Jan Petter Rasmussen (Arbeiderpartiet), 2000-06-06:
Ved å åpne for anonym vitneførsel passerer en en terskel i norsk rettssystem. Dessverre er det slik at kriminelle i større grad enn tidligere utøver vold eller truer med å utøve vold overfor aktører i rettssystemet. Problemet er økende; derfor er det nødvendig å gå til dette skrittet. Hvis et vitne eller andre aktører i en straffesak utsettes for trusler fra den tiltalte eller personer i det aktuelle kriminelle miljø, er dette en trussel mot rettssamfunnet. Vitner har en spesiell rolle i en straffeprosess, og vitneprovet er ofte avgjørende for om en skyldig blir dømt eller ei. Samfunnet kan ikke akseptere at rettsvesenet kan mislykkes i straffeforfølgelsen mot en mistenkt fordi vitner er skremt fra å vitne fritt og sannferdig, som det heter i Europarådets rekommandasjon om trusler mot vitner og den tiltaltes rett til forsvar. For Arbeiderpartiet er det av avgjørende betydning at den tiltaltes forsvarer får en rett til å vite et anonymt vitnes identitet. Vi er imidlertid klar over at forsvareren kan komme i en vanskelig situasjon i forhold til tiltalte, og derfor sier vi en rett og ikke en plikt til å kjenne vitnets identitet. Aktor og dommere må også kjenne til hvem vitnet er, og fagdommere og lekdommere må likestilles på dette punktet. Vilkårene som gis for at en skal åpne for bruk av anonyme vitner i norske straffesaker, må være strenge. Det må være en reell fare for en alvorlig forbrytelse som krenker livet, helsen eller friheten til vitnet eller til noen av dets nærmeste, før et vitne tillates å opptre anonymt. Anonym vitneførsel skal også kunne tillates i tilfeller der det er fare for at det blir vesentlig vanskeligere for et vitne å opptre som spaner eller infiltrere seg i et kriminelt miljø under dekknavn – «under cover agent», som det heter – i senere straffesaker hvis identiteten blir kjent. Dette var for øvrig også representanten Krohn Devold inne på. Jeg vil understreke at anonym vitneførsel bare skal kunne brukes hvis det er strengt nødvendig og det ikke medfører vesentlige betenkeligheter av hensyn til den siktedes forsvar. I januar 1999 fikk lagdommer Mary-Ann Hedlund i oppdag fra Justisdepartementet å utrede spørsmålet om bruk av anonyme vitner. Hedlund går i sin utredning inn for at det på etterforskningsstadiet bør være en generell adgang til å holde vitners identitet skjult for den tiltalte. Hun fraråder imidlertid på det nåværende tidspunkt å åpne for at vitner skal kunne forklare seg for retten under full anonymitet. Derimot er hun mer åpen for forskjellige former for delvis anonymitet. Jeg vil ikke gå nærmere inn på detaljene i hennes utredning, bortsett fra en viktig konklusjon hun trekker, nemlig at bruk av forklaringer fra anonyme vitner i seg selv ikke er i strid med de krav til rettferdig rettergang som settes i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, artikkel 6(1) og (1) Justisdepartementet er enig i Hedlunds konklusjon. Det samme er regjeringsadvokaten som bl.a. uttaler at forslaget om bruk av anonyme vitner synes å ligge «innenfor de rammer som hittil er trukket opp gjennom rettspraksis fra kontrollorganene under EMK», Den europeiske menneskerettskonvensjonen. Jeg har tidligere i innlegget så vidt vist til Europarådets rekommandasjon om trusler mot vitner og den tiltaltes rett til forsvar. Hovedhensikten med rekommandasjonen er å samordne og bevirke medlemsstatenes initiativ for å beskytte truede vitner, samtidig som den tiltaltes rett til et effektivt forsvar blir ivaretatt. Jeg viser videre til proposisjonens omtale av rekommandasjonen, der det heter: «Anonymitet bør bare tillates når vitnets liv eller frihet er alvorlig truet, eller hvis det er tale om en polititjenestemann som har arbeidet som «under cover agent» og hans mulighet til å arbeide i framtiden er alvorlig truet. Det bør kunne antas at vitnemålet vil ha vesentlig betydning for opplysningen av saken. En beslutning om anonymitet bør behandles av retten, slik at forsvaret gis anledning til å imøtegå behovet for anonymitet, samt å komme med innvendinger mot vitnets troverdighet mv.» Dette siste er lagt til grunn i det foreliggende forslag, ved at en begjæring om anonym vitneførsel skal behandles av tre fagdommere i lagmannsretten og av administrator i herreds- eller byretten. Når det dreier seg om anonym vitneførsel under saksforberedelsen, som det også åpnes for i proposisjonen, blir det i disse tilfeller