Leif Frode Onarheim (Høyre), 2003-03-27:
Dagens debatt om innstillingen fra energi- og miljøkomiteen til St.meld. nr. 9 er viktig for Norge. Den er ikke minst viktig for de mange kystsamfunn som ser en mulighet til ny industri, ny verdiskaping, basert på tilførsel av naturgass. Det er gledelig at det er et solid flertall for å ta en større del av naturgassen fra norsk sokkel i bruk innenlands. Likevel er det synd at komiteen er delt når det gjelder spørsmålet om hvordan en skal sikre at bruk av gass innenlands virkelig blir verdiskaping. Vi må ikke risikere at gode intensjoner ender opp som tapsprosjekter både for de lokale investorer og staten som medinvestor i infrastruktur fordi planleggingen ikke er god nok. Norge har tradisjonelt først og fremst vært en råvareeksportør. Bare i liten grad har vi maktet å foredle alle de rike naturressurser vi er velsignet med – dette gjelder ikke minst fisk, olje og gass. I tillegg eksporterer vi ganske mye halvfabrikata bl.a. basert på elektrisk kraft. Men bare på noen få områder har vi i Norge klart overgangen til videreforedling og merkevarebygging internasjonalt. Det er ikke tvil om at dette gjør oss mer sårbare for internasjonale konjunkturer enn om vi hadde bygd opp sterke markedsposisjoner på ferdigvarer. Når det gjelder naturgass, kan den benyttes i industrielle prosesser som råvarer, som energibærer, som grunnlag for biokjemiske prosesser og til å produsere elektrisk kraft. Det er også slik at ved å ta i bruk naturgass i slike prosesser vil det ofte skapes varme/varmt vann som kan være viktig i avledede prosesser. Dette kan f.eks. være i forbindelse med fiskeoppdrett, smolt- og yngelproduksjon. Det er med dette utgangspunkt jeg hilser med glede at det er slik bred oppslutning om de industrielle muligheter som innenlands bruk av naturgass gir. Samtidig er det slik at selv om naturgass er den minst forurensende fossile energikilde, er det viktig å stille miljøkrav til lavest mulig utslipp av klimagasser i prosessene. Vi må ikke glemme at vi har store utfordringer med å gjennomføre de utslippsreduksjoner som Kyotoprotokollen forplikter oss til. Skal vi lykkes i å skape ny industriell aktivitet og ny optimisme rundt omkring i landet, må vi finne frem til akseptable måter å få gassen ilandført på. Der hvor det kan etableres og identifiseres et stort behov for gass, vil bygging av transmisjonsrør være det mest naturlige, mens det andre steder vil være fornuftig med LNG-/CNG-anlegg for å kunne ta imot båtlaster med nedkjølt eller komprimert gass. Begge metoder krever store investeringer. Flertallet i komiteen ønsker derfor at Regjeringen raskt setter i gang arbeidet med å kartlegge interessene for å ta i bruk gassen, anslå sannsynlige behov, og vurdere i hvor stor grad og på hvilken måte staten kan medfinansiere slik infrastruktur. Det hittil mest bearbeidede prosjekt er gassrør til Grenland. Det mest lønnsomme og realistiske alternativ, ifølge de lokale interessentene i Telemark Gassforum, er et kombirør for tørrgass og våtgass. Et slikt rør vil dekke et behov til eksisterende industrielle prosesser i Grenland, både til Norsk Hydro og til Borealis, og til priser som bør være rimeligere enn dagens båttransport. Likevel er det mange spørsmål som må vurderes nærmere også i dette mest modne prosjektet. Hvilke andre industrielle brukere kan bringes på banen? Hvor stort kvantum kan vi regne med på sikt? Hvor skal gassen komme fra? Når det gjelder tørrgass, er det neppe noe problem hvor den skal komme fra, men det må sikres at det også er tilgjengelig våtgass til slike kombirør. Og videre: Hvor skal røret legges for å sikre best mulig trasé, og hvilke muligheter kan legges inn for å kunne bygge grenrør inn til andre mottaksanlegg, f.eks. til Østfold og Vest-Sverige? Og hva vil et slikt rør koste? Anslagene fra våre mest erfarne selskaper, Statoil og Hydro, spriker fra 3,75 milliarder kr til mellom 5 milliarder kr og 6 milliarder kr. Jeg føler at det er helt nødvendig å få mer kunnskap om disse forhold før vi tar investeringsbeslutninger. På øvrige alternative ilandføringssteder må tilsvarende vurderinger gjøres. På denne bakgrunn er det rart, for å bruke et meget forsiktig uttrykk, at enkelte medrepresentanter i komiteen til media og i foredrag sier at dette er utredet nok, nå må vi bare sette i gang! Jeg forventer at det ikke er den type uansvarlighet i Stortinget når det kommer til realitetene. Men når det gjelder utålmodigheten med å komme i gang, deler jeg den. Derfor sier flertallet at utredningene må utføres så raskt og effektivt som mulig i samarbeid med interessert industri og industrisammenslutninger. I forslags form har flertallet bedt Regjeringen komme tilbake med slike vurderinger senest i løpet av våren 2004. Flertallet ber videre om at finansieringsordninger for infrastruktur, bl.a. etablering av et statlig selskap som skal delta i finansieringen, vurderes samtidig. Det er altså ikke slik at flertallet ber om at saken utsettes. Det skal være fullt trykk