Odd Einar Dørum (Venstre), 2002-04-25:
Jeg er enig i at situasjonen vedrørende soningskøen er alvorlig. Som jeg sa i Stortingets spørretime 20. februar i år, er det viktig at den enkelte straffedømte får en merkbar reaksjon på kriminaliteten så raskt som mulig, og det er viktig at samfunnet ser at det reageres. Soningskøen er dermed med på å svekke både effektiviteten i kriminalitetsbekjempelsen, folks rettsfølelse og troverdigheten aktørene i straffesakskjeden må ha. På slutten av 1980-tallet bygde det seg opp en betydelig soningskø. Det har vært en del usikkerhet om hvor stor den gamle soningskøen egentlig var. Jeg har tidligere i spørretimen når det gjelder dommer, brukt både tallet 9 000 og betegnelsen «i underkant av 7 000 dommer». Tallangivelsene varierer noe i de tidligere statistikkene vi går gjennom, fordi registreringsgrunnlaget har variert. I noen sammenhenger har man trukket inn saker hvor det har vært søkt om benådning, i andre sammenhenger har disse sakene vært holdt utenfor. I en periode var f.eks. tallene basert på de dommene som ikke var iverksatt innen tre måneder, og senere høynet vi tempokravet til to måneder for situasjonen nå. Tallene er altså ikke helt sammenlignbare. Hovedpoenget er imidlertid at det var en uakseptabelt stor soningskø, og gjennom en bevisst satsing over tid ble den nedbygd. Den samme utfordringen foreligger i dag. Den nedbyggingsplanen som i sin tid ble iverksatt, hadde følgende hovedpunkter: bygging av nye fengsler og utvidelse av eksisterende fengsler for å øke antallet fengselsplasserøkt kapasitetsutnyttelse i åpne fengsleromgjøring av friomsorgens hybelhus til soningsformål etter fengselsloven § 12utvidet bruk av fremskutt løslatelsedublering i 75 celler Som et resultat av tiltakene ble køen gradvis redusert til 1 351 i juli 1994. Køen ble da erklært som avviklet. I 1998 bestod køen av 148 dommer. Fra og med 1999 ble det innført en strengere definisjon på soningskø enn det som ble brukt tidligere. Fristen for iverksettelse ble bl.a. redusert fra tre til to måneder etter mottak av rettskraftig dom. Ved utgangen av 1999 hadde soningskøen igjen begynt å stige og var på 1 063 dommer. I løpet av de siste to årene har køen økt ytterligere, til 2 057 dommer pr. 31. desember 2001. Departementet foretok i 1994 – altså under en arbeiderpartiregjering – en beregning av behovet for fengselsplasser i 2000, jf. St.prp. nr. 1 for 1994-95. Analysen konkluderte med et behov for ca. 3 350 fengselsplasser i 2000. I St.meld. nr. 27 for 1997-98, Om kriminalomsorgen, foretok departementet en ny gjennomgang av behovet for fengselsplasser. Beregningene viste at behovet ville ligge på mellom 3 100 og 3 300 fengselsplasser i 2000. Den faktiske situasjonen er at kriminalomsorgen i 2000 og 2001 hadde ca. 2 900 fengselsplasser. At det nå begynner å bygge seg opp en ny soningskø, er derfor ikke overraskende. Til tross for prognosene har tidligere regjeringer ikke klart å skaffe midler til å øke antall fengselsplasser i tilstrekkelig grad. Den nye straffegjennomføringsloven ble iverksatt den 1. mars i år. Loven inneholder en ny straffereaksjon, samfunnsstraff, som erstatter den tidligere straffereaksjonen samfunnstjeneste og betinget dom med tilsyn, herunder tilsynsprogram. Samfunnsstraff innebærer frihetsinnskrenking i stedet for frihetsberøvelse. Det er imidlertid domstolen som idømmer denne straffereaksjonen, og departementet kan naturlig nok ikke vedta eller instruere i en økt bruk av denne reaksjonen. Kriminalomsorgen vil fortløpende sørge for å informere