trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-07:
Trine Skei Grande brukte 6-åringsreformen som eksempel på noe som er underfinansiert. Jeg tror nok at det er en av de reformene som var nesten fullfinansiert – kommunene fikk støtte på bakgrunn av utbygging, og det ble brukt ganske mange milliarder kroner. Så det er kanskje en av reformene som har vært nærmest å bli fullfinansiert. Det er ganske mange andre reformer som er vedtatt her i Stortinget, som ikke er fullfinansiert, og der kommunene ofte sitter med svarteper. Men 6-åringsreformen var altså ganske nær, tross alt, ved å bli fullfinansiert. Så har jeg lyst til å følge opp spørsmålet fra Karita Bekkemellem Orheim, med en litt annen vri. Jeg skal ikke stille spørsmål om hva man synes om Regjeringens forslag om å kutte 1 milliard kr, men knytte det helt konkret opp mot den lovendring vi nå gjør: de rettighetene som vi gir elevene, de krav vi nå stiller til arbeidsmiljøet, både de fysiske og de psykososiale. Tror Trine Skei Grande at det er behov for store investeringer innenfor utdanning i årene framover? Og tror Trine Skei Grande at dette lovverket vil kunne være en god brekkstang for elever og andre for å få til disse investeringene, for å gjøre skolebygningene bedre og for å skape et bedre arbeidsmiljø for dem som holder til på skolen, da først og fremst elevene? Tror hun at de milliardene som skal til, må komme fra staten? Hvis hun tror det, antar jeg at hun ikke kan gå inn for å redusere disse milliardene vi nå har stilt til disposisjon til kommunene, fra 2 milliarder kr til 1 milliard kr. Jeg vil først og fremst ha noen refleksjoner rundt hva hun tror vil være behovet i årene framover.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-11-07:
Jeg registrerte at statsråden la inn et sterkt forsvar for en tilsynsmodell som flertallet har gitt uttrykk for ikke er den man ønsker. Det innebærer at statsråden er nødt til å kikke på andre alternative modeller. Selv om hun føler at hun hadde laget en god modell selv, var ikke Stortinget helt enig i det. Det innebærer at hun er nødt til å komme tilbake til Stortinget med et annet system, en annen måte å organisere tilsynet på. Da kan jeg rett og slett utfordre henne på om hun vurderer det slik at Arbeidstilsynet kan være et godt tilsynsorgan. Vi har jo argumentert sterkt for det, fordi det har en kompetanse som andre organer sannsynligvis ikke har – og da er det snakk om å bygge opp et nytt byråkrati, et nytt system, ved siden av noe som fungerer for arbeidstakere, og vi kunne sannsynligvis med letthet overføre den kompetansen ved å gi dem denne myndigheten som vi nå jakter på, eller den myndigheten som vi prøver å finne et organ for. Det var noen refleksjoner rundt akkurat det. Så til mobbing. Statsråden brukte også mye tid på det, og det er bra. Jeg er helt enig med henne når det gjelder det som går på nullvisjonen. Det går ikke an å si at vi har noe annet mål enn å få bort all mobbing. Og så sier hun at departementet vil tilby ulike programmer til skolene. Det trenger man ikke departementet til, for allerede i dag får skolene tilbud om programmer. Utdanningsdirektørene har ulike programmer, og vi har andre programmer som blir tilbudt skolene. Så det er ikke mangel på tilbud. Tilbudene ligger der, men problemet er at skolene rett og slett ikke har råd – de mangler 30 000, 40 000 eller 50 000 kr, som disse programmene koster. Det er vi nødt til å gjøre noe med, og da er det egentlig bare én måte å gjøre det på, nemlig at staten går inn og tar ansvar for akkurat den delen. Det er veldig viktig at lærerne blir bevisstgjort på antimobbingsarbeid, og at de får en reflektert holdning til det. Så det er ikke mangel på tilbud, det er mangel på penger. Hvorfor vil da ikke regjeringspartiene og statsråden være med på dette forslaget? Her hadde de muligheten til å vise at dette vil vi gjøre noe med.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
Jeg må si først at jeg er veldig glad for at regjeringspartiene har blitt med på en mye mer forpliktende lov enn det departementet la opp til. Jeg tror at vi var til stede ved den samme høringen. Det var ingen tvil om at alle som var inne på høring i komiteen, mente at det forslaget som var lagt fram fra statsrådens side, var for uforpliktende. Jeg skal nevne to konkrete ting: Hvis vi virkelig mener at elevene i dagens Skole-Norge ikke har klare rettigheter, må det få noen konsekvenser og føre til oppstramming av loven. Det departementet sa i sitt forslag, var at denne loven ikke ville ha en eneste økonomisk eller administrativ konsekvens. Det mente komiteen var feil. Vi har påpekt at dette faktisk ville kunne få en del konsekvenser for kommunene. Jeg er derfor veldig glad for at bl.a. Høyre har blitt med på en forpliktende merknad som vil gi den enkelte eleven en individuell rett, som igjen vil bety en klar forpliktelse fra skoleeierens side. Representanten Olsen var inne på det Stoltenberg-regjeringen hadde gjort. Jeg har gått tilbake og lest det brev skolestatsråd Trond Giske sendte ut i sin tid. Det er ingen tvil om at han gav veldig klart uttrykk for at elevenes arbeidsmiljø må styrkes i langt større grad enn det som gjøres innenfor dagens gjeldende lov. Da pekte han på både det psykososiale, det estetiske og det pedagogiske læringsmiljøet til elevene. Det sa han veldig klart fra om, at det ville komme på plass. Nå er det slik at det er en annen statsråd som høster. Jeg er veldig glad for at Stortinget i dag kan vedta noe som blir forpliktende overfor alle elevene.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