i saken, og jeg er sikker på at også de interesserte industribedrifter ser nødvendigheten av å vite litt om hva som er lønnsomheten, og hva som er muligheten i disse spørsmål. Et kjernepunkt for Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er tydeligvis at de allerede nå vil ha etablert det statlige selskapet med en betydelig kapital. Selv om jeg har forståelse for at 3 milliarder kr på bok nå er bedre enn 3 milliarder kr på taket, er det et anerkjent prinsipp at slike selskap ikke bør opprettes før man vet hva det skal være med på, og hvilke oppgaver det skal få. Jeg er glad for at komiteen samlet går inn for at det opprettes et statlig innovasjonsselskap lokalisert i Grenland. Komiteen har ønsket å utvide mandatet for selskapet noe, nettopp fordi den industrielle kompetanse i Grenland går utover den rene forskning på CO2-håndtering i gasskraftverk. Blant annet vil det være naturlig at selskapet får ansvaret for utviklingen av hydrogen og eventuelt petrokjemi. Igjen er det uenighet om når finansieringen av selskapet skal være på plass, og hvilke ressurser det egentlig er snakk om. Også på dette felt mener flertallet at Regjeringen må komme raskt tilbake med finansieringsplan for selskapet. Det er også ønskelig at selskapet kan opprettes raskere enn det som er foreslått i meldingen. Det er viktig at dette innovasjonsselskapet samarbeider tett med øvrige forskningsmiljøer i landet for å få frem gode løsninger så raskt som mulig. Jeg viser her spesielt til forskningsmiljøene i Trondheim, som ligger langt fremme på disse aktuelle områdene. Videre er komiteen enig i opprettelsen av et nasjonalt kompetansesenter på Haugalandet. Det er nødvendig at ansvarsforholdet mellom Direktoratet for brann- og eksplosjonsvern og det foreslåtte senter med hensyn til brann og sikkerhet avklares. Jeg viser i denne forbindelse til det nye forslaget fra komiteen. Det er også stor enighet om å få etablert et pliktig grønt sertifikatsystem. Flertallet peker på at det er viktig at det skapes et norsk/svensk marked for grønne sertifikater, og med mulighet til senere tilpasning til et bredere internasjonalt system. Et slikt opplegg gjør det mulig å få raskere fremdrift for å få frem nye fornybare energikilder. Det vil være en stor fordel å markedsbasere en slik utvikling. Det vil gi mest mulig ny fornybar energi pr. krone investert. Det vil virke forutsigbart og gi større mulighet for engasjement og nye initiativ for å få frem de prosjekter som raskest fører til målet. Det er flere muligheter for en mer miljøvennlig ferge- og busstransport med bruk av naturgass. Selv om det ikke gir så store miljøgevinster, kan dette likevel være gode alternativ til dagens drivstoff i en overgangsperiode frem mot hydrogen/brenselscelleteknologi. Nå må vi alle være med og skape litt optimisme i industrien rundt omkring i landet. De siste avisartikler har ikke bidratt til det. Et av virkemidlene er å ta i bruk mer gass til innenlands verdiskaping. Arbeiderpartiet forsøker å skape splittelse i regjeringspartiene ved å foreslå en mer aggressiv utbygging av gasskraftverk. Regjeringspartiene står naturligvis fast på Sem-erklæringen, hvor det klart står at de tre konsesjoner til gasskraftverk, med tillegg av Snøhvit, er de som blir gitt med dagens teknologi. Vi viser samtidig til Regjeringens forsikring om at gasskraftverk som bygges på basis av disse konsesjoner, ikke skal ha dårligere rammebetingelser enn tilsvarende verk i EØS-området. Men ytterligere konsesjoner krever CO2-håndtering. Dette er grunnen til at vi ønsker å satse så sterkt på CO2-forskning. Så snart det kommer løsninger på CO2-problemet som også er akseptable ut fra kostnadsforhold, vil vi være klare til å stimulere til bruk av gassen også til elkraft. Debatten i dag vil vise noe av det mest forvirrende i politikkens verden. Hele komiteen, kanskje med noen reservasjoner fra SV, er meget opptatt av og enige om å ta en større del av naturgassen i bruk innenlands. Alle er enig i at staten må bidra i infrastruktur for å ta gassen i land. Alle er enig i opprettelse av et innovasjonsselskap i Grenland. Alle er enig i fremskyndelse i tid og utvidet mandat. Alle er enig i opprettelsen av et kompetansesenter på Haugalandet. Alle er enig i opprettelse av et pliktig grønt sertifikatmarked. Likevel vil debatten fremstå som vi er helt uenige. Skillet går ved hvor mange penger staten skal inn med, og hvor raskt. Dette er naturligvis helt sentrale spørsmål, og jeg kan forstå Arbeiderpartiets og Fremskrittspartiets utålmodighet. Men la ikke spørsmålet om en grundig saksbehandling og en god planlegging overskygge budskapet til en hardt presset konkurranseutsatt industri. Vi ønsker å ta gassen i bruk i Norge, gripe mulighetene til å satse på nye prosesser, nye produkter og nyetableringer. Med en rask og grundig behandling i Regjeringen bør vi kunne starte utbygging av infrastruktur uten forsinkelse og med større sikkerhet for at beslutningene virkelig gir optimisme og økt langsiktig verdiskaping.