forhørsretten som må ta en eventuell beslutning. Det legges også vekt på at en avgjørelse om anonym vitneførsel treffes ved kjennelse, og at den kan påkjæres. Det skal også være plikt til å begrunne en kjennelse om anonym vitneførsel. For at spørsmålet om anonymitet for et vitne skal kunne behandles, er det en selvfølge at det er oppnevnt offentlig forsvar før så skjer. Dette gjelder også hvis spørsmålet er aktuelt under saksforberedelsen. EUs ministerråd vedtok 23. november 1995 en resolusjon om beskyttelse av vitner i forbindelse med bekjempelsen av internasjonal organisert kriminalitet. Resolusjonen fremholder at hel eller delvis anonymitet for truede vitner er et aktuelt virkemiddel som statene anbefales å vurdere å ta i bruk i straffeforfølgingen av internasjonal organisert kriminalitet. Hovedregelen i de europeiske land er at anonym vitneførsel ikke er tillatt. Flere land har imidlertid unntaksbestemmelser som tillater hel eller delvis anonymisering, bl.a. England og Nederland. Pr. dags dato er anonym vitneførsel ikke tillatt i noen av de andre nordiske land. Når en nå i Norge går til det skritt å åpne for muligheten for anonym vitneførsel, er det nødvendig, i tillegg til trusselvurderingen, at listen legges høyt for hvilke typer saker dette kan tillates i. Det vil dreie seg om drap, grov legemsbeskadigelse, legemsbeskadigelse med døden til følge, voldtekt, kidnapping, ran, grovt ran, utpressing, alvorlige narkotikasaker, hvitvasking av penger, flykapring og brudd på det nye straffebudet om motarbeiding av rettsvesenet som lanseres i denne proposisjonen. Omtale av dette forslaget kommer jeg for øvrig inn på senere i innlegget. Alle nevnte forhold ligger i Justisdepartementets forslag. I tillegg foreslår en enstemmig justiskomité at bestemmelsen om produksjon, salg, oppbevaring og innførsel av et meget betydelig kvantum alkohol tas med under de typer lovbrudd som kan føre til anonym vitneførsel. Ut fra høringsrunden, der høringsinstanser beskriver deler av dette kriminelle miljøet som meget hardt, finner vi det riktig å inkludere den grove spritkriminaliteten. I samme forbindelse ber vi også Regjeringen vurdere å heve strafferammen i alkoholloven § 10-1 tredje ledd fra seks til ti år. Blir denne strafferammen hevet, blir det mulig å ta i bruk ulike ekstraordinære etterforskningsmetoder i denne type saker. Så det er ikke bare det at vi får det inn på listen over saker der det kan forekomme anonym vitneførsel, men det får også følger ellers for måten en kan etterforske på. Det er viktig å understreke at en beslutning om at et vitne skal kunne opptre anonymt, ikke må tas til inntekt for at retten mener at den tiltalte er skyldig. I den forbindelse vil jeg minne om at Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i flere saker har godtatt bruk av anonyme vitner. I proposisjonen legges det vekt på at vitneprovet til et anonymt vitne ikke kan være det eneste eller hovedsakelige bevis for domfellelse. Dette skulle også være i tråd med Den europeiske menneskerettighetsdomstolens praksis. Jeg deler imidlertid departementets syn om at det ikke er riktig å ta inn som et uttrykkelig vilkår i loven at vitneprovet ikke må være av avgjørende betydning for sakens utfall. Det er ikke vanlig i vår prosesslovgivning at det oppstilles regler for hvor stor vektlegging vitnebevis kan ha. Andre tiltak som gjør vitneplikten mindre belastende, er også viktige for at de nødvendige opplysninger skal kunne komme fram under en straffeprosess. Det kan f.eks. være å unnlate å oppgi bosted/arbeidssted, tiltak slik at den tiltalte ikke kan se vitnet når det forklarer seg i retten, og det kan også være at den siktede eller andre må forlate rettssalen når et vitne forklarer seg. Jeg vil spesielt peke på de tilfeller der vitner og/eller den fornærmede er mindreårig. Rettspraksis fram til nå, etter at det i 1994 ble åpnet for adgang til å nekte tiltalte å være til stede av hensyn til fornærmede når sistnevnte forklarer seg, tyder på at bestemmelsene praktiseres for strengt i saker der den fornærmede er mindreårig. Dette ønsker nå en samlet justiskomite en endring på ved at vi foreslår endringer i straffeprosessloven §§ 245 og 284, der vi nå slår fast: «Ved avhør av fornærmede eller av et vitne under 18 år kan retten treffe beslutning om at siktede eller andre skal forlate rettssalen, også hvis særlige grunner gjør at hensynet til henholdsvis fornærmede eller vitnet tilsier det». Med dette ønsker