trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det er imponerende å høre om Høyres alternative statsbudsjett på enkelte områder. Man vil nå satse på forskning, man vil satse på utdanning, man skal gi mer til kommunene, heter det. Det er en voldsom satsing fra Høyre i det alternative budsjettet som ikke blir vedtatt i dag, og som ikke kommer til å ha noen som helst virkning for det norske samfunnet til neste år. Mitt spørsmål til representanten Brende er: Hvorfor i all verden kom ikke alle disse gode sakene i de to årene da Høyre faktisk hadde påvirkning på statsbudsjettet i samarbeidet med sentrum? Hvorfor var det ikke utdanning man kjempet igjennom i de knallharde forhandlingene som varte dag og natt, og som var dramatiske – snakk om regjeringsskifte osv. og trusler om at får vi ikke det og det, så blir det ingen avtale? Hvorfor var det ikke utdanning, sykehus og kommuneøkonomi som da var det viktigste for Høyre? Da var det skattelette og veibevilgninger som var det avgjørende for Høyre. Men nå når de lager sitt eget alternativ, som ikke skal inn i noen forhandlinger, da er det plutselig en helt annen låt. Kan vi stole på at det ville ha vært Høyres krav til sentrum, når man faktisk i de to årene man hadde muligheten, ikke gjorde det? Så gjelder det et spørsmål til representanten Brende om noe som står i Høyres alternative statsbudsjett. Man skriver at man vil fjerne all statsstøtte til skolefritidsordningen med unntak for 6-åringene. Hvorfor er det slik at Høyre, som er opptatt av skattelette og at pengene skal tilbake til skattebetalerne, er helt for det når det går til høytlønte, men når det går til lavere egenbetaling for barnefamilier i form av en billigere skolefritidsordning, da er man imot det? Er det det at det her er andre mottakere, nemlig barnefamiliene og ikke de høytlønte, som gjør at Høyre er imot at de skal få tilbake noe av skattebetalernes egne penger?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Representanten Giske snakket forholdsvis mye om utdanning, og mitt spørsmål vil gå i den retning. Jeg går ut fra at vi kan være enige om at grunnskolen kanskje er det viktigste innenfor utdanningen, for hvis vi ikke har en solid grunnskole, blir egentlig overbygningen ganske meningsløs. Det er slik at skolene i Norge bruker veldig forskjellig beløp pr. elev. Noen kommuner bruker 35 000 kr, andre kommuner bruker opp mot 90 000 kr pr. elev. Det er en stor skjevfordeling, og det må bekymre Arbeiderpartiet i forhold til enhetsskolen, som bl.a. representanten Jagland til stadighet taler varmt om. Grunnen til at det er så store forskjeller kommunene imellom, har vi bl.a. hørt er at det i enkelte kommuner er mange små skoler. I andre kommuner ligger skolene tett, det er mange av dem og de er store. Nå viser rapporten fra Beregningsutvalget for kommuneøkonomi at det er ikke bare slik at kommuner som har mye penger, har det fordi de har et større utgiftsbehov. Det viser seg faktisk at de frie inntektene for kommunene er veldig skjevfordelt også etter at det er tatt hensyn til utgiftsbehovet. Det er altså slik at noen kommuner har mer penger å bruke på skole enn andre. Mitt spørsmål da blir: Bekymrer det Arbeiderpartiet? Kan Arbeiderpartiet tenke seg å gå lenger når det gjelder implementeringen av Rattsø-utvalgets innstilling? Jeg ble litt optimistisk i sted da jeg hørte en replikk fra Sylvia Brustad, som faktisk antydet at Arbeiderpartiet var villig til å se på det. Vi har kommuner som har store problemer, og de pengene som er lagt inn, kommer neppe til å gå til skole i de kommunene.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Venstre fremstiller seg stadig som de små og mellomstore bedrifters talsmann. Mitt spørsmål til representanten Kvassheim må da gå på skatteopplegget som de har blitt enige med Arbeiderpartiet om. Representanten Terje Johansen, som er finanspolitisk talsmann for Venstre, uttalte seg i går om dette spørsmålet og var ikke helt fornøyd med resultatet. Spørsmålet mitt er altså: Mener representanten Kvassheim at forliket er en forbedring for små og mellomstore bedrifter, og hva i skatteopplegget er Venstre mest fornøyd med? Når jeg har Venstres parlamentariske leder i tale og kan få anledning til å stille spørsmål, skulle jeg også ha interesse av å få svar på følgende: Er Venstres parlamentariske leder enig med lederen i Unge Venstre om at det ville være fornuftig å få Høyre med i en regjering, eventuelt skifte ut Senterpartiet med Høyre? Det kunne gi ganske interessante konstellasjoner hvis det var tilfellet, ikke minst for Fremskrittspartiet.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
I denne debatten har det vært mange fra andre partier som har prøvd å definere om sentrumsregjeringen er nærmest Høyre eller om vi er nærmest Arbeiderpartiet, om vi er mest glad for årets forlik, eller fjorårets. La meg slå fast en gang for alle: Som mindretallsregjering må vi ha støtte fra andre i Stortinget. Men sentrum er sentrum! Vi er ikke Høyre, vi er ikke Arbeiderpartiet, vi er sentrum! Sentrum ville ha barnehageplasser og hadde derfor lagt inn 6 000 nye barnehageplasser. Forliket med Arbeiderpartiet gav rom for 2000 til – det er bra. Dette er et viktig ledd for sentrum, selv om Arbeiderpartiet ikke alltid vil høre på det. For Regjeringens helhetlige opplegg må både kontantstøtte og barnehageplasser til for å skape en reell valgfrihet for foreldre. For å få dette til, måtte sentrum hente støtte fra høyresiden til kontantstøtten – den fikk vi ikke til med Arbeiderpartiet, og vi måtte hente støtte fra venstresiden for å få til en god barnehageutbygging. Det må føles bra for representanten og Arbeiderpartiet nå endelig etter to år å være med i påvirkningen av politikken – og det hørte vi. Vi håper at dette nye arbeidsklimaet, viljen til å være med, er en ny start. Det har vært snakket mye om voksenopplæring av politikere i posisjon. Nå ser vi kanskje at voksenopplæringen også har hatt virkning på opposisjonens venstreside. Sentrum vil til enhver tid se på innhold. Betyr nå den nye gløden fra Arbeiderpartiet at vi nå vil se det største opposisjonspartiet – som er villig til ikke å bruke «taktikkeri» – samarbeide for resultater fra sak til sak?