Michael Tetzschner (Høyre), 2014-05-13:
Foregående taler, representanten Gahr Støre, påtok seg å fortelle hvordan Norge ser ut utenfra. I den nye kapasitet han vil overta fra 14. juni, tror jeg kanskje det kunne være en fordel om han også begynte å interessere seg for hvordan Norge ser ut innenfra. Det vi arbeider med i dag, er den norske Grunnloven på basis av at vi har inkorporert alle aktuelle menneskerettighetsbestemmelser: Verdenserklæringen, FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, FNs konvensjon om økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter, Den europeiske menneskerettskonvensjon, Barnekonvensjonen og Kvinnediskrimineringskonvensjonen. Debatten har gått som om dette var en enestående sjanse til å endre rettstilstanden i Norge, enda flere vel startet dagen i dag med å presisere at det vi på det beste gjør i dag, er å kodifisere uskreven forfatningsrett, og på noen punkter løfter man inn noen hovedbestemmelser. Det er ukontroversielt når det gjelder de sivile og politiske rettighetene, det er med på å komplettere det rettighetsvern som mange med rette har hevdet har vært noe mangelfullt i den tidligere utgaven av Grunnloven. Så har vi hatt en diskusjon om de økonomiske, sosiale og kulturelle rettighetene. Der er det slik at det er en vesensforskjell mellom disse rettighetene, selv om noen i denne sal har prøvd å bryte ned forskjellen mellom dem. Forskjellen er ganske enkelt den at de første forutsetter frihet til borgerne gjennom tilbakeholdenhet fra statsmakten. Det er det som har gitt oss først rettsstaten, senere demokratiet, og etter at demokratiet ble utviklet, fikk vi også velferdsstaten – takket være de egentlige frihetsrettene. Men så er det et instinkt om at man nå for sikkerhets skyld skal låse fast fremtidig ressurskonkurranse i samfunnet gjennom grunnlovfesting. Det er et helt annet spørsmål. Det er der noen har sagt at det ikke er helt likegyldig hvilke bestemmelser som blir tilbake i menneskerettsloven, eller i særlovgivningen. Vi velger faktisk noe bort ved å legge bestemmelser inn i Grunnloven. Siden representanten Karin Andersen var inne på og siterte Carsten Smith, tenkte jeg å henlede oppmerksomheten på Carsten Smiths etterlatte manus under høringen. Han sier: «Ved innskrivning i Grunnloven griper menneskerettigheter ikke bare inn i forholdet mellom borger og stat, men griper også – som dissensen tydeliggjør – inn i maktfordelingen mellom våre statsorganer. Rettigheter med høyere status øker domstolsmakten fordi domstolene skal tolke og anvende de høyere regler som går foran alle andre.» Så har han en kritisk innvending når det hos Lønning-utvalget heter at vi synliggjør bare, vi bare løfter inn bestemmelsene. Carsten Smith sier da, med referanse til utvalget, at forslaget «bare løfter de sentrale rettighetene, som allerede følger av menneskerettsloven, inn i Grunnloven. Men grunnlovfesting er nå likevel en klar maktforskyvning, om ikke ved rettighetenes kvantitet, så fordi domstolsmakten øker i kraft av rettighetenes kvalitet». Videre sier han: «Den videre vurdering gjelder så begrunnelsen for en slik større makt til domstolene. Domstolsmakten finner her sin begrunnelse som uavhengig motmakt.» Hva er det denne motmakten er motmakt til? Det er dette organet, det er Stortinget. Det er det som nå liksom er det høyeste av det sosialpolitiske fremskritt. Det er å løfte en naturlig politisk debatt som vi har hver høst, når vi fordeler samfunnets ressurser på fellesskapsløsningene gjennom statsbudsjettet, eller driver med vanlig, ordinær lovgivning. Det er å løfte dette ut fra den politiske sfære og over i