Anders B. Werp (Høyre), 2016-01-21:
1 920 rapporter er så langt – så langt, vel å merke – avdekket i Stasi-arkivet som rapporter sendt om norske forhold. Denne interpellasjonen dreier seg om to ting. Først: Hvordan kan vi få mer kunnskap om den kalde krigen, som i stor grad har formet vårt land kulturelt og politisk? For det andre handler den om at denne kunnskapen er nyttig og viktig i dagens bekjempelse av voldelig ekstremisme. Den 16. juni 2014 hadde jeg en interpellasjon om et tilsvarende tema. Jeg vil gi honnør til statsråden for rask oppfølging og godt engasjement i saken. Den kalde krigen preget store deler av verden i over 40 år. I 1989 fikk friheten, håpet og optimismen hos millioner av mennesker bak jernteppet utløp. Demokratiet vant over kommunismens undertrykkelse. I de fleste øst-europeiske land raknet diktaturene under presset fra folkets fredelige ønske om mer demokrati. Men vi vet at det var norske borgere som spionerte for diktaturene i øst. De spionerte og rapporterte om interne og nasjonale spørsmål av stor betydning. Hvordan kunne de nyte friheten i et demokrati og samtidig spionere for et fiendtlig regime og et undertrykkende samfunnssystem? Hvem var de norske spionene? Vi vet skremmende lite om dette. Vi har bruddstykker av dokumentert kunnskap. Vi har noen svært få rettskraftige domfellelser. Vi har informasjon liggende i utilgjengelige arkiver, og vi har noen få ildsjeler i media som jobber utrettelig med å belyse denne skyggefulle delen av vår nære historie. Mangelen på kunnskap gir dessverre også grobunn for spekulasjoner, antakelser og konspirasjonsteorier som verken bringer noe godt inn i saken, eller bringer oss noe nærmere sannheten. Opplysninger fra Stasi-arkivet gir en sterk indikasjon på at de norske spionene ofte satt sentralt plassert i norsk samfunnsliv. Hele 85 pst. av de 1 920 rapportene om Norge som ble sendt til Stasi i deres 20 siste år, dreide seg om politikk og om forsvar. Med dette bakteppet vil jeg si at det er påfallende hvor liten akademisk interesse det er for forskning på dette feltet her hos oss. Heldigvis er det noen hederlige unntak. Den danske forskeren Thomas Wegener Friis har tatt turen fra Tyskland for å følge denne debatten fra galleriet. Hvor mange var de, de norske spionene? Vi har som sagt et lite antall dømte spioner for KGB, men mye tyder på at de fleste aldri ble pågrepet. I 2014 ble dokumentene fra Vasilij Mitrokhin avgradert av britiske myndigheter. Han var arkivar i KGB fram til 1984. Jeg vil berømme Dagbladet og TV 2 for grundig og omfattende arbeid med dette materialet. Materialet kan tyde på at 40 norske borgere arbeidet for eller hadde tett kontakt med KGB. I en rapport fra Politiets overvåkningstjeneste datert januar 2001 er det 16 navngitte norske borgere med koblinger til KGB. Man finner ingen grunn til å betvile dette, skriver Politiets overvåkningstjeneste. 10 av de 16 navngitte var tilknyttet den norske utenrikstjenesten. Det kan bli tema for en senere debatt at det synes som om svært lite, om i det hele tatt noe, ble gjort for å følge opp den rapporten. Forskere ved Stasi-myndigheten i Berlin skriver at over 30 norske borgere samarbeidet med Stasi i perioden 1969–1989. Ingen av disse er avdekket eller dømt. Det gir oss følgende foreløpige konklusjon: at det trolig var flere titalls nordmenn som spionerte for østblokken, at noen – eller flere – av disse spionene samtidig forvaltet viktige nasjonale interesser, at noen – eller flere – av disse spionene satt tett på sentrale beslutningsprosesser her i landet, og at så å si alle gikk fri. Dessverre kan vi også konstatere at svært lite er gjort i ettertid for å finne spionene. Det kan virke som om Lund-kommisjonens