trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2008-03-03:
Lat meg igjen understreke nettopp det representanten tek opp, at dei faga vi her snakkar om, er viktige i seg sjølve fordi dei er kunnskapsfag. For eksempel er det slik at kulturnæringane i Noreg har fleire sysselsette enn primærnæringane har til saman. Dei kunnskapane ein utviklar gjennom skuleløpet, er viktige for høgare utdanning og dermed for nivået vi har der. Men så er det òg fag som sjølvsagt formidlar generell kompetanse og ferdigheiter, verdiar og idear som kan vere nyttige for oss som menneske i læringa av andre fag og i utviklinga av haldningar og verdiar. Så vil eg seie at vi har i skulen i dag mange kompetente og dyktige lærarar i alle fag, men vi har sjølvsagt òg store utfordringar ved at kompetansen i dei fleste faga skulle ha vore endå betre. Då vil eg seie at eg har gått ganske grundig gjennom dette, og eg ser at kompetansen i dei estetiske faga ikkje er spesielt dårleg dersom ein måler det som den formelle kompetansen. Blant anna er det ein ganske stor del av dei som underviser i musikk, som, samanlikna med andre fag, har minst 60 studiepoeng vidareutdanning i faget. Det er berre få andre skulefag som ligg på det same nivået som musikk. Så lærarar i både musikk og kunst og handverk kjem frå middels til litt over middels ut når det gjeld formell kompetanse utover lærarutdanninga. Det er i alle fall eit signal om at vi har svært mange formelt kompetente, og eg veit i tillegg at vi har mange reelt kompetente, dyktige lærarar i dei faga i skulen. Så vert det ein viktig diskusjon i samband med lærarutdanninga, men der vil eg seie at vi ikkje kan setje likskapsteikn mellom at noko er obligatorisk i allmennlærarutdanninga og at noko er viktig, for i så fall ville det vere ganske mange ting som ikkje var viktige. Mi klare oppfatning er at mange fag som i dag ikkje er obligatoriske i allmennlærarutdanninga, er svært viktige likevel. Det som er ei utfordring, er at mange nok får god nok fordjuping i faga, slik at vi har kompetente lærarar innanfor alle fag i skulen. Så må vi igjennom ein diskusjon ikkje berre om praktisk-estetiske fag, men alle fag, om kva som skal vere obligatorisk, og kva som ikkje skal vere obligatorisk, i framtidas allmennlærarutdanning. Det er ein viktig diskusjon, der eg ikkje i det heile har konkludert sjølv, og der eg ser fram til både synspunkt og vidare debatt.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2008-03-03:
Takk til interpellanten for å ha teke opp eit viktig spørsmål! Og takk til deltakarane i debatten for ein god debatt! Eg vil avslutte med berre ei lita oppsummering. Det er eigentleg eitt hovudtrekk som eg synest ofte kan vere ei utfordring i denne typen debattar: Når ein snakkar om dei praktisk-estetiske faga, er dei viktige i seg sjølve, men i tillegg representerer dei viktige verdiar som òg går over i andre fag. Det same gjeld faktisk for alle skulefag. Norskfaget eller matematikkfaget er viktige fag i seg sjølve, men utviklar òg ferdigheiter hos oss som vi har allment bruk for som menneske og i samfunnet - og òg i andre fag. Det same gjeld òg motsett: Alle fag i skulen er kunnskapsfag. Kunst og handverk er eit viktig kunnskapsfag, som er starten på utdanning til næringsvegar som er viktige for Noreg. Eg hugsar at ein av og til i den politiske debatten tidlegare brukte å seie at vi ikkje kan leve av å klippe håret på kvarandre. Svaret på det er: Jo, vi kan leve av å klippe håret på kvarandre - dersom vi òg sørgjer for å kunne leve av å smelte aluminium til kvarandre, og sørgjer for å kunne leve av å designe nye produkt og konstruere bruer til kvarandre. For å illustrere korleis desse ulike kunnskapsfaga spelar saman, er det altså slik at veldig mange bedrifter i Noreg vil vere avhengige av å rekruttere både dei menneska som har tung realfagbakgrunn, og dei som har tung designbakgrunn og har gått ein heilt annan veg. Alle spelar dei ei rolle i utviklinga av norsk næringsliv. Eg meiner at vi skal sjå på alle skulefaga slik at dei utviklar dei viktige ferdigheitene som ligg der. Vi treng å utvikle grunnleggjande ferdigheiter i lesing, rekning osv. - det er ei hovudutfordring for norsk skule å bli betre på det. I tillegg treng vi spesialisert kunnskap og kompetanse i kunst og handverk, i musikk og i andre estetiske fag, men òg i eit breitt spekter av andre skulefag. Det er altså ikkje slik at det er ei motsetjing mellom dei faga som vi har diskutert no, og andre fag. Tvert imot er det slik at dei er supplement i eit samfunn som treng eit breitt spekter av kompetanse og kunnskap i framtida. Eg takkar igjen for ein god debatt.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2008-01-15:
Jeg takker for svaret fra statsråden, som jeg tror ganske tydelig viste hvor kompleks denne problemstillingen er. Det var ikke så veldig beroligende. Jeg synes jeg bruker mye av min arbeidstid på henvendelser fra folk som har kommet opp i vanskelige situasjoner når det gjelder dette. Jeg skal ikke være saksbehandler, men jeg er litt nysgjerrig av natur, og i mange av disse henvendelsene synes jeg det de skisserer, er så underlig at jeg er nødt til å grave i det for å se om det virkelig er slik. Veldig ofte er det slik. Det eneste jeg kan trøste meg med, er at det er lærerikt for meg, og så får jeg fortsette å stresse dette litt fordi jeg tror det er en del av regelverket også som trenger å bli sett litt nærmere på. Jeg er litt skuffet over at statsråden ikke kommenterte saken om dem som har blitt uføre etter å ha bodd i utlandet noen få år. Det er tre stykker som ringer meg med jevne mellomrom for å høre hvor saken står. Det eneste de egentlig gjør, er å sitte og vente på sin alderspensjon og i mellomtiden få hjelp av sosialkontoret for å få livet til å gå rundt fram til alderspensjon. - Den saken er viktig. Jeg tror denne problemstillingen er veldig sammensatt, fordi det handler om både pensjonsrettigheter, trygderettigheter, helserelaterte rettigheter og skatt. Det er flere saksområder, og så har vi forskjellige regler avhengig av hvilket land man flytter til. Det er forskjellige regler for hvor lenge du må ha bodd i utlandet før reglene inntrer. Jeg tror det er ganske håpløst å få ryddet skikkelig opp i dette. Jeg håper i hvert fall at folk kan stole på den informasjonen som blir gitt når man spør etter den, og at det svaret de får, er i samsvar med virkeligheten den dagen problemstillingen oppstår. Samtidig er det ikke alltid lett å vite hva man skal spørre om på forhånd. Hva er det som kan skje når jeg bor i utlandet? Man tenker ikke alltid det verste. Mange ganger har man kanskje ikke tenkt at det som skjedde, kunne skje, og man har aldri spurt om det. Så dette er en kompleks sak, og jeg gleder meg til å høre på debatten.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2008-01-15:
