trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
Faktum i denne saken er at vi diskuterer merknader som Fremskrittspartiet ikke er med på i innstillingen. Jeg hører at de sier at de nå har bøyd seg, men de sier også at de slett ikke har forandret mening. Dette er Fremskrittspartiets mening, og jeg regner da med at de kommer til å jobbe for at det synet kommer til å farge den jobben de gjør internt i regjeringen. Sjøl om de har gått med på noen punkter, vil de sjølsagt ved alle korsveier dra i den retningen som de sjøl ønsker. Det er et faktum, og det er det vi påpeker. Når enkeltrepresentanter har blitt trukket fram her, er det ikke SV som har gjort det. Det var andre som valgte å nevne dem, og derfor hadde jeg behov for å svare på det, for jeg skjønte at det gjaldt SV. Det ble også sagt, og da må det være lov å svare på det. Når det gjelder Saemien Sijte, hadde budsjettet som ble vedtatt etter regjeringsskiftet, en større økonomisk ramme enn det budsjettet som ble lagt fram i oktober. Da valgte Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet å bruke den rammen på en annen måte enn Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti. Innenfor vår ramme fikk vi plass til denne bevilgningen, og det er jeg glad for. Jeg synes ikke det er noen grunn for noen til verken å mistenkeliggjøre det eller si at det er noe spesielt påfallende – særlig siden saken da var ferdig utredet. Det eneste jeg ønsker, er at også den sittende regjeringen finner rom til dette framover, for det er et veldig bra og viktig tiltak, og det bør komme på plass. Og når man da hadde litt mer penger å rutte med, fikk vi det til. Det var jeg glad for, og det er ingen grunn for representanten fra Venstre til å omtale det på en annen måte enn det som faktisk er saken.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
I flere land dør kvinner som følge av usikre aborter. Vår utenriksminister har tidligere i mange internasjonale sammenhenger tatt til orde for at det internasjonale samfunn skal være tydelig i kampen for selvbestemt abort. I flere land har det jo skjedd tilbakeskritt, f.eks. i Spania, og mange land i Europa har også forbudt kvinner å ta abort de siste årene. Et lite tilbakeskritt i norsk abortlovgivning har det vært mye diskusjon om i Norge i den senere tiden, men fordi Norge har en så sterk stemme internasjonalt, er det spesielt viktig at det ikke følges opp med taushet internasjonalt. Så mitt spørsmål til utenriksministeren er: I hvilke internasjonale forsamlinger har utenriksministeren personlig tatt til orde for å styrke kvinners rett til selvbestemt abort siden han tok over som utenriksminister?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
Jeg vet at utenriksministeren er i ferd med å arbeide med FNs tusenårsmål, og når det gjelder tusenårsmålene og utdanning, er vi kommet langt – langt flere får nå utdanning enn tidligere. Men vi ser at det er noen som systematisk faller utenfor, og det er bl.a. personer med nedsatt funksjonsevne. Vi vet at ni av ti av dem som har nedsatt funksjonsevne, ikke får utdanning. Mitt spørsmål handler om hva utenriksministeren vil gjøre for å løfte dette fokuset. Hvis vi ser på diskriminering av funksjonshemmede i verden, tar den mange former. Noe er direkte diskriminering, men den kanskje vanskeligste formen for diskriminering av funksjonshemmede å bekjempe er usynliggjøring. Derfor var jeg opptatt av å reise denne interpellasjonsdebatten, fordi alle de politiske partiene har hatt store mål på dette området, men vi har evalueringsrapporter som viser at vi ikke har nådd langt med hensyn til resultatene. Det vi får beskjed om, er at vi trenger bedre målingsmekanismer og innhenting av data for å se om vi når de gode måla som vi har på dette området. Vi vet også at i kriser og konflikt – der vi gir humanitær hjelp – blir personer med nedsatt funksjonsevne ofte hardest rammet. De får mindre utdanning og er også mer utsatt for vold. UNICEF har laget en rapport som heter «The State of the World’s Children 2013», som viser at funksjonshemmede barn, særlig jenter, har dårligere tilgang på utdanning enn andre barn. Jeg er veldig interessert i å høre hva som er utenriksministerens syn og fokusering på dette området. Norad har også gitt oss en rapport, i mars 2012, som viser at vi driver med såkalt «mainstreaming» innenfor utviklingspolitikken, men at vi ikke har nådd langt nok til å prioritere dette spesielt i mottakerlandene. I interpellasjonsteksten står det at Norge har ratifisert FN-konvensjonen om rettighetene til personer med nedsatt funksjonsevne, og dermed har vi også forpliktet oss til å spille en aktiv rolle på dette området. I tillegg til å fokusere sterkt på dette i utviklingspolitikken i dialogen med andre land, mener jeg at dette har med ernæring og helse å gjøre også. Vi vet at mange mennesker i verden blir feilernært, og det bidrar til at mange får en nedsatt funksjonsevne. Jeg vet også at Verdens helseorganisasjon har 13 satsingsområder, og det handler bl.a. om å forebygge og redusere funksjonshemning. GAVI er en del av dette arbeidet, men vi må bygge videre på dette også i arbeidet med situasjonen for fødende kvinner. Atlas-alliansen gjør et viktig arbeid ved å fokusere på dette i Norge og internasjonalt. Jeg kunne også tenke meg å få vite hva utenriksministeren gjør for å konkretisere samarbeidet med Atlas-alliansen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
