Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2008-10-24:
Utenriksministeren har fortjenstfullt gitt en brei internasjonal redegjørelse med fokus på Europa. Senterpartiets stortingsgruppe er glad for Regjeringas tydelige holdning i konflikten mellom Russland og Georgia. Det er betryggende i en svært krevende sak. Den internasjonale finanskrisen har medvirket til en vanskelig situasjon for Island, og den norske regjeringas holdning, med en åpen hånd til Island, er vi svært tilfreds med. Internasjonalt er det i høst tre hovedtemaer som krever stor politisk innsats, nemlig finanskrisen – som er en systemkrise – som krever en ny gjennomgang av internasjonale lover og regler for å sikre stabilitet i bank- og finansnæringa. Det er klimakrisen, med et sterkt krav om overgang til fornybare energiressurser, og det er ikke minst matvarekrisen, som nå truer FNs første tusenårsmål, som er knyttet til fattigdoms- og sultspørsmålet. FNs første tusenårsmål blir med matvarekrisen stadig fjernere og fjernere. Langt flere nå enn 900 millioner mennesker internasjonalt sulter. Det er helt uanstendig. Den mest krevende saken i vårt forhold til EU nå er tjenestedirektivet. Norge er et høykostnadsland. De som jobber og bor i Norge, må tjene mye sammenliknet med arbeidsfolk i land rundt oss for å betale regningene sine. Samtidig er inntektsforskjellene i Norge økende. Mange flere enn vi tror har lønns- og arbeidsvilkår som gjør at inntektene er svake i forhold til vårt spesielt høye kostnadsnivå. De som henger mest etter inntektsmessig, har sitt arbeid i yrker med svak fagorganisering eller liten makt i arbeidsmarkedet. De som arbeider i slike bransjer, med små inntektsmuligheter, føler seg mindre verdsatt av samfunnet. Fortsetter denne utviklinga, beveger Norge seg i retning av et samfunn med forskjeller mellom folk som likner land sørover i Europa, eller enda verre: USA. Derfor er jamnbyrdige økonomiske forhold et av de viktigste prosjektene til den rød-grønne regjeringa. Regjeringa satte raskt i gang tiltak mot sosial dumping. Dette er en jobb som må følges opp kontinuerlige overfor alle yrkesgrupper. Det er åpenbart at kampen for jamnbyrdige forhold og mot sosial dumping henger meget nøye sammen. Derfor sa også den rød-grønne regjeringa i Soria Moria-erklæringa at «Regjeringen vil arbeide for at EU ikke gjennomfører et tjenestedirektiv som fører til sosial dumping». 28. desember 2006 trådte tjenestedirektivet i kraft i EU, og EU-landene har tre år på å iverksette direktivet. I Norge har vi gjennomført grundige høringsrunder. Høringsrundene har gitt svært mange høringsuttalelser som sier at Regjeringa ikke vil nå sin målsetting fra Soria Moria-erklæringa. Rettstilstanden i EU har siden Soria Moria-erklæringa beveget seg mot det verre. De fire friheter håndheves stadig strengere, og resultatet er dommene mange i fagbevegelsen nå er på fornavn med: Viking Line, Laval, Rüffert og Luxemburg. Trygve Hegnar gav i Finansavisen onsdag 22. oktober en befriende ærlig beskrivelse av dommene og tjenestedirektivets konsekvenser. Hegnar skriver: «Tjenestedirektivet skal(…) sørge for fri flyt av tjenester over landegrensene innen EU- og EØS-området, og det er slik at den nasjonale arbeidsretten er underlagt EU-retten.» (…) Videre: «Det LO, Senterpartiet og andre som er imot mest mulig frihandel, ikke liker eller frykter, er at når et EU-selskap får et oppdrag i Norge(…) (…) Hegnar har altså forstått det samme som sies i mange høringsuttalelser, men som Erna Solberg i Dagbladet 22. oktober forsøker å tilsløre under overskriften «Hysterisk og feilaktig». Hegnar fortsetter med forståelse for at Senterpartiet og LO spreller, og oppfordrer alle i næringslivet til å lese EF-dommenes glade buskap, som han meget presist beskriver slik: «Markedskrefter og fri flyt kommer før nasjonale standarder og fagforeningenes interesse av å beskytte egne medlemmer.» Synet på sosial dumpings fortreffelighet for næringslivet tilsluttes