trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-12-14:
Først til det siste, referanseprissystemet. Jeg er ikke «komfortabel med» – for å bruke uttrykket i første spørsmålet til spørsmålsstilleren – at besparelsen som referanseprissystemet skulle innebære, i stor grad nok har gått på at brukerne av medisin har blitt belastet med høyere egenandeler. Dette har da også Regjeringen sagt noe om og vil komme tilbake til. Referanseprissystemet som sådant tror jeg vi må se på ganske grundig i forhold til parallellimportordningen og andre ting, slik at en kan komme fram til det som var hensikten, nemlig lavere medisinpris. Nå har det ikke blitt det, og det er ingen særlig innsparing. Hvem som spiser av lasset da, må vi også ta en diskusjon på. Det får vi grundig anledning til, bl.a. i forbindelse med apotekloven og de ting vi skal diskutere rundt medisin framover. Så til kapittel 6 A i sosialtjenesteloven, begrensning i bruk av makt og tvang. Forsøksordningen med at 20 kommuner får tildelt øremerkede tilskudd som rammetilskudd, har i hvert fall jeg følelsen av at er en ordning som man prøver ut i forståelse med bl.a. kommunesektoren, for å se hvordan det går. Blant annet ligger det også inne her to vertskommuner når det gjelder PU-tjenesten. Så får vi se hvordan dette forløper, og om det er slik at dette er en nyttig ordning. Jeg er i hvert fall ikke bekvem med det som Fremskrittspartiet gjør på dette området når de trekker fra 50 mill. kr på denne posten. Først slår man ut med armene og sier at man er veldig betenkt over kapittel 6 A, man er bekymret og har gått imot i Stortinget osv. Og så er man ikke med på å bevilge for å motvirke nettopp økt bruk av makt og tvang. Isteden skal man prøve å begrense dette ved ressursbruken – 50 mill. kr trekkes fra. Da skjønner ikke jeg hva man egentlig mener i Fremskrittspartiet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-12-14:
Det er klart at det kan være vanskelig å se 15 år fram i tiden, og, som jeg antydet i mitt innlegg, både den medisinske utvikling og den medisinsk-tekniske utvikling gjør at mye forandrer seg her. Allikevel er det lagt et løp som er timet, og som også er timet ut fra den ressursbruk som er mulig når det gjelder utviklingen av RIT 2000. Jeg er også enig i at man kan sikkert om 15 år finne saker som kunne ha vært gjort annerledes, når en ser på hvor mye etterpåklokskap det nå befinner seg rundt temaet nytt Rikshospital, og at det ble gjort noen feil der i rammebeskrivelser og andre ting, tror jeg vi skal være enige om og store nok til å innrømme, både den ene og den andre. Når det gjelder fylkeskommunens engasjement i RIT 2000-utbyggingen, synes jeg det er riktig ut fra at man her involverer også lokal myndighet, og det trodde jeg faktisk også Høyre var interessert i, at man skulle la lokaldemokratiet og dem som det vedkommer, være deltakere. En skal huske på at RIT 2000 også er et sentralsykehus og et lokalsykehus for Sør-Trøndelag og for denne regionen, Trøndelag og Møre og Romsdal. Jeg mener at kompetanse må inn. Men det skulle ikke være noe i veien for, hvem som enn står som byggherre og ansvarlig, at man knytter til seg kompetanse – og at det kan være både nasjonal og internasjonal kompetanse, er godt mulig. Jeg tror at vi har kompetanse her i Norge som kan bidra sterkt på mange områder i den fysiske utbyggingen i hvert fall, og den får da byggansvarlig benytte seg av. Jeg synes ellers at det er gjort et godt arbeid Helsedepartementet og Sør-Trøndelag fylkeskommune imellom når det gjelder å beskrive en framdrift her, selv om jeg også har mange spørsmålstegn for årene framover.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-12-14:
Det var en relativt lang innledning til et for så vidt greit og kort spørsmål, men jeg kan jo bare i forbindelse med den innledningen si at jeg stiller meg bak den oppfordringen som representanten Ballo her kommer med til dem som har denne merknaden det ble referert til, om at vi hadde liten kunnskap og stor skepsis når det gjaldt bioteknologi. Jeg synes i hvert fall det er veldig greit at vi har en god skepsis i Norge, så får de andre underbygge denne påstanden om lav kunnskap. Så til genmat og regelverk. Representanten Ballo spør om Senterpartiet kan tenke seg et moratorium når det gjelder dette forholdet. Jeg skal ikke si at jeg vil gå for, eller ikke gå for, et moratorium i dag – det blir så veldig absolutt. Det jeg i hvert fall har sagt også gjennom fellesmerknaden, er at vi bør bruke føre var-strategien her, være skeptisk og få gjort skikkelige undersøkelser. Når det gjelder genteknologi og mat, synes jeg at det er en lite farbar vei å gå i de fleste sammenhenger. Nå er jo moratorium et midlertidig forbud, og det har vi i praksis nesten i EU i dag. Jeg synes i hvert fall at Norge skal følge den linjen, og da må vel svaret mitt bli et betinget ja – midlertidig forbud har vi for så vidt i dag, og jeg synes at vi skal fortsette med det til vi bl.a. har større viten, ikke bare her i Norge, men generelt, om området genmat.