Statsråden sa at informasjonen ikke har vært bra nok, og kapasiteten har ikke vært bra nok. Hvis begge de to tingene blir forbedret, så er i hvert fall det noe jeg er veldig glad for. Det er absolutt nødvendig for den enkelte å vite at den informasjonen man får, faktisk er korrekt, når situasjonen oppstår. To av eksemplene i innlegget mitt viste til at det var sjekket ut på forhånd, og etter at man flyttet, viste det seg at realiteten var en annen. Begge de sakene er tatt tak i av stortingsrepresentanter og gravd i, og begge sakene har faktisk fått en løsning. Men man får forskjellige svar - jeg har testet ut det. Jeg har tatt stikkprøver - ringt til forskjellige trygdekontorer og spurt om det samme og fått forskjellige svar. Det blir håpløst hvis den enkelte ringer til ett kontor, får ett svar, stoler på det og har det i bakhodet når man flytter ut. Det er en veldig viktig bit av dette komplekse spørsmålet som vi har diskutert nå. Jeg imøteser i likhet med Høyre, forslag til forenklinger og/eller forbedringer både i regelverket og av informasjonsbiten.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Man behøver ikke flytte til utlandet for å skjønne at folketrygdloven kan bli vanskelig og utfordrende. Man kan bo i Norge i hele sitt liv og likevel finne den krevende. Da jeg en gang som landbruksminister holdt på å jobbe med jordbruksavtalen, trodde jeg at jeg hadde vært borti noe av det vanskeligste regelverket og avtaleverk som finnes i Norge. Det trodde jeg helt til jeg begynte å arbeide med folketrygden og folketrygdloven. Jeg pleier å si at da framstår jordbruksavtalen som en lett liten kveldsnovelle i forhold. Så det er klart at det er komplekse saker, nettopp fordi livet er mangfoldig - ikke minst når man skal flytte til utlandet. Spørsmålene er da: Flytter vi dit som arbeidstaker, som pensjonist, som student, som familiemedlem? Hvor flytter vi? Flytter vi til Norden, som vi har lange historiske samarbeidsrelasjoner til? Flytter vi til Europa, som vi har EØS-avtalen med, eller flytter vi til et annet land, som vi eventuelt har trygdeavtale med? Så enten man flytter som arbeidstaker, pensjonist eller som student, og bare ut fra land og avtalesituasjoner, ser vi kompleksiteten i det. Så er det også spørsmål om det gjelder trygd, det gjelder pensjon, alderspensjon, det gjelder helse, det gjelder skatt. Jeg tror altså ikke vi må ha noen illusjon om at dette er et enkelt regelverk. Jeg tror heller ikke vi kan ha noen illusjon om at det er mulig å forenkle det voldsomt. Vi må ikke gi opp ambisjonen om å forenkle, vi må gjøre de forenklingene som er mulig, men jeg tror vi skal være realister. Vi kan selvfølgelig mene at Europa burde ha endret sine regler på trygdeområdet på viktige områder, men det er ikke sikkert at grekerne er enig i det. Vi sitter altså ikke i ministerrådene i EU og deltar i de voteringene som bestemmer Europas holdning til de ulike spørsmålene. Jeg tror vi må leve med kompleksiteten, og så kan vi ha ambisjoner om å forenkle mest mulig. Men jeg er veldig enig med interpellanten i at det øker kravene til NAV og til de folkene som jobber med disse spørsmålene i NAV, til deres evne til både å sette seg inn i regelverket, til å forstå regelverket og til å kunne formidle regelverket på en måte som gjør at den enkelte kan ta ansvar for seg selv på et kunnskapsgrunnlag som er bra. Det er sakens kjerne. Etter de gjennomgangene NAV nå har hatt, sier de at arbeidet så langt ikke har vært godt nok organisert. Det har ikke vært brukt tilstrekkelig med ressurser på det, og derfor skjer det nå både en omorganisering og en forsterkning av arbeidet i NAV. Samtidig er det også sånn at hvis vi velger å flytte fra Norge til et annet land, har det konsekvenser. Det burde ikke være ukjent, i hvert fall ikke for Fremskrittspartiet, at mennesker først og fremst har ansvar for seg selv. Man må huske å sjekke alle slike saker før man tar så store og viktige beslutninger i sitt liv som det å få et nytt bostedsland.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Bare noen få avsluttende kommentarer fra min side. La meg bare først ta tak i noe av det siste som representanten Kjønaas Kjos sa - at man ringer til sitt lokale trygdekontor og opplever at saksbehandlere gir ulike svar. Jeg tror at noe av det som er utfordringen vår nå, er å gjøre det veldig klart overfor både NAV-ansatte og folk som søker informasjon, at vi ikke greier å ha full kompetanse på hele kompleksiteten i dette på 431 NAV-kontorer i Norge. Mange av NAV-kontorene kan, for den del, bestå av én person fra statssiden. Det viktigste er jo da at den personen er veldig klar og tydelig på at man må henvise videre. Og det er det vi nå tar tak i - å få et drillet NAV Utland, som virkelig kan gi spisset informasjon til den enkelte. Det andre poenget mitt, som også er viktig å understreke, er at vi fra statens side, når man søker NAV om informasjon, søker NAV om kunnskap, ikke skal drive et svarteperspill der vi sier: Men du spurte ikke om det! Vi har fra myndighetenes side plikt til å legge til grunn i samtalen, og vi bør skjønne som ansatte, at vedkommende trenger informasjon. Selv om vedkommende ikke spør helt konkret om hele sakens kompleks, bør vi ha ansatte i NAV som skjønner at vedkommende trenger informasjon selv om det ikke spørres om det. Dette er formidlet veldig tydelig til NAV, og jeg opplever ikke at det er motstand i NAV-systemet mot det jeg nå sier. Derfor er det også sånn at NAV nå omorganiserer, forsterker innsatsen på det, både rent praktisk, organisasjonsmessig og også ressursmessig, for at vi skal komme dit hen at i den grad nordmenn i utlandet kommer opp i vanskelige situasjoner, skal det i hvert fall ikke skyldes at de har fått dårlig service, dårlig informasjon eller uprofesjonell håndtering fra myndighetenes side. I så måte synes jeg det er veldig fint at interpellanten tok opp denne saken på et generelt grunnlag. Det har gitt oss anledning også i stortingssalen til å ha en viktig debatt som jeg skal gjøre NAV oppmerksom på.
