trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Siri Gåsemyr Staalesen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
For Arbeiderpartiet er den enkeltes mulighet til å få seg en jobb og kunne forsørge seg selv og sin familie det aller viktigste målet med integreringspolitikken. Norsk statsborgerskap skal henge høyt og samtidig bidra til god integrering. Et statsborgerskap har røtter helt inn til kjernen av nasjonalstaten. Det er et synlig bevis på hvem du er, og hvor du hører til. Norsk statsborgerskap gir rettigheter som stemmerett og valgbarhet i tillegg til andre grunnleggende rettigheter som retten til opphold, retten til å ta arbeid i riket samt retten til å inneha pass. Samlet sett mener vi at de lovendringene fra regjeringen som vi diskuterer i dag, vil bidra til at innvandrere i større grad deltar i arbeidslivet, blir økonomisk selvstendige og gjennom det tydeligere blir en del av det norske samfunnet.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Norsk statsborgerskap har en viktig symbolsk betydning ved at det markerer en tilhørighet til det norske samfunnet og de grunnleggende verdiene. Statsborgerskapet gir videre viktige rettigheter og plikter som har betydning for innbyggernes deltakelse i det norske samfunnet. Det er et uttalt ønske i regjeringsplattformen at det norske statsborgerskapet skal henge høyt. Regjeringen har også et ønske om å sikre at de som blir norske statsborgere, har en tilstrekkelig tilknytning til Norge, og å bidra til at innvandrere i større grad deltar i arbeidslivet, blir økonomisk selvstendige og gjennom dette tidligere tar del i det norske samfunnet. Jeg foreslår å heve kravet til oppholdstid fra sju til åtte år etter hovedregelen om erverv av statsborgerskap etter søknad. Jeg foreslår et unntak, slik at krav om syv års oppholdstid videreføres for anerkjente flyktninger. Jeg foreslår videre et unntak for søkere med inntekt over et visst nivå. For disse skal det stilles krav om seks års opphold i Norge. Sammenlignet med befolkningen for øvrig har innvandrere dårligere levekår, lavere inntekt, lavere sysselsettingsandel, lavere jobbsikkerhet, mer midlertidighet og høyere andel arbeidsledige, og det er en lavere andel som eier sin egen bolig. Årsakene til dette er sammensatte, og det er flere barrierer som hindrer innvandreres deltakelse i arbeidslivet. Eksempler på barrierer er manglende medbrakt utdanning eller språkkunnskaper, helseutfordringer og diskriminering i arbeidslivet. Mange innvandrere er motivert for arbeid og for å forsørge seg selv, men står av ulike grunner utenfor arbeidslivet. Det kreves en bred tilnærming og at flere tiltak virker sammen dersom man skal øke sysselsettingsgraden. Dette lovforslaget er dermed ett av flere tiltak som skal bidra til å nå målet. Unntaket for søkere med tilstrekkelig inntekt må ses i sammenheng med tiltak for bedre kvalifisering og utdanning, tiltak mot diskriminering i arbeidslivet, tiltak som skal stimulere arbeidsgivere til økt bevissthet om mangfold som ressurs, og tiltak som skal forbedre og styrke kvalifiserings- og arbeidsmarkedstiltak. Jeg er glad for at flertallet i komiteen støtter forslagene. Jeg foreslår endringer i integreringsloven om omfang av antall timer opplæring i norsk og samfunnskunnskap. I ny læreplan økes antall timer opplæring i samfunnskunnskap fra 50 til 75 timer. Jeg foreslår å lovfeste at deltakerne skal gjennomføre 75 timer opplæring i samfunnskunnskap. Noen deltakere har bare plikt til å delta i opplæring i norsk og samfunnskunnskap og må betale for opplæringen selv. For å unngå at denne gruppen må betale for flere timer opplæring enn i dag, foreslår jeg å redusere antall timer opplæring i norsk fra 250 til 225 timer. Da blir det samlede timeantallet fortsatt 300 timer.