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Som vanlig var internasjonal solidaritet og bistand ikke et hovedtema i Høyre-representantens innlegg. Men det betyr ikke at Høyre ikke er opptatt av internasjonal aktivitet, Høyre har bl.a. et stort og viktig engasjement når det gjelder internasjonale fredsoperasjoner. Det så vi bl.a. i Høyres støtte til Regjeringens linje i Kosovo. Også når det skulle følges opp med humanitær bistand, var Høyre med. Men når det gjelder inndekningen fra Høyre: Høyre skulle ta fra andre sårbare områder, langsiktige tiltak og sårt tiltrengte midler innen bistand. Og her skilte vi lag. Hvis Høyre i tillegg hadde fått gjennomslag for sine tidligere forslag til bistandsbudsjett, hadde det nesten ikke vært noe å omfordele fra fattige til fattigere. Hvordan hadde Høyre løst det problemet? Høyre foreslår i år 1,2 milliarder kr i kutt på bistandsbudsjettet, men de øker forsvarsbudsjettet. Det går an å bidra før det smeller. Er ikke Høyre enig med sentrum i at det å bidra med humanitær bistand i f.eks. potensielle konfliktområder, satsing på utdanning, spesielt for unge kvinner, og hjelp til selvhjelp, vil være med på å forebygge konflikter og skape stabilitet? Dette må også Høyre se er bedre enn bare å bidra når konflikten er et faktum. Så selv om sentrums argumenter om at vi har ansvar for medmenneskers livsgrunnlag og rammebetingelser også utenfor Norge, ikke har noe gjennomslag hos Høyre, så kunne kanskje argumentet om fred og stabilitetsforebygging være interessant.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-26:
Venstre er et sentrumsparti. Vi er innstilt på å samarbeide både med Arbeiderpartiet og med Høyre og Fremskrittspartiet, avhengig av sakens karakter. Det er rett at når det gjelder forholdet til Arbeiderpartiet, er det mulig å finne gode løsninger i velferdspolitikken som hadde blitt tyngre å få arbeidet fram i forhold til Høyre og Fremskrittspartiet. På andre områder, f.eks. når det gjelder næringspolitikk, nyskaping, forskning og muligens også skole, er det lettere å få gode løsninger med Høyre. Det som er viktig i budsjettsituasjonen fra et år til et annet, er å ta utgangspunkt i den faktiske situasjonen. I fjor hadde Arbeiderpartiet ekskludert seg fra norsk politikk ved at kontantstøtten stod i veien for et samarbeid. I år la Høyre listen så høyt at det var helt naturlig å gå til det største partiet og søke å finne en løsning der. Resultatet viser at det var en god strategi, for Arbeiderpartiet var innstilt på å finne en løsning som ivaretok det som var vårt hovedanliggende, nemlig å føre fram til vedtak det som er hovedlinjene i Regjeringens politikk. Mitt svar er at det i noen saker er naturlig å samarbeide med Arbeiderpartiet og i andre saker med Høyre. Dette viser at det er feil når representanten Husøy sier at Venstre er et mini-Høyre. Vi har en helt annen avbalansering i forhold til velferdsgoder enn det Høyre har, og det avspeiles også under de samarbeidsoppleggene vi er med på i Stortinget.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-26:
Arbeiderpartiet la i god tid før valget fram en politikk som skulle foreta omfordeling. Den skulle klå de rike, som det ble sagt, ved at man skulle ta fra næringslivet og overføre til andre grupper. Et angrep på aksjerabatten, på delingsmodellen og rederibeskatningen var viktige elementer i den politikken. Vi lyktes i samarbeid med Arbeiderpartiet å få et vedtak hvor Arbeiderpartiet slo kontra på alle disse viktige områdene. Jeg tror det kan ha stor betydning for stabiliteten, for næringslivet og for de maritime næringer at Arbeiderpartiet har blitt tvunget tilbake på disse posisjonene. Det viktigste for næringslivet i de kommende årene er at det er stabilitet i de store linjene. Det er selvfølgelig justeringer i budsjettforliket vi kunne tenkt oss hadde vært ugjort. Det skulle bare mangle, for utgangspunktet vårt er at Regjeringen la fram det klart beste budsjettet. Men justeringene er ikke større enn at de bør kunne aksepteres, og de kan aksepteres uten at de har gått ut over hovedprofileringen i Regjeringens budsjett. Når det gjelder samarbeidsspørsmål, er mitt utgangspunkt for neste valgperiode at det er to mulige løsninger: enten den som Venstre gikk til valg på ved forrige korsvei, som var et sentrumssamarbeid knyttet opp mot Høyre, eller en videreføring av det samarbeidet som er nå, som har vist seg å fungere svært godt, mye bedre enn mange fryktet. Unge Venstres leder har kastet seg inn i denne debatten med et standpunkt som er identisk med det Venstre gikk til valg på forrige gang, et standpunkt som er likt det Kristelig Folkeparti har. Det er et godt utgangspunkt for en debatt i partiet, som blir viktig for oss, men som også blir viktig utad, for akkurat som vi spilte en nøkkelrolle i 1997, da Arbeiderpartiet ble utfordret, kommer vi til å gjøre det også i 2001.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-26:
Jeg registrerer at vi nå angripes fra Høyre og fra Arbeiderpartiet til dels på de samme problemstillingene. Det understreker vel det som var et hovedpoeng i mitt innlegg, at vi i vår sentrumsposisjon ivaretar elementer som er viktige i forhold til velferdsordninger, og så avbalanserer vi det med en mye mer offensiv næringspolitikk enn det Arbeiderpartiet har. Når det gjelder de elementene i næringspolitikken som påvirkes av det budsjettet som er endret, mener jeg de er av marginal betydning i forhold til det store bildet. Jeg vil faktisk si det slik at det er et mye dårligere signal i forhold til distriktene og næringslivet i distriktene når Høyre skal rasere SND. I sum vedkjenner jeg meg definitivt næringsprofilen og definitivt distriktsprofilen. Så spurte representanten: Hvorfor bruker ikke Venstre denne muligheten til å fornye norsk næringsliv, få et framtidsrettet norsk næringsliv? Jo, vi bruker den muligheten, bl.a. med en storstilt satsing på forskning, som fikk NHOs Kristin Clemet til å si at her har Regjeringen all grunn til å være fornøyd. En følger opp det løftet en hadde om å satse på forskning. Her må det være slik i Høyres sammenheng at NHO også tas til inntekt for sannheten når det går i Regjeringens favør.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-26:
Før valget lovte Regjeringen en satsing på skolen, og den ble konkretisert og er fulgt opp i budsjettet. Jeg betegnet det i mitt innlegg som et første skritt i en nødvendig opptrapping av innsatsen for norsk skole. Så hadde vi et lokalvalg i høst hvor vi valgte folk til kommunestyrer og fylkesting. Venstres ledelse sendte ut det signal at vi ønsket at våre folk i kommuner og fylkeskommuner prioriterte skole når budsjettet ble behandlet. De signalene vi nå får inn fra det ganske land, tyder på at det løftet følges opp. Mange steder er vi mer offensiv på skole enn partier som hadde en høyere faneføring på det før valget. Jeg har stor respekt for dem som nå rundt omkring i Norge aksjonerer for å få mer ressurser til skolen, og jeg er innstilt på å bidra konstruktivt til å følge dette opp. Da har Venstre og SV en litt ulik rolle. Vi er på et sted hvor de praktiske resultatene skapes i mange kommuner og i den sentrale politikken. Det er en rolle som vi er innstilt på å bruke for å få en opptrapping i skolen.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1999-11-26:
Representanten Rasmussen synes å være bekymret over at Venstre som et lite parti har stor innflytelse og sitter i regjering. Det som førte fram til regjeringsskiftet og foranlediget denne bekymring, egner seg kanskje bedre til interne drøftelser i Arbeiderpartiet enn til å stille meg til ansvar for det. Venstre er opptatt av en rettferdig fordeling, og det vil aldri være aktuelt å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet om et budsjett og bidra til å svekke velferdspolitikken og dra i gal retning når det gjelder fordelingspolitikken. Men Arbeiderpartiet må ikke kunne framstille det som at når en får en endring i skattepolitikken som neste år utgjør 1,3 milliarder kr, hvorav en ikke ubetydelig del tas fra AMS-ordningen, flytter en Norge fra å være et dypt urettferdig samfunn til å bli et gjennomgående rettferdig samfunn. Det er relativt marginale endringer som er gjort. De er gått i riktig retning mange av dem, men det endrer ikke totalbildet, som også var på plass i Regjeringens budsjett. Fordelingspolitikk er viktig for Venstre, og det er viktig for denne regjering. Det som forundrer meg, er mye mer Arbeiderpartiets skifte i retorikk rundt budsjettet. Da det ble lagt fram, var Jagland sterkt kritisk, det var en uakseptabel fordelingsprofil, og det var helt umulig å være med på et opplegg hvor Regjeringen bare lot utgiftene vokse og vokse og hadde store problemer med å få regnestykket til å gå opp. Nå blir altså Arbeiderpartiet med 100 pst. på et opplegg som går opp med det samme regnestykket som det Regjeringen la fram, for, som finansministeren sa i går – og det er et vesentlig poeng – de store innretninger på budsjettet er 100 pst. på plass i forhold til da det ble lagt fram.
Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det skulle gå klart fram av den debatten vi har hatt disse to dagene, at en av de viktigste drivkreftene bak Arbeiderpartiets ønske om å få et budsjettforlik med sentrumsregjeringspartiene, er å få til en mer rettferdig fordelingspolitikk. Reaksjonene spesielt fra Senterpartiet syns vi har vært helt klare, og jeg syns også at det er ganske klare signaler fra Kristelig Folkeparti om at det er nettopp i skjæringspunktet mellom Arbeiderpartiet/SV og regjeringspartiene at en slik mulighet kan oppnås. Men jeg føler at Venstre sår en del usikkerhet rundt det hele om hvor de står. Representanten Gunnar Kvassheim prøver seg igjen i dag med å poengtere blokkuavhengigheten som det viktigste. Jeg syns det står en del i kontrast til den forestillingen vi så på Dagsrevyen for to dager siden, der først Unge Venstres leder ble intervjuet, som en del har vært inne på, men der Gunnar Kvassheim ikke var mindre klar i sin uttalelse etterpå, nemlig at Høyre er å foretrekke i forhold til venstresiden i politikken. Betyr dette at Venstre innad i Regjeringen ikke skulle ønske at en denne gangen kom til et resultat med Arbeiderpartiet, men at det egentlig var et samarbeid med Høyre en hadde ønsket? Betyr det videre at fordelingspolitikken ikke er så viktig for Venstre? Vi vet jo at en av følgene av fjorårets forlik var at grensen for rett til å få sykepenger ble satt ned. Det greide vi heldigvis å rette opp igjen i år. Da må det være åpenbart at i et videre samarbeid med høyresiden er viktige velferdsgoder i fare. Jeg synes også det er et tankekors at Venstre med seks representanter i Stortinget i dag har en utrolig god uttelling i Regjeringen, med fire statsråder. Da bør en også være klar over at det er fullt mulig å danne regjering på et senere tidspunkt uten at Venstre inngår i det parlamentariske grunnlag for en regjering.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