Jeg har et konkret spørsmål til representanten Ine Marie Eriksen. Hvis det er slik at Høyre, og spesielt da Unge Høyre, har vært så opptatt av å sikre elevenes rettigheter, hvorfor fikk da ikke Ine Marie Eriksen med seg sin egen statsråd på å opprette et uavhengig tilsynsorgan? Det er helt klart at skal den enkelte eleven komme gjennom med sin sak, er man også helt avhengig av å ha et uavhengig statlig tilsyn som en vaktbikkje som påser at denne klageadgangen blir reell. Hvis ikke hadde vi kunnet få en sovende lov behandlet her i dag. Dette klarte heldigvis flertallet i komiteen å rette opp. Så har jeg lyst til å si til det representanten nå var inne på i forhold til mobbing: Det er faktisk slik at det er så mye som 1 750 grunnskoler rundt om i landet som har fått tilbud om å delta i mobbeprogrammet, men det er kun 226 skoler som har takket ja. Når til og med statsministeren har gått ut med en konkret målsetting om at vi skal fjerne all mobbing i den norske skolen i løpet av to år, er det interessant å høre hvordan i all verden vi skal klare dette rent konkret. Når vi har gode mobbeprogram tilgjengelig, men faktisk ser at Skole-Norge sier nei fordi de ikke har økonomi, er det et legitimt og betimelig spørsmål å spørre Regjeringen om hvorfor det ikke er lagt inn en eneste krone til disse tiltakene.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
Representanten Skei Grande sa i sitt innlegg at det ikke bestandig er samsvar mellom det som vedtas her i salen, og hva som faktisk er mulig å få gjennomført for våre kommunalpolitikere ute i det ganske land. Jeg tror at alle som har vært med på en del beslutninger her i salen gjennom flere år, selvfølgelig kan ta selvkritikk på hvordan rammene til Kommune-Norge har vært i forhold til en del av de reformene som har blitt vedtatt. Men da har jeg lyst til å stille det konkrete spørsmålet til representanten Skei Grande: Når vi i dag faktisk behandler en sak som handler om elevenes arbeidsmiljø, også hvordan de fysiske forholdene er for elevene, kan jeg ikke forstå hvordan representanten Skei Grande kan forsvare at Regjeringen hennes faktisk kutter en hel milliard kr til skolebygg. Dette betyr at kommunene får mye dårligere muligheter til å gjennomføre en del av de tingene Stortinget vedtar i dag. – Det kunne vært interessant å høre. Så en liten kommentar helt til slutt, om det som gjelder mobbing, som også representanten Skei Grande var inne på i sitt innlegg. Situasjonen er jo at mobbingen i den norske skolen har økt med så mye som 70 pst. i løpet av de siste seks årene. Og dette handler ikke om at lærerne ikke har et ønske om å hjelpe og bidra til å stoppe mobbing. Poenget er at vi som politikere også har fylt så mye inn i den norske skolehverdagen med nye ting at det er grenser for hvor mye lærerkreftene faktisk klarer å følge opp i forhold til ulike typer problemstillinger. Da har jeg lyst til å etterlyse mer konkretisering i forhold til nullvisjonen til Bondevik. Hva kan vi konkret forvente, og hvis vi da ikke kommer i mål, hva vil Regjeringens svar være til alle elevene i det ganske land?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2002-11-07:
Når en skal begynne å oppsummere debatten her i dag, må jeg si at jeg er litt overrasket over hvor høyt Høyre går på banen i sine innlegg. Jeg tror nok også at vi kanskje kan spore en viss sårhet når det gjelder de innleggene som har vært holdt her i dag. Det er jo slik at statsråden har lagt fram et forslag som la opp til en todelt tilsynsordning, der kommunen faktisk selv skulle være med på å føre tilsyn med sin egen virksomhet. Da synes jeg det ville være interessant å høre en litt mer saklig begrunnelse for nettopp det forslaget fra statsrådens side. Jeg vil også spørre om hun også i dag, etter det vedtaket som vi nå snart kommer til å fatte, mener at det vi vedtar, ikke vil ha en eneste økonomisk eller administrativ konsekvens. I og med at vi heller ikke har fått noe særlig klart begrunnet svar på kuttet på 1 milliard kr til skolebygg, vil jeg stille det samme spørsmålet til statsråden som jeg nettopp stilte til representanten Trine Skei Grande: Hvordan i all verden skal vi forsvare dette kuttet når vi faktisk vet at bygningssituasjonen er såpass dårlig rundt om i landet? Så er det jo slik at Høyre og Venstre gjentatte ganger viser til situasjonen i Oslo. Etter det jeg har klart å få med meg, er det vel slik at byrådet i Oslo bruker 5 000 kr mindre i gjennomsnitt på skoler enn det som er landsgjennomsnittet. Det er ingen tvil om at de behovene som er ute i Skole-Norge, er store, og at en by som Oslo også har helt andre utfordringer og behov enn det en del av de små kommunene våre i det ganske land, har.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-11-07:
Jeg har to spørsmål til representanten Karita Bekkemellem Orheim. For det første vil jeg si at jeg er helt enig med representanten når hun sier at denne saken kom ikke én dag for tidlig. Det er jeg helt enig i. Statsråd Clemet har handlet raskt der forgjengerne har somlet, eller i hvert fall ikke handlet. En påstand som har kommet fra Arbeiderpartiet, som i hvert fall ble antydet her i dag, er at departementet har foreslått en i utgangspunktet sovende lov. I sitt innlegg sa representanten Bekkemellem Orheim: lite konkret og generell. Jeg har vanskelig for å forstå hvordan representanten kan påstå det. Lovforslaget inneholder etter min mening konkrete paragrafer om krav, om rettigheter og også om straff hvis ting ikke følges opp. Jeg viser som eksempel til § 9a-7. Arbeiderpartiet er med på ett konkret endringsforslag når det gjelder lovteksten, som regjeringspartiene ikke er med på. Det gjelder § 9a-2, der ordet «bør» byttes ut med «skal». Jeg vil gjerne spørre: Er det det som er forskjellen på et sovende og – jeg holdt på å si – et våkent lovforslag? La meg også få lov til å spørre representanten om hvordan hun vil karakterisere dette lovforslaget i forhold til det forslaget som regjeringen Stoltenberg sendte ut på høring i april 2001.
