Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2022-02-15:
Er det tenkelig at regjeringen ville skrive en erklæring sammen med Russlands regjering med en tekst som betyr at Norge medgir at Nobelprisen til Sakharov ødela forbindelsene til Russland, at vi forplikter oss til å respektere Russlands anneksjon av Krim og territorielle interesser i Ukraina, at vi forstår Russlands interesse av å undertrykke opposisjonen, og at vi ikke vil støtte noe som strider mot Putin-regimets interesser? Jeg tror ikke det, men en slik felleserklæring, eller normaliseringsavtale, har regjeringen vår med Kina. I denne felleserklæringen slår Norges og Kinas regjering sammen fast at Nobelprisen til Liu Xiaobo i 2010 var grunnen til at forholdet mellom landene ble dårlig, og deretter slår erklæringen fast at Norges regjering forplikter seg til å støtte ett-Kina-politikken, respektere Kinas territorielle integritet, respektere Kinas kjerneinteresser og ikke støtte noe som strider mot Kinas kjerneinteresser, m.m. Alle vet hva disse spesifikke formuleringene betyr. Det betyr at Norges regjering vil støtte den kinesiske regjeringens krav på Taiwan, dens undertrykkelse i Hongkong og Øst-Turkestan, okkupasjonen av Tibet osv., og til ikke å støtte noen opposisjon eller irritere Kinas regime på noen måte. Erklæringen er et ensidig diktat om hva Norge forplikter seg til. Den inneholder ingen forpliktelse for Kina, og Norge har ingen slik erklæring med noe annet land. I går sa utenriksminister Huitfeldt til VG at dette er en politisk erklæring, ikke en avtale, og var et uttrykk for et ønske om et bredt samarbeid mellom Norge og Kina. Men erklæringen innebærer ingen bindinger. Tvert imot har normaliseringsavtalen gitt mulighet til å diskutere en rekke spørsmål med Kina, også menneskerettigheter. Det er heftig å hevde at ordlyden i felleserklæringen ikke inneholder noen bindinger. Etter at felleserklæringen var skrevet, lå Solberg-regjeringen svært lavt overfor diverse eksempler på Kinas brudd på menneskerettigheter og på internasjonale spilleregler, og de ville som kjent ikke møte sin gamle venn Dalai Lama da han var i Oslo. Støre-regjeringens profil har så langt vært forholdsvis lav, den også, og imens har menneskerettssituasjonen i Kina blitt mye verre. Men det viktigste er at felleserklæringen er grunnlaget for at Norge nå forhandler en frihandelsavtale med Kina. Det er udiskutabelt hvilket signal dette sender – nasjonalt og internasjonalt. Kina stiller som betingelse for en frihandelsavtale at Norge ikke sier ting som irriterer Kina. Og ved å akseptere teksten i felleserklæringen viser Norges regjeringer at de er villige til å tre til side for våre viktigste prinsipper og la være å overholde våre internasjonale forpliktelse til å kritisere overgrep, akseptere og tie stille om Kinas brudd på menneskerettigheter og på felles regler internasjonalt for å skaffe Norge fordelaktig markedsadgang til Kina. Dette bestrider altså utenriksministeren sterkt. Vi sier hva vi vil, sier hun. Det er bra, men hvorfor tjener det da Norges interesser å ha en felleserklæring som alle oppfatter så kraftig annerledes enn utenriksministeren hevder at er erklæringens reelle betydning? Og hvorfor tar ikke regjeringen avstand fra en erklæring som stiller Norge i et så dårlig lys, hvis erklæringen i virkeligheten ikke legger noen begrensninger på Norges muligheter til å kritisere Kina? Og er det slik at Norge i frihandelsforhandlingene med Kina faktisk gjør det vi burde gjøre, nemlig å stille krav om menneskerettigheter, om arbeiderrettigheter, om miljø- og klimaprinsipper, om internasjonale spilleregler osv. som Norges forutsetninger for å inngå en handelsavtale? Hvis regjeringen faktisk gjør dette, da vet vi at vi risikerer at Kina avbryter forhandlingene og nekter å gå inn på en frihandelsavtale. Derfor er spørsmålet: Vil utenriksministeren ta tydelig stilling for de undertrykte gruppene i Kina, og vil man åpne for å si opp normaliseringsavtalen fra 2016 og om nødvendig bryte de pågående frihandelsforhandlingene med Kina?