Trine Skei Grande (Venstre), 2004-01-29:
Venstre slutter seg til utenriksministerens redegjørelse og de perspektivene som den trekker opp. Norsk utenrikspolitikk bygger på ideen om samarbeid samt en balanse mellom på den ene sida å ivareta nasjonale interesser og på den andre sida å ivareta både våre moralske og politiske forpliktelser. Utenriksministeren gav oss en god oversikt over vårt engasjement i fredsprosesser, arbeid for menneskerettigheter og vår humanitære innsats og bistand. Venstre mener at dette alltid må være en bærebjelke i våre utenrikspolitiske prioriteringer, uavhengig av om det gagner våre nasjonale interesser. Utenriksministeren understreket at Norge har klare interesser i å arbeide for en verden basert på forpliktende internasjonalt samarbeid. Dette er helt i tråd med Venstres syn. Både globalt og regionalt er det viktig å støtte opp under internasjonalt samarbeid i organiserte former framfor tilfeldige og midlertidige allianser og koalisjoner av enkeltland. Arbeidet for en verden med demokratiske spilleregler er i alle små lands interesser og må etterstrebes av Norge. FN er i ferd med å styrke sin stilling i verden etter den vanskelige tida organisasjonen opplevde rundt invasjonen i Irak. Samtidig har vi det siste året opplevd angrep på FNs personell og utstyr flere steder i verden. Tidligere har FN-flagget vært tilstrekkelig som forsvar og vern mot angrep, men i Irak har vi sett at hovedkvarter både til FN og Røde Kors har blitt angrepet av terrorister. Norge må gjennom sine kanaler bidra i arbeidet med å gjenopprette tilliten til verdensorganisasjonen. FN må også sjøl ta de nødvendige skritt og gjennomføre de nødvendige reformer, slik at organisasjonen kan bli mer handlekraftig, samtidig som legitimiteten og tilliten til FN styrkes. De blå beretene må kunne fortsette sitt arbeid med å bevare fredsavtaler, men også være i stand til å møte nye sikkerhetsutfordringer i verden. Det er viktig at Norge bidrar konstruktivt for å få WTO-forhandlingene i gang igjen. Det kan ikke stikkes under stol at forhandlinger knyttet til landbruk er en av de vanskeligste og mest kompliserte. Norge sammen med et knippe andre land har et sterkt behov for å sikre egen produksjon både gjennom støtteordninger og tollbarrierer. Norsk landbruksproduksjon har liten innvirkning på verdenshandelen. Vi er nettoimportører. 50 pst. av maten vi spiser, er importert. Vår støtte og importvern er begrunnet i et sterkt ønske om å beholde et mangfoldig landbruk som former landskap og bygder i hele landet vårt. Samtidig er det ingen tvil om at u-landene må slippe å være mottakere av subsidiert mat fra rike land, dette for å kunne utvikle eget landbruk, og for å kunne eksportere under like vilkår. Det viktigste Norge kan og bør bidra med, er derfor en WTO-avtale der eksportsubsidiene reduseres sterkt, ja helst fjernes. For å bringe WTO-forhandlingene tilbake på rett spor er vi avhengig av at alle, også Norge, beveger sine posisjoner. Utenriksministeren la vekt på betydningen av de transatlantiske bånd. Han gav en god beskrivelse av det grunnleggende verdifellesskapet, det historiske, kulturelle og politisk viktige samarbeidet vi har over Atlanteren. Samtidig er jeg glad for at utenriksministeren gav uttrykk for skuffelse over at USA har valgt å bli stående utenfor viktige internasjonale avtaler som Kyoto-protokollen, Prøvestansavtalen og Den internasjonale straffedomstol. Det er en skuffelse vi i Venstre deler. Jeg er skuffet over at USA på flere områder, også sikkerhetspolitisk og handelspolitisk, viser liten vilje til samarbeid og respekt for internasjonale avtaler og organisasjoner. USA er i dag verdens eneste supermakt. Venstre er bekymret for at den rollen forvaltes på en måte som kan føre til ytterligere mistenksomhet og utstabilitet i forhold til ulike deler av verden. Europa deler grunnleggende verdier om demokrati, frihet for den enkelte og respekt for menneskerettigheter med USA. Derimot er det stor skepsis i Norge og i resten av Europa til USAs måte å beskytte disse verdiene på. USA trenger venner som av og til kan spille en korrigerende rolle i kampen for de verdiene vi deler. Gjensidig respekt er viktig for å opprettholde de sterke transatlantiske båndene. Norge deltar med humanitært arbeid knyttet til gjenoppbyggingen av Irak. Jeg støtter her Jon Lilletuns bemerkninger. Men Venstre er av den oppfatning at dersom NATO skal spille en større rolle i forhold til Irak, er det viktig at det forankres gjennom et mandat i FN. Vi må gjøre det vi kan for å sikre en raskest og tryggest mulig overgang til irakisk styre i landet. Oppbyggingen av landets institusjoner og demokratiske strukturer må være i fokus i verdenssamfunnets innsats i landet. Den svært alvorlige situasjonen i Midtøsten har blitt ytterligere forverret. Dagsavisen kan i dag fortelle at i går ble ti palestinere drept av israelske tanks på Gaza-stripa. I morges kom meldingen om at en ny