Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Habilitering og rehabilitering har gjennom flere år vært løftet fram av et enstemmig storting som en av de viktigste helsepolitiske satsingsområdene fremover. Det har vært en lovpålagt oppgave for kommunene siden 1984, og den individuelle retten til tilbudet er nedfelt i lov og forskrift. Mange får et godt rehabiliteringstilbud, men det er altfor mange som ikke får denne rettigheten oppfylt. De fleste opplever en imponerende helsetjeneste i en akuttfase med hjerteinfarkt, slag, i forbindelse med en trafikkulykke eller ved en prematur fødsel. Men når blålysene er skrudd av og hverdagen kommer, opplever mange at hjelpen svikter. Det er mange eksempler: Bare 60 pst. av slagrammede får tilbud om behandling i slagenheter som har dokumentert gode resultater med tanke på redusert dødelighet, alvorlig funksjonshemning og behov for sykehusopphold. Bare én av fem hjertepasienter får rehabilitering, selv om dette vil gi betydelig raskere bedring. Helsetilsynet har slått alarm om at tilbudet til funksjonshemmede barn svikter over hele landet, og at barna dermed mister muligheten for å utvikle sitt potensial. Tidligere helseminister Gabrielsen fra Høyre startet arbeidet med en handlingsplan for rehabilitering. Etter regjeringsskiftet i 2005 ble dette fulgt opp med et løfte i regjeringen Stoltenbergs Soria-Moria erklæring om at de ville sørge for rehabilitering til alle som trenger det. I 2006 sa en enstemmig helse- og omsorgskomité følgende: «Komiteen mener det er svært viktig å sikre rehabilitering og opptrening til alle som trenger det. God rehabilitering og opptrening gir solide gevinster for samfunnet og den enkelte pasient og reduserer behovet for nye sykehusopphold.» Og videre: «Komiteen mener at habilitering og rehabilitering må bli det neste store satsingsområdet i helsesektoren. En slik satsing vil bidra til bedre livskvalitet og større grad av selvstendighet for pasientene, samtidig som behovet for omsorgstjenester kan reduseres.» Verken forpliktelsen fra Soria Moria-erklæringen eller den enstemmige anmodningen fra Stortingets helse- og omsorgskomité er blitt fulgt opp av regjeringen. I statsbudsjettet for 2008 la regjeringen fram en nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering. Strategien var imidlertid uforpliktende og sikret på ingen måte at rehabilitering ble et helsepolitisk satsingsområde. Tvert imot, nedprioriteringen av rehabiliteringsområdet bare fortsatte. I budsjettet for 2009 ble den eneste øremerkingen til rehabilitering fjernet. Pengene som ble brukt til kjøp av tjenester ved private og ideelle opptrenings- og rehabiliteringsinstitusjoner, ble innlemmet i basisoverføringene til de regionale helseforetakene. Dette var stikk i strid med den nasjonale rehabiliteringsstrategien som regjeringen hadde fremmet året før. Og slik har det fortsatt. Tilbudet ble svekket ytterligere ved at helseforetakene som følge av Samhandlingsreformen fraskriver seg mye av ansvaret for rehabilitering og legger ned tilbud. Høyre og de andre opposisjonspartiene, fagfolk og rehabiliteringsinstitusjoner er ofte blitt anklaget for svartmaling når vi har påpekt svikt og manglende satsing. Men vi husker alle rehabiliteringsaksjonen, bestående av mer enn 45 pasientorganisasjoner, institusjoner og fagforeninger som bl.a. demonstrerte utenfor Stortinget år etter år mot flertallsregjeringens manglende satsing. De kom med verdifull kunnskap og verdifulle innspill til både storting og regjering. Da aksjonen gjorde opp status etter fire år, uttalte organisasjonene at bruddet på løftet om opptrening til alle som trenger det, var et av Stoltenberg-regjeringens klareste løftebrudd. Deretter la de ned sin virksomhet. De ga rett og slett opp. Riksrevisjonens rapport fra 2012, Dokument 3:11 for 2011–2012, bekrefter det mange visste, men det er allikevel nedslående lesning. Rapporten viser at det ikke har vært noen dokumenterbar styrking av rehabiliteringstilbudet i spesialisthelsetjenesten siden 2005. På de områdene hvor innsatsen lar seg måle, ser den ut til å ha gått ned. Rapporten viser videre at sengekapasiteten og antallet oppholdsdøgn er redusert, mens ventetiden har økt. Det har også kommet fram store variasjoner i tilbudet til pasienter rundt omkring i landet. Rapporten peker på at det ikke foreligger metoder for å registrere behovet for rehabilitering og følgelig heller ingen oversikt over det reelle behovet. Riksrevisjonen mener imidlertid at det er underdekning, og at informasjon om sengeplasser, ventetider, liggedøgn og gjennomsnittlig liggetid er viktige mål for å vurdere utviklingen i kapasitet. Aktivitet