Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-02-16:
Den økonomiske krisen i flere europeiske land er i ferd med å gli over i en bekymringsfull sosial krise. Vi vet av erfaring av arbeidsledigheten lett biter seg fast når den først har vokst. Alvorligst er ungdomsledigheten. I flere land kan store deler av ungdomsgenerasjonen varig bli satt utenfor arbeidsmarkedet. Norge skiller seg ut. Vår sosialdemokratiske samfunnsmodell har vist seg bestandig mot økonomisk ruskevær. Aldri har så mange vært i arbeid som i dag. Få går ledig lenge. Vi har evnet å omstille både økonomi og velferdsordninger. Bærekraften er solid. Men vi er ikke beskyttet mot følgene av krisene rundt oss. At vi håndterte problemene gjennom 2008–2009 på en god måte, må ikke få oss til å tro at vi kan klare oss sjøl. Vi må ikke lulle oss inn i den forestilling at vi greier oss – og at vi greier oss aller best alene. Vi er dypt integrert, først og fremst i Europa, men gradvis også sterkere i nye, voksende markeder; i Asia og Latin-Amerika. Denne integrasjonen er en vesentlig del av forklaringen på den sterke veksten vi har hatt, i verdiskaping, i velferdsnivå og i sysselsetting. Men globaliseringen gjør oss også sårbare for at problemene der ute slår inn her hjemme. Europautredningen forteller oss hvor viktig EØS-avtalen har vært for denne positive utviklingen – på alle områder. EØS-avtalen er et økonomisk ankerfeste for Norge. Derfor må vi advare mot de angrepene vi nå ser på avtalen. Det stadige kravet om å reservere oss mot ulike deler av det felles regelverket gjenspeiler en forestilling om at vi skal kunne velge og vrake i hvilke regler vi vil følge, og hvilke vi ikke vil følge, av det regelverket 27 av våre naboland enes om. EØS-avtalens kjerne er at vi er med i det indre marked som fullverdige partnere, et marked med felles regler som gir norsk næringsliv den samme beskyttelse som konkurrentene. Det er dette som utfordres om reservasjonstrangen tar overhånd. Det utfordres ikke fordi EU vil «svarteliste» oss, som noen uttrykker det. Det er ikke det dette handler om. Men hvis vi reserverer oss mot et direktiv – noe vi kan – blir det er hull i avtalen. Det området direktivet regulerer, blir satt ut av kraft. Norske bedrifter mister den beskyttelse og de muligheter det er å konkurrere innenfor et felles regelverk. Det vil svekke avtalens betydning for norsk næringsliv og for norsk økonomi. Måten krisen i Europa møtes på, gir grunnlag for optimisme. Skrittvis har EU-landene i fellesskap gjennomført institusjonelle endringer, styrket kontrollen med finansinstitusjonene, etablert lånemekanismer og en ny mellomstatlig avtale for å hjelpe de landene som er verst ute, ut av problemene. Det er rett og slett imponerende hva 27 land har maktet å enes om. Uten et samarbeid som har vart fra 8 til mer enn 50 år, ville dette ikke vært mulig. Problemene er store, ja, men de ville vært enda større uten dette samarbeidet. Europa har unngått proteksjonisme. Europa har unngått en konkurranse i devalueringer, med det kaos dette ville gitt på valutamarkedene. Det er naturlig og riktig at vi bidrar, gjennom IMF og gjennom EØS-midlene. Hvordan det går i våre naboland er viktig for oss. EØS-avtalen og de andre avtalene vi har med EU, er helt sentrale elementer i vår økonomiske politikk og i vår utenrikspolitikk. De plasserer Norge der vi hører hjemme – i det europeiske og transatlantiske samarbeidet, hvor vi har vært forankret siden vi innså nøytralitetens svakheter. EU-samarbeidet har gradvis fått en sterkere betydning for oss, også i forsvars- og sikkerhetspolitikken – og i utenrikspolitikken. I en tid hvor USA vender seg vestover, mot Asia, er vårt europeiske sikkerhetspolitiske bein av enda større betydning. For Arbeiderpartiet er det viktig å ta ivareta denne plasseringen gjennom det brede sett av virkemidler utenriksministeren trakk opp i sin redegjørelse. Det er viktig for vår økonomi. Det er viktig for vår sikkerhet. Det er viktig for å bevare tryggheten i det norske samfunnet i dag og i framtiden. Det å styrke norsk næringslivs muligheter i utlandet er blitt en mer sentral del av utenrikspolitikkens oppgaver. Innovasjon Norge, Forskningsrådet og ulike næringsorganisasjoner er viktige partnere. Et annet viktig redskap er EFTA og det nettverk av frihandelsavtaler vi har inngått, sammen med de tre øvrige medlemslandene – 22 avtaler med 31 land. Forrige uke var jeg i Indonesia, sammen med kolleger fra de tre andre EFTA-landene, for å promotere forhandlingene som er innledet med dette enorme landet. Landet har 240 millioner innbyggere, hvorav over halvparten er 30 år eller yngre – et demokratisk land med over 6 pst. økonomisk vekst gjennom flere år, med et