rapport fra 1996 og henleggelsen av Viksveen-saken i 2001 ble etterfulgt av en lammende mangel på politisk energi eller motivasjon for å løfte dette temaet. Nå er for øvrig spionasjen strafferettslig foreldet. Er dette aktuelt i dag? Dette spørsmålet har jeg fått mange ganger, og jo mer jeg jobber med saken, desto klarere blir det at dette ikke bare er aktuelt, men også viktig. Ved å lese de siste års åpne trusselvurderinger fra PST, E-tjenesten og NSM framkommer det klart at fremmede staters etterretning mot Norge øker. Innslaget av teknologi er større enn under den kalde krigen, men samtidig kan forskningsmiljøene fortelle at den grunnleggende tenkemåten som etterretningsorganisasjoner arbeider etter, stort sett er uendret. For et land som vårt, som ligger strategisk plassert, med store naturressurser, med få innbyggere og med en mye større nabo, vil det alltid være viktig å ha gode allierte, et sterkt forsvar og ikke minst god informasjon om fremmede staters intensjoner. I tillegg har vi naturligvis den aktuelle terrortrusselen som forsterker utfordringen. Derfor er tidligere erfaringer svært viktig. Derfor er kunnskap om hva som fungerte og ikke fungerte, av stor betydning også i dag. Vi må vite mer om hvordan norske spioner unnslapp oppdagelse og straff under den kalde krigen. Da kan vi unngå gjentakelser. Da kan vi på en bedre måte trygge informasjon, verdier og personer. Et av mine innledende spørsmål var: Hvordan er det mulig å nyte friheten i et demokrati som vårt og samtidig spionere for et fiendtlig regime og et undertrykkende samfunnssystem? Det spørsmålet er like relevant i dag, med framveksten av fremmedkrigere og voldelig ekstremisme. Vi vet at mange av de psykologiske og samfunnsmessige faktorene som driver personer inn i radikaliseringsprosesser, er de samme som før – uavhengig av ideologiske eller religiøse drivkrefter. Svermeriet for det autoritære er ikke noe nytt. Men skal vi hindre at svermeriet blir aktiv handling, må vi forstå mer om motivasjonen for radikalisering. Vi har altså en viktig kilde for denne forståelsen i vår nyere historie, men for å forstå må vi kunne legge en livshistorie bak det som i dag kun finnes som hemmelige agentnumre i de vanskelig tilgjengelige etterretningsarkivene. Det er en viss sammenheng mellom den kalde krigens spioner for kommunismen og dagens fremmedkrigere. For å forstå dagens radikaliseringsprosesser og forebygge det må vi vite mer om andre som har tatt skrittet fullt ut og støttet et autoritært og undertrykkende samfunnssyn. Statsråden har tatt et prisverdig initiativ for å få overlevert kartotekkortene med norske borgere fra Rosenholz-kartoteket, som er i USAs besittelse. Dette kartoteket kan bidra til å kaste lys over hvem de norske Stasi-spionene var. Jeg forstår at svaret fra amerikanske myndigheter er at ytterligere materiale ikke kan overleveres. Det synes jeg er skuffende av USA, overfor en nær alliert. Samtidig kan det nok også forklares ut fra at de som var spioner for Stasi, ofte rapporterte fra og om flere land. La meg til slutt si noen ord om Politiets overvåkningstjeneste. Når jeg har arbeidet med dette temaet, har min respekt for deres arbeid økt. De hadde en viktig og vanskelig oppgave under den kalde krigen. De jaktet spioner de visste var her, men ikke hvor eller hvem de var. Tiden etterpå har gitt oss kunnskap om at spionene var mange, og at POTs tjenester var helt nødvendige og avgjørende i en krevende tid. Derfor avslutter jeg denne runden av interpellasjonen med følgende spørsmål: Hvilken grad av tilgang og åpenhet ønsker statsråden å legge til grunn for forskeres adgang til daværende Politiets overvåkningstjenestes arkiver fra den kalde krigen?