målt i DRG-poeng viser en reduksjon innen både vanlig og spesialisert rehabilitering. Det er også store uklarheter og utfordringer i samspillet mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene. Det viser seg også at det kun er få kommuner som har et tilbud som med rette kan kalles rehabilitering, og 20 pst. av kommunene har ikke opprettet lovpålagt koordinator. Åtte av ti kommuner mener spesialisthelsetjenesten mangler kompetanse om tiltakene og tjenestene de tilbyr, og spesialisthelsetjenesten sier kommunene mangler kapasitet for å følge opp det som anbefales faglig. Samhandlingsreformen har ført til at flere skrives ut fra sykehusene til kommunehelsetjenesten før de er i stand til å klare seg selv. Allerede korte sykehusopphold blir enda kortere, noe som gir kommunene et større ansvar for oppfølging av pasientene. Det er derfor viktig med effektive, gode rehabiliteringstiltak. Ny forskning viser også at eldre med nedsatt funksjonsevne blir rehabilitert raskere på rehabiliteringssenter enn på sykehjem, og det bør få konsekvenser for hvordan kommunene organiserer rehabiliteringstilbudet. Det var et tankevekkende innlegg i VG l7. april som var kalt «Det svarte hullet i helsevesenet», av Lill-Ann Schjelderup og Inger Lise Skaar. De beskriver det «svarte hullet» mellom utskrivning fra sykehuset til tilbakevending til hverdagen, hjem og arbeid. De sier at det som så fint kalles Samhandlingsreformen, opplevde de på kroppen som en ansvarspulveriseringsreform. De fikk beskjed om at de måtte på sykehjem før de kunne komme hjem. De beskriver i sitt innlegg mange av de forhold som Riksrevisjonen, fagfeltet, Høyre og de andre opposisjonspartiene har påpekt og tatt opp med regjeringen her i Stortinget gang på gang – uten at det har vært til noen særlig nytte. Så i sum er det klart at rehabilitering, tross mange løfter, ikke er blitt prioritert. Høyre mener det er nødvendig med en tydelig politisk styring og øremerking av midler dersom vi skal lykkes med å gi rehabiliteringsfeltet et løft. Det er ikke nok å vise til økte bevilgninger til helseforetakene og håpe at et forsømt område som rehabiliteringsfeltet skal vinne den interne kampen om budsjettkronene. Det er det dokumentert at det ikke gjør. Høyre har derfor i sine alternative budsjetter de siste årene satt av oppimot 500 mill. kr til en opptrapping innen habilitering og rehabilitering og øremerket disse midlene innenfor rammen av bevilgningen til vekst i pasientbehandlingen. Dette er en klar politisk bestilling om at midlene skal gå til de pasientene som trenger det mest. Dersom vi skal gjennomføre en satsing på rehabilitering, må vi være villige til å prioritere dette foran noe annet. Det vil være den beste investeringen for bedre livskvalitet til pasientene og flere aktive bidragsytere i samfunnet. Vårt forslag om en nasjonal, forpliktende opptrappingsplan for kvalitet, kapasitet og kompetanse innen rehabilitering med øremerkede midler står selvsagt som et av våre viktigste satsingsområder fremover. Vi mener øremerking er nødvendig i en periode, slik det også var for opptrappingsplanen for psykisk helse for å få bygd ut tilbudet. Det er positivt at flere får poliklinisk rehabilitering, men det er en bekymringsfull nedgang i antall døgnbaserte tilbud. Vi mener kapasiteten i de private og ideelle institusjonene må utnyttes bedre. Det er et paradoks at en rekke plasser står ledige, og at gode tilbud legges ned samtidig som det er svært mange som venter på rehabilitering. En undersøkelse som NHO har foretatt nylig, viser at rehabiliteringsinstitusjonene som har avtale med de regionale helseforetakene, har ledig kapasitet tilsvarende 350 000 behandlingsdøgn, som kan gi behandlingstilbud til 17 000 mennesker. Da er det meningsløst at pasienter må vente på rehabilitering eller få et dårlig tilbud i kommunene, noen sågar ved sykehjem uten nødvendig kapasitet og kompetanse. De regionale helseforetakene blir som bukken som passer havresekken: De eier foretakene og skal kjøpe private tilbud. Det er for stor uforutsigbarhet for de ideelle og private institusjonene. Vi mener det er behov for en uavhengig instans med god bestillerkompetanse innen rehabilitering, hvor kvalitet og kompetanse må være avgjørende, ikke bare kvantitet og pris. Avtaleperiodene må være betydelig lengre enn i dag, slik at institusjonene har den nødvendige forutsigbarhet. Dette er blant de aller viktigste tilbudene i helsevesenet, men allikevel et svært forsømt område. Mitt spørsmål er hva regjeringen nå vil gjøre for å sikre at alle som har behov for og rett til rehabilitering og habilitering, får et forsvarlig tilbud.