trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
I regjeringen Stoltenbergs forslag til budsjett for 2002 ble tilskuddet til lærebedrifter foreslått innlemmet i rammetilskuddet til fylkeskommunene, samtidig som budsjettet ble redusert med 75 mill. kr. I budsjetteksten stod det bl.a. følgende om tilskudd til lærebedrifter: «Av omsyn til det samla budsjettopplegget er det foreslått ein mindre reduksjon i satsane for tilskott til bedrifter som tar inn lærlingar. Satsane til lærlingar og lærekandidatar i små verneverdige fag vil bli auka.» Dette forslaget til budsjett for tilskudd til lærebedrifter ble ikke endret av regjeringen Bondevik, og forenklingen av ordningen og reduksjonen i budsjettet ble enstemmig vedtatt av Stortinget i budsjettbehandlingen. På bakgrunn av Stortingets vedtak utarbeidet Utdannings- og forskningsdepartementet nye satser for tilskudd. Rundskrivet som redegjør for de nye tilskuddssatsene, ble sendt ut i februar. For å unngå en kostnadsoverveltning på fylkeskommunene må budsjettreduksjonen i 2002 i sin helhet tas på nye kontrakter som ble tegnet i 2002 – det vil si halvparten av de løpende kontraktene – mens allerede etablerte kontrakter opprettholder tilskudd etter de satsene som gjaldt da kontraktene ble inngått. Hele innsparingen på de nye kontraktene må også tas på ett år, selv om lærekontrakter normalt løper over to år og får tilskudd begge årene. Dette gjør at satsreduksjonen på nye kontrakter blir høyere enn budsjettreduksjonen kunne gi inntrykk av. Jeg er enig med representanten Sortevik i det. Regjeringen har derfor i revidert nasjonalbudsjett foreslått å øke rammetilskuddet til fylkeskommunene med 37,6 mill. kr. Tilskuddssatsene til lærebedrifter vil bli oppjustert i forhold til dette.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg får vel bare si at jeg har forståelse for en del av de reaksjonene som har kommet. Jeg forstår det når virkningene av det som omtales som en «mindre reduksjon», var slik at man ikke oppfattet det som en mindre reduksjon. En mindre reduksjon hadde jeg inntrykk av at f.eks. partene var innstilt på å akseptere, men at man ikke oppfattet det slik. Så jeg har forståelse for reaksjonene. Vi er veldig opptatt av å prioritere yrkesfagene ikke bare på denne måten, men også på andre måter. Den første naturlige anledning til å justere dette opplegget var revidert nasjonalbudsjett. Jeg er klar over at vi har fremmet en proposisjon når det gjelder eksamen i grunnskolen, litt utenom tur, selv om selve bevilgningen skjer i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Det hadde sammenheng med en usikkerhet i sektoren i forhold til planlegging av eksamen som jeg oppfattet som nokså uholdbar, fordi man må fastsette datoer for eksamen svært lang tid i forveien. Normalt forsøker vi å gjøre det på den måten at vi har budsjettbehandling en gang i året og revisjon en gang i året. Jeg håper at jeg med dette bidrar til å gjøre sektoren mer fornøyd. Nå er ikke det poenget i og for seg, men å prioritere yrkesfagene slik de bør prioriteres – forutsatt at Stortinget slutter seg til dette. Det er jo da en forutsetning.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg oppfatter spørsmålet fra representanten Sortevik som et spørsmål om øremerking versus innlemming osv. Her er det jo en forhistorie for så vidt gjelder akkurat denne saken og arbeidet med dette, også forut for denne regjeringen. Men det er klart at det alltid er dilemmaer knyttet til spørsmål om øremerking. Vi vet at man på den måten kan skjerme visse områder som man ønsker å prioritere, og sørge for at de blir prioritert. Men konsekvensen er ofte at det går ut over andre områder. Jeg er også skoleminister, og skolen er veldig avhengig av frie inntekter i kommunene. Sånn sett er jeg opptatt også av at vi reduserer øremerkingen og øker handlingsrommet for kommuner og fylkeskommuner av hensyn til den samlede utdanningspolitikken. Men jeg er klar over de dilemmaene som representanten Sortevik reiser i den forbindelse.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Anslagene over hvor mange som mangler fullstendig videregående opplæring, er svært usikre. De tallene det refereres til i spørsmålet, er det estimat som kom frem gjennom Buer-utvalgets rapport NOU 1997:25 «Ny kompetanse». Siden den tid har voksne født før 1978 fått lovfestet rett til videregående opplæring fra 1. august 2000, og fylkeskommunene har plikt til å tilby tilpasset opplæring. Vi har sett at antall voksne som tar videregående opplæring, har gått ned de siste årene. Dette kan ha mange årsaker, bl.a. situasjonen på arbeidsmarkedet. Gjennom Realkompetanseprosjektet er det lagt til rette for at voksne kan få vurdert sin kompetanse og få et tilpasset opplæringstilbud. Rapporter viser at ca. 15 000 voksne så langt har benyttet denne muligheten. Jeg vil også peke på at i studieåret 2001–2002 er det 2 000 voksne «realkompetansestudenter» i universiteter og høyskoler. Det betyr at disse ikke har måttet gå veien om generell studiekompetanse i videregående opplæring. Departementet følger nøye utviklingen når det gjelder antall voksne i videregående opplæring, og det er et utvalg i arbeid for å se nærmere på dette. Utvalget har representanter fra partene i arbeidslivet og opplæringstilbydere – fylkeskommuner, studieforbund og fjernundervisningsinstitusjoner. Departementet vil avvente vurderinger og anbefalinger fra denne gruppen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg kan være enig med representanten Ausdal Starrfelt i at for nå å holde liv i kompetansereformen – hvor for øvrig Norge ligger langt fremme både når det gjelder de lovmessige og økonomiske systemene for å realisere visjonene bak kompetanseprosjektet og det brede samarbeidet vi har bl.a. med partene i arbeidslivet – er kanskje det viktigste vi kan gjøre, å drive god opplysnings- og informasjonsvirksomhet og sørge for å utvikle et godt marked for etter- og videreutdanningstilbud. Jeg kan fortelle representanten Ausdal Starrfelt at jeg har tatt initiativ til å få etablert et forum for kompetanse og arbeidsliv sammen med de aktørene som er i dette markedet, nettopp for å drive informasjons- og opplysningsvirksomhet og bidra til å revitalisere denne reformen. Dessuten bevilges det årlig mye penger til ulike typer etter- og videreutdanningstilbud, nettopp for å få dette markedet til å utvikle seg slik at det eksisterer mange nok tilbud. Vi arbeider også med bedre systemer for verdsetting og dokumentasjon av realkompetanse, slik at dette skal bli lettest mulig for den enkelte.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
