Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-12-19:
Ved denne høstens siste stortingsdebatt ser jeg at en del av pressen allerede har forskuttert debattens konklusjon ved å si at det har vært en «kjedelig sesjon i en spennende tid». Det som brukes som eksempel, er vel at selv salderingen av inneværende års budsjett blir lite spennende. Det må vel da kunne sies at akkurat den såkalte nysalderingen, altså salderingen av budsjettet for det året vi er inne i, sjelden har vært noen stor politisk øvelse, så akkurat det eksemplet var lite treffende valgt. Med respekt å melde kan man si mye om nysalderingen, men som måleinstrument for politisk styring er det ikke egnet i den ene eller annen retning. Det nysalderingen vel egentlig viser, er jo at politikernes evne eller mulighet til å finstyre økonomiske konjunkturer er sterkt begrenset. Går oljeprisen opp, eller går den ned, er det noe som vi stort sett kan se på. Vår evne til å påvirke det er begrenset. Hvis oppgangskonjunkturer gir noe mer avgiftsinntekter som følge av at folk kjøper noe mer biler eller betaler noe mer skatt enn forventet i Finansdepartementet, er det noe vi kan registrere, men knapt nok gjøre noe med på det nåværende tidspunkt. Sånn sett er jo nysalderingen ikke noe spennende utgangspunkt for en økonomisk debatt. Men samtidig må jeg nok gi lederskribenten – i dette tilfellet i Aftenposten – rett i at det nye budsjettsystemet på en måte har brakt debatten om budsjettet ut av stortingssalen, for når forhandlingene om et flertallsforlik er over, er alle salig fornøyd med det, og innsatsen i debatten blir vel egentlig deretter. Det meste er tatt ut av spenning, debattlyst og debattglede. Vi har vel egentlig ikke, verken under selve budsjettdebatten eller under andre økonomiske debatter i høst, opplevd noen særlig omfattende debatt om den økonomiske strategien. Det faktum at vårt land går helt andre veier enn andre land gjør i tilsvarende konjunktursituasjoner, har f.eks. i liten grad vært et debattema. Det beklager jeg, det kunne vært gjort annerledes. Men finanskomiteens leder jubler over at vi har fått en ny regjering og over at den nye regjeringen ikke bruker den gamle regjeringens triks, nemlig ved slutten av året å fylle på de poster som i budsjettforliket for det kommende år er kuttet, slik at man på en måte jevner ut mulige smerter. Det skjedde jo i fjor, og vi var blant de partier som kritiserte det. Det at denne regjeringen ikke gjentar det trikset og ikke påfører seg stortingsflertallets kritikk for det, synes jeg nok kanskje er et lite plusspoeng. Men det er vel veldig få utenfor denne sal som merker seg det som et politisk skifte. Det som jo er tilfellet, er at det er de samme partiene som roser hverandre i høst, som roste hverandre i fjor – de har bare byttet stoler. De roser hverandre for en politikk som de gjerne vil ha mer av. Skjønt mer av, det kan man jo være i tvil om, for de som bare har fulgt stortingssalens debatt, får et inntrykk av at konjunkturavgiften for bygg er vedtatt. Det er den jo formelt sett, men reelt har, så vidt jeg forstår, stortingsflertallet allerede kommet til den erkjennelse at dette var, unnskyld uttrykket, ganske dumt gjort – det kunne vært brukt sterkere uttrykk også, de brukes jo gjerne i pressen – og man er på vill flukt for å finne noe nytt. Det er som finanskomiteens tidligere leder, Lars Gunnar Lie, uttrykte det i dagens aviser: Det gikk vel kanskje litt for fort på et herværende hotell i sene nattetimer. Men i salen gir man altså et inntrykk av at dette er en realitet. Det kommer, man skal liksom late som om norsk arbeidsliv skal innrette seg etter det, men man sier underhånden når man har høringsmøte med de samme næringsinteresser i dette hus, men utenfor denne sal, at ta det med ro, dette skal vi nok sørge for å fikse. Det er vel ikke akkurat slikt som skaper interesse for stortingsdebattene. Jeg tror knapt nok det skaper respekt for politikk. På godt norsk heter dette dobbeltspill, og