Jan Olav Olsen (Høyre), 2002-11-07:
Jeg skal ikke forlenge denne debatten noe særlig, men det er behov for å kommentere et par punkter som er kommet fram. Lovforslaget er svært offensivt når det gjelder elevenes psykososiale miljø – det må det ikke være tvil om. Mobbeproblemet i norsk skole blir tatt på alvor, og det er det all mulig grunn til. Nye undersøkelser viser jo at mobbeproblemet til tross for alle mulige slags opplegg og programmer er stigende – ja sågar sterkt stigende. Det er viktig med gode pedagogiske programmer og gode pedagogiske opplegg for å bekjempe mobbing. Men min påstand er at uten at ansvarlige voksenpersoner i skolemiljøet – og det vil i de aller fleste tilfeller si lærere – er seg sitt ansvar bevisst, vil vi ikke makte å bekjempe problemet. Den våkne læreren som griper inn når mobbing ses, er nødvendig for å sikre enkeltelevene nødvendig trygghet på skolen. De aller, aller fleste lærerne er våkne – heldigvis, og tar affære, men for noen er det lettere å overse eller å tenke at det går nok over. Men mobbing går ikke over. Det er nettopp det som er mobbingens kjennetegn. Den går ikke over, den er vedvarende. Det er derfor positivt at Regjeringen er klar på dette punktet. Mobbingen skal det gripes inn overfor, og skoleledelsen skal varsles. Hvis ikke kan det føre til bøter eller fengsel i inntil tre måneder, slik det framkommer i § 9a-7. Jeg tror dette er en nødvendig innskjerping og understreking av voksenpersonenes ansvar. Det er blitt hevdet i hvert fall i enkelte avisartikler at dette punktet kom inn under komiteens behandling. Det er ikke korrekt. Proposisjonen inneholder de nødvendige paragrafer om det psykososiale miljø, også den som går på straff ved manglende inngripen. Og det kan ikke understrekes nok at det psykososiale miljø er svært viktig for den enkelte elev. Trygghet og følelsen av sosial tilhørighet er viktig for ethvert menneske, særlig for barn og unge. Mobbing, vold, diskriminering eller annen krenkende oppførsel bryter ned tryggheten og ødelegger både selvbilde, konsentrasjon og læreevne hos mobbeofre. Mange elever har gått gjennom skoleverket uten å ha hatt mulighet til å konsentrere seg om å lære. Det har vært nok å overleve hverdagen. Gjennom å få vedtatt dette lovforslaget blir ansvaret for å forhindre mobbing og få stoppet mobbing ytterligere tydeliggjort, og det er viktig. La meg også få nevne et annet punkt: Høyre er med i flertallet som ønsker at Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med forslag om et uavhengig offentlig tilsyn med sanksjonsmyndighet. Vi mener at tilsynsfunksjonen er viktig for å ivareta og sikre elevenes skolemiljø. Det er også flere høringsinstanser som har pekt på dette forholdet, og det har vi i Høyre i komiteen vært lydhøre overfor. Dagens vedtak er historisk, som det blir sagt. For første gang sikres elevers rettigheter i forhold til det fysiske og psykososiale skolemiljø gjennom lov, og statsråden fortjener ros for et konstruktivt og konkret lovforslag.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-11-07:
Jeg tror representanten Bjørnstad var litt for opptatt i rotunden til å høre den første delen av innlegget, som altså var et forsvar for Regjeringas framlegg. Når det gjelder skolebygg, er det overhodet ikke mangel på interesse for skolebygget og dets utforming og tilstand, men vi er i gang med en ordning der skolebygg opprustes. Spørsmålet om lånerammen er et budsjettspørsmål som ikke behandles her, og som jeg derfor heller ikke tar opp her. Det jeg syns er interessant å merke seg, er at sjøl om man nå har en utlånsordning som skal vare i over åtte år, er det fortsatt primært kommunenes ansvar å sørge for at man prioriterer penger til å ruste opp skolebygg. Det er derfor jeg syns det er litt interessant at man i Oslo kommune, som nå har et byråd bestående av Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti, faktisk har gått inn med 1 milliard kr hvert eneste år siden 1997 for å ruste opp de skolebyggene som Arbeiderpartiet og SV ikke klarte å prioritere i sin tid. Oslo Kommune Skoleetaten er nå Østlandets største byggherre, og tar sitt ansvar sammen med staten for at skolebygg skal opprustes og være i god nok stand til å tilfredsstille et godt arbeidsmiljø.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-11-07:
Jeg er helt enig med representanten Reikvam i at noe av det viktigste i forhold til mobbing er våkne voksne som tar ansvar. Det er også en av grunnene til at man har innført de sanksjonsmulighetene man har i det nye kapittelet i opplæringsloven, nettopp for å hindre at voksne kan lukke øynene for det som er et stort problem. Når vi ikke har gått inn på det forslaget SV har sammen med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, er ikke det fordi vi ikke ønsker å tilby mobbeprogrammer i skolen. Det tilbys mobbeprogrammer i skolen, og det skal det fortsatt gjøre. Men det spørsmålet SV reiser, er å tilby dette vederlagsfritt. Vi har ikke funnet det nødvendig, nettopp fordi mobbeprogrammene ikke koster voldsomt mye penger. Det viser seg at noe av den viktigste årsaken til om de fungerer eller ikke fungerer, er om de voksne er våkne, ikke om skolen har fått penger av staten til å kjøpe disse mobbeprogrammene.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2002-11-07:
Diskusjonen om tilsynsorgan er jo høyst interessant. Det man har lagt opp til, og som nå blir resultatet, er at man innen utgangen av mars 2003 får lagt fram en sak om forslag til et nytt tilsynsorgan. Men vi ville jo aldri i verden ha vært tilfreds med at Regjeringen hadde foreslått ett eller to tilsynsorgan som overhodet ikke fungerte. Man får det primære kommunale tilsynet, og man kan klage videre til fylkesmannen. Men det som også er interessant, er jo at viktigheten av det tilsynsorganet som Karita Bekkemellem Orheim nevner, ikke er nevnt med ett ord i det forslaget hennes egen regjering la fram så sent som i april 2001. Hvorfor er ikke det nevnt, hvis det er det essensielle? Hvis det er det som gjør om opplæringslovens nye bestemmelser blir suksess eller fiasko, hvorfor er da ikke det nevnt? Hvorfor består det utkastet av én paragraf med fire ledd, hvorfor er det ikke et helt kapittel? Hvorfor tar man ikke opp sanksjonsmuligheter? Hvorfor tar man ikke opp mobbeprogram? Hvorfor tar man ikke opp psykososialt miljø? Jeg stiller meg de spørsmålene etter replikken til Karita Bekkemellem Orheim nettopp fordi jeg ikke syns det er sammenheng mellom det hennes egen regjering foreslo for kun kort tid siden, og det hun nå sier.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-11-07:
Jeg har vært skolebyråd i Oslo. Der har Venstre vært med og laget budsjett siden 1997. Da Karita Bekkemellem Orheims parti styrte og Hanne Harlem var skolebyråd, brukte de 17 mill. kr på vedlikehold, mens vi har brukt 1 milliard kr hvert år så lenge mitt parti har vært med og laget budsjettet i Oslo. Jeg tror nok at det er gjennom lokale handlinger man ser hva man faktisk får til. Nå skal det startes budsjettforhandlinger, så da har jo Bekkemellem Orheim store muligheter til å påvirke hva det budsjettet ender med. Jeg tror nok at det problemet man ser i forhold til skolebygg i dette landet akkurat nå, først og fremst er et resultat av en underfinansiert 6-åringsreform fra denne sal. Det at vi hadde en 6-åringsreform der vi skulle putte et helt nytt årskull inn i vårt skolesystem, bandt opp så mye lokale ressurser at vedlikeholdet ble så dårlig at vi nå er i det uføret vi er i – og det synes jeg at vi bare kan innrømme for oss selv. Ja, mobbinga har økt. Det er en tøffere hverdag. Nå tror jeg nok at barn også er blitt flinkere til å si fra, og at det betyr at vi legger mer merke til ting. Det er positivt. Vi har en generasjon barn nå som bedre klarer å si fra om ting. Regjeringa har nå tross alt lagt fram en plan, og man gir faktisk tilbud om disse programmene til hver enkelt skole. Det er ikke en stor pengesum, men jeg tror ikke at det nødvendigvis alltid er programmene som er løsningen. Jeg tror at med en god rektor med en pedagogisk idé og et lærerteam som spiller på lag, kan man komme like langt som med et hvilket som helst program.
