André Oktay Dahl (Høyre), 2003-03-20:
Stortinget vedtar ofte reformer og andre paradigmeskifter. Riksrevisjonens rapport om undersøkelsen av psykisk helsevern er en beskrivelse av et slikt stortingsvedtatt paradigmeskifte. Opptrappingsplanen som ble vedtatt i 1998, pekte på svikt i alle ledd, behov for mentalitetsendring, omstrukturering og utbygging av hele tjenesteapparatet. 2,1 milliarder kr i driftsmidler og 3,7 milliarder kr i investeringsmidler ble forutsatt avsatt til styrking av den psykiatriske spesialisthelsetjenesten i løpet av planperioden, og da først og fremst til voksenpsykiatrien. Barne- og ungdomspsykiatrien var om ikke et stebarn i opptrappingsplanen, i alle fall ikke grundig nok eller helhetlig nok behandlet i sin tid. Riksrevisjonens undersøkelse, som vi har til behandling her i dag, omfatter for øvrig ikke barne- og ungdomspsykiatrien heller, men det er verdt å skrive seg bak øret at en særskilt og ny strategiplan for barn og unge kommer om kort tid, slik at Stortinget får mulighet til å rette opp noe som ikke fikk den oppmerksomhet det fortjente i sin tid. Bare i løpet av få år har f.eks. en ny partydopgenerasjon vokst opp og skapt enda større press på psykiatrien. Målet for Riksrevisjonen har vært å undersøke kvaliteten på de fylkeskommunale planene som et styringsverktøy for å gjennomføre opptrappingsplanen, og om det var etablert tilstrekkelige rutiner for resultatoppfølging. Undersøkelsen er som nevnt avgrenset til voksenpsykiatri og utvikling av distriktspsykiatriske sentre hva angår døgnbehandling, dagbehandling, poliklinikk, personell og økonomi i planene. Riksrevisjonen konkluderer med at de fylkeskommunale planene ikke er informative, ensartede eller sammenliknbare nok til å fungere godt som styringsverktøy på grunn av manglende føringer fra departementets side. En samlet komite viser til dette og har merket seg at det daværende helse- og sosialdepartement brukte hele to år på å godkjenne de fylkeskommunale planene, bl.a. på bakgrunn av den varierende kvaliteten på disse planene. Spørsmålet er da hvilken betydning dette reelt sett har hatt. Lå opptrappingsplanen bokstavelig talt i skuffen? Eller medførte ikke den lange godkjenningsperioden noen vesentlige forsinkelser i det hele tatt? Men hvis det forelå forsinkelse: Hva var i så fall mulige årsaker til disse, og hva ble eventuelt konsekvensene av dem? Å vedta at det psykiatriske tilbudet skal sterkt desentraliseres, er enkelt nok. Å gjennomføre det med til dels sterke krefter imot er ikke like enkelt. Spørsmålet om hvordan en daglig arbeider og samarbeider i kommunene og spesialisthelsetjenesten, lar seg ikke regulere i plandokumenter. Det finnes ikke entydige standarder for behovsvurdering og dekningsgrad, verken nasjonalt eller internasjonalt. Oppgavene kan og bør løses ulikt, bl.a. på bakgrunn av ulike lokale forhold. Betydningen av samarbeid fremhevet i ulike styringssignaler og rundskriv samt pasientrettighetslovens bestemmelse om rett til individuelle planer er et verktøy som bør brukes, men det er ikke blitt brukt aktivt over alt. I skjæringspunktet mellom nitid departementsoppfølging og lokale tilpasninger ligger det imidlertid et avveiningsproblem, for å si det forsiktig. En helt ny helsepolitisk tenkning forutsatte ikke akkurat små mentalitets- og holdningsendringer hos dem som skulle gjennomføre det i praksis. Statens helsetilsyn utferdiget i sin tid fyldige skriftlige tilbakemeldinger på fylkeskommunenes førsteutkast til planforslag, og det ble gjennomført konferanse med hver enkelt fylkeskommune. Komiteen deler departementets oppfatning at dette var viktig, da det ikke bare var snakk om en utbyggingsplan, men å forankre en kvalitativ, ny tenkemåte. Lover, forskrifter, rundskriv og pålegg er generelt ikke alltid det eneste eller mest effektive virkemiddel en har til å gjennomføre psykologiske endringer hos verken brukere eller ansatte, for å si det slik. Den toårige godkjenningsperioden innebar således ikke at planen lå ubehandlet, og prosessen førte heller ikke til vesentlige forsinkelser i realiseringen av opptrappingsplanen. Ved siden av departementets psykologiske bearbeiding – hvis det er lov å bruke et slikt uttrykk – av fagmiljøer, som noen steder til dels strittet imot, og lokale aktører ble det hvert eneste år igangsatt utbyggings- og utviklingsprosjekter i fylkeskommunene. Verken disse eller staten avventet sluttbehandling av planene før nødvendige tiltak ble iverksatt. Riksrevisjonen har påpekt sen fremdrift etter tre år, og både et flertall og et mindretall i komiteen ser behovet for en sterkere oppfølging og forsering de tre siste årene av planperioden, på bakgrunn av at Stortinget etter tre år bare hadde bevilget 20 pst. av de samlede opptrappingsmidlene. Dette hadde imidlertid også en naturlig forklaring i at man i opptrappingsplanen la til grunn en forsiktig opptrapping de første årene, på grunn av personelltilgangen. Rekrutteringssituasjonen er for øvrig nå et lite lyspunkt. I statsbudsjettet for 2003 er for øvrig en brattere opptrapping i siste halvdel av planperioden vedtatt i form av en økning på 670 mill. kr. En egen investeringsliste er nylig fremlagt fra departementets side, og jeg viser igjen til at en egen melding for barn og ungdom legges frem om kort tid. Men til slutt: En samlet komite påpeker som sagt behovet for en forsering i helseforetakene frem til 2006. Noen vil vel kanskje – og kanskje med rette – hevde at Høyre og Kristelig Folkeparti har en mer passiv tilnærming i sine særmerknader. Men som det der fremgår, har ikke vi store problemer verken med intensjonen eller forslaget som sådant, men mer i tilknytning til prinsipielle forhold rundt arbeidsdelingen mellom Stortingets komiteer. Dette er det nærmere redegjort for i våre særmerknader, som altså ikke innebærer noen materiell uenighet med komiteflertallet.