Martin Engeset (Høyre), 2008-01-15:
Denne interpellasjonen har vist seg å få en langt større aktualitet enn jeg tror interpellanten så for seg da interpellasjonen ble fremmet. Jeg tenker da ikke minst på de siste ukers offentlige oppmerksomhet og debatt knyttet til tidligere statsminister Gro Harlem Brundtland. Den saken viser jo til fulle at regelverket er komplisert. Det er vel knapt noen som i utgangspunktet må kunne forventes å ha større innsikt i hvordan reglene er, enn nettopp Gro Harlem Brundtland, med sin bakgrunn. Jeg er glad for at statsråden i sitt innlegg var så tydelig på at regelverket er komplisert, og at han også forklarte på en god måte hvorfor det er komplisert. Det er riktig, som statsråden peker på, at det å flytte til utlandet er en stor og viktig beslutning, men jeg tror nok veldig mange ikke er klar over hvilke konsekvenser det kan få. Da blir jo spørsmålet: Hvordan kan myndighetene og det apparatet som vi har, bistå på forhånd, slik at alle som flytter til utlandet, faktisk er innforstått med hvilke konsekvenser det kan få for egne rettigheter? Hvis kunnskapen om mulige konsekvenser er tilstrekkelig og god nok på forhånd, har jo også den enkelte for egen del større mulighet til å kunne ta et velbegrunnet valg om å flytte eller ikke. Når det gjelder utviklingen den senere tid, har vi sett at dette har fått et stort omfang, og det kommer til å øke i enda større grad i årene fremover. Det er noe med samfunnsutviklingen som forteller oss at landegrenenes betydning blir mindre og mindre, avstandene blir mindre og mindre, det blir lettere både å flytte utenlands og å kunne reise, og da er det jo viktig at regelverket følger med. Men slik vårt velferdssamfunn er skrudd sammen, må det jo være en sammenheng mellom rettigheter og plikter. Skal man nyte godt av velferdssamfunnets tjenestetilbud, må man også yte i form av å betale skatt. Det er et viktig prinsipp. Nå var statsråden i sitt innlegg inne på at kompleksiteten er stor av mange grunner, ikke bare fordi regelverket i Norge er komplekst, men også fordi regelverket i det landet man flytter til, kan være komplekst og i ganske stort omfang avvike fra det regelverket man selv er vant til. Det er i stor grad avhengig av hvilket land man flytter til. Når det gjelder Gro Harlem Brundtlands sak, har det ikke bare vært snakk om at regelverket er forskjellig ut fra hvilket land man flytter til, men det er også i betydelig grad viktig hvilken gruppe man tilhører - om man er pensjonist, arbeidstaker, student eller familiemedlem. I den saken har det vist seg svært viktig hva slags pensjonist man er. Det er skattefritak for statspensjonister, men bare for statspensjonister, ikke øvrige pensjonister. Det kom som en stor overraskelse på meg. Jeg synes jo det er helt umulig å begrunne saklig hvorfor det skal være slik. Men dette forstår jeg at det skal rettes opp i. Det er bra. Avslutningsvis vil jeg si at ethvert forslag om forenkling og klargjøring av regelverket som måtte komme fra Regjeringen og statsrådens side, vil få Høyres støtte. Men det er åpenbart at det må være sammenheng mellom rettigheter og plikter.
André N. Skjelstad (Venstre), 2008-01-15:
Interpellanten Kjønaas Kjos tar opp en problemstilling som berører en del nordmenn. Det er flere nordmenn som velger å bosette seg utenfor Norge - og mange, som nevnt tidligere, ut fra klimatiske begrunnelser sett i lys av egen helsesituasjon. Dette og lignende problemstillinger har vært oppe til debatt i Stortinget mang en gang de senere årene. Lignende saker har også vært debattert i media den siste tiden, som bl.a. representanten Engeset var inne på. Interpellanten har noen poeng. Det er viktig at informasjonen er lett tilgjengelig, slik at alle som vurderer å bo og arbeide utenfor Norge, lett kan skaffe seg nødvendig informasjon. Det er to hovedsonderinger som gjelder helsehjelp fra folketrygden: de som oppholder seg innenfor EØS-området, og de som oppholder seg utenfor. Statsråden redegjorde i sitt innlegg godt for det regelverket som gjelder dekning av helseutgifter. Det er mange som studerer, arbeider og bor i utlandet. I mange tilfeller vil det være enklere å informere i bedriftene eller i andre arbeidssammenhenger. Da vil det være mer enhetlig informasjon man kan gi. Som interpellanten sa, er dette en veldig sammensatt problemstilling, og det er en selvfølge at man har god nok informasjon. Men det er klart at man ikke kommer bort fra at hvert enkelt individ har et selvstendig ansvar for å skaffe seg informasjon. Som mange har kommet inn på, er den informasjonen selvfølgelig kompleks, men det selvstendige ansvaret er en selvfølgelighet etter mitt syn. Flere har vært inne på at det er et komplisert regelverk, og en må anta at omfanget ikke vil bli mindre i årene framover. Vi har et mer globalisert samfunn, så flere vil reise og oppholde seg i utlandet i lengre perioder av livet. Dette vil også sette større krav til NAV, som statsråden var inne på, slik at en klarer å informere godt nok. Mange har vært inne på kompleksiteten. Jeg vil ønske at vi får en forenkling, noe som også flere har vært inne på, at regelverket er så forståelig som mulig, så hver enkelt har mulighet til å sette seg inn i det, og at man kan informere godt nok. Det selvstendige ansvaret her er selvfølgelig også nødvendig. Det går ikke an å skyve hele ansvaret over på staten. Dette er et selvstendig ansvar, noe som er helt påkrevd. Når man velger å reise utenfor landet, er det klart at hver enkelt har ansvar for å sette seg inn i regelverket.