Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2016-05-31:
Høy deltakelse i arbeidslivet og et forholdsvis høyt skattenivå som gir oss inntekter til å finansiere det som har blitt et av verdens beste velferdssamfunn, er sentrale kjennetegn ved den norske modellen. Skal vi lykkes i å bevare og videreutvikle det samfunnet som vi har skapt, er vi avhengig av å opprettholde fellesskapets inntekter. Når arbeid til alle er et selvstendig mål, er det for å gi den enkelte frihet, men det er også det viktigste middelet for å finansiere framtidens velferd. Vi bruker skatteinntektene til å betale for utdanning og kompetanse som bedriftene etterspør, infrastruktur som gjør det mulig å transportere produktene effektivt, og permisjonsrettigheter og barnehageplasser som gjør det mulig å kombinere jobb og barn. Det er mange faktorer som avgjør om Norge er et attraktivt land å investere i. Scheel-utvalget mener selv at det er andre faktorer enn skatt som er mest avgjørende for om det samlede investeringsnivået i Norge blir høyt. Stabile rammevilkår og tilgang til høyt kvalifisert arbeidskraft er viktige elementer. I rapporten «Doing Business 2015», som publiseres av Verdensbanken, rangeres Norge på sjette plass av 189 land. Som vi leste i går, har riktignok norsk konkurransekraft forverret seg noe under denne regjeringen, men den er fortsatt høy. Rangeringen tar utgangspunkt i ti ulike mål for hvor enkelt det er å starte og drive virksomhet i ulike land. Skattesystemet spiller også en viktig rolle i denne sammenheng. Skal vi kunne opprettholde et tilstrekkelig høyt skattenivå, må skattesystemet innrettes slik at det skaper minst mulig effektivitetstap. Siden skattereformen i 1992 har skattesystemet bygget på prinsippene om brede skattegrunnlag, lave satser og symmetrisk behandling av utgifter og inntekter. Vi har i Norge langt på vei likebehandling av ulike næringer, eierformer, investeringer og kapitalinntekter, noe som sikrer at kapitalen investeres der hvor den kaster mest av seg. Studier og evalueringer av 1992-reformen viser at den bidro til vesentlig høyere effektivitet og vekst i norsk økonomi. Et problem med skattereformen i 1992 var allikevel delingsmodellen. Den var ment å ivareta de fordelingspolitiske ambisjonene i fraværet av utbytteskatt ved at aktive eiere, dvs. de som eide to tredjedeler av aksjene i et selskap, fikk tilordnet lønns- og kapitalinntekt basert på verdien av kapitalen i selskapet de hadde eierandel i. Det ga sterke incitamenter til å selge seg ned, slik at man kom under en eierandel på to tredjedeler – og dermed kun hadde kapitalinntekt. Hovedmålet med skattereformen i 2006 var å få en likere behandling av kapital- og arbeidsinntekt ved å rette opp incitamentene til å unngå delingsmodellen. Det ble bl.a. derfor innført utbytteskatt, og delingsmodellen ble opphevet. Evalueringsmeldingen, med Innst. 365 S for 2010–2011, tegner et positivt bilde av effektene av 2006-reformen. Etter reformen i 1992 hadde Norge en lav selskapsskatt sammenlignet med våre viktigste handelspartnere. Siden den gang har det skjedd mye. Internasjonal skattekonkurranse og stadig sterkere press på selskapsskatten har gjort at den norske selskapsskatten nå framstår som høy. En høy sats bidrar til å gjøre Norge til et mindre attraktivt land å investere i og gir sterke incentiver til overskuddsflytting og dermed uthuling av skattegrunnlaget. Det var bakgrunnen for at Stoltenberg II-regjeringen startet arbeidet med å berede grunnen for en skattereform, satte ned Scheel-utvalget og varslet de første kuttene i selskapsskatten i forbindelse med behandlingen av revidert nasjonalbudsjett 2013. Arbeiderpartiets utgangspunkt var aldri at dette skulle være en reform for store, generelle skattekutt. Forliket inneholder derfor få bindinger på skattesatser. Det er skattesatsene som bestemmer skattenivået og graden av omfordeling. Fellesskapet må sikres inntekter som setter oss i stand til å løse de store oppgavene som ligger foran oss. Det betyr ikke at regnskapet etter skattereformen må gå nøyaktig i null. Provenyanslagene ved skatteomlegging vil alltid være grove og usikre, og det gir derfor liten mening å regne krone mot krone. Det er viktigere å sørge for at satsene innrettes slik at symmetrien i skattesystemet opprettholdes og tilpasningsmulighetene begrenses. Et mer effektivt skattesystem som øker investeringsviljen, vil etter all sannsynlighet også gi mer aktivitet i økonomien og bidra til at skatteinntektene øker. Dette var erfaringer fra 1992-reformen. Disse effektene er imidlertid beheftet