Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-11-11:
Fremskrittspartiet foreslår at alle fagforeninger skal, på lik linje, innrømmes skattemessig fradrag for fagforeningskontingent. Det ligger an til at Fremskrittspartiet ønsker å vise seg fram som en virkelig tilhenger av fagorganisering, og det er jo hyggelig. Jeg har lyst til å gå grundig til verks. Skatteloven § 6-20 – fradragsberettiget kontingent, som for tiden er 3 660 kr per år – er temaet. Ordningen er begrenset til kontingent til landsomfattende arbeidstakerorganisasjoner som har forhandlingsrett etter lov om offentlige tjenestetvister, eller har inngått tariffavtaler på vegne av medlemmene. Departementet kan bestemme at kontingent til enkeltorganisasjoner skal kunne trekkes fra sjøl om vedkommende organisasjon ikke har landsomfattende tariffavtale. Kontingent til arbeidstakerorganisasjoner opprettet etter 1. juli 1977 kan bare kreves fratrukket når organisasjonen står tilsluttet en hovedsammenslutning. Det kan sjølsagt argumenteres for i hvilken grad vi skal ha fradrag for fagforeningskontingent. Når vi har det og det er bred oppslutning om det, er det sjølsagt for at vi skal styrke fagbevegelsen, både for at det skal bli billigere for den enkelte å fagorganisere seg og – for å si det på en annen måte – for at vi skal styrke økonomien i den fagorganisasjonen ved at den får flere medlemmer. Poenget i dagens debatt er spørsmålet om kravet om tilslutning til en hovedsammenslutning er et rimelig krav. Det som kommer fra opposisjonen, er ikke noe standpunkt – det er bare et ønske om å utrede og evaluere dette. Blant de partiene som inngår i opposisjonen, vet vi at det er forskjellig syn. Partiet Venstre har gjentatte ganger i denne salen gått imot fradrag for fagforeningskontingent. Det som er nasjonalstaten Norges store fortrinn, er de egalitære forholdene: jamnbyrdige økonomiske, sosiale og kulturelle forhold. De settes nå stadig på prøve gjennom EØS-avtalen, som bygger på fri flyt av arbeid, kapital, varer og tjenester, noe som gjør at vi får en sterk dreining i retning av et forskjellssamfunn i stedet for et samholdssamfunn. Det norske egalitære samfunnet har noen nøkkelkjennetegn som medvirker til dette. Vi har bl.a. det at eiendomsrett til landbruksarealer i Norge er knyttet til personer og bare personer, altså ikke selskaper, og for de personene som eier, er det tilknyttet eiendomsrett og tilhørende eiendomsplikter. Vi har skatteregler som sikrer at vi i Norge har en langt større andel av folk som eier sine egne hus enn i resten av Europa. Det er særegent for Norge og medvirker til jamnbyrdige forhold. Vi har svært ryddige forhold på arbeidsmarkedet ved sterke fagorganisasjoner, som har rettigheter og plikter. Det er plikter og regler for fagorganisasjoner for bruk av deres viktigste virkemiddel, nemlig streikeretten. Så er spørsmålet: Skal det gis skattemessig fradrag for kontingent til nye fagorganisasjoner? Prinsipielt må det sjølsagt være en åpning for det. Dette gjelder imidlertid ikke spørsmålet om organisasjonsfrihet. Organisasjonsfrihet er noe som er helt uavhengig av hvordan vi behandler det skattemessig. Det er utenfor det vi nå snakker om. Jeg vil si det sånn: Dersom etablerte fagorganisasjoner stivner eller blir talerør for bestemte politiske partier, blir det behov for nye fagorganisasjoner for å representere yrkesgruppa og dermed skape nødvendig balanse i maktforholdet i arbeids- og næringsliv. Alternativet til nye fagorganisasjoner er sjølsagt å reformere eksisterende fagorganisasjoner, noe som jeg kjenner svært godt til fra Norsk Bonde- og Småbrukarlag. Det er en fagorganisasjon som ble reformert, og dermed var det ikke behov for noen ny fagorganisasjon. Så det er én måte å gjøre det på. Men sjølsagt: Prinsipielt kan det oppstå den situasjon at eksisterende fagorganisasjoner er så stivnet, er så i utakt med den jobben de skal gjøre, at det er behov for å etablere nye. I så fall regner jeg med at det blir ivaretatt. Helt til slutt: Fremskrittspartiet er jo det fremste fagforeningsfiendtlige partiet, som bl.a. går imot landsomfattende tariffavtaler, som er en svært sentral del av den norske tradisjonen for å sikre jamnbyrdige økonomiske forhold.