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Jeg tror det er verdt å presisere at høringsuttalelsene gikk på et forslag om å heve oppholdstiden til ti år. Vi har lyttet til mange av de innspillene som kom i høringen, og landet på en løsning som jeg mener er bedre for integrering, og som samtidig bidrar til endringen vi ønsker oss. Det at vi nå får en differensiering mellom dem som har økt grad av forsørgerevne, og dem som er de aller mest sårbare, nemlig flyktningene, og noen som må vente i lengre tid, mener jeg er en god og balansert løsning. Jeg deler ikke representantens beskrivelse av at dette er en veldig stor endring. Vi går fra sju til åtte år for en god del, men veldig mange vil også kunne nå forsørgerkravet, noe som gjør at de får kortere oppholdstid enn i dag, nemlig seks år.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Jeg merker meg at representanten velger å vektlegge den gruppen vi øker botidskravet for, men det er jo også en betydelig gruppe vi senker botidskravet for, fra sju til seks år. Etter de tallene vi har i dag, er det vel opp mot 60 pst. som ser ut til å ligge an til å nå de kravene vi stiller om selvforsørgelse. Det vil si at det er en betydelig andel som får kortere tid før de kan få statsborgerskap. Når det gjelder selvforsørgelse, er det allerede et vilkår for erverv av statsborgerskap at søkeren oppfyller vilkårene for permanent oppholdstillatelse etter utlendingsloven. Der må man også oppfylle vilkårene etter utlendingsloven og utlendingsforskriften om selvforsørgelse, og dermed er det allerede indirekte et krav etter hovedregelen i statsborgerloven.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Vel, man må jo oppfylle en lang rekke krav for å kunne få statsborgerskapet, slik det er i dag. Man må bl.a. bestå en prøve der man får vist fram en del kunnskaper, og for å oppfylle kravene til oppholdstillatelse må man også vise at man har muligheten til å forsørge seg selv. Det er blant pliktene man har. Ellers vil jeg mene at alle borgere av et samfunn har en del plikter. Det gjelder uansett hvilken måte man har fått statsborgerskapet sitt på – om man har fått det ved at man er født her, eller om man har ervervet det gjennom lang botid. Det gjelder plikt til å delta; det mener jeg alle som er borgere i samfunnet, har. Så har man kanskje litt ulike måter å oppfylle de pliktene på, men det mener jeg ligger til grunn.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Nå er det som sagt sånn at man må oppfylle en lang rekke krav for å få et statsborgerskap dersom man ikke er født i Norge og får det på den måten. Man må f.eks. kunne norsk på et relativt høyt nivå. Så er det ingen som kontrollerer fem år etterpå om man fortsatt kan norsk, men sånn er da kravet. Jeg må si at jeg er veldig glad for at vi lever i et samfunn der dine grunnleggende rettigheter i demokratiet ikke er noe du risikerer å miste basert på en del krav vi har til hvordan vi ønsker at borgerne skal være i det samfunnet. Jeg tenker at er man først statsborger, er man en fullverdig borger av det norske samfunnet. På samme måte som verken representanten Tybring-Gjedde eller undertegnede er nødt til å bevise videre at vi er verdige medlemmer av dette samfunnet, trenger det heller ikke å gjelde for mennesker som har fått statsborgerskapet på annet vis.
