Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2020-10-09:
Det kan ikke gjentas for ofte: Den krisen landet nå står i, viser styrken ved et samfunn med små forskjeller, høy tillit mellom folk og et nært samarbeid mellom partene i arbeidslivet. Det har gjort oss bedre rustet til å håndtere det økonomiske tilbakeslaget. Vi løser de store oppgavene i fellesskap og overlater ikke hver enkelt til seg selv, verken hver enkelt bedrift eller hvert enkelt menneske. Det gjør oss også bedre i stand til å få nødvendig fart i økonomien igjen, men da må vi ta vare på disse egenskapene i vår samfunnsmodell på en bedre måte enn det regjeringens politikk gjør. Selv om det heldigvis er færre ledige nå, er ledigheten usedvanlig høy. 200 000 er fortsatt registrert som arbeidssøkere hos Nav, dobbelt så mange som før krisen, og vi må 25 år tilbake i tid for å finne et høyere ledighetstall. Derfor er alle de ledige vår aller største utfordring nå. Framtidsutsiktene i budsjettforslaget viser at fallet i ledigheten og innhentingen i økonomien ser ut til å bremse opp. Det vil gå for sakte. Selv med den vesle farten spør mange om regjeringen er for optimistisk. Det kan altså gå enda tregere. Går dette for tregt, svekkes vår evne til verdiskaping og fordeling. Den høye ledigheten må ikke få bite seg fast. Koronakrisen må ikke skape enda større forskjeller mellom folk. Både denne krisepakken og budsjettforslaget er utilstrekkelig for å få ledigheten raskt nok ned, rette opp urettferdigheten i byrdefordelingen og gi forutsigbarhet til næringslivet. Men enda mer formuesskattekutt til landets rikeste er det funnet plass til i budsjettforslaget. Det er mønsteret i denne tiltakspakken og i budsjettforslaget for neste år. Ordningen som ble opprettet for å sikre at lærlinger og selvstendig næringsdrivende ikke blir stående på bar bakke, og at lavtlønte ikke skulle rammes ekstra hardt, avvikles nå eller varsles avviklet. Over en måned etter at kompensasjonsordningen for næringslivet løper ut, er erstatningen fortsatt ikke på plass, og reiselivet svever fortsatt i uvisse om hvordan ordningen for dem vil bli. Dette setter arbeidsplasser i fare. Før sommeren la Arbeiderpartiet i Innst. 360 S fram en bred og kraftig pakke for å sikre trygghet for helse og velferd, økt aktivitet og framtidsrettet vekst – en kraftig politikk for å unngå at en krise som rammer skjevt, skulle øke forskjellene i samfunnet. Her var det mange gode forslag regjeringen kunne og burde benyttet seg av. Vi mener at det fortsatt, i årets siste måneder, er et stort behov for å benytte finanspolitikken aktivt for å bekjempe både ledighet og ulikhet. I denne innstillingen foreslår vi tiltak som vil føre til en mer rettferdig byrdefordeling, få hjulene raskere i gang igjen, ledigheten raskere ned og sikre våre felles velferdstjenester i kommunene. Det har vært bred enighet om mye i de tiltakspakkene som er vedtatt, også i denne er det det, men ikke om alt. For oss har det vært avgjørende å gi krisepakken en tydeligere sosial profil. Nedstengingen av landet rammet arbeidstakere med lav inntekt og lav utdanning hardest. Derfor var det nødvendig å sørge for bedre inntektssikring for utsatte grupper, både lavtlønte, foreldre med barn som var syke eller i karantene, selvstendig næringsdrivende og permitterte lærlinger. Nå avvikles flere av disse ordningene – for tidlig, etter vårt syn. Usikkerheten er for høy, antall ledige er fortsatt for mange. Andre talere fra vår side vil gå nærmere inn på disse tiltakene, men la meg særlig peke på studentenes sårbare økonomiske situasjon som følge av koronakrisen. Det er et politisk ansvar å forebygge at pandemien skaper større sosial ulikhet. Halvparten av den såkalte studentmilliarden står ubrukt, og regjeringen bør snarest gå i dialog med studentorganisasjonene for å finne en løsning. Vi har et forslag om dette i innstillingen som jeg tar opp nå, sammen med de andre forslagene fra Arbeiderpartiets side. Gjennom hele krisehåndteringen har Arbeiderpartiet lagt vekt på at det ikke må bli slik at fellesskapet tar kostnadene ved tap og økonomisk nedtur, mens gevinstene, som det også er noen av i slike kriser, havner i private lommer. Det er nettopp for å sikre tillit og små økonomiske forskjeller at vi ikke bare trenger et sterkt sikkerhetsnett som sikrer folks inntekt, men også stiller klare krav til bedrifter som mottar statlig støtte. Slik møter vi krisen med solidaritet, samtidig som vi stopper fallet i økonomien og legger grunnlaget for en raskere gjenopphenting.