Trine Skei Grande (Venstre), 2002-11-07:
Jeg må få lov til å bruke mine egne erfaringer, spesielt fra den byen vi er i nå. Det er klart at man kan påstå at 6-åringsreformen var fullfinansiert, men det er fortsatt hyppig brevveksling mellom dette huset og fru Clemets departement om akkurat den biten. Svaret på det ene spørsmålet fra representanten Reikvam er: Ja. Når det gjelder spørsmålet om alle pengene må komme fra staten, er svaret: Ikke nødvendigvis. I Oslo har vi klart et kjempeløft uten penger fra staten. Det vi har gjort, er at vi har sett på kommunens samlede eiendommer, og så har vi spurt oss selv om hva som er viktigst å eie, næringstomter eller gode skolebygg. Da har vi solgt næringstomter og bygd skolebygg.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-11-07:
Hvem som er høyt på banen og bruker sterke ord og uttrykk, synes jeg hver især kan tenke over. Når det gjelder de spørsmålene som representanten Bekkemellem Orheim reiste, skal jeg prøve å kommentere dem. Vi vil selvfølgelig i dyp lojalitet til Stortinget følge opp de vedtakene som gjøres, også de vedtakene som gjøres vedrørende et uavhengig statlig tilsyn. Men jeg må få lov til å si at selv føler jeg, og Regjeringen mener, at vi har fulgt opp anmodningen om et offentlig, uavhengig tilsyn i det fremlegget vi har hatt. Staten eier altså ikke skolebygningene. Det er kommunene og fylkeskommunene som eier skolene. Derfor er staten uavhengig av kommunene. Vi har foreslått et statlig tilsyn. Vi mener at statens utdanningskontorer har skolefaglig kompetanse og kompetanse om barn. Det er sanksjonsmuligheter der. Det er et eksisterende organ, og det er også slik at dette tilsynsorganet kan gripe direkte inn. Det at kommunen også har et primærtilsyn, tror jeg kan være positivt for å mobilisere ansvar. Vi vet i hvert fall fra den erfaringen vi har når det gjelder kommunehelsetjenesten og forskrift om miljørettet helsevern, at der hvor det kommunale tilsynet har fungert bra, er også tilstanden best. Så vi synes at det forslaget vi har fremlagt, er ganske godt. Men jeg vil likevel selvfølgelig gjøre mitt ytterste for å følge opp det som blir Stortingets vedtak, og utrede dette nærmere, tenke nærmere på det, og komme tilbake til det våren 2003. Det aller beste hadde vært å få lov til å komme tilbake i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, fordi vi jo har varslet i budsjettet at vi skal ha en gjennomgang av hele den statlige utdanningsadministrasjonen. Da hadde det vært fint å se dette under ett. Men som sagt, man gjør det som Stortinget bestemmer. Når det gjelder økonomiske konsekvenser: Jeg tror det får økonomiske konsekvenser. Det ligger vel på mange måter implisitt i den låneordningen Stortinget har vedtatt at vi skal ha, at vi skal bruke 15 milliarder kr på skolebygg. Det er jo i aller høyeste grad økonomiske konsekvenser og vil også måtte ses i sammenheng med de krav som stilles til skolebygg, som i og for seg har ligget der før, men som nå blir presisert i loven.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-11-07:
Det er selvfølgelig helt på det rene at selv om vi synes vi la frem en god modell hvor vi tok hensyn til Stortingets opprinnelige ønsker når det gjelder tilsyn, må vi tenke oss om på nytt. Det er på det rene. Når representanten Reikvam spør om Arbeidstilsynets kompetanse, kommer det litt an på hva slags kompetanse man er på jakt etter. Det er klart at Arbeidstilsynet har en spesiell type kompetanse innenfor sine områder, men det som vi mente var fordelen med statens utdanningskontorer, som etter hvert blir innlemmet under fylkesmannen, er at der er det kompetanse når det gjelder barn, det er kompetanse når det gjelder elever, det er kompetanse når det gjelder barn, elever og helse, det er kompetanse når det gjelder skole osv. Der mente vi at det var en helt sentral kompetanse for å føre tilsyn nettopp med skolene. Men vi vil tenke oss om en gang til vedrørende dette, og så får vi komme tilbake til det. Men jeg kan jo si at en av begrunnelsene for at vi valgte å legge disse bestemmelsene til opplæringsloven – som jeg tror er en god idé også av hensyn til brukerne, for det gjør det ganske brukervennlig – var at vi skulle få til et uavhengig tilsyn, et statlig tilsyn, nemlig statens utdanningskontorer, som jo knytter an til opplæringsloven. Men dette må vi da komme tilbake til. Når det gjelder disse antimobbeprogrammene, har Regjeringen tatt aktive skritt for at alle skoler skal få tilbud om dette innen utgangen av 2003. Det skyldes at det også bevilges midler i den anledning, og det gjelder mer spesifikt det såkalte Olweus-programmet. Men det er også mange andre programmer på markedet. Alle er ikke gode, men noen har dokumentert effekt. Og noen av dem koster ingenting. Alle har ikke behov. Når det i sted ble vist til at ikke alle skoler har bedt om dette, er det fordi noen skoler allerede har gjort et arbeid, allerede har gjennomført programmer eller kanskje ikke har den samme typen behov. Og disse programmene koster ikke veldig mye. Det er noen sidevirkninger ved at staten overtar dette ansvaret, også det økonomiske. Når staten gjør det, har det en tendens til å bli sånn, det ser vi på etter- og videreutdanningsområdet, kompetanseutviklingsområdet, hvor staten har overtatt så mye ansvar at kommunene nesten ikke gjør noe. Men jeg skal følge det nøye, og jeg skal ha høye ambisjoner, og hvis det er nødvendig å gjøre det på en annen måte, vil jeg vurdere det.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-11-07:
Jeg har mange ganger gitt uttrykk for at jeg heller ikke er fullt ut fornøyd med det gjennomsnittlige læringsutbyttet i norsk skole, at det skorter litt på basisferdighetene, og at det kan se ut som matematikkferdighetene går tilbake. Et godt eksempel på det fikk vi da Dagbladet slo opp på sin forside at 42 pst. av elevene blir mobbet av lærere. Det riktige tallet er ca. 5 pst., og bakgrunnen for at Dagbladet kunne skrive det, var at de ikke greidde å regne 42 pst. av en andel på 11 pst. Men det er altså 42 pst. av de som blir mobbet, som blir mobbet av lærerne. Det egentlige tallet er altså 5 pst. Det oppslaget viser vel at vi har et mobbeproblem, men det viser også at vi har problemer med mattekunnskapene, og at vi må gjøre noe med begge deler. Når det gjelder spørsmålet om hva slags virkning dette skal få på utdanningen, tror jeg representanten er inne på et viktig poeng, som vi drøftet i forbindelse med lærerutdanningsmeldingen, at det å være lærer ikke bare er å være lærer, det er også å være leder, å være klasseleder. Selve kunnskapen om profesjonen klasseledelse er viktig, og det ble vektlagt her i salen i forbindelse med arbeidet med lærerutdanningsmeldingen. Egentlig er arbeidet mot mobbing og løsningen på problemet besnærende enkelt: Det man trenger, er tydelige voksne. Man trenger god ledelse og regler for atferd. Hvis man får til det, kan man oppnå ganske mye på skolene. Men det betinger at hver eneste voksen, ikke bare lærere og skoleledere, men også annet ansatt personell på skolene, foreldrene hjemme og nabokjerringa og de som går forbi, tar et ansvar for å gripe inn når de ser at mobbing skjer. Når det gjelder låneordningen, ble det sagt, jeg tror det var representanten Bekkemellem Orheim, at det var et egnet og godt virkemiddel. Jeg er nok av og til i tvil om jeg synes det er et veldig godt virkemiddel, men det er i hvert fall et virkemiddel som man har tydd til, fordi situasjonen har vært for dårlig når det gjelder skolebygg. Regjeringen har jo ikke endret noen planer når det gjelder å bruke rammen på 15 milliarder kr, men hva man skal bruke årlig, blir da et budsjettspørsmål.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-11-07:
Jeg må gjenta: Regjeringen har selvsagt ikke vedtatt å avskaffe all mobbing. Det kan ikke Regjeringen vedta, og det er ingen som kan gi noen garantier for at all mobbing blir borte. Men vi har tillatt oss å ha en nullvisjon, å ha nulltoleranse for mobbing. Grunnen til det er at jeg synes det er veldig vanskelig å ha en alternativ visjon som går ut på at vi skal ha litt mobbing. Denne henvisningen til at mobbingen skal avskaffes i løpet av et par år, er nok basert på noen misforståelser. Dette er opprinnelig et initiativ fra Barneombudet og fra Utdanningsforbundet, eller lærerorganisasjonene, KS som skoleeier, Regjeringen ved Utdannings- og forskningsdepartementet, hvor statsministeren også deltok, og foreldrenes organisasjon, FUG. Og så har elevene sittet bi hele tiden, men de har ikke undertegnet dette omtalte manifestet, for de skal ikke forplikte seg, det er vi andre, det er de voksne, så å si. Men elevene har vært med hele tiden. Det manifestet vi har undertegnet på, går ut på at vi hver for oss med de midlene vi har til rådighet, skal gjøre vårt beste for å bekjempe mobbing. Og så kan vi ha en visjon om at vi virkelig kan nå målsettinger. Jeg har tenkt som så at jeg synes det er bedre å få litt kjeft om et par-tre år for at ikke mobbingen er fjernet, enn å få det for ikke å gjøre noen ting. Dette setter i hvert fall et kraftig søkelys på mobbing, og jeg tror at veldig mange skoler, mange foreldre og mange lærere har blitt oppmerksom på dette og nå gjør noe ekstra. Når det gjelder de omtalte programmene, er det altså slik at Regjeringen bruker midler på flere av de forskningsmiljøene som tilbyr programmer – det brukes midler. Men vi har også sagt at vi skal sørge for at i hvert fall noen av disse når alle skolene med et tilbud. Et av disse programmene, det såkalte Olweus-programmet, vil koste de mottakende skolene noe – ikke mye, men noe. Men det er også andre programmer i markedet som ikke koster noe. Det vi har vært opptatt av å prøve å meddele til Skole-Norge, er at man ikke skal kjøpe seg et hvilket som helst program, for det er ikke alle som virker godt, og som har dokumentert effekt. Men heldigvis er det i vårt land slik at vi ligger veldig langt fremme internasjonalt når det gjelder forskning på mobbing og på tiltak mot mobbing.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-11-07:
I den grad jeg får noen informasjon av interesse på dette området, skal jeg dele den med hvem som helst for den saks skyld. Jeg står her med et notat fra mitt eget departement. Jeg har spurt i departementet: Hvordan fant man frem til denne lånerammen på 15 milliarder kr? Og bare for å si det: Da brukte man en rekke kilder for å prøve å danne seg et inntrykk av hva situasjonen var når det gjaldt skolebygg. Jeg kan lese: Det er informasjon fra Arbeidstilsynet, Multiconsult, rapport fra Asplan Analyse, NTBU-rapport, Barneombudets kartlegging, en beregning fra Trondheim, en beregning fra en SU-direktør, medieoppslag osv. Felles for dette er at det ikke gir noe fullstendig bilde, og det er heller ikke så lett å skaffe seg det. For man må jo da spørre seg: Hvilke metoder skal man bruke, hva er det man så å si skal spørre etter, hvilken standard skal det være, skal det være noen uavhengige som skal prøve å kartlegge dette, skal man spørre kommunene selv? – Osv. Så det er ikke så veldig lett som jeg skulle ønske at det var, men jeg har i hvert fall internt i departementet tatt skritt til at vi skal forsøke å danne oss et bedre bilde av situasjonen enn det bildet vi har pr. i dag. Nå verserer det tall på 14 milliarder kr og 40 milliarder kr, men de er basert på ulike typer av forutsetninger og forbundet med stor usikkerhet. I den grad vi greier å få frem et materiale som kan gi noe større sikkerhet om dette, vil jeg naturligvis kunne dele det med hvem som helst.