Guri Melby (Venstre), 2021-05-31:
Jeg tok ordet fordi jeg synes det er viktig å presisere at denne saken er en del av en større helhet av politikken regjeringen fører, både når det gjelder integrering generelt, og når det gjelder statsborgerskap. Jeg tror ingen her i salen tror at én ting alene, som det å øke kravet fra sju til åtte år, i seg selv gir bedre integrering. Det har ikke jeg påstått, og det har jeg egentlig ikke hørt særlig mange andre har påstått heller, men å se det i sammenheng med flere andre ting man gjør, vil jeg hevde kan bidra til bedre integrering, bl.a. at vi nå både gir bedre opplæring i norsk og stiller høyere krav om den kompetansen man må ha. Så er det også verdt å nevne i denne sammenhengen, synes jeg, at det ikke er sånn at regjeringen fører en politikk som gjør at det blir færre norske statsborgere. I løpet av de siste årene har det vært en kraftig økning i antall søknader om å bli norske statsborgere. I 2020 var det en økning på 49 pst. Da var det rekordmange 19 700 statsborgerskap som ble innvilget.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Statsråden nevnte at et statsborgerskap gir både plikter og rettigheter. Hvilke plikter?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Jeg takker for svaret, men det er jo ikke noe svar. Når det gjelder hvilke plikter man har, at man forplikter seg til å delta i samfunnet: Hvis man ikke deltar, mister man da statsborgerskapet? Jeg forstår ikke helt hva statsråden tar tak i. Jeg skjønner at man kan snakke generelt om dette, om plikter til å lære seg norsk og plikter til det ene og det andre, men det får jo ingen konsekvenser. Er det slik at man mister statsborgerskapet hvis man ikke integrerer seg? Mister man statsborgerskapet hvis man ikke lærer seg norsk? Mister man statsborgerskapet hvis man ikke ønsker å være en del av det norske samfunnet? Da vil jeg anta at det er en del som faktisk burde miste statsborgerskapet sitt ganske raskt. Stemmer det?
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Representanten Andersen har så mange underlige måter å møte problemstillingene på. Blant annet sier hun at enstemmige høringsinstanser er enig med henne. Kanskje man da skulle stusse litt over hvorfor det er sånn. Hvorfor finnes det ikke en eneste instans som mener noe annet? Har representanten Andersen tenkt på det? Eller mener hun at det er balansert? Dette er organisasjoner som lever av statsstøtte, som er betalt av deg og meg. Kanskje det er ett av problemene – at det ikke finnes en balanse, at man får noen mot og noen for på en høring. Det minner meg litt om bistandshøringer. Absolutt alle som møter opp, ønsker mer bistand og mener det er en strålende idé. Ikke én motrøst. Hva er det som har skjedd med vårt demokrati når det er på den måten? Hvorfor er det ikke noen som går inn og sier: Sånn kan vi ikke ha det. Vi er nødt til å få en balanse i vårt demokrati når det gjelder innspillene som kommer. Og til representanten Andersen: En godt betalt jobb, hva er det? En jobb som kan forsørge familien din, er det man er ute etter. En godt betalt jobb – er det stortingsrepresentantenes godtgjørelse på 900 000 kr, er det 1 mill. kr, eller er det 800 000 kr? Nei, det er at man kan forsørge sin familie. Og det er da ikke noe galt i det. Det er vel helt naturlig at man stiller krav til at man kan forsørge sin egen familie. Om man går litt tilbake i tid, hadde det vært utenkelig at man sto og diskuterte hvorvidt man skal forsørge sin egen familie. Men det er altså nå kontroversielt. Jeg vet nesten ikke hvor jeg skal begynne, men jeg har i alle fall vett til å vite når jeg skal slutte, og det er nå.