det er vel ikke noe som akkurat står blant politikkens fremste øvelser, for å si det forsiktig. Jeg skal la ytterligere kommentarer til nysalderingen i forbindelse med sak nr. 1 ligge med det, jeg vil bare markere at det egentlig er relativt uvanlig at Stortinget endrer forslag under nysalderingen. Det at det nå skjer på et område som har betydning for norsk forskning, synes jeg faktisk er et ganske godt og symbolsk uttrykk. Det er et lite beløp, men det er et symbolsk uttrykk for at stortingsflertallet er utålmodig i forhold til Regjeringens satsing på forskning. Sak nr. 2 gjelder kredittmeldingen. Man kunne bruke mange ord på å karakterisere det som her foregår. Jeg deltar ikke i det hylekoret som sier at alt er blitt verre i forhold til tidligere, verken på dette eller på andre områder. Vi er inne i en utvikling der finansmarkedene i Europa – og for den saks skyld i hele verden – forandrer seg. Markedene er underlagt ganske sterke strukturendringer; de banker og finansinstitusjoner som var der for ti år siden, er der ikke på samme måte i dag. De er større, de er sterkere, de er færre. Norge er en del av denne verden. Det kan vi like eller ikke like, men å melde oss ut av en slik utvikling tror jeg vil føre til det stikk motsatte resultat, nemlig at vi blir ytterligere filialisert. Det skjer også en ganske dramatisk endring av regelverket internasjonalt, men da kanskje særlig i Europa, på dette området. Her er det grunn til å rope et varsku, og det er det et flertall faktisk gjør i innstillingen. Et flertall uttrykker betydelig utålmodighet med Regjeringens oppfølging av innstillingen fra Hope-utvalget, et faglig utvalg som kom med en enstemmig tilråding som i korte trekk kan karakteriseres på følgende måte: et ønske om å bringe norsk regelverk for finansnæringen i overensstemmelse med gjeldende regelverk i Europa for øvrig. Med «finansnæringen» menes bank og forsikring og tilliggende herligheter – skjønt «herligheter» er kanskje ikke det mest treffende uttrykk, selv om jeg nå hørte også SVs representant omtale bankenes hovedkvarter som en del av «tilliggende herligheter», og da er vel kanskje en del ideologiske skillelinjer brutt. Men iallfall gjelder det de næringer som oftest dekkes av begrepene «bank» og «forsikring». I dette arbeidet synes jeg at Regjeringen somler unødvendig, for vi opplever jo i dag at internasjonale institusjoner på enkelte områder har bedre arbeidsvilkår i Norge enn de norske institusjoner de konkurrerer med. Man kan ikke samtidig beklage seg over at utlendinger tar over mer og mer, når man faktisk har gitt ulikheter i regelverket. Det er det som i dag gjelder på dette området. At sentrumspartiene på dette området ikke vil følge Høyre og Fremskrittspartiets forslag, i innstillingen på side 10, får vi bare ta til etterretning, men verbalt uttrykker man den samme utålmodighet og følger vel i realiteten disse forslagene helt til akkurat siste votering. Jeg tar på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet opp forslaget i fem punkter på side 10 i innstillingen – det gjelder sak nr. 2. Jeg ser ikke bort fra at de har rett som sier at det er grunn til å bekymre seg dersom utviklingen fører til at samtlige norske finansinstitusjoner i sin helhet kommer på utenlandske hender i betydning eierskap. Nå skal man ikke overdrive eierskapets betydning, men det er viktig at det er kapasitet også til norsk eierskap i norske finansinstitusjoner. Jeg tror et blandet eierskap har betydelige fordeler ved seg. Det faktum at en av de store norske forretningsbankene, Kreditkassen, fortsatt er Kreditkassen eller K-bank i Norge, men eid av Nordens største finansenhet, tror jeg på mange måter kan være en styrke. Man skal ikke foregripe begivenhetenes gang, men så langt vi vet hva banken vil gjøre, vil banken satse betydelig i Norge, og den vil være en tøffere konkurrent til andre norske banker enn det K-bank hittil har evnet. Den har nå en større styrke bak seg. Den er blitt en del av en mye