Mazyar Keshvari (Fremskrittspartiet), 2016-06-16:
Det viktigste for oss i Fremskrittspartiet i denne saken har vært å få de andre partiene med på erkjennelsen av at det er en sammenheng mellom antallet innvandrere som kommer, og muligheten til å få til integrering. Det er noe vi har stått for ganske alene, men nå er stortingsflertallet av samme oppfatning, og det er vi svært glad for. Realiteten er at etter tiår med massiv innvandring til Europa og Norge er erfaringene, basert på alt som er av tilgjengelig offentlig empiri, statistikk og kunnskap, at integrering er langt vanskeligere å få til enn hva innvandringsliberale partier og NGO-er har hevdet. Ja, integrering virker nærmest som en illusjon når vi ser realiteten i øynene og hva som er resultatene etter tiår med innvandring: «Dropout» blant ikke-vestlige innvandrergutter er tre ganger høyere enn hos andre elever. Arbeidsdeltagelsen blant de største ikke-vestlige innvandrergruppene er minimal, selv etter lang botid og de har oppnådd norsk statsborgerskap, og er nærmest ikke-eksisterende for innvandrerkvinner fra enkelte land. De samme gruppene er signifikant og betydelig overrepresentert når det gjelder mottak av økonomisk sosialhjelp og andre velferdsordninger. Seks av ti barn som lever i barnefattigdom, har innvandrerbakgrunn. Innvandrere er klart overrepresentert i kriminalstatistikken, for en rekke alvorlige lovbrudd. Hovedgrunnen til økte sosiale forskjeller er innvandring, og mye tyder dessverre på at disse endringene vil være nokså permanente, og det vil oppstå permanente underklasser som et resultat av innvandringen og det faktum at sosiale forskjeller og utfordringer går i arv. Dette er bare noen av områdene utfordringene er veldokumentert på. Så finnes det områder som det vel ikke er like mye dokumentasjon, faglig empiri og statistikk på, men som viser klare utfordringer. Det er en rekke utfordringer på det som handler om undertrykking og sosial kontroll av innvandrere, utført av andre innvandrere. Også her er det dessverre en lang rekke med eksempler på alt fra moralpoliti til hets av innvandrerbarn, og spesielt jenter som ikke framtrer som religiøse nok, press til å bære hijab – ja, sågar etniske norske barn som blir tilbudt å bruke hijab for ikke å bli mobbet og skille seg ut ved skolefritidsordningen i Oslo indre øst. Det er svært alvorlig at mennesker som har flyktet fra regimer der den typen overgrep utføres, skal måtte oppleve at det de har rømt fra, har fulgt dem til der de har søkt om beskyttelse. På toppen av dette igjen kommer utfordringer med radikalisering og utbredelse av ekstreme grupperinger og holdninger i Norge og andre europeiske land, noe vi dessverre har sett mange stygge eksempler på i den senere tid. Til tross for at denne utviklingen ikke har kommet over natten, men har utviklet seg over mange tiår, har de som har stått for en innvandringsliberal politikk, og NGO-ene, forsøkt så godt de kan ikke bare å fordekke sannheten: De har forsøkt å etablere sannheter, og man har skapt et miljø der de som har påpekt utfordringer, pekt på problemene i samfunnet, har blitt hetset. De har blitt nedverdiget, de har blitt ydmyket. Det har fått store og alvorlige konsekvenser for deres karrieremuligheter i samfunnet, og det har ført til store sosiale utfordringer. Det som er interessant, er å se på eksperimentet NRK P3 satte i gang i den forbindelse, der en reporter som la ut artikler fra velkjente britiske aviser med statistikk på det som handler om ekstremisme blant innvandrere, nærmest ble ekskludert på arbeidsplassen – folk ville ikke spise lunsj med ham, osv. Dette er resultatene av det miljøet man har skapt for dem som ønsker å påpeke fakta i disse sakene. Samtidig har man også gjort et iherdig forsøk på å skape parallelle sannheter, noe som heldigvis ikke går lenger. Det beste eksemplet på det var da fraksjonsleder for Arbeiderpartiet, Helga Pedersen, ble arrestert av Nettavisen da hun framførte en av disse sannhetene, nemlig at integreringen går så veldig bra, i hovedtrekk går integreringen veldig bra, og det har den gjort. Det som er det nye, er at man begynner å konfrontere den typen utsagn og si: Unnskyld meg, hvilken statistikk, hvilken empiri, hvilket område i samfunnet er det du viser til hvor du mener at integreringen har vært berikende og går veldig bra? For det vi har av