trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Jeg har lagt frem et lovforslag som innebærer at skogeiere som får skogen sin vernet som friluftslivsområde etter markaloven, får erstatning på lik linje med skogeiere som får skogen sin vernet som naturreservat etter naturmangfoldloven. Markaloven § 11 gir mulighet for en spesiell type vern, nemlig vern som friluftslivsområde. Vilkåret for vern av slike områder er at de på grunn av naturopplevelsesverdi har særskilte kvaliteter for friluftslivet. Verneformålet er friluftsliv og naturopplevelse og er dermed forskjellig fra vernebestemmelsene for områdevern etter naturmangfoldloven. Den viktigste konsekvensen av slikt vern er at det beskytter områdene mot hogst. Hittil er fire slike områder vernet. Det skjedde i 2013: Godbekken, ovenfor Sognsvann, Skjennungsåsen, Hauktjern i Østmarka og Spinneren, sør i Østmarka. Alle områdene eies av Oslo kommune. At det ikke er flere, skyldes særlig markalovens erstatningsbestemmelse. Frem til nå har markaloven vært utformet slik at økonomisk tap som følge av vern som friluftslivsområde bare kan kreves erstattet «i samsvar med alminnelige rettsgrunnsetninger», som det heter i loven. Dette er en henvisning til erstatningsregelen for rådighetsreguleringer som er utviklet gjennom rettspraksis, og som er hovedregelen om erstatning ved rådighetsreguleringer i norsk rett. Terskelen for erstatning etter denne bestemmelsen ligger høyt og innebærer i praksis at skogeiere ikke vil få erstatning for områder som vernes som friluftslivsområder. Dette har gjort det vanskelig å anvende hjemmelen i markaloven for å verne områder i marka som friluftslivsområder. Vi har som kjent en praksis for og et ønske om at vern av skog skal skje frivillig. Ved vern etter naturmangfoldloven har grunneier etter § 50 et sterkere krav på erstatning fra staten enn det som gjelder etter den forannevnte hovedregelen. Hvis vernet medfører en vanskeliggjøring av igangværende bruk, gis det full erstatning fra staten. Denne erstatningsbestemmelsen utgjør et unikt unntak fra hovedregelen i norsk rett om erstatning ved rådighetsreguleringer. I praksis vil restriksjonsnivået for en grunneier for et område som vernes som friluftslivsområde, oftest bli på omtrent samme nivå som for et naturreservat. Det er drivverdig tømmer som normalt er den klart viktigste økonomiske ressursen som båndlegges, både i friluftslivsområder og i naturreservater. Dette taler for at erstatningsreglene bør være like. Endringen vil gjøre det mulig i praksis å anvende bestemmelsen om vern som friluftslivsområde etter markaloven i områder der denne verneformen passer bedre enn vern som naturreservat. Dette er viktig bl.a. av hensyn til idrett og friluftsliv, fordi formålet med vernet er et annet. Særlig idrettsorganisasjonene og delvis friluftslivsorganisasjonene har etterlyst en endring av erstatningsbestemmelsen i markaloven. Jeg er sikker på at dette er en lovendring som vil bli godt mottatt av de aller fleste, herunder grunneierne, om enn ikke av Senterpartiet.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Jeg må innrømme at jeg er litt i tvil om hva en «eventyrskog» er. Det figurerer mye skog i folkeeventyr og andre eventyr, og det er helt klart at man kan få en eventyrlig opplevelse i skogen, men det som er saken her, er at dette er en mulighet til å verne områder med et friluftslivsformål. Det er helt riktig at man da ikke har de samme kriteriene som etter naturmangfoldloven, hvor det er vern for andre formål. Begge deler er skogvern, men skogen er en ressurs for både naturmangfoldet og folks rekreasjon og friluftsliv, og derfor er det et godt forslag at man muliggjør et vern for idrett og friluftsliv.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Friluftslivsformål kan ikke være et selvstendig grunnlag for vern etter naturmangfoldloven f.eks. Jeg oppfatter representanten Lundteigens spørsmål dit hen at han er engstelig for en politisk eller rettslig smitteeffekt ved denne utvidelsen av adgang til erstatning. Den risikoen finnes jo, men er ganske begrenset. Vernebestemmelsen i markaloven § 11 er lik vernebestemmelsen i naturmangfoldloven når det gjelder restriksjonsnivå og konsekvens, fordi det er drivverdig tømmer det i stor grad dreier seg om. Men vilkårene er ulike, og derfor mener jeg det er vanskelig å forklare forskjellen i erstatningsnivå mellom disse forskjellige vernebestemmelsene.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Det at vi har en markalov har en helt særegen forhistorie. Nå har vi en markalov, og den setter vilkår for vern av områder som har naturopplevelsesverdi, og på grunn av det har særlige kvaliteter for friluftslivet. Det er ikke så udefinerbart. Det er riktig at det gjelder marka, men det er ikke mer udefinerbart enn at mange hundre tusen nordmenn nyter av denne høyst definerbare opplevelsen hver uke. Friluftsliv og naturopplevelser er en viktig ressurs og en viktig verdi, og så får vi leve med at det er helt andre vernebestemmelser enn for områdevern etter naturmangfoldloven, men når konsekvensene av vernet er mer eller mindre de samme, er det all grunn til at også erstatningsreglene er likeartede.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Jeg må få gjenta at vern etter markaloven altså er en spesiell type vern. Det er ikke naturvern som naturreservat; det er vern som friluftslivsområde. Da er det andre kriterier som gjelder. Det er ikke mer ekstremt enn at markaloven er et felles gods mellom flere partier og ikke noe som tilhører partiet Høyre. Men det vi mener, er at når konsekvensene av vernet er de samme, er det naturlig at erstatningsbestemmelsene for dem som går med på vern, også er likeartede.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Som tidligere nevnt er altså vilkåret for vern at det er områder med naturopplevelsesverdi som gir særskilte kvaliteter for friluftslivet. Da regjeringen vernet områder som naturreservater i marka våren 2015, hadde vi en grundig dialog med idretts- og friluftsorganisasjonene om hvilke regler som skulle gjelde for bruk av disse områdene til idrett og friluftsliv. De endelige verneforskriftene for disse reservatene viser at naturmangfoldloven gir et godt handlingsrom for å ivareta hensyn til idretts- og friluftsliv, som i all hovedsak kan videreføres i de vernede naturreservatene som før uten søknad. Det gjelder da vern etter naturmangfoldloven og gir et godt argument for at man kan verne etter naturmangfoldloven og gi gode friluftslivsresultater også andre steder. Når det gjelder vilkår for verneformålene friluftsliv og naturopplevelse, er det igjen forskjellig på kriteriesiden, men resultatene blir stort sett de samme.
