Nikolai Astrup (Høyre), 2009-12-04:
Jeg vil gjerne takke miljøvernministeren for at han tok seg tid til å orientere Stortinget om status og utvikling i de internasjonale klimaforhandlingene. På den annen side: Med to statsråder i departementet skulle det kanskje bare mangle at ikke én av dem fant tid til å informere nasjonalforsamlingen. Det er viktig at Stortinget holdes orientert om klimaforhandlingene. Sjelden har en regjering hatt større anledning til å forplikte Norge og fremtidige regjeringer i flere tiår fremover. De posisjoner Norge inntar i København, må derfor ha bred forankring i Stortinget. Ettersom tiden er ute for å påvirke Norges posisjoner i København, er det derfor en stor fordel at Høyre kan stille seg bak hovedlinjene i Regjeringens strategi. Vi er enige om at det mest effektive virkemidlet for å bekjempe klimautfordringene er å ta markedet i bruk i miljøets tjeneste. Bedre tjener finnes ikke. Men det forutsetter at vi retter opp den grunnleggende ubalansen mellom kostnadene ved å forurense og forurensningens pris for verden. For å si det på en annen måte: Det er for billig å forurense og for dyrt å være miljøvennlig. Derfor er et effektivt karbonmarked ett av de viktigste tiltakene verden kan enes om i København. Det hjelper imidlertid lite dersom verdens store forurensere ikke er villige til å delta, eller dersom historisk produksjon i Russland skal ligge til grunn for kvotetildelingen. Her er det viktig at Norge er en pådriver for et kvotemarked som forplikter alle. Målet er å kutte utslipp, ikke å flytte dem. Høyres forslag i klimaforliket om vern av regnskog er et av de sentrale tiltakene Regjeringen forsøker å få aksept for i en ny klimaavtale. Vern av skog er en rimelig og effektiv måte å bremse klimagassutslippene i verden på. Det er gledelig å se at Regjeringen ikke venter på en internasjonal avtale før den starter arbeidet, men allerede er i gang. Det er et eksempel Regjeringen bør følge på flere områder. Et tredje område statsråden forsøker å innlemme i en ny avtale, er at fangst- og lagringsprosjekter i u-land skal godkjennes under Kyotoprotokollen. Høyre støtter satsingen på fangst- og lagringsprosjektet nasjonalt, nettopp fordi det har potensial til å gjøre en forskjell internasjonalt. Det spiller ingen rolle hvem som utvikler fangst- og lagringsteknologi, men for Norge representerer fangst og lagring en mulighet for å skape vekst og nye arbeidsplasser. Skal vi få noe igjen for satsingen her hjemme, er vi imidlertid avhengig av at ikke prisen blir så høy at ingen andre enn de rikeste landene i verden har mulighet til å ta den i bruk. Statsråden brukte mye av sin redegjørelse på å spille ned forventningene til toppmøtet i København. Det er en erkjennelse av at det ikke står på Norges iver, men på mektigere lands vilje. Hvis resten av verden har vondt i viljen, er det i praksis uforpliktende for et lite land som Norge å ta på seg pådriverrollen. Det betyr ikke at vi ikke skal være en pådriver, men det kan forklare hvorfor det er vanskeligere å få andre med seg. Norge er som kjent verdensmester i klimaambisjoner. Ingenting gleder meg mer. Men det våre barn vil dømme oss på, er ikke vår evne til å sette oss høye mål, men vår evne til å omsette store ambisjoner i konkrete tiltak som gir faktiske resultater. Jeg vil påstå at det er helt urealistisk med dagens verktøy og virkemiddelapparat å kutte Norges utslipp med 30 pst. innen 2020, dessverre. Likevel er dette Norges løfte dersom verden enes om en forpliktende avtale i København. Jeg deler fullt ut statsrådens utsagn om at det ikke spiller noen rolle hvor vi kutter utslippene, så lenge de kuttes. Han har også helt rett i at vi må ta de billigste kuttene først. Samtidig har han altså lovet – gitt en god avtale i København – at Norge skal bidra med reduksjoner i verdens klimagassutslipp tilsvarende 40 pst. av våre nasjonale utslipp innen 2020. Legger vi klimaforliket til grunn, antar vi at to tredjedeler av dette skal tas hjemme, og da er det ikke spørsmål om vi enten skal satse på kvotehandel og teknologioverføring eller kutte hjemme, men like mye om hvilke tiltak vi skal gjennomføre hjemme som har overføringsverdi ute. Dette er ikke en kritikk av statsrådens ønske om kutt hjemme – det er en kamp jeg gjerne deltar i. Men det er en kritikk av statsrådens evne til å levere på sine løfter. Det er helt urealistisk å tro at land som er langt fattigere enn Norge, vil makte å gå fra høyutslippssamfunn til lavutslippssamfunn dersom vi selv ikke viser evne og vilje til å gå foran. Når det er vanskelig å få med seg andre land på en ambisiøs avtale i København, er det kanskje fordi de andre landene har ambisjon om å holde det de lover. Det er mulig å gjennomføre 30 pst. kutt i Norge innen 2020, men det krever mer av Regjeringen enn det den har levert til nå. Hvis Regjeringen går foran her hjemme, vil det kanskje være lettere å få med seg flere land der ute. Så er det sånn at forandring trenger ikke å være slutten på noe godt – det kan like gjerne være starten på noe bedre. Norge har teknologi, kompetanse og kapital til å gjøre klimaendringene til en mulighet i stedet for til et problem, både hjemme og ute, bl.a. gjennom offensiv satsing på utvikling av miljøteknologi. Men dette kommer ikke av seg selv. Det krever handling, også fra de innerste sirkler.