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2002-06-14:
Representanten Reikvam brukte en retorikk i forhold til sitt forslag om styrerepresentasjon som jeg synes bommet litt i forhold til det som flertallet også står for. Det er ingen uenighet om prinsippet om at både ansatte og studenter skal være representert i styret. Det er de i dag. Spørsmålet er jo bare omfanget, om det nødvendigvis må være to i alle institusjoner. Det er den diskusjonen vi ønsker å se i en helhetlig sammenheng, for hvis man legger seg på det prinsippet, har man automatisk også sagt noe om styrets dimensjonering, knyttet til det at eier også skal ha flertall i styret for å ivareta styringsrettighetene sine. Jeg opplever det slik at representanten Reikvam ikke tar innover seg at denne loven faktisk også gjelder institusjoner som har eksamensrett for ett fag – en liten skole som får statsstøtte for ett fag. Betyr det ifølge SVs modell at de skolene også må ha et styre på elleve medlemmer, noe som vil være konsekvensen av to ansatte, to studenter og en offentlig oppnevnt i styret? Det betyr et styre på elleve. Det er disse konsekvensene vi må få utredet og sett i en helhetlig sammenheng. Derfor avviser ikke flertallet forslaget om to medlemmer i dag. Men vi sier at denne diskusjonen får vi komme tilbake til, og der er jeg helt enig med statsråden. Dermed synes jeg også at representanten Reikvams retorikk blir noe forskuttert.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-14:
Arbeiderpartiet har støttet at man i større grad skal likestille private og offentlige tilbud i høyere utdanning, og støtter også at det etter hvert skal bli en felles lov for sektoren. Disse lovendringene vil gi større grad av likestilling mellom private og offentlige høyskoler, men også større ansvar til de private høyskolene. Når vi nå får en ordning med akkreditering, representerer det en ny og mer generell godkjenningsordning som jeg håper vil bidra til å sikre kvaliteten også i det private utdanningstilbudet. Akkrediteringen omfatter mer enn bare eksamensrett. Her er det viktig å ta med seg at den også gjelder læringsmiljø og kvalitetssikringssystemer. Vi har gjennom arbeidet med kvalitetsreformen lagt opp til at flere høyskoler skal utvikle seg til universitet. Jeg tror at det er en fordel at vi nå hjemler i loven å beskytte betegnelsene universitet, vitenskapelige høyskoler og akkrediterte høyskoler. Når det gjelder studentenes rettigheter og plikter, er det vårt syn at studenter i private høyskoler skal ha de samme rettigheter i institusjonsstyrene som studenter i offentlige høyskoler. Det innebærer at det skal velges to studentrepresentanter i høyskolestyrene. Vi ønsker videre at det offentlige skal oppnevne en styrerepresentant i alle de institusjonene som mottar statlig driftstilskudd. Jeg beklager at de borgerlige partiene ikke vil være med på disse forslagene. Økt studentdemokrati er viktig, og det er riktig; det er ikke et problem, slik regjeringspartiene har fremstilt det. At det offentlige har innsyn og påvirkning i institusjonsstyrer der skattebetalernes penger brukes, er for meg en selvfølge. Det synes som at disse partiene vektlegger andre hensyn mer enn tilsyn med bruken av offentlige midler. Arbeiderpartiet er med i det flertallet som ønsker at det også ved de private høyskolene skal være et uavhengig organ som fører tilsyn med studentenes læringsmiljø, inntil den nye loven kommer. Vi forutsetter at inntil en felles lov er på plass, vil høyskolene følge opp intensjonene i bestemmelsene om studentenes læringsmiljø. Private høyskoler er et supplement til det offentlige utdanningssystemet. Det er vårt primære standpunkt. Det er et viktig supplement, ja – særlig der det er behov for økt kapasitet eller der offentlige institusjoner ikke dekker fagområdet. Fra mitt ståsted er det viktig å understreke at dette ikke betyr fullfinansiering av private tilbud. Det er fordi Arbeiderpartiet er opptatt av at det er de offentlige utdanningsinstitusjonene som bærer ansvaret for høyere norsk utdanning. Det er de offentlige høyskolene som er med på å gi hele landet tilbud i et desentralisert nettverk av universiteter og høyskoler. I en situasjon hvor vi har nok studieplasser innenfor mange fag, kan opprettelsen av private tilbud i mer sentrale strøk bidra til å svekke rekrutteringen til høyskoler i distriktene. Vi må aldri sette oss i en slik situasjon at driftstilskudd til de private fører til svekkelse av de offentlige landsdekkende tilbudene. Jeg tar til slutt opp mindretallsforslaget fra Arbeiderpartiet og SV.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2002-06-14:
Regjeringa har bebudet at det skal komme en ny finansieringsordning for de private høyskolene med tanke på de statlige driftstilskuddene. Dette har også vært berørt under debatten i salen i dag. Mitt anliggende er: Kan statsråden si noe om hvilke prinsipper man vil legge til grunn når man nå skal gå i gang med å finne ordninger for de statlige driftstilskuddene til de private høyskolene? Jeg tenker spesielt på at det må være en balanse mellom det private tilbudet som gis, og det offentlige tilbudet som gis på høyskolenivå. Slik det er i dag, er de private tilbudene innenfor høyere utdanning stort sett lagt til sentrale strøk, til de største byene. Vi må ikke sette oss i en slik situasjon at vi svekker distriktshøyskolenes muligheter ved at den statlige finansieringa av de private høyskolene i sentrale strøk blir for god. Mitt anliggende er altså: Hvilke prinsipper vil man legge til grunn uten at dagens høyskolestruktur svekkes?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-06-14:
Tre poeng til statsråden, andre trinn i oppskytingen: Hvor lang tid vil det ta? Når får vi saken? Hvor lang tid kommer statsråden til å bruke for å få frem en sak om felles lov? Så til dette med finansieringen som er bebudet: Her vil jeg for så vidt foregripe svaret og advare mot at man legger dette inn som en del av et ordinært budsjett. Man kan gjerne gjøre det i forbindelse med at man legger frem et budsjett, men la det være egen sak, slik at det kan få en grundig og ordentlig behandling. Jeg vil oppfordre til at man velger den løsning. Så til slutt: Når det gjelder de institusjonene som i dag har rett til gradsutstedelse, eller som gir yrkesutdanning i henhold til lovens bokstav – § 9 i denne loven og § 12 i universitets- og høgskoleloven – vil det ikke da bli slik at de faktisk nå må godkjennes – godkjennes er lik akkrediteres – på nytt? Hvis det altså blir slik, som vi mener det er grunnlag for å hevde, vil det ikke da bli slik at man faktisk aktivt forskjellsbehandler de private høyskolene, at de må opp til eksamen på nytt, mens de som har statlig eierskap, slipper? Det oppfatter vi som urimelig. Vi skjønner ikke at vi skal slå fast ved vedtak at de skal være godkjent de som allerede har en aksept fra de offentlige godkjenningsmyndigheter, og at vi bruker tid og kraft i NOKU, og at akkrediterings- og evalueringsutvalget går på evalueringen av alle institusjonene som er i drift.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-14:
La meg først gi ros til statsråden for svaret til Eva M. Nielsen. Det var basert på en klar og sterk erkjennelse av at hvis vi skal likebehandle, dvs. at alle skal få nøyaktig samme beløp i samme modell, blir det dyrt og sikkert umulig å finansiere. Så den erkjennelsen som statsråden kom med, synes jeg var bra, og jeg føler meg nå ganske trygg på at dette er i gode hender – så gode som de nesten kan være, sånn sett. Så et spørsmål til statsråden som går på felles lov: Jeg er jo enig med henne når vi ser på tidsperspektivet. Dette er en omfattende sak, ingen enkel sak, så jeg vil nok tro at hvis hun klarer å legge den fram i 2004, er det rimelig bra. Men når det gjelder det prinsipielle spørsmålet som vi har tatt opp i denne innstillingen, nemlig harmoniseringen, studentrepresentanter i styret og de ansattes representanter i styret, går jeg ut fra at statsråden allerede nå kan signalisere at det vil bli gjennomført i en felles lov. Hun vil sannsynligvis foreslå det. Det synes jeg hun eventuelt kan si noe om, reflektere litt rundt og så eventuelt prøve å konkludere. Og hvis konklusjonen blir slik jeg forventer at den blir, bør det være en klar oppfordring til institusjonene, som i denne interimsperioden også bør legge til rette for det. Så et annet prinsipielt spørsmål som går på offentlige representanter i styret: Er statsråden enig med SV i at når staten finansierer en så stor del av disse institusjonene, bør staten også ha en representant i styret? Vi har institusjoner hvor staten finansierer 100 pst. Da blir spørsmålet: Bør ikke det offentlige oppnevne en representant til det styret? Vil statsråden foreslå det, eventuelt i forbindelse med harmoniseringen i en felles lov?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-14:
Veldig kort: Vi har åpne utdanningsinstitusjoner helt fra Universitetet i Oslo med 30 000 studenter ned til den minste institusjonen som har godt under 1 000 studenter. Likevel klarer vi å fastsette et felles lovverk og gi studentene medbestemmelse innenfor de styrende organer. Vi sier at det skal være et felles styre, og der skal studentene ha to representanter. Så er Lyngstad og andre inne på harmonisering, likeverd osv. Vårt opplegg er at vi vil harmonisere reglene mellom åpne utdanningsinstitusjoner og private og sier at de samme reglene skal gjelde, dvs. at en da skal ha to styrerepresentanter og to representanter for de ansatte, nettopp for å sikre dem en skikkelig representasjon og for å sikre dem medbestemmelse på en god måte. Jeg kan ikke se at dette er urimelig. Det er rimelig, og det er et forsøk på å harmonisere det som har vært utgangspunktet for Lyngstad og andre i denne saken. Her burde vi kunne klart en harmonisering umiddelbart.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-06-14:
På vegne av Senterpartiet vil jeg slå fast at de offentlige utdanningsinstitusjonene er og skal være hovedpilaren innenfor høyere utdanning. Private utdanningsinstitusjoner har allikevel en viktig plass innenfor det høyere utdanningssystemet. Senterpartiet mener de private utdanningsinstitusjonene representerer mer enn bare et supplement til det offentlige. Private utdanningsinstitusjoner har en lang tradisjon og historie, og mange av dem er blitt etablert av ideologiske årsaker. Som eksempel kan nevnes diakonale utdanningsinstitusjoner, hvor f.eks. sykepleien har et annerledes fokus på enkelte områder i utdanningen enn de offentlige. Vi trenger dette mangfoldet i vårt utdanningssystem. Stortinget har som en del av Kvalitetsreformen bedt Regjeringen utforme et forslag til en felles lov for statlige og private institusjoner innenfor høyere utdanning. Senterpartiet godtar at dette tar noe tid, og at Regjeringen i påvente av ny felleslov har lagt fram to odelstingsproposisjoner – først Ot.prp. nr. 40 og nå denne proposisjonen, slik at også de private høyskolene kan starte innføringen av Kvalitetsreformen. Senterpartiet er enig med departementet i at det foreslåtte organet for akkreditering og evaluering også skal forvalte akkreditering av private høyskoler. Dette forenkler de private høyskolenes godkjenning av studier, og det er bra. I dag er det en svært omstendelig og byråkratisk prosess. Senterpartiet vil understreke det positive i at studenter i private høyskoler nå får lovfestede rettigheter og plikter på lik linje med studenter i de statlige høyere utdanningsinstitusjonene. Når det gjelder studentenes arbeidsmiljø, behov for tilrettelegging og ordningen med utdanningsplaner, tar Senterpartiet til etterretning at departementet venter med å gjøre dette gjeldende for private høyskoler nå. Men Senterpartiet forventer, slik komiteens flertall også gjør, at disse elementene følges opp av de private høyskolene, og synes det er viktig at studentenes rettigheter ivaretas. Så litt til styresammensetning og de ansattes