Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2019-01-30:
En saklig opposisjon ønskes mer enn hjertelig velkommen. I 1997 måtte Telenor gi opp å fjerne en telefonkiosk i Bjørkedalen etter at folk i bygda lenket den fast. Begrunnelsen for å fjerne den var at over 98 pst. av husstandene i bygda hadde egen telefon, og i tillegg var det utbygging av mobilnett. Det var ikke lenger behov for kiosken, mente Telenor. Men først forsvant lokalbutikken. Så ble postkontoret lagt ned. De røde telefonkioskene ble et symbol for Bygde-Norges kamp mot fraflytting. Og dette var i 1997. Politikk handler om de nære ting. Selv om telefonkiosken var overflødig, handlet kampen om noe helt annet. I en verden med store omveltninger rundt oss kan avmaktsfølelsen av og til ta overhånd. Vi ser det i sosiale medier, på plenen utenfor Stortinget og i den politiske debatten. Avmakt blir gitt makt gjennom slagord og kampanjer. Vi har en tidligere minister, nå partileder, som står i dress i tv-studio i Oslo og snakker om den virkelighetsfjerne eliten i dress i Oslo. Men er det ikke mer virkelighetsfjernt å drømme seg tilbake til da vi hadde flere postkontorer og telefonkiosker, enn å jobbe for det samfunnet vi kan få til når internett har desentralisert post og telefoni til alle husstander, og brakt kinosalen, shoppingsenteret og jentegjengen i Hønehjørnet på Facebook hjem til folk, som før bare hadde et postkontor og en telefonkiosk? Verden har aldri vært så nær som nå. Likevel finner noen det mest opportunt kun å snakke om forskjeller og avstander. Mitt poeng er ikke at disse ikke finnes, for det gjør de. Derfor har vi et omfordelende skattesystem som finansierer grunnleggende velferdsgoder, som rimelige helsetjenester av god kvalitet, skole og utdanning som gir muligheter til alle, og arbeidsmarkedstiltak som hjelper folk inn i eller tilbake til arbeidslivet. I motsetning til i land som Storbritannia og USA er det tverrpolitisk enighet i Norge om disse virkemidlene – og de er blitt brukt. Derfor er det underlig å se hvordan land vi ikke kan sammenligne oss med, brukes av våre norske politikere og kommentatorer til å polarisere vår hjemlige debatt. Det rokker ved robustheten i vårt demokrati. Med mindre det da har vært oljepengene som har bundet oss sammen, og roet stormfullt hav som olje på vann – for når noen har sagt at alle skal med, har det stort sett betydd at alle skal få. Forsøk på å gjøre mindre endringer blir kalt smålige og unødvendige – som endring av ordningen med Den kulturelle spaserstokken eller fjerning av en månedlig utbetalingsinformasjon om pensjon. Da kulturbudsjettet økte med over 6 pst. i 2014, kalte Norske Billedkunstnere det en katastrofe og varslet demonstrasjoner fordi 53 stipender likevel forsvant. Det var ingen som demonstrerte da 50 000 arbeidsplasser forsvant i vår mest lønnsomme næring. Det er grunn til å spørre hvor folk tror penger til kunstnerstipender og kulturelle spaserstokker kommer fra – særlig når vi skal omstille oss og sørge for lønnsomme arbeidsplasser over hele landet, som bidrar til velferden vi ønsker, i byer og bygd. Selv om forskjellene har økt de siste 20 årene, ligger Norge helt i toppen i verden når det gjelder økonomisk likhet. I Norge har ansvarlige styringspartier over tiår ført en politikk som har bidratt til å endre for å bevare de verdiene vårt samfunn er tuftet på. De som rokker ved dette for å skape kortsiktig partipolitisk vinning – med dagens internasjonale strømninger – leker med krefter som er større enn dem selv. Høyre vil trygge Norge for framtiden og skape et bærekraftig velferdssamfunn med muligheter for alle. Vi mener at samfunnet er til for enkeltmennesket, og at fellesskap er noe mer enn det som kan vedtas i budsjetter. Det er ikke ett fellesskap, men de mange fellesskapene, som gir Norge sosial bærekraft. Noe av det viktigste vi satser på, er en skole som bidrar til like muligheter til alle. De sier at en god barndom varer livet ut. Vår oppgave er å sørge for at en dårlig barndom ikke gjør det. Under Høyre-byrådet ble Osloskolen et begrep – en skole for sosial mobilitet, som løftet dem med dårligst forutsetninger. Nå vil Arbeiderpartiet i Oslo se på inntaksgrensene for skolen og igjen la sosioøkonomisk bakgrunn bestemme hvilke muligheter barna våre får. Det har en betydning hvem som styrer skolepolitikken, både nasjonalt og lokalt. Med denne regjeringen peker resultatene i skolen nasjonalt i riktig retning, der flere fullfører, flere får læreplass, og færre faller utenfor. Jeg håper Oslo får et byråd som sørger for det samme. Det står fortsatt en rød telefonkiosk i Bjørkedalen, men summetonen er borte. Norge er i omstilling, en omstilling som gir store muligheter for framtiden over hele landet – dersom vi velger å bruke dem. Regjeringsplattformen lenker oss ikke fast i fortiden, men legger grunnlag for at vi gjør som generasjonene før oss, som gjennom hardt arbeid foredlet de mulighetene de ble gitt, til å skape et bærekraftig velferdssamfunn. Og hvis det er noen tvil, er jeg en entusiastisk tilhenger av nettopp det.