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Det finnes ingen rimelig grunn til å trekke i tvil at komiteens leder er engasjert når det gjelder mer midler til sykehusene. Man har også sett en rekke bevilgningsforslag fra Fremskrittspartiet som har gått på tilførsel av mer midler til sykehusene. Det som jeg har lyst til å ta opp, er for så vidt todelt. Det ene er i forhold til kostnadsutviklingen ved sykehusene og den utviklingen vi har sett de siste årene, som for så vidt er en utvikling i tråd med Fremskrittspartiets modell. Man har fått en innsatsstyrt finansiering, og parallelt med det har man fått en kostnadseksplosjon spesielt knyttet til regionsykehusene, men der måling av effektivitet med ulike tall ikke synliggjør en tilsvarende utnyttelse av ressursene. Når det gjelder Samdata fra SINTEF Unimed, registrerer jeg hva de beskriver når det gjelder forsøk med innsatsstyrt finansiering eller med to prøvesykehus. Resultatet av evalueringen var også at man ikke fant noe utslag på effektiviteten av stykkprisforsøket. Det ene spørsmålet jeg vil stille Alvheim er: Kan Alvheim på andre måter synliggjøre at den innsatsstyrte finansieringen har gitt en effektivitetsgevinst sammenlignet med de ressurser man har puttet inn? I tillegg vil jeg – egentlig i tråd med det spørsmålet som Gløtvold var inne på – spørre Alvheim hvordan Fremskrittspartiet har tenkt å løse den krisen som nå er ute i kommunene, både med hensyn til manglende rekruttering blant kommuneleger og manglende rekruttering når det gjelder fagfolk innenfor psykiatrien. Og hvordan har Alvheim med sin modell tenkt å sikre legedekning ute i kommunene før innføring av fastlegeordningen? Både Høyre og Fremskrittspartiet vil jo ha utsatt hele ordningen inntil man har fått en dekning, og fremmer forslag om det, nemlig: «Stortinget ber Regjeringen utsette den vedtatte fastlegeordningen til kommunene har fått en forsvarlig allmennlegedekning». Hva er Fremskrittspartiets modell for å få til en forsvarlig allmennlegedekning, slik at man så kan innføre fastlegeordningen?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Jeg vil tilbake til det spørsmålet som komitelederen var inne på, og som jeg ikke synes ble fyllestgjørende besvart av Gunhild Øyangen. Det har gjennom en årrekke vært slik spesielt ved regionsykehusene at regionsykehuseierne har beskrevet den økonomiske situasjonen som vanskelig. Slik ble det også beskrevet overfor komiteen på et tidspunkt da budsjettforliket ennå ikke var i havn. Det var derfor med stor overraskelse SV registrerte at Gunhild Øyangen gikk ut, bl.a. i Adresseavisen, og sa at dette hadde Stortinget ikke fått bred informasjon om, for flere partier, også SV, var kjent med at situasjonen var vanskelig. Det som imidlertid også overrasker, er hvor lite analytisk Arbeiderpartiet går til verks for å finne årsakene til at man stadig får overskridelser. En ting er jo at man ser at man nå er i en krise som på en eller annen måte må løses. Det andre er: Hvordan kommer man ut av den krisen? Hvordan virker den innsatsstyrte finansieringen, i hvilken grad virker den kostnadsdrivende? Men mitt spørsmål er fortsatt: Hvordan var det mulig at Arbeiderpartiet, i motsetning til stort sett alle andre partier i denne salen, ikke hadde fått med seg denne informasjonen fra regionsykehuseierne når man skulle inngå et forlik? Og hva kan årsaken være til at Arbeiderpartiet, når de så får de kunnskapene, når Gunhild Øyangen kritiserer regjeringspartiene så sterkt, ikke går hardere ut for å få til et forlik der man på et høyt nivå får bevilgninger til dette? SV, som mener at man nå må gjøre noe i forhold til den situasjonen, men også satse på noe helt annet enn bare sykehussektoren ensidig, har et bevilgningsforslag knyttet til regionsykehusene som er langt høyere enn Arbeiderpartiets, mens Gunhild Øyangen, som altså er den som her kommer med den desidert hardeste kritikken på grunn av informasjonssvikt, likevel ikke tar konsekvensen av det og kommer med et bevilgningsforslag som gjør at gjelden til regionsykehusene kan komme ned på et skikkelig nivå.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
I en pressemelding den 9. desember beskrev Statens helsetilsyn at det ved sykehusene var korridorpasienter ofte eller regelmessig ved 80 pst. av avdelingene. Både i 1998 og 1999 var belastningen størst ved de store sykehusene. Et av de tiltakene Helsetilsynet beskrev, som kunne være med på å avhjelpe det, var å bygge ut egnede sykehjems- eller sykestueplasser i hjemkommunene, fordi man så at en god del av fenomenet skyldtes at mange ble lagt inn som alternativt kunne ha fått behandling ute i kommunene, eller mange kunne ikke utskrives fordi tilbudet manglet ute i kommunene. Jeg ble veldig glad da jeg hørte at Are Næss tok opp det komiteen i fellesskap har kommet med forslag om, nemlig bevaring og sikring av sykestueplassene i Troms og Finnmark. SV har et forslag som går på at man burde ha utredet den samme type modeller i øvrige deler av landet, sett på tiltak for å styrke akuttplasser, eventuelt sykestueplasser, i andre kommuner, nettopp for å få den avlastningseffekten knyttet opp mot sykehusene. Det vi ser i dag, er jo at bevilgningene stadig mer må knyttes opp mot sykehusene for å kompensere for dette, som om disse problemene alene kunne løses inne i sykehusene. Når nå Are Næss nevnte dette med sykestuene i sted, vil jeg spørre om han og Kristelig Folkeparti også ser for seg at det kunne ha vært nyttig å se på den type modeller, altså akuttplasser ved sykehjemmene eller sykestuer rundt omkring i andre norske kommuner, og at det i et samfunnsøkonomisk perspektiv faktisk på sikt kunne ha vært en bedre ressursutnyttelse enn stadig økte bevilgninger til sykehusene, og da spesielt de større enhetene som regionsykehusene og de veldig spesialiserte sykehusene?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
