Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2007-06-19:
Saken vi behandler i dag, er av stor viktighet for norsk industri. Her legger man rammebetingelser som norsk industri må forholde seg til de neste fem årene, og som sannsynligvis legger permissene for det som skjer også etter 2012. Da er det trist at Stortinget har måttet vente så lenge og må jobbe under hastverk. Uansett hva forrige taler påstår, bærer denne innstillingen preg av hastverk, fra komiteens side og ikke minst fra Regjeringens side. Det kommer jeg tilbake til. La meg først si at Fremskrittspartiet er for kvotehandel. Derfor er det trist når vi legger regimet for kvotehandelsystemet i Norge, at det blir som det blir. Fremskrittspartiet mener at en må gjennomføre kvotehandel for å sikre at en får mest mulig nytte for de pengene en investerer i CO2-reduserende tiltak. Da burde en hatt et skikkelig system i bunnen. Det har vi dessverre ikke. Det er riktignok gledelig at Regjeringen – eller i hvert fall de rød-grønne partiene på Stortinget – nå sier at kvotehandel er bra. Det betyr jo at i hvert fall SV har snudd trill rundt i forhold til deres motstand mot kvotehandel da Stortinget behandlet en tilsvarende sak i 1997, nemlig oppfølgingen av Kyoto-avtalen. Det som er trist, er at systemet blir så dårlig som det blir. I utgangspunktet er jo industrien og de fleste positive til at en skal ha kvotehandel inn i lovverket, og det er viktig at denne loven blir vedtatt for at norsk industri skal kunne delta i kvotehandel. Men det er ikke så viktig å få denne loven på plass at en bør gjøre det for enhver pris, for det er Norge selv som bestemmer hvordan en tildeler disse kvotene, og en kan ha mer enn nok kvoter å tildele norsk industri i dag, så lenge en sier at oljeindustrien skal kjøpe sine. Innstillingen og Regjeringens politikk preges av at dette er et kompromiss mellom to partier som tradisjonelt har stått på hver sin side i denne saken. Det ser en. Arbeiderpartiet har fått gjennomslag for at en skal bruke Kyoto-mekanismene friest mulig. Det er bra, det støtter Fremskrittspartiet fullt ut. Samtidig har SV fått gjennomslag for sin politikk om at en skal dele ut minst mulig kvoter til industrien. Vi så et oppslag i Dagbladet for noen måneder siden der Regjeringen helst ikke ville dele ut en eneste kvote, med en kostnad på 3–4 milliarder kr som konsekvens. Nå blir det til at en ikke deler ut kvoter til ny industri, med en kostnad på ca. en halv milliard kroner. Ikke så galt som det kunne blitt, men fortsatt galt nok. Jeg konstaterer at dette blir det samme som å gi en dødsdom over all industri som er etablert i Norge etter 2001. Det er bl.a. varslet for NorFraKalk og SMA Magnesium. Derfor vil Fremskrittspartiet – og jeg tar her opp våre forslag – fremme en del forslag til lovendringer som sikrer at vi får på plass en god klimakvotelov, at det er en framtid for industrien i Norge, og ikke minst at klimakvoteloven blir på linje med det som gjelder for EU. Hva er det som er galt med det som nå er foreslått? Generelt kan man si at det som er godt, er at eksiterende industri kommer rimelig greit ut. Det sier også industrien, LO og NHO. Det som er problemet, er at ny og utvidet produksjon etter 2001 kommer fullstendig elendig ut. Det tildeles altså ikke en eneste gratis kvote til ny industri eller utvidet virksomhet etter 2001, med unntak av gasskraftverk under spesielle omstendigheter. Det har miljøvernministeren i svar til komiteen sagt at det vil gi over en halv milliard kroner i ekstrakostnader for denne industrien. 