Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-02-14:
Jeg vil takke utenriksministeren for en bred, grundig og perspektivrik redegjørelse, et godt grunnlag for denne debatten. Formålet med utenrikspolitikken er å verne om og fremme norske interesser, ivareta vår sikkerhet og trygge grunnleggende verdier i vårt samfunn. Men utenrikspolitikken må også favne vårt ansvar for verden omkring oss. Vi må yte vårt til fred og stabilitet, også utover våre nærområder. Vi må yte vårt til utviklingen i fattige land og i kampen mot felles utfordringer: terror, klimaendringer og internasjonal kriminalitet. Terrorangrepet i In Amenas er en brutal påminnelse om at våre forsvarslinjer i dagens geopolitiske bilde ikke bare går ved egne grenser, kanskje ikke engang først og fremst ved egne grenseposter. Norsk næringslivs tilstedeværelse og norsk engasjement i fremmede strøk kan ha direkte konsekvenser for hvordan vi skal ivareta våre interesser. Et stadig mer globalisert norsk næringsliv fordrer en styrking av det utenriksministeren kalte økonomisk diplomati. Vår diplomatiske tilstedeværelse må ta opp i seg disse behovene. Den arabiske våren vakte håp om at undertrykkende regimer skulle erstattes med frihet og folkestyre. Utfordringene har vist seg store. I Egypt føler mange at revolusjonen er stjålet, tross demokratiske valg. Utviklingen er foruroligende også i Libya og nå i Tunis. Borgerkrigen i Syria synes uten ende. Det er Sikkerhetsrådets ansvar å bringe borgerkrigen og de humanitære lidelsene til opphør. Norge har anerkjent de opposisjonelle kreftene i Nasjonalkoalisjonen som den legitime representanten for det syriske folk. Men jeg kan ikke fri meg fra å føle en dyp uro over hvordan opposisjonen vil håndtere situasjonen når Assad-regimets tid er over. Vil den evne å leve opp til de krav det internasjonale samfunn må stille om å søke forsoning og et demokratisk grunnlag for et overgangsstyre mot et demokratisk Syria? Eller vil det fortsatt bli oppgjør mellom borgerkrigens to parter? Det vi erfarer etter slike omveltninger, er at opposisjon ikke nødvendigvis er synonymt med demokrati. Situasjonen i Mali er urovekkende. Vi støtter regjeringens vilje til å vurdere et bidrag til den FN-styrken som planlegges. Like viktig er det at vårt utviklingsengasjement i landet videreføres, og bidraget på 30 mill. kr inn i FNs fond for Mali. Det er viktig at den fredsbevarende operasjonen i Mali har en sterk afrikansk forankring. Et høyprofilert og kanskje langvarig vestlig militært engasjement kan virke mot sin hensikt, slik utenriksministeren pekte på. Å skape grobunn for det fiendebildet Al Qaida forsøker å bygge opp, vil være et dårlig bidrag til en fredelig utvikling. Det er selvsagt for tidlig å gjøre opp status etter ISAFs tiårige operasjon i Afghanistan. Men jeg vil gjøre en refleksjon om det jeg vil kalle militærmaktens begrensninger etter Afghanistan, og ikke minst etter USAs krig i Irak. Irak-krigen startet på feilaktig grunnlag. Afghanistan var en nødvendighet. Militær maktbruk vil være nødvendig, som nå i Mali. Men poenget i denne sammenheng er at vi også må ha med oss militærmaktens begrensning. Militærmakt kan benyttes til å fjerne et problem, men ikke til å bygge det nye. Den erfaringen må det internasjonale samfunnet ha tungt med seg, stilt overfor nye utfordringer, som nå i Mali. Den andre refleksjonen er at bruk av militærmakt er krevende. Selv når verdens militært sett største og sterkeste makter går sammen, tærer innsatsen raskere på kreftene enn man kanskje skulle tro. Konflikten mellom Israel og Palestina lever videre, skremmende fastlåst. Her burde også partene innse maktbrukens begrensning, at fred og forsoning ikke oppnås gjennom raketter, at trygghet ikke skapes gjennom nye murer, flere bosetninger og fortsatt okkupasjon. Det var riktig og viktig å støtte Palestinas søknad om status som observatørstat i FN. Det var en anerkjennelse av de resultater selvstyremyndighetene har oppnådd i byggingen av institusjoner som er nødvendig for en tostatsløsning. Den palestinske økonomien er imidlertid i dyp krise. Det er tretthet i det internasjonale giversamfunnet. Vi har et særlig ansvar, som leder av giverlandsgruppen. Det ansvaret skal vi ikke svikte. Dette er ikke minst i Israels interesse. Bryter den palestinske økonomien sammen, sitter Israel som en okkupasjonsmakt alene med ansvaret. Derfor er det så uforståelig at Israel tidvis forverrer situasjonen ved å holde tilbake palestinske skatteinntekter. I