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Jeg takker statsråden for et grundig og positivt svar. Det er riktig, som statsråden var inne på avslutningsvis, at de gruppene jeg tenker på når jeg nevner muligheter for screening i forhold til lungekreft, er de utsatte gruppene som KOLS-pasienter, eldre langtidsrøykere og den typen grupper, som jeg mener vi burde se på. Det er vel åpenbart at hvis man oppdager tilløp til lungekreft tidlig, vil man ha mye større mulighet for å lykkes med inngrepene og behandlingen. Når det gjelder prostatakreft, er det også slik at dem jeg tenker på når det gjelder PSA-tester, som det heter, er bestemte utsatte grupper. Jeg har spurt veldig mange fagspesialister om det er riktig eller ikke riktig å prøve PSA-tester på utsatte grupper, legge det inn i blodprøvene, og da har jeg fått forskjellige vurderinger. Argumentene mot er at man kan uroe en del mennesker, for det vil være flere som har høye PSA-verdier enn dem som har prostatakreft eller prostataforstørrelse. Et argument mot er også at man vil bruke en god del ressurser på å sette i gang i hvert fall starten på en diagnostisering og undersøkelse av en god del mennesker som man ikke hadde trengt det for. Samtidig vil man åpenbart kunne redde flere mennesker som vil kunne få behandling før det blir alvorlig spredning, og dette er en stor gruppe. Vi snakker om 3 800 tilfeller pr. år, som enten dør av eller dør med prostatakreft. En altfor liten andel lever ti år senere. Så jeg tror det er riktig, som statsråden var inne på, å se på PSA-tester i forhold til målrettede deler av den eldre mannlige befolkningen. Kostnadene ved akkurat å gjennomføre testen er små på grunn av at det bare vil være en del som legges til rutinemessige sjekker av blodtrykk osv. hos fastleger, eventuelt bedriftsleger. Når det gjelder dette med fastlegene, tror jeg det er viktig i forhold til menns helse å få opp bruken av fastlegene og å legge inn ting som PSA-tester, som spirometri i forbindelse med luftveissykdommer og KOLS, og også i forhold til å få mer oppmerksomhet rundt psykisk helse og symptomer, lære seg symptomer på hjerteinfarkt, slag osv. Det er jo slik at mange ikke kjenner disse symptomene. Mange får ikke sjekket kolesterolet eller blodtrykket sitt gjennom altfor mange år. Når menn kommer opp i en viss alder, fra 55-60 år og oppover, burde fastlegene passe på at de er innom dem f.eks. hvert tredje år. Det er for dårlig når fastlegene bare sender et brev helt i starten om at de er der, og så hører man ikke noe etter det. Så i hvert fall overfor utsatte grupper av denne typen burde fastlegene bygge opp bedre rutiner.
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Jeg vil takke alle som har deltatt i debatten og nettopp bidratt til den helheten som burde ligge i den, med nye poenger knyttet til menns forhold til rusproblemer - særlig alkoholisme - til psykisk helse, til samlivsbrudd, til vold osv. Jeg satte særlig pris på innlegget til Laila Dåvøy. Hun fikk nettopp sagt det slik som jeg prøvde å få sagt det i mitt innlegg, at vi har en manglende integrering av kjønnsperspektivet i den helhetlige helsepolitikken når det gjelder menn, med hensyn til forebygging, med hensyn til behandling, når det gjelder folkehelseperspektivet - hele tilnærmingen - og at kjønnsperspektivet må inn like mye når det gjelder menn, som når det gjelder kvinner, og at vi har diskutert kjønnsperspektivet for menns del mye mindre enn for kvinners del. Jeg satte også pris på Borghild Tendens innlegg, som nettopp utdypet dette i forhold til psykiske helseproblemer og særlig i forhold til minoritetsspråklige menn, som kanskje i enda større grad enn norske menn har den problemstillingen. Jeg synes også Stokkan-Grande utdypet denne delen - med hensyn til psykisk helse, med hensyn til menns atferdsproblemer i et helseperspektiv. Ideen til Stokkan-Grande om en NOU, en utredning, om menns helse og kjønnsperspektivet på hele helsesystemet vårt og på ulike typer sykdommer, enten det er livsstilssykdommer eller biologisk betingede sykdommer, som Lønning var inne på, var svært god. Når det gjelder et par av de andre innleggene om at tilnærmingen er for bred, og man etterlyser helhet, må jeg si at jeg er litt kritisk overfor disse innvendingene, for det er slik at når vi reiser denne mannshelsedebatten og vil snakke spesifikt om det, så kommer innvendingene. Jeg tror ikke det var noen innlegg som ble holdt i samme gate da vi hadde kvinnehelseinterpellasjoner. Vi bestemte oss til og med for å lage - noe jeg er helt enig i - et nasjonalt kompetansesenter i forhold til kvinnehelse. Jeg skulle ønske at flere hadde hatt den innfallsvinkelen som bl.a. representantene Dåvøy, Tenden, Stokkan-Grande og Teigen hadde, med hensyn til at vi har en manglende fokusering på dette. En slik fokusering vil vi trenge - fra i forebyggende arbeid ute i skoler, blant gutter og menn til i fastlegesystemet og i spesialisthelsetjenesten. Det er ingen del av dette som kan unntas, men det er i forhold til denne pytt pytt-holdningen - vi menn tåler en støyt, vi overser symptomene, vi venter til det blir virkelig alvor - vi må forsøke å skjære igjennom og få med oss samfunnet på alle plan. Da må vi bruke hele behandlingssystemet vårt for å få dette opp og stå. Vi har gode resultater på noen områder - testikkelkreft er nevnt i debatten. Antallet som får testikkelkreft, er tredoblet, men overlevelsesprognosene er blitt mye bedre(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Jeg har lyst til å kommentere det som representanten Bøhler tok opp i sitt hovedinnlegg omkring rutinene ved