Jeg takker for et godt svar. Regjeringa er jo i ferd med å gjennomføre arbeidet med en melding om menneskerettigheter og stortingsmeldinga om utdanning. Jeg vil i den sammenheng si at jeg har klare forventninger til at funksjonshemmede integreres veldig godt i dette arbeidet. Hvis vi ikke hele tiden er oppmerksomme, blir det mindre prioritering av dette arbeidet. Selv om det har vært bred politisk enighet i denne salen om å prioritere det høyere, så har vi også evalueringsrapporter som viser at vi ikke har vært gode nok. Når utviklingsministeren nå er så pass opptatt av andelen til utdanningsbistand, kunne det vært interessant å høre om han ønsker å øke andelen til funksjonshemmede innen bistand. Det ville også være et djervt politisk mål, hvis vi først skal måle hvilken del av utviklingspolitikken vi skal styrke. Mine forventninger er altså knyttet til dette med tusenårsmålene, for det å fokusere på funksjonshemmede i større grad er helt avgjørende for at vi skal lykkes. Jeg vil også understreke samarbeidet med Atlas-alliansen, for de har et veldig godt internasjonalt nettverk. Én ting er å integrere dette i utviklingspolitikken, men det menneskerettighetssamarbeidet som medlemmer av Atlas-alliansen har i veldig mange land, er viktig for å styrke sivilsamfunnets stemme i utviklingsland. Jeg forventer mye av de to stortingsmeldingene. Jeg ønsker også å få svar på om utenriksministeren ønsker å øke andelen til funksjonshemmede som en del av bistanden.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
Jeg vil takke for en god diskusjon, som viser et stort engasjement i denne salen for funksjonshemmede innen bistand. Jeg vil også mene at utenriksministeren ga et veldig godt svar første gang han svarte. Men det er én ting jeg må si jeg reagerte på: Når jeg spør utenriksministeren om han ønsker å øke andelen bistand til funksjonshemmede – for det er jo helt riktig som representanten fra Kristelig Folkeparti sier, at andelen har gått ned fra 1 pst. til 0,5 pst. – svarer han med å gå til frontalangrep på den forrige regjeringa, ikke når det gjelder politikk i forhold til funksjonshemmede, men på et helt annet område, nemlig arbeidet med utdanning. Det understreker mitt poeng, at den største trusselen mot dette i utviklingspolitikken er å usynliggjøre at man ikke setter fokus på det. Når jeg har spurt utenriksministeren i denne sal om bistand, for jeg mener vi burde stå sammen om 1 pst., har jeg fått til svar at det er kvaliteten som spiller en rolle, ikke prosenten. Når han nå vil gi mer til utdanning, synes han det er veldig viktig at han skal øke andelen, selv om vi vet at antall milliarder kroner til utdanning har vært det samme. Men nå får han anledning en gang til til å svare på mitt spørsmål: Han er opptatt av å øke andelen til utdanning, men vil han øke andelen til funksjonshemmede? Hvis han mener at andelen til utdanning er såpass viktig, bør han også være opptatt av dette når det gjelder funksjonshemmede. Ellers takker jeg for at han ønsker å innarbeide dette i veldig mye av de dokumenter som blir framlagt for Stortinget, både når det gjelder menneskerettigheter, og en stortingsmelding om utdanning. Men vil utenriksministeren øke bistanden til funksjonshemmede som andel av bistandsbudsjettet?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2014-03-27:
Jeg har lyst til å takke for en god debatt, selv om jeg må si at Solhjells innlegg provoserte meg til å ta et lite innlegg til. Solhjell sier jo at regjeringen ikke har prosjekter. Da må jeg spørre om vi har hørt samme redegjørelse. Fikk han ikke med seg reformen i norsk utviklingspolitikk, omtalt som tre taktskifter, nemlig å fremme global handel og økonomisk diplomati, globalt lederskap for utdanning som grunnlag for varig utvikling og fattigdomsbekjempelse, og at vi altså skal få den første stortingsmeldingen om menneskerettigheter på 15 år? Som andre har vært inne på: Kritikken fra Solhjell viser at vi er på rett vei. Så til kritikken hans og sammenlikningen med Irak. Det vi har vært vitne til på Krim-halvøya og intervensjonen i Irak i 2003, er ikke sammenliknbart. I Ukraina har vi å gjøre med en fredelig befolkning som søkte en annen kurs inn mot EU, og en regjering som er blitt presset fra sin store nabo i øst. I Irak hadde vi med en despot å gjøre. Vi hadde å gjøre med en intervensjon mot en despot som sto bak gassing og massive menneskerettighetsbrudd overfor sitt eget folk. I dag har vi å gjøre med en annektering av deler av et demokratisk land. Og det er ingen andre land som står i Irak i dag. SVs historie er jo kjent. Sosialistisk Folkeparti ble stiftet på sin motstand mot NATO og sine sympatier med Sovjetunionen. Da må det jo være frustrerende i dag å se at NATO har lyktes, ikke minst med sitt store prosjekt med Partnerskap for fred. Sovjetunionen kjenner vi – den mislyktes jo til de grader – og nå ser vi Russlands aggressive annektering av deler av et demokratisk land. Jeg legger dette inn i min romslige fortolkning av Solhjells innlegg her i dag. Det må være frustrerende å se at de verdier man har stått for, ikke har vunnet fram, og at det man har kjempet imot, har lyktes.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2014-03-27:
Jeg greide tydeligvis å provosere representanten Solhjell til å komme med et motinnlegg etter undertegnedes lille historiebeskrivelse. Det lever jeg godt med. Vi er uenige her, og de som studerer historie, får heller vurdere hvem som får rett. Det som i alle fall er helt sikkert, er at den tydelige og pågående debatten i Sverige og Finland om landenes sikkerhetspolitikk etter Ukraina-krisen viser at begrunnelsen for Norges medlemskap i NATO og de valg som Norge klokelig gjorde, har vært helt riktige og vil fortsatt være det. Vi lever med den tryggheten som alliansen gir oss, og det skal vi være glad for. Jeg vil minne representanten Solhjell om at regjeringen Bondevik valgte FN-sporet.
Jenny Følling (Senterpartiet), 2014-03-27:
Eg er glad for at utanriksministeren tok opp klima i si utgreiing. Han viste til at klimaendringar har alvorlege konsekvensar for helse, matproduksjon og tilgang til reint vatn. Dette viser behovet for å intensivere arbeidet med å redusere klima- og gassutsleppa. Kan utanriksministeren gje si vurdering av kor mykje det vil ha å seie for klimaarbeidet internasjonalt om Statens pensjonsfond utland trekkjer ut sine investeringar frå kolselskap, og i staden investerer i framtidsretta og fornybare løysingar.
