Per-Kristian Foss (Høyre), 2007-11-15:
Innstillingen konsentrerer seg i veldig stor grad om å holde fast på hovedprioriteringene i norsk bistandspolitikk. Jeg vil konsentrere mitt innlegg om hovedproblemet for bistand og utvikling i mange av utviklingslandene, nemlig korrupsjon – ikke den korrupsjonen som bare er tilfeldig, som f.eks. består i at statsministre og presidenter stikker penger i lomma, sender dem til egne konti i andre land e.l., som statsråden omtalte, men den systematiske korrupsjonen som ligger i systemet, som gjør at pengene ikke kommer frem, iallfall ikke i tilstrekkelig grad, til dem som skal hjelpes, og som gjør at det økonomiske systemet blir ikke-fungerende. Statsrådens «nytenkning», som han omtalte i sitt innlegg nå og i redegjørelsen, når det gjelder valg av nye bistandsområder og nye bistandsland, synes ikke jeg har skjedd ut fra å søke land som har lav korrupsjon, godt styresett og velfungerende økonomi. Man kan nok bli begeistret over latinamerikanske regimers nyorientering. I Latin-Amerika har man jo i retorikken en tradisjon for ganske høy – det vi på norsk kaller – sigarføring, hvor ikke alltid innholdet og iverksettelsen står i forhold til retorikkens styrke og fantasifullhet. Det å se på disse regimene ut fra hvor korrupsjonen er lav, hadde kanskje gitt et noe annet resultat enn det statsråden gav uttrykk for i sin begeistring for bl.a. regimer i Latin-Amerika. Den systematiske korrupsjonen har gang på gang vært utsatt for Riksrevisjonens søkelys. Senest i Riksrevisjonens rapport for 2006 pekes det på at det i land som Zambia, Malawi og Mosambik «er svakheter knyttet til departementets styring av ambassadene» med tanke på «rapportering av mistanke om korrupsjon og misligheter». Det er ikke en ny kritikk, men den bør tas alvorlig på tross av at den også har rammet tidligere regjeringer og tidligere statsråder. Uganda har vært omtalt, men dette gjelder altså land med problemer som går utover det som er Ugandas problemer – land som i tiltakende grad bærer preg av rent enevoldsstyre. I Zambia, Malawi og Mosambik kommer altså denne kritikken også frem. Mitt inntrykk er – ikke ut fra hva statsråden har sagt i denne debatten, for det gir meg ikke noe grunnlag i det hele tatt, men ut fra departementets svar til Riksrevisjonen – at denne kritikken ikke tas tilstrekkelig på alvor. Man har gode intensjoner og målsettinger om å unngå korrupsjon, men konkrete tiltak mangler. La meg si det slik: De land det her er snakk om, tror jeg ikke tar på alvor en norsk kritikk før den kritikken materialiserer seg i at budsjettstøtte begrenses eller stanses helt. Også når det gjelder Tanzania, har Riksrevisjonen sagt at den vil understreke at korrupsjon fortsatt synes å være et problem, og at «styresmaktenes vilje til å bekjempe korrupsjon er noe blandet». Dette er et relativt sterkt uttrykk fra Riksrevisjonens side, kanskje ikke i stortingssalen til daglig, men det er et uttrykk for at korrupsjon eksisterer, og for at korrupsjonen er systematisert. Når korrupsjonen ikke bekjempes tilstrekkelig av dem som styrer, ikke verbalt, ikke i store ord – for på konferanser er de alle enige – men i praksis og i sitt eget land gjennom konkrete tiltak, klarer man rett og slett ikke å bekjempe den. Jeg synes også man skal ta på alvor den kritikk som Riksrevisjonen i rapporten retter mot bruken av midler etter flodbølgekatastrofen i Sørøst-Asia. Det var bred tilslutning til at milliarden ble bevilget, og vi håper alle at den kom frem – men Riksrevisjonen sier at det vet vi ikke. Det er litt alvorlig at organisasjonene ikke har kapasitet til å fortelle og dokumentere hva de har gjort med de midlene som kom inn. Til slutt bare et par gode råd til statsråden, og de er – oppriktig talt – velmente. Når mange har lurt på om statsråden vil følge opp innstillingen, er det vanlig i Stortinget at statsråden sier at man vil følge opp innstillingen. Det er veldig vanlig å gjøre det – for å si det slik. Det har noe med parlamentarisk kontroll og reaksjon å gjøre. Det andre er – ikke humoristisk, men kanskje litt mer på den andre banen – at hvis statsråden mener at Zambia får for lite ut av sitt kobber, med 3–5 pst. av statsbudsjettet, vil kanskje en velinformert zambier si: Hvor mye er handlingsregelen i Norge? Er ikke den på mellom 3 og 5 pst. av oljefondet, også kalt Pensjonsfondet?