for øvrig av Solberg – om enn i en mer tildekket form – når hun slår fast at dommene har fjernet «diskriminerende vesteuropeiske arbeidslivs- og anbudsregler». Det Erna Solberg kaller diskriminerende regler, er altså Sveriges krav om at den nordiske modellen, uten en nasjonal minstelønn, men med forhandlinger mellom partene i arbeidslivet, skal være standarden. I Vaxholm/Laval-dommen ble det slått fast at det er lov å betale latviske bygningsarbeidere i Sverige lav lønn, fordi Sverige ikke har en nasjonal minstelønn. I saken mot Luxemburg slo EF-domstolen fast at landets regelverk om lik lønn for likt arbeid både for heltids- og deltidsansatte ikke lenger kunne gjelde ovenfor utenlandske besøkende tjenesteytere. Begge disse dommene ble avsagt på grunnlag av den såkalte fellesskapsretten, nærmere bestemt utstasjoneringsdirektivet. Utstasjoneringsdirektivet, som ble vedtatt i 1996, skulle være et minimumsdirektiv, hvor nasjonalstaten kunne ha andre og tryggere forhold knyttet til arbeidslivet. Dommene viser imidlertid hva som er avgjørende. Det er domsavsigelsene som viser direktivenes konsekvenser. Trygve Hegnar er befriende ærlig når han ikke forsøker å tilsløre forholdet mellom den rettstilstanden dommene har skapt, tjenestedirektivet og den eksisterende fellesskapsretten. Hegnar skriver: «Alt LO ønsker og tror de kan gjennomføre i Norge, er altså forbudt etter EU-retten.» Og den glade redaktør avslutter: «Bakstreverne i LO og Sp har bare en mulighet, og det er å stoppe tjenestedirektivet.» Senterpartiet er bare uenig med Hegnar i ett avgjørende forhold i denne lederartikkelen, og det er hvorvidt næringslivet har noe å juble over dersom vi aksepterer råere konkurranse i arbeidsmarkedet i Norge. Jeg kjenner mange sjølstendig næringsdrivende, entreprenører og bedriftseiere i små og oversiktlige lokalsamfunn rundt om i landet som ønsker en konkurranse i et sunt marked, hvor de etter hardt arbeid har mulighet for å få en anstendig inntekt samt tilby sine arbeidsfolk jamnbyrdige lønns- og arbeidsforhold – altså delta i næringsliv og arbeidsmarked med en konkurranse som de oppfatter som rettferdig. Næringslivet består også av alle dem som lever etter det idealet at en må gjøre sin plikt for å kunne kreve sin rett. Et slikt samfunn må være basert på et velregulert fellesskap mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Det er sjølve grunnfjellet i den nordiske velferdsmodellen, og den er blitt skapt gjennom langvarig, brei politisk mobilisering. Alt peker derfor i retning av at Senterpartiet vil tilrå bruk av veto overfor tjenestedirektivet. At det skal sette EØS-avtalen i fare, er unaturlig av den enkle grunn at det ville drive den norske folkemeninga enda lenger vekk fra EU enn den allerede er. Det er ikke EU tjent med. La meg ta et eksempel: Da svenskene framforhandlet medlemskapsavtalen i EU, fikk de ikke noe unntak fra innføringa av fellesvalutaen euro. Men svenskene ble likevel stående utenfor fellesvalutaen da de sa nei til euro i 2003. Ledelsen i EU så at det å prøve å overkjøre den svenske folkemeninga, ville dra Sverige enda lenger vekk fra integrasjonsprosjektet. 90 pst. av den norske befolkninga sa i meningsmålinger at de ønsket å bevare det norske hjemfallsinstituttet. Det skapte et politisk press her hjemme som ble hørt i EU, og EU så seg ikke tjent med å overkjøre Norge. Hvor vil jeg? Jo, jeg vil utfordre den oppfatninga noen i Norge forsøker å skape, at det å si imot Brussel nærmest er umulig, og at konsekvensene er svært negative for Norge som land. Historien viser at det er feil hvis politisk lederskap og folkemeninga samler kreftene. Til slutt: Verden står i dag midt oppe i en finanskrise der folkevalgt ledelse arbeider systematisk for mer stabilitet og trygghet. Spesielt i denne sitasjonen vil det være det motsatte av kløktig politisk håndverk å legge til rette for en enda skarpere konkurranse om folks arbeidskraft, en konkurranse som oppfattes som urettferdig.