Trine Skei Grande (Venstre), 2011-06-15:
I min tid på Stortinget er nok dette første gangen vi har behandlet en sak delt i to. Jeg er glad for at presidentskapet ga oss den muligheten, sånn at vi kan ha hastverk med det som regjeringa hadde hastverk med, og at vi jobber skikkelig med de viktige, store spørsmålene som ligger i resten av meldinga, og som vi kommer tilbake til til høsten, og som også henger sammen med den debatten vi hadde tidligere i dag om kontrollkomiteens innstilling. Det aller meste av det som ligger i kapittel 6, som vi behandler i dag, er vi jo enige om, men Venstre støtter opposisjonens forslag om at det hadde vært mye bedre med fem regioner, og vi kommer til å stemme i henhold til det. Det jeg har lyst til å fokusere på, er integrering av barn ut fra ulike forutsetninger. Vi har gått fra ei tid med mange store spesialskoler, med litt varierende kvalitet og litt varierende motivasjon, til en stor grad av integrasjon i vanlig skole for alle elever uansett bakgrunn. For de aller, aller fleste er det gode løsninger. Men av og til er det sånn at ulike barn krever litt ulike løsninger. Av og til er det godt å ha en spesialskole der man kan slappe av. Som en av de elevene jeg snakket med på en spesialskole, sa: Når man kom tilbake til sin vanlige skole, ble man tildelt en rolle som bajas og bråkmaker, men når man fikk lov til være i et annet skolemiljø, når man fikk skifte skolemiljø, fikk man plutselig en annen rolle som gjorde at det var litt mindre stress å være seg sjøl. Jeg tror at dette er et aspekt som det er tatt altfor lite hensyn til i organiseringa av spesialundervisning, men som kommer veldig godt til uttrykk gjennom hvordan man har behandlet grunnskoler for hørselshemmede barn. Det å være døv er noe annet enn å ha et annet handikap. Grunnen til det er at man bruker tegnspråk som hovedspråk. Tegnspråk er et offisielt språk, som norsk og samisk. Det er de språkene vi har i Norge. Da vi vedtok her i denne sal for noen år siden at tegnspråk skulle være et offisielt språk, handlet det om å ta vare på en kultur, å ta vare på et språk, å ta vare på en kompetanse og å ta vare på dannelse innenfor det språket. Noe av det viktige da man reviderte kommunebudsjettet i Oslo, var at Oslo Venstre fikk gjennomslag for støtte til Døves Kulturdager. Det er ikke mange handikap som har sine egne kulturdager. Det er ikke mange handikap der dette er logisk og fornuftig å ha. Men når det gjelder tegnspråket, har det å formidle den kulturen i det språket, tegnspråkkulturen, en egenverdi og et eget innhold. Derfor skulle statsråden hatt en mye mer rolig behandling av disse sakene og ikke forholdt seg til det å være døv som et hvilket som helst annet handikap – fordi tegnspråket er så spesielt som det er, fordi tegnspråkkultur er så spesielt som det er, og fordi døve barn ofte kan føle seg mer utenfor enn de som har andre handikap. Det er grunnen til at Venstre var med på å fremme forslaget om å fryse og stoppe nedleggelser. Det betyr ikke at man ikke kan finne gode løsninger på andre måter, men vi har vært alvorlig bekymret for hvordan man skal beholde fagmiljøet, hvordan man skal beholde det fellesskapet som døveskolene har skapt, og hvordan man skal ivareta vedtaket her i denne sal om at tegnspråk skal være et offisielt språk. SV påstår at mennesket er kommunalt. Jeg vil nok snu på det. Jeg mener at det er borgerne i et samfunn som eier sin kommune, ikke kommunen som eier borgerne. Derfor mener jeg at borgere skal høres på, og de skal ha følelsen av at de eier de fellesskapsløsningene som er. Det er helt klart at den måten man har fart fram på når det gjelder tegnspråkkulturen, når det gjelder døvekulturen, og når det gjelder de døveskolene vi har hatt, har gjort at folk har hatt følelsen av at de eies av kommunen, og ikke at de eier kommunen.