I løpet av dagens debatt har vi hørt både statsministeren og nå representanten Steensnæs gi uttrykk for at Fremskrittspartiets, og i og for seg også Høyres, budsjettalternativer var å anse som en provokasjon for sentrumsregjeringen og derved også årsaken til at man ikke kunne gå inn i forhandlinger med de to respektive partier. Jeg vil da spørre representanten Steensnæs om hvorfor disse samme budsjettene ikke var å anse som en provokasjon i 1997 og i 1998, da vi hadde budsjettforhandlinger og de samme to partiene la frem identiske budsjetter med den samme profilen, med de samme kuttene – som sentrum fortsatt ikke liker – med de samme forslagene til skatte- og avgiftsreduksjoner og med de samme forslagene til å plusse på satsingsområder. Det var helt likt – helt likt. Steensnæs sa sågar i noen kommentarer i forbindelse med lanseringen av disse alternative budsjettene at de var som forventet. Med andre ord kunne det ikke komme som et sjokk på sentrum at Fremskrittspartiet legger frem et alternativt budsjett som viser hva vi ville gjort hvis vi hadde hatt rent flertall. Det er jo det virkemidlet vi har. Og så kan vi gå til forhandlinger og se om det er noen grunn til å bli enig. Det klarte vi altså i to år. Men nå er det plutselig blitt slik at dette skal anses som en provokasjon. Og så et annet spørsmål: Siden man i denne debatten bare har snakket om fordeling, mener da representanten Steensnæs at de to foregående budsjettforlikene ikke hadde noen elementer av god fordelingspolitikk i seg, og at vi faktisk drev med «ufordeling», og at det nå var tvingende nødvendig å dreie kursen i en annen retning fordi den økonomiske politikken bar så riktig galt av sted gjennom de to foregående budsjettforlikene?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-11-26:
Vi trekker forslag nr. 5, da dette vil bli tatt opp i sosialkomiteens budsjettinnstilling.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg har merket meg krangelen mellom Kristelig Folkeparti og Høyre om hvem som er mor til kontantstøtten, og jeg håper nå inderlig at de ikke har den samme krangelen gående angående far, for at Kristelig Folkeparti skal få en farskapssak i fanget, ville passe seg dårlig, syns jeg. Mange syns nok at det at Arbeiderpartiet har godtatt kontantstøtten i nåværende budsjett, er ganske hardt, men for Arbeiderpartiet er det veldig viktig at kontantstøtten evalueres. Det har nok Regjeringen syns også, for fra første dag av har de brukt mange millioner på å evaluere ordningen. Det man har kommet fram til nå, er at ved å bruke 2,9 milliarder kr, har man faktisk klart å få ca. 3 pst. flere av kvinnene til å bruke mer tid på barna, mens mennenes tidsbruk ikke har vært forandret en tøddel. Regjeringen holder faktisk kortene ganske tett inntil seg når det gjelder hva de ønsker å evaluere. Det er interessant nok det, men Arbeiderpartiet har lyst til å gi noen råd i forhold til hva man skal evaluere. Man bør evaluere hvordan dagmammamarkedet fungerer, og hvordan situasjonen er for barnevernets barn som burde ha vært i barnehage, men som ikke er det fordi foreldrene ønsker penger istedenfor. Hvordan er det med innvandrerbarns språkutvikling? Hvor mange er det som vil ha barnehageplasser, som det da ikke finnes, og som tar kontantstøtte isteden? Så spørsmålet mitt til Steensnæs er: Vil Regjeringen foreta en omfattende evaluering, og vil de ta konsekvensene av evalueringen? Når menn ikke er hjemme når de får kontantstøtte, vil de ta konsekvensene av det å gjøre noe med det? Når barnevernets barn ikke får barnehageplasser, og det vises til en feilutvikling, vil de da ta konsekvensene av dette?
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Det overrasker meg at representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen er så opptatt av sentrumsregjeringens mange kursskifter når vi kjenner til de kursskiftene som Arbeiderpartiet har gjort i denne perioden som vi nå er inne i. Det kunne jeg for så vidt ha brukt hele replikken min på, men jeg skal konsentrere meg kun om ett område, nemlig samferdsel, som er fagområdet til Schjøtt-Pedersen for tiden. Nå viser statistikken, enten vi liker det eller ikke, at hovedstrømmen av samferdselsmidler på 1990-tallet i all hovedsak har gått til sentrale strøk av landet, mens Distrikts-Norge har opplevd bevilgningstørke. For Kristelig Folkeparti er det viktig å få til en mer rettferdig og næringsrettet fordeling av samferdselsmidlene. Vi ønsker å ha Arbeiderpartiet med oss der. La meg få si at jeg er glad for det forliket vi nå har fått til, der det også er kommet midler på samferdselsområdet. Men utsiktene er ikke lyse dersom Arbeiderpartiet fortsatt står på sitt valgkamputspill om å satse 40 milliarder kr i Oslo-området de nærmeste årene. Hva slags kurs er det Arbeiderpartiet legger opp til? En viktig brikke i denne satsingen er ifølge representanten Schjøtt-Pedersen, uttalt på pressekonferanse 7. juli i år, at det skal bygges en ny seksfelts motorvei Oslo-Asker, utbygd etter dyreste løsning, til 7 milliarder kr. Nå sier han at veien skal brukerfinansieres. Det synes jeg virker noe underlig i og med at representanten Schjøtt-Pedersen i onsdagens spørretime sa at han ønsket å pålegge samferdselsministeren å legge fram Oslopakke 2, og det uten at brukerfinansiering er vedtatt i de aktuelle fylkene. Da er det grunn til å spørre: Hvilken kurs er det Arbeiderpartiet ønsker å stake ut i samferdselspolitikken? Jeg ber Schjøtt-Pedersen om å forklare hva han mente med den uttalelsen han kom med på pressekonferansen, der han sa at denne satsingen ikke skulle gå ut over Distrikts-Norge.
