Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2012-12-04:
Da jeg i går kveld satt og skulle forberede innlegg til denne debatten, følte jeg at jeg fikk en utfordring. Jeg gikk inn og så på innlegget som jeg holdt under samme debatt i fjor, og jeg fikk en følelse av at jeg nesten kunne holdt det samme innlegget. Det sier jeg fordi jeg ikke føler at det er noen bevegelse innenfor justissektoren. Jeg har en følelse av at alt står stille, og at alle debattene med tanke på de utfordringene vi hadde før 22. juli, eksisterer også i dag, men det kommer jeg litt tilbake til. Jeg skulle selvfølgelig også takket komiteen for effektiv og god framdrift under budsjettforhandlingene i komiteen, men det håper jeg andre kan gjøre da jeg dessverre ikke har vært til stede under framdriften, da jeg var ute i permisjon. Men resultatet ligger der, og jeg tror jeg kjenner komiteen såpass at her har man hatt den samme effektive framdriften som ved tidligere anledninger. Når jeg åpner med å etterlyse eller sette fingeren på framdrift innenfor sikkerhet og beredskap, er det fordi vi også har separate saker, og vi har debatter som går i offentligheten – naturligvis – i stor grad med bakgrunn i Gjørv-rapporten og de manglene som vi dessverre oppdaget 22. juli og etter 22. juli. Det viser at vi også innenfor justisfeltet og denne kjeden har et stort etterslep, noe som også kjennetegner andre områder innenfor offentlig forvaltning. Det kan man gjerne stille store spørsmål om, fordi hvis man går inn og ser på hvilke muligheter man faktisk har hatt, og hvilke muligheter man har, til å ta igjen dette etterslepet, ser man at man har uante muligheter. Hvis man går tilbake til 2005 – åtte år tilbake – ser man at man har hatt en inntektsøkning på 356 mrd. kr, og det utenfor oljevirksomheten. Det er store summer som selvfølgelig enhver regjering kan bruke til virkelig å prioritere og gjøre Norge konkurransedyktig, gjøre at Norge kanskje får verdens mest moderne og effektive beredskap og sikkerhet. Men vi gjør det ikke, og det er jo det som er det store spørsmålet for alle utenfor dette huset også. I statsbudsjettet for 2013 har man totale inntekter, inklusiv oljen, på 1 314 mrd. kr, og utgifter på i overkant av 1 000 mrd. kr. At man ikke innenfor disse rammene finner muligheter til å gjøre domstolene våre effektive, at man ikke innenfor disse rammene finner muligheten for noen titalls millioner for å styrke rettssikkerheten, at man ikke innenfor disse rammene greier å legge en økonomisk framdriftsplan for domstolene våre, at man ikke tør å finne midler over flere år i en forutsigbar finansiering for lyd og bilde i domstolene, tror jeg det er mange som setter spørsmålstegn ved. Innenfor domstolene er det tverrpolitisk enighet om å gjøre forskjellige grep. Ja, så er det slik at det vil føre til press i økonomien og handlingsregelen styrer osv. Kan man si det samme innenfor kriminalomsorgen også? Er det handlingsregelen som styrer kapasiteten i norske fengsel, er det handlingsregelen som forteller hvor svak eller sterk kriminalomsorgen skal være, er det handlingsregelen som forteller at vi skal ha en kø på 1 100–1 200 kriminelle, er det handlingsregelen som skal styre at man skal gi strafferabatt, er det handlingsregelen som skal styre at man heller sørger for åpen soning for mennesker som har begått alvorlig kriminalitet, og er det handlingsregelen som bestemmer de ansattes arbeidsvilkår i norske fengsel? Det er jo det man sier, når man går igjennom kriminalomsorgen i dag og ser at man har etterslep og store mangler og store utfordringer som det burde ha vært ryddet opp i. Er det slik at det er handlingsregelen og press i norsk økonomi som skal regulere tettheten i forhold til hvor mange politibetjenter vi skal ha? Det må jo være det, for nå har vi gjennom to–tre år opplevd at man har hatt en nedbemanning i nesten samtlige politidistrikt. Responstiden går opp, alvorlige saker henlegges, 3 000 saker med kjent gjerningsmann henlegges, og kvinner blir nektet å anmelde voldtekt. Det må jo være handlingsregelen som styrer det, når man ikke finner rom for å styrke det, når man ikke finner rom for å gi politistudentene en garanti om at man skal jobbe og ikke gå ut i ledighet eller finne seg jobb i andre yrker fordi forutsigbarheten er så dårlig. Det må være det som ligger til grunn, at det er handlingsregelen som bestemmer. Det må i hvert fall være handlingsregelen som bestemmer at denne regjeringen vil bruke sju–åtte–ni år på å bygge et beredskapssenter i Oslo-regionen. Staten har, regjeringen har og Stortinget har selvfølgelig muligheter til å skjære igjennom hvis det er reguleringsutfordringer som ligger der når det gjelder å starte etablering av et beredskapssenter raskere. Når det handler om rikets sikkerhet, kan enhver regjering skjære igjennom. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet et forslag som går på at vi kanskje må lete etter andre alternativer, slik at vi får etablert et beredskapssenter mye raskere når behovet er så sterkt. Da er det kanskje slik at handlingsregelen også indirekte er med på å skape ukultur, dårlig styringsvurdering, dårlig forståelse for beredskap og sikkerhet, dårlig kommunikasjon mellom institusjoner og etater og at man er så presset at man ikke greier å få til den nødvendige framdriften og kommunikasjonen for å skaffe til veie god beredskap og sikkerhet. Jeg har gått igjennom de aller fleste områdene overfladisk, men dette er den følelsen man sitter igjen med når man vet at alle disse områdene nå skulle vært gjennomgått i stortingsmeldinger og proposisjoner. Hva er det man opplever, hva er det opposisjonen – eller posisjonen for den del – på Stortinget får til svar? Alt er utsatt, alt er utsatt på ubestemt tid. Man setter ned utvalg, man setter ned kommisjoner for å vurdere situasjonen. Man skal vurdere politiet, man skal vurdere beredskapen, ja, man skal til og med ha 40 mill. kr til å vurdere hvorfor det er så dårlig samarbeidskultur i departementet. Man skal bruke titalls millioner på å forske på hvordan jeg og du og alle har tatt inn over oss 22. juli. Spørsmålet er: Blir det bedre beredskap og sikkerhet? Blir det bedre politihelikopterkapasitet av at man skyver alt foran seg? Blir det sånn at vi får nye redningshelikoptre før de gamle må stå på bakken? Gjennom utredninger, nyinvesteringer, drivstoff, håndteringskostnader og utgifter til operativ drift av de eksisterende redningshelikoptrene vil vi ha brukt opp ti nye helikoptre, fordi de eksisterende er i så dårlig stand, fordi man ikke tør å gjøre vedtak – man skyver det foran seg. Neste år skal man i hvert fall gjøre vedtak om kontrakt knyttet til redningshelikopter. Det har tatt ti–tolv år. Det samme skal vi altså oppleve med et beredskapssenter. Hvorfor skal vi ha bare ett beredskapssenter? Skal vi ikke ha beredskapssentre i resten av landet, som kanskje også står overfor akkurat de samme utfordringene? Det er noe Fremskrittspartiet ønsker. Derfor er det sånn at Fremskrittspartiet i sitt alternative statsbudsjett for 2013 faktisk finner rom for å styrke politiet med 150 mill. kr. Ja vel, så nærmer vi oss grensen for å bryte handlingsregelen. Men vår intensjon og vårt overordnede mål er fortsatt å styrke beredskap og sikkerhet, så vi tillater oss å gå 150 mill. kr lenger enn regjeringen for raskest mulig å nå det målet som man tverrpolitisk er enige om, at vi skal ha en dekningsgrad på to operative politibetjenter per 1 000 innbyggere i 2020. Vi tillater oss det. Vi tillater oss å sette opp et eget investeringsbudsjett for politiet på 150 mill. kr. Ja vel, så nærmer vi oss grensen for hva handlingsregelen til denne regjeringen sier, men igjen: For Fremskrittspartiet er det overordnet at vi har beredskap og sikkerhet, med det utstyret som finnes per dags dato, som gjør politi, forsvar, beredskap og sikkerhet litt mer moderne, litt mer effektive. Vi vil altså fornye verktøyene: kommunikasjonsutstyr, kjøretøy, verneutstyr – for det finnes. Vi vil hindre nedbemanning og kø foran domstolene våre, og derfor vil vi bevilge 106 mill. kr mer istedenfor å skjære ned. Derfor foreslår vi 11 mill. kr ekstra for å øke kapasiteten innenfor kriminalomsorgen, og for å styrke PST. Vi fikk en evalueringsrapport om PST i går. Ikke mye av det er nytt. Vi har hørt dette i tre, fire, fem år. Vi tillater oss å styrke grensekontroll, og vi tillater oss også faktisk – riktignok ikke innenfor dette budsjettet – å styrke Heimevernet. To korte ord om Prop. 23 S: Det er enighet i komiteen om de endringene som foretas, med noen små kommentarer. Jeg fremmer de framsatte forslag i budsjettinnstillingen til Prop. 23 S.