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Jeg er enig med de foregående talerne i at dette ikke er en stor problemstilling. Men det er en prinsipiell problemstilling. I alle andre land utøves utenrikspolitikken av regjeringen. Det er ikke sånn at det er noe helt spesielt med Norge, men det gir signaler dersom vi har veldig mange ulike utenrikspolitiske aktører, eller i hvert fall meningsbrytere, der ute som har et annet syn på utenrikspolitikken enn det f.eks. regjeringen har. Vi har vært i kontakt med noen av disse interesseorganisasjonene, som selv sier at det er gitt uklare signaler overfor deres land når det er lokale boikottaksjoner, om det er Nei til atomvåpen på en eller annen kommunal grunn, eller om det er Vest-Sahara, Israel–Palestina-konflikten eller andre konflikter, på Krim eller hvor det er. Ved mange av disse konfliktene kan det være veldig ugunstig om vi på det kommunale området har egne politiske beslutninger eller ideer. De er faktisk ikke innvalgt på utenrikspolitikk, og de har kanskje litt for lite å gjøre når de absolutt må drive med utenrikspolitikk i sine kommunestyrer og fylkesstyrer. Jeg registrerer at merknadene her er litt motstridende. Jeg ser at Arbeiderpartiet på den ene siden sier at man ikke skal utøve utenrikspolitikk «i stort omfang». Det er jo et definisjonsspørsmål: Hva er et stort omfang, og hva er et lite omfang? Likevel vil de ikke slutte seg til, for de mener at det skal være etiske retningslinjer – det er de veldig for – både kommunalt og fylkeskommunalt. Så det er noen selvmotsigelser her. Jeg ser også at statsråden, kommunal- og moderniseringsministeren, skriver i et svarbrev til komiteen: «Jeg er enig med forslagsstillerne i at det kan være uheldig for regjeringen som ansvarlig for den norske utenrikspolitikken, om det vedtas mange ulike lokale og regionale vedtak om boikott. En slik situasjon kan bidra til å skape uklarhet om hva den norske stats utenrikspolitikk er.» Statsråden skriver videre at det bryter med eksisterende kommunelov, som et argument for at en fylkeskommune skal ha anledning til å boikotte sanksjoner. Hele poenget med forslaget er jo å endre kommuneloven. Man kan ikke bruke kommuneloven som begrunnelse for at man ikke kan gjøre det. Da kan man jo stemme for forslaget. Da slipper man den problemstillingen som regjeringen selv viser til. Jeg håper at regjeringen faktisk slutter seg til dette, slik at vi får et flertall for en klok politikk, så slipper vi å diskutere dette mer. Jeg håper at statsråden kan komme opp og bekrefte at forslaget er klokt, som han skriver i sitt svarbrev, slik at kan vi få et flertall for dette forslaget, og Arbeiderpartiet kan gjøre det samme. Det er ikke alltid sånn at alle representantforslag skal man stemme imot av prinsipp. Noen kan man slutte seg til, for det kan være at opposisjonen av og til har en god idé som regjeringen ikke har tenkt igjennom. Jeg tar opp forslaget fra Fremskrittspartiet.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Kan Stortinget drive kommunalpolitikk? Neppe. Ville man da hørt hyl og skrik i denne salen hvis man hadde prøvd det? Nettopp. Det var nærheten som var viktig i dette prinsippet. Når kommuner og fylkesting driver utenrikspolitikk, har de verken den kompetansen eller informasjonen som er nødvendig for å vurdere konsekvensene en eventuell utenrikspolitikk vil få. Det sitter regjeringen og utenriksministeren på i mye større grad, selvsagt, enn det lokalpolitikere gjør, og det kan potensielt få konsekvenser for Norge. Når representanten Lysbakken var på talerstolen nå og snakket om klima og arbeidsliv og menneskerettigheter – jeg vet ikke hva man kan finne på av grunner til boikott, at man ikke skal delta, eller reise osv. – er det klart helt ubegrenset hvor mange områder man kan bruke hvis man får flertall i kommunestyret eller fylkestinget for å drive med utenrikspolitikk. Det mener Fremskrittspartiet er uheldig. Det er helt sikkert slik som representanten Sivertsen sa, at det er mange gode resultater av noen lokale initiativer og folk-til-folk-samarbeidet, og det er veldig bra. Dette forslaget er å lansere et prinsipp om at kommunene ikke kan utvide sin utøvende myndighet, selv om de reagerer på et eller annet i samfunnet, og som kanskje får en helt annen konsekvens på nasjonalt og internasjonalt plan for regjeringen, utenriksministeren eller forsvarsministeren, dersom de engasjerer seg i dette. Som jeg nevnte i mitt forrige innlegg, er det organisasjoner eller foreninger som er engasjert for sitt land, og også ambassader som selvfølgelig representerer sitt land. Det er klart at de signalene som en slik type lokal utenrikspolitikk gir, er uheldige signaler for den utøvende regjeringens politikk dersom de går på tvers av den politikken. Det er ikke veldig vanskelig å se det, tror