enormt marked i vekst og med en lovende framtid. Indonesia ønsker imidlertid ikke bare en tradisjonell frihandelsavtale. De ønsker en omfattende økonomisk samarbeidsavtale. De trenger bistand til å bygge eksportevne, muligheter for å møte kvalitetskrav på våre markeder osv. Dette reiser nye utfordringer for oss og for EFTA. Vi har ikke, som EU, felles institusjoner og felles budsjett for å understøtte slike bredere samarbeidsavtaler. Det må hvert av landene ta ansvaret for. Vi vet at to av våre partnere i EFTA er ganske små og har ditto begrensede ressurser, så det er Norge og Sveits som må ta et hovedansvar for dette. Nå tror jeg dette løser seg i forhold til Indonesia, fordi Norge og Sveits allerede har et bredt samarbeid med dette enorme landet. Men overfor kommende partnerland vil dette kunne reise nye krav til EFTA-samarbeidet, som vi må være innstilt på å møte. La meg bare respondere på det som representanten Ine Marie Eriksen Søreide sa om frihandelsavtalene med Russland, Hviterussland og Ukraina: Er vi klar over utfordringene? Svaret er ja, det er man klar over i EFTA-sammenheng. Vi startet med Russland og ble bondefanget av den avtalen Russland inngikk med sine naboland. Jeg tar det opp i denne sammenheng fordi det er altfor liten oppmerksomhet om handelspolitikk og om EFTA-samarbeidet i den politiske debatten, også her i salen. For ett år siden foregikk den utenrikspolitiske debatten da den folkelige revolusjonen i Egypt nettopp hadde vunnet nye seire. President Mubarak hadde gått av, parlamentet var oppløst, og grunnloven var satt ut av kraft. De militære hadde overtatt ansvaret. Nå, ett år senere, har det egyptiske folk gjort sitt valg. Det muslimske brorskapet – som for ett år siden hevdet de ikke skulle stille til valg – er blitt valgets seierherre. Islamistiske partier har solid flertall og skal overta ansvaret i et demokratisk Egypt og med demokratisk legitimitet. De skal innfri – ikke minst – de unges forventninger om en bedre hverdag, en bedre framtid, bygget på demokrati. Det er et valg som kan utfordre oss. Men vi må selvsagt respektere det demokratiske valget. Det setter krav vi ofte hører fra Fremskrittspartiet i relieff, nemlig om ikke å ha kontakt med, ikke snakke med, slike politiske partier. Det er en linje som ikke fører noen steds hen. Det er en linje som ikke gir muligheter til å bidra til å bygge og befeste et gryende demokrati. Men vi skal også understreke overfor de nye makthavere i Egypt og andre land hvor folket har gjort opprør mot diktatorene, hva som er demokratiets syretest: respekt for grunnleggende menneskerettigheter, vilje til å møte folks økonomiske og sosiale behov og frie valg når perioden er ute. Omveltningene i de arabiske landene er i sin begynnelse. Vi må minne oss selv om at demokrati ikke er noe som kan plantes i et samfunn utenfra. Det irakiske folk møtte ikke amerikanerne med vaiende flagg, banner og demokrati, men med våpen. Demokrati må bygges nedenfra, det må bygges på landets historie og kultur, hvis det skal slå rot og vokse seg robust. Det kan utfordre oss. Men vi må huske på at Vesten i disse landene ikke bare har presentert seg som demokratiske modeller. Vi representerer krefter som støttet diktatorene folket til slutt reiste seg imot. Den stabilitet diktaturet sikret seg, var viktigere for oss enn demokrati og menneskerettigheter. Det er dessverre også slik interessepolitikk kan utfolde seg. Det gjør at de nok ser på oss med noe ambivalens i dag. Interessepolitikken utspiller seg også i det dramaet vi må være vitner til i Syria, og forhindrer mer kraftfulle grep fra det internasjonale samfunnet. Det oppløftende er at Den arabiske liga engasjerer seg. Det er viktig at de arabiske landene er i førersetet for å få slutt på regimets overgrep mot egen befolkning. Vår fordømmelse av situasjonen i FN i går var et kraftfullt politisk signal. Jeg tror dessverre ikke at en hjemkallelse av Norges ambassadør i Damaskus er det som får al-Assad til å innse at tiden er ute. Derimot vil det frata oss grunnlaget for å følge begivenhetene på nært hold. Midtøsten er stadig det mest eksplosive området. Utviklingen rundt Irans atomvåpenprogram er like truende. Manglende åpenhet skaper usikkerhet. Usikkerhet skaper nervøsitet. Vi får håpe reaksjonene ikke kommer når nervene står på høykant. Konflikten mellom Israel og palestinerne er like langt fra sin løsning. Palestinsk forsoning er nødvendig og kan være om hjørnet. Det bør ses som en mulighet, ikke som en trussel. Jeg håper derfor at vi snart er der hvor en anerkjennelse av en palestinsk stat kan være et konstruktivt bidrag til en løsning og starten på de forhandlinger som er nødvendig for å løse utestående konfliktsaker.