato, men arbeidet er satt i gang. Det er en ganske stor og komplisert utfordring, og det er en helt annen retning enn den ordinære forvaltningspraksis som vi har i dag. Det betyr også at vi må ha et godt fundament for å legge opp til eventuelle endringer i det. Så er jeg også enig med representanten Skei Grande i at en i enda større grad enn i dag – en gjør jo det allerede i dag – gir informasjon til asylsøkere via frivillige organisasjoner. Det er ingen grunn til at en ikke skal bidra til å stimulere til at frivillige organisasjoner også kan gjøre denne jobben i enda større utstrekning enn tilfellet er i dag, men de brukes altså allerede som en premissgiver for informasjon som gis til asylsøkere som kommer til Norge. Jeg vil understreke, og det bør egentlig være unødvendig, at regjeringen er veldig opptatt av å sikre rettssikkerhet helt generelt, også på dette området, men jeg tror også det er viktig at noen eksempler i seg selv ikke bidrar til at vi skal legge til grunn at rettssikkerheten ikke ivaretas. Jeg mener fortsatt at UNE ivaretar rettssikkerheten til asylsøkere på en tilfredsstillende måte, samtidig som jeg mener det er viktig og riktig å ha fremdrift på den oppfølgingsjobben vi skal gjøre i henhold til samarbeidsavtalen mellom de fire partiene.
Peter Frølich (Høyre), 2014-10-14:
Interpellantens spørsmål er interessant først og fremst fordi det setter søkelys på et tema som bør oppta oss, men også fordi det tvinger oss til å reflektere over selve premisset i spørsmålet. Det er nok, som statsråden sa, bred enighet om behovet for forskningsmidler til denne sektoren, men det går heller ikke an å se seg helt blind på tallene som interpellanten peker på. Det er nemlig så grenseløst mye forskning som er relevant for politiet og justissektoren, men som kanskje ikke vises igjen i deres budsjettall eller statistikker. Hvordan skal man f.eks. kategorisere all den viktige forskningen som gjøres på strafferettslige spørsmål? Hvordan skal man kategorisere all forskningen som gjøres på kriminologi, på rettssosiologi – eller på forskningen innen politirett? De viktigste forskningsmessige gjennombruddene for politiet kan nemlig komme på helt andre felt. Det kan være via Forsvarets forskningsinstitutt eller gjennom Institutt for forsvarsstudier. Det kan like gjerne være noe som kommer gjennom næringslivet, hvor FoU-midler på en eller annen post har ført til et helt banebrytende teknologisk gjennombrudd som politiet kan benytte seg av i det daglige. Dette sier jeg ikke for å bagatellisere de helt legitime og relevante poengene fra interpellanten om at politiets arbeid og metoder må ha best mulig forskningsmessig belegg. Jeg tror det er helt avgjørende at vi hever blikket og ser på samfunnets totale forskningsinnsats, for der er det all grunn til å være optimistisk. Det er positivt at statsbudsjettet som er lagt fram, har en økning på 2,1 mrd. kr på toppen av et allerede omfattende forskningsbudsjett. Dette er en politisk prioritering som vi vet er godt mottatt i forskningsmiljøer. Jeg er helt sikker på at dette er en innsats som vil komme justissektoren og politiet til gode. Den virkelige utfordringen ligger i å flytte forskningen vi nå får, ut av akademiske kretser, ut av bokhyllene, ut av møterommene og inn i politiets hverdag.