I Annelise Høeghs hovedinnlegg var ordet revolusjonen nevnt en rekke ganger. Man kan si at på mange måter er Annelise Høegh blitt revolusjonens røst i denne salen, i hvert fall når det gjelder helserevolusjon. Den revolusjonen det her snakkes om, er bl.a. den innsatsstyrte finansieringen og innføringen av den på sykehus. Det man vel etter hvert mer og mer klart ser konturene av, er at dette er et av de dyreste helseeksperimentene vi har hatt i de siste ti årene i Norge, og at kostnadene bare vil fortsette å vokse. Det interessante er jo hvordan både Høyre og Fremskrittspartiet klarer å ri to hester. Man kritiserer helsevesenet fordi man får stadig større svikt, man får ikke unna helsekøene, man ser at kostnadene ved sykehusene vokser en over hodet, og så sier man: La oss få mer av samme medisin. I tillegg kan man etterpå nærmest ta æren for at alt går så meget bedre, som andre i samme parti tidligere skal ha sagt, mens skylden for at det går den veien det går, ligger på helt andre. Når det gjelder fastlegeordningen, syns jeg det er interessant å se, når kommunehelsetjenesten ligger nede med brukket rygg, hvordan både Fremskrittspartiet og Høyre tenker seg at den får man vente med å innføre til det har skjedd en endring ute i kommunene, og til man har skaffet seg flere leger. Det er nærliggende å spørre Annelise Høegh: På hvilken måte skal kommunene da skaffe seg disse legene? Er det, som det heter på amerikansk, «once in a blue moon», at det skal være åpent når man innfører fastlegeordningen, eller for å si det på norsk: det får skje når det skjer? Jeg vil stille Annelise Høegh to spørsmål. Hva slags tiltak har Høyre konkret tenkt å gjennomføre for nå å bedre rekrutteringen i kommunene, hvis fastlegeordningen ikke skal være en slik mulighet for bedre rekruttering? Og med hva slags virkemidler skal det skje? Når tenker man seg så at fastlegeordningen skal kunne innføres?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
En av de mest oppsiktsvekkende uttalelsene i budsjettinnstillingen fra sosialkomiteen finner man på side 43: «Internasjonale undersøkelser tyder på at Norge er blant de land hvor det er minst kunnskap om bioteknologi og størst skepsis.» Senterpartiets representant kan naturligvis puste lettet ut fordi han ikke er med på denne uttalelsen. Den kommer fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre, og en passant, før jeg stiller spørsmål til Senterpartiet her, vil jeg oppfordre representanter for alle de tre partiene som nå er til stede her i salen, til – på et hvilket som helst tidspunkt, når hvilken som helst av de representantene har ordet – å dokumentere den påstanden. Hvilke internasjonale undersøkelser og sitater er knyttet til denne kombinasjonen av manglende kunnskaper og skepsis? For det oppsiktsvekkende her er at disse tre partiene, sammenlignet med(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Den kommer jeg til nå.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Spørsmålet kommer nå. Mitt poeng her knyttet opp mot fellesmerknaden fra Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og SV er at man tar til motmæle mot denne typen argumentasjon og begrunner at skepsisen til genmat har substans, den bør man ta på alvor, og man bør også utvikle et regelverk i forhold til det. Jeg vil da spørre representanten Gløtvold: Ser Senterpartiet det som aktuelt å få til det vi kaller et moratorium, eller et midlertidig forbud, både mot import av genmat til Norge og for så vidt utvikling av den typen produkter i Norge inntil man er kommet lenger forskningsmessig og kjenner til eventuelle virkninger/ skadevirkninger av genmat?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Det er riktig.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Konkret til styrking av psykiatrien, som er ett av de områdene som SV prioriterer i sitt budsjett, har vi satt av 150 mill. kr. Vi foreslo 250 mill. kr i fjor. Vi har fordelt det litt annerledes i år, men det er det området vi har satset mest på, så det spørsmålet er ikke noe vanskelig å besvare. Vi har lagt særlig vekt på barne- og ungdomspsykiatrien. Når det gjelder alle de ressursene, har vi i våre merknader vektlagt at satsingen må skje nært der man bor, altså først og fremst på hjemstedet, men fylkeskommunene må naturligvis ha ressurser også på de andre nivåene, slik at man må ha en totalstyrking, som vi foreslår, med 150 mill. kr. Jeg synes det er bra hvis Fremskrittspartiet har 50 mill. kr. Det er midler, det også, selv om det på langt nær er så mye. Når det gjelder de andre spørsmålene, mener jeg ikke at noe av det jeg sier, er tegn på en indre revolusjon i SV. Det som kanskje er annerledes, er at jeg er opptatt av at pengene skal brukes riktig. Det bør jo ikke være noen revolusjon for noen. Jeg synes det tvert imot er ganske oppsiktsvekkende at så mange er villig til å pøse inn og pøse inn midler uten å søke resultater av bruken av de midlene. Men det at SV ønsker å satse ute i kommunene, nær der folk bor, overføre mer midler direkte til kommunene eller til fylkeskommunene, er da ingen sensasjon. Det har alltid vært den politikken SV har stått for. Det igjen skal bidra til det som Alvheim sier han er opptatt av, men som ikke synliggjøres gjennom Fremskrittspartiets politikk – sterkere lokalsykehus, sterkere helsetjeneste i kommunene og et bedre tilbud til befolkningen. Da kommer ikke Alvheim utenom at det er et symptom på sykdom når mange tegner private helseforsikringer, fordi de er utrygge på hvordan det offentlige helsetjenestetilbudet vil være om noen år. Alvheim kan ikke løpe fra det ansvaret at gjennom de siste årene har Fremskrittspartiet sittet med handa på rattet og fått gjennomslag i forhold til å øke innsatsstyrt finansiering, fått gjennomslag for det frie sykehusvalg, fått gjennomslag som fører til den politikken som folk nå mer og mer er misfornøyd med.