Jenny Følling (Senterpartiet), 2014-03-27:
Senterpartiet vil løfte fram eit tema knytt til grensekontroll eller rettare sagt – kanskje fare for manglande grensekontroll. Frå mai 2012 gjorde norske myndigheiter det enklare å krysse grensene i det norsk-russiske grenseområdet. Denne ordninga gjev rett til eit uavgrensa tal passeringar med opphald på inntil 15 dagar for personar som er busette i ei sone på 30 km frå riksgrensa Noreg–Russland. Det blir utført kontrollar som dokumentkontroll, personkontroll og køyretøykontroll. Trafikken dei siste fire åra har auka med over 100 pst. Mens stasjonen har ein kapasitet på 175 000 passeringar i året, viste tala i 2013 320 000 passeringar, og prognosen for 2014 ligg på over 400 000 passeringar. Utvida opningstid og auka trafikk har medført lange køar, få tilsette, auka arbeidspress, og fleire mindre småpåbyggingar har vorte gjennomførte. Noreg kan ikkje vere tent med ein grensepasseringsstad der kapasiteten for lengst er overskriden, og der ein står i fare for ikkje å overhalde krava i Schengen-avtalen til 100 pst. grensekontroll. Det ligg føre planar for eit nytt bygg på Storskog, men framdrifta i dette synest å ha stoppa opp. Det vil vere ei god nordområdesatsing å forsere utbyggingstakten, sikre at arbeidet med nytt bygg ikkje stoppar opp og at det ikkje kjem nye utgreiingar, slik at ein kan gjennomføre dette viktige grensetiltaket.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-03-27:
Jeg har lyst til å stille et oppfølgingsspørsmål til utenriksministeren om akkurat dette temaet, for jeg syns utenriksministeren svarer godt når det gjelder klima. Han hadde også gode perspektiver på dette i redegjørelsen. Utfordringa når det gjelder å utrydde den ekstreme fattigdommen, som regjeringa har øverst på sin dagsorden, er ikke bare klimautfordringa, men også hele naturmangfoldsutfordringa, som dreier seg om forståelsen av hvordan man skal forvalte naturressurser som vann, jord og skog – alle de naturressursene som er knyttet til livsgrunnlaget til de aller fattigste i verden. Mitt spørsmål er om statsråden kan utdype det mer, for det manglet i redegjørelsen hans, og det var noe som Venstre savnet.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
Det siste var eit godt innlegg, men ein liten detalj høyrer med, nemleg at det er mindre enn 3 mrd. kr, fordi regjeringa reduserte beløpet – frå 3 mrd. kr – i 2014. Eg tek sjansen på å rekke to spørsmål, for det første er enkelt: Vil den nye menneskerettsmeldinga som kjem, òg innehalde dei økonomiske og sosiale menneskerettane – ikkje berre dei politiske og sivile, altså dekkje heile området for FNs menneskerettserklæring? Eg vil òg spørje om dei 112 landa: Eg trur ingen parti eigentleg har prestisje i kva for eit tal som er rett. Vi må heile tida utvikle det. Det er sikkert noko som kan gjerast betre, fjernast eller kanskje nye ting òg, men ein har gjort det til eit sentralt mål. Høgre sa før valet at talet på land skulle ned til 20–40, helst konsentrert om Afrika. No er det litt meir diffust. Men viss ein gjer det til eit sentralt mål, må det vere fordi det er eit stort problem, og då lurer eg på: Kor langt ned må ein før problemet er fjerna?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
Når det gjeld regnskog, vart beløpet redusert, men det vart varsla at det kan kome til å verte brukt meir i året. Det er ikkje rett at pengane ikkje har vorte brukte. Det er fordi tankegangen i regnskogsatsinga er at ein set av pengar som kjem til utbetaling seinare, når resultata vert nådd. Det er ekstremt viktig at ein ikkje går vekk frå den tankegangen og over til ein tankegang om at viss vi brukar pengane, er det bra. Når dei pengane vert sette av, er det fordi det vert gjeve klare løfter og fordi det etter kvart kjem fram i resultata. Viss det er sånn at talet på land berre er eit verkemiddel, er det nøyaktig det eg òg meiner. Men utanriksministeren sjølv fortset å skildre det som eit stort problem at vi har 112 land, for det gjev store utfordringar i oppfølginga. Då vert mitt spørsmål igjen: Kvar ligg det nivået som er rett? Bør det ikkje heller vere sånn at det følgjer av dei faktiske prioriteringane og det som vi ønskjer å oppnå i kampen mot fattigdom?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
Det er bra at regjeringa klarar å skape entusiasme for det dei meiner er deira prosjekt i deira eigne stortingsgrupper og stortingsfraksjonar. Eg ser ingen prosjekt i utviklingspolitikken, bortsett frå å kutte talet på land, som har vore den store debatten i dag – løfta fram som det store. Men det eg teikna meg for i representanten Hallerakers innlegg, var det som eg kunne sett på som ei ganske grov fornærming, men som eg trur berre må vere ein grenselaus mangel på historisk innsikt. Ja, Sosialistisk Folkeparti vart danna på NATO-motstand i 1961. Men danna på eit forsvar av Sovjetunionen – høyrde eg riktig? Eg vil be om at ein kjem med den minste form for dokumentasjon på det. Eg har lese fleire bøker om SV og SFs historie, eg har skrive artiklar om dei problematiske sidene i historia til vårt parti og andre parti. Aldri har eg nokon stad funne eit forsvar for Sovjetunionen. Sosialistisk Folkeparti, seinare SV, vart danna på det som var det tredje standpunktet. Det var ideen om at du skal ha same standard for politikken til alle stormaktene – brot på menneskerettane når dei kjem ved invasjonar i andre land. Derfor kritiserte SV både invasjonen i Afghanistan og amerikanske brot på folkerettane og menneskerettane i Latin-Amerika, mens andre i norsk politikk såg mellom fingrane med det eine og kritiserte det andre. Derfor har vi vore kritiske til opprustinga i både aust og vest gjennom heile vår historie. Det tredje standpunktet er eit relevant standpunkt i dag òg, fordi det fortsatt er behov for at ein har same standardar for alle stormakter når dei tek seg til rette. Så er det sjølvsagt riktig at Irak og Ukraina er ulike situasjonar. Alle krigar og konfliktar er ulike. Men dei har noko til felles, nemleg at det var brot på folkeretten som låg bak den USA-leia invasjonen av Irak, akkurat som det er brot på folkeretten å invadere Krim. Begge delar bør fordømmast. Men i Noreg var det mange støttespelarar i Høgre og Framstegspartiet for at vi skulle delta i invasjonen i Irak. Det er òg ein samanliknbar ting, nemleg at invasjonen av Irak viste seg å vere bygd på ei løgn – på påstandar som ikkje var riktige. La oss slå ring om det forsvaret for folkeretten som er presentert her i salen frå alle parti, men la oss ta det vidare til òg å gjelde alle framtidige situasjonar, ikkje berre når det passar ein. Det bør representantane, ikkje minst frå Høgre og Framstegspartiet, ta med seg. Så synest eg representanten Halleraker skulle setje seg inn i Sosialistisk Folkepartis og SVs historie, viss han har tenkt å kommentere det i framtida, og leite etter noko som minner om dokumentasjon for eit forsvar for Sovjetunionen. Elles legg eg påstanden daud og makteslaus.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2014-03-27:
Ein kan ikkje berre hive ut ein påstand om at eit anna parti har vore danna på eit forsvar for Sovjetunionen og så seie at det får historikarane bestemme. Representanten Halleraker, stortingsrepresentant, leia sitt partis fraksjon i utanrikskomiteen. Han får dokumentere det og ta kontakt, eller så får han leggje påstanden død og makteslaus – som den meiningslause utsegna det var. Så har vi eit forklaringsproblem i bistandspolitikken, som representanten Sandberg sa. Eg synest vi har mykje å vere stolte av, eg synest vi har fått til mykje, med 1 pst. til satsing på helse, likestilling og klima, som vert vidareført av denne regjeringa. Vi varsla ei opptrapping av utdanning, som regjeringa har gjort til eit stort prosjekt. Alt er veldig bra. OECD gjev god kritikk til politikken – andre evalueringar, det same. Er det eit forbetringspotensial? – Definitivt, det er det alltid. Men lat meg i ein forsonande tone seie at dersom dette er eit teikn på eit stort prosjekt som alle kan se – eller om det vert vanskeleg å sjå eit stort prosjekt, som eg sa – får tida vise. Det er opp til regjeringa å dokumentere at det, forhåpentlegvis, er ei stor satsing.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Dette gir også en god anledning til å minne om den store helsesatsingen som regjeringen gjennomfører. I tilleggsproposisjonen har vi foreslått – og fikk igjennom i Stortinget – en større helsesatsing innenfor utviklingspolitikkens område enn noen gang i norsk historie. Dette er en oppfølging av det gode arbeidet som den forrige regjeringen har gjort innenfor dette området, og der er den såkalte reproduktive helse i utviklingsland en viktig del – det som går på både prevensjon, kvinners rett til abort og til sikker abort. Og jeg har i mange samtaler siden jeg tiltrådte – for et knapt halvår siden – tatt opp disse spørsmålene, ikke minst med lederen for FNs befolkningsfond, som var i Norge, og jeg møtte ham også i New York. Og i mange sammenhenger hvor vi nå driver krevende forhandlinger i befolkningssammenheng, er Norges røst veldig klar på retten til trygge aborter, til prevensjon, som er vesentlig i mange utviklingsland.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Bakgrunnen for at vi nå ser på en reduksjon i antall land, er jo at 112 land er veldig mange land å administrere, og hvis vi skal få en mer resultatorientert og resultatbasert bistand, så er dette et nødvendig virkemiddel. Det er ikke et mål i seg selv, det er et virkemiddel for at vi i større grad skal nå de fattigste, og at vi i større grad skal konsentrere oss om fokusland hvor vi kan inngå et større partnerskap. Hvis vi ser på våre naboland, hvis vi ser på andre land som driver bistand, så har de over tid redusert antall land noe for å kunne følge prosjektene bedre, påse at pengene kommer frem til dem som trenger det mest, og påse at de ikke forsvinner i korrupsjon, i dårlig styresett. Målet er mer og flere og bedre resultater og en større konsentrasjon rundt de landene vi virkelig har inngått partnerskap med.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Takk for en viktig replikk, som gir anledning til et par presiseringer. Jeg mener at det er i norsk interesse at fattigdom blir bekjempet. Det at antall fattige i verden som lever i ekstrem fattigdom er halvert fra 1990 og frem til 2010, har vært et av de viktigste tiltakene for å sikre større grad av fred og stabilitet og har gitt mennesker en helt annen mulighet. Så når Norge satser så mye som vi gjør på utvikling, er det for å gi en mulighet til oppvoksende generasjoner som ikke ville fått det uten vårt bidrag. Men det er også for å skape større grad av stabilitet i verden, for fattigdom fører til krig, konflikt og ufred. Norsk næringsliv kan være en medspiller i utviklingshjelpen, det er det jeg understreker, og jeg ser ikke noe motsetningsforhold i dette.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Klima og reduksjoner i klimagassutslipp er et veldig viktig element i en fremtidsrettet utviklingspolitikk. De som rammes først og hardest av de globale temperaturøkningene vi står overfor, er de som har sluppet ut minst CO2 – de som lever av naturen i fattige land. Norge må ha en offensiv holdning frem til Paris-toppmøtet i 2015 – ikke bare ved å få til en forpliktende internasjonal avtale som alle land er med på, men også ved å komme opp med en pakke når det gjelder klimafinansiering, som er nødvendig for å få med oss mellominntektsland i dette arbeidet. Norge har mange virkemidler når det gjelder dette: Vi er offensive når det gjelder klimafinansiering og Verdensbankens GEF-fond, The Global Environment Facility. Vi har også veldig stor aktivitet gjennom Norfund. Når det gjelder spørsmål om Statens pensjonsfond utland, ligger det under finansministerens ansvarsområde, og spørsmålet må rettes til henne.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Takk for det. Dette er også et spørsmål som ligger mitt hjerte nært, nemlig kampen mot det store tapet av biologisk mangfold som man ser globalt. Også her er de største taperne de fattige i utviklingsland. De lever ofte av naturen og på landsbygda, og en offensiv politikk for å stoppe tapet i det globale biologiske mangfoldet var noe av det den forrige regjeringen tok på alvor, og det er noe som vi har videreført i våre budsjetter. Den store skogsatsingen, som er den største globalt, og hvor man nå bruker 3 mrd. kr i året, kan ses som et klimatiltak – det er det også – men det er også et enormt viktig tiltak for å stoppe tap av det biologiske mangfoldet, for det er mye av det bl.a. i regnskogen.