I farten har jeg ikke tall på hvor mange av de 15 000 som har fått vurdert sin kompetanse, som har gått inn i videregående opplæring. Jeg tror imidlertid de tallene finnes, men jeg greier ikke i farten å si det. Hva jeg synes om disse tallene? Hvis man sammenligner Norge med andre land, synes jeg dette egentlig er fantastisk gode tall. At vi i dag har så mange mennesker som går på videregående opplæring – og ikke minst på universiteter og høyskoler – basert på realkompetanse, synes jeg er veldig spennende, og det er helt unikt faktisk i internasjonal sammenheng, særlig det vi gjør i forhold til universiteter og høyskoler. Så skal man huske at mange som er i arbeidslivet, faktisk ønsker å ta en utdanning som er knyttet til arbeidslivet og de konkrete arbeidsoppgavene. Mye skjer i arbeidslivet og på bedrifter og i organisasjoner, og vi har også gode voksenopplæringstilbud innenfor f.eks. matematikk, lesing og skriving osv. som man kan benytte seg av mens man er i arbeid. Jeg har ingen planer om å gå så langt med tiltak, når vi ligger så langt fremme når vi vurderer realkompetanse, at vi ikke engang skal vurdere det! Det har jeg ikke noen aktuelle planer om.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Unge toppidrettsutøvere har behov for fleksibel og tilrettelagt undervisning tilpasset en livssituasjon med mye trening og konkurranser. Det er den enkelte undervisningsinstitusjon som har ansvar for å tilby tilrettelagte studieløp for studenter med særskilte behov. Det er mitt inntrykk at de fleste læresteder viser en stor grad av smidighet i møte med unge toppidrettsutøvere. En del av kvalitetsreformen vil være innføring av individuelle utdanningsplaner. Institusjonen og studenten skal i fellesskap legge opp utdanningsløpet. Institusjonen blir dermed på et tidlig tidspunkt klar over om studenten har spesielle behov for tilpasning, f.eks. i form av deltidsopplegg, og kan legge til rette for dette. Kvalitetsreformen innebærer samtidig en tettere oppfølging av den enkelte student og åpner for alternative evalueringsformer. Dette vil alle studenter ha nytte av, men spesielt de med behov for særlig tilrettelegging. Jeg vil også peke på at IKT-støttet undervisning benyttes ved våre institusjoner stadig mer, noe som også øker den generelle tilgjengeligheten og fleksibiliteten i utdanningen. Når det gjelder studiefinansieringen, er det ingen særbestemmelser for idrettsutøvere med hensyn til forsinkelse, rentefritak osv. Det ville i tilfelle være andre grupper enn idrettsutøvere som også måtte vurderes, f.eks. studenter som arbeider i forskjellige humanitære organisasjoner, eller som frivillige innenfor virksomhet for barn og unge. Departementet har derfor valgt å opprettholde dagens system med at det er økonomiske eller sosiale forhold som gir grunnlag for lettelser i studiefinansieringsordningen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Det representanten Bekkemellem Orheim tar opp om at en del læresteder er flinke og fleksible og har en god ledelse og tar hensyn til dette, mens andre ikke er like fleksible, tror jeg helt sikkert kan være riktig, og også at det dermed kanskje kan virke litt tilfeldig. Men når det gjelder kvalitetsreformen, er jo ikke det en reform som pr. i dag er realisert. Noen læresteder har kommet langt i å realisere den, men det som går på en del av disse elementene, med individuelle utdanningsplaner osv., større grad av fleksibilitet, ligger nå i Stortinget som et lovforslag i form av forslag til en ny universitets- og høyskolelov. Når Stortinget har vedtatt den, vil jo den bli gjeldende og innebære så å si en plikt for institusjonene til å legge slike individuelle utdanningsplaner til grunn. Den loven vil jo gjelde når den er vedtatt, og kvalitetsreformen skal da være endelig gjennomført fra og med høsten 2003. Så jeg tror at det faktisk kan bli færre av en del av de tilfeldighetene som representanten Bekkemellem Orheim viser til, i den forstand at institusjonene får nærmere forpliktelser, men også større fleksibilitet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg tror jeg vil holde fast ved at formålet med kvalitetsreformen er at institusjonene skal få større frihet til å organisere seg og arbeide på en bedre måte for å kunne oppnå bedre forskning og bedre studiekvalitet. Men de får da også større ansvar for å nå disse målene. Og det ville vel stride litt mot selve grunntanken bak kvalitetsreformen om man da skulle komme inn med ny nasjonal detaljstyring på ett enkeltområde. Jeg har tillit til at institusjonene nå i mye større utstrekning kommer til å ha en god dialog med den enkelte student og ivareta den enkelte students behov. Man kan også si at vi på universiteter og høyskoler prøver å få til idealet om tilpasset opplæring gjennom disse individuelle planene. Når det gjelder studiefinansieringen, må jeg si at jeg ikke har noen aktuelle planer om å gjøre noe spesielt vedrørende idrettsutøvere. Jeg synes at sosiale og økonomiske kriterier er riktige kriterier der det skal gjøres unntak, og at vi ikke kan skille ut idrettsutøvere i forhold til en rekke andre grupper som også kunne fortjene å bli vurdert. Da tror jeg vi kommer inn på veldig vanskelige spørsmål knyttet til likebehandling.