Hårek Elvenes (Høyre), 2014-10-14:
Interpellanten tar opp en veldig viktig problemstilling. Men hvis man først skal diskutere forskningsinnsatsen innenfor justisfeltet, er det viktig at man ikke har en for smal tilnærming. Det foregår nemlig svært mye forskning innenfor andre samfunnsfag som justisfeltet absolutt har nytte av. Representanten Frølich nevnte rettssosiologi og kriminologi. Det er kanskje betimelig å minne om Eilert Sundt, som startet Oslo Arbeidersamfunn i sin tid og er ansett som landets første sosiolog. Hans fattigdomsanalyse står seg i dag meget godt, og vi kjenner jo til at det er en sammenheng mellom fattigdom og kriminalitet. Straffegjennomføringen i dag er basert på tradisjoner, men den har også vitenskapelig belegg i forskning som er gjort innenfor dette området. Framtidens straffegjennomføring trenger mer kunnskap om tilbakefallsrisiko for straffedømte – hva som virker, og hva som ikke virker. Men i dag foreligger det veldig godt forskningsmateriale over hvilke årsaker som gjør at enkelte blir kriminelle og andre ikke blir det. Det er en overrepresentasjon av personer med oppvekstproblem, narkotikaproblem, psykiske plager, arbeidsledighet, mangelfull skolegang og utdannelse. Dette er forskningsmessig belagt, som vi kan legge til grunn i utviklingen av kriminalomsorgen i dag. Som sagt, vi trenger mer kunnskap, og vi får stadig også mer kunnskap. Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress har i 2014 lagt fram en rapport som viser at vold i nære relasjoner er langt mer utbredt enn det vi først hadde grunn til å anta. Justisdepartementet fortsetter å finansiere opp Forskningsrådets program for velferd, arbeid og migrasjon, som er et svært viktig forskningsprogram i innvandringspolitisk sammenheng. På samfunnssikkerhetsområdet er det nevnt 4 mill. kr som Høgskolen i Gjøvik ble styrket med i 2014 på IKT-området, og NOVA ble i 2014 styrket med 10 mill. kr for sitt forskningsarbeid, et femårig prosjekt, om vold i nære relasjoner. Vi er også så heldige at vi har en politihøgskole som har som ambisjon å være det ledende forskningsmiljøet i Norden hva angår politivitenskapelig forskningsarbeid. De har bl.a. to interessante prosjekt som de nå forsker på – politiets organisasjon, formelle og uformelle strukturer, og politiets samhandling med øvrige samfunnsinstitusjoner. I proposisjonen om statsbudsjettet melder også regjeringen at Forsvaret og politiet nå ser på den samlede samfunnsberedskapen, for om mulig å komme med forslag til samlokalisering for å kunne angripe dette viktige justispolitiske området på en mer helhetlig måte.
Iselin Nybø (Venstre), 2014-10-14:
Denne prosedyregruppen til Advokatforeningen, som flere har snakket om, avdekker også et stort rettshjelpsbehov og mye – skal vi si – mindre godt advokatarbeid som blir gjort i disse sakene. Noe av grunnen til det er at stykkprisen for denne typen jobber er lav. Skal man sette seg inn i alt det materialet som ligger i disse sakene og gjøre en god jobb, tar det lengre tid enn det man får betalt for. Bare i dag har jeg fått flere mailer fra advokater som sier at de er bekymret for rettssikkerheten til de aller svakeste i samfunnet vårt fordi de vegrer seg for å ta disse oppdragene, fordi de som tar slike oppdrag, må velge enten å gjøre en dårlig jobb eller å jobbe gratis med disse sakene. Når Advokatforeningen og enkeltadvokater er så tydelige på at dette er et rettssikkerhetsproblem, har jeg lyst til å spørre statsråden om dette er kjent for ham og om han er enig i at rettshjelpsbehovet er større enn det som dekkes i dag. Nå er det sånn at statsbudsjettet, etter det jeg har forstått, legger opp til en økning i salærsatsen på 5 kr. Det vil, ifølge de tilbakemeldingene vi får, ikke dekke lønnsveksten, og er således en ganske liten økning av salærsatsen og vil på ingen måte løse det problemet som vi står overfor i disse sakene. Jeg er bekymret for når vi får sånne tilbakemeldinger fra dem som er der ute, og som sier at de ikke kan gjøre en god nok jobb, at dette går ut over rettssikkerheten til dem som er svakest i samfunnet vårt. Da må vi som politikere tenke: Er det greit at det skal være sånn at man enten får dårlig rettssikkerhet eller at man er avhengig av å få en advokat som er villig til å jobbe gratis for saken sin? Er det sånn at statsråden forventer at advokater skal jobbe gratis for denne gruppen for å opprettholde en god grad av rettssikkerhet? De asylantene som kommer, har veldig ulik bakgrunn og kommer fra veldig ulike land. Mange av disse har ganske dårlig rettssikkerhet der de kommer fra, de kommer fra samfunn med lav tillit til politi, til rettsvesen, til myndigheter for øvrig, og det gir oss også en ekstra utfordring med tanke på å ivareta deres rettssikkerhet. Vi i Venstre tenker at det er et selvstendig poeng at vi ved siden av å ha myndigheter og advokater som ivaretar den enkelte asylants rettssikkerhet, også har frivillige organisasjoner, som f.eks. NOAS, som også jobber opp mot disse sakene og disse menneskene. Er statsråden interessert i å se på og diskutere rettshjelpsordninger for utlendinger og å øke stykkprisen som i dag gis til de advokatene som jobber med disse sakene? Og er statsråden interessert i å styrke andre som driver med rettshjelp, f.eks. frivillige organisasjoner som NOAS?