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Det var ett premiss og to spørsmål. Når det gjelder det første premisset, er det 3 mrd. kr. 400 mill. kr vil kunne komme i tillegg hvis det er behov for det – hvis pengene blir brukt. Utfordringen med regnskogen de senere årene er at de bevilgede pengene ikke har blitt brukt. Det har også vært en utfordring for den forrige regjeringen. Når det gjelder menneskerettigheter, er det klart at økonomiske og sosiale spørsmål er en viktig del av det, og det vil bli behandlet. Når det gjelder 112 land, tror jeg at representanten Solhjell for en gangs skyld ikke fikk med seg alle detaljene i det jeg sa, for jeg understreket i mitt innlegg at dette med større konsentrasjon bare er et virkemiddel – ikke et mål. Det må være et virkemiddel for å kunne få en mer resultatorientert bistand. Det er mye å følge opp 112 land, og utfordringen i Norge er at antallet land har økt og ikke gått ned de senere årene, mens det i andre land har vært bred enighet om at man må redusere antallet noe for å få mer igjen for bistanden. Dette er rett og slett en diskusjon om virkemidler.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Når det gjelder regnskogen, vil det kunne brukes 3 mrd. kr i år, hvis det er behov for det, men det viktigste er at det er bred politisk enighet om regnskogssatsingen, som Erik Solheim initierte, og som jeg synes er en veldig god og viktig satsing, og som vi vil videreføre og hvor vi vil ta globalt lederskap, i tillegg til områdene helse og utdanning. Når det gjelder utviklingspolitikken og disse 112 landene, har jeg ikke sagt at det er et stort problem, men at det er en stor mulighet i å ha en mer effektiv og mer resultatbasert utviklingshjelp. I dag sprer vi oss for mye. Vi kan ha større påvirkning hvis vi fokuserer mer på de landene som vi virkelig samarbeider med, og hvor vi har et partnerskap. I tillegg til at vi har økt antallet land, har vi økt antallet temaer, og vi har brukt noe mindre penger på de landene som vi samarbeider mest med, og det har vært en utvikling som jeg ikke tror bidrar til den mest effektive utviklingshjelpen.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Først vil jeg benytte anledningen til å takke for en veldig god og konstruktiv debatt. I en situasjon hvor vi i Europa står overfor den alvorligste sikkerhetspolitiske utfordring siden den kalde krigen, er det godt at vi i Norge kan stå samlet om både fordømmelsen av folkerettsbrudd og en bred enighet om at når man ikke tar imot en invitasjon til å finne politiske løsninger i en multilateral sammenheng, slik som det har blitt utstedt til Russland, følger man opp med økonomisk restriktive tiltak. Vi har også gjort det klinkende klart at hvis vi ser videre aggresjon i Ukraina og eventuelt militær opptrapping, vil det komme nye restriktive tiltak. Men jeg håper at det nå er mulig å finne gode politiske løsninger slik at Ukraina kan stabiliseres. Situasjonen i nordområdene ble også tatt opp. Norge ønsker å videreføre dialog og folk-til-folk-samarbeid i nord. Med denne regjeringen er det en offensiv nordområdepolitikk, og jeg synes, med all respekt, at man bør gi meg noen flere måneder for å vise at vi leverer på dette feltet. Den nordområdepolitikken som Jan Petersen startet, og som ble videreført på en aktiv og god måte av den forrige regjeringen, skal vi nå bringe fra dialog til handling. Flere har vært inne på viktige elementer som en mer offensiv næringspolitikk når det gjelder mineralutnyttelse, olje, gass, miljø og å satse på kunnskapsmiljøer. Dette kommer, og det vil være en viktig satsing. Så har det vært viktig å få en debatt rundt utviklingspolitikken som viser mange dimensjoner av den – at handel, det å slippe til u-landene i våre markeder, kan være vel så viktig som ren bistand. Jeg har ikke fått med meg at det har vært noen uenighet om det taktskiftet jeg har lagt opp til der, det synes jeg er bra. Den nye satsingen på økonomisk diplomati og ikke minst utdanningssatsingen virker også å ha fått bred oppslutning. Vi må øke utdanningssatsingen, for den har gått noe ned i noen år.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Igjen takk til interpellanten for å reise et så viktig tema som funksjonshemmedes rett til tilgang på bl.a. utdanning og – som jeg la til – helse. I stortingsmeldingen om menneskerettigheter, som kommer til høsten – den første på 15 år – vil situasjonen for funksjonshemmede være et vesentlig element. Dette dreier seg ikke bare om rettigheter, men også om verdier. Som jeg sa i mitt innlegg, er det slik at alle land har en forpliktelse til å ivareta mennesker med funksjonshemninger. Vi skal bidra til gode systemer som gir de rette oppmuntringene til at land kan ta et større ansvar innenfor dette området selv. Vi vil også komme med en egen stortingsmelding om utdanningens plass i utviklingspolitikken. Vi må snu trenden hvor vi har sett at utdanningens andel av den samlede bistanden de siste åtte årene har gått fra ca. 9 pst. ned til 7 pst. av bistandsbudsjettet. Det kommer en kraftig økning, som ikke minst må komme fordi man fra regjeringens side har neglisjert utdanning de senere årene. Allerede nå har vi økt bevilgningene med 15 pst. Det kommer mer. Når man da løfter utdanningssatsingen, vil det bli avsatt en betydelig bit også knyttet til funksjonshemmedes muligheter til å få utdanning. Utdanning blir et satsingsområde. Det blir også rettigheten og muligheten for funksjonshemmede barn til å få tilgang på utdanning. Jeg tror det nå er blitt bred enighet om dette. Men det er ikke noen tvil om at den manglende satsingen på utdanning – ikke bare manglende satsing, men den relative svekkelsen av utdanningssatsingen til Norge de senere årene – de åtte siste årene – har svekket Norges ledertrøye innenfor dette området.