med stor usikkerhet og vil også avhenge sterkt av hvilke skatter som endres. Eksempelvis har formuesskatten liten beviselig effekt, noe som vi har fått bekreftet både gjennom Scheel-utvalget, gjennom en rekke framtredende økonomer og gjennom regjeringens egne rapporter. Vi vet også – bl.a. gjennom SSBs ferske analyse – at skattekutt er en dyr og svært lite effektiv strategi for å øke sysselsettingen. For kostnaden av å generere én arbeidsplass gjennom skattekutt vil vi kunne få 15 arbeidsplasser i privat sektor heller ved å prioritere offentlige investeringer. Det taler klart imot store skattekutt, spesielt i en tid da vi opplever det høyeste antall ledige som er målt i Norge noen gang. Det har tjent Norge godt å ha bred enighet i Stortinget om de viktigste prinsippene skattesystemet vårt bygger på, til tross for uenigheter om satser og det samlede skattenivået. Arbeiderpartiet har hele veien ment at den internasjonale utviklingen krever at Stortinget igjen finner sammen i et bredt forlik som beskytter skattegrunnlaget, gir et mer effektivt skattesystem og bedrer incentiver til å gjøre investeringer i Norge. Arbeiderpartiet er derfor glad for at et bredt flertall er med på å ta ansvar for å skape stabile og gode rammebetingelser for næringslivet. Forutsigbarhet i skattesystemet er viktigere for næringslivet enn skattesatser. La oss håpe at årets budsjett er det siste hvor stortingsflertallet i siste innspurt av budsjettforhandlingene kommer opp med nye, ikke-utredede skatte- og avgiftsforslag som setter tusenvis av arbeidsplasser i fare. Skattereformen ble ikke så omfattende som den kunne ha blitt, men i Arbeiderpartiet er vi fornøyd med å ha fått gjennomslag for de fleste av våre primærstandpunkter som vi presenterte sist høst. Jeg skal ikke gå inn på alle, men jeg nevner noen: Vi er glad for at det er enighet om å redusere selskapsskatten til 23 pst., i tråd med Arbeiderpartiets forslag. Dette er den skatten som virkelig betyr noe for hvor store investeringer Norge tiltrekker seg. Samtidig signaliserer vi at vi ikke akter å ta føringen i et kappløp om å kutte selskapsskatten mest mulig. Et bredt flertall på Stortinget er nå for å beholde formuesskatten som den eneste skatten flere av landets rikeste betaler, og vi har innrettet den bedre. Sist høst la vi fram et forslag om lik verdifastsettelse for aksjer, næringseiendom og sekundærboliger, slik at det skulle bli like lønnsomt skattemessig å investere i en maskinpark som i en leilighet nr. 2, 3 eller 4. Det retter opp en skjevhet i formuesskatten, og det har vi nå fått en bred enighet om. Vi er også fornøyd med å ha fått gjennomslag for å justere skjermingsfradraget, noe som er viktig særlig for små bedrifter, som skal klare å tiltrekke seg risikokapital. Og vi er glad for at det er enighet om beskatning av finansnæringen. Et svært viktig punkt som Arbeiderpartiet har jobbet med over tid, og som ble ytterligere aktualisert gjennom Panama Papers, er tiltak mot skatteunndragelser. Det er viktig at vi nå får en rask og god implementering av BEPS-enigheten i Norge, og at vi får en vurdering om å utvide opplysningsplikten til også å omfatte hensikten med transaksjoner, slik at ligningsmyndigheter ikke bare ser øyeblikksbilder av en transaksjon, men også forstår hvorfor den skjer. Det vil gjøre det lettere å vurdere og å oppdage om ting er som det skal. Og vi er enige – igjen – om at land-for-land-rapportering skal synliggjøre uønsket skattetilpasning og sikre relevante opplysninger fra datterselskaper og deres støttefunksjoner, at det skal framkomme i regnskapet, og at vi nå også skal få ført tilsyn med dette. Et punkt er om et norsk offentlig eierskapsregister som skaper åpenhet om eierskap i norske selskaper, og som gjør det mulig å finne fram til selskapenes faktiske og ultimate rettighetshavere og eiere. Vi er også veldig fornøyd med at rentebegrensningsregelen utvides til også å omfatte eksterne renter, for det er blitt mer og mer klart at også eksterne renter effektivt kan brukes for overskuddsflytting. Vi skal også vurdere advokaters taushetsplikt, i tillegg til at vi skal se på hvordan norsk lovverk er rustet for å møte stadig mer komplekse finansielle instrumenter og selskapskonstruksjoner. Til slutt vil også jeg benytte anledningen til å takke komiteen – og selvfølgelig også saksordføreren, Siri Meling. Vi vil igjen fra Arbeiderpartiets side understreke viktigheten av dette brede forliket og det positive i at Stortinget så bredt tar et felles ansvar for å bli enige om noen prinsipper som skaper forutsigbarhet.