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2014-10-14:
Aller først vil jeg takke interpellanten for å ha reist denne interpellasjonen om et veldig viktig tema. Det handler om rettssikkerhet i utlendingsforvaltningen, noe mange av oss har vært opptatt av i lang, lang tid. Det vises til Advokatforeningens prosedyregruppe, som har gjennomgått en lang rekke saker, og hvor det er blitt funnet svakheter som etter mitt syn er veldig alvorlige. Noe av kritikken har vært dette at UNE har blitt en egen stat i staten, at et overveldende flertall av asylsaker blir avgjort av nemndleder alene, at UNE ikke fungerer som et domslignende organ, slik det var ment å være, at det blir fattet feilaktige vedtak uten at saken blir rettslig prøvd, og at UNE mangler barnefaglig kompetanse. Dette er alvorlige funn, som jeg håper at statsråden og flertallet her på Stortinget tar på alvor og får gjort noe med. Jeg er helt enig med representanten Heidi Greni, som er opptatt av at det er ikke bare de sakene som får medias oppmerksomhet, som på en måte skal være retningsgivende. Men jeg vil samtidig påpeke at veldig mange av disse sakene har fått medias søkelys nettopp fordi de peker på svakheter i vår forvaltning av dem. Da er det vår oppgave som politikere å bruke disse sakene til å gjøre endringer i lov og forskrift, slik at vi blir bedre rustet til å behandle slike saker i framtiden. Så er det også blitt pekt på dette med fri rettshjelp. Jeg må si at når man kutter i bevilgninger til organisasjoner som gir fri rettshjelp i disse sakene, er ikke det veien å gå. Men nå skal ikke det sies at det er denne regjeringen som startet på det. Den forrige regjeringen, der Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet styrte, begynte å kutte i f.eks. bevilgninger til NOAS, som brukte noe av bevilgningene til nettopp å gi fri rettshjelp og juridisk hjelp til asylsøkere. Så dette er noe man startet på tidligere. Det er alarmerende at vi velger å kutte i bevilgninger til organisasjoner som er med på å styrke rettssikkerheten. Det håper jeg at vi kan få gjort noe med. Jeg håper at budskapet i denne interpellasjonen er noe statsråden tar med seg, for vi må alle være opptatt av at vi har en rettssikker og trygg behandling av asylsaker. Jeg vil spesielt peke på dette at så mange saker blir avgjort av nemndleder alene, uten at man gir mulighet for personlig frammøte, f.eks. Det vil muligens kreve flere ressurser, men jeg mener at bare dette ene punktet er noe som man bør se på. Jeg håper at dialogen mellom regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti og Venstre vil være god på dette området i tiden framover. Vi er alle tjent med at vi har et system som gjør at folk føler trygghet for at de er både blitt hørt og blitt vurdert på en korrekt måte.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2014-10-14:
President, jeg trykket på knappen, men det kom ikke noe opp her. Jeg er veldig for denne loven.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-06:
På vegne av representanten Audun Lysbakken og meg selv vil jeg framsette et representantforslag om umerkede graver.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2014-03-06:
På vegner av representantane Kari Henriksen, Jorodd Asphjell, Knut Storberget, Odd Omland og meg sjølv vil eg leggja fram eit representantforslag om nytt Agder fengsel, konseptvalutgreiingar for Østlandet og Vestlandet og ein heilskapleg plan for auka fengselskapasitet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-03-06:
På vegne av representantene Heidi Greni, Per Olaf Lundteigen, Geir Pollestad, Trygve Slagsvold Vedum og meg sjøl vil jeg framsette et forslag om at Stavanger Havnesilo skal opprettholdes som kornlager.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2014-03-06:
Kontroll- og konstitusjonskomiteens gjennomgang av statsrådsprotokollene er viktig, selv om den sjelden – takk og pris – bidrar til de store debattene. Grunnen til det er at gjennomgangen normalt gir som resultat at det meste er helt riktig, slik komiteen bedømmer det. Slik er det også denne gangen. Komiteen har ingenting å bemerke til statsrådenes protokoller. Komiteen har merket seg at det ikke har vært noen dissenser i regjeringa i den aktuelle perioden. Stortingets gjennomgåelse av benådningssaker i tida fra 1. januar 2013 til 30. juni 2013 har heller ikke avstedkommet noen merknader fra komiteen. Komiteen viser til sin merknad i Innst. 443 S og tidligere merknader om at departementene rutinemessig skal oversende utvidede søkerlister, der det gis opplysninger om samtlige søkere, inkludert dem som har fått sitt navn unntatt offentlighet. Komiteen konstaterer at departementene har oversendt tilstrekkelig dokumentasjon, og har ingen merknader til embetsutnevnelser i perioden 1. januar–30. juni 2013. Forskrifter fastsetter at Kongen i statsråd inngår i en del av komiteens halvårlige gjennomgang, og følgelig utgjør en del av komiteens gjennomgang av statsrådsprotokollene. Komiteen har heller ikke her noen merknader. Dog er det slik at jeg har behov for å bemerke at etter at komiteen og Stortinget besluttet at man skulle oversende til komiteen også alle de forskriftene som utarbeides under henvisning til fullmakt, så er det en stor mengde med forskrifter. Jeg vil nevne at under forberedelsene til det vedtaket ble det sagt at det ville være vanskelig for Stortinget å håndtere dette uten at man fikk utvidet kapasitet til å gjennomgå alle disse forskriftene. Jeg vil som komitéleder ta initiativ – og jeg sier det her fra talerstolen – til en diskusjon i kontroll- og konstitusjonskomiteen og muligens også med presidentskapet om hvordan vi skal gå videre med dette. Problemet er at det ikke er kapasitet til på en saklig og ordentlig måte å gå igjennom alle disse forskriftene. Det blir veldig overflatisk. Ved noen anledninger har vi bedt Stortingets utredningsseksjon om å gjennomgå noen forskrifter. Det har de gjort, og vi har fått gode svar, men det er selvfølgelig bare en liten del av det. Det er altså ikke en tilfredsstillende situasjon, og det bemerker jeg herfra nå. Jeg bare sier her at jeg kommer til å ta initiativ til en diskusjon om hvordan vi skal greie å oppfylle Stortingets bestemmelser når det gjelder kontroll- og konstitusjonskomiteens gjennomgang av forskriftene. Sånn som det er i dag, føler jeg ikke at det er en betryggende praksis.
Michael Tetzschner (Høyre), 2014-03-06:
Representanten Fylkesnes ønsket seg tilbake til mer tillitsbaserte styringsformer hvor fagligheten kunne spille en større rolle. Det er et mål jeg deler, men det er ikke så lett å kombinere med det som målstyringsprinsippet i sin tid var ment å tre istedenfor, nemlig detaljorientering og regelstyring, hvor det var viktigere at man hadde fulgt en regel, enn hva man hadde oppnådd. Jeg ser også at SV i sin merknad har sagt at man vil komme tilbake til denne form for organisasjonsutvikling – med alternativer til dagens styringsmodeller – i komiteen. Hvis vi kan få en dialog om dette i komiteen, skal vi nok få mye å gjøre – og mye interessant å gjøre, så det ser jeg frem til. Ellers må jeg si at når man lytter til resten av innlegget, får man inntrykk av at man i SV nærmest ser på det som en privatkapitalistisk idé å passe på at pengene ikke blir sløst bort. Og så blander man sammen begreper man ikke liker, nemlig markedstenkning med målstyring, New Public Management og privatisering. Men verken privatisering eller New Public Management har vært SVs anliggende – det har i grunnen ikke vært anliggende for noen i komiteen. Da vi utformet disse merknadene, var skyteskiven for det som med Arbeiderpartiets bidrag viste seg å bli komiteens flertall, målstyring som prinsipp. Og jeg mener at det er en politisk nyhet når Arbeiderpartiet sier tre ting i innstillingen. De sier for det første at staten er for preget av markedsstyring. For det andre sier de at målstyring er et verktøy for markedstenkning. Og for det tredje, som også er interessant, sier de at dette må endres. Så der er det i hvert fall en nyorientering i forhold til det Arbeiderpartiet i praksis har styrt etter, i den tiden de har hatt muligheten til å styre. Det interessante er også at dette ikke er en feilformulering. Den er meget overlagt. Den er også inne i Innst. 134 S for 2013–2014, som kommer til Stortinget i et senere møte. Intet ville ha gledet meg mer enn at man fra Arbeiderpartiets side sa at dette var en ikke velbetenkt komitémerknad, at man trakk den tilbake her fra talerstolen, og at man prøvde å rette opp i den innstillingen som er på vei til Stortinget. Det vil jo neste taler ha anledning til å gjøre.