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Her synes jeg det var en del kjappe koblinger, så jeg er ikke sikker på at jeg fikk tak i resonnementene som lå bak dette innlegget. Når det gjelder abort, har SV ment i forhold til organisasjonen AAN, som vel har hatt rundt 11 mill. kr i støtte for å drive abortveiledning, men som også har som formål at man skal arbeide for å forebygge uønskede svangerskap, at den informasjonen bør skje i offentlig regi, og derfor mener vi det er viktig at midlene settes inn der istedenfor at de skal gå til slike organisasjoner. Jeg kan ikke forstå dette, for hvor i all verden finner man i merknads form i budsjettinnstillingen at SV har en annen holdning enn det Arbeiderpartiet har når det f.eks. gjelder lov om selvbestemt abort? SV har et helt klar standpunkt her. Når det gjelder spørsmålet om forskrifter knyttet til pasientrettighetsloven, som jeg oppfatter som en helt annen sak, stod ikke SV sammen med Høyre og Fremskrittspartiet. Vi gikk ikke på langt nær så langt i å rettighetsfeste rett til behandling, for vi mener at det blir uhensiktsmessig ressursbruk hvis man også skal begynne å garantere for en behandling som eksempelvis skjer i utlandet. Men når det gjelder dette at man skal gå gjennom forskriftene for å se på utformingen av loven helt konkret, se på hva slags type rettigheter vi snakker om, er resonnementet rett og slett det at pasientrettighetsloven er så sentral at det kunne være fornuftig at Stortinget fikk seg forelagt den til behandling og fikk sett nærmere på den. Men at det har noen som helst sammenheng med lov om selvbestemt abort, forstår jeg ikke. Jeg skjønner ikke problemstillingen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Jeg har for så vidt erfaring med AAN fra det arbeidet jeg hadde før jeg kom på Stortinget, som kommunelege. Jeg har ikke grunnlag for å legge en massiv breiside til og si at de har hatt en kritikkverdig tilnærming, så her må man av den grunn fjerne alle midler. Vi hadde en diskusjon i SV om det, og jeg har sett at både Arbeiderpartiet og SV ved fjorårets budsjett hadde et resonnement som gikk på: Burde ikke dette vært i offentlig regi, bør man ikke ha en annen tilnærming? I fjor førte vel det til at begge partiene foreslo en halvering av den budsjettposten. Så tok jeg opp igjen den sammen merknaden, og så hadde vi en diskusjon og sa følgende: Bør man ikke som en konsekvens av den typen resonnementer si at man overfører det til offentlige budsjetter, og så er det ikke der informasjonen skal skje, iallfall ikke via offentlige midler. Så landet vi på det. Jeg ser at Arbeiderpartiet ikke gjorde det, men de hadde akkurat samme typen resonnement tidligere. Man beskylder oss på en måte for ikke å være konsekvent i forhold til selvbestemt abort, men inkonsekvensen ligger hos Arbeiderpartiet, som argumenterer langs akkurat de samme linjene, men lar budsjettposten stå. – Men la nå det ligge. Dette er for oss en måte å skaffe inndekning på våre budsjetter på. Vi har ikke bevilget noe mer. Vi holder oss innenfor rammen, som de andre gjør, og da er det altså noen poster som må reduseres, og dette er én. Men personlig vil jeg være forsiktig med å formidle kritikk ut fra erfaring, for det har jeg faktisk ikke grunnlag for å gjøre når det gjelder AAN. Det er bare slik at noen budsjettposter prioriterer vi opp – andre prioriterer vi ned.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
I rapporten fra SINTEF Unimed, rapport 1/98, «Samdata sykehus», fremlegges en god del tall knyttet til sykehussektoren og satsingen på den. Ut fra tallene i rapporten var totalutgiftene til sykehusene i 1990 på 16,4 milliarder kr. I 1997 var det kommet opp i 25 milliarder kr. Korrigert for prisindeks gir det i 1997-kroner en stigning på 5,2 milliarder kr. I rapporten omtales også kostnad pr. såkalt indeksopphold, slik at man får sammenlignbare tall mellom de ulike sykehusene, og man finner at kostnadene har vært desidert størst ved de største sykehusene, ved regionsykehusene, og stort sett gjennomgående lavest ved lokalsykehusene. Når man måler i effektivitetsgevinst – indeksopphold pr. lege har bl.a. vært brukt som et slikt tall – finner man en nedgang i samme periode med 26,4 pst. ved regionsykehusene. Det er ingen tvil om at man behandler flere enn før ved de større enhetene, for man er jo tilført betydelig mer ressurser både i form av penger og i form av lege- og sykepleierressurser, som nevnt en stigning på 1 600 når det gjelder leger og 5 000 når det gjelder sykepleiere. Ut fra de tallene som jeg refererer her, vil jeg spørre statsråden: Kan det tenkes at den satsingen som har vært, har vært på et nivå der man har fått mindre igjen for den enn om man hadde hatt en annen fordelingsprofil og kanskje spesielt satset via lokalsykehusene og ikke minst ute i kommunehelsetjenesten, for – som rapporten også omhandler – en del av den behandlingen som skjer på sykehus, trenger nødvendigvis ikke å skje der, men kunne skjedd utenfor hvis tilbudet var til stede?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
I ulike innlegg har man vært inne på de økte egenandelene og de konsekvensene det gir. Det var et tema for sosialkomiteen i fjor, og det er et tema i år. Jeg synes det er bra at både Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet er tydelig på det. Det hjelper imidlertid lite når konsekvensen blir at man får økte egenandeler, uavhengig av samarbeidspartnere. Mitt spørsmål til sosialministeren knytter seg til økte egenandeler sett opp mot utjamningsmeldingen, behandlingen av den, og det som Regjeringen har som en prisverdig målsetting, nemlig at man må gjøre noe med forskjellene i samfunnet og prøve å utjevne dem. Det at man burde få en forskjellsmelding, har vært SVs hjertebarn gjennom mange år, så den er vi glad for. Men jeg vil spørre sosialministeren: Ser sosialministeren at den utviklingen som nå har vært, med en stadig økning av egenandeler – med 30 pst. økning gjennom de siste tre årene – også er med på å utvikle forskjeller, fordi det for enkelte rett og slett blir for dyrt å bruke en del helsetjenester? Ser sosialministeren i forlengelsen av det også behov for tiltak som gjør at man på neste års budsjett ikke kommer inn med ytterligere økninger når det gjelder egenandeler til helsehjelp?