bombe hadde eksplodert utenfor Sharons bolig. Vi er i dag vitne til grove brudd på folkeretten gjennom den muren som den israelske regjeringa bygger til dels langt inne på palestinsk område. Det er anslått at ca. 680 000 palestinere vil bli direkte berørt av muren eller det såkalte sikkerhetsgjerdet. De frarøves land eller stenges inne mellom grensen fra 1967 og Vestbredden. Bare 11 pst. av muren bygges langs den grønne linja, grensen fra 1967. Resten går på palestinsk land. Jeg er glad for at utenriksministeren så klart understreker at traseen for muren er folkerettsstridig. Muren ville heller ikke være akseptabel om den gikk på israelsk side. Det er ikke mulig å oppnå fred gjennom å mure folk inne. Det som er ment å skulle stoppe terrorister, fører til enda større problemer for den allerede hardt pressede palestinske sivilbefolkningen. Det blir ytterligere vanskelig å komme seg på arbeid og besøke familie på den andre siden av muren. De svært vanskelige økonomiske og sosiale forhold for befolkningen blir forverret, og den allerede svake palestinske økonomien blir ytterligere svekket. Vold og terror kan ikke forsvares, og Venstre tar sterk avstand fra palestinske terrororganisasjoners angrep på sivile israelere. På samme måte tar vi like sterk avstand fra Israels brutale aksjoner og likvideringer av palestinske ledere og aktivister. Ødeleggelse av hjemmene til palestinske borgere og straff for familiemedlemmer til de mistenkte er en form for kollektiv avstraffelse som bare øker konfliktnivået. Den israelske regjeringas terror mot den palestinske sivilbefolkningen må møtes med like klar fordømmelse og kritikk som terroren fra palestinske grupper. Det er ingen grunn til å tro at enda mer brutal framferd fra den israelske regjeringa overfor palestinerne vil redusere terroren fra ekstreme palestinske grupper. Tvert imot vil trolig økt motløshet, desperasjon og hat gi økt tilstrømming til de ekstreme gruppene. Heldigvis møter statsminister Sharon også motstand fra det sivile samfunn i Israel og hard kritikk fra israelske menneskerettighetsgrupper. Offiserer, soldater og til og med fire tidligere israelske etterretningssjefer kritiserer Sharon for hans jernharde linje mot den palestinske befolkningen. Piloter i flyvåpenet nekter å ta del i angrep mot sivile befolkningsområder. Det ligger et stort ansvar både på palestinsk og israelsk side for å få slutt på voldshandlingene. Den israelske okkupasjonen er imidlertid den underliggende årsaken til dagens onde spiral av vold og terror, og Israel har som okkupasjonsmakt et spesielt ansvar for at dialogen gjenopptas. Norge må sammen med Kvartetten presse partene til å gjenoppta forhandlingene. Spesielt USA må bidra sterkere for å få partene til forhandlingsbordet. En løsning må bygge på palestinernes rettmessige krav om en egen stat og Israels rett til å eksistere innenfor trygge grenser. De palestinske myndighetene må øke innsatsen for å stoppe de ekstreme gruppenes terrorhandlinger. Israel må avslutte okkupasjonen, fjerne bosetningene på palestinsk land og respektere grunnleggende menneskerettigheter. Byggingen av muren må stanses, og det som til nå er bygd, må fjernes. Vi har kommet til en historisk erkjennelse om at bygging av murer mellom land aldri vil løse konflikter. Det har Europa lært. EU utvikler seg til å bli den største og viktigste samarbeidsarenaen i Europa. Unionen er inne i en rask og omfattende endring både når det gjelder størrelse, struktur og innhold. Det er liten tvil om at EUs utvidelse østover er positiv for Europa som helhet. Det vil være et viktig bidrag for å sikre økonomisk utvikling, stabilitet og sikkerhet i vår verdensdel. Jeg håper også at utvidelsen vil bidra til å øke sosial utjevning og viske ut de gamle forhatte skillelinjene mellom øst og vest. EU endres også på andre måter. Konventets forslag til grunnlov eller forfatningstraktat foreslår store endringer i hva som skal være EUs oppgaver, og i oppbyggingen av EUs demokratiske strukturer. Beslutningsstrukturene i EU er omfattende og vanskelige å forstå for politikere og ikke minst for vanlige folk i Europa. Det er også en oppfatning at EU bør overlate flere og mindre avgjørelser til medlemslandene, slik at organisasjonen konsentrerer seg om de store spørsmålene. Det er ingen tvil om at EUs forfatningstraktat bør være avklarende og oppklare en rekke spørsmål. Til slutt vil jeg bare si at utenriksministerens redegjørelse på en god måte sa hva som vil være Norges prioriteringer i forhold til formannskapet i Europarådet. Organisasjonen har behov for reformer og for å finne sin plass. Utenriksministeren gav et godt bilde av situasjonen i de konfliktene der vi spiller en aktiv rolle som fredsbygger. I likhet med utenriksministeren vil jeg også trekke fram den viktige rollen de frivillige organisasjonene spiller i dette arbeidet, slik organisasjoner som Kirkens Nødhjelp og Norsk Folkehjelp f.eks. har gjort det i Sudan.