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Det fremgår av opplæringsloven at private grunnskoler skal godkjennes av departementet. Private grunnskoler kan godkjennes etter opplæringsloven eller privatskoleloven. Grunnskoler som er godkjent etter opplæringsloven, kan drives kommersielt, men godkjenningen utløser ingen rett til tilskudd fra staten. Som representanten Skjælaaen påpeker, kan ikke skoler som er godkjent med rett til statstilskudd etter privatskoleloven, drives kommersielt. Jeg viser her til privatskoleloven § 27, hvor det bl.a. fremgår at statstilskudd og eventuelle skolepenger skal komme elevene til gode. For ordens skyld gjør jeg oppmerksom på at denne begrensningen foreslås videreført i forslag til ny lov om frittstående skoler, som nå er ute på høring. Norge har gjennom WTO forpliktet seg til ikke å legge hindringer i veien for at innbyggere i andre medlemsland kan etablere skoler i Norge. Dette innebærer bl.a. at norske myndigheter ikke kan stille andre krav til innbyggerne i medlemslandene enn de vi stiller til norske innbyggere, og at norske innbyggere og innbyggerne i medlemslandene må oppfylle de kravene norske myndigheter har satt i norsk lovgivning, f.eks. i privatskoleloven. Når det gjelder godkjenning og statstilskudd etter privatskoleloven, innebærer dette at alle søkere må behandles likt i søkeprosessen. Jeg kan derfor ikke se at norske myndigheter gjennom WTO har forpliktet seg til å gi økonomisk støtte til driftsutgifter til kommersielle skoler, norske eller utenlandske.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg har ikke bindingslisten foran meg akkurat nå, men vi tolker dette slik at vi ikke har anledning til å diskriminere. Vi må altså behandle likt. Men vi har vår lovgivning når det gjelder godkjenning av private skoler, der det er adgang til å være kommersiell og adgang til å få tilskudd, osv. Den skiller seg fra lovgivningen i andre land. Men så vidt jeg kan tolke – og jeg har sett på mange land – er det litt forskjellige systemer i svært mange land. Vi har ikke hatt noen problemer med vårt system. Jeg kan altså ikke se at dette har vært noe aktuelt problem til nå, så vi tolker det vi har bundet oss til i denne forbindelse, som at vi ikke har lov til å diskriminere mellom innbyggere i vårt land og andre land. I vår lovgivning er det slik at det er relativt lett å oppnå godkjennelse til å etablere en privat grunnskole, som da kan være kommersiell, men det utløser ingen rett til tilskudd. Hvis man skal godkjennes etter tilskuddsloven, som vi gjerne kunne ha kalt privatskoleloven, er det en bestemmelse der om at man ikke kan være kommersiell. I høringsutkastet til lov om frittstående skoler er forholdet til internasjonale avtaler og konvensjoner osv. drøftet ganske grundig, og vi ser ingen problemer med vår lovgivning i den forbindelse.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg er ikke helt på det rene med om det har foreligget slike krav noen gang. Men jeg kan vel si at hvis det kommer søknader om offentlig støtte til kommersielle skoler som akter å forbli kommersielle, vil de i henhold til dagens lov bli avslått, og i henhold til den loven jeg foreslår vi skal ha i fremtiden, vil det bli avslått. Det er riktig at hvis en privat grunnskole blir godkjent i Norge, kan den få støtte, slik representanten sier. Men vi setter visse betingelser for at man skal kunne motta den støtten. Det skulle bare mangle om ikke staten skal kunne sette betingelser for at man skal kunne motta støtte. Man kan si at privatskoleloven og den nye loven om frittstående skoler egentlig vil være en lov som lister opp betingelsene for å motta støtte. Da kan ikke de betingelsene man stiller, være forskjellige, enten det gjelder innbyggere i eget land eller andre innbyggere. En av de betingelsene jeg vil foreslå å videreføre, er at man ikke kan ta ut utbytte og bruke statstilskuddet til å ta ut utbytte, men at dette må tilfalle elevene og skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Det Regjeringen, og i veldig stor grad jeg, har uttalt, er at den samlede ressurssituasjonen i norsk skole er bedre enn i de aller fleste andre land. Internasjonale sammenligninger viser det. Det betyr ikke at ressurssituasjonen ved alle skoler er tilfredsstillende, og slett ikke at alle skoler selv synes at den er det. Jeg tror det er minst fire forhold av betydning for ressurssituasjonen ved den enkelte skole: For det første den samlede ressursbruk i grunnskolen og videregående skole i Norge. Siden skolene eies og drives av kommuner og fylkeskommuner, unntatt noen ganske få private, vil ressursbruken i stor grad avspeiles i kommuneøkonomien. Kommunenes samlede inntekter vil derfor være avgjørende, men også i hvor stor grad disse er øremerket for spesielle formål. Grunnskolen finansieres i stor grad med frie inntekter, og derfor vil nivået på de frie inntektene til kommunesektoren være av betydning. Jeg viser i denne forbindelse til revidert nasjonalbudsjett og til den kommende kommuneproposisjonen. Som kjent øker Regjeringen overføringene til kommunene i 2002, og vi viderefører låneordningen for skolebygg som forutsatt. Det andre som er av betydning for ressursbruken i skolen, er finansieringssystemene. Vi vet at det er forskjell mellom kommuner, mellom skoler innad i kommunene, mellom private og offentlige skoler osv. Jeg tror ikke systemene alltid er eller fremstår som rettferdige og/eller effektive. Mange kommuner gjennomgår selv sine egne ressursfordelingssystemer og foretar endringer, f.eks. i retning av et pengene følger eleven-system. Dette er noe man bl.a. vurderer i Oslo kommune for tiden. Også Regjeringen har, som ledd i sitt moderniseringsarbeid, startet en gjennomgang av finansieringssystemene for skolen. Det tredje som er av betydning, er måten man bruker ressursene på, både i kommunen og på den enkelte skole. Det finnes gode og mindre gode måter å bruke pengene på. Noen får mer ut av ressursene enn andre. Mange