Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-20:
Som kjent gikk Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre, SV og RV imot norsk tilknytning til Schengensamarbeidet da dette var til behandling i Stortinget våren 1997. Blant de forholdene som vi vektla for vår del, var skepsisen og konsekvensen når det gjaldt asyl- og flyktningpolitikken og personvernhensynene. Begge deler har utenriksministeren kommentert. Kristelig Folkeparti har tatt til etterretning at Stortingets flertall gikk inn for tilslutning til Schengensamarbeidet og har også sluttet seg til sentrumsregjeringens lovforslag om ratifisering av samarbeidsavtalen med Schengen-landene da dette ble behandlet i Stortinget i fjor. I Ot.prp. nr. 56 for 1998-1999 opplyste regjeringen: «Norges tilknytning til denne konvensjonen er et fremtidig forhandlingsspørsmål og spørsmålet om hvilken institusjonell form en slik tilknytning vil få er i dag ikke avklart.» Dette er altså bakgrunnen for at de forhandlinger som utenriksministeren redegjorde for, nå er i gang. De rettslige forpliktelsene som følger av en slik avtale, synes i hovedsak å være relativt avklarte. Men det er grunn til å være oppmerksom på hvordan praktiseringen blir lagt opp, fordi en fornuftig praktisering av et felles regelverk vil kunne bidra til å redusere den skepsis og den bekymring som tidligere kom til uttrykk. Jeg vil derfor på Kristelig Folkepartis vegne peke på tre forhold som vi for vår del mener må tillegges vekt i de forhandlinger og den utforming av praksis som nå står for døren. For det første er vi opptatt av å sikre at praktiseringen av Norges forpliktelser skjer på en måte som gir en størst mulig sikkerhet for en ansvarlig og god behandling av alle asylsøknader. Dette er også viktig med tanke på at et felles regelverk nå skal praktiseres i land der rettslig praksis i slike saker naturlig vil kunne variere. Som utenriksministeren understreket, berører altså ikke Dublin-konvensjonen selve innholdet i asyl- og flyktningspørsmålene. Det bestemmer vi selv, slik utenriksministeren gav uttrykk for. Det betyr også at vi ønsker å forsikre oss om at det ikke blir utøvd noen form for konformitetspress i dette samarbeidet som vil svekke mulighetene for at forfulgte personer kan få asyl og beskyttelse i Vest-Europa. Konvensjonen innebærer at det er det enkelte EU-land som har ansvaret for de asylsøkere som landet har gitt visum til. Finner da dette landet ut at vilkårene ikke er til stede for opphold, er det dette landet, etter at alle ankemuligheter er ute, som har ansvaret for at asylsøkeren forlater ikke bare det enkelte land, men hele det området som er omfattet av avtalen. Dermed vil alle land som inngår i avtalen, dvs. også Norge, være forpliktet på avgjørelser gjort i ethvert annet land, til tross for at det kan være ulike oppfatninger, tradisjoner og praksis i slike spørsmål. Vi bør for vår del være på vakt, slik at ikke konsekvensene av en slik harmonisering blir en merkbar innstramming i retten til asyl basert på de grunnleggende humanitære og menneskerettslige forhold som Norge alltid har vektlagt i slike saker. Endelig vil jeg nevne vårt behov for å sørge for at det finnes ordninger som tar de nødvendige hensyn til personvern, bl.a. i forbindelse med utlevering av fingeravtrykk. Jeg vil for øvrig vise til at Norge samarbeider i en rekke organisasjoner om spørsmål som i ulik grad berører innvandrings- og flyktningpolitikken – i dette tilfellet i EFTA, i FN og ikke minst i forhold til FNs høykommissær for flyktninger, i Europarådet, i OSSE og i OECD. En rekke av disse organisasjonene deltar i arbeidet med å styrke menneskerettighetene og rettssikkerhetspraksisen. Derfor må arbeidet med disse målene som jeg har skissert, fortsatt føres på bred basis, også innenfor disse organisasjonene.