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Først vil jeg minne om at stortingsflertallet i inneværende år og forrige år bestod av sentrumspartiene, Høyre og Fremskrittspartiet, så den vanskelige situasjonen som sykehusene er i pr. i dag, har Fremskrittspartiet i aller høyeste grad et ansvar for. Når det gjelder det kommuneøkonomiske opplegget, har Arbeiderpartiet alltid lagt inn mer penger enn Fremskrittspartiet. Den store merkverdigheten er jo at Fremskrittspartiet prøver å framstille det slik at det er de som har mest ressurser til helsesektoren, når det faktisk er slik at andre partier har mer å legge inn. Vi har også lagt inn i budsjettforliket 1 milliard kr mer til kommunene og også mer penger til fylkeskommunene og regionsykehusene. Men det ble klart da fylkeskommunene begynte å jobbe med budsjettene for neste år og fikk gått gjennom de teknisk kompliserte beregningene for den innsatsstyrte finansieringen, at bildet så ganske dystert ut. Men vi forholder oss til Regjeringen, for det ligger i arbeidsfordelingen mellom storting og regjering at det er regjeringen som fremmer forslag. Vi må altså ha tillit til at det tallmaterialet og de beregningene om en aktivitetsvekst på 2 pst. som Regjeringen har lagt opp til, stemmer, inntil Regjeringen varsler oss om noe annet. Slik er arbeidsfordelingen mellom regjering og storting, og vi er nødt til å stole på det. Det er der vi har kommet i tvil, og det er også derfor kritikken er reist her i dag.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Arbeiderpartiet har lagt opp til en noe annen budsjettprosess enn det Høyre og Fremskrittspartiet har gjort de to foregående år – det stemmer. Vi har ikke lagt opp til et dobbeltløp der vi kan kritisere maksimalt det vi har vært med på å stemme for, mens vi har helt andre beløp å slå om oss med når vi er rundt i landet og snakker til folk – så vi er med og tar ansvar. Men det innebærer også at vi er innstilt på å prøve å få noen, i dette tilfellet helseministeren, på banen, for å ha sikkerhet for at sykehusene slipper å stramme inn sine tilbud neste år. Det er den måten vi arbeider på. Vi prøver å ta ansvar for det som er, og så prøver vi å legge press, slik at vi får et opplegg som er forsvarlig. Det mener vi er absolutt nødvendig og viktig. Når det gjelder legemiddelproblematikken, er det jo kjent at representanten Høegh ofte har fremmet forslag på det området. Det kan tyde på at hun har en kompetanse på legemiddelområdet som overgår den de fleste her i landet har. Det har ikke medlemmene i Arbeiderpartiets fraksjon – det innrømmer vi – derfor har vi tillit til de myndigheter vi har valgt til å ta seg av de legemiddelpolitiske analysene, og tar det til etterretning. Selvfølgelig kan også vi peke på ønskeligheten av at en godkjenner nye midler, men vi synes altså ikke det er en stortingskomites oppgave å godkjenne legemidler her i landet.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg vil igjen minne om at det faktisk er i inneværende år at krisen i helsevesenet har toppet seg, og det er ikke Arbeiderpartiet som er ansvarlig for det budsjettforliket som ble inngått. Vi foreslo faktisk 1 milliard kr mer til kommunene på inneværende års budsjett, og i budsjettforliket i år fikk vi inn signaler som innebar at vi fikk presset opp overføringene til kommunene med 1 milliard kr også for neste år. Nå er det riktig at det på et rimelig tidlig tidspunkt kom fram tall fra KS om underskudd i inneværende år. Men – og det har kanskje litt med min bakgrunn å gjøre – det er ikke slik at Stortinget uten videre kan plusse på tall som ulike organisasjoner foreslår, og det gjelder for så vidt også det som sykehusene melder om av behov. Vi er nødt til å forholde oss til at vi har en ansvarlig regjering, og det gjør vi. Det er derfor vi prøver å være formelt korrekte. Statsråden skal gå en runde med KS, det har han sagt seg villig til, og det vet jeg han har tatt initiativ til. Det er vi tilfredse med. Men vi er ikke helt tilfredse før statsråden har gått den runden og kommer til Stortinget og orienterer om hva som er behovene, slik at vi kan slippe nedleggelse av avdelinger og andre innstrammingstiltak ved våre sykehus.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Noen kommentarer til statsrådens innlegg: Det har kommet fram en del bemerkninger fra fylkespolitikere om at statsråden litt for klart har sagt at det er fylkeskommunen som er ansvarlig for sykehusøkonomien. Innlegget til statsråden i dag syns jeg innebærer at statsråden nå i mye sterkere grad tar ansvar for situasjonen, og det er vi fra Arbeiderpartiets side fornøyd med. Jeg merket meg at statsråden sa at han tar de kritiske merknadene fra flertallet til etterretning og vil følge dem opp. Det er jeg også glad for. Jeg har lyst til å understreke det jeg sa tidligere i dag, at det er helt avgjørende for oss som stortingsrepresentanter som skal fatte vedtak om økonomi, at vi kan stole på og være 100 pst. sikre på det tallmaterialet og de vurderinger som er gjort fra Regjeringens side, at det er det vi har å forholde oss til. Det skulle bli en merkelig situasjon her i Stortinget hvis vi skulle legge fram alle forslag til bevilgninger som kommer fra ulike organisasjoner. Da ville vi veldig raskt komme i en situasjon hvor landets økonomi ville komme opp i et utrolig uføre. Til slutt: Statsråden har nå varslet at han kommer tilbake til Stortinget med en redegjørelse, slik Stortinget har bedt om. Et par partier har sagt at det må skje i løpet av mars. Jeg vil understreke at også for Arbeiderpartiet haster dette, og mitt spørsmål er: Når vil statsråden komme tilbake til Stortinget? Jeg vil anmode statsråden om å sette fart i arbeidet og få folk til å arbeide så hardt som overhodet mulig, slik at fylkeskommunene har noe å forholde seg til i året som kommer.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Det er riktig at det er en arbeidsfordeling mellom storting og regjering, men det kan ikke være noen tvil om at Stortinget og Stortingets ulike partier har et selvstendig ansvar for å vurdere situasjonen, ikke bare med det utgangspunkt Regjeringen gir, men også på selvstendig grunnlag. I motsetning til Arbeiderpartiet har faktisk Høyre og Fremskrittspartiet i de to år vi har samarbeidet med Regjeringen, hatt våre alternative budsjetter der vi har vist hvordan det var mulig å få et bedre helsevesen. Det er kanskje en lærdom Arbeiderpartiet burde ta seg ad notam. Ellers merket jeg meg at Gunhild Øyangen var opptatt av – og der er jeg enig med henne – at vi må ha en velferdsstat og et helsevesen som sikrer norske pasienter de beste tilbud, og som gjør at vi kan ta i bruk nye medisinske fremskritt. På bakgrunn av en slik uttalelse forbauser det meg at Arbeiderpartiet ikke er med på det forslaget som bl.a. Høyre fremmer, om at vi etter å ha ventet i fem år på å få en skikkelig refusjonsordning for de nye, dyre cellegiftpreparatene for kreftpasienter, nå må få Regjeringen på banen og få en orientering i Stortinget om dette. Det er en skam at vi ikke har fått en ordning med disse medisinene slik at norske kreftpasienter kan behandles på den beste måten. Det forbauser meg også at Arbeiderpartiet er med i en flertallsmerknad når det gjelder legemidler, hvor de påpeker at prisene til forbruker i Norge er høyere enn det europeiske gjennomsnittsnivået. Men det er jo fordi vi har en meget høy moms også på legemidler. Når Arbeiderpartiet «mener dette er uheldig», som det står, både for de norske forbrukerne og for det offentlige, betyr det at Arbeiderpartiet er innstilt på å fjerne eller sterkt redusere momsen på legemidler?