påtalemyndigheten og domstolene om reaksjonen og den oppfølging den domfelte vil få. På dette punkt er jeg enig med representanten Storberget i at dette er et viktig virkemiddel når det gjelder straffegjennomføring. Det vil være en ønsket kriminalpolitisk utvikling om samfunnsstraffen kan ta unna et betydelig straffevolum som alternativ til kortere fengselsdommer. I 1996 ble det innført en prøveordning med promilleprogram i friomsorgen. Promilleprogram er en alternativ straff til ubetinget fengsel for personer som har kjørt med over 1,5 promille eller tidligere er dømt for promillekjøring, og som har et alkoholproblem. Programmet er fra 2002 etablert i tolv fylkesenheter. I løpet av 2001 ble det iverksatt 190 dommer på promilleprogram i de daværende ni prøvefylkene. Hovedtyngden av dommene ble avsagt i de fem prøvefylkene som har vært med siden oppstart av ordningen i 1996. I de fylkene hvor ordningen ble etablert i siste halvdel av 2000 og i 2001, er det fortsatt et stort ubenyttet potensial av dommer, fordi det tar en viss tid før programmet er så godt kjent i fylket at strafferettsapparatet benytter det fullt ut. Situasjonen i dag er at den alminnelige produksjonen av straffesaker i politi/påtalemyndighet og domstoler overstiger den fengselskapasiteten som er etablert. Det er ingenting som tyder på at straffevolumet i de nærmeste årene framover vil bli redusert, og Regjeringen har derfor i Sem-erklæringen fastsatt at den vil arbeide for å øke fengselskapasiteten. Det er dette jeg som justisminister kan bidra til. Det er dessverre ikke gjort i en håndvending å etablere økt fengselskapasitet. Også nye fengselsplasser skal ha tilfredsstillende standard, både i forhold til sikkerhets- og kontrollutfordringer og i forhold til den rehabiliterende innsatsen for å redusere tilbakefallet, og skal bemannes med fagutdannet personell. Disse forholdene gjør at det ikke uten videre er et relevant virkemiddel å overta nedlagte forsvarsanlegg eller andre institusjoner. Erfaring viser at ombygging av anlegg til fengselsformål koster like mye som å bygge nytt, uten at man likevel får gode «spesialbygg». Et tiltak som vurderes, er å ta i bruk Vardåsen leir til fengsel. Vardåsen leir vurderes nå av Statsbygg, og vi vil få en rapport i mai/juni med teknisk vurdering og analyse av kostnader ved å omgjøre anlegget til fengsel. De foreløpige indikasjonene er at dette synes å være et godt grunnlag for et nytt Kongsvinger Fengsel, som vil gi en økt kapasitet. Dette tiltaket vil i så fall bli gitt prioritet, og jeg kommer nærmere tilbake til dette i budsjettsammenheng. I tillegg arbeider vi med å utvide kapasiteten i allerede eksisterende anstalter. Der har vi grunnlagsinvesteringer, bl.a. i infrastruktur. Vi kan få god kvalitet på utvidelser med lavest mulig kostnadsnivå. Dette vil jeg komme tilbake til i budsjettsammenheng. Vi arbeider med nytt, stort fengsel i Østfold, der jeg nylig har besluttet at fengslet skal ligge på den tilbudte tomten i Halden. Den videre oppfølgingen av dette prosjektet vil jeg også komme tilbake til i budsjettprosessen. Totalt innebærer de tiltakene som nå er igangsatt eller er under planlegging, en tilvekst på ca. 390 fengselsplasser. Som en forutsetning for utvidelse av fengselskapasiteten har vi lagt opp til økt opptak til Fengselsskolen. Vi tar sikte på at dette høye opptaket må vare noen år framover for å sikre kompetansen i Kriminalomsorgen. Når det gjelder strakstiltakene, vil jeg gjerne vise til at vi nå har en kapasitetsutnyttelse som er høy. Belegget i 2001 var på 94 pst. i