Erna Solberg (Høyre), 1999-11-26:
Representanten Schjøtt-Pedersen var opptatt av lange linjer og behovet for handlekraft og stabilitet. Jeg har et konkret spørsmål til Schjøtt-Pedersen i tråd med at han var finanspolitisk talsmann for Arbeiderpartiet i forrige fireårsperiode og satt i finanskomiteen også under behandlingen av skattereformen i 1992. Under skattereformen i 1992 var det bred konsensus om behovet for å senke marginalskatten, utvide skattegrunnlaget. I løpet av den perioden som Schjøtt-Pedersen var finanspolitisk talsmann for Arbeiderpartiet, kjempet han med nebb og klør mot budsjettopplegg og skatteopplegg som har store likheter med det som nå blir vedtatt i forliket. Jeg henviser til at Senterpartiet faktisk fremmet et opplegg i Stortinget høsten 1996, som minner svært om det nåværende opplegget med et 3. trinn på toppskatten den gangen, med et minstefradrag som hadde profil på lavlønnsgrupper eller personer med inntekt under 160 000 kr. Det minner mistenkelig om det opplegget som Arbeiderpartiet nå sier er deres opplegg. Hvorfor var Karl Eirik Schjøtt-Pedersen så imot den profilen i 1996, som Arbeiderpartiet nå sier er deres omfordelingsprofil? Ser ikke Karl Eirik Schjøtt-Pedersen at det største angrepet på det som skjedde i 1992, er at man nå faktisk øker marginalskatten med nesten 6 pst., som kommer til å ha alle de negative konsekvenser som høy marginalskatt hadde tidligere, nemlig at det blir flere og flere som forsøker å vri seg unna beskatningen i den inntektsgruppen, og som kommer til å finne på andre kreative måter å få avlønningen sin på. På toppen av den marginalskatten kommer nemlig også arbeidsgiveravgiften, som er særlig høy i de samme gruppene, og som altså snart nærmer seg en marginalskatt som er høyere enn i det gamle skattesystemet for disse inntektsgruppene.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Jeg lyttet til replikkordskiftet mellom representantene Schjøtt-Pedersen og Jan Sahl, og jeg tenkte da at jeg kanskje var den riktige personen til å være dommer i striden om hvem som er dårligst distriktspolitisk når det gjelder samferdsel, fordi nedturen for den landsdelen som representantene Schjøtt-Pedersen og Sahl kommer fra, og som jeg også kommer fra, begynte på begynnelsen av 1990-tallet da Kjell Opseth overtok som samferdselsminister. På det tidspunktet hadde Nord-Norge 25 pst. av investeringsmidlene på veg. Så gikk det nedover. Under sentrumsregjeringa har det fortsatt å gå nedover, og nå ligger de på ca. 12 pst. i den landsdelen. De kan derfor for så vidt dele ansvaret. Men sentrumsregjeringa har ikke gjort ting bedre. De har gjort vondt verre, og jeg er derfor litt spent på dette budsjettforliket. De har noen uplasserte midler, men sjøl om de plasserer alle de midlene i Nord-Norge, er vi langt fra det nivået vi hadde på begynnelsen av 1990-tallet – den tida da man faktisk investerte litt i veger i den landsdelen. Man får jo ingen jernbaneinvesteringer der, så det er liksom vegen vi må forlite oss på. Både Arbeiderpartiet og sentrumsregjeringa har her gjort en uhyre dårlig jobb, og den er egentlig gjort uten noen politisk debatt. Dersom representanten Schjøtt-Pedersen nå kan love fra denne talerstol at han skal bruke den forhandlingsmuligheten han har – for det foregår nå forhandlinger mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene i samferdselskomiteen – til å rette opp det som lar seg rette opp på neste års budsjett, skal jeg være tilfreds med en slik erklæring herfra.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 1999-11-26:
Når det gjelder pressestøtten, som representanten Alstad nevnte innledningsvis, er det riktig at vi får rikelig anledning til å komme tilbake til den når utvalget som vi har i gang, har levert sin rapport i april. Når det gjelder muligheten for i større grad å satse på norsk kultur i kommersiell sammenheng, har det ulike sider. Jeg ser ikke bort fra at det er flere muligheter for å satse på kultureksport enn det vi har sett den senere tiden. Jeg er rede til å se på de mulighetene som ligger der, men jeg tror samtidig at vi ikke skal ha overdrevne forhåpninger om hva det er mulig å få til. Men det er fornuftig at vi har et samarbeid mellom både Utenriksdepartementet, Kulturdepartementet og Nærings- og handelsdepartementet om de spørsmålene. Jeg ser nok enda større muligheter for å kunne bruke kulturen mer offensivt som brobygger i forhold til andre land, og det er nok der jeg vil legge ned mest energi i månedene som kommer, til å satse på at vi kan få mer aktivitet i forholdet mellom Utenriksdepartementet og Kulturdepartementet, at vi både kan benytte norske kunstnere mer i utlandet og også bringe utenlandsk kultur til Norge i større grad. Dette bør henge sammen. Mitt svar til representanten Alstad er: Ja, jeg er rede til å se på de mulighetene som ligger innenfor det kommersielle området, og jeg vil gjøre det. Jeg har noen begrensede forhåpninger om hva det er mulig å få til, men jeg vil bruke mesteparten av min energi i første omgang, til å se på de mulighetene som ligger i et styrket samarbeid mellom Utenriksdepartementet og Kulturdepartementet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 1999-11-26:
Representanten Foss" første spørsmål gikk på samarbeidskonstellasjoner. Mitt utgangspunkt her er at vi skal være rede til å samarbeide med de partier som ligger oss nærmest når det gjelder de oppgavene som Senterpartiet ønsker å fokusere sterkest på. Når vi ønsker å ta hele landet i bruk, er det klart at vi vil ha som utgangspunkt at vi vil samarbeide med de partiene som er opptatt av å gjøre det samme på det området. Når vi er opptatt av internasjonal solidaritet, gjelder det samme prinsippet. Når vi i Senterpartiet er opptatt av fordelingspolitikk, ligger det samme prinsippet til grunn. Det gjør det også når vi er opptatt av miljøpolitikken. Og det er jo det som er så velsignet med å være i sentrum, at vi er i sentrum, og at vi har mulighetene til å samarbeide i ulike retninger. Vi vil derfor samarbeide med, ha som partnere, de partiene som ligger oss nærmest når det gjelder prioritering av bl.a. de områdene som jeg nevnte. Når det gjelder spørsmålet om Senterpartiets åpne, internasjonale og fordomsfrie tilnærming, er vårt utgangspunkt at vi er åpne, internasjonale og fordomsfrie. Men det er forskjell på kultur og næringsliv. Det er snarere et problem at vi har en tendens til å koble de to tingene sammen i for stor grad i den prosessen som foregår internasjonalt, som er en globaliseringsprosess. Uansett hvilke mål en legger på det, og hvilken definisjon en legger til grunn, er det et problem at globaliseringsprosessen forflater kulturen. Og vi må ikke komme i den situasjonen at vi legger så stor vekt på økonomien at vi faktisk forflater kulturen.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 1999-11-26:
Jeg er enig med representanten Valle i at kultur i store deler av den norske befolkningen i altfor stor grad blir betraktet som glasur. Vi trenger å bygge opp forståelse for hvor viktig kunsten og kulturen er bl.a. for nyskapning i forhold til næringsliv. For dem som absolutt må legge en økonomisk betraktning til grunn, trenger vi å forklare hvordan det er f.eks. klare sammenhenger her. Jeg er derfor innstilt på at vi bør jobbe sammen – mange – for å bygge opp forståelse for hvor viktig kulturen og kunsten er i samfunnet vårt. Som kulturminister skulle jeg selvsagt ha sett at jeg hadde hatt et langt større budsjett å boltre meg med. Jeg tror vi skal greie å utvikle mye god kultur for de midlene som vi har. Det som var situasjonen i Stortinget, var at vi måtte komme fram til et budsjettforlik innenfor forsvarlige økonomiske rammer, og da ble det kutt også på kulturbudsjettet. Når det gjelder hvorvidt man bør ha en egen prosentandel som går til kultur, tror ikke jeg at det er den riktige måten å tenke på. Jeg tror det er på andre måter vi skal kjempe oss fram til en forståelse for at vi må satse på kulturen utover å legge en viss prosentandel til grunn. Og det er jo slik at det er på de samfunnsområdene hvor det er trykk nedenifra, at en greier å få politisk oppmerksomhet som også til slutt gir seg utslag i budsjetter. Så her har også kultursektoren selv en jobb å gjøre i forhold til å representere det trykket nedenfra som er nødvendig for at vi skal få kulturen til å bli noe annet enn glasur.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Det er godt å få lov til å ta replikk til kulturministeren i budsjettdebatten uten å pukke på pressestøtten. Men det er en sak vi får komme tilbake til de nærmeste månedene. Jeg skal ta et av de områdene der det er tydelig at kultur fortsatt er et konfliktområde, men der jeg tror den nye kulturministeren har en del spesielle forutsetninger for å ta tak i problemene vi har, for å få en ordentlig offensiv kulturpolitikk. Da tenker jeg på den konflikten som tydeligvis er mellom Utenriksdepartementet og Kulturdepartementet. For å møte de utfordringene som vi som et lite språk- og kultursamfunn har, er vi nødt til å ta i bruk de mulighetene som kommersialiseringen tross alt gir oss. Vi kan ikke la oss overkjøre dersom vi mener noe med norsk kulturpolitikk. Der har vi også felles utfordringer med resten av Europa, og det er i dag flere land som har gjort denne jobben og som har lyktes veldig bra. Svensk og dansk film og musikk er eksempler på dette. I Norge ble det eneste programmet for å få styrt denne tenkningen lagt ned, og det departementet som har ansvaret for norsk kultur i utlandet, er i dag altfor dårlig til å eksponere norsk kultur. Da tenker jeg først og fremst på det interessante området som er kommersialisert, og ikke den kulturen som av og til brukes som pynt. Kan den nye kulturministeren ta et grep om denne saken og få en mer offensiv kulturpolitikk, der vi også er i stand til å ta i bruk det kommersielle markedet både innenlands og utenlands, og dermed være med på å forhindre at norsk språk og kultur drukner fordi vi mangler evne og innsikt til å se utfordringene?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-26:
Det var veldig all right å høre på kulturministeren. Det manglet jo ikke godord i hennes innlegg om hvor viktig kunsten og kulturen er, og jeg er helt sikker på at de ordene var alvorlig ment. Det manglet jo heller ikke fagre ord om hvor viktig kunst og kultur er for hele samfunnsutviklinga, hvor viktig dette er for livskvalitet, for toleranse, som statsråden var inne på, for samfunnet og for den enkeltes evne til å utvikle skaperkraft og muligheter til å delta, få opplevelser og utfordringer, og – ikke minst – hvor viktig kunst og kultur er for framtidas kunnskapssamfunn. Og jeg må si jeg ble veldig glad da jeg hørte i intervjuet med den nye kulturministeren da hun ble utnevnt i høst, at hun proklamerte at kunsten og kulturen trenger et milliardløft. I virkeligheten blir jo kunst og kultur avspist med knapper og glansbilder, sjøl om – og det skal jeg innrømme – at kulturen var en budsjettvinner i høst. Men så ble det kutt i forliket, og det er ikke noe rart både filmfolket og kulturlivet ellers er i harnisk. Jeg mener dette er et uttrykk for at når man går inn og kutter, er kulturen fremdeles en glasur som man stryker over kaken når konkurranseevnen ellers er sikret. Derfor vil jeg utfordre kulturministeren på: Mener hun at de 45 millionene som kuttes – eller for den saks skyld også de 300 millionene som vi i dag legger fram ekstra til kunst og kultur – ville ha noe å si for temperaturen i norsk økonomi? Er hun ikke enig i at disse millionene betyr utrolig mye for kunst og kultur? Er statsråden enig med SV og kulturlivet i at egentlig fortjener området minst 1 pst. av statsbudsjettet? Og hvordan vil i tilfelle statsråden nå det målet? Da må hun i hvert fall samarbeide med SV.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Tradisjonen i sentrumspartiene og Arbeiderpartiet har vært lang når det gjelder solidaritet med de svakstilte og de fattige. Jeg er derfor enig i at fellesskapet er sterkt og omfattende på dette feltet i samarbeidet og i våre respektive partier. Selv om det er hyggelig å høre at Norges rolle i den globale utviklingspolitikken har blitt styrket, og jeg i all beskjedenhet kanskje kan slutte meg til det, er jeg ikke sikker på om det bare har skjedd de siste månedene eller det siste året. Jeg vil understreke at bistanden ved budsjettet for 1999 faktisk ble beholdt på 0,88 pst. av BNI. Men representanten har helt rett i at det skjedde en uthuling av dette i forhold til flyktninger. Men i den internasjonale konteksten er bistanden faktisk på 0,88 pst. for 1999, og det er faktisk slik at regnskapet for 1998 viste 0,91 pst., nettopp fordi vi klarte å bruke mer av de overførte bevilgningene enn det som har vært tilfellet tidligere. Så i internasjonal sammenheng tror jeg vi står akkurat like sterkt. Samtidig er jeg selvfølgelig glad for den enighet som er kommet ved budsjettet for neste år, og det er ingen tvil om at fellesskapet i så måte er sterkt mellom våre to partier og mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet. Jeg synes likevel det er verdt å understreke at det er snakk om de respektive partiers prioriteringer, og det er styrken i de enkelte partienes prioriteringer som avgjør hvorvidt man er med på kompromisser som går ut over de fattigste eller ikke. Jeg mener faktisk vi kan være relativt godt fornøyd med at vi fra Kristelig Folkepartis side gjennom to budsjettår har klart å inngå forlik med Høyre og Fremskrittspartiet uten at man har gått ned på prosentsatsen av BNI i bistanden, til tross for et betydelig påtrykk – uten at jeg skal gå i detalj om det. Jeg synes det er en bragd å få Fremskrittspartiet til å stemme for 0,88 pst. i bistand. Det har Kristelig Folkeparti og sentrum greid.