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Vi kan vel si at det har skjedd så godt som en revolusjon i tenkningen om hvordan vi finansierer, organiserer og styrer helsevesenet de siste årene. Vi har fått innsatsstyrt finansiering, rett til helsehjelp, fritt sykehusvalg, vi har fått brukerstyring i langt større grad enn før. Og neste skritt på revolusjonens omdreining, hadde jeg nær sagt, blir vel fristilling av sykehus, som helseministeren snart skal legge frem forslag om. Det er nødvendig, fordi vi trenger bedre sykehus og mindre politisk detaljstyring enn det vi har i dag. Mot denne bakgrunn overrasker det meg at regjeringspartiene ikke er med på en merknad i budsjettinnstillingen der Høyre og Fremskrittspartiet faktisk sier seg enig med helseministeren når han i budsjettproposisjonen sier at han ikke vil pålegge sykehuseierne en bestemt tilknytningsform. Det er i tråd med det offentlige utvalget som helseministeren selv har nedsatt for å gi råd i dette spørsmålet. De sier selvfølgelig at det er av avgjørende betydning at sykehuseierne skal ha den demokratiske retten til å bestemme dette selv, og derfor skal valget mellom forvaltningsbedrift, kommunalt selskap, når vi måtte få det, eller aksjeselskap, være opp til den enkelte sykehuseier. Jeg håper at det at regjeringspartiene ikke har villet slutte seg til vår tilslutning til helseministeren, er av foreløpig karakter, og håper at representanten Are Næss kan bekrefte det.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Høyre er ikke fornøyd, sa Bendiks Arnesen. Nei, det er riktig, og det har vi dessverre ingen grunn til å være hverken med inneværende års budsjett eller med det kommende. Jeg har et sterkt inntrykk av at det også gjelder samtlige andre partier her i salen, inklusiv spørrerens. Vi har alle et ansvar. Vi har et større ansvar for inneværende års budsjett enn Arbeiderpartiet hadde, men Arbeiderpartiet har et større ansvar for neste års budsjett enn vi har. Men i motsetning til Arbeiderpartiet fremmet vi også vårt alternative budsjett for neste år. Som jeg tidligere har sagt, var det kanskje et forslag til ettertanke for Arbeiderpartiet, slik det nå ser ut. Sammenlignet med det Arbeiderpartiet har greid å oppnå i år, synes vi at vi oppnådde en større forbedring av helsebudsjettene de to årene vi hadde samarbeid med Regjeringen om budsjettet. Vi fikk gjennomført en styrking av ISF-ordningen fra 45 pst. – eller var det 40 pst.– til 50 pst., vi fikk gjennomført fritt sykehusvalg, og vi fikk styrket budsjettene på flere andre områder. Men det er riktig at vi ikke nådde så langt som vi håpet. Derfor valgte vi også å vise vårt alternative budsjett. Å si at Høyre ikke tar ansvar, det er ikke riktig, men det er altså et stykke vei å gå før vi kan si oss fornøyd. Det har jeg ikke noen problemer med å innrømme. Når det gjelder økningen i antallet medisinstudenter, er vi meget fornøyd med at det nå blir flertall for å gjeninnføre medisinerutdanningen på SiA. Når den er kommet i havn, vil vi med stor glede se på mulighetene for å øke utdanningen også andre steder. Det har vi ikke sagt nei til, så dette vil vi komme tilbake til. Det er jo viktig at man har utdanning av medisinstudenter mange steder, ikke bare her i landet, også i utlandet. Jeg tror det er viktig at vi holder plassene også i utlandet, fordi det gir andre erfaringer og annet bakgrunnsmateriale for dem som skal ut og praktisere i det norske helsevesenet.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Når det gjelder inntektsgrunnlaget for rett til sykepenger, er det riktig at vi støttet Regjeringen i fjor. Så vidt jeg husker, ble det ikke sagt noen ting om at økningen var av budsjettmessige grunner; nivået hadde stått stille i svært mange år, og det var naturlig å øke det, slik man øker de fleste grenser når utviklingen for øvrig har gått noen år uten at grensene er blitt justert. Vi mener det er riktig at man på dette området som på de fleste andre ikke lar en ordning stå igjen uten å bringe den opp på det nivået som er naturlig. Det gjør vi på alle områder, og det står vi bak. Nå fremmer vi ikke dette forslaget, som representanten kanskje har merket seg, siden rammene er blitt som de er, men det var vår tanke da vi mente det var rett å holde på det vi gjorde i fjor. Det som er litt overraskende, er at Regjeringen nå har funnet en begrunnelse som jeg ikke kjenner til at den hadde i fjor. Men dem om det. Så gjelder det regionsykehusene. Ja, det er dessverre slik at vi ikke har kommet så langt ennå at det er blitt flertall for å gjøre ikke bare regionsykehusene, men alle sykehus, til et statlig, et nasjonalt ansvar. Det betyr ikke at Høyre mener at staten bør eie alle sykehus, men det er vel naturlig at staten i et slikt system eier eller har det nærmeste ansvaret for regionsykehusene som forsknings- og utdanningsinstitusjoner. Og det gjør vi fordi vi legger mer vekt på helseerfaringene enn på spørsmål om lokaldemokrati. I dag er det langt på vei slik at helsevesenet blir styrt mer ut fra lokalpolitiske behov enn ut fra rene helsebetraktninger. Man kan faktisk gå tilbake og lese i helsemeldingen fra Werner Christie i sin tid at slik var det. Slik ønsker ikke Høyre at det skal være. Vi tror at et nasjonalt overordnet styre, med fristilte sykehus, vil gi en bedre helsepolitikk enn dagens modell.