kan utnytte det handlingsrommet de har, enda bedre. Men i tillegg bør handlingsrommet for den enkelte skole utvides, og vi bør få mer kunnskap om kvaliteten i norsk skole for å kunne sette ressursene inn der de trengs mest. Også på disse områdene har Regjeringen igangsatt et arbeid, under overskriften Moderniseringsarbeid. Til slutt nevner jeg at ressursbruken i skolen naturligvis også er avhengig av hva den enkelte kommune og fylkeskommune prioriterer. Partiene og kommunene prioriterer forskjellig, og det må vi ha respekt for. Velgerne påvirker gjennom valg, men foreldre og elever, og det er veldig positivt, som jeg forstår av de eksemplene som er nevnt i spørsmålet, har selvfølgelig også muligheter for å utøve en hverdagsinnflytelse mellom valgene gjennom sitt engasjement på og for skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Jeg mener at jeg gjorde noe mer enn å peke på det. Jeg prøvde å problematisere det litt, fordi representanten Sandberg har helt rett i at skoleområdet jo ikke på noen måte er problemfritt. Jeg kjenner ikke disse skolene helt spesielt, men det regner jeg ikke med at representanten Sandberg forventer heller. Men det er helt klart at vårt lov-, regel- og styringsverk når det gjelder skolen, inneholder mange idealer og rettigheter som vi ikke kan si at vi fullt ut oppfyller på alle skoler. Da må vi jo spørre oss selv hva vi kan gjøre med det for å gjøre dette på en bedre måte. Dette forsøkte jeg i mitt svar å problematisere litt, for jeg tror ikke det er ett enkelt svar på det. Det er mer komplekst enn som så. Jeg tror at vi både er nødt til å gjøre noe med lov-, styrings- og regelverk overfor skolen og forenkle det og la det være mer opp til den lokale skole hvordan man skal forme hverdagen. For det andre må vi få bedre kvalitetsvurderingssystemer, bedre tilsynssystemer og også finansieringssystemer og -ordninger som virker slik at man har incitamenter til å arbeide riktig og ikke galt – for å sette det litt på spissen. Dette arbeidet er altså igangsatt, men det er ikke gjort i en håndvending å finalisere det arbeidet.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-05-08:
Det er 4 000 skoler i landet, og jeg tror det ville bli relativt uholdbart hvis statsråden skulle gripe inn overfor enkeltskoler og så å si suspendere lokaldemokratiet og de ordinære tilsynsorganene man har. Det er jo en grunn til at vi har bestemt oss for at lokaldemokratiet skal ha stor makt og innflytelse over skolen, og mange her i salen mener vel at de bør få enda større innflytelse, og at staten bør bestemme mindre. Så må vi ha sterke tilsynsorganer – de kan gjerne bli enda sterkere. Så må vi ha skikkelige systemer for å kunne måle kvalitet, slik at vi vet hva vi skal ha tilsyn med og hva vi skal gjøre noe med. Så må vår oppgave være på det noe mer overordnede plan dels å bidra til å sikre de økonomiske rammene. Jeg viser til bl.a. kommuneøkonomien som jeg redegjorde for. Men ikke minst tror jeg på systemforandringer, systemendringer som kan få dette til å fungere bedre. Men å gripe inn i det enkelte tilfellet tror jeg kanskje ikke er en farbar vei, gitt at det er 4 000 skoler som er eid av 500 skoleeiere.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg har følgende spørsmål: «I statsbudsjettet for 2002 ble det varslet at det ville bli foretatt «ein mindre reduksjon i satsane til bedrifter som tek inn lærlingar». I rundskriv F-12-02 fra departementet, datert 26. februar 2002, ble det redegjort for nye satser for støtte til lærebedrifter, samtidig som det ble foretatt en omlegging av støttesystemet. Det viser seg da at gjennomsnittlig støtte til lærebedriftene var redusert med 15 pst. for lærlinger tatt opp fra og med 2002. Mener statsråden at et kutt på 15 pst. er en mindre reduksjon?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg takker for svaret. Jeg er kjent med det som er lagt inn i revidert budsjett. Men det er når berørte parter får regnet på hva endringene innebærer, at de mange og sterke reaksjonene kommer – reaksjonene på at det som er omtalt som «mindre» kutt, blir mer enn 15 pst., fordi, som også statsråden har redegjort for, man tar hele belastningen på dem som melder seg som nye lærlinger. Jeg går ut fra at departementet selv har regnet på dette mange ganger, før man iverksetter en slik omlegging – det er jo et nokså omfattende rundskriv – og at departementet må ha kjent til virkningen, at «mindre» innebar mer enn 15 pst. kutt. Likevel har departementet sluppet dette, i stedet for å komme med en tilleggsproposisjon, som Regjeringen f.eks. har valgt å gjøre i spørsmålet om å skaffe 12 mill. kr ekstra til eksamen i grunnskolen.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Dersom hensikten med ordningen er å stimulere til god fagopplæring i samarbeid med næringslivet – det håper jeg fortsatt det er, også for Regjeringen – ville det ikke da være bedre å beholde en øremerket bevilgning og behandle denne posten i tillegg til det som en overslagsbevilgning? Statsråden kan forhåpentligvis se at en god ordning som stimulerer bedrifter til å delta og elever til å søke – og i parentes er det jo slik at det er nå de søker for skoleåret 2002-2003, så det er også en planleggingshorisont i dette bildet – vil styrke fagopplæringen og faktisk la etterspørselen avgjøre mer av totalforbruket. I andre sammenhenger bruker vi overslagsbevilgning – det gjør vi f.eks. når det gjelder Lånekassen.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Eg vil gjerne nytta anledninga til å stilla eit spørsmål til utdannings- og forskingsministeren: «Kompetansereforma la til grunn at det kan vera 265 000 vaksne som ikkje har fullført vidaregåande opplæring, og som ynskjer slik opplæring. Med ei gjennomføringstid på t.d. 10 år, bør det då verta gitt tilbod til ca. 25 000 i året. Har statsråden oversikt over kor mange som har fått dette tilbodet, herunder kor mange av dei som har minst utdanning frå før?»