jeg, men jeg skjønner at det er vanskelig å stemme for et representantforslag, som jeg sa i sted. Man kan sikkert utdype dette, gjøre flere nyanser som gjør forslaget mye bedre, for det er ikke slik at dette forslaget er perfekt. Men jeg synes allikevel det er litt tankevekkende at man i denne salen selv sier: Det har vært en del internasjonale tiltak fra kommuner som har vært veldig bra, ergo er dette et dårlig forslag. Jeg tror vi skal være litt forsiktig med hvor langt vi går i utenrikspolitikk lokalt. Man kan snakke om bærekraftsmål: Hvis man mener at det er et land som ikke følger bærekraftsmålene vi mener er riktig, eller hvis et land fører gal utenrikspolitikk eller innvandringspolitikk, skal vi boikotte dem. Det er helt ubegrenset med tiltak man kan komme med, og det mener Fremskrittspartiet er galt.
Stein Erik Lauvås (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Dette er et representantforslag, og i det dokumentet ble det fremmet to forslag. Komiteen har behandlet dette og har også bedt statsråden om en vurdering av forslagene, og det brevet ligger vedlagt saken. Komiteen viser videre til at forslaget berører flere departementer, som da har ansvaret for de ulike vernebestemmelsene som tas opp i representantforslaget. Så naturmangfoldloven og vern etter kulturminneloven ligger til Klima- og miljødepartementet, mens jordloven ligger til Landbruks- og matdepartementet. Komiteens flertall har i sine merknader sagt at det selvsagt er viktig å jobbe for å stanse tap av arter og naturtyper og ta vare på det biologiske mangfoldet. Flertallet mener også at de ulike vernebestemmelsene er viktig for en bærekraftig forvaltning av norsk natur. Jeg tror ikke jeg skal si så veldig mye mer om denne saken. Det er andre partier som har ulike forslag i saken, og jeg forutsetter at de vil redegjøre for sine forslag og sitt syn.
Torill Eidsheim (Høyre), 2021-05-31:
Det er viktig å bevare ulike artar og naturtypar og ta vare på det biologiske mangfaldet. Verneføresegnene er sjølve fundamentet for ei berekraftig forvalting av norsk natur. Samtidig er det òg viktig å vareta ein god balanse opp mot den private eigedomsretten. Den er verna gjennom Grunnloven § 105. Føresegna, som har vore gjeldande så å seie uendra sidan 1814, slår fast at den som blir fråteken eigedomen sin, skal ha full erstatning. Når forslagsstillarane her ønskjer ein kritisk gjennomgang av verneføresegner, er dette eit arbeid som ligg til ulike departement, som saksordføraren nemnde. I Høgre meiner vi at dette forslaget må sest i samanheng med dei sakene Stortinget allereie har behandla, med oppgåvefordelinga mellom kommunar, fylkeskommunar og statlege myndigheiter i forbindelse med både kommunereforma og regionreforma. Vi kan ikkje sjå at det på dette tidspunktet er behov for ein ny gjennomgang av oppgåvefordelinga. Plan- og bygningsloven er ein god reiskap til å samordne behandlinga av arealbruk gjennom planlegging, noko òg forslagsstillarane viser til. Det er mange omsyn som skal takast, frå å sikre jordressursane, kvalitetar i landskapet og kulturmiljø til òg å vareta den samfunnsmessige utviklinga i kommunar og regionar. Vedtak etter plan- og bygningsloven skal sikre samordning mellom dei ulike lovane. Kommunal- og moderniseringsdepartementet er i gang med ei oppfølging av EVAPLAN, der regjeringa vurderer om det kan gjerast endringar som fører til betre samordning og samarbeid mellom statleg, regionalt og kommunalt forvaltingsnivå. Klima- og miljødepartementet er òg i gang med eit arbeid med ein ny kulturmiljølov, der temaet kostnadsdekning ved arkeologiske arbeid blir utgreidd. Det er viktig at samfunnsutvikling ikkje blir hemma av unødig tungt byråkrati. Innbyggjarane skal møte ei effektiv og brukarretta offentleg forvalting som er oppteken av resultat og gjennomføring. Når det gjeld ei konkret kartlegging av kva for verneføresegner som gjeld, og kor dei geografisk er, har eg lyst til å nemne at Statens kartverk gjennom nettportalen sin geonorge.no gjev ei veldig god oversikt over dei ulike kartlagde og vedtekne verneområda. Dette er data som kan lastast ned gratis, sånn at kvar enkelt utbyggjar finn ei god oversikt over det som finst av verna verdiar på eigedomen sin.