og studentenes representasjon i styrene. Etter gjeldende lov om private høyskoler er ansatte og studenter representert i styrene ved private høyskoler. Regjeringen har ikke foreslått noen endringer av dette. Senterpartiet er med i et flertall som understreker at en endring av loven på dette punkt må vurderes i en helhetlig sammenheng knyttet opp til forholdet mellom rettigheter og plikter for de private høyskolene. Senterpartiet forventer at dette blir et tema i en felles lov for statlige og private institusjoner, som Regjeringen har varslet. Senterpartiet understreker at § 3 i loven – første, andre og tredje ledd – videreføres, slik at eier fortsatt skal ha styringsmulighet for sin institusjon. Så til slutt litt om finansiering. Senterpartiet mener at de samme prinsippene for finansiering skal gjelde for private høyskoler som for statlige. Samtidig vil vi understreke at omfanget av statlig finansiering til private høyskoler først blir gjenstand for politisk beslutning og behandling når det nye finansieringssystemet er utarbeidet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-14:
La meg først få lov til å uttrykke tilfredshet med komiteens innstilling og med saksordførerens redegjørelse for innstillingen, som på alle punkter er identisk med Regjeringens forslag. Jeg føler ikke behov for å si så veldig mye i sakens anledning, men vil gjerne kommentere et par av de spørsmålene som har vært reist, og først det spørsmålet som representanten Lyngstad tok opp, og som også ble berørt av representanten Reikvam, vedrørende forenkling av saksbehandlingsprosedyrene eller behovet for en smidig saksbehandling. Jeg kan bekrefte at vi vil legge til rette for det. Retningslinjene ble endret helt på slutten av 2001, og de nye retningslinjene innebærer bl.a. at høyskoler som har eksamensrett fra før, kan sende nye søknader direkte til Norgesnettrådets sekretariat istedenfor å gå veien om departementet. De private høyskolene har samtidig fått utvidede fullmakter til å gjøre endringer i godkjente studier uten å måtte søke om samtykke fra departementet. Hensikten med disse forenklingene var at vi ønsket å gjøre det så enkelt og så smidig som mulig innenfor rammen av gjeldende lov. Med denne nye loven nå vil departementet legge myndighet til det nye organet NOKU så snart dette organet er operativt. Når vi får ordningen med institusjonsgodkjenning for de private høyskolene, vil det innebære større fullmakter for de private høyskolene som oppnår slik godkjenning, og følgelig ingen eller enklere saksbehandling i mange saker. Jeg får kanskje legge til at når det gjelder tilpasning til ny gradsstruktur og prioritering av søknader der, er vi også opptatt av det, og legger opp til en størst mulig grad av parallellitet. De private høyskolene er informert om at de kan innføre nye grader allerede fra høsten 2002, og pr. i dag har vi 22 søknader fra private høyskoler, og vi tar sikte på å behandle dem før ferien. Helt til slutt har jeg bare lyst til å kommentere dette med én-, to- eller tretrinnsraketter. Det har fra den foregående regjering vært lagt opp til en totrinnsrakett. Meg bekjent har dette vært redegjort for her i Stortinget uten at det avstedkom noen merknader. Da regjeringsskiftet fant sted og jeg kom inn i departementet, var det ikke mulig å gjøre det om til en rask éntrinnsrakett. Da var det lagt en slags tempoplan. Men det jeg da tok initiativet til, var at vi skulle få denne endringen i privathøyskoleloven, slik at vi så tidlig som mulig skulle få en størst mulig grad av likeverdighet. For å gjøre det såpass raskt har vi måttet basere oss på en høringsprosess som allerede hadde funnet sted, og på en dialog med sektoren, og det er innenfor de rammer vi nå har foreslått endringer. Så vil vi ta opp de øvrige spørsmål som har vært vurdert, i forbindelse med arbeidet med felles lov.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-14:
Vi vil, som vi har varslet, komme nærmere tilbake til en drøftelse av finansieringsordningen og finansieringssystemet i forbindelse med statsbudsjettet for 2003, og vi legger da opp til en større grad av likeverdighet for så vidt gjelder prinsippene for finansieringssystem i forhold til den statlige del av sektoren. Men man må, som flere av representantene har vært inne på her, skille mellom prinsipper og omfang. Jeg kan bare nå si at hvis man skulle tenke seg en fullstendig likebehandling, ville det for det første være meget kostbart, og det ville også overse det som representanten her var innom, at en del av de statlige institusjonene også har oppgaver utover det umiddelbare utdanningsmessige som også f.eks. er av regionalpolitisk karakter. Dette er vi klar over. Vi kommer tilbake til systemet og prinsippene, men vi må skille det fra omfanget av finansieringen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-06-14:
Jeg har merket meg Fremskrittspartiets synspunkt for så vidt gjelder typer av saksfremlegg. Når det gjelder dette med felles lov, må jeg bare si at jeg på mange måter har stor sans for Fremskrittspartiets utålmodighet. Jeg deler ofte den. Men jeg tror det er realistisk å si at en felles lov vil kunne legges frem i 2004. Grunnen til at det tar noe tid, har ikke bare sammenheng med hvor fort vi kan arbeide i departementet, men det har også sammenheng med en del formelle saksbehandlingsregler og høringsfrister som vi er tvunget til å overholde. Det vil være det realistiske tidsperspektiv. Det er indirekte også grunnen til at vi ikke har kunnet behandle alle spørsmål i privathøyskoleloven nå, fordi vi måtte behandle det innenfor rammen av en høring som allerede hadde funnet sted. Når det gjelder at institusjonene må akkrediteres, mener jeg det er riktig. De er ikke like grundig evaluert som de statlige. Det er et stort mangfold i denne del av sektoren, og jeg tror at institusjonene selv egentlig synes det er en stor fordel, fordi det gir dem en trygghet og et kvalitetsstempel som de har meget stor nytte av å ha.