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Eg vil takka for svaret. Det er nok slik at i tillegg til dei som går på universitet og høgskular, og dei som er i arbeid, er det ganske mange som både kunne ha behov for denne utdanninga og kunne ha interesse for det, men dei veit rett og slett ikkje om det, eller, dersom dei veit om det, får dei ikkje tilbod. Mykje tyder på at realkompetansevurderinga er eit hinder for mange. Dei gruer seg for å framstilla seg til prøve. Eg fekk dessverre ikkje noko svar på kor mange som går på vidaregåande opplæring. For ein ting er å få ei realkompetansevurdering, men det viktigaste er jo det som kjem etterpå. Dersom det då viser seg at dei må ha påfyll, får dei dette påfyllet? Eg kan referera til Rogaland: Dersom ein skulle nå 265 000 vaksne, burde det vore ca. 20 000 i Rogaland. Med det nivået som er no, 275 i året, vil det ta over 70 år før ein når det målet ein hadde då ein behandla kompetansereforma. Eg vil gjerne ha statsråden sine kommentarar til dette.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Eg vil igjen spørja om statsråden har oversikt over kor mange, for eg har enno ikkje fått svar på spørsmålet mitt om kor mange det er som har teke vidaregåande opplæring etter dei rettane som det er lagt opp til i kompetansereforma. Eg høyrer at det er 15 000 som har fått vurdering av realkompetanse. Korleis tykkjer statsråden det nivået er i forhold til det ein hadde venta, og som sagt, kor mange av dei fyller på med den kompetansen dei treng for å få eit fagbrev eller studiekompetanse? Eg var innom det problemet at det er ein del som vegrar seg for realkompetansevurdering. Det er ein del som ikkje har stor nok sjølvtillit til å framstilla seg til ein test, som det kanskje i praksis kan visa seg at dei klarar. Eg har fått informasjon som tyder på at nokre av dei går og tek eit tilbod på andre måtar og betalar for det sjølve, for dei vil ikkje gjennom den testen. Kan statsråden tenkja seg å gjera noko forsøk der nokon kan koma inn i dette systemet utan den realkompetansevurderinga?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-08:
«I henhold til dagens lovverk skal det ikke gis statstilskudd til private grunnskoler som drives kommersielt. I Dagsavisen 23. april i år» – her er det en feil i spørsmålet, det skulle stått «Nationen 23. april» – «ble det opplyst at Norge siden 1993 er forpliktet gjennom WTO til å tilkjenne økonomisk støtte til kommersielle, utenlandske skoler som etablerer seg i Norge. Medfører disse opplysningene riktighet, og hvordan vil Regjeringen sikre at grunnskolesektoren ikke blir lagt ut som en ordinær handelsvare?»
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-08:
I den såkalte bindingslisten, altså et særskilt vedlegg nr. 2 til St.prp. nr. 65 for 1993–1994, under punkt 5, utdanningstjenester, og videre under punkt 3, der det står om restriksjoner på markedsadgang – punkt 3 handler altså om kommersiell tilstedeværelse – står det: «Utdanning på grunnskolens og den videregående skolens nivå er offentlige tjenesteytelser. Stiftelser og andre juridiske enheter kan gis godkjenning til å tilby supplerende parallell eller særskilt utdanning på kommersielt grunnlag. Økonomisk støtte til utdanningsinstitusjoner eller til utdanningssøkende kan bare gis for skolegang/studier ved godkjente institusjoner.» Når jeg leser dette, leser jeg det dit hen at så lenge en skole er godkjent, skal også kommersielle skoler ut fra denne bindingslisten gis økonomisk støtte fra det offentlige.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-05-08:
Dersom det kommer et krav fra en kommersiell skole basert på denne avtalen om økonomisk støtte, hvordan vil Regjeringen velge å tolke en slik henvendelse? Det kan godt være at dette dreier seg om jus. Jeg er ikke jurist, og det er vel begrenset hvordan man forstår det. Men i bindingslisten står det at så lenge skolen er godkjent, kan den få økonomisk støtte, altså likestilles. Det er om skolen er godkjent eller ikke, som er det avgjørende, ut fra det som jeg leser i denne bindingslisten. Så tenker jeg også på den nye friskoleloven som Regjeringen presenterer. Der er det ikke noe særskilt formål som skal godkjennes, men det er hvorvidt skolen har kvalitet som er kriteriet for godkjennelse. Da er spørsmålet mitt: Hvis det er en skole som drives på kommersielt grunnlag, og som har kvaliteten i seg, hvordan vil Regjeringen møte dette?
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Jeg har et spørsmål til statsråden: «Regjeringen har uttalt at det er nok ressurser til skolen i Norge. I Nord-Trøndelag bruker flere kommuner skolen som salderingspost for å få budsjettene i balanse. I både Verdal og Levanger kommune er det oppstått uholdbare situasjoner for elever og foreldre. Foreldre føler seg overkjørt, og flere vet ikke hvor deres barn skal starte skoleåret høsten 2002. I Verdal streiket foreldrene, og i Levanger har foreldre levd med usikkerhet rundt skolen i tiår. Hva vil statsråden gjøre for å skape ro omkring skolen her?»
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Det er riktig som statsråden sier, at det er store forskjeller mellom kommunene, men det er ingen forskjeller i forhold til lov og rettigheter. Når foreldrene i de to kommunene som jeg viser til her, gjennom tiår har kjempet en kamp mot kommunen for at elevene skal få oppfylt sine rettmessige krav og rett til å gå på den nærmeste skole bl.a., og når Verdal, hvor utdanningsdirektør og utdanningsforbund har vært informert om og kjent med situasjonen i barne- og ungdomsskolen i ti år, ikke griper inn i en situasjon som er helt uholdbar, må det være noen andre som tar ansvar for en slik situasjon i kommunene, særlig når det er så akutt som det er i Levanger og Verdal i øyeblikket. Så jeg håper at statsråden også kan bidra med noe mer istedenfor å peke på de ressursforskjellene som er i kommunene.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-05-08:
Takk. Jeg ser ingen problemer med de langsiktige målene og de endringene som statsråden ønsker seg. Jeg kan kanskje se at på et senere tidspunkt er statsråden og jeg enige om det. Men det må finnes muligheter for statsråden til å gripe inn i kommuner der situasjonen i skolene er prekær, og der det på en måte er krise. Den andre siden ved situasjonen i de kommunene som jeg peker på nå, er at de er utsatt for et stort press i forhold til at narkotikaen flyter i dette området. Barn og ungdom har store problemer. Foreldrene vet ikke sin arme råd i forhold til den problematikken i oppveksten. Politiet ber om ekstra ressurser i forhold til ungdomsproblemene og oppvekstproblemene i de to kommunene. Da skulle jeg ønsket at statsråden hadde grepet inn og fått iallfall skolene på plass på en skikkelig måte i de kommunene.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til fiskeriministeren: «Forstudien om havnestrukturen i Oslofjord-området anbefaler som en av løsningene etablering av ny containerhavn på Kambo. Moss kommune ønsker ikke en slik etablering, som vil ødelegge verdifulle strandområder i strid med rikspolitiske retningslinjer for Oslofjorden. Bare ved Borg havn er det tilstrekkelig med arealer til å håndtere hele containermengden fra Oslo havn. Det er også ledig havnekapasitet i Moss og Halden. Vil statsråden også vurdere en løsning som utnytter denne kapasiteten framfor en helt ny havn på Kambo?»