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jeg og Regjeringen er enig med representanten Frost Sterri i at handel er viktig for utviklingslandene og en viktig inntektskilde for fattige utviklingsland. Det er også grunnen til at Norge har en i internasjonal sammenheng meget generøs GSP-ordning for tollfri import fra MUL-landene til Norge der storfekjøttet inngår, og hvor også Botswana og Namibia, som ikke er MUL-land, inngår. Det som er helt klart, er at det ikke er en kvoteordning, slik representanten Frost Sterri indikerte i sin replikk. GSP-ordningen inneholder en sikkerhetsmekanisme som inntreffer ved markedsforstyrrelser på et visst nivå. Det som vil være situasjonen fra 1. januar 2000, er at man vil kunne ha import opp til det nivået som er definert som nivået for markedsforstyrrelser, det er ikke en kvote man øker i forhold til det. Importen kan øke helt opp til det som man kan definere som et slags tak hvor mekanismen kan inntreffe. Det er derfor ikke mulig å indikere noe nivå på importen. Man kan importere helt opp til dette nivået, og hittil har man altså ikke nådd det nivået i tollfri import av storfekjøtt til Norge. Når det så gjelder auksjonsprinsippet, vil vi komme tilbake til dette, som representanten Frost Sterri helt riktig sa, i forbindelse med behandlingen av innstillingen til redegjørelsen min i Stortinget neste uke. Men jeg vil selvfølgelig fra Regjeringens side si at vi vil ta Stortingets merknader til etterretning, og det vil da være en naturlig følge at ikke auksjonsprinsippet iverksettes fra 1. januar 2000. Det jeg også vil understreke, er at også i forberedelsene til WTO-runden har vi fra norsk side signalisert ganske sterkt at vi ønsker å bidra til forbedrede handelsbetingelser for utviklingslandene, slik også utenriksministeren signaliserte i sin redegjørelse.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 1999-11-26:
Jeg vil vise til den budsjettproposisjonen som Regjeringen fremmet, akkurat i svaret på dette spørsmålet. Det er tre land som vi har uttrykt en ganske klar bekymring i forhold til. Det gjelder Zimbabwe, som representanten var innom, og det gjelder de to land på Afrikas Horn som nå er i krig med hverandre, Etiopia og Eritrea. Der har vi gjort nettopp det som representanten Nybakk var inne på, ved å redusere bevilgningen på landprogrammene og overføre den til det som man kaller regionalbevilgningen for prioriterte land. Der vil de selvsagt bli benyttet av disse land, dersom situasjonen forbedrer seg. Det er heldigvis en noe positiv utvikling å se i Etiopia og Eritrea-spørsmålet, til orientering for Stortinget. Vi får se hvilken vei det går, men det ser i hvert fall positivt ut akkurat nå. Men det betyr da at man kan være mer fleksibel med hensyn til bruk av disse midlene i andre land, dersom utviklingen ikke skulle gå slik. Når det gjelder situasjonen i Zimbabwe, vil jeg også vise til at det er noen indikasjoner på at man på folkets side tar skjeen litt i egen hånd. Det er etablert et nytt parti med basis i fagbevegelsen i Zimbabwe, som viser seg å ha relativt stor styrke, og som med den debatten som nå oppstår rundt de nye konstitusjonelle reformene og forestående valg, kan bære i seg kimen til endring i positiv retning. Det får vi også følge nøye med på i forhold til det vi har indikert i budsjettet. Det er altså mulig å bruke disse midlene alternativt. Vi er også inne på et forsøk på en omlegging i Zimbabwe, hvor vi tar mer bistand til menneskerettigheter og demokratiutvikling, og hvor vi prøver å finne andre kanaler enn de statlige. Vi tror det er nødvendig slik situasjonen er nå. Multilaterale kanaler vil selvfølgelig også være et alternativ i flere land der dette kan være aktuelt.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Statsråd Frafjord Johnson hadde en grei gjennomgang av budsjettframlegget for neste år på bistandssektoren. Det er jo slik at budsjettforliket mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene ikke bare har ført til en bedre fordelingspolitikk innenlands, også Norges rolle i den globale utviklingspolitikken er betydelig styrket, i alle fall hvis vi sammenlikner det med budsjettbehandlingen for et år siden. Den gangen måtte Regjeringen og statsråd Frafjord Johnson tåle betydelige kutt i bistanden både til Afrika og til vårt grannelag Nordvest-Russland, etter påtrykk fra Høyre og Fremskrittspartiet. Jeg vil spørre statsråden: Har ikke de siste årene vist at enigheten om solidaritet med de aller fattigste og de aller svakeste ligger mellom sentrum og Arbeiderpartiet? Statsministeren slo i formiddag gang på gang fast at sentrumsregjeringen vil samarbeide både til høyre og til venstre ettersom det passer. Men hvordan rimer det med Kristelig Folkepartis understreking av å bidra til en politikk i det internasjonale samfunnet der alle etter hvert sikres goder som utdanning, helse og rent drikkevann, det som er grunnbehovene både for MUL-landene i dag og for de nyfattige i Russland og andre postsovjetiske områder. Jeg vil vise til parlamentarisk leder Thorbjørn Jagland, som tidligere i dag spurte: Er blokkuavhengighet også uavhengig av verdier? Jeg syns det passer spesielt godt på nord-sør-politikken og solidariteten med utviklingsland.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-11-26:
Jeg kan kanskje føye til forrige replikkrunde at man aldri har vært i nærheten av å fylle den kvoten som ligger i sikkerhetsmekanismene, og igjen understreke det jeg også understreket i WTO-debatten, at Botswana og Namibia ikke er MUL-land, men de ligger inne i denne sikkerhetsmekanismen. Det kan være verdt å merke seg når man diskuterer import fra MUL-land generelt – i bredden – at Botswana og Namibia ikke har status som MUL-land, eller minst utviklede land. Jeg har imidlertid et annet spørsmål til statsråden, og det er knyttet til forholdet mellom forutsigbarhet og det å måtte ta politiske hensyn i bistandsspørsmål. Hvis vi ser på hva som i dag skjer i et land som Zimbabwe – dette vil vi også komme tilbake til i forbindelse med debatten på torsdag – er det grunn til å se med uro på utviklingen, og det er grunn til å stille et spørsmål om hvorvidt man bør fortsette et aktivt land til land-samarbeid med et land som Zimbabwe, som styres av en despot. Det jeg da vil spørre statsråden om, er om hun på grunnlag av den militære og politiske situasjonen i enkeltland kan tenke seg å holde en åpning for alternativ bruk av de samme midlene, jeg tenker da først og fremst på en mulig vridning av midler som i dag går til land til land-samarbeid, over til regionalbevilgning eller alternativt til multi-bi eller multilaterale organisasjoner, som da kan gå inn og fortsette støtten til de utsatte målgruppene for å hindre at man stopper bistanden umiddelbart. Slik kan vi hindre at stans går ut over de fattige som får denne bistanden. Jeg vil minne om hva som en gang skjedde med Vietnam, hvor man praktisk talt stoppet byggingen(presidenten klubber) av en båt midt i byggeprossen på grunn av den politiske situasjonen. Det må være andre mekanismer som kan brukes.(Presidenten klubber.) (presidenten klubber) (Presidenten klubber.)
