Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-02-26:
Jeg er fornøyd med at siste taler, representanten Flåtten, går opp nye stier på vegne av Høyre. Han sier at det er et litt ensrettet miljø i Statistisk sentralbyrå og i Finansdepartementet, og at det kan hende at det er behov for friske øyne – noen er kanskje litt trette. Det synes jeg er en beskrivelse som vi skal ta med oss alle sammen. Jeg er glad for at det utvikler seg en forståelse her i denne salen, og at en vil invitere flere miljøer med. Denne saken gjelder ikke bedriftsbeskatning. Den gjelder beskatning av privatpersoner. Jeg synes at når en skal diskutere dynamisk skatt for privatpersoner, bør en ha et historisk perspektiv på det. Fram til 1881 var det for privatpersoner ingen skatt på inntekt og ingen skatt på formue. Det var skatt på eiendom – den gang kalt matrikkelskyldskatt. I 1881 fikk vi en ny skattelov, hvor inntektsskatt og formuesskatt kom inn, og det hang nøye sammen med evneprinsippet. I mange år levde inntekts- og formuesskatten sammen med matrikkelskyldskatten. Etter hvert ble matrikkelskyldskatten tilnærmet tatt ut – ja, helt tatt ut – men den kom etter hvert igjen i form av et annet uttrykk, nemlig eiendomsskatt. Det som er det aller viktigste i denne innstillinga, er at det fra regjeringspartiene opereres med tre sentrale ord som en ikke finner fra en samlet opposisjon. Ordene fra regjeringspartiene er «skatt etter evne». Opposisjonspartiene – alle opposisjonspartiene – har ikke med hovedpremisset for inntektsbeskatning av personer, nemlig «skatt etter evne». Dette er ideologi. Det er en klar forskjell på hvilke prinsipper som skal legges til grunn for beskatning av privatpersoner. Regjeringspartiene sier i en merknad at «marginalskattesatsene på arbeid påvirker arbeidstilbudet, først og fremst for de laveste inntektene». Altså: Regjeringspartiene sier at marginalskattesatsene påvirker arbeidstilbudet for alle, men først og fremst for dem med lavest inntekt. Når opposisjonen her prøver å si at de ikke er klar over det, er det altså å slå inn åpne dører. Det som opposisjonen sier i innstillinga, er at «marginalskattesatsene på arbeid påvirker arbeidstilbudet. Det er også alminnelig antatt at dette gjelder for alle inntektsintervaller, men at påvirkningen er sterkest når det gjelder de laveste inntektsintervallene». Det er egentlig ikke noen stor forskjell mellom de to forståelsene av marginalskattens virkning. Men så sier opposisjonen: «På dette grunnlag er det sterkt ønskelig at det offentlige søker å hente inn nødvendige skatteinntekter gjennom et bredt skattegrunnlag kombinert med lave marginalskattesatser.» Da begynner vi å nærme oss kjernen i diskusjonen om såkalt dynamisk skattepolitikk. For slik som det sitatet er å forstå, må jo det føre til en flatere beskatning, altså mindre forskjell mellom marginalskattesatsene for høye inntekter og lave inntekter. For at en så skal ta inn noe av det skattebortfallet, legger en vekt på et bredt skattegrunnlag. Det kan tyde på at en ønsker å ha mindre fradrag for reiseutgifter, kostnader i forbindelse med diabetes e.l. Sett fra regjeringspartienes og min side er det sterkt negativt i fordelingspolitisk sammenheng. Vi er nødt til å kombinere marginalskatteprosentpolitikken vår med nødvendige fradrag for det som helt åpenbart er ekstrakostnader for befolkningen, knyttet til arbeid, diabetes e.l. Dagens økonomiske situasjon, med sterkt økende inntektsforskjeller, gir fra Regjeringas side sjølsagt også behov for at det bør legges mer vekt på evneprinsippet i inntektsbeskatningen for å kunne utjamne og gi jamnbyrdige forhold. I praksis vil det først og fremst bety lavere skatt på lave inntekter. Når opposisjonen ønsker å nedsette et utvalg for å se på de dynamiske effektene på kort og lang sikt ved redusert skatt på arbeid og formue, er det interessant at de ikke nevner eiendomsskatt. Hvorfor tas ikke eiendomsskatt med i vurderinga av skattepolitikkens virkeområde? Dette er i bunn og grunn en skinndebatt. Det som er debattens kjerne, er spørsmålet om vi skal ha inntektsskatt etter evne eller ikke. Høyre har lange historiske linjer hvor en ikke har stått som en forsvarer, en pådriver eller en tilhenger av skatt etter evne. Fremskrittspartiet står for skattelette for alle. Det som er mest interessant, er hva Kristelig Folkeparti og Venstre, som tidligere i sin historie har vært enig med Senterpartiet om skatt etter evne, står for. Nå har en ingen merknad på sjølstendig grunn hvor en påpeker det. Det synes jeg er trist at en ikke har. Derfor synes jeg at det å nedsette en kommisjon egentlig er å bruke tid og krefter på noe som er godt avklart. Finansdepartementet har nå en rekke påtrengende utfordringer som en bør bruke sine folk til å få en løsning på, og ikke bruke sine fagfolk til å diskutere eller utrede noe som vi altså har debattert lenge, og som har sin kjerne i om en er for eller imot skatt etter evne på den inntekt som en har å skatte av.