Vidar Helgesen (Høyre), 2016-06-06:
Det er vel naturlig at når man verner etter naturopplevelsesverdier og kvaliteter for friluftslivet, så vil opplevelsen hos aktørene i friluftslivet, ikke minst friluftslivorganisasjonene, ha stor betydning, og at det vil være noe mindre objektivt, som også representanten Lundteigen var inne på, enn vern etter kriterier som forvaltes av natur- og miljømyndigheter. Men det vil ikke være noe nytt i lovgivningspraksis at man har standarder som kan tolkes og anvendes på ulike måter fra lov til lov. Et veldig viktig hensyn, som også er reflektert i friluftslivsmeldingen som ligger til behandling i Stortinget, er det store behovet for friluftslivsområder nær de store byene. Det er jo i seg selv et utgangspunkt for markaloven. Kriteriene har nok mindre skarpe kanter enn det de har i naturmangfoldloven, men formålet er altså svært viktig.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2016-06-06:
Jeg tar ordet bare for å understreke at Stortinget har vedtatt et mål om å øke norsk matproduksjon med grunnlag i norske ressurser. Der er beiteressursen en sentral del. Da kan vi ikke ha en rovdyrpolitikk som undergraver den muligheten. Jeg har respekt for at det er et flertall i saken, men det er bare to forhold som jeg vil ta opp. Det ene er: Når flertallet i energi- og miljøkomiteen skriver at «bestandsmålet bør baseres på det faktiske antallet ynglinger hvert år», oppfatter jeg det dit hen at det er i motsetning til regjeringen, som ønsker å legge til grunn et gjennomsnitt av tre år. For å avklare den usikkerheten vil jeg utfordre statsråden til å avklare om han oppfatter at det er «hvert år» som gjelder, eller om det er behov for å slå fast – som vi har gjort i forslag nr. 16 – at en skal «legge til grunn et bestandstall basert på faktisk antall ynglinger hvert år og ikke et gjennomsnitt av de tre siste års dokumenterte data». Hvis en ser på innlegget fra representanten Gunnar Gundersen tidligere, der han sa at det var ordnet innenfor forliket, kunne det være greit om statsråden også kunne avklare om det var slik, at det er naturlig å gi stående fellingstillatelse innenfor rovviltsikre gjerder. Det må være åpenbart at når vi aksepterer store naturinngrep, når vi bruker store penger på å etablere rovviltsikre gjerder – og så skal en altså starte en diskusjon og en prosess når ulven forsyner seg av sau innenfor rovviltsikre gjerder – da må det være en stående fellingstillatelse. Så jeg mener at det er viktig å støtte opp under forslag nr. 14, fra Senterpartiet, og det vil bidra til å styrke legitimiteten ute på bygdene til den rovdyrpolitikken en fører. Jeg tror ikke at naturvernbyråkrater vil lese de vedtak og merknader som Stortinget gjør, med bygdefolks øyne – de vil bli lest med Ring 3-brillene. Og det vil være i ulvens favør.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Det er to utfordringer i denne diskusjonen. Den første er at det ser ut til at enkelte ikke tar inn over seg de betydelige problemene som folk i ulvesona har opplevd knyttet til ulv. Jeg hørte representanten Holmås bekymret seg for hva om man gjorde de samme betraktningene rundt lundefugl som man nå gjør rundt ulv. Da må jeg si at det er nok en grunn til at folk på Røst er mer vennlig innstilt til lundefugl enn det folk i Østerdalen er til ulv. Det er nok en årsak til det. En av grunnene til at dette ofte blir konfliktfylt, er at det synes som man noen ganger undervurderer de betydelige problemene som folk faktisk har opplevd knyttet til ulv i de siste årene. Jeg kan gjerne ta med representanten Holmås på en kort weekend i Østerdalen hvis han vil høre og se ulv. Folk opplever jo nå at man har dem rundt beina. Det er mange dyr. Vi vet også at det som har vært livsgrunnlaget for folk i en stor del av Norge, faktisk er revet bort gjennom de vedtakene som er gjort knyttet til ulveforvaltningen. Så den manglende muligheten til å drive livsutfoldelse, beitenæring og ikke minst jakt må stortingsflertallet ta inn over seg når man skal vurdere framtidens ulveforvaltning. Det andre store problemet knyttet til denne debatten er folks mangelfulle tillit, og det kommer av det første her. Dette er særlig fordi man ser at storsamfunnet ikke griper inn når man opplever betydelig skade. Derfor er i hvert fall undertegnede fornøyd med at man har klart å få til dette forliket. Jeg mener at dette forliket kan bidra til å heve graden av tillit, ved at det blir tydeligere at man kan gripe inn når man skal gripe inn, også i ulvesona, på et lavere bestandsnivå enn det man har hatt til nå. Det er bra. Som saksordføreren, representanten Aasland, også sa, er bestandsmålet et faktisk mål. Det er det grunn til å understreke. Jeg tror at det vil kunne bidra til – sammen med det statsråden pekte på, at man faktisk skyver beslutningsmyndighet ned i systemet og ut til nemdene – å gi dette området økt tillit, noe som trengs hvis man skal gi vernet legitimitet.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2016-06-06:
La meg først få takke Stortinget for endelig å vise vilje til å ta på alvor den belastning, den konflikt og den fortrenging av en rekke interesser som ulvepolitikken har påført mitt nærmiljø, for når ulven etablerer revir, er det dramatisk. All beitenæring opphører, jakt og annen utmarksbruk endres sterkt, hunder tas – jeg har selv sett gamle harejegere gråte over tapt hund og hobby. Nå er alt borte fra mitt nærområde. Utmarka legges brakk. Mange føler frykt, den er kanskje ikke rasjonell, men den er faktisk reell. Jeg har fulgt reetableringen av ulv i 40 år. I starten trodde jeg på den «sørskandinaviske drøm» og mente at vi hadde et ansvar. Gradvis har det utviklet seg til at jeg nå sier at det ikke kommer på tale å akseptere at Hedmarks næringsgrunnlag og livskvalitet ofres på alteret til en sterkt innavlet ulv av ukjent opprinnelse, kanskje sterkt hybridisert med hund, der naturmangfoldlovens definisjoner egentlig bør gjelde. Eiendomsrett, respekt for enkeltmennesket, sørsamer, skogfinner, beitelandskap og en rekke andre ting går langt foran. Jeg finner det nesten ikke til å tro at Stortinget har fått en stortingsmelding der man