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Til å komme fra en representant for Sosialistisk Venstreparti, var kanskje betegnelsen «revolusjonens røst» om undertegnede ment som en kompliment. Jeg vet ikke om jeg skal føle meg helt hjemme i det, men jeg vil gjerne understreke at det å representere et konservativt parti betyr at man representerer et fordomsfritt parti. At man skal reformere for å bevare, er en floskel som mange bruker i tide og utide. Men det er faktisk en dyp sannhet, og det betyr at man må ha vilje til å revurdere, til å se fordomsfritt på gamle sannheter, og se om de virkemidlene man har i bruk, er hensiktsmessige lenger. Det har vi kommet til at de ikke lenger er. Gamle virkemidler som rammefinansiering, som sterk politisk detaljstyring, som styring ovenfra istedenfor styring nedenfra, er ikke lenger hensiktsmessige i en verden og i et helsevesen som er så dynamisk og i så rask utvikling. Vi har fått informerte pasienter som følger med på forskningsfronten og kanskje vet mer om sin tilstand enn mang en både allmennlege og spesialist. Da kan man ikke bruke det gamle systemet der noen var konge på haugen og bestemte over alt og alle. Derfor har vi altså gått i oss selv og vært villig til å innrømme at mange av de gamle virkemidlene ikke lenger fungerer. Når det så gjelder fastlegeordningen, har vi en rekke forslag til forbedringer av den som stortingsflertallet ikke har sluttet seg til. Det gjør at vi i utgangspunktet er skeptiske, fordi vi tror det er en fare for at det i større grad blir en rett for kommunen til å styre pasienter og leger enn at man får et fleksibelt og godt system der leger og pasienter bestemmer mer selv. Men vi støttet til slutt innføringen av fastlegeordningen, med de forbedringer som ble vedtatt. Vi synes derimot det er uansvarlig å gjennomføre den nå, med den store legemangelen vi har, og vi støtter alle de forslag som har kommet på bordet om forbedringer og stimuleringsordninger, for å få flere leger til distriktene.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Det er alvorlig at det har vært tegn på utvikling av en tillitskrise mellom statsråden og Stortinget og mellom statsråden og fylkeskommunene når det gjelder behandlingen av innsatsstyrt finansiering og budsjettsituasjonen for sykehusene. Men jeg synes, i likhet med hva øvrige replikanter også har sagt, at statsrådens innlegg nå var et viktig bidrag til å bilegge eller iallfall avdempe denne gryende tillitskrisen. Og dersom statsråden følger opp det han nå sa, og det har jeg all grunn til å håpe og tro at han vil gjøre, tror jeg vi kommer et langt stykke videre. Men for mitt partis vedkommende er vi ganske sikre på at denne situasjonen vil vi heller ikke unngå i fremtiden så lenge det er et splittet ansvar, et delt ansvar for situasjonen ved sykehusene mellom ulike forvaltningsnivåer. Da vil det alltid melde seg situasjoner hvor man får anklager mot hverandre om at man ikke følger opp det man egentlig var blitt enige om. Men sånn er det altså, og det har vi foreløpig ikke makt til å gjøre noe med. Jeg er tilfreds med at helseministeren nå uttrykte seg positivt om vårt forslag om å vurdere differensierte enhetspriser, ikke minst for å hjelpe regionsykehusene. Vi har jo en felles interesse av å forbedre ISF-ordningen. Jeg tror det er viktig at denne ekspertgruppen som nå skal settes ned, kan gi faglig begrunnede råd som er offentlig tilgjengelig. Jeg vil spørre om helseministeren er enig i det, for dette skal ikke være et forhandlingsspørsmål mellom KS, regjering og storting. Innretning av ISF bør være med utgangspunkt i faglig begrunnede standpunkter. Og skal vi unngå sterkt reduserte behandlingstilbud ved sykehusene neste år, må forbedringene komme tidlig i løpet av neste år. Jeg håper helseministeren vil klare det.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Jeg er oppmerksom på prisnivået for legemidler både når det gjelder innkjøpspris til apotek og når det gjelder utsalgspris, og det er riktig som representanten Nesvik sier, at når det gjelder innkjøpspris til apotek, har vi fått opplysninger som plasserer Norge noenlunde i midtsjiktet av et europeiske prisnivå. Det er også riktig som representanten Nesvik sier, at det relativt høye prisnivået til forbruker i Norge også har sammenheng med at man har høyere moms i Norge enn man har i andre land, der det for øvrig er en ganske vid spredning, og der en har differensiert moms på ulike varer. For å få ned prisnivået for medisiner til forbruker – vi er alle enig i at det er ønskelig – kan man gripe inn i dette på ulike nivåer. Det synes som representanten Nesvik er spesielt opptatt av å avskaffe eller redusere momsnivået, men det er klart at det endelige prisnivået på medisiner her er et resultat av tre ting: Det er innkjøpspris til apotek, det er momsen, men det er også apotekenes avanse, som representanten Nesvik av en eller annen grunn ikke nevnte i denne sammenheng.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Det er mulig at det har med utgangspunktet å gjøre, men det virker som Annelise Høegh ser revolusjon der jeg ser utvikling. Men la nå det ligge. Det skal overhodet ikke herske tvil om at Kristelig Folkeparti står på helseministerens og Regjeringens standpunkt når det gjelder tilknytningsformer for sykehusene. Men når vi ikke har gått inn i den merknaden som Annelise Høegh her refererer til, har det å gjøre med den sammenhengen den står i, der det legges tydelige føringer i retning av spesielle tilknytningsformer som representanten Høegh har gitt uttrykk for at hun ser positivt på. Min og Kristelig Folkepartis holdning er at dette skal vurderes på grunnlag av Sørensen-utvalgets innstilling, og vi avventer den vurderingen.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Jeg tror jeg har enda større erfaring med korridorpasienter enn representanten Ballo, og jeg deler hans og Helsetilsynets bekymring på dette området. Det er helt klart at det å øke kompetansen for akuttmedisin, og for den saks skyld også for mer kroniske tilstander, ved sykestuene, vil kunne avlaste sykehusene. Det er også klart at det må være et mål å kunne gi behandling på et nivå som passer til den aktuelle situasjonen. Sykestuene vil i slike sammenhenger også ha den fordelen at de er i pasientens nærmiljø, ikke langt unna, som det ofte vil være ved en sykehusinnleggelse. Jeg har også i min egen hjemkommune sett hvordan man i løpet av de 20 årene jeg har bodd der, har bygd opp kompetanse til å gjøre mye mer på det lokale sykehjem enn man kunne tidligere, og dermed avverget ganske mange sykehusinnleggelser. Dette er ting en må ta på alvor, og som en må arbeide videre med. Det er helt naturlig at en slik utredning skjer i sammenheng med akuttmeldingen som nå kommer. Når det gjelder den økonomiske side av denne saken, er dette et ansvar for kommunene og fylkeskommunene, slik som det også fremgår av merknaden i budsjettinnstillingen.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 1999-12-14:
Olav Gunnar Ballo er vanligvis både resultatorientert og svært etisk bevisst. Når det gjelder tilskudd til forebygging av uønskede svangerskap og abort, synes jeg imidlertid han blir mer lik en dogmatisk SV-er, som vil avvikle tilskuddet til AAN, Alternativ til abort i Norge. AAN har vært grundig evaluert, først av DIAFORSK, og nå av Senter for samfunnsforskning i Bergen, og jeg vil sitere litt fra sistnevnte evaluering: «Noe av styrken med AAN sitt tilbud er at organisasjonen har erfarne, bevisste rådgivere som har som hovedoppgave å hjelpe klientene med deres problem der og da. Dette er mennesker som i tillegg har rikelig med tid for den enkelte klient, og de har strategier for hvordan de kan hjelpe kvinner som har problem med å velge om de skal fullføre eller avbryte et svangerskap. … AAN får mye erfaring med rådgivning, og at de har en kontinuerlig drøfting av egen praksis. Dette er aktiviteter som bidrar til at de ansatte … har et høyt bevissthetsnivå omkring egne verdier og strategier i arbeidspraksisen sin. Ikke minst viser de ansatte i AAN et reflektert forhold til dilemmaer som kan oppstå når en arbeider i et spenningsfelt mellom å vise respekt for klientene og samtidig være til hjelp som rådgiver.» I rapporten fra sykehusene heter det: «Denne typen bevisst og kollektivt arbeid med holdninger og verdier knyttet til arbeidet med abort synes å være fraværende i norske sykehus.» SV foreslår altså at bevilgningene til AAN avvikles, men, som Olav Gunnar Ballo også selv har påpekt, informasjonsvirksomheten i sykehusene er ikke god nok. Ville ikke det som SV ønsker å gjøre her, bety at man avviklet et godt tilbud uten å ha noe å sette inn i stedet?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har følgende merknad i Budsjett-innst. S. nr. 11: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, viser til at prisene til forbruker på legemidler i Norge ligger over det europeiske nivået. Flertallet mener dette er uheldig både for norske forbrukere og for det offentlige som de siste årene har opplevd sterk vekst i utgiftene til legemidler.» Komiteen har blitt gjort kjent med at når det gjelder apotekenes innkjøpspris, som er den alle land i Europa regner ut legemiddelprisene etter, ligger den i Norge ganske nøyaktig på midten i forhold til nivået i Europa ellers. Ergo må årsaken til de høye legemiddelprisene i Norge være de offentlige avgiftene, altså momsen på legemidler. I en rekke land har man nemlig lavere moms på legemidler enn det vi har i Norge – de har differensiert momsbiten. Jeg vil derfor be representanten Næss om å redegjøre for hva det er man ønsker å oppnå her. Er ikke representanten Næss informert om at apotekenes innkjøpspris ligger i midtsjiktet av et europeisk prisnivå, og ikke høyere enn i andre land?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Under kap. 673 Tiltak for funksjonshemmede, post 63 Begrenset bruk av tvang, står følgende merknad som Senterpartiet er med på: «Flertallet støtter Regjeringens forslag om at det fra og med 2000 settes i gang et forsøk med å tildele øremerkede tilskudd som rammetilskudd i 20 kommuner, og at tilskuddet til begrenset bruk av tvang overfor enkelte personer med psykisk utviklingshemning er ett av tilskuddene som omfattes av forsøksordningen.» Spørsmålet mitt til Senterpartiet er: Er representanten Gløtvold komfortabel med det som står skrevet om bruk av tvang i denne budsjettinnstillingen? Det er det første spørsmålet. Det andre går på det som har med referanseprissystemet å gjøre. Ved innføring av referanseprissystemet har man lagt inn en besparelse for det offentlige for inneværende år på ca. 110 mill. kr, hvis jeg ikke husker helt feil. Det var vel det som var ønskelig. Undersøkelser har senere vist at innsparingene i hovedsak går på egenandeler for pasienter som følge av at referansepristillegget ligger utenfor frikortordningen. Det tallet som i hvert fall undertegnede har fått med seg via media, er at det som har med egenandelsbiten for pasientene, utgjør ca. 65 mill. kr av den totale innsparingen. Spørsmålet mitt til representanten Gløtvold er: Er det det regjeringspartiene ønsket skulle være konsekvensen av referanseprissystemet, at det er pasienten som blir rammet i form av økte egenandeler? For det er jo det som er tilfellet.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Representanten Hove sitter, som sagt, ikke i sosialkomiteen, og dermed skal jeg prøve å ikke være for detaljert i spørsmålsstillingen min. Men jeg vil ta opp en viktig sak som representanten Hove sikkert har gjort seg opp en mening om, og det er at det i statsbudsjettet er lagt opp til en innsparing på 110 mill. kr i forbindelse med referanseprissystemet. Undersøkelser viser at det først og fremst er de pasientene som har behov for medisin, som må betale ca. 65 mill. kr av den summen i form av egenandeler, fordi referansepristillegget ikke kommer inn under frikortordningen. Ved innføringen av dette systemet ble det henvist til at dette var en ordning som skulle medføre at prisnivået skulle tvinges ned, og at pasienten ikke skulle bli skadelidende. Med 65 mill. kr i økte egenandeler for pasientene er vel kanskje representanten Hove enig i at dette systemet ikke fungerer.