Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2006-10-24:
Jo, men ikke på samme måte.(Munterhet i salen) Det er ikke like interessant. Hvorfor bruker man ikke den samme teknikken for å understreke hvor mange flyktninger Norge mottar pr. innbygger? Hvorfor bruker man ikke den samme teknikken hvis man skal understreke f.eks. hvor stor offentlig forvaltning Norge har pr. innbygger sammenlignet med andre land? Det er ikke like relevant. Men i denne saken er det særdeles relevant, fordi det fremstiller det norske styrkebidraget som mye større enn det egentlig er. (Munterhet i salen) Det er åpenbart behov for en forsterket humanitær innsats i Afghanistan. Det er også Fremskrittspartiet enig i. Men vi mener at en forutsetning for å nå frem på den humanitære siden, er at man klarer å bidra til militær stabilitet i området. Hvis ikke vil man jo feile på både den humanitære siden og den sivile gjenoppbyggingssiden, rett og slett på grunn av at områdene er for ustabile til dette. Så må jeg si at dette har vært en usedvanlig lite gjennomtenkt håndtering fra Regjeringens side. Derfor registrerer jeg også det utenriksministeren sa i sin redegjørelse, som er så nær en beklagelse det er mulig å komme. Utenriksministeren skal ha honnør for at han i hvert fall innrømmer at dette ikke var særlig godt håndtert overfor Stortingets organer. Nå er det slik at vi i Norge i hele etterkrigstiden har hatt stor grad av enighet i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Dette har vært en bærebjelke, og man har forsøkt å finne frem til konsensus på tvers av partiene og størst mulig grad av enighet. Drøftelsene i den utvidede utenrikskomiteen har vært avgjørende i en slik sammenheng. Arbeiderpartiet brøt den enigheten da de gikk mot det såkalte dobbeltvedtaket i NATO om utplassering av raketter på begynnelsen av 1980-tallet. Da opplevde man en stor krise i norsk politikk. Siden den gang har Arbeiderpartiet holdt sin sti ren og vært særdeles opptatt av aldri å skape inntrykk av å svekke Norges forhold til våre allierte eller vårt forhold til NATO. Den situasjonen er nå blitt annerledes som følge av at man sitter med anti-NATO-partiet SV i regjering. Jeg registrerer at det har kommet ganske klare uttalelser fra mange hold knyttet til den norske konklusjonen. USAs ambassadør i Norge, Benson K. Whitney, har vært kritisk. Vår nåværende forsvarssjef sa at han syntes det var et spesielt tungt budskap å overbringe i Afghanistan. Den tidligere forsvarssjefen er ute i avisene i dag og gir uttrykk for samme skepsis. Med andre ord: Det er mange som nå er bekymret over de signaler som sendes fra norsk side, Fremskrittspartiet inkludert. Men så til et annet problem: Hvordan kan vi tolke regjeringspartienes egen tolkning av det Regjeringen sier? Jeg hører at både utenriksministeren og forsvarsministeren klart og tydelig sier at det i prinsippet ikke er noe i veien for at Norge kan sende ytterligere styrker – i prinsippet er det ingenting i veien. Spørsmålet er: Når mener Regjeringen at man i prinsippet ikke bare skal tenke tanken på å gjøre det, men faktisk også gjøre det, siden anmodningen er der nå? Vi kunne lese i Dagbladet på fredag den tolkning fra SVs side, som Audun Lysbakken, nestleder i SV, for så vidt også sammen med statssekretær Solhjell på Statsministerens kontor, hadde. Det er en helt annen tolkning og forståelse av Regjeringens vedtak enn det folk fra Arbeiderpartiet har. Da begynner saken å bli interessant igjen. Hva er det egentlig Regjeringen mener? Hva er det egentlig regjeringspartiene mener om dette? Er det SVs tolkning som ligger til grunn, om at man ikke har gitt grønt lys for at Regjeringen kan sende spesialstyrker til Sør-Afghanistan? Slik jeg oppfatter utenriksministeren, er det i prinsippet ikke noe i veien for å sende styrker. Men SVs tolkning er altså annerledes. Det kommer fra nestlederen i SV, mens Arbeiderpartiet gir uttrykk for at de ser på vedtaket som en åpning for å sende styrker. Dette bidrar jo til å forsterke uklarheten, til å forsterke usikkerheten og til å synliggjøre at det ene og alene er intern uenighet mellom partiene i regjering som har ført frem til denne beslutningen, ikke en helhetsvurdering med utgangspunkt i sikkerhets-, forsvars- og utenrikspolitikken. Det er bedrøvelig. Det er bedrøvelig fordi NATO-alliansen har vært en bærebjelke for Norge i hele etterkrigstiden. Operasjonene i Afghanistan ble utløst av en artikkel 5-operasjon, og selv om ISAF-styrkene nå ikke er det, må man ha med seg historien for tilstedeværelsen i Afghanistan fra begynnelsen av, som ble utløst som følge av terrorhandlingene den 11. september. Det var utgangspunktet. Derfor stilte man solidarisk opp, vel vitende om at det å engasjere seg i et område som Afghanistan er farlig, konfliktfylt og selvsagt også må innebære langsiktighet. Man løser ikke så omfattende konflikter på kort sikt. Det erkjenner alle, tror jeg. Derfor må vi være beredt til å forbli, forsterke og stå på for å kunne løse denne konflikten fordi den har så mange dimensjoner, og fordi den ikke minst, som også utenriksministeren var inne på, er synlig bare et kvartal unna denne bygningen hver eneste dag, i form av narkotikaomsetning. Vi ser det også på andre områder i form av økt terror og utvikling av sterke islamistiske grupper som har sitt arnested knyttet til denne regionen, gjennom Taliban. Jeg skulle ønske at Regjeringen – og regjeringspartiene for den saks skyld – kunne være ærlige nok til å innrømme hva som er den egentlige grunnen til at denne konflikten oppstod. Det hadde vært et viktig bidrag til å rydde tvil av veien, slik at vi kunne komme videre og faktisk også konsentrere oss om det disse spørsmålene virkelig dreier seg om: behovet for størst mulig grad av samstemmighet i forsvars-, sikkerhets- og utenrikspolitikken.