Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2012-05-15:
Først en takk til utenriksministeren for en god og interessant redegjørelse. Som et lite land med en eksportrettet økonomi er Norge svært avhengig av den økonomiske utviklingen hos våre fremste handelspartnere i Europa. EU-land utgjør i dag det største markedet for norsk næringsliv, om lag 70 pst. av importen og 80 pst. av eksporten. I Norge i dag er det over 200 000 mennesker med EU-statsborgerskap som arbeider her til daglig. Det gjør oss avhengig av Europa, ikke bare av EU, men av europeiske enkeltland. Det betyr mye for oss som nasjon hvordan gjeldskrisen håndteres, og hvilke politiske, økonomiske og samfunnsmessige konsekvenser den fører med seg. I en tid der innenrikspolitiske forhold ser ut til å bety mer for enkeltlands håndtering av krisen enn solidaritetsfølelsen med de land som opplever krisen sterkest, er det viktig å analysere dette. Det er derfor viktig å se på mulige konsekvenser også av valgene som fant sted både i Hellas og i Frankrike. I Frankrike har den nyvalgte presidenten, Hollande, signalisert at han vil endre Frankrikes kurs. Hva vil det si for EUs politikk overfor de statene som opplever krisetid? Mens Sarkozy ofte opererte etter innfallsmetoden, er det mye som tyder på at Hollande vil ha en forkjærlighet for både statlig innblanding og økt pengebruk. Mens man med Sarkozys sterke, tøffe linje, til tider, opplevde både problemer og ikke minst en varm tone mellom Berlin og Paris, er det grunn også til å stille spørsmål om hva Hollandes politikk vil medføre. Det er ingen tvil om at noe av problemet knyttet til gjeldskrisen er nettopp for sterk pengebruk. Men samtidig kan en ikke ta vekk viktigheten av å få på plass langt høyere økonomisk vekst. I en sånn kontekst er det viktig å komme inn på Tyskland, som holder en tøff linje med budsjettdisiplin også overfor Hellas – noe som de fikk med seg Frankrike og de andre eurosonelandene på. Og mens Hollande, som jeg sier, vil framsette økonomisk vekst og pengebruk som mer overordnet enn det Sarkozy gjorde, vil jeg stille utenriksministeren spørsmål om hva han tror den fransk-tyske dialogen vil medføre i en nær framtid. Det er interessant på en dag som denne å stille et sånt spørsmål når Hollande møter Merkel for første gang. Valget i Hellas avstedkom ytterligere problemer i et land som allerede er hardt rammet av finanskrisen. Fløypartiene styrket sine posisjoner på bekostning av de to tradisjonelt største partiene, Arbeiderpartiets søsterparti, PASOK, og Høyres søsterparti, Nea Dimokratia. Og blir det ingen enighet innen vår grunnlovsdag, vil Hellas bli ledet av et forretningsministerium, og det vil i løpet av kort tid finne sted et nyvalg. Mye tyder på at Europas solidaritet står og faller på om Hellas viser vilje til reform. Så langt har Hellas gjort mye, men svært mye gjenstår. Det er store endringer både i gresk næringsliv og i offentlig sektor, og mye av dette har også stoppet opp i påvente av en politisk avklaring. Desto lengre tid det tar før den avklaringen kommer, desto verre vil situasjonen være for Hellas, og desto mer usikker vil framtiden være med muligheten for at Hellas eventuelt må tre ut eller bli tvunget til å tre ut av eurosamarbeidet. Jeg savner en gjennomgang av Norges engasjement overfor Hellas. Norge er direkte involvert gjennom IMF og i «Task Force for Greece», en ekspertgruppe med deltakelse fra skatteetaten, som er tenkt å støtte de reformene Hellas skal gjennomføre. Samtidig bistår vi gjennom EØS-midlene til økonomisk utjevning og på migrasjon- og asylfeltet. Det er bra, og det har Høyres fulle støtte. Jeg vil gjerne at utenriksministeren redegjør for status og progresjon med hensyn til Norges støtte til Hellas i en, mildt sagt, utfordrende tid. Utenriksministeren brukte mye tid i sin redegjørelse på å snakke om hvordan Norge skal utvikle og forbedre sin europapolitikk. Det