Michael Tetzschner (Høyre), 2014-03-06:
Til foregående taler: Selvfølgelig er ikke målstyring for en organisasjon det samme som en beskrivelse av hva de holder på med i en anbudssituasjon. Da snakker vi om anbudskriterier. Det jeg ville si, var at ethvert styringssystem kan korrumperes, også målstyringsprinsippet. Et godt eksempel på det var da helseminister Strøm-Erichsen ville minske bruken av deltid. Samtidig støtte man på arbeidsmiljøloven, og så ville man ikke gjøre noe med turnusen. Dermed ble sykehusledelsen satt overfor det uløselige dilemmaet enten å etterkomme retningslinjene fra politisk hold eller å bryte arbeidsmiljøloven. Så der er det nettopp uforstand fra toppen, hvor man ikke kjenner virkeligheten ute i organisasjonene. Jeg kan oppsummere med å si at det Arbeiderpartiet har beskrevet i innstillingen som gift, i denne salen er blitt til et spørsmål om dosering. Det er jo et fremskritt. Da er jeg spent på om de vil rette innstillingen i en senere sak som Stortinget skal behandle, nemlig Innstilling 134 S.
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2014-03-06:
Når jeg nå har bedt om ordet, er det for å rette opp en feil i innstillingen som gjelder Forsvarsdepartementet. Denne feilen har jeg dessverre gjengitt i mitt hovedinnlegg. I starten av det sa jeg: «Tre virksomheter under departementets ansvarsområde har fått vesentlige merknader for 2012, og dette gjelder Forsvaret, Forsvarsbygg og Forsvarets forskningsinstitutt.» Her skal det stå: Én virksomhet under departementets ansvarsområde har fått vesentlige merknader for 2012, og dette gjelder Forsvaret. Dette innebærer at Forsvarsbygg og Forsvarets forskningsinstitutt ikke har fått vesentlige merknader i 2012.
Abid Raja (Venstre), 2014-03-06:
Representanten Are Helseth holdt et veldig godt innlegg, og det er fristende å slutte seg til det meste av det. Han var inne på og belyste særlig utfordringene med måloppnåelse knyttet opp mot helsesektoren. Det er klart at intensjonen i det som flertallsmerknaden er inne på, er god. Jeg tror nok også vi er enige om at på flere områder og i flere departementer er det grunn til å se nærmere på hvordan man måler mål og hvordan man setter disse målene. I mitt tidligere virke, i den jobben jeg hadde som politiadvokat i Politiets utlendingsenhet, var det klart at når man etterforsket en sak hvor man var på jakt etter en kriminell som f.eks. langet dop, var det et stykke arbeid som måtte gjøres for å nå dette ene måltallet – at man klarte å oppnå et mål om å få én person ut – kontra der hvor du visste at det satt en familie på et asylmottak som hadde tre–fire barn, hvor talloppnåelsen automatisk ville være bedre. Man kan stille spørsmål ved om det er riktig måte å jobbe på, og om dette er samfunnsmessig gunstig. Før det jobbet jeg som forsvarsadvokat. Hvis politiet f.eks. nå går ut og tar noen enkeltpersoner som – uten sammenligning for øvrig – har røkt hasj, blir det nådd en del mål, kontra det som f.eks. skjedde i en sak som gikk under navnet Broken Lorry, der jeg hadde forsvareroppdraget. Det var Kripos som rullet opp dette. 30 000 telefonsamtaler ble avlyttet, det var forgreininger til Belgia, Nederland, Marokko, Polen osv., og man rullet opp et organisert kriminelt nettverk. Det er klart at Kripos har ressurser til å gjøre det. Utover det er det kanskje org.krim i Oslo som klarer å gjøre det. Men hvis en ser på de andre politidistriktene rundt omkring i landet, vil man enten ikke kunne prioritere det eller ikke ha ressurser i det hele tatt til å fange opp at dette er noe man skal se nærmere på. Hvis måltallene skal måles opp mot hvilket antall forbrytelser som blir oppklart, og ikke måles opp mot alvoret, omfanget osv., vil dette gå feil vei. Jeg mener at intensjonen bak den flertallsmerknaden som vi i Venstre ikke har sluttet oss til, er god, men slik den var formulert, var det ikke mulig for oss å være med på den. Men jeg mener det er et arbeid som også Venstre kommer til å bidra til å se nærmere på, for vi kan ikke ha slike uheldige utslag av ulike måloppnåelsestall som blir satt, i forvaltningen.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-06:
Eg viser til innlegget mitt i den førre debatten. Der tok eg bl.a. opp det som kom fram i Dokument 3 om Riksrevisjonens oppfølging av tiltaka i helsetenesta, i helseføretaka og i politiet. Eg har eigentleg berre tenkt å stille eit spørsmål til finansministeren i denne saka. Vi var jo veldig einige i at den detaljerte målstyringa er ein uting og noko vi må gå bort frå. Så seier Riksrevisjonen: «Ettersom økonomistyringen og kostnadskontrollen har utviklet seg positivt de siste årene, har departementet lagt større vekt på å etablere mål og styringsparametere for kvaliteten i tjenestene. Riksrevisjonen ser positivt på at departementet nå vil starte en prosess med å gjennomgå styringsdokumentene for 2014.» På liknande måte og med same tenking seier Riksrevisjonen om politiet: «De fleste politidistriktene er helt eller delvis enige i at dagens mål og parametere for politiets arbeid ikke fanger opp innsatsen mot organisert kriminalitet. Riksrevisjonen mener det er viktig at dette arbeidet gis høy prioritet. Hensiktsmessige mål og parametere vil etter Riksrevisjonens vurdering kunne være et viktig bidrag for å sikre at innsatsen mot organisert kriminalitet fanges opp.» Altså – for å komme seg ut av den situasjonen ein har med 120 mål for politiet og 285 mål for helsetenesta, foreslår Riksrevisjonen at vi skal få fleire. Spørsmålet mitt er veldig enkelt: Kan finansministeren love at det ikkje blir fleire måleparametrar som konsekvens av denne prosessen, men at det heller blir færre og smartare parametrar?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2014-03-06:
La meg få knytte noen kommentarer til merknaden fra Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Miljøpartiet De Grønne. Stortingets bevilgningsreglement, § 9, stiller krav om at tilsiktede og oppnådde resultater skal omtales i Stortinget i tilknytning til bevilgningsforslagene. Reglementet for økonomistyring i staten, § 4, fastsetter at mål- og resultatstyring er et grunnleggende styringsprinsipp i staten. Styring, oppfølging, kontroll og forvaltning skal tilpasses virksomhetens egenart samt risiko og vesentlighet. Målene som settes, kan være både kvantitative og kvalitative. Det er med andre ord betydelig fleksibilitet i regelverket. Praksis har likevel vist seg å by på utfordringer. Vi må forenkle styringen, slik at de politiske prioriteringene kommer tydelig frem, samtidig som vi gir virksomhetene frihet til å gjennomføre politikken mest mulig effektivt og innenfor regulerte rammer. Færre mål- og rapporteringskrav dreier seg om hva vi som statsråder er opptatt av i styringen av våre underliggende virksomheter. Ber vi våre etater om for mye, løser de sine oppgaver med dårligere kvalitet. Det er vårt ansvar å sørge for at etatene har klare prioriteringer og mål, og at vi i styringen fokuserer på å nå de prioriterte målene. Derfor har også regjeringen i forbindelse med årets tildelingsbrev definert langt færre og tydeligere mål. Men komitémerknaden, slik jeg forstår den, kritiserer ikke prinsippene som ligger bak mål- og resultatstyring. Det er praksis som kritiseres, og særlig når denne utvikler seg til å bli detaljstyring. Vi har ofte sett detaljert tiltaks- og aktivitetsstyring med omfattende kontroll. Dette er ikke den strategiske og tydelige styringen vi ønsker. Det er likevel ikke mange alternativer til mål- og resultatstyring som et hovedprinsipp. Jeg har ikke hørt noen ta til orde for at staten bør gå tilbake til å styre på innsatsfaktorer. Før vi fastsetter krav til rapportering, er det viktig at vi tar virksomhetene med på råd. Departement og virksomhet må være enige om hva vi ønsker å oppnå, og hva det er realistisk å oppnå. Mål- og resultatstyring er heller ikke den eneste måten vi styrer på. Mange lover og regler setter grenser, og i enkelte sektorer er det også betydelig innslag av brukermedvirkning og rettigheter. Jeg vil også peke på at statistikk om resultater og aktiviteter er nødvendig for å kunne evaluere hva som virker og hva som ikke virker, og for å videreutvikle kvaliteten på tjenestetilbudet. Vi har langt igjen når det gjelder å få til reell målstyring, selv om dette har vært et krav i økonomireglementet i nesten to tiår. Hensikten med mål- og resultatstyring er å øke effektiviteten og få mer ut av ressursene ved at virksomhetene får frihet til selv å bestemme hvilke virkemidler som skal brukes for å nå målene. Det er ikke markedsstyring, men snarere tvert imot sunn fornuft.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2014-03-06:
Jeg leser ikke Riksrevisjonens merknader slik representanten Fylkesnes nettopp refererte. Det er helt nødvendig at man går igjennom styringsmålene for alle etater. Det har denne regjeringen gjort. I tildelingsbrevene vi sendte ut i år, har vi lagt vekt på betydelig færre mål – men tydeligere mål. Det handler om å være tydelig på hva man ønsker å oppnå. Vi har vært veldig tydelige på at man ikke løser utfordringer ved å sende av gårde enda flere mål; man løser utfordringene gjennom å sende tydelige mål. Jeg oppfatter ikke at det er noen konflikt mellom det regjeringen nå gjør, og de merknadene som er fremkommet fra Riksrevisjonen knyttet til de sakene som behandles i salen i dag.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-11-20:
På vegne av stortingsrepresentantene Eva Kristin Hansen, Åsmund Aukrust og meg selv har jeg gleden av å legge fram et forslag om å videreutvikle indikatorene for bærekraftig utvikling.