spontanspørretimen i går ble eksemplene på antisemittisme som den israelske organisasjonen Palestinian Media Watch avdekket i palestinsk barne-tv, med rette skarpt kritisert. Regjeringen reagerte ved å ta dette opp med president Abbas’ kontor, hvor det også var sterke reaksjoner. Antisemittisme er uakseptabelt, hvor og hvordan det enn kommer til uttrykk. Derfor har regjeringen, som utenriksministeren redegjorde for i går, hatt et bredt engasjement i Israel og Palestina for å bidra til at denne type hatefulle fiendebilder og uttrykk kan ryddes vekk, bl.a. i skolebøker. Vi skal stå opp mot antisemittisme og ekstremisme, hvor det enn manifesterer seg. Jeg skulle imidlertid ønske at vi også kunne stå sammen om et like sterkt engasjement mot de planene Israel har lansert om nye bosetninger, bl.a. i Jerusalem, som – om de settes ut i livet – i praksis undergraver mulighetene for en tostatsløsning. Jeg synes ikke det er noe tyngende krav å stille til den nye israelske regjering at den stanser bosetterbevegelsen når denne fortsetter å ta seg til rette på palestinsk område. Utvidelsene av bosetningene på palestinsk område må stanse. Det er en forventning som møter den nye israelske regjering i det internasjonale samfunn. På begynnelsen av 1800-tallet, da eidsvollsmennene laget vår grunnlov, sto Kina og India for omtrent halvparten av verdens BNP. I dag er Kina verdens nest største økonomi. Sammen med India anslår de som regner på slikt, at de to landene igjen vil stå for halvparten av verdens BNP rundt 2060. Kina, India, Vietnam, Indonesia – store, folkerike land med økonomier som gjennom mange år har hatt en imponerende økonomisk vekst. Det er viktig fordi det har brakt en bedre hverdag og en mer håpefull framtid til hundrevis av millioner av mennesker. Det er viktig også fordi veksten i disse landene har bidratt til at finanskrisen ikke er blitt dypere enn den har blitt. Men disse landene, sammen med land i Latin-Amerika og i Afrika, representerer også nye viktige handelspartnere for Norge – nye viktige markeder for norsk næringsliv. Dette endrer rammene for vårt økonomiske diplomati og vår internasjonale tilstedeværelse. Det er tradisjonell statsvitenskapelig teori at økonomisk makt før eller siden veksles inn i innflytelse og militær makt. Da daværende statsminister Gro Harlem Brundtland besøkte Kina i januar 1988 og møtte Deng Xiaoping, var Dengs åpningsreplikk at Kina trenger fred med sine naboer i 100 år for å utvikle seg. Jeg tror at holdningen til denne kortvokste, men store statsmannen, som satte Kina på den eventyrlige økonomiske utviklingen som er skjedd siden den gang, fortsatt anses som en grunnleggende rettesnor i Beijing. Da utenrikskomiteen besøkte Kina i september 2010, møtte vi et land hvor den sterke utviklingen manifesterte seg i bybildet i Beijing og Shanghai, men hvor de politikere og forskere vi møtte, var mer opptatt av hva som gjensto, enn hva som var oppnådd. Frykten for at forskjellene mellom kysten og innlandet skulle undergrave harmonien i samfunnet, var påtakelig. Derfor er det neste store sprang å utvikle innlandet. Men store land tar stor plass. Derfor er det viktig at alle disse landene integreres ikke bare i verdensøkonomien gjennom sin økonomiske vekst og utvikling, men også i nettverket av internasjonale organer, avtaler og forpliktelser. Norge, som legger så stor vekt på en godt organisert verden, der lov og rett er grunnlaget, og der tvister og konflikter løses i internasjonale organer, må være en pådriver for at disse landene får sin rettmessige plass i internasjonale organer og en rolle der hvor de også anmelder legitime interesser eller vilje til å bidra. Derfor støtter vi helhjertet regjeringens arbeid for at Kina skal få observatørplass i Arktisk råd, sammen med EU og andre som har god begrunnelse for sin interesse. Fredag hadde jeg gleden av å feire kinesisk nyttår – inngangen til Slangens år – sammen med Norsk Kinesisk Samarbeidsorganisasjon, en nystiftet organisasjon som arbeider for kontakt mellom Norge og Kina. Jeg håper at også denne type organisasjon kan være et bidrag til at vi overvinner den skade tildelingen av fredsprisen i 2010 skapte på forholdet mellom våre land. Slangens år skal preges av klokskap og kreativitet. Jeg håper dette vil prege det diplomatiske arbeidet som utenriksministeren bekrefter er i gang, i Aftenposten i dag, slik at vi kan ta opp tråden fra vårt fruktbare samarbeid på mange områder, der denne ble så brått klippet av.