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Når fiskeriministeren vil se på disse områdene på Kambo, vil han oppdage at det bl.a. vil ødelegge et nytt boligfelt hvor det er investert 150 mill. kr i infrastruktur allerede. Slik sett er jeg glad for svaret, når han sier at det å utnytte eksisterende havneanlegg også vil være en del av de tingene han vil vurdere. Jeg er enig i de premissene som han for øvrig legger til grunn for valg av løsning, også dette med konsentrasjon. La meg bare nevne at ved Borg havn er det arealer som er tilstrekkelige til å ta hele containertrafikken fra Oslo havn og mer til. Det er ingen arealkonflikter der. Det er behov for en ny havnevei, og det er også mulighet for å legge jernbanespor. Jeg er veldig fornøyd med svaret, og vil tro at de tingene som er utgangspunktet for spørsmålet, vil føre til at man i hvert fall ikke velger en ny havn på Kambo. La meg si til slutt at jeg regner med at også fylkesordføreren får et møte i den prosessen, slik fylkesordføreren i Østfold har bedt om.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Jeg vil bare takke for svaret på tilleggsspørsmålet. Det bestyrker meg i troen på og håpet om at konklusjonen her blir positiv også for dem som gjerne vil unngå å bli rammet av en ny, stor containerhavn, når det er tilstrekkelig med havnekapasitet i dette området.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
I forbindelse med Stortingets behandling av Nasjonal transportplan 2002-2011 er Fiskeridepartementet bedt om å bidra til at det utvikles et havnesamarbeid i Oslofjorden, herunder etablering av et interregionalt havneselskap. Havnesituasjonen i Oslofjorden representerer store utfordringer både nasjonalt og regionalt. Det bør derfor etableres et fremtidsrettet havnetilbud for Oslofjordregionen som bidrar til å styrke næringslivets konkurranseevne, imøtekomme transportbehovet og oppfylle overordnede politiske mål om sikkerhet og miljø. I denne prosessen må ulike interesser veies opp mot hverandre. Embetsverket i Fiskeridepartementet har i samarbeid med nasjonalhavnene Oslo og Grenland utarbeidet en forstudie om havnestrukturen i Oslofjorden. Forstudien belyser alternative løsninger for etablering av en robust havneløsning for regionen og de premisser som bør legges til grunn for det arbeidet. Forstudien tar utgangspunkt i Stortingets og Regjeringens uttalelser om at Oslo kommunes «Fjordbyvedtak» skal legges til grunn for den langsiktige havneutviklingen i Oslofjord-regionen. «Fjordbyvedtaket» forutsetter at det meste av containertrafikken skal flyttes ut av Oslo. Etablering av fremtidig havnestruktur i Oslofjorden må derfor ses i lys av de politiske målsettingene om å overføre godstransport fra veg til bane og sjø. På denne bakgrunn legger forstudien vekt på å finne alternative sjøverts transportløsninger for det stykkgodset som skal flyttes ut av Oslo havn. Skal sjøtransporten vinne fram som et kvalitetsmessig og økonomisk gunstig alternativ til vegtransport, må de viktigste havnene i Oslofjorden ha et godsvolum og en infrastruktur som gir grunnlag for hyppige anløp av moderne containerskip. Det krever konsentrasjon av containerbasert stykkgods til et begrenset antall havner som utvikles til å bli effektive knutepunkter. For å løse transportutfordringene må alle transportformene ses i sammenheng. Det er derfor avgjørende at en beslutning om havnestrukturen i Oslofjorden så raskt som mulig kobles til arbeidet med rullering av Nasjonal transportplan. Forstudien om havnestrukturen i Oslofjorden danner grunnlag for videre diskusjoner om havneutviklingen i regionen. Rapporten er nå avgitt til meg, og jeg vil behandle denne. Konkret betyr det at jeg vil se nærmere på de innspill som kommer fra møter og planlagte befaringer i området. Etter det vil jeg legge opp til at det innen sommeren fattes en prinsippbeslutning om havnestrukturen i Oslofjorden. Prinsippbeslutningen vil danne grunnlaget for å gå videre med grundige utredninger om alternative havneløsninger for Oslofjorden. I denne sammenhengen vil utnyttelse av eksisterende havneanlegg være en av flere muligheter det vil bli sett nærmere på.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
Jeg kan forsikre om at for det første har statsråden ikke trukket noen som helst slags konklusjoner i forkant. Jeg er helt åpen for å gå inn i denne prosessen, som er vanskelig sett fra de ulike ståsteder når det gjelder fremtidige havneløsninger. Jeg har allerede hatt møter med ordførere, fylkesordførere og lokalpolitikere og presentert forstudien og invitert til et tett samarbeid. Jeg skal i dag, etter initiativ fra stortingsrepresentant Odd Holten, møte politikere i Østfold som er berørt av disse problemstillingene. Vi skal gjennomføre befaringer i Østfold i begynnelsen av juni på initiativ fra fylkesordfører og andre politikere i området, og jeg skal i midten av mai på befaring på den andre siden av Oslofjorden, i strøket fra Drammen ned til Larvik. Jeg går inn i denne prosessen med åpne ører og åpne øyne og skal etter beste evne bidra til at vi finner fram til løsninger som imøtekommer det primære behovet som er, nemlig å få til havneløsninger som gjør at vi ikke øker belastningen på miljøet på noen av sidene av Oslofjorden.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
Jeg ønsker bare å presisere at når jeg sier at jeg ikke har trukket noen konklusjoner, betyr det også at jeg ikke vil uttale meg om havner som er aktuelle eller ikke aktuelle. Jeg synes det er viktig at jeg ikke trekker konklusjoner, så jeg håper at mitt svar ikke blir utlagt verken i den ene eller andre retning, kun som en invitasjon til å gå inn i dette med åpne øyne.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
