Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-11-27:
Hvis en ser på norsk politikk utenfra, så må den fortone seg ganske merkelig. Verdens rikeste land, med større muligheter enn kanskje noe annet land, klarer ikke å prioritere det de fleste vil mene er viktigst. Vi klarer altså ikke å bruke vår handlefrihet til å tenke langsiktig og berede grunnen for et enda bedre Norge, et Norge som er mer solidarisk og mer miljøvennlig, og, ikke minst, å legge til rette for et næringsliv som ikke er ensidig råvarebasert. For det er dette som er vår store utfordring: å bruke de ressursene landet er gitt, på en bedre og mer langsiktig måte. Det er SVs utgangspunkt i vårt alternative budsjett. Vårt mål er en bedre velferdsstat, som i større grad møter de behov og de utfordringer som befolkningen har. Det betyr at vi må gjøre noen valg. Og vi gjør disse valgene. Vi velger ikke skattelettelse for de som har mest. Vi velger ikke lavere strømpriser. Vi velger ikke kontantstøtte. Vi velger ikke store forsvarsinvesteringer. Vi velger ikke privatisering. Vi velger ikke salg av statens eiendom. Vi velger simpelthen det vi lovet våre velgere i valgkampen: å satse på fremtiden, på barn og unge, på skole, på rettferdighet og på miljø. Det er våre prioriteringer. I vårt alternative budsjett klarer vi dette ved faktisk å bruke noe mindre penger enn det regjeringspartiene og Arbeiderpartiet gjør. Og vi gjør det nettopp for å vise at det er mulig å velge annerledes, vise at det er mulig å lage et mer solidarisk Norge innenfor den samme økonomiske rammen. Vi velger å bruke den samme økonomiske rammen, delvis for å vise at dette er viktig, og vise at det går an å prioritere, men vi gjør det også fordi det i en meget spent internasjonal økonomi, kombinert med høy kapasitetsutnyttelse i norsk industri, er viktig å bruke finanspolitikken til å stramme inn der det eventuelt skal strammes inn, og ikke rentevåpenet, som er et meget usosialt våpen. Det norske rentenivået er for høyt. SVs mål er at det skal ned. Derfor er det viktig å bruke finanspolitikken, altså de prioriteringer Stortinget gjør, til å sørge for at man får en mer solidarisk innstramming – hvis det er nødvendig – og ikke bruke pengepolitikken, som jo er alternativet. Det som nemlig har skjedd gjennom de siste årene, er noe som kan karakteriseres som et pengepolitisk kupp, etter hvert også institusjonalisert av Stortinget, ved at Sentralbanksjefen har tillagt seg en myndighet han før ikke har hatt, og ved at Stortinget etter hvert har gitt sin tilslutning til det. Hvis Sentralbanksjefen og hans styre er uenig i de prioriteringer Stortinget gjør, eller er uenig i at lønnsoppgjøret har de rammene som partene i arbeidslivet er blitt enige om, så har han på selvstendig grunnlag muligheten til å si at renten skal opp. SV mener at finanspolitikken og pengepolitikken må trekke i samme retning, og at dette ansvaret burde ha vært forankret i Finansdepartementet. Skal man stramme inn, eller skal man slippe opp, er det de demokratisk valgte representantene i Stortinget som skal bestemme det, og ikke et rentevåpen, som er usosialt, bestemt av styret i Norges Bank. Vi var uenig i den beslutningen som den gang ble tatt, og vi viser i vårt alternative budsjett hvordan det er mulig å holde seg innenfor den samme balansen som angivelig er den mest ansvarlige, samtidig som vi prioriterer det som er viktigst, gjennom disse mange tabeller og kolonner. La meg vise til fire hovedgrep som SV gjør i vårt alternative budsjett. Noe av det viktigste er å få flere hender i arbeid. En av Norges største utfordringer er at vi har mange ledige hender, samtidig som vi har høy