domstolssfæren. Det er da jeg synes det blir litt hult når jeg hører at dette er folkets lov. Det er folkets lov som altså skal bygge opp et gjerde mot folkets representanter. Hva er nå logikken i det? La meg gå tilbake til Carsten Smith, som senere også sier: «Men hvis domstolene er vokterne, hvem vokter vokterne? Domstolene kan strekke vernet etter rettighetene for langt, i en enkelt sak eller kanskje flere. Ja, dette er den pris som det politiske flertall må betale hvis det først har godtatt innskrivning i Grunnloven.» Så hører jeg at det skal være å feilfremstille den juridiske situasjon når dette kommer fra landets tidligere høyesterettsjustitiarius. Jeg mener dette er en rettspolitisk debatt som er helt legal å føre, uten at man skal få høre at man har avveket fra Lønning-utvalgets innstilling. Det er nemlig ikke Høyre som avviker mest fra Lønning-utvalgets innstilling. Det er det Arbeiderpartiet som gjør, som f.eks. – det kan de kanskje også redegjøre nærmere for – opprinnelig sto sammen med Høyre og Lønning-utvalget om at man ikke skulle grunnlovfeste asylretten. Det har de nå snudd på i komiteen. Det er også så mangelfullt problematisert hvordan man kodifiserer prøvelsesretten, altså § 114, at den må utstå ved denne anledning. Det samme gjelder Arbeiderpartiets ønske om den generelle unntaksregelen, § 115. Man har også avveket fra innstillingen ved at man ble stående med den religionsparagrafen, i § 16, som man hadde. Og derogasjonen, som lå som et forslag, er riktignok Arbeiderpartiet med på fortsatt, men det ser ut til at et flertall i denne sal tar avstand fra den, heldigvis. I tillegg er altså § 96 tredje ledd utsatt. Så det er klart at Stortinget må få lov til å forholde seg frihetlig til dette, for ellers hadde jo Stortinget delegert bort den reelle grunnlovskompetansen. Da vil jeg avslutte med – i denne sammenheng, som gjelder barns rettigheter – å forklare at grunnen til at vi ikke har alle mulige misbruksgrunnlag mot barns rettigheter, er at vi har en utmerket straffelov. Grunnloven inneholder ikke sanksjonsmidler, og derfor hører det hjemme i straffeloven, og for øvrig er vi enige om grunnlovfesting av barns rettigheter. Når det gjelder retten til liv, har vi lenge stått på «iboende», med referanse til at dette har med de universelle menneskerettighetene å gjøre, men jeg undrer meg likevel over at Kristelig Folkeparti fremmer et grunnlovsforslag som går ut på at livet defineres fra unnfangelse til naturlig død. Det er to veldig vanskelige diskusjoner i ett, som det ikke er mulig å få en aksept på gjennom en grunnlovfesting – dette må man ta gjennom det ordinære lovgivningsarbeidet. Hvis man hadde delt opp det forslaget i to, ville man se at det ville kommet mange tilhengere av forbudet mot aktiv dødshjelp, og dét kunne det hatt en forfatningsmessig hensikt å grunnlovfeste, for det ville vært et vern mot en fremtidig utglidning. Mens når det gjelder den første delen, ville man altså anbefale at Stortinget vedtar en grunnlovsbestemmelse som man ikke kan leve opp til, og som man da altså skal legalisere avviket fra gjennom en ordinær lov. Det er ikke slik trinnhøyden fungerer. Siden jeg ser at Hans Olav Syversen er inntegnet etterpå: Jeg ville gjerne hatt en forklaring på denne merkverdighet. Jeg har også lyst til å legge til at mitt personlige syn er at jeg i mangt og meget skulle ønske at vi kunne arbeide mer i retning av dette, men da må vi ta dette stegvis; da må vi ta det gjennom den politiske utviklingen i samfunnet og ikke se på Grunnloven som en pådriver verken for abortlov eller for andre områder hvor en ønsker å endre rettstilstanden.