20 pst. av bedriftene i kvotesystemet vil måtte kjøpe kvoter tilsvarende mer enn 20 pst. av sine CO2-utslipp. Det blir en ekstrakostnad av betydning, og det er en ekstrakostnad som andre bedrifter i EU ikke vil få. Det er altså en særnorsk åpning. Det er tull at Norge her er forpliktet av Kyoto-avtalen og derfor må gjøre det slik, som noen prøver å skjule seg bak. Det er ingen andre land i EU som gjør det på samme måten. I alle andre EU-land er det en eller annen form for tildeling av gratis kvoter også til ny industri. Flere bedrifter kommer rimeligere ut. NorFraKalk, som nå er under bygging i Trøndelag, har varslet at med det kvoteregimet som nå vedtas, vil bedriften trolig aldri bli åpnet. Man får altså et tomt skall. SMA Magnesium er et kalkverk i verdensklasse som har investert stort i reduksjon av NOx, svovel, kvikksølv og svevestøv. Og som vi kunne lese i Rana Blad i går, var den lokale arbeiderpartirepresentanten forferdet over at man kunne vedta en klimakvotelov som slo så uheldig ut. Så ser jeg at Regjeringen i hastverksarbeidet prøver å rette opp dette gjennom et forslag i salen. Det er egentlig uhørt at en saksordfører kommer med forslag i siste sekund. La oss håpe at de redder den bedriften, men det er mange andre bedrifter på listen som ikke vil få den samme hjelpen – maxit Leca f.eks., som hadde produksjon på Rælingen og Borge, har strukturrasjonalisert, mistet kvotene der de har lagt ned, og får ikke kvoter der de øker produksjonen. Sist torsdag stod man her i Stortinget og var veldig begeistret for at nå kunne det bli aktivitet på Lutelandet. Ja, hva er det de skal drive med på Lutelandet? Jo, det er industri, og de ønsker å få tilført naturgass. Det vil bli CO2-utslipp fra den aktiviteten. Den aktiviteten får ikke CO2-kvoter etter den klimakvoteloven som her vedtas. Dette er det samme som å gi en dødsdom over Lutelandet. Jeg ønsker spesielt Senterpartiet lykke til med å kommunisere det i det fylket. Norge er som sagt det eneste landet som ikke gir kvoter til ny virksomhet. Det er selvpålagte restriksjoner som kun smerter en selv. Ekstrakostnaden blir 565 mill. kr, og noen vil kanskje si – ja, men i mangel av kvoter må vi gjøre det på den måten. Problemet er at det ikke er mangel på kvoter. Staten sitter sannsynligvis med minst 6 millioner kvoter på hånden, tilsvarende 6 millioner tonn CO2. Det er altså det dobbelte av det behovet som vi har for å kunne tildele til ny industri og til utvidet virksomhet for eksisterende, slik at vi får konkurransevilkår på linje med EU. Da vil staten fortsatt ha ca. 3 millioner kvoter igjen som de kan selge. Så ser vi at statsråden på spørsmål fra komiteen sier – nei, de forutsetter – at dette skal være provenynøytralt for Regjeringen, slik at når Regjeringen mister inntekter ved at oljeindustrien skal kjøpe kvoter istedenfor å betale CO2-avgift, skal Regjeringen ta inn de tapte inntektene ved å selge kvoter som de ellers kunne tildelt industrien. Det vi ser her, er en sosialistisk regjering på sitt verste, som kun tenker inntekter og ikke tenker industri eller miljø. Det er en ubegripelig industripolitikk, spesielt i sammenheng med den industrikraftmarkeringen som var på plenen utenfor her på onsdag, der de rød-grønne nok en gang tråkket det flatt. Det ble egentlig bare en sponsormarkering, for det var kun de rød-grønne selv som fikk lov til å holde sine innlegg. Da ble det lovt et industrikraftregime, for da var det veldig viktig å sikre industrien. Nå vedtar man altså en klimakvotelov som har den motsatte effekten. Da ser vi ingen fra fagforeningen som er ute på plenen, for det gjelder å beskytte sine egne. Klimakvoteloven tyder på at man vil innfri Kyoto-forpliktelsene og bedre kraftbalansen ved sakte, men sikkert å ofre industrien. Det er den eneste reelle konsekvensen av det som nå vedtas. Fremskrittspartiet vil derfor fremme en rekke forslag til lovendringer som sikrer norsk industri. Vi vil gi nye og utvidede virksomheter klimakvoter på linje med eksisterende virksomheter. Vi vil utvide basisperioden fra 1998 