Siri Frost Sterri (Høyre), 1999-11-26:
Statsrådens parti vil gjerne fremstå som varm forsvarer av bistand til verdens fattigste. Da regner jeg med at Kristelig Folkeparti er enig med Høyre i at handel med de minst utviklede landene er et av de beste virkemidlene for å fremme økonomisk utvikling. Problemet er imidlertid at ordningen med tollfritak for import av storfekjøtt fra de fattigste landene til Norge, har den haken ved seg at hvis importkvoten overstiger en viss terskel, kan vi iverksette beskyttelsestiltak ved å ilegge toll på kjøttet. Denne beskyttelsesmekanismen er utformet slik at 96 pst. av forbruket i Norge skal være norskprodusert storfekjøtt. Og om dette ikke er nok, vil Regjeringen innføre et auksjonsprinsipp for denne importen, som vil virke som et beskyttelsestiltak for norsk storfekjøtt og vil gjøre det vanskeligere for de fattigste landene å få solgt sitt kjøtt til norske forbrukere. Høyre er uenig i dette. Auksjonsprinsippet får vi imidlertid anledning til å komme nærmere tilbake til i bistandsdebatten på torsdag til uken, men ut fra Stortingets merknader regner jeg med at statsråden kan bekrefte at auksjonsprinsippet inntil videre ikke vil bli iverksatt. Spørsmålet nå gjelder, med henvisning til WTO-debatten tidligere i uken, om Regjeringen vil vurdere om volumet på import av tollfritt storfekjøtt kan økes før tollsatser pålegges, slik Høyre sammen med Fremskrittspartiet og SV ber om fra 2001. Jeg viser til at utenriksministeren er positiv til Høyres forslag om å binde nulltoll på MUL-kjøtt i WTO-forhandlingene, slik WTO-generaldirektøren foreslår. Og under mottoet «trade, not aid» spør jeg derfor om statsråden og Regjeringen er positiv til å øke den tollfrie importkvoten på MUL-kjøtt fra 2001?
Jan Johnsen (Høyre), 1999-11-26:
I Budjsett-innst. S. nr. 1 for 1998-99 uttaler komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet følgende: «Disse medlemmer viser til at avgiftsøkninger påvirker prisveksten. Disse medlemmer mener at utsiktene for norsk økonomi neste år tilsier at en bør være varsom med avgiftsøkninger som bidrar til ytterligere prisstigning. Den særnorske kostnadsutviklingen og faren for et internasjonalt tilbakeslag tilsier at norsk næringsliv står overfor store utfordringer kommende år. Arbeiderpartiet går derfor inn for betydelige lettelser i avgiftsopplegget i forhold til Regjeringens forslag. Samlet innebærer Arbeiderpartiets forslag til avgiftsopplegg lettelser på om lag 2,9 mrd. kroner i forhold til Regjeringens opplegg.» Regjeringens budsjett har en skatte- og avgiftsøkning på 2,9 milliarder kr. Arbeiderpartiet øker dette med 600 mill. kr til 3,5 milliarder kr. Som svar på en replikk i går sa Tore Nordtun at det er dramatiske tider for hans fylke, som vil ramme tusenvis av arbeidsplasser. Er det ikke da nærliggende å forvente at de signaler som ble sendt ut i budsjettdebatten for 1999, i alle fall ble videreført for år 2000? Det er jo neste år krisen vil ramme næringslivet for fullt. Dette har tydeligvis ikke Arbeiderpartiet forstått noen ting av. I det fylket som Tore Nordtun og jeg kommer fra, ser vi allerede nå skremmende eksempler på hva som er i ferd med å skje. Og i denne fasen velger altså Arbeiderpartiet avgiftsøkninger og gjør det dermed vanskeligere for norsk næringsliv. Arbeiderpartiet var også ganske klare i fjorårsdebatten når det gjaldt økningen av strømavgiften. Det ville ramme de svake, og det ville ramme barnefamiliene. Jeg kan jo nevne for Arbeiderpartiet at ca. 50 pst. av omsetningen av strøm i Norge er avgiftsfri. Industri har fritak, og fylkene Finnmark og Nord-Troms har fritak fra denne avgiften. Ved også å øke mineraloljeavgiften kan eventuelt de bedrifter som har oppvarming med mineralolje, vri oppvarmingen over fra mineralolje til strøm, hvor de har avgiftsfritak. Resultatet av dette kan bli det stikk motsatte av det Regjeringen forventer, nemlig en reduksjon av strømforbruket. Dersom vi ser på Norge og EU under ett, rår vårt land over 30 pst. av vannkraften, 45 pst. av gassreservene og 75 pst. av oljereservene. Vi har 1 pst. av befolkningen. Reell energiproduksjon i Norge i 1998 var 3 000 TWh, og vi eksporterte 92,5 pst. av dette. I 1998 fikk vi for salg av olje 6,12 øre pr. kWh, og for salg av gass fikk vi 6 øre pr. kWh. Ser vi bort fra kull, har Norge med 4,4 millioner innbyggere nesten samme energimengde som EUs 375 millioner innbyggere. Vi selger i dag gass til Nederland. Der har de bygd verdens største gasskraftverk, og vi kjøper denne strømmen tilbake igjen for mellom 12 og 20 øre pr. kWh. Jeg tror faktisk ikke molboene hadde klart å stelle seg slik. Fra Høyres side har vi levert inn et Dokument nr. 8-forslag, som jeg nå håper at Arbeiderpartiet omsider vil støtte. Det går på å åpne for å bygge gasskraftverk i Norge. Jeg håper noen fra Arbeiderpartiet kan si et klart og rungende ja til det spørsmålet.