prostatakreft, og hvordan det håndteres i forhold til f.eks. brystkreft. Vi er nå i ferd med å oppdatere et handlingsprogram for prostatakreft, og det vil bidra til at vi får til gode rutiner som skal praktiseres likt i hele landet. For det må sjølsagt være slik at det er klare rutiner å forholde seg til, som også gjelder hele landet. Handlingsprogrammet vil inneholde anbefalinger til hvordan dette skal gjøres når det gjelder hele kreftforløpet, fra mistanke om kreft til behandling og rehabilitering. Så til diskusjonen om effekten av screeningprogrammer. Hvis en sammenligner med f.eks. mammografi, er det ingen tvil om, i hvert fall ut fra den kunnskapen en har pr. i dag, at effekten ved mammografi er bedre dokumentert enn f.eks. effekten ved screening for prostata. Det er klart at vi hele tida må ha med oss at effekten er så godt dokumentert som mulig, og at det offentlige finansierer det. Det opplever jeg også at representanten Bøhler er opptatt av. Jeg har også lyst til å si litt mer om det at menn oppsøker legekontor i mindre grad enn kvinner. Jeg trur det er viktig å snakke høyt om dette, slik det nå legges opp til. Den største forskjellen mellom menn og kvinner er i aldersgruppa 25-44 år. Det er også sånn at det kan se ut til at tilværelsen som enslig mann innebærer særlige utfordringer når det gjelder å tolke egen kropp og helsetilstand, og også å oppsøke fastlegen. Det betyr dessverre at en del venter for lenge med å gå til lege. Det betyr f.eks. når det gjelder kreft, at den ofte har spredt seg når sjukdommen blir oppdaget, og at det derfor er flere menn enn kvinner som dør av kreftformer som til og med rammer flest kvinner. Jeg mener at Kreftforeningen gjør en storstilt innsats på dette området, og gjør et bra arbeid for at menn skal bli mer bevisst helsa si og oppsøke hjelp i tide. Kreftforeningens erfaringer med oppfølginga av menn med prostatakreft illustrerer menns holdninger på en god måte. Responsen på dette tilbudet var veldig liten så lenge mennene ble invitert til samtaler, men det var veldig mange som ble mye mer interessert når «samtaler» ble skiftet ut med «kurs». Noen ganger er det så enkle ting som skal til. I det forebyggende helsearbeidet har vi lenge vært klar over at vi må ta hensyn til kjønnsforskjeller når vi utformer tiltak. Jeg kan f.eks. nevne at flere helsestasjoner nå har tiltak spesielt rettet mot gutter. Helsestasjon på Internett og hjelpetelefoner til Senteret for Ungdom, samliv og seksualitet er også tiltak som i større grad når fram til gutter enn til jenter. Vi må være kreative i alt vi driver med, både når det gjelder det forebyggende helsearbeidet, og når det gjelder sjølve behandlingstilbudet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2008-01-15:
Jeg syns for det første det er veldig bra at dette temaet er satt på dagsordenen, og jeg syns det har vært veldig mange gode innlegg og gode forslag i debatten som i hvert fall jeg vil ta med meg videre. Jeg er helt enig med de talere som har sagt at i tillegg til, sjølsagt, spesialisthelsetjenesten er primærhelsetjenesten og fastlegene helt sentrale. Det er jo der de fleste er, og det er der de fleste også bør bli fulgt opp. Så er jeg enig med dem som sier at kvinners og menns helse også i noen sammenhenger bør møtes på ulikt vis, og jeg skal komme litt tilbake til det. Det virker som om det er ganske bred enighet om at det med hensyn til dette er behov for mer informasjon, mer åpenhet - særlig kanskje gjelder det psykisk helse - og jeg er enig med både representanten Stokkan-Grande og representanten Teigen når det gjelder det med å sette dette på dagsordenen. Der tror jeg det er mye å gjøre i forhold til gutter og i forhold til menn. Jeg mener også, som flere har vært inne på i denne debatten, at vi er nødt til å forebygge enda mer, f.eks. når det gjelder KOLS, som er blitt en kjempestor folkesjukdom. Vi vet at det nå dreier seg om - hvis jeg husker riktig - et par hundre tusen mennesker, og i tillegg er det grunn til å tro at det er mange som har det, men som ikke vet det. Det er altså ikke avdekket. Derfor er det sjølsagt veldig viktig å få avdekket det, men det er enda viktigere å hindre at folk blir sjuke. Derfor er også diskusjonen rundt røyking, som mange har meninger om, ett eksempel på at dette er viktig også i praksis. Så er det sjølsagt kjempeviktig i alt det vi driver med, at vi får så lik praksis i hele landet som overhodet mulig hos alle primærleger, hos alle sjukehus, f.eks. når det gjelder avdekking av prostatakreft. Og som jeg sa: Jeg tar med meg forslaget fra representanten Bøhler om forsøk, og vil be Sosial- og helsedirektoratet om å se på det. Jeg vil bare også nevne noen utfordringer som vi er nødt til å tenke veldig nøye gjennom, fordi det er et faktum at en god del menn har tegn på prostatakreft, uten at de noensinne kommer til å utvikle det. Den berømmelige PSA-prøven, denne blodprøven, kan altså påvise prostatakreft som aldri vil utgjøre et problem for pasienten. Det betyr med andre ord at pasienter kan gjennomgå en ganske krevende behandling med ganske store bivirkninger også, uten at det nødvendigvis ville ha vært behov for den type behandling. Derfor er det ikke nødvendigvis slik at det å avdekke prostatakreft tidlig er det beste i absolutt alle tilfeller. Det er også et forhold som vi må ha med oss videre i denne viktige diskusjonen. Det er en klar tendens i helsetjenesten til at kvinner og menn ofte behandles ulikt. Det er nok ikke bare fordi det er ulike behov, men også fordi en del helsepersonell mangler kunnskap om hvordan sjukdom arter seg forskjellig hos kvinner og hos menn. Jeg mener at dette må vi har større oppmerksomhet på i tida framover, slik at vi sikrer likeverdige helsetjenester for alle, enten de er kvinner eller menn.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2008-01-15:
Aller først har jeg lyst til å takke interpellanten for å ha tatt opp en veldig viktig og ikke minst stor sak. Når man i en interpellasjon samtidig tar opp problematikken rundt prostatakreft, testikkelkreft, urinveisinfeksjon og nyrestein, røykebein, blærekreft, forstørret prostata, alkoholisme, KOLS og forstørret blærehalskjertel, er det meget ambisiøst, og jeg må si kanskje i overkant ambisiøst. Umiddelbart kan man si at det bør satses mye mer på kreftforskning og på forskning og forebygging av KOLS. Det har faktisk Fremskrittspartiet gang på gang fremmet forslag om som bl.a. representanten Bøhler har vært med på å stemme ned. Men forstår jeg interpellanten riktig, er det økt fokusering på de ulike sykdommer og det å få i første rekke mannfolk til å forstå viktigheten av åpenhet rundt sykdommene, og at helsesystemet vårt skal bli satt i stand til å fange opp disse helseproblemene på et langt tidligere tidspunkt og gjennom dette stå for en opprioritering av sykdommene, som er intensjonen, og den intensjonen støtter jeg fullt ut. Tall tyder på at prostatakreft og andre underlivssykdommer er økende i samfunnet, og det vil være en stor helsemessig fordel å avdekke dette på et tidlig tidspunkt. Det er den mest utbredte kreftformen på mannssiden, men det er også slik at dagens metoder for diagnostisering og behandling dessverre ikke er gode nok. Med andre ord: Vi trenger en økt satsing på disse områdene både nasjonalt og internasjonalt. Dette er også de ensidige signalene som blir gitt fra forskerne i fagmiljøene, slik at hvis denne sal ønsker å lytte til forskermiljøene, er det vi i denne sal som også er den bevilgende part og kan vedta mer penger til forskning. Vi trenger både større åpenhet og mer forskning. Mer forskning vil føre til bedre resultater, som igjen vil føre til større åpenhet rundt problematikken. Dessverre er prostatakreft for den som blir rammet, også et personlig etisk dilemma. Vedkommende kan ved behandling fort ende opp med å bli steril og miste evnen til reprodusering. Det sier seg selv at dess yngre en er, dess vanskeligere er det å forholde seg til en behandling hvor dette fort kan bli sluttresultatet. Meningsløst, kan andre si, men undersøkelser i utlandet viser nettopp at menn her har et stort problem med å velge blant to onder, og det å være potent er for mange meget, meget viktig. Det er også slik at mange flere menn enn kvinner har KOLS i dag. Over 200 000 lider av KOLS. At man i dag har dette som en mannssykdom gjennom tidligere større deltagelse av menn i et annerledes og til dels tøffere arbeidsliv enn det som er vanlig i dag, og menn som i tillegg røykte, tror jeg også medfører riktighet. Bare så synd at dagens kvinner i altfor stor grad viderefører denne kulturen. Jeg er redd for at det som har vært til dels mannlig dominerte sykdommer, i en framtid vil innbefatte mange flere kvinner, og kanskje da spesielt relatert til KOLS, gjennom røyking, og relatert til alkohol, da vi vet at drikkemønsteret i dag er endret. Her får vi nye helsemessige utfordringer.
Borghild Tenden (Venstre), 2008-01-15:
Fortsatt er det slik at det blir fokusert på «høystatussykdommene» hjerte- og karsykdommer og visse typer kreft. Jeg tror at interpellanten Jan Bøhler har helt rett i at menn i mindre grad går til lege - noe flere her har vært inne på - og at en del av de sykdommene han nevnte i sitt innlegg, er tabubelagte og vanskelige for menn å snakke om. Kvinner har mer kontakt med helsevesenet - i forbindelse med graviditet og fødsel og ved tradisjonelt å følge barn. Dette er nok også en forklaring på at kvinner mer enn menn henvender seg til helsevesenet, noe også statsråden var inne på. Så er det andre faktorer som det ikke er så lett å dokumentere og forklare, nemlig at menn er overrepresentert på voldsstatistikken og på kriminalitetsstatistikken, at menn har problemer med rus og med det å bo, og at en del menn med dårlig psykisk helse har voldelig atferd. Bostedsløse i Norge er stort sett menn. Menn er overrepresentert i gruppen unge uføre som ikke passer inn i arbeidslivet på grunn av sosiale problemer og for liten formalkompetanse. Dette er spørsmål som f.eks. Mannspanelet burde diskutere. Hvorfor er det slik? Menn får ofte dårlig psykisk helse etter samlivsbrudd, og en del sliter med alkoholproblemer, noe også interpellanten var inne på. Venstre tror at i den grad det skal brukes økte ressurser på menns helse, må dette komme i form av økt fokusering på psykiske problemer og på tilbud som møter disse problemstillingene. Minoritetsspråklige menn har de samme utfordringene som etnisk norske menn når det gjelder å snakke om underlivssykdommer. Flere leger har erfaring med at menn med et annet opprinnelsesland enn Norge i enda mindre grad går til lege for å sjekke seg med hensyn til kreft i prostata og andre underlivssykdommer. Jeg vil understreke at vi som politikere har ansvar for at tilgjengelige helseressurser brukes til å skape et likeverdig tilbud, med prioritering ut fra et medisinskfaglig grunnlag. Sosial ulikhet når det gjelder menns og kvinners helse, trenger man å forske mer på, for å finne ut i hvilken grad sosiale forhold og biologiske forskjeller er avgjørende for de levealderforskjellene vi ser hos menn og kvinner. Avslutningsvis vil jeg rose interpellanten for å ha reist denne debatten.