tilgjengelige data på dette feltet, viser noe annet. Mye av dette skyldes at i takt med den økte, massive innvandringen som har funnet sted til Europa og Norge, har det også vokst fram en egen innvandrings- og integreringsindustri som omsetter for milliarder av kroner. NOAS er Norsk organisasjon for asylsøkere, men Antirasistisk Senter, Røde Kors, Redd Barna, MiRA-Senteret, SEIF, OMOD, Advokatforeningen og en rekke andre organisasjoner har også utviklet seg til å bli «Norsk organisasjon for asylsøkere», eller nærmere bestemt «Norsk organisasjon for økt innvandring og asylsøkere». Ingen av disse organisasjonene blir noen gang stilt til ansvar for den politikken de har tatt til orde for, og konsekvensene av den politikken de tar til orde for. De kan etablere sannheter som at familiegjenforening er nøkkelen til integrering. Ingen i samfunnet utfordrer dem som kommer med den typen påstander. Unnskyld meg, men her er det sånn at den største ikke-vestlige innvandrergruppen i Norge er somaliere, med ca. 36 000 mennesker. Hovedgrunnen til den økningen har vært familiegjenforening. Dette er en gruppe som dessverre kommer dårlig ut og dårligst ut på en rekke områder i det norske samfunnet. Hvordan har en liberal familiegjenforeningspolitikk hjulpet denne gruppen til å bli godt integrert i det norske samfunnet? Det er det ingen som setter spørsmålstegn ved. Eller: Hvordan har det seg at Sverige, som har hatt en av de mest liberale politikkene når det gjelder innvandring, familiegjenforening og alle punkter som angår dette med innvandring, nå er i en katastrofesituasjon for nasjonen, der de sliter med fysisk å klare å håndtere det som har oppstått som et resultat av innvandringen? Det er viktig å påpeke utviklingen og hva som er realitetene, for det å snakke om mer av det samme som ikke har hjulpet, fører oss ikke videre. Derfor er faktisk det viktigste integreringstiltaket man kan få til, å få en restriktiv norsk innvandrings- og asylpolitikk. Resultatene med tiår på tiår med innvandring til Norge viser at dette går seg ikke til, dette blir ikke bedre jo lenger folk har opphold i Norge. Problemene eskalerer, og etter hvert blir de så store som det vi kan se i vårt naboland Sverige, der man rett og slett har områder som er utrygge for dem som bor der, men også for hjelpeapparat og viktige institusjoner som politiet, som ønsker å gå inn i disse områdene. Derfor er det underlig å høre at et parti som Arbeiderpartiet, som har hatt hovedansvaret på dette feltet gjennom svært mange år, plutselig har blitt opptatt av innvandring og kun snakker om enkelte symptomer og mer penger til det samme som ikke har fungert, i stedet for å se på hva som har gått grunnleggende galt i politikken de har vært med på å føre. Det partiet som er hovedansvarlig for innvandringen til Norge, er også det partiet som kritiserer Fremskrittspartiet for ikke å ha gjort nok for integrering. Hadde Fremskrittspartiets politikk vært håndhevet på dette feltet fra 1980-tallet og fram til i dag, ville ikke utfordringene vært slik vi ser i dag. Integreringen ville også hatt en helt annen form, for vi er også villig til å gjøre noe med velferdsordningene og incentivene til å bli integrert. Når det ikke er noe tak på velferdsordninger, og en enslig ikke-vestlig innvandrermor kan få ytelser tilsvarende 700 000–800 000 kr i lønn, er det ikke rart folk ikke kommer seg ut i arbeid. Når vi ser bare på hva bostøtte alene utgjør av levekostnadene for enkelte i de største byene, er det ikke rart man ikke får til integrering. Dette er punkter som virkelig ville gjort noe med integreringen dersom man hadde ment alvor med det. Men dessverre har slike forslag bestandig blitt stemt ned, og Arbeiderpartiet har – etter å ha ført en uansvarlig politikk også på dette feltet – plutselig hengt seg opp i kontantstøtten, noe jeg hører de repeterer i dag. Kontantstøtten er det minste av bidragene som ikke-vestlige innvandrere mottar. Det er langt større velferdsordninger som ikke-vestlige innvandrere er overrepresentert på. Vi har aldri hørt Arbeiderpartiet være villige til å gjøre noe med de ordningene. Derfor vil jeg understreke at for Fremskrittspartiet er den viktigste integreringspolitikken å gjøre noe med antallet som kommer, for vi ser en sammenheng mellom antall mennesker som kommer, og det vi har reell mulighet til å integrere.