Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-27:
Det skulle egentlig være en visitt til min medrepresentant i finanskomiteen, men den kan like gjerne gå til representanten Gundersen. Spesielt representanten Jørund Rytmans tirade over 5 minutter om hvor alvorlig galt det går her i landet, og der han avslutter med at Norge nå ligger på andreplass på FNs liste over hvilke land som er best å bo i, står rett og slett ikke til troende. Det var utrolig å høre – en fantastisk virkelighetsbeskrivelse, som jeg tror veldig få kjenner seg igjen i, der Norge nærmest beskrives som en gammel østblokkstat under Stalin-tiden e.l. Men det var ikke det jeg skulle snakke om. Jeg mener at det har skjedd noe helt grunnleggende i Norge og verden i løpet av veldig kort tid, og det er forståelsen av at den klimakrisen vi står overfor, er langt mer alvorlig enn det vi har trodd til nå. På bare få år har vi kommet i en situasjon hvor partiene i Norge nærmest kappes om hvem som har den beste politikken for å møte utfordringene. Hvem skulle trodd for få år siden at f.eks. det største opposisjonspartiet, Fremskrittspartiet, som det siste tiåret har ledd av dem som kaller dette menneskeskapte klimaendringer, nå ville presentere nærmest store pakker med hensyn til hvordan man skal møte CO2-utfordringene, og at de borgerlige partiene nå skulle mene at de framstår som langt mer offensive i klimapolitikken enn den rød-grønne regjeringen. Det er utrolig! Det er spennende å høre, men samtidig stiller det oss overfor mange utfordringer. Vi ser det også i verden. For første gang har det nå vært det vi må anta er et klimaopprør i et stort vestlig land, Australia, hvor den sittende borgerlige regjeringen ble kastet til fordel for en arbeiderpartistyrt opposisjon, som for alvor satte klimautfordringene på kartet i Australia. Vi ser det også innenfor finanssektoren, hvor store institusjonelle investorer nå går sammen, med milliarder av dollar i ryggen som presser selskaper til å ta klimautfordringene på alvor ut fra en miljømessig begrunnelse, men også ut fra en risikopreget begrunnelse når det gjelder hva som vil være finansielt riktig i årene som kommer. De selskapene som ikke har en strategi for å møte klimautfordringene, blir rett og slett priset ut, fordi risikoen blir for stor. I Norge har vi gjennom det statsbudsjettet vi nå senere skal vedta, lagt fram en pakke, der 24,6 milliarder kr totalt sett går til klima- og miljøtiltak. Det er ikke på langt nær nok til å løse utfordringene i morgen, men det er jammen en god start. I tillegg til de bevilgningene som går til CO2-håndtering, til energiomlegging og til miljøvennlig transport, har vi for første gang også en klar dreining til det vi kaller grønne skatter og avgifter. Det er jo noe vi alle har vært enige om, og som vi har snakket om i årevis. Nå ser vi for første gang i hvert fall en gryende start på hvordan dette skal gjøres. Det er ingen tvil om at hvis vi i Norge og i resten av den vestlige verden skal opprettholde vår levestandard – vår måte å leve livene våre på – er vi nødt til å ha en økonomisk vekst i framtiden som er grønn, og som er bærekraftig. Det er derfor vi f.eks. har foreslått å øke grunnavgiften på fyringsolje ganske kraftig. Vi har økt CO2-avgiften på flydrivstoff, vi har økt dieselavgiften, og for miljøverstingene knyttet til biler har vi økt årsavgiftene. Det mest slående av alt – og det er jeg, avgiftspolitisk talsmann i Arbeiderpartiet, som jeg har fått æren av å få som tittel, glad for – er at det nesten ikke er reaksjoner blant befolkningen eller i næringslivet når det gjelder det vi i hvert fall for få år siden kunne omtalt som tøffe tak i klimadebatten. Som sagt er det små reaksjoner på dette i opinionen. Det betyr kanskje at vi kan gå enda noen skritt videre neste år, være tøffere når det gjelder tiltakene, og møte de utfordringene vi ønsker å ta tak i. Kanskje vil vi også se at det største opposisjonspartiet, Fremskrittspartiet, vil innse at de har en svært dårlig sak ved ikke å ta denne utfordringen på alvor. Avslutningsvis vil jeg komme med en liten utfordring: Fra Fremskrittspartiets representanter får vi stadig høre at de ligger svært nær Arbeiderpartiet, eller at de er helt enig med Arbeiderpartiet, i klimapolitikken. Hva er da grunnen til at de ikke støtter et eneste av de forslagene vi fremmer om grønn skatteveksling i form av å prise de karbonintensiver – som det nå er populært å kalle dem – de transportformer og andre typer tiltak hardere skattemessig og avgiftsmessig, og de andre tiltakene som er mer miljøvennlige og klimavennlige, lavere? Det er nemlig det vi holder på med, og det har vi tenkt å fortsette med i årene som kommer. Det er det første lille skritt til at vi også i Norge skal ta klimautfordringene skikkelig på alvor. Dette budsjettet mener jeg møter disse utfordringene på en god måte.