vi å slå fast at det er et viktig moment i seg selv at en fornærmet eller et vitne er mindreårig, i dette tilfellet definert ut fra en aldersgrense på 18 år. Jeg vil spesielt peke på at det ikke bare er den tiltalte, men også andre tilstedeværende som kan bli pålagt å forlate rettssalen, og det har å gjøre med den atmosfæren som kan oppstå i en rettssak der mindreårige er involvert. Politiet og Riksadvokaten har kommet med innspill når det gjelder aktuelle endringer i folkeregisterloven. De mener at adgangen til å beskytte personopplysninger må utvides. Det er jeg helt enig i. I denne sammenheng må det dessuten åpnes for at en person skal kunne få nye personopplysninger. De andre nordiske land har eller har foreslått straffebud som verner aktører i rettsvesenet. Dette i seg selv, men først og fremst det at bruk av trusler og vold mot vitner og andre aktører i straffesaker er et tiltakende problem, tilsier at vi også i Norge får et straffebud om det samme. Departementet foreslår at en bruker betegnelsen «motarbeiding av rettsvesenet» i forslagets innledning, noe som etter min mening er godt dekkende. At det er aktører i videste forstand i forbindelse med en rettsprosess som blir beskyttet, og at også aktørenes nærmeste er omfattet, er meget tilfredsstillende. Det er viktig å få slått fast at det nye straffebudet dreier seg om handlinger som rettssystemet tar sterk avstand fra, og at det er avgjørende for straffbarheten om handlingen vil kunne påvirke aktører i rettsvesenet til å foreta eller la være å foreta en handling. De foreslåtte strafferammer på fem år, eller ti år ved gjentakelse eller hvis handlingen er utført under særdeles skjerpende omstendigheter og det foreligger forsett, markerer tydelig alvoret i slike handlinger og at de er uakseptable. Justiskomiteen har ved flere anledninger påpekt alvoret i barnemishandlingssaker og bad i Budsjett-innst. S. nr. 4 for 1999-2000 Justisdepartementet vurdere om det er behov for endringer for å sikre en tilstrekkelig streng straffereaksjon. I vår komiteinnstilling i denne saken har vi tatt til etterretning departementets svar om at domstolene legger nok vekt på at det dreier seg om vold mot barn, og at barnemishandling straffes strengt sett i forhold til andre forbrytelser. Det som imidlertid er viktig, er at barnemishandling ikke bare dømmes etter § 219 i straffeloven, men i praksis i kombinasjon med §§ 228 og 229 om legemsfornærmelse og legemsbeskadigelse. Barnemishandling er uakseptabelt og skal dømmes strengt. Når det gjelder vold mot offentlige tjenestemenn, går alle utenom Fremskrittspartiet mot å innføre egne minstestraffer. Flertallet går heller ikke inn for å innføre nye særskilte minstestraffer mot vold generelt. I forhold til moderne prinsipper for straffeutmåling må den utmålte straffen bygge på en totalbedømmelse av både den straffbare handlingen, gjerningsmannens person, handlingens grovhet og eventuelle andre forhold som kan ha betydning i den aktuelle sak. Det er også enighet blant det samme flertallet om at maksimumsstraffene i straffereglene om vold er høye nok. Riksadvokaten har for øvrig i så måte kommet med klare signaler. Justisdepartementet har imidlertid bedt Riksadvokaten vurdere om det bør tas inn en særskilt regel i straffeloven med en skjerpet strafferamme for tilfeller der det blir skutt mot politiet. Dette dreier seg om en særlig kvalifisert form for vold, og det er viktig at dette arbeidet blir gitt prioritet, slik at en slik regel kan komme inn i straffeloven. Alt skulle tyde på at det her er flertall for at det vil kunne skje. For øvrig kan nevnes at en samlet justiskomite støtter departementets forslag om at også enkeltmedlemmer av Regjeringen, Stortinget og Høyesterett skal kunne beskyttes etter straffeloven § 99. I dag foreligger det i forhold til denne paragrafen kun kollektiv beskyttelse. Ifølge departementet kan de foreslåtte lovendringene få både administrative og økonomiske konsekvenser. Betydningen av de foreslåtte endringer er imidlertid så stor at både de rettsmessige, menneskelige og samfunnsmessige fordelene er langt viktigere enn disse konsekvensene. Lovendringene i dette forslaget er prinsipielle og av stor betydning. Derfor er det naturlig at det foreslåtte lovforslaget totalt sett blir gjennomgått og etterkontrollert fire til fem år etter at det er satt i verk. Stortinget må om nødvendig foreta eventuelle endringer eller justeringer hvis det skulle være behov for det.