større bank, den største banken i Norden, og det kan ha fordeler. Vi har en bankenhet knyttet til Den norske Bank som vel er noe usikker på sin fremtid. Jeg tror nok at banken og mange i finansmiljøet er spent på hva stortingsflertallet mente med at man skulle satse på Den norske Bank som den norske finansenheten. Det har vel ikke skjedd mye siden det ble uttalt, bortsett fra at navnet fortsatt er Den norske Bank. Men man tenkte vel ikke akkurat på å unngå navneskifte, men å koordinere norske interesser knyttet til Den norske Bank. Staten som eier har vel ikke utvist noen betydelig strategisk evne til å gjøre noe som eier for å følge opp stortingsflertallet så langt. Men vi avventer fortsatt med spenning hva Bankinvesteringsfondet vil gjøre på statens vegne. Den tredje norske enhet er knyttet til sammenslutningen av den største andelen av de norske sparebankene og det gamle forsikringsselskapet Gjensidige, nå Gjensidige NOR. Høyre deler ikke den oppfatning som Venstre uttrykte, muligens på sentrumspartienes vegne, at ønsket om delvis aksjeselskapsmodell for dette konsernet skal få et avslag. Konsernet har selv uttrykt at denne omdannelsen, dette ønsket om også å få bruke AS-modellen for å hente kapital i markedet, er en forutsetning for videre vekst. Det synes jeg bør tillegges betydelig vekt, for dette er etter hvert blitt en meget stor norsk bank, den eneste som hovedsakelig har sitt tilhold til sparebankstrukturen. Jeg tror det er viktig at denne bankenheten får utviklingsmuligheter til også å konkurrere med de to andre store forretningsbankene. Det bør tillegges betydelig vekt. Å bare blankt gi avslag på det før saken er behandlet ytterligere, synes jeg faktisk vil være uansvarlig i forhold til hva banken selv uttrykker som sitt ønske for å kunne konkurrere. Til slutt et par kommentarer til sak nr. 6. Representanten Brende har omtalt saken om boligtakseringssystemet mer utførlig. La meg bare få spille opp til finansministeren, som har tegnet seg på talerlisten etter meg, for å få bekreftet det jeg forstår er en underhåndsavtale mellom Senterpartiet og Arbeiderpartiet, nemlig at boligtakseringsmeldingen skal legges frem til våren slik at den også kan behandles til våren. Takseringssystemet ble utsatt for betydelig politisk interesse da det ble behandlet av Stortinget våren 1997. Innstillingen ble avgitt mars 1997, med et flertall bestående av Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Per Olaf Lundteigen var saksordfører. Hans takseringssytem ble av flertallet og saksordføreren selv karakterisert som gryteferdig. Det var altså bare tekniske justeringer som skulle gjøres i departementet før systemet kunne settes i verk, eller i hvert fall legges frem som et reelt takseringssystem i proposisjons form for Stortinget. Mitt inntrykk var at det inntrykket av gryteferdighet bleknet da innstillingen nærmet seg departementet, ikke minst under daværende senterpartistatsråd Restads ledelse. Han satt på saken i to og et halvt år uten at gryteferdigheten ble noe annet enn frosset, for å si det sånn. Det kom aldri noe ut av det. Jeg har en viss forståelse for at departementet under forskjellige ledelser har brukt tid på å tolke hva som egentlig ligger i innstillingen. For flertallsinnstillingen ble jo, da den ble avgitt, av fagfolk, jurister på skatt og ikke minst på økonomi, betegnet som uforståelig og innbyrdes motsetningsfylt, for å si det forsiktig. Men etter fire år burde vel departementet iallfall ha kunnet tolke hva de selv mener, eventuelt med visse tilhørigheter i den daværende flertallsinnstillingen. Jeg tror det ville vært en fordel å få systemet frem av to grunner. Den ene er at det nåværende systemet er dårlig og er urettferdig, og urettferdigheten øker. Den andre grunnen er at det er klargjørende for partiene foran et valg å si hva de mener om skattlegging av hus og hjem. Det har noe med åpenhet og redelighet å gjøre, slik at dette ikke fortsatt blir liggende som et tåketeppe til etter valget.