Børge Brende (Høyre), 2014-03-27:
Jeg vil igjen takke interpellanten for å ha reist et viktig tema, nemlig funksjonshemmedes rettigheter i utviklingsland. Grunnen til at jeg koblet det veldig tett opp mot utdanning, er at funksjonshemmede har vanskeligere for å få tilgang til utdanning i utviklingsland enn andre grupper. De er marginaliserte. Hvis man skal lykkes med et løft for funksjonshemmede generelt, og spesielt da i utviklingsland, må man også øke satsingen innenfor utdanning. Jeg forstår at det kan falle de tidligere regjeringspartiene tungt for brystet at jeg minner om at det de senere årene har vært en reduksjon i prosentandelen av norsk bistand som går til utdanning, men det er et faktum, og denne regjeringen skal endre på det. Og forstår jeg opposisjonen rett, får vi støtte for å løfte utdanning og for at Norge aksler den globale ledertrøya innenfor det området. Når vi skal bruke mer ressurser på utdanning i utviklingsland, spesielt for jenter, og spesielt for funksjonshemmede og andre marginaliserte grupper, og i tillegg i krigs- og konfliktområder, oppfatter jeg at det er bred enighet i Stortinget om dette. Jeg synes det er bra at vi nå snur en utvikling hvor andelen av norsk utviklingshjelp som har gått til funksjonshemmede, har gått ned de senere årene. Nå forstår jeg at det er enighet om at vi skal jobbe for å øke denne – etter at den har gått ned, også innenfor utdanning – for det er nær sammenheng mellom hva vi bevilger til utdanning, og hva vi får til for funksjonshemmede. Det er ingenting som er bedre, for begge deler har jeg tenkt å gjøre, og hvis vi da kan få bred oppslutning i Stortinget for å øke utdanningssatsingen og øke satsingen på funksjonshemmede, er jo det flott. Grunnen til at også jeg ble litt engasjert – slik komiteens leder ble – var at det jo er veldig flott med engasjementet fra Arbeiderpartiet og SV i denne saken, men etter at både utdanningssatsingen og satsingen på funksjonshemmede har gått ned i de senere årene, som en relativ andel, hadde jeg kanskje vært noe mykere i kanten når jeg hadde fremmet dette. Men la det ligge. Det vesentlige her er at vi kan få til en bred enighet om denne satsingen fremover. Og igjen: Jeg synes det er bra at dette nå tas opp. Jeg synes det har vært en god debatt. Så ble det også litt temperatur mot slutten, og det skader jo ikke etter flere timers utenrikspolitisk debatt.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-03-27:
Utenriksministeren vil ha større konsentrasjon i bistanden, han vil ha færre samarbeidsland og færre temaer. Mitt spørsmål blir da: Når utenriksministeren vil konsentrere bistanden om færre land, dreier det seg om budsjettsamarbeid, land-til-land-bistand, eller dreier det seg også om støtte til grunnplanorganisasjoner, til det sivile samfunn, til FN-organisasjoner i det enkelte land? Betyr det at konsentrasjonen da skal være hundre prosent om færre land, inkludert det som ikke er statlig bistand? Hvis jeg skulle ta noen eksempler, ville jeg nevnt menneskerettighetssatsing i enkelte latinamerikanske land. Det kan være greit at man ikke har stat-til-stat-bistand til en del land i Latin-Amerika, men hva med menneskerettighetsgrupper?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-03-27:
For Kristelig Folkeparti har det vært et viktig mantra å snakke om en helhetlig utviklingspolitikk. Derfor har det også vært befriende med et regjeringsskifte, der en vektlegger mest mulig effektiv bistand – jeg skal komme mer inn på det senere – men også at en peker på handel og investeringer og jobbskaping som viktige virkemidler. Og vi er glade for at utenriksministeren ønsker at privat sektor skal inkluderes mer i arbeidet i kampen mot fattigdom, og at bistanden kan være med på å skape arbeidsplasser. Det er viktig, men det nye arbeidet må være en del av utviklingspolitikken og ikke ha som mål å fremme norsk næringsliv i utlandet. Utenriksministeren er jo både utenriksminister og utviklingsminister og snakker om at utenrikspolitikken handler om norske interesser. For Kristelig Folkeparti er det viktig å presisere at utviklingsministerhatten hans handler om å fremme de fattiges interesse, og at utviklingspolitikkens mandat skal være å kjempe for de fattige, og at bistandsmidlene når det gjelder f.eks. å fremme norsk næringsliv, skal brukes på å hjelpe de fattige og ikke hjelpe de norske bedriftene – til det har vi andre midler å bruke. Kan utenriksministeren bekrefte det?