kapasitetsutnyttelse i industrien. Velferdsstaten trenger disse ledige hendene. Alle de som venter på pleie, og alle de som ønsker barnehageplass, vil ha bruk for dem, for dette vil kreve flere ansatte. SV foreslo i revidert nasjonalbudsjett og fikk flertall for at regjeringen skulle pålegges å legge fram en plan for hvordan vi skulle klare å få flere ledige hender i arbeid. Dette har merkelig nok ikke blitt fulgt opp av Regjeringen. Hvordan man sørger for å bruke sine ressurser bedre, burde være en tverrpolitisk utfordring for alle partier på Stortinget. Vi har foreslått en rekke tiltak. La meg bare nevne noen av dem, for å vise hva vi har av arbeidskraftreserver allerede i dag. Vi foreslår å avvikle kontantstøtten kombinert med økt barnehageutbygging. Vi foreslår at man skal kunne gi lønnstilskudd, og ikke minst intervjue de som er uføretrygdet. – Vi har opp mot 300 000 mennesker som er uføretrygdet. Mange av disse kunne ha jobbet litt hvis det ikke nærmest er en automatikk i at man blir uføretrygdet når man kommer til doktoren. – Man har muligheten til å kunne gi lønnstilskudd, for på den måten å stimulere arbeidsgivere til å ta inn mennesker som har vært uføretrygdet. Vi ønsker at alle arbeidsledige skal få mulighet til jobb, utdanning eller tiltaksplass i løpet av fire uker. Vi ønsker lavere skatt for dem som har lavtlønnede jobber. Vi ønsker en reduksjon over tid av vernepliktstiden. Ikke minst ønsker vi å stimulere eldre til fortsatt innsats i arbeidslivet. Vi ønsker også en oppmyking av innvandringsstoppen, i den grad det er nødvendig. Noen av disse tiltakene er mulige på kort sikt, andre vil være mulige på lengre sikt. Det avgjørende er at vårt samfunn både får redusert presset i økonomien, og – ikke minst – får løst de mange, mange oppgaver som vår velferdsstat består av, og der vi har bruk for hender som kan utføre arbeidsoppgavene. Dette er en langsiktig utfordring som SV trekker opp i sitt alternative budsjett. En annen utfordring vi trekker opp, er at vi ønsker et stopp i salg av statens aksjer i DnB, og trekker tilbake denne fullmakten som Regjeringen har bedt om. Vi mener at hele Stortinget i større grad burde vært opptatt av hvordan vi sørger for å ha et nasjonalt eierskap. Det er viktig i industri, og det er viktig i bank- og finansieringsinstitusjoner. Jeg legger merke til at Høyre av rent ideologiske grunner nå ønsker å gå videre i et nedsalg av statens aksjer, ikke fordi staten trenger pengene, ikke fordi dette nødvendigvis er et sterkt ønske fra bedriftene, men man ønsker rett og slett av ideologiske grunner å realisere disse aksjene. Sett fra statens ståsted er dette meget uklokt. For det første vil et så stort salg av aksjer føre til en meget dårlig pris, en spottpris. Det betyr at vi gir bort statens penger. Men det som kanskje er mer alvorlig over tid, er at Norge reduseres til et rent filialland. Gjennom de siste år har vi sett at hovedkontorene til store, viktige institusjoner flyttes ut, og beslutninger av stor betydning for vårt land tas i andre land. Vi mener at denne utfordringen, hvordan vi skal hindre at Norge blir et rent filialland med en ren råvarebasert økonomi der viktige beslutninger tas i utlandet, er en av vårt lands aller største utfordringer. Og vårt ønske er ikke nødvendigvis at staten skal eie mest mulig – overhodet ikke. Men det har vist seg at de som har privat kapital og privat eierskap, dessverre ikke klarer å stå imot så snart de får et godt tilbud, og så selger de ut. Og det betyr at vi ønsker den langsiktige kapitalisten. Hvis ikke private kan være det, må staten være det, i hvert fall til man sørger for at dette ikke bare fyker til