Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2009-06-08:
Flere tusen elever gruer seg hver dag til å gå på skolen. Det er en svært alvorlig situasjon. Til tross for periodisk politisk fokusering tyder mye på at utviklingen igjen er i ferd med å gå feil vei – selv om man i den siste undersøkelsen kan se en nedgang på 0,4 pst. Mobbing skjer først og fremst fordi vi lar det skje. Konsekvensene av mobbing er i noen tilfeller så grusomme at ord ikke kan forklare det. Våre barn, med en solrik fremtid foran seg, kan bli ødelagt av andre barn fordi vi voksne ikke klarer å sette grenser, følge med og følge opp. Foreldre har et åpenbart ansvar for å svare noe annet enn at min sønn kunne aldri gjøre noe slikt, og læreren har et åpenbart ansvar for å se det som skjer, og ikke lukke øynene av bekvemmelighetsgrunner. Rektor skal ha innført nulltoleranse for enhver form for mobbing og sikre at det blir fulgt opp i alle klasserom og i alle friminutt. Kommunen skal stå på offerets side, ikke på overgriperens. Det er ikke tilfellet i dag. Derfor står Fremskrittspartiet fast på den merknaden som representanten Kjernli lot seg provosere av. Det er viktig å ha et sterkt politisk trykk på tiltak for å redusere mobbing. Tydelig kommunikasjon, konsekvent håndheving av ordensreglement, informasjonstiltak, rollespill og foreldremedvirkning er virkningsfullt ved de skolene som benytter seg av dette. I tillegg mener Fremskrittspartiet at det må bli mulig å plassere ansvar og konsekvenser for mobbing på mobberen. I de tilfellene mobbingen blir så alvorlig at en må bytte skole for å få den til å opphøre, er det alltid mobbeofferet som flyttes. Aldri flytter man på den som skaper problemet, men en tvinger offeret til å kutte båndene til sine venner på nærskolen og starte på et nytt sted. Det er på grensen til å skyve ansvaret fra mobberen og over på offeret. Derfor vil Fremskrittspartiet åpne for at man i ekstreme tilfeller skal kunne flytte mobberen fra skolen, og ikke offeret. Det vil i seg selv være forbyggende fordi mobberen plutselig løper risikoen, og ikke offeret. Samtidig er dette et moralsk spørsmål: Kan vi som storsamfunn akseptere at vårt mislykkede forsøk på å hindre mobbing skal påføre mobbeofferet ytterligere belastning, mens mobberen står i hjørnet og flirer? Fremskrittspartiet sier nei. Ofte opplever de som blir mobbet, at de ikke får støtte fra egen lærer eller skole, og at kampen for en verdig tilværelse på skolen er helt håpløs. Derfor vil Fremskrittspartiet opprette et eget elevombud som også skal ha til oppgave å stå på mobbeofferets side for å sikre denne elevens rettigheter og interesser. Å vite at en kan henvende seg til noen utenfor skolen for å få hjelp og støtte, er et viktig tiltak. Kristelig Folkeparti foreslår i saken et eget mobbeombud for hvert fylke. Fremskrittspartiets forslag utelukker ikke en slik praktisering av ombudsordningen, men vi har funnet at den bør være av nasjonal karakter for å sikre best mulig kompetanse i slike situasjoner. Intensjonene i forslaget fra Kristelig Folkeparti er naturligvis svært gode og tilsvarer Fremskrittspartiets intensjoner på en veldig god måte. I arbeidet med dette forslaget spurte jeg min eldste sønn om hva han mente kunne være gode tiltak for å bekjempe mobbing. Han bidrog godt til forslaget, og jeg er glad for de innspillene han kom med, som resulterte i det som i innstillingen er forslag nr. 1, og jeg er glad for at det får støtte fra en samlet opposisjon. I forslaget ber vi Regjeringen om å iverksette bedre informasjonstiltak overfor skoleeiere om hvordan mobbing bedre kan bekjempes gjennom konsekvent håndheving av ordensreglement og tiltak for bevisstgjøring, både ved skuespill/rollespill, bedre informasjon og foreldremedvirkning. Jeg er skuffet over at regjeringspartiene ikke kunne strekke seg til å støtte det forslaget. Selv om de hevder at det er som å slå inn åpne dører – noe som tydeligvis er blitt Regjeringens nye favorittbegrep – er økt informasjonstiltak et av de tiltakene som er viktige, og som alle partier i denne sal burde signalisere tydelig at de står sammen om. Jeg tillater meg derfor å anmode regjeringspartiene og statsråden om å vurdere på nytt om de kan være med på å støtte opp om forslag nr. 1. Til sist vil jeg kort si noen ord om mulighetene de som mobbes til sykdom, har for å få erstatning. Det er i realiteten forsvinnende små sjanser. De sakene vi har hatt i rettsapparatet, har i stor grad endt svært dårlig for de skadelidende. Derfor mener Fremskrittspartiet at en bør se nærmere på muligheten for å gi erstatning til dem som opplever å få sin helse ødelagt på grunn av langvarig og psykisk terror og mobbing i skolen, og gjøre den reell. I en slik vurdering bør det ses nærmere på om en kan etablere et objektivt erstatningsansvar for skoleeier når det påvises at det har skjedd alvorlig mobbing på skolen. Jeg sier ikke med det at Fremskrittspartiet har konkludert med at det bør være et slikt objektivt ansvar, men det bør inngå i en vurdering fra departementets side. Jeg registrerer med en viss sorg at vi blir stående alene om dette. Kort oppsummert har jeg lyst til å berømme tidligere statsminister Bondevik for å sette mobbing på dagsordenen. Dessverre ser det ut til at det er vanskelig å holde et varig og hardt politisk press på dette spørsmålet. Det viser denne saken. Med det vil jeg ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet står sammen med andre og alene om i innstillingen.