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-03-27:
Jeg vil også få lov til å takke utenriksministeren for en god redegjørelse, som nettopp påpeker at verden er i endring, og at fra 1990 til 2010 har andelen ekstremt fattige blitt halvert. Et annet morsomt poeng er at i fjor var sju av de ti økonomiene som vokste mest, i Afrika. I dette bildet er det fristende å tenke på egne interesser. Jeg er av dem som tror at Afrika vil bli det ny Kina. Det er mange som peker på den optimismen som faktisk råder over kontinentet – jeg håper det er riktig. Å kunne bruke investeringer, norsk handel, privat sektor til å skape vekst er helt avgjørende. Derfor ønsker jeg å understreke, som jeg gjorde i replikkvekslinga med utenriksministeren, at vårt mål i utviklingspolitikken må være jobbskaping, bygge opp om videre vekst, og at den veksten må komme størstedelen av befolkninga til gode. Utviklingspolitikken skal ikke ha som mandat å bistå de norske selskapene gjennom sponsing, slik at de vinner kontrakter eller kommer seg inn på markedet. Det er den store forskjellen jeg mener vi må være tydelig på. Utviklingspolitikken skal ha et mandat om å kjempe for de fattigste. Vi har andre kanaler til å fremme norske interesser ellers på. Av og til opplever jeg at når vi diskuterer de fattige, snakker vi om Afrika, Asia eller Latin-Amerika som om det er ett land, men det er kontinenter. Vi snakker om én gruppe istedenfor å gå inn på de store forskjellene som er der. 112 land, ja det er mange, men det er enormt store forskjeller på de ulike landene. Det betyr at vi må rette inn bistanden forskjellig. 70 pst. av verdens fattigste bor i mellominntektsland. Jeg tror det er ganske stor enighet her om at bilateral bistand ikke nødvendigvis bør gis til Kina eller India – de store landene som egentlig bør klare fattigdomsutfordringene selv. Det betyr at vi kan bruke bistand f.eks. gjennom sivilsamfunn for å nå de fattigste der. Det er noe helt annet. Bilateral bistand kan heller rettes mot de aller fattigste landene. Vi snakker fort om bistand som om bistand er det samme over alt. Jeg vil oppfordre til at vi også er tydelige på å snakke om multilateral bistand, bilateral bistand eller bistand gjennom sivile samfunn. Så målretter vi bruken inn mot de landene som det er stor forskjell på, og også mot de menneskene vi vil at hjelpen skal nå. Derfor vil jeg også presisere at bistand gjennom sivilsamfunn er svært effektiv, og bruken av det bør økes. I 2005 var den 6 pst. av bistandsbudsjettet, i dag er den bare 4,5 pst. Som utenriksministeren prisverdig løfter opp, bør konsentrasjonen av bilateral bistand gå til færre land, men ikke sivilsamfunnsbistand, og at vi ser på det som OECD sa, nemlig at de største landene skal få mer.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-03-27:
Det er ikke meningen å dra ut debatten, men når en har 3 minutter, rekker en så veldig lite i innlegget, så jeg tegnet meg igjen. Jeg har lyst til å løfte fram et annet dilemma som jeg synes vi av og til forenkler litt, i utviklingspolitikken og særlig i bistandspolitikken. For vi diskuterer egentlig bistandspolitikk nesten som om det var norsk innenrikspolitikk. Vi har i alle fall en tendens til det, for vi vet så veldig godt hva vi synes er bra med Norge, og som vi skulle ønske at andre land hadde kopiert. Jeg vil bare si – litt i den konteksten jeg snakket om i stad – at bistand ikke skal handle om at vi skal presse våre løsninger på de fattige, det være seg privatisering for Verdensbanken som noen har sine innvendinger mot, det være seg selvbestemt abort som en også kan diskutere. Men det betyr ikke at vi skal gå vekk fra våre verdier eller slutte å være tydelig på hva vi står for. Jeg tror vi møter større respekt hvis vi er tydelig på hva vi står for. Det Uganda gjorde – med endringer i lover og mulig dødsstraff for homofile – er forkastelig. Det er brudd på menneskerettighetene; det skal vi være tydelig på. Men jeg tror også det er noen dilemmaer knyttet til det. Det at utenriksministeren var tydelig på å fryse bistanden til Uganda, tror jeg var riktig. Men jeg ser også de utfordringene det kan gi, mot hvordan vi kan være med å bidra med andre virkemidler vi har, for å hjelpe de fattigste i Uganda. Landsforeningen for lesbiske, homofile, bifile og transpersoner var jo tydelig på at det kan skape utfordringer til og med for de homofile i Uganda. Jeg satt og hørte på Kjell Roland som presenterte sin og Øyvind Eggens bok. Han tok fram et interessant, men litt spesielt eksempel. Det var med en amerikaner som kom til Norge. Han så en dame fra romfolket som satt og tigget utenfor Stortinget, og måtte tenke på hvordan et land som Norge kan ha fattige mennesker sittende der. Så sa han: La oss kalle inn en del norske politikere, samles oppe på Soria Moria – på et hotell – og ha et seminar om hvordan vi skal hjelpe de fattige. Det er noen utfordringer knyttet til hvordan vi møter de enkelte landene. Menneskerettighetssituasjonen i Russland er utfordrende, menneskerettighetssituasjonen i Uganda er utfordrende, men vi møter dem kanskje på litt forskjellige måter. Det er jo knapt noe land hvor det er større forskjell mellom fattig og rik enn i USA. Men det ville ikke falle meg inn å besøke Kongressen i USA og kalle inn en seminargruppe. Men når jeg har reist med KrFU til Uganda eller Kenya og fått lov å samarbeide med politikere der, må jeg innrømme at jeg har drevet litt seminarvirksomhet. Dilemmaet i utviklingspolitikken er at vi må lytte til de fattige. Som jeg nevnte i stad: Afrika er i vanvittig vekst, det skjer noe, de utdanner ledere. Så kan vi være uenige i mye av det de står for, men det å ha forståelse for religion og kultur i dette arbeidet er ufattelig viktig. Hvis vi skal være med og gjøre en forskjell for de fattigste, må vi også ha det perspektivet med.