ikke har avklart det genetiske og geografiske opphav gjort på en fullstendig DNA og for begge kjønn. Det er nå oppdraget. Uppsala universitets funn fra 2001 diskuteres ikke. Jeg finner det utrolig at man ikke har snakket om reintroduksjon når det beviselig er satt ut ulv i Sverige ved flere anledninger. Jeg finner det utrolig at man tar så lett på Bern-konvensjonen som man gjør, og utsagnet i meldingen – «Artenes genetiske opprinnelse er ikke av betydning for statenes ansvar» – er meningsløs miljøpolitikk. Når laks er laks, fikk vi «gyro», hva får vi når ulv er ulv? Dette er alvorlig. Dessuten, om ulv er ulv uansett opprinnelse, snakker vi om det mest tilpasningsdyktige og suksessrike rovdyret etter mennesket. Man får bestemme seg – enten er genetikken viktig, og da er den sørskandinaviske stammen utdødd, eller så spiller ikke genetikken noen rolle, og da er ikke ulven truet. Kunnskapshullene er så mange i denne stortingsmeldingen at den ikke egentlig er egnet som beslutningsdokument. Den minner mer om et partsinnlegg enn en objektiv framstilling. Det er dette som er konfliktens kjerne, som Knut Storberget også var inne på. Konflikten er drevet fram, tilliten har forsvunnet – i sum er det svært skadelig miljøpolitikk. Merknadene som ligger i innstillingen, taler et tydelig språk.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2016-06-06:
Det er med nokså stor undring jeg hører på Rotevatn. Det er sjelden jeg hører så stor arroganse. Det er ingen tvil om at alle skal kunne delta i alle debatter – men «fåkunne» og «hersketeknikk»? Vi snakker om hva man gjør når man møter en ung mor som har unger, og som sier akkurat det som Rotevatn sier, at det ikke er farlig å ha ulv rundt hushjørnet. Men så går ungene inn og søker på internett og finner et eller annet tilfelle av angrep. Da går ikke ungene ut og bruker naturen slik de har gjort før. Det er mange historier om dette. Når jeg hører Rotevatn, undrer jeg meg også over når det ble umoderne å slåss for at Norge faktisk skal brukes? Det er ingen tvil om at Norge legges brakk der ulv etablerer revir. Det er også grunnen til at skadetallene går ned, som Morten Ørsal Johansen var inne på. Når ble det så umoderne å forsvare at det faktisk skal veldig gode grunner til for at Norge skal legge sine gamle tradisjoner til side – hensynet til sørsamer, til villrein og alt dette? Vi forbyr faktisk mårhund. Jeg hører med til dem som er veldig spent på hva den genetiske undersøkelsen kommer til å vise. Jeg merker meg at den mest inngående studien som er gjort, ved Uppsala universitet i 2001, ikke diskuteres. Den antyder altså et geografisk opphav som ikke stemmer med noen av de teoriene man holder fast på i denne sal. Så en liten sak rundt meningsmålinger: Det er ganske spesielt at Erik Dalen, som er direktør i Ipsos, et av Norges beste meningsmålingsinstitutt, må stille opp i høringen til næringskomiteen for å fortelle at tallene hans er brukt feil. Det har jeg aldri opplevd før. Det er ganske spesielt. Han sier at det flertallet man påberoper seg, ikke finnes, og det skal ikke mye statistisk kunnskap til for å finne ut at de meningsmålingene er nokså manipulert. Jeg er enig med Terje Aasland i at det er en kløft som går gjennom landet. Jeg har valgt å stå sammen med flertallet og jobbe gjennom dette flertallet. Jeg synes vi har kommet langt med hensyn til endring. Jeg har blitt spurt flere ganger om jeg stemmer for Senterpartiets forslag. Det kommer jeg ikke til å gjøre, nettopp fordi jeg tror det viktigste er å jobbe gjennom flertallet og holde seg til den enigheten man har der. Det er jo åpenbart: Hva skal man med et rovviltsikkert gjerde hvis man skal tillate at de er der? Men jeg føler at alt dette ligger innenfor det som det i merknadene nå legges opp til at regjeringen skal undersøke. Derfor synes jeg det er veldig bra at en stor del av Stortinget har kommet til en enighet.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2016-06-06:
Når jeg har sittet og hørt på denne debatten, blir jeg litt forundret – forundret over at vi som er litt kritiske til å ha ulv på dørstokken, og som er litt kritiske til at beitedyra skal kunne være mat for et rovdyr, blir kalt kunnskapsløse. Når man sammenligner lundefugl og en drapsmaskin som ulv og kaller andre kunnskapsløse, er det lov å sette spørsmålstegn ved det. Når man også sier at det er stort press på landbruket innenfor ulvesonen og samtidig sier at det er lite skade utenfor sonen, stiller jeg spørsmål om hva man bygger dette på. Hvis man ser på hvordan skadeomfanget har vært der det er ulv, altså innenfor sonen, er det riktig at skadeomfanget innenfor sonen har gått ned. Men det er ikke noe rart, for det er snart ikke beitedyr igjen å ta der. Resultatet har blitt at skadeomfanget utenfor sonen har økt betraktelig, for der er det beitedyr igjen – ennå. Hvor lenge det fortsetter, med den ulveforvaltningen som har vært, er det lov å stille spørsmål om. Så sier man også at det er nok hjortevilt å ta av, som ulven kan få. Det blir mindre og mindre, det er det ingen tvil om, etter hvert som ulvebestanden øker. I et jaktområde i Sverige felte de for få år siden 17 000 elg i året. Nå er de nede i 3 000. Hvilken betydning har det for jaktutøvelsen og ringvirkninger rundt at dette også er en matressurs? Det er litt forunderlig å høre at vi som har levd med ulv, har sett ulv og vet hva ulven kan gjøre, blir kritisert som kunnskapsløse. Når vi påstår at ulven tar seg en tur inn i et sauefjøs og tar sau og drar den med seg ut, er vi kunnskapsløse – men vi har sett det selv. Det jeg er veldig glad for, er innlegget til representanten Elvestuen og hans presisering, der han gang på gang sier at dette forliket vi nå har kommet fram til, vil føre til en reduksjon av ulvebestanden. Det er jeg utrolig fornøyd med, for det har vært Fremskrittspartiets intensjon i hele denne saken, og vi har klart det.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2016-06-06:
Statsråd Helgesen tok opp det at det ikke var hjemmelsgrunnlag for å gi stående fellingstillatelse innenfor rovdyrsikkert gjerde. Det er det som er den store fordelen med å være statsråd, at man faktisk kan foreslå at det blir et hjemmelsgrunnlag. Det er også det som er den store fordelen med å være medlem av den lovgivende forsamling, at vi kan vedta det. Så hvis det er vilje, er det null problem. Jeg garanterer at det får flertall. Hvis Høyre og Fremskrittspartiet kommer med et forslag som gjør at det blir hjemmelsgrunnlag for å gi stående fellingstillatelse innenfor rovdyrsikkert gjerde, blir det flertall. Å si at det ikke er hjemmelsgrunnlag er en måte å skyve ansvaret fra seg på. Min utfordring til Helgesen er: Mener Helgesen at det vil være fornuftig, når staten har brukt store ressurser, at man innenfor de rovdyrsikre gjerdene burde fått stående fellingstillatelse? Og hvis han mener at det er fornuftig, så blir det flertall for det og vi få ordnet det. Til slutt i debatten vil jeg si at jeg synes det er trist at vi igjen får vedtak i Stortinget som kommer til å skape masse konflikter framover. Jeg mener at vi bruker miljøvernet helt feil når vi sier at det å reintrodusere en art som ikke er utrydningstruet, er den største miljøsaken.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Det er ingen tvil om at rovdyrpolitikk er krevende. Det er det også i vårt fylke, og det var med stor undring mange miljøer i Oppland så ulvemeldingen som kom fra regjeringen. Jeg tror ingen av dem som var overrasket over innholdet i den meldingen, opplever det som noen bjørnetjeneste at stortingsflertallet i dag har forbedret den meldingen betraktelig, for i store deler av innlandet er landbruket en viktig næring. Mange lever av dyrehold, og bruk av utmarksbeiter er nødvendig – nødvendig fordi det bidrar til dyrevelferd og til kvalitet på kjøttet som produseres, nødvendig fordi det i deler av landet ikke er mulig å bruke jorda til annen produksjon enn gras, og nødvendig fordi jordbruket er en stor del av sysselsettingen i innlandet. Jeg har reist mye i Gudbrandsdalen de siste årene, og jeg har møtt bønder som har måttet gi opp dyreholdet på grunn av rovvilt. Det er ganske tøft å møte dem, gå bak låven og se hauger med sau som ligger der, som er revet i hjel av rovdyr. Derfor er det så viktig at vi nå kan komme et skritt videre og få til en noe bedre forvaltning av ulven. Selv om Oppland ikke er en del av ulvesonen, er det sånn at mange streifdyr kommer inn også i Oppland, og analysene av de ulvene som er tatt i Oppland, viser at de trolig kommer fra Sverige. Derfor tror jeg det er helt riktig at man nå får en større bevissthet om at man må se ulvestammen i Sverige i sammenheng med den norske. De ulvene og de rovdyrene som er i Oppland, gjør ofte stor skade, og derfor er det så viktig at vi har en forutsigbarhet om uttak. Da mener jeg at vi må legge større vekt på den lokale kunnskapen, som den rovdyrnemndene besitter. Det er viktig at de har de fullmakter som er nødvendig, for at vi kan ta ut skadedyr raskt, og det er viktig at det er forutsigbarhet i de saksbehandlingsreglene som gjelder. Jeg må si at det var overraskende å se at statsråden grep direkte inn i å gi noen fellingstillatelser. Det skapte uro, det var overraskende. Jeg regner med at de saksbehandlingsrutinene som skal brukes heretter, vil være mer forutsigbare, sånn at folk vet hvordan man skal forholde seg, og da mener jeg at man må legge mer vekt på rovviltnemndenes kunnskap og arbeid.
Torhild Aarbergsbotten (Høyre), 2016-06-06:
Få saker har engasjert mer enn denne – i media, ute blant folket og her på Stortinget. Her har nok skillet mellom by og land blitt tydeligere enn i mange andre saker. Vi skal ha respekt for at diskusjonen om ulv berører mange, og særlig dem som lever med rovdyrene tett innpå seg. Derfor er jeg veldig glad for at innstillingen som nå er forelagt Stortinget, er bredt politisk forankret og har en innskjerpelse i forhold til hva som har vært praktisert fram til nå. Likevel har vi fått et forlik som er forankret i rovviltforliket fra 2004. Jeg er svært glad for at flertallet i denne saken er så tydelig på at forvaltningen av ulvestammen har mål om å skape tillit og respekt i befolkningen og søke å dempe konfliktnivået. Det understrekes at dialog og lokal involvering er viktig for både forvaltningen og berørte interesser, slik at utfordringene enkelte opplever, kan løses best mulig. Flertallet påpeker at respekt for privat eiendomsrett må ligge til grunn også i rovviltforvaltningen. Det er også viktig å framheve at en nå legger forvaltningen av fellingstillatelser til den regionale rovviltnemnda når bestanden av ulv er innenfor bestandsmålet. Regional forvaltning er et viktig prinsipp, da de har størst kjennskap til utfordringene og kan treffe de beste beslutningene innenfor de nasjonale rammene. Det er også bra at myndighet til å fatte vedtak som berører grenserevir, nå flyttes fra Miljødirektoratet til nemndene, og at dette skjer så raskt som mulig. I mine møter med beitenæringen opplever jeg stor aksept for at vi skal ha rovdyr her i landet. Det er forståelse for at det skal være plass til både beitedyr og rovdyr. Misnøyen ligger på oppfølgingen fra myndighetene når det gjelder uttak av skadedyr. Skadedyr må tas ut raskt og effektivt uten at byråkratiet forsinker prosessen, og jakten må foregå på en human måte. Av disse grunner er nettopp vektleggingen av effektiv forvaltning og å holde bestandsmålet så viktig. Det samme er den faktiske innskjerpelsen i forhold til tidligere – mindre ulvesone, alle ynglinger skal telle med, og grenserevirene blir tatt inn. I tillegg til et effektivt uttak av skadedyr og en forvaltning som er mer tillitsbasert, er gode og rettferdige erstatningsordninger avgjørende for å dempe konfliktene. Etablering av ulv har betydelige konsekvenser for den enkelte rettighetshaver og er et inngrep i eiendomsretten. Derfor er det rett og rimelig at staten yter full erstatning for tap og følgekostnader når husdyr og tamrein blir drept av rovdyr. Jeg håper at vi med vedtakene som gjøres i dag, kan bidra til at vi får en mer effektiv rovdyrforvaltning, og at oppfølgingen av rovviltforliket kan bli enda bedre. Vi skal kunne ha både rovdyr og beitedyr i dette landet. Da må det gjøres noen tiltak, og det gjør vi i denne saken i dag.