Borghild Tenden (Venstre), 2008-01-15:
Aller først vil jeg takke representanten Anundsen for å ta opp et viktig tema, selv om jeg ikke er enig i alle hans konklusjoner. Det er av avgjørende betydning at elevene får den undervisningen de har krav på i skolen, og at man ikke kutter i undervisningstiden for å redusere et stramt budsjett. I likhet med representanten Anundsen merker jeg meg at Regjeringen gang på gang på de fleste politikkområder forteller om økte overføringer til kommuner og fylker, men at vi minst like ofte mottar bekymringsmeldinger om at de økte overføringene ikke rekker til mer enn den generelle kostnadsveksten i kommunene - og knapt nok det. Regjeringen har lovt mangt og mye innenfor utdanningssektoren, det gjelder gratis læremidler, lærertetthet osv., og når disse løftene ikke fullfinansieres fra statlig hold, reduseres også fylkeskommunenes handlefrihet. Det er en vanskelig situasjon kommunene settes i, men istedenfor å snakke om hvordan valgløftene skal følges opp, brukes det taletid - også av statsråden her i dag - på sultefôringen fra den forrige regjering. Det er med respekt å melde lite offensivt. Elevtallsveksten i videregående skole utgjør behovsveksten i fylkeskommunene. Dersom man kombinerer elevtallsveksten med en kommende lærermangel, er det åpenbart at vi må ta de store grepene for å forhindre at den negative trenden fortsetter i tiden som kommer. Vi vet f.eks. at halvparten av lærerne i videregående skole er over 50 år - som også Kristelig Folkeparti og Senterpartiet var inne på her i dag - og realfaglærerne er enda eldre. Mange av disse går av med pensjon de kommende årene, og, for å være litt retorisk: Hvem skal da håndtere det voksende elevtallet i skolen? I Venstres alternative statsbudsjett foretok vi to grep for å motvirke dette. For det første foreslo vi å omdisponere 500 mill. kr fra kommuner til fylkeskommuner for å sikre at de videregående skolene skulle være i stand til å håndtere elevtallsveksten. For det andre foreslo vi - i tråd med et representantforslag fra Venstre - å sette av 175 mill. kr til nasjonale rekrutteringsplaner for lærere i grunn- og videregående skole. I dette ligger det bl.a. penger til seniortiltak for å sikre at lærerne i skolen står lengst mulig i arbeid. Det er vel også på sin plass å minne om at regjeringspartiene stemte mot dette, noe jeg finner litt underlig gitt den åpenbare utfordringen vi står overfor. Satt på spissen er det egentlig bare på én måte vi kan sikre at elevene i videregående skole får den undervisningen de har krav på i tiden som kommer. Det er ved å sørge for tilstrekkelig med midler, slik at de videregående skolene kan drive slik de er lovpålagt å gjøre.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-01-15:
Jeg vil takke statsråden for svaret og bekreftelsen på at det ikke var skjedd mye før 22. november, da denne interpellasjonen ble innlevert. Jeg vil også takke for bekreftelsen på de påstandene Fremskrittspartiet har fremmet fra denne talerstolen mange ganger, nemlig at pengene som Regjeringen skryter av, ikke kommer skolen til gode. Det er et alvorlig problem. Fokus på undervisningstid er viktig - ikke minst fokuserer Regjeringen sterkt på viktigheten av å utvide undervisningstimetallet i grunnskolen. Fremskrittspartiet er enig i at undervisningstid er viktig, og at det er fornuftig med flere fagtimer i grunnskolen. Det er imidlertid innholdet i undervisningstiden som er det viktigste. Det blir viktigere og viktigere å komme bort fra det at fokus på lek skal være like viktig som fokus på å lære. I skolen skal man primært ta til seg kunnskap. Jeg er derfor glad for at statsråden såpass tydelig sier at det ikke er akseptabelt at skoler og skoleeiere forsøker å lure seg unna de forpliktelsene de har overfor elevene. Likevel er det ikke til å komme bort fra at skolene kommer i en umulig situasjon når de blir pålagt kutt av skoleeier, ikke bare fordi rammene til skoleeier er for små, men kanskje også fordi skoleeier prioriterer helt andre ting foran skolen. I fylkeskommunen er det en stadig sterkere interesse for å påta seg nye oppgaver. De økonomiske rammene øker ikke. Og fylkeskommunen, som i hovedsak eier de videregående skolene, bruker pengene i andre retninger enn på skole. Jeg forstår at fylkespolitikere vil ha mer å gjøre. Selv om Fremskrittspartiet vil legge ned fylkeskommunene, har vi forståelse for at de som sitter i fylkestingene, har lyst til å ha mer å gjøre. Dette går direkte ut over skolene og finansieringen av dem. I dag er skolen offer for tilfeldige fylkespolitiske prioriteringer. Det betyr at opplæringstilbudet for elevene i ett fylke kan være mye bedre enn opplæringstilbudet til elevene i nabofylket, rett og slett fordi det er ulik prioritering når det gjelder opplæring og utdanning. Fremskrittspartiet har foreslått flere ganger, og kommer helt sikkert til å gjøre det igjen, at stykkprisfinansiering bør innføres også i videregående skole, slik at pengene følger elevene direkte til skolen. Da slipper man å få en situasjon hvor det er stor grad av ulikhet fra fylke til fylke når det gjelder undervisning og opplæringstilbud. Hver gang statsråden og hans partikolleger blir utfordret med hensyn til hvordan man skal sikre at pengene kommer dit de skal, kommer det noen vidløftigheter og kommentarer om det lokale demokrati og viktigheten av å opprettholde selvråderetten til skoleeier osv. Men nå har vi hatt to og et halvt år med denne regjeringen, og det viser seg at den ikke evner å styre ressursene i retning av skolen. Anniken Huitfeldt har til media sagt at da må man vurdere andre måter å finansiere dette på. Derfor vil jeg utfordre statsråden direkte: Vil statsråden nå vurdere andre måter å finansiere opplæring på, slik at man sikrer elevenes rett til opplæring, uavhengig av hvilke lokalpolitiske prioriteringer de er ofre for?
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-01-15:
Til siste taler først: Selv om representanten Tenden ikke var enig i alle mine og Fremskrittspartiets konklusjoner, tror jeg at jeg og Fremskrittspartiet er enig i de fleste av de konklusjonene Tenden presenterte fra talerstolen. Jeg har lyst til å takke for en god debatt. Jeg tror det har vært en viktig debatt når det gjelder det fortsatte fokus. På ett område ble jeg litt overrasket - og jeg er glad for at stortingsstolene har armlener, for hvis ikke tror jeg at jeg hadde falt av. Det gjaldt statsrådens påstand om at man siden regjeringsskiftet har snudd den negative trenden når det gjelder lærertetthet. Det sier altså statsråden til tross for at jeg i mitt innlegg gjorde rede for de nye tallene fra GSI, som er gjengitt bl.a. i Dagsavisen i går: «Antall elever per lærer i ordinær undervisning har økt siden den rødgrønne regjeringen overtok i 2005, fra 16,82 elever per lærer til 17,06.» Det betyr at det statsråden sa fra talerstolen, er direkte feil. Det synes jeg er leit. Så hadde representanten Ljunggren forventet mer av representanten fra Vestfold. Det kan godt hende jeg ikke står til forventningene, men jeg hadde faktisk forventet at representanten Ljunggren visste at dette dreier seg om langt mer enn oppslaget i Aftenposten. Dette er en langt mer omfattende problemstilling, så det kunne kanskje være en fordel å sette seg litt bedre inn i hvor omfattende dette er, før en hilsen sendes til Vestfolds representant. Jeg tror også det er ganske stor samling rundt innlegget fra representanten Enger og de konkrete tiltakene hun foreslo. Hvis det hadde vært lov å fremme forslag i interpellasjoner og Engers forslag hadde blitt tatt opp til votering i dag, tror jeg at de hadde blitt enstemmig vedtatt. Derfor håper jeg at statsråden merket seg de konkrete forslagene til tiltak, og at statsråden også merker seg de prosessene som skjer i komiteen, hvor det er et veldig sterkt fokus på disse problemstillingene. Jeg ser frem til at vi kan ha et samarbeid om tiltakene som skal iverksettes i tiden fremover. Jeg synes også at representanten Lena Jensen begynte veldig bra, og jeg er glad for at det ikke skal være noen form for aksept for den type undervisningskutt i offentlige skoler. Hun valgte å se litt tilbake på historien - og det er nok viktig. Men det er også viktig å ikke sette seg fast i historien, for mens representanten Jensen fortalte om den eventyrlige veksten innenfor kommunesektoren siden regjeringsskiftet i 2005, viser altså de siste tallene fra bl.a. KS at 90 pst. av kommunene må kutte med en rød-grønn regjering. Da tror jeg vi igjen kan konstatere at virkelighetsoppfatningen i denne sal er annerledes for de rød-grønne regjeringspartiene enn for dem som faktisk har skoen på. Verken representanten Jensen eller jeg har skoen på. Det har kommunene. Da blir det nesten slik at kampen om ord ødelegger for kampen om en bedre virkelighet.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-15:
Eg trur det er behov for å gå gjennom dette litt grundigare no, for å sjå på kva som er forskjellen. For det første er forskjellen mellom politikken til den regjeringa vi har i dag og politikken til den førre regjeringa, som representanten Anundsen støtta, at det no er ei kraftig satsing på kommuneøkonomien - frå ei sveltefôring til ei satsing. I den førre stortingsperioden vart lærartettleiken dårlegare - pila peikte nedover. No har vi hatt ei stabil utvikling. Jo, det vert brukt betydelege summar, og dei vert auka rundt om i norske kommunar og fylkeskommunar. Det vert satsa på kvalitet og på lærarane i skulen. Det vert brukt store summar lokalt på etter- og vidareutdanning, som nettopp er retta mot kompetansen til lærarane i skulen, og det vert sjølvsagt brukt betydelege summar jamnleg i norske kommunar og fylke på å byggje skular og ruste opp skular. Eit breitt spekter av dei oppgåvene som er knytte til kommunar og fylkeskommunar, vert prioriterte, og ein bruker meir pengar lokalt. I tillegg har denne regjeringa gjennomført ei betydeleg direkte satsing på skulen på andre måtar. Frå 2008 aukar vi timetalet med fem klokketimar på dei første trinna i grunnskulen, mens Framstegspartiets svar på det er å kutte eitt skuleår, etter partiet sitt program. Vi bruker òg betydelege midlar nasjonalt, ca. 375 mill. kr, til eit stort etter- og vidareutdanningslyft, nettopp for å sikre endå større kompetanse blant lærarane i skulen. Det er sjølvsagt heller ikkje riktig at vi ikkje har gjort mykje for å følgje opp dei mange ulike rettane elevane har. Det jobbar vi dagleg med i Kunnskapsdepartementet, og det gjer òg fylkesmenn og andre som har den oppgåva. Blant anna er det jamnleg avdekt forhold som vert følgde opp av fylkesmennene, forhold som nettopp er knytte til at elevane skal få den fag- og timefordelinga dei har krav på. Men i tillegg til det systematiske arbeidet med å følgje med på det, gå gjennom klagar som kjem opp, har vi bestemt at det skal vere eit særleg tilsyn med det, fordi det er så alvorleg at vi er nøydde til å sjekke det. Til slutt, for å svare på spørsmålet: Sjølv om vi har brukt mykje på skule, og det vert brukt mykje lokalt, må vi i tillegg kritisk vurdere ressursgrunnlaget for skulen framover, ikkje minst i lys av den kvalitetsutfordringa vi har fått. Vi vil halde fram med å vurdere korleis vi skal sikre vekst i økonomien for skulen i tida framover.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-15:
Det er ulike måtar å måle gruppestorleik i skulen på når det gjeld lærartettleik. Det vi har sett dei siste to åra, er at om ein måler dette med spesialundervisning eller utan, som ein gjorde i den nemnde artikkelen i Dagsavisen, så er utslaga bitte lite grann forskjellige. Det viser ei endring på 0,2 i negativ retning ved den eine måten å måle på og 0,2 - etter hugsen - når ein måler det på den andre måten. I sum er det altså omtrent stabilt, slik eg sa i stad, mens vi hadde ein nedgang i førre periode. Så fekk eg eit par utfordringar frå representanten Gundersen. Ja, at det vert brukt noko tid innanfor rammene av skuledagen til aktivitetar som ligg innanfor den generelle delen av læreplanen, er riktig. Mitt inntrykk er at det er allmenn aksept og forståing for at det til ein viss grad kan gjerast. Eit sånt eksempel kan t.d. vere skulegudsteneste. Det som er viktig, er at timetalet i så stor grad som mogleg vert halde oppe, men at det samstundes er rom for den typen aktivitetar - det kan vere andre òg - som mange meiner naturleg går inn i det vi skal ha med oss ut av skulen. Viss det er slik at Høgre på alvor ønskjer å ta det opp i større grad, t.d. ved å avgrense rommet for skulegudstenester eller andre aktivitetar innanfor skuledagen, vil eg kikke nærmare på det. Men eg kjenner ikkje til eit slikt forslag førebels. Når det gjeld undervisningstid og fråvere av lærar, vil eg vise til representanten Engers gode innlegg, som drøfter litt av kompleksiteten i dei problemstillingane. Vi må vere veldig tydelege på behovet for ein lærar og den viktige rolla læraren speler i skulen, og halde det opp òg i åra framover. Det er i betydeleg grad nødvendig å sjå nærmare på korleis vi kan sikre at undervisninga vert god, og sikre at lærarane er dei som kan gi slik undervisning i skulen. Samstundes finst det i dag eit overordna regelverk med ein betydeleg grad av lokal handlefridom med omsyn til korleis ein praktiserer regelverket for å undervise. Til representanten Gundersen vil eg seie at eg ikkje trur at eit kutt på 250 mill. kr til fylkeskommunen, som så vidt eg hugsar ligg i Høgre sitt alternative budsjettforslag, kan vere eit bidrag til å løyse nokon av dei problema som han sjølv tok opp i sitt innlegg. Til Venstre: Eg skjøner godt at Venstre ikkje liker å verte mint om den førre stortingsperioden og kommuneøkonomien då, som dei hadde ansvaret for. Men av innlegget til representanten Tenden kunne ein få inntrykk av at Venstre no foreslår ein auke i milliardklassen til kommuneøkonomien, noko som ikkje er tilfellet.