Tomas Norvoll (Arbeiderpartiet), 1998-12-10:
Vi har hatt en debatt i dag og også tidligere hatt debatter om komiteenes budsjetter som har vært preget av at det har vært et linjeskifte hos sentrumspartiene. Vi har opplevd at Høyre og Fremskrittspartiet i komite etter komite har fått gjennomslag for at den offentlige samfunnsordningen skal nedprioriteres, mens de private, personrettede ordningene står i fokus. Vi opplever et sentrum som nærmest opptrer som politisk rekved, og som ikke kan forsvare seg på en skikkelig måte. Vi så i forhandlingene at når sentrum måtte velge, sa de – og de sier fortsatt – at de prioriterer skolen, mens de faktisk nedprioriterer den og de offentlige samfunnsløsningene. Vi fikk nå nettopp en veldig grei redegjørelse fra representanten Stråtveit om hvorfor de mener at kontantstøtte og private, personrettede ordninger er vesentlig mye viktigere enn de overordnede samfunnsmessige ordningene. Vi må respektere det standpunktet, men vi trenger ikke på noen måte å være enig i det. Og det må være lov til å si at det er leit, ikke så mye for Arbeiderpartiet, men for den norske skolen at de som tidligere alltid har hevdet at de er for enhetsskolen og vil styrke den, nå skifter side. Jeg opplever også at representanter fra Senterpartiet prøver å forsvare seg med at de var nødt til å samarbeide med Høyre og Fremskrittspartiet, hvis ikke, ville Arbeiderpartiet og Høyre ha laget et budsjett som ville vært vesentlig mye dårligere enn det som blir vedtatt nå i dag. Det er ikke riktig. Arbeiderpartiet tilbød seg i en kaotisk situasjon hvor regjeringspartiene så ut til ikke å være i stand til å ta styringen, å samarbeide med hvem som helst for å få til en forsvarlig ordning. I et sånt samarbeid ville man aldri opplevd at Arbeiderpartiet sviktet sine prinsipper om skolefritidsordningen, om grunnskolen, om enhetsskolen og om de generelle, store samfunnsinstitusjonene våre. Når regjeringspartiene nå har gått til Høyre og Fremskrittspartiet, får de stå for det. De får på et eller annet tidspunkt lære seg å stå på egne bein, og ikke drive og henge i bukseslengen og skjørtekanten til Arbeiderpartiets representanter. Men vi tar til etterretning det linjeskiftet som har funnet sted. Vi tror ikke at kuttene – selv om de er store, og selv om de er ille – i den offentlige skolen i seg selv vil føre til en total rasering av skoletilbudet. Men det vil merkes, og det er uttrykk for en trend og en linje som sentrumspartiene nå har valgt. Representanten Lyngstad avdramatiserte kuttet i skolefritidsordningen med å si at det bare vil koste 120 kr mer i måneden. For det første tror jeg det tallet er feil. Det vil variere mye fra kommune til kommune. Og jeg må si: Det er nok ikke vanskelig for representanten Lyngstad å betale 120 eller 150 kr mer i måneden, som tross alt har en inntekt og diettordning på over 500 000 kr i året. Men det finnes mange med små barn som har det vesentlig strammere enn representanten Lyngstad, og som vil merke det kuttet som flertallet nå velger å foreta. Arbeiderpartiet satser på den offentlige skolen, og ikke minst satser vi på høyere utdanning. Det motsatte har vært hevdet i dag. Da vil jeg få lov å henlede oppmerksomheten på at Arbeiderpartiet i dag fremmer forslag om at det skal brukes 42 mill. kr på desentralisert høyere utdanning for å bringe utdanning ut i regionene, slik at det skal være mulig for folk som ønsker høyere utdanning og høyere kompetanse, å bosette seg ute i regionene. Hvis vårt forslag blir vedtatt, ville det vært et løft for den desentraliserte høyere utdanningen, og det ville ha gitt muligheten til å få på beina mange tilbud rundt om i landet. I innstillingen går komiteen inn for at høyskoler som har de faglige kvaliteter, kan tildele doktorgrad. Jeg forutsetter at dette skjer raskt. Vi har også registrert at statsråden har kommet med veldig mange løfter om nybygg og samlokaliseringer innenfor høyskole- og universitetssektoren. Nå har statsråden reist rundt og lovet mye. Nå er det på tide at han begynner å konkretisere prioriteringen og faktisk tar tak i de plassproblemene som er ved mange institusjoner. Da vil jeg minne om den merknaden som et flertall står bak, som sier at samlokaliseringer skal prioriteres, og vi ser fram til at statsråden skal legge fram en sak og faktisk begynne å prioritere sine egne løfter.