Torhild Aarbergsbotten (Høyre), 2016-06-06:
Rovdyrproblematikken for reindriften er et tema som fortjener vår oppmerksomhet, da den er viktig for rammebetingelsene for en bærekraftig utvikling av næringen framover. Det er ikke bare de direkte tapene av dyr, og da særlig speddyr, som er utfordringen, men også de indirekte tapene gjennom at store andeler av hunndyrene, som en trenger til nye påsett, blir borte. På den måten kan ikke den enkelte reindriftseier, eller saueeier for den del, drive det avlsarbeidet som er både ønskelig og nødvendig. Av den grunn får en ikke forbedret dyrematerialet, som er nødvendig for å produsere bedre og mer effektivt – en får ikke muligheten til å velge de dyrene som vokser best, er minst syke, er de beste foreldrene, og som kommer hjem fra beite etter endt beitesesong. Når rovdyrene tar ut viktig avlsmateriale, er det ikke bonden eller reindriftseieren som bestemmer husdyrholdet, men rovdyrene. Jeg føler meg trygg på at en slik situasjon ikke ville blitt akseptert i andre næringer. Derfor er jeg glad for at en i denne saken vier kongeørnen, som en stadig viktigere kilde til rovdyrtap, oppmerksomhet. I rovdyrforliket heter det: «Kongeørn må inngå i overvåkingsprogrammet på lik linje med de øvrige rovviltartene, og kartlegging(…) må ferdigstilles så raskt som mulig.» (…) Rovviltforliket peker også på at det er behov for ny kunnskap om kongeørn som skadevolder på beitedyr. Det har vi fått gjennom Midt-Norge-prosjektet på Fosen, der lam har blitt radiomerket, slik at en har mulighet til å finne kadaver og forsøksvis finne årsak til dødsfallet. Dette prosjektet er det viktig å få videreført, slik at vi får enda mer kunnskap om ørn som skadevolder. Prosjektet viser at det er et stort antall tap som en med stor sannsynlighet kan anta skyldes ørn indirekte. Ørn kan skremme lam og kalver bort fra sine mødre. De små og svake dyrene får ikke livsviktig morsmelk, blir syke og dør. I tillegg ser vi at det er unormalt mange lam som blir utsatt for ulykker – som om de har blitt skremt. Rapporter fra bønder forteller, og sist i dag i NRK Trøndelag, at ørn tar lam på innmarksbeite. Det er derfor viktig at vi holder et våkent øye med utviklingen av bestanden, og at en får mulighet til uttak av skadevoldere. Derfor er jeg glad for at en nå vil se på endret forvaltning av kongeørn. Vi har som oppgave å legge til rette for at reindriftsnæringen og beitenæringen for øvrig får rammevilkår å utvikle seg innenfor. Det gjør vi best med god kunnskap og effektiv forvaltning, noe vi legger til rette for med saken her i dag.
Odd Omland (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Jeg synes det er bra at et ganske bredt flertall har samlet seg og i tillegg har foretatt innstramninger i norsk ulvepolitikk framover i forhold til det som ble framlagt ifra regjeringen – det være seg bestandsmål og innskrenkning av ulvesoner. Det er også bra at et flertall understreker viktigheten av størst mulig regional forvaltning og derfor mener at regional forvaltning skal ha myndighet til å fatte vedtak om felling og om hvorvidt bestanden av ulv er innenfor både bestandsmålet og nasjonale målsettinger. Jeg vil presisere at bestandsmålet må oppfattes som et minimums- og et maksimumsmål, og at dette er nådd når man har passert fire og skal ikke overstige seks. Da skal tiltak iverksettes. Det er også bra at energi- og miljøkomiteen skriver at bestandsmålet bør baseres på det faktiske antall ynglinger hvert år. Jeg vil understreke at Stortinget har et mål om å øke norsk matproduksjon på norske ressurser. Da må det også legges til rette for beiteressurser og for å utnytte dem. Derfor er det i denne sammenhengen viktig å minne om at målsettingen for norsk rovdyrpolitikk er todelt: avveie hensynet til rovvilt opp mot hensynet til beitenæringen. Jeg vil også i denne sammenhengen presisere viktigheten av at tap skal og må erstattes fullt ut. Vest-Agder, hvor jeg kommer fra, tilhører den ulvefrie sonen. Allikevel har flere streifdyr kommet de seneste årene og hvert år gjort stor skade, til fortvilelse for næringen. Jeg håper og tror at man gjennom vedtakene som fattes i dag – reduksjon av ulvesonen og fastsettelse av et bestandsmål hvor man, når det er nådd, skal iverksette tiltak – sammen med andre tiltak som ligger i forliket, og som saksordføreren redegjorde godt for, vil bedre situasjonen for næringen, samtidig som det også er funnet en god balanse for norsk ulvepolitikk.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2016-06-06:
Gjennom generasjoner har sauehold vært en tradisjonelt viktig del av landbruket i min region og i min kommune, Eidsvoll. Jeg ønsker at det landbruket jeg kjenner, og det kulturlandskapet det bidrar godt til i Akershus, fortsatt skal bestå. Det ser veldig fint ut på papiret når en leser at en skal forvalte rovdyr og beitedyr så adskilt som mulig. Det er allikevel ikke hverdagen i de beiteprioriterte områdene jeg bor i. Mitt utmarksområde utenfor ulvesonen herjes av ulv, og det medfører mye lidelse både for sau og for eiere. Det gjør også veldig stort inntrykk på oss andre når vi ferdes i våre flotte skogsområder i Eidsvoll og ser døde eller skambitte sauer som lider. Det gjør inntrykk på meg når bonden på min nabogård forteller at han i 2014 mistet 120 dyr på beite. Det gjør like stort inntrykk på meg når Hans Petter Klokkerengen, rovviltkontakt i Statens naturoppsyn i Eidsvoll, forteller hvordan han opplever å måtte slakte disse beitedyra. Hans jobb er både å dokumentere skadene og fortelle jaktlagene hvor den siste sauen er tatt. Han skal være med sauebonden ut for