Geir Pollestad (Senterpartiet), 2010-11-16:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for å ta opp denne saken og dermed bidra til oppmerksomhet rundt spørsmålet om ID-tyveri, som jo er en av verdens sterkest voksende kriminalitetsformer. På samme måte som det er svært ubehagelig å tenke at noen har vært inne i boligen din i forbindelse med et innbrudd, er det også svært ubehagelig at andre skal gå rundt og gi seg ut for å være deg. Jeg har selv vært utsatt for noe jeg ikke skal omtale som et ID-tyveri, men følelsen var litt den samme: I min tidlige politiske karriere hadde jeg en navnebror på Jæren som var ivrig skriver av leserbrev i lokalavisen. Han var engasjert i Fremskrittspartiet. Det var en ubehagelig følelse noen ganger. Det var vanskelig å vite hvem som var meg, og hvem som var han. Han er uskyldig i dette. Han var eldre enn meg, så i den grad noen skal beskyldes for tyveri, måtte det være meg. Når det gjelder ID-tyveri, kan regjering og storting legge til rette for at det skal bli vanskeligere å stjele andres identitet. En kan bidra til bedre å sikre teknologiske løsninger for identifikasjon, f.eks. på Internett, og en kan etterforske og straffe ID-tyveri på en effektiv måte. Men jeg tror fortsatt at den beste måten å bekjempe dette på, er en bevisstgjøring hos hver enkelt av oss. Vi tar mange forholdsregler mot f.eks. innbrudd i hverdagen, men personopplysningene våre er vi ikke gode nok til å passe på. Det kommer tydelig fram når en ser at 200 000 nordmenn har vært utsatt for dette. Men jeg vil også framholde verdien av et samfunn der det er lov å være litt naiv. Jeg ønsker ikke et samfunn der vi skal ha hengelås på postkassen vår, eller hengelås på søppelspannet vårt. Jeg ønsker et samfunn der vi kan kommunisere fritt. Utfordringen er at summen av tilgjengelig informasjon er sterkt voksende. Internett har mye av skylden for dette: Det blir lettere å innhente og systematisere informasjon om hver enkelt av oss. Statsråden klarte ikke dy seg, han måtte trekke inn EUs datalagringsdirektiv i denne saken. Jeg mener også at EUs datalagringsdirektiv er relevant i denne saken, men jeg har en motsatt konklusjon. Jeg mener at en storstilt offentlig innsamling av hvor vi beveger oss og hvem vi kommuniserer med, på samme måte som ved et ID-tyveri, utfordrer vår rett til å ha et privatliv. Det er ikke sikkert at vi kan pålegge at denne lagringen skal skje i Norge. Vi kan ikke gi absolutte garantier for at ikke denne innsamlede informasjonen kan misbrukes. Det er ikke et spørsmål om den vil bli misbrukt, men når og i hvilken grad den vil bli misbrukt. Jeg legger også merke til at statsråden trekker inn lovbrudd som jeg ikke kan forstå annet enn må være under den strafferammen som Arbeiderpartiet i sitt vedtak har satt for bruk av trafikkdata. Ja, det er ubehagelig å ha en navnebror i Fremskrittspartiet, men det er også svært ubehagelig å tenke seg at all min kommunikasjon og alle mine bevegelser skal bli lagret av staten. Det er også svært ubehagelig – hvis en legger regjeringens høringsutkast til grunn – at svært små telefonselskap med noen få ansatte skal håndtere denne informasjonen. Så kampen mot ID-tyveri kan ikke bekjempes med mer kontroll og lagring. Det vi trenger, er en diskusjon om hvordan vi kan få bedre sletterutiner sånn at de sporene vi legger igjen, f.eks. på nettet, ikke blir stående til evig tid.