Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2014-01-09:
Aller først vil jeg takke interpellanten for å reise en slik interpellasjon. Det er det Stortinget er til for, nettopp å drøfte denne type utrolig viktige spørsmål på generell basis. Enhver representant for ethvert parti i denne sal vet at hvis man begir seg inn i enkeltsaker rundt omkring i det ganske land når det gjelder omdisponering, vil vi antakelig ikke oppnå de målsettingene som Stortinget tidligere også har uttrykt er ønskelig når det gjelder jordvernet. Enkeltsakene må vi la dem som skal håndtere dem, få håndtere. Det er helt åpenbart etter min mening at vi også i framtida vil stå overfor situasjoner hvor matjord vil bli omdisponert, fordi det er kryssende hensyn. Det innrømmer også vi fra Arbeiderpartiet glatt. Men det betyr ikke at man bør forsterke innsatsen for å forhindre at vi nå får en omvendt kurs med hensyn til omdisponering enn det vi faktisk har sett i løpet av de siste årene. Dette er et av de mest verdifulle godene vi står overfor. Dyrka og dyrkbar mark utgjør omtrent 3 pst. av landarealet i Norge. Likevel vet vi at vi i løpet av de siste 50 år har hatt en omdisponering på nærmere 1 mill. dekar, slik at det har vært en tid i Norge hvor man har valgt å prioritere veldig hardt når det gjelder spørsmålet om det å ta vare på matjorda. I så måte er det gledelig å se at man har en mulighet til å snu en sånn utvikling i en annen retning. I perioden fra 2005 til 2011 – ikke helt tilfeldig valgt – ble det i gjennomsnitt omdisponert ca. 7 500 dekar dyrka mark. Vi vet at tallene i tidligere perioder var betydelig høyere, nærmest det dobbelte. Det var en omdisponering fra mellom 11 000 til 14 000 dekar i perioden 1999 til 2004. Grunnen til at jeg tar opp disse tallene, er at det er mulig å snu denne utviklinga, og en slik trend som vi har sett i løpet av de siste årene, bør landbruksministeren bidra til fortsetter. Det er det jeg oppfatter er kjernen i interpellasjonen, og det som bekymrer meg, er at statsråden ikke svarer på det interpellanten spør om. Jeg er glad for at statsråden, og det skal hun ha honnør for, sier at hun ikke har gitt noen blankofullmakt når det gjelder dette. Jeg er også av den oppfatning at politisk har det ikke vært uttalt fra denne sal at man skulle ha noen nullvisjon – så vi er enige om det – samtidig som man ikke gir blankofullmakt, det er veldig viktig. Men jeg oppfatter landbruksministerens rolle i en regjering som å være den personen som er pådriveren for at man fortsetter den positive utviklinga som den rød-grønne regjeringa faktisk klarte å få i stand, at omdisponeringa blir mindre og mindre år for år. Det er oppgaven, og når man da blir spurt om hva slags type virkemiddel man har inn mot dette, opplever jeg at statsråden ikke svarer på det, utover rene betraktninger om at det er viktig å ta vare på matjorda. Jeg vil utfordre statsråden til på slutten av debatten nettopp å være mer konkret. Hva kan man tenke seg? Er det aktuelt å tenke i de baner som den rød-grønne regjeringa tenkte i, at man faktisk brukte planinstrumentet mye tydeligere, enten det gjaldt Nasjonal transportplan, kommuneplaner, de signaler som kommer fra departementet, lovgivning eller andre typer virkemidler, for å forhindre at vi nå får en annen kurs i omdisponeringa enn det vi har sett i løpet av de siste årene? Da trenger vi mer enn det vi hørte fra statsråden i sted etter min mening. Jeg stiller meg tvilende til om større kommuner alene vil være svaret for å ta vare på matjorda i Norge. Det er jeg meget spent på om vil være tilfellet, og jeg er redd for at hvis regjeringa baserer sin matjordpolitikk på bare det ene tiltaket at man skal ha større kommuner, vil den positive utviklinga vi har sett når det gjelder det å ta vare på matjorda i løpet av de siste årene, snu. Så her trenger vi en statsråd som er mer på banen og er mer konkret enn det vi har hørt så langt i debatten.