å avlive sauen, og han obduserer og dokumenterer at det er rovvilt som har skadet sauen. Når han sier at han er 100 pst. sikker på at det er bittmerker og drapsmønsteret til ulv, er jeg trygg på at han kan sine saker. I fjor uttalte han til min lokalavis Eidsvoll Ullensaker Blad at han siden 1992 har slaktet bortimot 2 500 sauer som er skadd på beiteområde. I forrige uke hadde vi besøk av ulven noen hundre meter fra der jeg bor i et byggefelt, og det er ikke bare sauebønder som da kan bli engstelige, men også vi andre. Nå står vi foran en sommer hvor sauebøndene med stor tvil igjen gjør det generasjoner før dem har gjort: slipper dyra sine ut på utmarksbeite. Antakelig blir det kortere og kortere utmarksbeiting på de dyra og tidlig innsamling på høsten. Jeg kan derfor kjenne at jeg blir smått provosert over den poesien som representanten Eidsvoll Holmås forsøker seg på i sitt innlegg i dag. Det er altså ikke slik i de beiteprioriterte områdene i Eidsvoll at man opplever naturens velsignelse når ulven besøker oss. Den etterlater seg skambitte og svært lidende dyr, bønder som gråter over dyra sine som lider, og bønder som vurderer å slutte med det dyreholdet de i generasjoner har drevet med. Det brukes også mye ressurser på å jakte den som dreper, og han er ofte god på å gjemme seg. Jeg er glad for at flertallet i dag finner frem til en løsning for bestandsmål som vi kan akseptere, og går inn for en bredere utredning av ulvens genetiske opphav. Så er jeg fornøyd med at flere områder er tatt ut av ulvesonen, og så får vi håpe at det holder ulven litt lenger øst, at den ikke beveger seg over den neste naturlige barrieren, som er elva Vorma, slik at det vil true eksistensen til enda flere sauebønder innenfor det beiteprioriterte området. Av ulv og sau holder jeg fortsatt fanen høyt for at det er sauen som er et ålreit dyr.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-06:
Eg har følgt debatten, og eg må seie han har vore eit trist syn. Ein sterkt trua dyreart skal stortingsfleirtalet no ut og jakte på, ikkje fordi ein har noko fagleg grunnlag for det, ikkje fordi regjeringa har føreslått det, men fordi ein har latt konspirasjonsteoriar og eit høglydt mindretal få forkøyrsrett. Regjeringa la fram eit kunnskapsgrunnlag i form av ei stortingsmelding, som var godt og kunne gjeve grunnlag for eit breitt forlik. Kva skjer? Det som skjer, er at regjeringa og miljøvernministeren blir audmjuka, ikkje berre av eit stortingsfleirtal, men eit stortingsfleirtal leidd av sine eigne parti. Det er oppsiktsvekkjande. Ikkje nok med det: Etter at ein har audmjuka statsråden og regjeringas politikk i energi- og miljøkomiteen, melder næringskomiteen seg på og kritiserer energi- og miljøkomiteen for at ein ikkje har audmjuka regjeringa nok. Fleirtalet skriv i merknadene frå næringskomiteen: «Komiteens flertall er av den oppfatning at så konfliktfylt miljøvern som reintroduksjon av ulv er, generelt sett, ikke er godt miljøvern.» Og vidare: «Komiteens flertall mener det ville forenklet forvaltning og forståelsen av bestandsmålet dersom man ikke hadde en spesifisering av helnorske ynglinger.» Det er vanskeleg å konkludere på nokon annan måte enn at her har regjeringa ikkje i det heile noko grunnlag i sine eigne stortingsgrupper for den politikken dei legg fram. Saka vi no behandlar, er eit tilbakeslag for norsk rovdyrpolitikk, ikkje berre fordi ein no ikkje lenger har eit breitt fleirtal rundt politikken, som ein har hatt i tolv år, men fordi ein også ser vekk frå faglege råd. Då vil eg til sist påpeike ein trend eg synest generelt er skummel i politikken. Det er denne haldninga om at mi fåkunne er like gyldig som din kunnskap. Her går altså representantar frå Senterpartiet på talarstolen og etterlyser ny forsking fordi dei ikkje har tillit til det dei kallar dei kjente fagmiljøa i Skandinavia. Senterpartiet meiner altså at kunnskapen ikkje er god nok. Dei vil ha anna forsking, for dei er ikkje einige med det forskinga seier. Den typen tilnærming til politikk fører heilt gale av stad. No fører det oss til ein stad der vi vil få ein mindre ulvestamme, i strid med dei internasjonale forpliktingane våre, og i strid med det som burde vere ein anstendig norsk rovdyrpolitikk. Det er det all grunn til å beklage seg over.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-06:
Dette har gått frå å vere ein debatt basert på fåkunne til å bli ein debatt basert på hersketeknikkar. Trygve Slagsvold Vedum er oppe på talarstolen og brukar som eit argument det å halde akademiske innlegg på Civita-frukostar. Eg trur faktisk at representanten Slagsvold Vedum har halde fleire innlegg på Civita-frukostar enn underteikna har gjort – utan at det har noko som helst å gjere med den saka vi no diskuterer. Den hersketeknikken som går igjen mykje meir, er alle dei som går på talarstolen og snakkar om det ein tenkjer, føler og gjer innanfor Ring 3, i Frognerparken – i dei delane av landet som ikkje har ulv. Eg vil seie til representantane frå Hedmark, Oppland, Akershus, Østfold og Oslo: De er hjarteleg velkomne til å vere med i stortingsdebattar om oljeverksemd, om rasutsette vegar, om småflyplassar, om fiskeriforvaltning, og om jerv som tek sau i Sogn og Fjordane, for vi er nasjonalforsamlinga i landet, og vi diskuterer nasjonale spørsmål. Og om vi skal ta ansvar for artane som er i naturen vår eller ikkje, det er eit nasjonalt spørsmål, sjølv om eg sjølvsagt har forståing for at dei som bur i områda der denne arten finst, har sterke meiningar om han. Likevel er det slik, som representanten Solhjell heilt riktig påpeiker, at i heile