fram til 2005, slik at man får et bredere grunnlag for å vurdere hvor mye kvoter den enkelte bedrift skal få. Vi vil ha en sikkerhetsventil inn i lovverket som sikrer at bedrifter som får stort avvik mellom tildelte kvoter og den kvoteplikten de har, faktisk kan søke om økt tildeling og legge vekt på normprinsippet, slik at hvis bedriften er bedre enn det man kan forvente, skal de ikke bli offer for et strengt norsk kvoteregime. Vi sier at vi må ha gasskraftverk med best tilgjengelig teknologi, istedenfor at man skal ha en uforståelig tekst om at man skal basere seg på CO2-håndtering. Jeg merker meg at statsråden på spørsmål fra komiteen nekter å konkretisere hva man mener med setningen om at man skal basere seg på CO2-håndtering. Hvordan kan man forvente at industrien skal foreta en eneste investering i gasskraftverk, når ikke engang statsråden forteller Stortinget hvordan regelverket for dette skal være? Fremskrittspartiet foreslår også at man ikke skal kunne inkludere nye sektorer i lovverket uten at det har vært innom Stortinget. Når vi i loven konkretiserer hvilke sektorer som skal omfattes av klimakvoteloven, kan man ikke supplere dette i forskrifter. Da burde hele opplegget for hvilke sektorer som skal omfattes, vært i forskrifter. Man kan ikke ha noe i lovverket og så supplere resten i forskrifter. Vi mener også at det er unødvendig å ha en egen straffeparagraf i denne klimakvoteloven. Det er tross alt en straffeparagraf i forurensningsloven, § 19 hvis jeg ikke husker feil. Det får holde. Man må ikke gå etter bedrifter som slipper ut litt for mye CO2 og straffe dem ekstra sterkt med fengselsstraff. I denne saken burde norsk industri fått honnør og ikke juling fra Stortinget. De har fortløpende satt i verk store tiltak i landbasert industri. Det har vært ca. 10 millioner tonn reduksjoner i CO2-utslipp siden 1990, ifølge statsråden. De er altså mer miljøvennlige enn sine internasjonale konkurrenter både i EU og ikke minst globalt. CO2-utslippene i Norge per capita er konstante. Ja, de har økt i oljeindustrien, men de har blitt redusert på fastlandet. Grunnen til at man da likevel har sett en total økning i Norge, er at vi har en større befolkning nå enn vi hadde i 1990. Det kan vi ikke ignorere. Ifølge statsråden slapp vi ut 11,7 mill. tonn CO2 pr. innbygger. Vi gjør det samme i dag, og vi kommer til å gjøre det samme i 2020. Da kan en ikke komme og si at norsk industri er så grusom – tvert imot. Norsk industri viser at de har tatt ansvar, og da bør en ikke straffe dem. Det er jo trist når belønningen kommer med verdens strengeste kvotesystem. Det blir symbolpolitikk når en kun ser på det nasjonale CO2-regnskapet i denne saken. En burde jo stimulere industrien til å etablere seg i Norge. Når en vet at norsk aluminiumsindustri bare slipper ut en tredjedel så mye CO2 pr. tonn produsert aluminium som det konkurrentene i Asia gjør, burde en i miljøets navn ønsket at en produserte mest mulig av dette i Norge, for å redusere det totale utslippet fra aluminiumsindustrien. I stedet har en en målsetting om at en ikke skal etablere ny eller utvidet virksomhet i Norge som slipper ut betydelige mengder CO2, som statsråden skriver til komiteen. Det er det samme som å si at Norge skal framstå som best i verden, og så får resten av verden gå til grunne på grunn av CO2, men det skal i hvert fall ikke komme utslipp fra Norge – istedenfor å erkjenne at det vil være etterspørsel etter aluminium uansett hva vi gjør i Norge, og da må vi være med og ta et globalt ansvar og produsere aluminium der det skjer best. Og så er det en logisk brist, uansett hva representanten Kristoffersen prøver å bortforklare nå i replikkordskiftet. Eksisterende prosessindustri får 100 pst. av sine utslipp dekket. Begrunnelsen for dette, fra Regjeringens side, er