Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-12-05:
Regjeringen har som mål å øke bistandsbudsjettet til over 1 pst. av BNI i denne regjeringsperioden. Dette er også målet i Senterpartiets prinsipprogram. Vi er på god vei med en bevilgning på 0,98 pst. i dette budsjettet. Samtidig er det en utfordring når norsk økonomi vokser så fort at departementets evne til å forvalte, evaluere og overvåke så raskt økende budsjett er begrenset. Det er tross alt viktigere at utviklingshjelpen kommer fram dit den er tiltenkt, enn at vi når et bestemt prosenttall. Bare fra 2007, saldert budsjett, til 2008 har det vært en økning på nesten 1,5 milliarder kr, og norsk utviklingshjelp er nå på 22,3 milliarder kr. Representanten Høglund var i sitt innlegg inne på utviklingshjelp i et tilbakeskuende perspektiv. Jeg synes det er mer interessant å se hva vi har lært av det som har skjedd i tidligere tider, og hvor vi står nå. Jeg konstaterer at utviklingshjelpen holder på å endre karakter globalt og i Norge. Med FNs tusenårsmål øker bistanden rettet mot fattigdom der det er skjeve fordelingsmekanismer – globalt og nasjonalt. Vi øker bistand for å sikre vaksiner og tilgang på medisiner, som har blitt Norges hovedsatsingsområde gjennom statsministerens deltakelse i det internasjonale GAVI-fondet og GFATM, det globale fondet for bekjempelse av aids, tuberkulose og malaria. Norge har lovet 5 milliarder kr til vaksinealliansen GAVI fram mot 2015. Det er satt av nesten 1,4 milliarder kr for 2008, og det er spesielt rettet inn mot tusenårsmål nummer 4 og 5, mot kvinner, barn og helse. Også oppfylling av de andre tusenårsmålene får økt oppmerksomhet fra Norge i dette statsbudsjettet. Jeg vil likevel understreke at vel så viktig er det at vi klarer å få til støtte til at landene kan hjelpe seg selv til varige samfunnsmessige endringer som kan styrke egen evne til å redusere fattigdom og sikre helse, utdanning og rent drikkevann. Posten Næringsutvikling, inkludert jordbruksbistand, er økt med 69 mill. kr i 2008-budsjettet og er på nesten 8 milliarder kr totalt. I tillegg ligger det en del støtte til næringsutvikling bl.a. under Olje for utvikling, miljø og kvinnerettet bistand og de regionale bevilgninger. Som Stortinget bemerket ved behandlingen av St.prp. nr. 1 i fjor, har det lenge vært populært å anbefale ensidig åpning av markeder gjennom redusert toll og eksportorientering og ensidig åpning for investeringer, mens det som manglet, var etablering av produksjonskapasitet både for egne markeder og eksport. Et samlet storting har nå to år på rad bekreftet at det er styrking av produksjonskapasiteten, bearbeiding, sysselsetting og velferdsutvikling som må få prioritet i norsk næringsrettet utviklingsarbeid. Regjeringens økte støtte til handelsrelatert bistand vil måtte påvirkes av dette perspektivet. Dermed er det naturlig at økt støtte går gjennom organisasjoner som genuint kan bidra, slik som FN-organisasjoner og mellomstatlige organisasjoner for utviklingslandene. Når jeg legger så stor vekt på dette perspektivet, gjør jeg det ikke minst fordi det som har vært påpekt i en årrekke av utviklingseksperter og praktikere, nå er bekreftet av funn i UNCTADs rapport om MUL-landene som kom ut i sommer. UNCTAD bekrefter at en har fokusert for lite på å skape produksjon og komparative fortrinn i utviklingsland. Tanken har vært at de skulle fortsette med å gjøre det de var best til, helt fra kolonitidens dager, nemlig å produsere billige råvarer for industrilandenes markeder. UNCTAD forteller oss at tross økte utenlandske investeringer i Afrika og Asia har ikke dette ført til økt sysselsetting og