Erik Fløan (Høyre), 2014-03-27:
Otto von Bismarck er sitert på at tidens store spørsmål ikke avgjøres med taler og flertallsbeslutninger, men med blod og jern. Etter å ha hørt utenriksministerens redegjørelse er jeg desto mer trygg på at det er for tidlig å gi Bismarck rett. Diplomati og politikk er de aktverdige formene for konfliktløsing. Utenriksministeren viet den globale handelen mye velfortjent oppmerksomhet i sin redegjørelse. Verdenshandelen er fascinerende i den forstand at det ikke er et nullsumspill. Analyserer en de minst utviklede landene, er manglende deltagelse i verdenshandelen et felles kjennetegn. Markedsadgang er ikke noen garanti for sosial rettferdighet eller utvikling av et liberalt demokrati, men det gjelder å slå et slag for det Konrad Adenauer kalte den sosiale markedsøkonomien. De minst utviklede landene kan bistås gjennom fortsatt tollfri adgang til det norske markedet. For en ung høyremann er det viktig å si at tollfriheten ikke må opphøre straks MUL-landene tar steget ut av den dypeste nøden. Hvis vi kan bidra til at MUL-landene finner ankerfeste som mellominntektsland før tollvilkårene endres, er det en investering i nye markeder. Å tiltrekke utenlandske investeringer er et krevende felt, men viktig for å skape økonomisk vekst i utviklingsland. Det er hevet over enhver tvil at den private investeringslysten i mange tilfeller hemmes av systematisk eller usystematisk politisk risiko. I fjor kunne flere analytikere slå fast at risikoen hadde avtatt i vekstmarkedene etter finanskrisen og den arabiske våren. Dersom Norge kan bidra til å redusere politisk risiko gjennom arbeid for godt styresett og mot korrupsjon, vil det i det lange løp virke vekstfremmende. Et annet perspektiv på verdenshandelen er selvfølgelig den gjensidige avhengigheten som i sin natur er fredsskapende. Den franske økonomen Frédéric Bastiat oppsummerte så treffende at der mennesker og varer ikke krysser grensene, vil soldater gjøre det. Århundrene som fulgte, skulle bevise Bastiats observasjon med to verdenskriger og deretter etableringer av et handelsfelleskap. Daværende utenriksminister Halvard Lange forutså det fredsskapende i et sånt fellesskap allerede året før etableringen av Den europeisk kull- og stålunionen i 1950. En verden sammenvevd i ett marked er en mer stabil og fredelig verden. Samtidig er stabilitet hjemme og ute gjensidig forsterkende. Derfor er det i Norges interesse å forsterke handelssamarbeidene våre og dele erfaringene om godt styresett.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2014-03-27:
En skal være forsiktig med å skryte av sørtrøndere – de har lett for å ta av. Jeg registrerer at utenriksministeren har fått mye ros, og det er velfortjent. Denne redegjørelsen var meget bra. Jeg registrerer at noen ikke ser noe taktskifte og endring i denne regjeringens utenrikspolitikk, men det ligger der helt tydelig. Regjeringens taktskifte vil i mye større grad finne en samstemt, konsentrert politikk hvor utenrikspolitikk, bistandspolitikk og utviklingspolitikk i større grad integreres. Utenrikspolitikken, bistandspolitikken og utviklingspolitikken er ikke det samme – det vet vi, men den har kanskje dessverre vært preget av den overordnede politikken så langt. Disse områdene er allikevel såpass sterkt knyttet til hverandre at en må se det i en større sammenheng: rammevilkår, økonomi og forvaltning. Det ene vil påvirke det andre. Utviklingspolitikken er politikken som berører vilkår for alle mennesker i utviklingsland. Dette vil derfor omfatte en bredde av politiske områder, hvor regjeringen har pekt på handel og utdanning som det viktigste sammen med menneskerettigheter. Andre områder er investeringer, helse, sysselsetting, migrasjon og deling og overføring av ny teknologi. Den globale økonomiske veksten må sikres framover. Utenriksministeren sa: «En slik vekstkraft er nødvendig for å bekjempe fattigdom og for å kunne skape alle de nye 600 millioner jobbene den internasjonale arbeidsorganisasjonen ILO sier må komme på plass før 2020. Alle må bidra for å sikre at vi kommer i mål med Doha-utviklingsrunden. Også Norge må være villig til å gi for å oppnå noe.» Bistandspolitikken er igjen en del av utviklingspolitikken, men kan alene slett ikke være den viktigste delen for å oppnå utvikling. Bistand må konsentrere seg om økonomisk bistand rettet mot å redusere fattigdom, økonomisk og sosial framgang. Her kommer også fordeling og selvfølgelig humanitære kriser inn i bildet. Videre sa utenriksministeren: «Regjeringens utviklings- og utenrikspolitikk skal bidra til økt demokratisering, fremme av menneskerettighetene og tiltak som bringer mennesker ut av fattigdom. Vi vet at handel, investering og næringsutvikling samarbeid med næringslivet. Uten en sterk privat sektor med små og mellomstore bedrifter blir det ingen utvikling.» I dag er den norske bistanden spredt på mange land, og her er det flere som ønsker – til og med OECD har pekt på det – at gjennomgangen må komme. Utenrikspolitikken skal ivareta norske interesser og verdier – verdiene blir mer og mer globalisert. Bistandspolitikk og utviklingspolitikk er viktige deler av utenrikspolitikken med mye mer. Dette må samordnes i mye større grad, og det er slik jeg tolker denne redegjørelsen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2014-03-27:
Vi kunne ikke tillate at denne debatten skulle avsluttes med en innsikt i SVs historie. Men jeg har forståelse for at representanten Solhjell og SV har en utfordring med den nye regjeringen, når man til de grader har stått for en politikk som må reformeres for at du skal få enda flere fattige ut av elendigheten og for at du skal få utvikling i en rekke andre land også. Da er det sånn at markedsøkonomien igjen må inn i bildet for å få løftet enda flere land ut av det. Det ble litt heseblesende med tre minutter i mitt første innlegg, så jeg starter nærmest opp igjen på avslutningen min for å få med helheten. Utenrikspolitikken skal i første rekke ivareta norske interesser og verdier. Verden blir imidlertid mer og mer globalisert. Bistandspolitikk og utviklingspolitikk er viktige områder, og deler av utenrikspolitikken – men mye mer også. Derfor er det så viktig at denne regjeringen må samordne i mye større grad og se helheten i alle disse områdene. Det vil være avgjørende for hvorvidt vi kan lykkes med at markedsøkonomi, handel og utdanning løfter ytterligere millioner av mennesker ut av fattigdom og sosial nød. Det er det denne regjeringen legger til grunn i sitt taktskifte i norsk utenrikspolitikk. Så ser ikke representanten Solhjell noen store reformer her, foruten dette med antall land. Men for meg er det det overordnede som ligger i denne regjeringens politikk, som er viktig – å se sammenhengen mellom bistand, utvikling og utenrikspolitikk, som hver for seg har vært viktig og mer i fokus tidligere. Nå skal det samordnes i mye større grad. Så er det jo litt merkelig at representanten Solhjell heller ikke registrerer at denne regjeringen har hatt sterkt fokus på og gitt et betydelig løft til utdanning, særlig knyttet opp mot kvinner og barn, noe den forrige regjeringen, som representanten Solhjell representerte, faktisk reduserte og kuttet i. Det må da i hvert fall være positivt. Så vil jeg avslutte med å si at menneskerettigheter aldri kan relativiseres. Det blir et viktig område for denne regjeringen. Men i den sammenhengen vil jeg si at vi bør være tydelige på hva de grunnleggende rettighetene i menneskerettigheter faktisk er. Det er fortsatt, og vil fortsatt være, likeverd, likestilling, ytringsfrihet og personlig frihet. Alle disse områdene er under sterkt press, også i Norge. Derfor må all fanatisme og intolerante former for ideologi bekjempes sterkt.