Julie Christiansen (Høyre), 2002-02-28:
Dagens utenriksdebatt faller i tid sammen med det første møtet i det nyopprettede europeiske konvent. Den store debatten om Europas fremtid skal nå føres videre i et forum hvor parlamentarikere og regjeringsmedlemmer fra alle EUs medlemsland og alle søkerland deltar – i tillegg til en rekke representanter fra Europas mangfoldige organisasjonsliv. Konventets arbeid inngår i en prosess frem mot EUs neste regjeringskonferanse, i 2004, hvor det er grunn til å vente nye traktatendringer. På toppmøtet i Nice i 2000 ble man enig om en lang diskusjonsliste frem mot 2004. Målsettingene er bl.a. å få en mer presis avgrensning av kompetansefordelingen mellom EU og medlemslandeneå avgjøre status for EUs charter for grunnleggende rettigheterå forenkle traktatene og gjøre dem mer tilgjengelige for folk flestå diskutere forholdet mellom de nasjonale parlamenter og EUs institusjoner Konventets funksjon er å gjøre denne prosessen frem mot regjeringskonferansen så bred, åpen og inkluderende som mulig. Norge står altså, i motsetning til EUs søkerland, på sidelinjen. Høyre kommer derfor til å følge denne europeiske fremtidsdebatten tett. Vi deltar også aktivt i ulike fora i European Peoples Party – den partipolitiske paraply i Europa, som vi er med i – og vi planlegger også seminarer om europaspørsmål i regi av stortingsgruppen. Jeg vil anta at flere partier vil følge godt med. Uansett om man er for eller imot EU, er det vanskelig å komme utenom at utfallet av den prosessen EU nå står foran, vil ha stor betydning for Norges politiske og økonomiske rammebetingelser. La meg kort nevne noen problemstillinger: Vil EU i større grad ta i bruk de nye arbeidsformene som ble etablert i Lisboa-strategien, som innebærer en mer målstyrt og mindre regelstyrt politikkutforming?Vil vi se en ytterligere overføring av myndighet fra kommisjonen til rådet og parlamentet, slik utviklingen har vært på 1990-tallet?Hvordan vil europeiske beslutninger forankres demokratisk?Hvordan kan det europeiske beslutningssystemet oppnå større legitimitet? Spørsmålene berører oss fordi vi allerede er innvevd i et tett samarbeid med EU. Oppsummert handler dette om hva et tettere, mer demokratisk og mer effektivt samarbeid i EU vil bety for Norge? Regjeringen gjør det klart i sin europapolitiske plattform at den ønsker å bidra til en reflektert debatt om utviklingen i Europa. I Aftenposten i dag etterlyses imidlertid en klargjøring av hvilket mål Regjeringen har. Vil den på den ene siden forberede norsk opinion på en mulig medlemskapsdebatt, eller vil den på den andre siden gjøre Norge best mulig skikket til en varig plass på utsiden av EU? Vel, hadde det vært mulig å spå sikkert om fremtiden, hadde det kanskje vært forsvarlig å satse alt på én hest. Jeg tror det er langt riktigere å si at Regjeringen har blikket rettet mot begge disse to tilnærmingsmåtene, snarere enn ingen av dem. Og jeg spør: Er det ikke en fordel i den nåværende situasjonen – hvor vi faktisk har et flertall i denne sal som er imot å søke om medlemskap i denne perioden – at vi har en regjering som har ulik tilnærming i europaspørsmålet? Jeg tror heller ikke at analysene av de utfordringene vi nå møter som følge av utvidelsen, endringene i EUs arbeidsmåte, innføringen av euro, utviklingen av sikkerhetspolitikken osv., blir mindre troverdige når Regjeringen består av både et ja-parti og to EØS-partier. Denne regjeringen har i sin europapolitiske plattform bestemt seg for å «belyse utfordringer Norge står overfor i sitt forhold til EU». Rent praktisk vil Regjeringen iverksette tiltak for å styrke den norske europadebatten gjennom bruk av Internett, seminarer, konferanser, brosjyrer, foredrag m.m. Slike tiltak er svært verdifulle i møte med en rivende utvikling på det europeiske kontinent, i EU og i NATO ikke minst. En slik åpen tilnærming er trolig også en forutsetning for at Norge skal kunne møte de mange problemene vi står overfor, enten det gjelder et stadig mer krevende påvirkningsarbeid overfor EU og EU-landene, ivaretakelse av våre fiskeriinteresser i forbindelse med utvidelsen, behov for tettere norsk tilknytning til Lisboa-strategien, vårt praktiske arbeidsfellesskap med EU om EUs sikkerhets- og forsvarspolitikk, eller en eventuell islandsk EU-søknad. Skal man se klart en elefant på bakkekammen i tide, må man på forhånd ha tenkt den tanken at den kan dukke opp.