Bakgrunnen for den pågående omorganiseringen av ytre fiskerietat er bl.a. endringer i etatens oppgaver som har funnet sted siden den nåværende kontorstruktur ble etablert for 30 år siden. Et mer komplekst og omfangsrikt regelverk enn tidligere krever også større tverrfaglige kompetansesentra. Redusert etterspørsel etter de tradisjonelle tjenestene i rettledningstjenesten, andre endringer i direktoratets oppgavestruktur, store endringer i infrastrukturen samt utviklingen innenfor IKT tilsier også endring av kontorstrukturen. En omorganisering er nødvendig for å gjøre ytre fiskerietat best mulig egnet til å løse dagens oppgaver og fremtidens utfordringer, og for å oppnå en bedre utnyttelse av etatens totale ressurser. Fiskeridirektørens modell, som innebærer færre, men gjennomgående større fiskerikontor, er et viktig skritt i denne retningen. Med korte avstander og god kommunikasjon mot Bergen er Hordaland et eksempel på et tilfelle der forvaltningen kan løse sine oppgaver fra et sentralt kontor, i dette tilfellet regionkontoret i Hordaland. Det er også viktig at det blir likeverdige og gode tilbud til alle kystkommunene i Hordaland. Jeg er opptatt av å finne løsninger som representerer en bedre ressursutnyttelse og samlet sett et styrket tilbud til brukerne, bl.a. ved at kontorets kompetanse bygges ut, og at kontor med økt bemanning får bedre tilgjengelighet. Jeg vil med det aller første, i nært samarbeid med fiskeridirektøren, avgjøre om det er grunnlag for å finne særlige ordninger som avviker fra de beslutninger som fiskeridirektøren har tatt, og som han har fått fullmakt til å ta.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
Det er to ting som det er viktig å holde fast ved i denne sammenheng. Det er de målsettinger som er trukket opp, nemlig en bedre utnyttelse av ressursene og en bedre service til samtlige kystkommuner og yrkesutøvere. Jeg hadde etter initiativ fra den sittende president et møte med ordføreren i Bømlo og representanter fra Austevoll kommune, som har sendt over informasjon til meg som jeg skal gjennomgå. Og så er det min ambisjon at vi innen utgangen av mai måned skal ha gjennomgått disse tingene, slik at vi får fastlagt hele denne kontorstrukturen. Men jeg minner om at etter at Statskonsult hadde gjennomgått ytre etat og strukturen og anbefalt større kontorer, fikk altså fiskeridirektøren fullmakt fra departementet 18. september i fjor til å fastsette dette. Og det ligger altså noen kriterier til grunn som etter mitt skjønn tilsier at fiskeridirektøren i det store og hele har oppfylt de målsettinger som storting og regjering har trukket opp når det gjelder organisering av ytre etat og ressursbruken.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-05-08:
Siden spørreren også har erfaring som statsråd, kan vi kanskje bli enige om at når fiskeridirektøren i dette tilfellet har fått en fullmakt fra departementet, skal det sterke grunner til for at statsråden skal kunne overprøve det vedtaket som er gjort i tråd med de målsettinger som ble trukket opp. Det er det ene. Det andre vi sikkert også kan bli raskt enige om, er at statsråden ikke skal enkeltbehandle kontorene fra Stortingets talerstol. Men som jeg har sagt, vi skal nå gjøre en kort prosess for å få avklart om det skal gjøres noen endring i forhold til det som direktøren har fått fullmakt til å beslutte, og som han har besluttet.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Eg skal få stilla følgjande spørsmål til fiskeriministeren: «Fiskerikontora i to av dei største fiskeri- og havbrukskommunane Austevoll og Bømlo vert no nedlagde og sentraliserte til Bergen. Hordaland blir då det einaste fylket som vert ståande med eitt fiskerikontor. Vil statsråden gjera om dette vedtaket, og samstundes vurdera korleis desse kontora kan styrkjast for å møta framtida?»
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Eg skal få takka for svaret og minna om at Austevoll er den kommunen som har det største ringnotmiljøet i landet, og er ein av dei største innanfor oppdrettsmiljøet. Bømlo har ei sentral rolle i utviklinga av skjelnæringa i Hordaland, og ved sidan av har dei òg eit oppegåande ringnotmiljø og ei stor oppdrettsnæring. Desse to kontora dekte til saman 14 kommunar og eit område med stort potensial for framtidig vekst innanfor oppdrettsnæringa. Slik eg kunne forstå premissane i omorganiseringa, var det betre utnytting, som statsråden sa, av personellressursane som låg til grunn, men politisk la ein òg stor vekt på geografisk nærleik til fiskerimiljøa og tilgjengelegheit for brukarane. I dette tilfellet skjer verdiskapinga i Austevoll-området og i Bømlo, ikkje i Bergen. Ei sentralisering som det no er lagt opp til i Sunnhordland, vil auka avstanden til fagmiljøa og redusera tilgjengelegheita for brukarane. Det er vel ikkje i samsvar med det som statsråden sa at ein nettopp skulle gjera med denne omorganiseringa?
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 2002-05-08:
Ja, målsetjinga er vi einige om, når det gjeld service og tilgjengelegheit er eg einig med statsråden. Så er det eit kort, byråkratisk svar som er lese opp for meg, og så høyrer eg no at statsråden er i ferd med å verta politikar. Det gler meg litt, for då kan han ha ei moglegheit til å sjå på korleis situasjonen er i Hordaland, og så kan han ta ein samtale med denne ministeren som er frå Bergen, og som er oppteken av ikkje å sentralisera, men å desentralisera ein del arbeidsplassar. Totalt sett, når vi ser på strukturen i Hordaland og fiskerimiljøet i Sunnhordland, må det gå an å ha ei vurdering av om ein kan få betre tilgjengelegheit og utnytting av personell. Ein kan jo utnytta dei på kontoret i Bergen om dei sit i Sunnhordland, det er ikkje noko problem i dag. Så den totale utnyttinga av personellet, i tillegg til at fagmiljøa er i Sunnhordland, tilseier at desse to kontora framleis bør bestå – og så skal Bergen sjølvsagt ha hovudkontoret.
