Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Det er gått om lag ett år siden forrige debatt etter en statsministers politiske redegjørelse her i Stortinget. På det året har mye skjedd i norsk politikk: Vi har fått en ny regjering. Vi har opplevd større svingninger i partienes oppslutning på meningsmålingene enn vi har sett før. Gjennom flere måneder har målingene vist at det framstår et klart flertall på borgerlig side i politikken bestående av Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti. Når vi nå har kommet godt inn i valgåret, synes jeg det er god grunn til å benytte denne anledningen til en politisk debatt om nettopp denne utviklingen. Debatten her i kveld bør gi noen flere indikasjoner på i hvilken retning de politiske strømmer fører samfunnet vårt. Da må vi snakke om hva som skiller, og hva som samler de politiske partiene. Fremskrittspartiet har i 25 år befunnet seg tilsynelatende vel i opposisjonsrollen på Stortinget. Nå er denne situasjonen endret. De siste måneder har Fremskrittspartiet klarere enn noen gang uttrykt ønsket om regjeringsmakt. Forslaget til statsbudsjett er moderert på enkelte områder, og det samme er programforslaget for 2001– 2005. Justeringene framstår utvetydig som en tilnærming til de mulige regjeringspartnerne. Partiet har vært klar på at regjeringsposisjon bør kunne være oppnåelig sammen med Høyre, Kristelig Folkeparti og, om nødvendig, Venstre. Dette er en viktig endring i det politiske bildet. Norsk politikk har de siste månedene mer eller mindre vært overskygget av Fremskrittspartiets anstrengelser med å gjøre seg lekker for sine mulige regjeringspartnere, skjønt det har ikke sett mye lekkert ut. Utrenskning av uroelementer for å bli stuerene som regjeringsparti har antatt noen former som vi ikke har sett før i norsk politikk. Disse prosessene har reist spørsmålet om vi står overfor et parti som er grunnleggende udemokratisk i forhold til hva vi er vant med i norsk politikk. Et av Stortingets største partier befinner seg nå i en dramatisk situasjon. Det er ikke opp til oss andre å vurdere de indre partianliggender. Men situasjonen tvinger fram spørsmål som har med den politiske linje å gjøre. Og det reises mange spørsmål. Står vi overfor et parti der mannskulturen er så sterk at partilederen kan kalle en ung jentes anklager om seksuelle overgrep for «løsaktige påstander»? Ja, beklagelser var helt tvingende nødvendig. Men selv unnskyldninger i ettertid gjør jo ikke slikt usagt. Hadde Hagen i dag besittet den statsrådspost som han drømmer om, ville slike uttalelser sannsynligvis vært skjebnesvangre. Fordelingspolitikken har vært det viktigste når sentrum og Arbeiderpartiet har utgjort et flertall på Stortinget. De to siste års budsjettforlik har understreket dette. Det er et faktum at det dypeste skillet partiene imellom i Norge går nettopp her – i synet på offentlig velferd, på distrikts- og landbrukspolitikk og på internasjonal solidaritet. Når Arbeiderpartiet sammen med sentrum har prioritert disse områdene, har høyrepartiene på den andre siden kuttet kraftig på de samme tiltakene. Sentrumspartiene peker på familiepolitikk, et konkurransedyktig næringsliv og private skoler som viktige berøringspunkter med høyrepartiene. Hva vil være avgjørende for sentrums veivalg etter valget? Vil det være fordelingsspørsmål og velferdspolitikk, eller vil de gå i den andre retningen? Mange vil si at dette er et gammelt tema, men det nye i bildet er Fremskrittspartiets anstrengelser for å bli et troverdig regjeringsparti. Det store og avgjørende spørsmålet i norsk politikk er derfor om Fremskrittspartiet nå fremstår som en troverdig partner for Høyre og sentrum – enten som parlamentarisk grunnlag eller som regjeringsparti. Den politiske debatt i dag og i månedene fremover bør bidra til å bringe klarhet i dette.