norske fengsler. Vi har dubleringer der fengselsledelsen mener det er helsemessig og sikkerhetsmessig forsvarlig – totalt ca. 25 dubleringer til enhver tid hittil i år. Vi har altså presset dette så langt som det er mulig. Prioriteringen av dommer til soning er klar: Varetekt prioriteres, lange dommer og dommer der politiet gir uttrykk for at domfelte er aktive gjengmedlemmer, prioriteres, og likeså kortere voldsdommer eller voldsrelaterte dommer. Det vil bety at andre kan bli sittende og vente en tid, dvs. lenger enn to måneder. Det største trykket har vi her på Østlandet. Derfor er det ingen tilfeldighet at Vardåsen, som jeg så langt har fått positivt beskrevet, er en aktuell mulighet. Derfor er det heller ingen tilfeldighet at det pågår arbeid med et nytt fengsel i Østfold. Det er rett og slett for å minske det trykket som foreligger. Representanten Storberget tok i begynnelsen av innlegget sitt opp situasjonen for unge lovbrytere. Det er ingen tvil om at det her ligger muligheter til på et tidlig stadium både å forebygge kriminaliteten og ha andre reaksjonsformer enn det straffereaksjonen innebærer. Dette er forhold som Regjeringen vil ta opp i en sak som er bebudet for Stortinget, om tiltak mot barne- og ungdomskriminalitet, og hvor det gjelder å handle tidlig. Det vil kanskje kunne medvirke til å redusere et press mot det å sone i fengsel. Vi bør i hvert fall ikke ha som mål at unge mennesker skal dit. Vi må tvert imot være opptatt av å finne andre løsninger. Jeg har tidligere i innlegget vært inne på poenget med samfunnsstraff og vil stresse at vi vil drive den type informasjonsarbeid som er forsvarlig i forhold til påtalemyndigheten, for at denne reaksjonen skal bli kjent. Vi har også de mulighetene som ligger i utviklingen av promilleprogrammet i de fylkene der det nå er etablert. Men som jeg har sagt tidligere, tar det en viss tid før ordningen setter seg, men der den har satt seg, begynner den altså å gi resultater. Når det gjelder representanten Storbergets polemikk, som heldigvis ikke var av det skarpeste slaget, tror jeg for en gangs skyld, for jeg liker ikke å være polemisk, at jeg vil vise til at det i 1994 ble anslått et behov på 3 350 plasser. Det var som kjent ikke noen borgerlig regjering da, og det gikk en viss tid uten at vi fikk 3 350 plasser. Utgangspunktet mitt for å si dette – jeg skal ikke gjenta det senere – er rett og slett å mane til en viss oppslutning for at vi skal få gode løsninger. Jeg vil også vise til at arbeiderpartiregjeringen, så vidt jeg husker, fra 1990 til 1994 hadde framskutt løslatelse. Det vil si at man hadde en form for straffeamnesti. Det er veldig lett å ta den høye C, men det å skape løsninger krever noe mer. Det var et meget sympatisk trekk at Arbeiderpartiet ville satse 20 mill. kr på Kriminalomsorgen. De prioriterte det på bekostning av andre formål som jeg ikke var enig i. Jeg tror vi alle sammen har det til felles at vi er tjent med at soning blir avviklet så godt som mulig. Jeg vil under enhver omstendighet, siden representanten Storberget har hatt for vane å stille dette spørsmålet til meg, si at jeg saklig sett er takknemlig for det. Han gjør samfunnsdebatten den tjeneste at disse spørsmål holdes oppe i dagslyset, slik at de ikke svinner hen. Mine tilleggskommentarer knytter seg mer til selve debattformen og til den moraliserende pekefinger, men trykket og engasjementet synes jeg er meget viktig for saken. Det er ikke av de enkleste saker å få gjort noe med, men vi bør prøve det vi kan, for i fellesskap å finne gode løsninger.