Victor Norman (Høyre), 2002-05-08:
I den redegjørelsen jeg holdt for Stortinget 24. januar, understreket jeg at en avgjørende forutsetning for en bedre offentlig sektor er en personalpolitikk som virker motiverende. Personalpolitikken må sikre bred rekruttering, stimulere til kulturelt og kompetansemessig mangfold i staben, lette omstilling og overgang både innen offentlig sektor og mellom det offentlige og private næringsliv og forhindre utstøting av eldre arbeidstakere. For å få dette til er vi avhengig av å delegere og desentralisere mye av ansvaret for rekrutteringspolitikken til statlige etater og til kommunene. Offentlig forvaltning og tjenesteytelse må få større lokal handlefrihet til å konkurrere om nøkkelpersonell. Det er viktig at offentlige arbeidsgivere blir flinkere til å sikre seg det mangfold av ideer og impulser man får gjennom rekruttering fra et bredt utvalg av grupper, og de må være flinke til å trekke på de 50 pst. av talentene som utgjøres av kvinner. Men det er de lokalt som må gjøre det, og vi må sørge for at de har de nødvendige virkemidler, herunder gode lønnsvilkår å tilby. I den forbindelse er det spesielt gledelig, synes jeg, at vi under årets lønnsoppgjør i staten fikk gjennomslag for den største lokale potten vi noensinne har hatt. Dette gir lokale ledere en enestående mulighet til å jobbe mer aktivt for god rekruttering. På sentralt hold er hensynet til likelønn og rekruttering blant de hensyn som ivaretas gjennom de særskilte tverrgående prosjektene, som jeg nevnte i min redegjørelse for Stortinget. Mitt departement har bl.a. ansvaret for et prosjekt knyttet til personal-, organisasjons- og lederutvikling i det offentlige. Det er etablert en egen innsatsgruppe i departementet som er gitt et koordineringsansvar for dette. I tillegg har jeg lyst til å nevne at prosjektet «Kvinner, kvalitet og kompetanse i staten», et prosjekt for å øke andelen kvinnelige ledere i staten, er avsluttet etter å ha høstet positive erfaringer i perioden 1997–2002. Det lyktes da å øke andelen kvinnelige ledere betydelig. Jeg vil fortsette det gode arbeidet, og nye tiltak vil bli vurdert. Det er satt i gang et mentorprogram for kvinnelige mellomledere i staten, for å stimulere til økt rekruttering til lederstillinger. Statskonsult driver dette programmet på oppdrag fra departementet. Et annet tiltak er «Kvinneb@sen» – en kompetansebase hvor offentlige virksomheter og bedrifter kan søke etter kandidater til lederstillinger og kandidater til styrer, råd og utvalg blant over 2 800 kvalifiserte og høyt kompetente kvinner. Likestillingssenteret driver denne databasen på oppdrag for Arbeids- og administrasjonsdepartementet. Som jeg sa, er rekruttering av arbeidskraft og likelønn også et sentralt tema i hovedtariffoppgjøret for staten i år. I det anbefalte forslaget er det lagt inn mye større midler til lokale forhandlinger enn før. Vi er veldig opptatt av at man i de lokale forhandlingene legger vekt på de intensjonene jeg har skissert her, og som er skissert sentralt tidligere, samtidig som lokale ledere og lokale organisasjoner tar det ansvaret som de har for likelønn og rekruttering.
Victor Norman (Høyre), 2002-05-08:
Det er helt klart at jeg ser problemstillingen som ligger i at det generelt sett historisk har vært forskjell i lønnsnivå mellom yrker hvor det har vært en klar kvinnedominans og yrker med mannsdominans. Men jeg tror også at vi skal ha like klart for oss at denne forskjellen bl.a. skyldes at den første og til dels den andre generasjonen kvinner som for fullt kom ut i arbeidslivet, var kvinner som stilte med et alvorlig handikap i forhold til veldig mange yrkesgrupper og derfor langt på vei var henvist til deler av arbeidsmarkedet som var dårlig betalt. Det er viktig at man gjennom lønnsoppgjørene tar hensyn til de svake gruppene, og det har man forsøkt å gjøre både fra stat og kommunes side i mange år. Men det er minst like viktig at vi sørger for at de nye generasjoner kvinner har like store valgmuligheter i arbeidsmarkedet som tilfellet er for menn. I den forbindelse er alle tiltak som bidrar til å åpne dører for kvinner, viktige for på lang sikt å heve lønnen til de kvinnene som ikke har hatt den samme valgmuligheten som de unge kvinnene har nå.
Victor Norman (Høyre), 2002-05-08:
Det er vel nokså klart at representanten Andersen ikke ønsker at jeg skal drive lønnsforhandlinger her. Det jeg sier, og det spørsmålet dreier seg om, og som jeg forsøkte å besvare, er: Hva kan vi gjøre når det gjelder aktiv personal- og rekrutteringspolitikk for å bidra både til mål om likelønn mellom menn og kvinner og god rekruttering til staten? Og da sier jeg, og det fastholder jeg nok en gang, at et av de viktigste tiltakene vi kan gjennomføre for generelt å få større lønnslikhet mellom menn og kvinner, er å sørge for at de kvinnene som kommer ut i arbeidsmarkedet nå, har like gode valgmuligheter og like lett kan nå frem til de stillingene de ønsker, som tilfellet er for menn. For det vil, uansett hvordan forhandlingene gjennomføres, også være til fordel for de kvinnene som i dag ikke står overfor et valg, men som er i yrker som de sikkert trives med, som de sikkert har valgt ut fra god omhu, men som er i en situasjon hvor de ikke har den markedsmessige mulighet som unge kvinner har i dag.