Kjell-Børge Freiberg (Fremskrittspartiet), 2021-05-31:
Norge står overfor en tid der det må bygges mer. Det er bra. Det må bl.a. bygges flere boliger, og i dette bør eiendomsretten vektlegges. Næringslivet må kunne etablere seg, og det må kunne utvikle seg uten for mange uforutsigbare byggereguleringer. I dette forslaget redegjøres det for en rekke vernebestemmelser, men det er og har vært umulig å kartlegge alle, som er en av grunnene til at vi trenger en kartlegging og en opprydding og – ikke minst – en forenkling. Forslagsstillerne er opptatt av forenklinger i plan- og bygningsloven og av lokaldemokratiet. Vi ønsker med dette forslaget å rette oppmerksomheten mot viktigheten av å bygge ned byråkratiske hindringer for verdiskapere og for vanlige mennesker. De første vernebestemmelsene i Norge kom på plass i 1910. Etter det har det skjedd en inflasjon av vernebestemmelser, i den grad at det nå er ingen som kan redegjøre for hvor mange vernebestemmelser vi opererer med i sum. Bare i forskriften til lovverket teller vi 3 100. Dette kommer i tillegg til kommunale og fylkeskommunale bestemmelser og bestemmelser fra Sametinget. Tvetydige vernebestemmelser gir også Statsforvalteren et rom for skjønn i innsigelsessaker, som er svært uheldig for eiendomsretten og ikke minst for lokalt selvstyre. Forslagsstillerne – og la det ikke være tvil om det – er av den oppfatning at Norge fortsatt skal ivareta landets fantastiske natur, med fjell, skog, historiske kulturminner og strandsoner. Men at dette ivaretas på best mulig måte om det skjer med en opprydding og en kritisk gjennomgang av vernebestemmelser, er vi overbevist om. Et utvannet og overregulert system er ikke noe godt system. Derfor er det på høy tid med en opprydding og en kritisk gjennomgang av de vernebestemmelsene som vi har berørt i forslaget. Med dette tar jeg opp våre forslag og det forslaget vi er en del av.