utlandet. Den tredje store utfordringen vi trekker opp, er at vi ønsker å kutte i oljeinvesteringer. Og det gjør vi av flere grunner. Vi gjør det av økologiske grunner, men vi gjør det også av økonomiske grunner. De økonomiske grunnene er delvis dette: Oljeindustrien som sådan tar en så stor del av den samlede investeringsmassen i Norge at andre lønnsomme investeringer i Fastlands-Norge må lide. Det har vi sett veldig klare eksempler på, fordi oljeinvesteringer tar en stor del av den samlede investeringsmassen i Norge. Ønsker vi et livskraftig næringsliv, ønsker vi grønn kunnskapsindustri, må det frigjøres kapital – privat kapital – til å investere i disse områdene. I tillegg gjør det oss ekstremt sårbare når man baserer en økonomi i så stor grad på én råvare og prisen på én råvare og prisen på dollar. Det gjør nasjonen veldig sårbar for svingninger både når det gjelder renteuforutsigbarhet og inflasjonsuforutsigbarhet. Sett også fra et økologisk ståsted er det helt åpenbart riktig at man nå vrir investeringene mot det som er mindre forurensende og mer fremtidsrettet enn den grå oljeøkonomien. Det betyr at vi i vårt alternative budsjett ønsker å anvise kutt i oljeinvesteringer for på den måten å frigjøre kapital til å bruke på andre områder i økonomien. Det fjerde punktet vi legger vekt på i vårt alternative budsjett, er å styrke fellesskapets økonomi, og kommunene er den viktigste arenaen for velferdsproduksjon i Norge. Det er her barnehageplassene finnes, det er her skolene finnes, det er her sykehjemmene finnes, det er herfra kollektivtrafikken drives. Og hvorfor dette rike landet ikke klarer å prioritere bedre tjenesteproduksjon i kommunesektoren, er for meg svært vanskelig å forstå. Vi klarer innenfor den samme rammen som Regjeringen å bruke 7,5 milliarder kr mer på velferdsproduksjon i norske kommuner. Denne regjeringen har jo sett det som et mål at veksten i offentlig økonomi til enhver tid skal være under veksten i bruttonasjonalproduktet. Man velger altså en dogmatisk formel for hvorfor man ikke skal ha en større vekst i kommuneøkonomien, istedenfor å se på hvilke oppgaver som faktisk kreves utført – man tar isteden den dogmatiske økonomiske modellen. For SV er dette viktig. Det er viktig at vi har en velferdsstat som fungerer. Det betyr bedre og billigere tjenester, og det betyr at alle de løftene som vi gav i valgkampen, har vi fulgt opp. Men vi registrerer til vår store skuffelse at alle de andre som også snakket om kommuneøkonomi, om skoler, om barnehager, ikke har fulgt dette opp. Vi har kalt vårt alternative budsjett «Bruk mulighetene – sats på framtida», og dette burde være en fellesnevner for alt det Stortinget faktisk gjør. Vi satser på barn, vi satser på miljø, vi satser på rettferdighet, og vi satser på internasjonal solidaritet. Og når vi nå ser at den nye regjeringen har kommet og satt sitt høyrepreg på det budsjettet som ble lagt fram, ser en også at skrittene dessverre går i feil retning. Kanskje særlig alvorlig er det å se på eierskapspolitikken, der man ønsker å selge ut det som stort sett er av statlige aksjer. Det har jeg allerede berørt, men over tid er dette meget alvorlig. Det andre som er meget alvorlig, er at man i dette budsjettet foreslår en oppheving av skatten på aksjeutbytte på mottakers hånd. Og grunnen til at dette er alvorlig, er for det første at det stiller Norge i en helt spesiell situasjon internasjonalt idet alle andre sammenlignbare land – kanskje med unntak av ett, eller kanskje to – i OECD-området har denne skatten, fordi den selvfølgelig er helt rimelig. Det andre er at dette har en fordelingsprofil som er ganske hårreisende. Det er