Ola Elvestuen (Venstre), 2014-11-20:
Jeg er glad for påpekningen av at det er fjerning av femårsregelen og ikke bare en endring av den. Det er klart at slik boligmarkedet varierer over tid, er det nødvendig for at man skal få til en utbygging – når tiden er inne – at man har en planreserve som ligger der, og som man kan være trygg på at man kan få gjennomført. Dette er viktig – det er viktig for kommunene, det er viktig for de som skal forholde seg til planene, og det er viktig for næringslivet, slik at man kan ha nærmest en beredskap og være klare. Så til det statsråden sa om innsigelser: Jeg er enig i at det er viktig at man får færre innsigelser, og at man ikke har statlige myndigheter som blander seg inn i det som egentlig skal være lokale beslutninger. Men det er også viktig, når det gjelder de innsigelsene som faktisk er der, at man har en tydelighet om at man – via Fylkesmannen – ivaretar de statlige interessene i de ulike lokalsamfunnene. Ja, vi er for et lokaldemokrati, og man skal kunne ta beslutninger, men man skal ikke kunne overkjøre statlige interesser via et kommunestyre. Så det er viktig at man her er bevisst på hva man gjør, og ikke går for langt i å lytte bare til lokale myndigheter.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Det er ikke veldig store endringer vi behandler i dag. Det synes vi i Arbeiderpartiet i og for seg er greit, for plan- og bygningsloven fungerer godt allerede. Vi er i hovedsak enig i alle de forslagene og stiller oss bak endringene til regjeringen, og vi håper at dette vil føre til et enklere regelverk, både for politikere og for folk. Så noen kommentarer likevel: Femårsregelen skulle sikre at byggingen startet maks fem år etter at planen var vedtatt, og den skulle hindre at tomter ble stående ubebygd etter at de var ferdig regulert. I tillegg til fem år kunne man be om to års ytterligere utsettelse to ganger. Dette var en regel som ble innført i 2009, så det har ikke gått fem år engang siden den ble innført, og derfor vet vi jo egentlig ikke helt om den har fungert etter hensikten. Vi merker oss også at tidligere har regjeringen nærmest varslet at hele regelen skulle fjernes, men det man i praksis har gjort, er å gjøre femårsregelen til en tiårsregel. Mange av høringsinstansene har sagt at det i praksis vil få liten betydning, og er derfor skuffet over at regjeringen ikke gjorde som den tidligere hadde annonsert. Regjeringen ber også om mulighet til å gjøre en forskriftsendring som gir unntaksmulighet fra kravet om planprogram for reguleringsplaner. For oss i Arbeiderpartiet framstår det litt uklart hvilke unntak man mener skal finne sted, og vi skriver i våre merknader at disse unntakene bare skal finne sted i særlige tilfeller. Vi ser også at dette kan, potensielt sett, føye seg inn i rekken av en del forslag som kan svekke vernet av natur og miljø. Vi er veldig for forenkling, men det må ikke gå på bekostning av hensynet til miljøvern. Samtidig som man legger fram disse forenklingsforslagene, ser vi at mange av faginstansene som jobber med miljø og klima, får mindre midler, både nasjonalt og lokalt. Det er viktig med tilstrekkelig kunnskap om sårbar natur, både fordi naturen har en verdi i seg selv, og mest av alt – fordi tap av det biologiske mangfoldet er et av våre største miljøproblemer. Så Arbeiderpartiet kommer til å følge opp dette i denne saken og i andre saker som kommer fra regjeringen. Til slutt: Vi ser at byggenæringen sliter med produktiviteten, og flere av høringsinstansene sier at stadige endringer i regelverket er det vanskelig for dem å forholde seg til. Også i denne runden varsler regjeringen at det vil komme nye endringer i plan- og bygningsloven. Det betyr at selv om intensjonen er god og intensjonen er forenkling, kan resultatet bli mer forvirring og mangel på forutsigbarhet. Derfor har vi, sammen med Miljøpartiet og Venstre, skrevet en merknad om at vi mener at man i framtidige endringer bør fastsette en fast dato for når endringer trer i kraft, slik at de, uavhengig av når de blir vedtatt, blir iverksatt en fastsatt dato annethvert år. Det ville gitt næringen mer forutsigbarhet, og det hadde i seg selv vært et godt forenklingstiltak.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2014-11-20:
Vi gjør nå relativt små justeringer i plan- og bygningsloven. Samtidig har regjeringen i sitt høringsbrev varslet at det også kommer nye endringer. Det er mange som da sier at det er vanskelig å forholde seg til stadige småendringer. Mitt spørsmål til statsråden er om han skjønner den frustrasjonen, og om vi kan forvente nye småendringer til stadighet i Stortinget, eller om regjeringen ser for seg et arbeid hvor man kunne sett en mer helhetlig gjennomgang av plan- og bygningsloven.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2014-11-20:
Høgre–Framstegsparti-regjeringa ved Kommunal- og moderniseringsdepartementet foreslår i proposisjonen lovendringar som i hovudsak skal leggje til rette for ei enklare, meir effektiv og fleksibel behandling av forslag til reguleringsplanar. I tillegg blir det foreslått rettingar og klargjeringar i enkelte av føresegnene i lova. Denne regjeringa leverer, slik vi lova, også på dette feltet, og vi kan nemne: ein auke i lengda på fristen frå fem til ti år for å begynne gjennomføringa av detaljreguleringar at det kan gjerast unntak frå krav om planprogram for reguleringsplanar ei tydeleggjering av at kommunane har høve til å unnlate å fastsetje planprogram for private reguleringsplanar innføring av enkelte nye rettleiande fristar knytte til behandlinga av planar I tillegg blir det gjort rettingar og klargjeringar i 18 paragrafar i lovteksten, noko som også var nødvendig – alt dette for å få ei enklare og meir effektiv og fleksibel behandling av reguleringsforslag etter at forslaga som er nemnde ovanfor, har vore på høyring. Komiteen har merka seg at høyringsinstansane generelt sett er positive til forslaga, som blir oppfatta som praktiske og godt grunngitte. Ein samla komité deler også regjeringa sitt syn på at endringane vil ha positive konsekvensar for både utbyggjarar og innbyggjarar og gi mindre ressursbruk i samband med planbehandling for kommunane. På vegner av Framstegspartiet er eg glad for at vi kan vere med på denne forenklinga, som vil føre til ei meir effektiv framdrift av reguleringsarbeidet framover og gjere det meir føreseieleg – til nytte og glede for både offentlege og private utbyggjarar.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2014-11-20:
Noreg er eit av dei landa som bidreg mest, målt per capita, til klimaarbeidet, og etter no å ha deltatt som observatør av FNs arbeid ein månads tid og sett arbeidet dei gjer innanfor ei rekkje viktige område, kan eg også konkludere med at vi viser godt igjen i statistikkane om økonomiske bidrag, også når det gjeld FNs grøne fond. Norfund gjer også eit svært viktig arbeid på fornybarsida utanlands og i ei rekkje land – og er eit anna eksempel på Noregs bidrag på dette området. Noreg har aktivt bidrege med utvikling av det internasjonale arbeidet på klimaområdet, og ambisjonane vidare er slett ikkje reduserte – snarare tvert imot. Difor er det at ein no føreslår ein konkret klimaprosent som eit mål, ei avsporing, etter Framstegspartiet si meining. Politiske ambisjonar gjennom eit prosentmål er ein dårleg idé, då det fokuserer på ressursallokering framfor på det som er viktig: effektiv og god ressursplassering. Denne regjeringa har vore og vil framleis vere heilt i fremste rekkje globalt når det gjeld ressursbruk målt per capita, men å låse det til ein eksakt prosent av BNI er rett og slett ein dårleg idé. Til slutt nokre ord knytte til representanten Ingunn Gjerstad sitt innlegg, der ho tar opp problemet med korrupsjon: Vi ser i dag at store midlar går til denne typen arbeid, og då er det svært viktig at dette arbeidet ikkje blir øydelagt av at uærlege sjeler kjem inn og får forsyne seg av ressursane til dette viktige arbeidet. Så det er svært viktig å fokusere på dette også.