Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2013-03-05:
Nå er det gått mer enn ett og et halvt år siden de grusomme og ubegripelige terrorangrepene rammet regjeringskvartalet og Utøya. Samfunnet vårt har etter hvert kommet tilbake til en mer normalisert tilstand, men fortsatt preger hendelsene oss alle. De etterlatte, de pårørende og alle andre berørte har det fortsatt vondt, og vi føler med dem. I august i fjor ble rapporten fra 22. juli-kommisjonen lagt fram. Den var, som det ble bedt om, ærlig og usminket. Som statsministeren sa i kontrollhøringen i november, vil rapporten være vår felles fortelling om 22. juli – om hva som fungerte når det gjelder beredskap, hva som sviktet, og hva som ikke fungerte i det hele tatt. Formelt sett har Stortinget ikke selve 22. juli-kommisjonens rapport til behandling i dag, men statsministerens og justisministerens redegjørelser fra august om regjeringens oppfølging av rapporten fra kommisjonen. Men rapporten har selvsagt vært et meget viktig grunnlag for kontrollkomiteens og Stortingets arbeid med saken. 22. juli-kommisjonen har seks hovedkonklusjoner. De tre mest alvorlige og smertefulle er: «Angrepet på regjeringskvartalet 22/7 kunne ha vært forhindret gjennom effektiv iverksettelse av allerede vedtatte sikringstiltak.» «Myndighetenes evne til å beskytte menneskene på Utøya sviktet. En raskere politiaksjon var reelt mulig. Gjerningsmannen kunne ha vært stanset tidligere 22/7.» «Flere sikrings- og beredskapstiltak for å vanskeliggjøre nye angrep og redusere skadevirkningene burde ha vært iverksatt 22/7.» Dette er meget alvorlig. Samtidig er det nødvendig å minne om at mye av redningsinnsatsen den 22. juli har fått rettmessig anerkjennelse. Brann- og redningsetatene, ambulansetjenesten, sykehusene og helsepersonell gjorde en formidabel og livreddende innsats i regjeringskvartalet og på Utøya. Beredskapstroppen og vanlig politi gjorde også en betydelig livreddende innsats, både i regjeringskvartalet og da de endelig kom til Utøya. Mange frivillige bidro med livredning og redning, både i regjeringskvartalet og på Utøya. Så skal vi heller ikke glemme alle de AUF-erne som med eget liv som innsats bidro til å redde mange kamerater fra det grufulle marerittet på Utøya. Kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjort et særdeles grundig arbeid med 22. juli-saken. Den har bl.a. arrangert fem hele dager med kontrollhøringer, vært på befaring og stilt mange spørsmål til statsministeren og de berørte statsrådene. I komiteens innstilling er det flere forhold som rettmessig blir kritisert. En enstemmig kontrollkomité mener bl.a. det er kritikkverdig at Grubbegata ikke raskere ble stengt, at bemanningen av politiets operasjonssentraler har vært for dårlig, at politihelikopteret ikke hadde beredskap, at nasjonalt varslingssystem ikke fungerte, at viktig planverk ikke ble iverksatt og ble ufullstendig benyttet, at anmodning om bistand fra Forsvaret kom for sent, og at risikoerkjennelsen ikke synes å ha vært høyt nok på dagsordenen verken hos politiske myndigheter eller hos politiet. Dette er alvorlige og kritikkverdige forhold. Samtidig peker 22. juli-kommisjonen på at svikten den 22. juli i større grad handler om ledelse, samhandling, kultur og holdninger enn om mangel på ressurser, behov for ny lovgivning og organisering og store verdivalg. Dette er det viktig å ta med seg videre. Bedre samhandling, ledelse og kultur er helt nødvendige elementer for å skape en styrket beredskap og krisehåndtering i Norge i framtiden. 22. juli-kommisjonens rapport har et eget avsnitt som heter «Ressursene som ikke fant hverandre». Det inneholder beskrivelser av ulike innsatsenheter som ikke fant hverandre tidsnok, som ikke holdt seg til planverket, og som ikke kommuniserte godt nok. Det fikk fatale konsekvenser for politiaksjonen på Utøya. Det er alvorlig svikt som er beskrevet i kommisjonens rapport. Viktige deler av den norske beredskapen og krisehåndteringen sviktet da det gjaldt som aller mest. Statsministeren har beklaget at ikke flere sikrings- og beredskapstiltak ble iverksatt, at gjerningsmannen ikke ble stanset tidligere, og at Grubbegata ikke var stengt. Denne beklagelsen var riktig og historisk nødvendig. Det øverste politiske ansvaret for det som gikk galt, og det som gikk godt den 22. juli, er regjeringens og de ansvarlige statsrådenes. Statsministeren sa følgende i kontrollhøringen den 26. november 2012: «Derfor vil jeg først nok en gang slå fast at det øverste ansvaret er mitt.» Og: «Det er mitt ansvar at regjeringen fungerer og tar de nødvendige beslutninger, at ansvaret for saksområder er klart og tydelig fordelt mellom statsrådene, og at statsrådene samarbeider.» Statsministeren har tatt ansvar. Det er også viktig å minne om at ansvar finnes på flere nivåer. Ansvar er delegert. Statsrådene har et konstitusjonelt ansvar for sitt departement og underliggende etater. Samtidig har ledere i Politidirektoratet, i helsevesenet og i Forsvaret ansvar for at deres etater løser sine oppgaver i tråd med planverk og målsettinger. Politimestrene og øvrige politiledere i våre 27 politidistrikter har et selvstendig ansvar for god beredskap og krisehåndtering i sitt politidistrikt. Det må ligge fast, også i framtiden. Hvis ikke vil vi risikere uklarhet og ansvarspulverisering. Så til spørsmålet om Stortingets kritikkvedtak. Alle partiene fremmer forslag til kritikkvedtak i innstillingen, men som saksordføreren sa innledningsvis, gjøres det på ulike måter. Det er uvanlig at også regjeringspartiene fremmer kritikkforslag, men denne saken er både spesiell og alvorlig. Det var mange forhold og systemer som ikke fungerte den 22. juli. Opposisjonen kommer med kritikk av regjeringen. Den fremmer likevel ikke mistillitsforslag mot regjeringen. Jeg mener det er positivt at opposisjonen har falt ned på denne konklusjonen. Jeg synes også det er konstruktivt at et samlet storting ser ut til å stille seg bak det forslaget som de rød-grønne partiene har fremmet. Stortinget har ved flere tidligere anledninger drøftet og behandlet hendelsene den 22. juli. Tidligere justisminister og forsvarsminister holdt redegjørelser for Stortinget den 10. november 2011, Stortingets særskilte komité la fram sin innstilling den 1. mars 2012, og i august i fjor, rett etter framleggelsen av 22. juli-kommisjonens rapport, holdt statsministeren og justisministeren redegjørelser for Stortinget. Dagens debatt setter på et vis punktum for Stortingets håndtering av selve hendelsene den 22. juli 2011. Den kommende stortingsmeldingen om oppfølgingen av kommisjonens rapport skal være framoverskuende. Den skal ha fokus på systemer, strukturer og kulturer, som skal endres til det bedre i framtiden, slik at vi ved framtidige kriser og eventuelle anslag står bedre rustet som samfunn.