er jeg glad for. Det er betimelig, og det er et svært viktig område. Europautvalgets grundige rapport Utenfor og innenfor og høringsinnspillene viser at engasjementet er stort, og jeg ser fram til en oppfølging av utvalgets vurderinger og anbefalinger fram mot departementets melding til Stortinget til høsten. La meg – når vi har tilhørere her – si at det er svært gledelig å lese den grundige rapporten som Europautvalget legger til grunn. Jeg håper at den vil medføre mer debatt om ikke bare EØS-avtalen, men også om EU i en norsk kontekst. Jeg ser på EØS og de andre avtalene som Norge har med EU, som Norges livline til Europa. EØS er 20 år, og det eneste reelle alternativ – slik jeg ser det, slik Høyre ser det – til medlemskap er et fullverdig medlemskap. EØS-avtalen og andre avtaler med EU er av stor og største viktighet for Norge. Vi kan ikke ha et økonomisk samkvem med Europa som er like sterkt, uten avtaler som gjør det mulig. Når en ser på debatten som foregår i Sveits, ser en med all tydelighet noen av de problemene som et land som har valgt å stå utenfor den type avtaler, har, også når det gjelder handelsadgang. For at debatten omkring EU-saker skal være relevant i Norge og sikre oss innflytelse, må regjeringen være til stede og være involvert tidlig i beslutningsprosessen og påvirke der den kan. Norsk tilstedeværelse på politisk nivå er langt fra god nok. NRK gjennomgikk 16 departementer og Statsministerens kontor for 2011 og fant at ni statsråder ikke hadde besøkt Brussel overhodet, deriblant vår olje- og energistatsråd, Ola Borten Moe, og vår næringsminister, Trond Giske. NRK finner videre at det var foretatt 16 reiser totalt, hvorav fire av utenriksministeren og fire av tidligere forsvarsminister, nå justisminister. Jeg er glad for at utenriksministeren også i sitt reiseopplegg legger vekt på viktigheten av Europa og av Brussel. Men det er Utenriksdepartementets ansvar at også andre statsråder er til stede, kommer tidlig inn i prosesser og ser til at vi er med på å påvirke ting som er ment å være EØS-relevant, på et så tidlig tidspunkt at vi får innflytelse, og at vi slipper å bruke diskusjonen om reservasjon hver gang det er noe vi er uenig i. Det faktum at Europaparlamentet har fått mer makt på beskostning av EUs øvrige organer, fører til at vi som et utenforland må endre fokus. Fortsetter vi vår lyttepoststrategi, mister vi ytterligere innflytelse. Utenriksministeren sier i sin redegjørelse: «Vi vil intensivere arbeidet med å sikre at vi politisk sett kommer tidlig nok på banen til å fremme norske interesser så effektivt som mulig.» Det er på høy tid at vi intensiverer dette arbeidet. Men det er utenriksministerens oppgave å komme med konkrete tiltak, og et første tiltak kan være å overbevise egne statsråder om hvor viktig det er å være til stede, snakke med sine kolleger og komme i kontakt med dem som faktisk beslutter, før vi slipper å ta diskusjonen om reservasjon. Det pekes videre på et «kompetanseløft i forvaltningen for å sikre en bedre utnyttelse av eksisterende EU- og EØS-kompetanse». Det igjen hilser jeg velkommen, men igjen mener jeg at det mangler en konkret strategi. Dersom vi fortsetter ned denne veien, er vi i ferd med å se at Norge blir om ikke irrelevant, så på kanten av irrelevant, og at vi får rene reservasjonsdebatter omkring direktivene flere år etter at de er ferdigbehandlet i EU. Høyre mener regjeringen må delta aktivt overfor kommisjonen for så tidlig som mulig å påvirke saker, prioritere og sortere ut de saker som er eller ikke er relevante. Det er ekstra viktig for et land som står utenfor, som har valgt å være utenfor, å bruke alle de kanaler vi har for å utøve vår innflytelse for i Norges interesse å endre de saker som har innvirkning for norsk næringsliv, norsk samfunnsliv, norsk politisk liv, og ikke minst sammen med EU å være en større grad av pådriver innenfor både klima og miljø.