landet, sjølv i dei områda der det er ulv, er det store fleirtalet i folket for at Noreg skal ha ei levedyktig ulvestamme. I det første innlegget var representanten Gunnar Gundersen oppe og sa at den frykta som folk føler, kanskje ikkje er rasjonell, men ho er reell. Ja, det er mogleg det. Men så er spørsmålet kva som er oppgåva til politikarane. Er det å fyre opp under det dei innrømmer er ei irrasjonell frykt, eller er det å svare på den frykta med kunnskap, med å forklare kva som er realitetane, og med å leggje opp til ein langsiktig berekraftig politikk basert på forsking? I dagens utgåve av avisa Nationen seier representanten Pollestad: «Det store spørsmålet, som kun Senterpartiet våger å ta i, er om ulven hører hjemme i norsk natur.» Og ein må våge å ta den debatten. Vi må våge å ta debatten om vi skal utrydde ein trua dyreart frå norsk natur. Det er ikkje min definisjon av vågemot, det er min definisjon av feigskap.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2016-06-06:
Representanten Gundersen spurde meg til råds om kva han burde seie til dei som er redde for å gå ut fordi ulven er der ute. Eit forslag kan jo vere å seie at ingen har vorte drepne av ulv i dette landet sidan det heitte Danmark-Noreg. Så ville eg vidare ha sagt at det er ein heilt reell konflikt mellom husdyr og ulv, og ulven tek mykje husdyr og mykje sau. Men det gjer då også dei andre rovdyra vi har i dette landet, utan at Senterpartiet og andre av den grunn føreslår at ein ikkje skal ha den arten i norsk natur. Vi har funne ein balanse mellom dei to omsyna som har vore god, som har vorte vareteke, og som stortingsfleirtalet i dag forlèt. Det er synd at ein på den måten vel å sjå heilt vekk frå den nyaste forskinga, som er oppsummert i proposisjonen frå departementet, men det er eit ansvar som stortingsfleirtalet må leve med.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-06:
Det at vi har rovdyr i norsk natur, er blodig alvor for mange menneske som lever med det. Eg har møtt folk, snakka med dei, sett uroa, sinnet, som dei til og med kunne ha mot meg som miljøvernminister, sauebøndene som kom, øyro som dei hadde kutta av og viste meg, frå sauane dei hadde mista til ulv. Dette er blodig alvor. Sjølv om jerv sakleg sett utgjer ei større utfordring enn ulv, er det blodig alvor for dei som lever der det er ulv. Det er blodig alvor på den andre sida òg. Det er blodig alvor for alle som er opptekne av at vi skal ta vare på ein kritisk utrydningstrua art, og at vi saman med andre land skal ta det medansvaret. Det Stortinget trass alt har klart, i ei ti års tid no, er å opptre relativt statsberande og prøve å binde desse omsyna saman – ja, til og med i siste runde å få med alle parti på eit forlik, der vi så godt vi kunne få til, klarte å vareta motsette omsyn. No har vi kopla oss frå det og i realiteten gjeve opp det forsøket. Senterpartiet hoppa i verkelegheita av for fleire år sidan fordi dei ville drive valkamp på denne saka i staden for å styre ho. Men no har fleirtalet kopla seg av – miljøpartia i tillegg. Eg er i denne saka særleg overraska over dei statsberande partia Høgre og Arbeidarpartiet, som vanlegvis er berarar av å prøve å vareta ulike omsyn. For kva skal vi eigentleg med statsberande parti viss ein ikkje klarer å opptre litt statsberande når det trengs? Difor er det synd at vi no er tilbake i ein full konfliktfase, der alle sprekk opp på alle kantar. Eg meiner at forliket som fleirtalet vil vedta i dag, er kritikkverdig særleg på tre punkt. Det er heldigvis veldig sjeldan at vi i Noreg vedtek ting som vi opent veit – bekrefta av statsråden – kan vere i strid med internasjonale konvensjonar, og utfordrar dei. Det skjer, men det skjer veldig sjeldan, og det skjer veldig sjeldan med vitande og vilje. Det er òg veldig sjeldan vi vedtek noko vi veit er i strid med det fleirtalet i befolkninga ønskjer, i gjentekne målingar. Eg har høyrt fleire innlegg her som litt svogerforskingsbasert seier det motsette, at folk ikkje vil ha dei her. Det er heilt feil. Det er eit betydeleg empirisk grunnlag frå gjentekne undersøkingar for at det over heile landet, i ulike typar regionar, er eit klart fleirtal for levedyktige bestandar. Og det er eit fleirtal som vil ha ein meir liberal rovdyrpolitikk, altså ein rovdyrpolitikk med fleire rovdyr, enn det motsette, trass i at mange føler det motsette når dei snakkar med naboen. For det tredje er frykta reell. Representanten Gundersen sa det godt: kanskje ikkje rasjonell, men reell. Frykta er verkeleg, og difor må ho takast omsyn til. Men skal vi basere politikken til Stortinget på denne frykta? Det kan vi ikkje gjere. Difor synest eg det er beklageleg at vi går frå breie forlik som varetek ulike omsyn, til ein politikk som vil gje mindre ulv og meir konflikt.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-06-06:
Først hadde jeg tenkt å gratulere regjeringa, som omsider har klart å legge fram en melding om ulven. Jeg husker at jeg spurte den første klima- og miljøstatsråden, Sundtoft, om når de hadde tenkt å legge fram en melding om ulv, siden dette spørsmålet skulle være løst innen utgangen av 2013 – dette var på høsten 2013. Nå er det tre år siden, og en ulvemelding har kommet – og et forlik. Det er en melding som regjeringas talsmenn her i Stortinget har ment er så dårlig at de har ønsket å sende den tilbake til statsråden. Representantene Gundersen og Ørsal Johansen mente da meldinga kom, at den ikke tok hensyn til annet enn rovdyra, mens den glemte alle andre interesser. Ørsal Johansen sa det så treffende til avisa GD: «I denne meldingen er det mye som ikke henger på greip.» – Alle andre interesser er glemt. – «Bruken av utmarksressursene, jakt, næringsinteresser, økonomi og belastningen for folk. Og de dropper helt spørsmålet om dette er gjeninnføring av en art.» Derfor ville han sende meldinga tilbake. Slik gikk det ikke, og jeg betviler at det hadde blitt så veldig mye bedre kvalitet på meldinga ved en tilbakesending. Dette er ville skriverier, som er gjennomlest og godkjent av politisk ledelse, som antakelig har liten kjennskap til situasjonen for dem som bor og forsøker å leve av jorda og sau og beitebruk i områdene som har størst belastning. Så til det representanten Arnstad nevnte i stad: Det er sikkert flere enn meg som har fått en mail i dag om at det var søkt om fellingstillatelse på ulv den 4. juni, altså for to dager siden, på ulv observert få kilometer fra sauer som ble sluppet på utmarksbeite samme dag, i prioritert beiteområde. Denne søknaden ble avslått av Fylkesmannen i Oppland fordi det ikke er ulveskade ennå. Det er ikke noe rart at mange føler at dette bryter med rovviltforliket som allerede ligger til grunn i dag. I punkt 2.2.19 heter det: «Det skal ikke være rovdyr som representerer et skadepotensial i prioriterte beiteområder for husdyr og kalvingsområde for tamrein.» Jeg har også lyst til å spørre statsråden, som representanten Arnstad gjorde tidligere: Vil det bli gitt en tillatelse på søknad om skadeforebyggende felling i beiteområder? Vi vet at Miljødirektoratet har problemer med i det hele tatt å greie å svare på den slags henvendelser når det gjelder jerv, så jeg spør derfor statsråden: Vil det nå bli gitt tillatelse til skadeforebyggende felling av ulv i beiteprioriterte områder?
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
I verden i dag har vi to store kriser som må håndteres. Den ene er klimakrisen, og den er andre krisen med tap av biologisk mangfold og utrydningstruede arter. Det var med den begrunnelse at man i 1968 valgte å frede kongeørnen, fordi man så at det var et historisk lavt antall hekkende par, og at noe måtte gjøres hvis man skulle ha kongeørn i Norge. Derfor laget man gjennom St.meld. nr. 15 for 2003–2004, Rovvilt i norsk natur, det første rovviltforliket, som behandlet forvaltningssonene for kongeørn, som dette representantforslaget i stor grad omhandler. Dette er spesielt for én region, for etter forliket i 2011 ble man enige om at man trengte mer kunnskap fordi bøndene, spesielt på Fosenhalvøya, uttrykte at de led store tap av lam til kongeørn. Den kunnskapen har vi nå fått, og man har dermed oppfylt rovviltforliket i 2011 om at vi skulle ha en større kunnskapsinnhenting. Med bakgrunn i det har også Fylkesmannen i Sør-Trøndelag gitt fellingstillatelse for kongeørn, som senere er opphevet av direktoratet, og har senere avvist en fellingsanmodning. Det er en del av grunnen til at Arbeiderpartiet tilsluttet seg merknaden som sier at vi må se på, og be regjeringen sende på høring, en ny formulering om skadefelling av kongeørn. Det som derimot er interessant, er de merknadene som vi, på grunn av at vi ikke fikk gode nok svar i komiteen, ikke kunne slutte oss til. Det er det som angår forvaltningspraksis, og at man her lanserer to nye forvaltningsordninger for Fosenhalvøya og for Troms. Hele poenget med skadefellingsordningen er å ta ut ørn – som tross alt er fredet i Norge – som beviselig har forvoldt skade. Hvis man sliter med å bevise det, trenger man å videreføre prosjektet, som vi slår fast i fellesskap, alle partier unntatt Miljøpartiet De Grønne har fastslått at dette er et problem komiteen ønsker å ta tak i. Men er det lisensjakt man ønsker å åpne for? Er det kvotejakt? Hvilken forvaltningspraksis er det man egentlig ønsker seg? Er dette en skjult omkamp om rovviltforliket fra 2004? NHO Trøndelag går i dag klart ut mot en slik lisensjakt f.eks., da de ser økende grad av ørneturisme i Trøndelag. Og bare for å slå det fast: Dette er ikke et problem som knytter seg til havørnen, som man gjennom kunnskapsinnhenting beviselig har vist ikke tar lam, og således ikke er et problem. Dette gjelder kongeørnen. Så det må man også skille mellom i denne saken, og jeg er glad for at flertallet i komiteen ikke velger å gå inn for de forslagene som jeg vil karakterisere som ytterliggående. Jeg kunne gjerne tenkt meg at både regjeringspartiene og, for den del, Kristelig Folkeparti redegjør for hva de legger i denne endringen av forvaltningspraksis, og hva de ser for seg. Ser de for seg en slik type jakt, og således en omkamp om områdene og hvordan vi forvalter kongeørnen i dag? Og skal vi ta det opp i et helt nytt rovviltforlik, eller ser de for seg å gjøre det over bordet, slik det nesten antydes her?
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Statsråden er i sitt innlegg inne på denne omtalte forsøksordningen, og da blir mitt spørsmål til statsråden: Hvilke virkemidler ser han for seg som mest aktuelle i en slik forsøksordning?
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Denne saken spesielt knyttet til kongeørn har kommet opp på grunn av avslaget senest fra Fylkesmannen og den tidligere godkjennelsen som direktoratet opphevet. Nå sier statsråden i sitt innlegg at han vil sende et forslag til endring i praksisen knyttet til skadefelling på høring. Vil statsråden vente med en slik forsøksordning til etter at vi har sett effekten av den nye skadefellingsordningen, eller vil han ha dette samtidig?
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2016-06-06:
Ser ikke statsråden overhodet skadefelling og en slik ny forvaltningsordning for disse områdene i sammenheng?