altså slik at 3,5 millioner nordmenn overhodet ikke har glede av dette, mens de aller rikeste har betydelig glede av det. Og Finansdepartementet selv har regnet ut at de 84 rikeste nordmenn får i snitt 1,7 mill. kr hver. Dette står i grell kontrast til det man gjør for de fattigste. Det man her holder på med, er altså ikke omfordelingspolitikk, man holder på med utdelingspolitikk. Man driver altså ikke fordeling lenger, og denne regjeringen har ikke som mål å drive fordelingspolitikk. Det er også veldig klart uttrykt av finansminister Foss: Han er mer opptatt av de fattige enn av at det er noen som er rike. Men skal man innenfor ansvarlige budsjettrammer drive fordelingspolitikk, må man altså bruke det grepet som finnes, nemlig at man må ta fra dem som har mest, og som har sterkest rygg til å bære det. Gjennom hele 1990-tallet har vi også sett at denne skjeve inntektsutviklingen har eksplodert. I all hovedsak skyldes dette det som inntil i fjor var skattefritt aksjeutbytte. Og etter SVs masing i mange, mange år om overveldende dokumentasjon på hvor sosialt urettferdig dette var, vedtok heldigvis Stortinget i fjor skatt på aksjeutbytte. Det har i år blitt foreslått fjernet. Det vil vi sterkt advare mot. Dette har også en annen slagside som det er viktig å påpeke, nemlig at disse menneskene som får glede av dette, i all hovedsak bor i Oslo-området. Dette er i all hovedsak middelaldrende menn som stort sett har rikelig med penger fra før. Vi foreslår som kjent at aksjeskatten skal videreføres, og vi vil fortsette med det. Men det er selvfølgelig ikke nok. Hvis man skal drive omfordelingspolitikk, må man også sørge for kloke og treffsikre tiltak for dem som har minst. Vi tar til orde for et tak 2 i egenandelsordningen, rett og slett fordi det er svært mange kronikere som har betydelige egenandeler, ikke bare knyttet til medisiner, men knyttet til mange andre egenandeler vårt samfunn pålegger. Vi bruker 1 milliard kr til ulike boligtiltak, vi øker barnetrygden for det tredje og fjerde barn, vi vil fjerne egenbetalingen i skolen, som det er en skam at vi fremdeles har, og vi vil holde barnetrygden utenfor sosialhjelpen. I tillegg er SVs skatteprofil i dette budsjettet slik at de med inntekt under 300 000 kr vil få skattelettelser med SVs opplegg. I tillegg satser SV på barna, i tråd med det vi lovet i valgkampen. Et av våre viktigste krav i valgkampen var at vi ønsket oss ned på svenske barnehagepriser, og vi foreslår det her. Vi foreslår å ta det første skrittet ned til 1 500 kr i snitt for barnehagesatsene. Dette var det mange partier i denne sal som lovet i valgkampen. Vi har finansiert dette og ønsker å gå videre, helt ned til 1 140 kr, som våre fattige svenske naboer har råd til. Det har altså ikke vi råd til. Vi foreslår i tillegg også en satsing på skolen, som SV er kjent for. Vi ønsker å bruke 10 milliarder kr til satsing på ungdomsskolen. Vi ønsker mange ulike tiltak for å kunne skape en krevende, engasjert og lekende kunnskapsskole, en skole som møter barna våre på barnas egne premisser, men der kunnskap, kunnskap, kunnskap er det viktigste. Vi må fremme læringslyst og entusiasme. Det gjør SV, men det krever altså at man setter av noe mer penger. Jeg var forleden dag på besøk på min gamle skole og ble ganske rystet over å se at pultene var de samme som da jeg gikk ut for 25 år siden. Jeg tror ikke det er så mange andre ansatte i norsk arbeidsliv som har de samme stolene som for 25 år siden. Jeg ser at presidenten har reist seg, og derfor skal jeg avslutte. Jeg vil til slutt ta opp de mange forslag som står i innstillingen, og også det som er utdelt på representantenes plasser.