Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-29:
En tidligere taler i denne saken sa at det var ikke mange store skritt, det var mange «små skritt». Men det er jo nettopp gjennom de mange små skritt at det norske samfunnet på viktige områder endrer seg. La meg bare se det i perspektiv: Hvis vi ser på den mobilisering som har skjedd ved alle norske utdanningsinstitusjoner inn i høyere utdanning, har vel norsk likestillingspolitikk her ført fram på de aller fleste områder, og det har vært de mange små skritt som har ført til at vi i dag er i den situasjonen i norsk utdanning at kvinnene rykker inn og er i flertall i de fleste former for høyere utdanning. Og vi har en utfordring i forhold til vår grunnutdanning og stiller oss spørsmålet: Hva er det som gjør at guttene ikke henger med? Dette bakteppet er det nødvendig å ha med. Jeg vil også tillate meg å ta med et annet bakteppe når det gjelder institusjoner som forandrer seg langsomt, og hvor det antakelig skal være slik at de forandrer seg langsomt. Det var i begynnelsen av 1960-tallet vi fikk den første kvinnelige prest i Norge. I 1994 var det en selvsagt ting på Kirkemøtet i Norge at kvinner skulle høre med i alle stillinger i Kirken – de blir ikke kvotert inn. Poenget med disse resonnementene er at Venstre ikke støtter det moderate kvoteringsforslaget. Vi mener at det faktisk er å undervurdere den dynamikken som ligger i hele befolkningen, inkludert den kvinnelige delen av den, og representanten fra Senterpartiet viste jo nettopp til hvordan vi har fått rollebilder på en rekke områder i Forsvaret. Jeg tror at nettopp av å se på disse rollebildene, som jeg oppfatter at man gjør i de forslagene som er framlagt – og som Venstre støtter, med unntak av forslaget om kvotering – vil man kunne gå mange viktige skritt videre. La meg trekke en parallell til et annet samfunnsområde, til Politihøgskolen. Der må alle konkurrere likt både når det gjelder fysiske og mentale krav. Andelen av kvinner som er kvalifiserte, og som passerer og kommer inn, er stigende – det beveger seg mot 40 pst. Det som imidlertid er en utfordring i politiet, og som også er en utfordring i Forsvaret, er hva som skjer senere i karrieren. I de sammenhengene har jeg av den grunn en god del sans for forslaget om å se på hvordan man kan ta vare på lederemner på en slik måte at de henger med – ikke slik at det er bare menn som kan være det, men at også kvinner kan være det. Men kvoteringsforslaget mener jeg ut fra enhver oppfatning av dynamikken i det norske samfunnet er å undervurdere den dynamikken. Dessuten har jeg den oppfatning at det i yrker som er viktige for samfunnets voldsmakt, og som vi skal ha, både politi og forsvar, er veldig spesielt om noen som skal fungere i en sammenheng, kommer inn på et spesielt grunnlag. Jeg tror ikke vi er tjent med å ha den oppfatningen og den tenkningen. Vi er tjent med å ha den åpne holdningen som jeg f.eks. senest i dag møtte i møte med representanter for de vernepliktige i Forsvaret, som nettopp ønsker kvinner med, som nettopp ønsker det på en skikkelig måte. Det er denne mentaliteten vi ønsker. Det er en mentalitet jeg selv møter hos offiserer, både yngre og eldre offiserer. Det er denne systematikken som Venstre tror på, og som vi tror på i det som er framlagt fra komiteen. Men jeg synes det er viktig å signalisere at jeg føler at i denne sammenheng er kvoteringsforslaget å gjøre likestillingssaken en bjørnetjeneste, og det er ikke klokt for Forsvaret. Jeg tror vi vil få tilgang på mange dyktige og bra kvinner, og når tidsperspektivet er så langt som det er, tror jeg det er uavvendelig at vi får det. Framrykkingen i institusjonene, slik som jeg har nevnt, tunge institusjoner som Den norske kirke, tunge toppstyrte organisasjoner som Politiet, tyder på at den samme utviklingen vil vi også få i Forsvaret. Det er rett og slett bredden og tyngden i samfunnsutviklingen som vil føre mange flere kompetente kvinner inn i Forsvaret. Det som er avgjørende, kanskje viktigere enn debatten i dag, er at man i årene som kommer, fortsatt har en oppfatning av Forsvaret som noe høyverdig å satse på, som gir status, posisjon og respekt. Det er et hovedanliggende og ligger selvfølgelig bak både den debatten vi senere skal ha om langtidsplanen, og det politiske utvalget i denne sammenhengen. På dette grunnlaget har jeg gitt Venstres merknader.(Mobiltelefonen ringer.) Jeg har en utfordring, president – jeg skal avvikle her. (Mobiltelefonen ringer.)