Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2011-06-07:
Denne meldingen er viktig, og jeg vil takke utenriksministeren for muligheten til å diskutere norsk konsulær innsats som sådan. Meldingen vi behandler i dag, er av stor betydning for dem det gjelder, og når det gjelder som mest, enten det dreier seg om sykdom, krise eller andre ting. Det handler om mennesker og menneskers følelse av å bli fanget opp når de er i fritt fall. Dessverre har vi opplevd flere ganger, i alle fall om vi skal tro pressen, at nordmenn i utlandet har møtt en telefonsvarer når de har ringt ambassaden for å be om assistanse. Sist gang var under jordskjelvkatastrofen i Japan, men også under tsunamien var det problemer med å nå gjennom på telefon. Her må vi bli enda bedre. Det har gått år mellom disse to hendelsene, og når ting gjentar seg, betyr det at de nødvendige forbedringer ikke har vært gode nok. Jeg er overbevist om at utenrikstjenesten gjør en formidabel jobb, særlig nå når det norske folk har blitt mer utenlandsreisende enn tidligere. Som det også står i meldingen, reiser vi til eksotiske steder hvor ting kanskje ikke er helt som man forventet seg før man forlot landet vårt. Jeg kunne tenke meg å spørre utenriksministeren om hvordan man har løst utfordringene med at vi har fått langt flere nye landsmenn som reiser til sine opprinnelsesland og kanskje må ha hjelp der. Har vi styrket bemanningen på disse utenriksstasjonene for å ta høyde for dette? Jeg tror at dette kan bli en av de store utfordringene våre i fremtiden, at unge mennesker reiser tilbake til opprinnelseslandet sitt og kommer i en eller annen konflikt, f.eks. kulturell, og dermed må ha bistand av norske myndigheter. Jeg vil i likhet med resten av komiteen passe på å understreke at nordmenn på reise i utgangspunktet har ansvar for seg selv, og at enhver som reiser ut av Norge, bør ha reiseforsikring. Utenriksstasjonene våre må ikke bli et sted man går når man er blitt tom for penger og trenger en billett hjem. Jeg har ikke veldig stor sympati for kriminelle nordmenn som blir fengslet i utlandet etter å ha brutt dette lands lover, enten det gjelder narkotikasmugling eller kjøp av sex fra mindreårige. Når man begår forbrytelser i utlandet, må man også ta høyde for at man faktisk kan bli tatt. Og jeg har svært liten forståelse for at disse vil hjem og sone her i landet. Dessverre er vel også dette et økende problem, men jeg mener vi ikke skal prioritere det. Fremskrittspartiet er derfor svært fornøyd med at regjeringen har prioritert akutte og alvorlige saker der liv og helse står på spill samt saker som bryter med menneskerettighetene, og saker som involverer mindreårige. Saksordføreren henviser til Dokument 8:111 S for 2010–2011, hvor en samlet opposisjon fremmet en rekke forslag når det gjelder barnebortføring. Vi kan tenke oss at utenrikstjenesten i større grad er aktive i å bidra til at foreldre kan komme til enighet. Barn har rett til kontakt med begge foreldrene sine. Frustrasjonen har vært stor hos foreldre hvis barn har blitt brakt ut av Norge, og de har følt at de har fått liten hjelp av Utenriksdepartementet. Men vi har sett eksempler der utenrikstjenesten har deltatt aktivt i barnebortføringssaker for å få barn tilbake til Norge, og der det har vært svært vellykkede resultater. Det krever mot for å være aktiv og ta kontroversielle beslutninger. Fremskrittspartiet er godt fornøyd med de resultatene som er oppnådd, og håper at utenrikstjenesten også for ettertiden vil kunne bistå i saker vedrørende barnebortføring. Jeg har hatt gleden av å bo utenlands i noen år, og jeg har sett og erfart hvilken nytte og glede man som nordmann i utlendighet har av utenrikstjenesten. Det samme gjelder også for Sjømannskirken. I et land som Brasil, som er landet jeg bodde i, hadde sjømenn og bofaste nordmenn stor glede av å komme til Sjømannskirken og oppleve et lite stykke Norge langt utenfor Norges grenser. Jeg tror fremdeles at Sjømannskirken har sin misjon, bokstavelig og billedlig talt. Jeg vil vise til merknadene fra en samlet komité om Sjømannskirken.