velferd i disse landene der det ikke har vært en aktiv næringspolitikk som har sikret krav om lokalt innhold, teknologi- og kunnskapsoverføringer. Fra å stille minimale krav til at utenlandsinvesteringer skal ivareta nasjonale behov for bearbeiding, næringsklynger og sysselsetting, foreslår nå FN en aktiv næringspolitikk. I Afrika er erfaringene det som vi kunne ha forutsett, at kontinentets såkalte komparative fortrinn er å la utenlandske investorer utvinne råvarer og eksportere det et annet sted for bearbeiding. Selv om utenlandske investeringer kan gi skatteinntekter til landet, kan skatt aldri veie opp for at et land ikke har aktiviteter i produktive sektorer. I mange asiatiske land som UNCTAD viste til, hadde investeringene kommet nederst i produksjonskjeden for tekstiler, der det bare trengtes billigst mulig arbeidskraft med minst mulig krav til arbeidsmiljø. Til og med de land som hadde prøvd å satse på videreutdanning av tekstilarbeidere, hadde erfart at det ikke var det de utenlandske investorene hadde bruk for. De hadde bruk for billig ufaglært arbeidskraft. Bare i land med aktiv næringspolitikk og krav til investorene hadde en lyktes i å øke reallønnen til tekstilarbeiderne. På basis av erfaringer konkluderer UNCTAD med at industriell utvikling og teknologioverføring må skje i tre faser. Én der en stiller krav til kunnskaps- og teknologioverføringer når utenlandske investorer kommer til landet. Dernest teknologioverføring gjennom såkalt «reverse engineering». Til slutt vil landene være i stand til å forske og utvikle teknologi på egen hånd. Derfor trengs det virkemidler som er kjent fra vår egen historie, og det trengs sterke organisasjoner som kan sørge for at dette skjer. Men det er også nødvendig at utviklingslandene har anledning til å bruke slike virkemidler uten å bli hindret av multilaterale og bilaterale regelverk. Derfor har Regjeringen i Soria Moria-erklæringen stadfestet at Norge skal jobbe for at utviklingsland ikke skal fratas muligheten til å bruke virkemidler som også har bidratt til å gjøre Norge til en velferdsstat. Et slikt politisk handlingsrom er en av de lovnadene som WTOs Doha-agenda har forespeilet utviklingslandene. Senterpartiet er fornøyd med at det er så sterk støtte til satsing på landbruksbistand som en del av norsk støtte til næringsutvikling. Swaziland, som har vært nevnt mange ganger her i dag, er et eksempel på et land med et vellykket program for landbruks- og næringslivsbistand i samarbeid med norsk næringsliv. Det er en slik utviklingshjelp Senterpartiet mener at vi bør styrke. Swaziland får nå økt markedsadgang gjennom EFTA-SACUs frihandelsavtale. Videre har Swaziland gode muligheter til å styrke sin markedsandel i den regionale handel i SACU, COMESA og EU, med nye, gode produksjonsrutiner og system for å oppfylle høye helse- og miljøstandarder. Senterpartiet mener at dette er et eksempel på hvordan man kan skape komparative fortrinn i et land som ellers ville være avhengig av råvareeksport. Det er også et eksempel på styrking av fattige småbønder uten forhandlingsmakt i sine samfunn og i verdensmarkedet. Det er slik Senterpartiet mener at vi bør jobbe i norsk utviklingssamarbeid. Styrking av forhandlingsmakt til lokale aktører, i næring og i sivilt samfunn – og selvfølgelig spesielt kvinner – er en integrert del av slike suksesshistorier og av den nordiske modellen som Regjeringen følger og vil følge videre. La meg slutte dette innlegget med å si at Senterpartiet er fornøyd med Regjeringens profil i utenriksbudsjettet, og videre at vi er fornøyd med de presiseringer som har framkommet gjennom Stortingets behandling.