at det er ikke mulig å foreta betydelige kutt i den industrien. Men samtidig forventer en hvis det bygges et nytt prosessverk i Norge, at de skal få så stor stimulans for at de ikke får CO2-kvoter gratis, at de på en eller annen måte skal finne ut hvordan de skal klare dette med nullutslipp. Ja, eksisterende prosessindustri vil kunne tjene penger på å selge kvoter hvis de klarer å redusere sine utslipp med 2, 3, 4, 5 pst. Men den industrien som ønsker å etablere seg i Norge, og som gjerne bruker den teknologien som reduserer utslippene med 5 pst., må fortsatt dekke sin kvotehandel med 95 pst. handel. 95 pst. handel! Og når Regjeringen her snakker om at kvoteprisen vil ligge på rundt 200 kr, ser vi at dette blir urimelige kostnader. Så til gasskraftverk: Det at statsråden nekter å konkretisere realitetene i og konsekvensene av klimaloven med tanke på nye gasskraftverk, er uholdbart i denne saken. Når en ser på hva statsråden har skrevet om Skogn i svar til komiteen, kan en begynne å lure på om konsesjonen til Skogn fortsatt står ved lag. Der er det ganske mye rart skjult i detaljene. Jeg skulle likt å se konsesjonshaverne da de fikk svaret som ble gitt fra statsråden. Til slutt når det gjelder Regjeringens håndtering av denne saken: Saksordføreren sa at Stortinget hadde fått den tid som var nødvendig. Jeg tror alle som leser denne innstillingen, vil se at det slett ikke er tilfellet. Regjeringen har kranglet om klimakvoteloven i 20 måneder før den til slutt ble framlagt. 20 måneder! Da inkluderer man en måneds høringstid til industrien – i påskeferien – for å behandle dette. Så gir Regjeringen Stortinget 20 dager – etter pinsen – fra den blir avgitt, for å behandle dette. Da statsråden i Politisk kvarter for et par uker siden ble spurt om hvorfor det tok så lang tid, svarte statsråden at dette er utrolig komplisert. Men Stortinget skal likevel klare å grave seg ned i dette, gjennomføre høringer, behandle det i partiorganisasjonene og avgi en innstilling som er kvalitetssikret, på 20 dager! Det er ikke troverdig når en da sier at Stortinget har fått den tid som er nødvendig. Dette er hastverksarbeid fra ende til annen! Og når sågar saksordfører kommer med forslag i salen, understreker det påstanden. Jeg viser også til de svar som er gitt til komiteen på en rekke spørsmål. Statsråden skriver at hun kan ikke svare innenfor gitte tidsfrister. Statsråden skriver at hun viser til klimameldingen. Men klimameldingen er jo ikke framlagt ennå. Hvordan i alle dager skal Stortinget kunne ta hensyn til Regjeringens klimapolitikk når vi ikke vet hva den består i? Regjeringen er på de aller fleste spørsmål ikke i stand til verken å kvantifisere eller detaljere konsekvensene av klimakvoteloven. Da nytter det ikke å komme og si at Stortinget har fått den tid som er nødvendig. Helt til slutt: Veldig mange av partiene på Stortinget og ikke minst miljøbevegelsen og media har i det vide og det brede diskutert muligheten for å få på plass et klimaforlik på Stortinget. Ingen vet helt hva dette klimaforliket kan bestå i, fordi saken er ennå ikke framlagt fra Regjeringen, til tross for intens krangel over lang tid. Men er det ikke nettopp klimapolitikk vi behandler i dag? Er ikke nettopp det vi behandler i dag, en av de viktigste premissene for klimapolitikken de neste fem år? Da kan en spørre: Har det blitt gjort noe som helst forsøk fra Regjeringens side på å inngå et klimaforlik med ett av partiene? Nei! I den grad et opposisjonsparti står sammen med Regjeringen, er det enten som en samlet komite, altså helt ukontroversielle ting, eller det er fordi en tilfeldigvis er enig om et eller annet standpunkt. Det er ikke fordi Regjeringen har gitt noe som helst på noe som helst område. Det vitner lite om et mulig klimaforlik i noen retning, dessverre.