Willfred Nordlund (Senterpartiet), 2021-05-31:
Senterpartiet mener i likhet med flertallet at det er viktig å jobbe for å stanse tap av arter og naturtyper – og ikke minst å ta vare på det biologiske mangfoldet og urørt natur. Det er derfor vi bl.a. mener at de ulike vernebestemmelsene er viktige for en god forvaltning av naturen. Samtidig vil jeg understreke at Senterpartiet mener at en del verneforslag og allerede innført vern kan håndteres på en bedre måte enn i dag: bedre lokal forankring, forvaltning og medbestemmelse. Dagens måte medfører unødig støy og av og til ineffektivt vern, eller, som foregående taler var inne på, at vi ikke får til den samfunnsutviklingen som er ønsket. Jeg vil derfor også understreke at det må tas flere hensyn, og ulike fordeler og ulemper må veies opp mot hverandre ved innføring av ulike vern. Ikke minst må det vurderes om det kan gjøres avbøtende tiltak. Det er derfor jeg ser fram til å se hva regjeringen konkluderer med av forslag som en del av oppfølgingen av NOU 2018: 11 om ny fjellov og evaluering av plan- og bygningsloven. I den sammenheng vil det være behov for Stortinget for å ha en samlet oversikt over de vernebestemmelsene som er innført i Norge. Det er derfor vi står bak et forslag om en sånn kartlegging. Så får vi komme tilbake til hvilke endringer som kan være nødvendige for å oppnå målsettingene våre om et mer hensiktsmessig vern. Det er derfor også interessant å se forslaget til ny kulturminnelov i den sammenheng. Senterpartiet har med tanke på ny kulturminnelov vært opptatt av at påkrevde arkeologiske utgravinger på privat eiendom må dekkes av staten. Så må det gjøres en nærmere vurdering av hva som er påkrevd vern og utgraving. Grunnen er at ikke alle har økonomiske muskler til å påkoste dette selv. Det vil for noen medføre at man ikke får gjort det man ønsker, og for samfunnet som helhet vil det i verste fall bety at vi ikke får den samfunnsutviklingen som vi ønsker. Det er uklokt. Jeg registrerer at flertallet, også Fremskrittspartiet i denne sammenhengen, viser til at regjeringen vil vurdere gebyrregulativet knyttet til arkeologiske undersøkelser utløst av private initiativer. Det er for svakt og litt oppsiktsvekkende med tanke på forrige talers innlegg. Jeg finner derfor også grunn til å vise til våre merknader og forslag under Innst. 239 S for 2020–2021 om innsigelsesrett i plan- og arealsaker – og ikke minst en rekke andre saker som komiteen har behandlet de senere årene, også nå nylig. Med det tar jeg opp forslaget fra Senterpartiet.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Regjeringen er opptatt av god samordning mellom lover som styrer arealforvaltning og vern. Derfor har vi styrket samordningen mellom departementene på dette feltet. Jeg merker meg at representantene anser plan- og bygningsloven som et godt redskap for bærekraftig arealforvaltning. Det betyr bl.a. å ta hensyn til jordvern, naturmangfold, landskap og kulturmiljø. Alle kommuner skal ha heldekkende arealplaner som avveier bruk og vern. Dette gjør plan- og bygningsloven til en sentral lov for å sikre miljøverdier. Nasjonale og regionale vernehensyn ivaretas også gjennom ulike sektorlover, som naturmangfoldloven og kulturminneloven. Områdevern etter naturmangfoldloven er det viktigste virkemiddelet for langsiktig bevaring av natur på tvers av sektorer. Stortinget har sluttet seg til dagens politikk for natur- og kulturmiljø gjennom behandlingen av bl.a. naturmangfoldmeldingen fra 2016 og kulturmiljømeldingen fra 2020. I forbindelse med kommune- og regionreformen har Stortinget behandlet oppgavefordelingen mellom kommuner, fylkeskommuner og statlige myndigheter. Det er etter min oppfatning ikke behov for en ny gjennomgang av oppgavefordelingen nå. Statens kartverk gir gjennom sin kartportal, geonorge.no, en samlet oversikt over foreslåtte og vedtatte verneområder. Den er tilgjengelig for alle og brukes i planleggingen. Vi har altså god oversikt over verneområder i Norge og hvilket regelverk som gjelder. Jeg ser derfor ikke behov for å sette i gang arbeid med ny kartlegging eller gjennomgang av vernebestemmelsene, slik representantene foreslår. Hovedprinsippet i plan- og bygningsloven er at helhetlig og kunnskapsbasert planlegging reduserer konfliktene mellom ulike hensyn. Konflikt med arkeologiske kulturminner kan ofte unngås ved alternativ plassering av tiltak. Utgangspunktet i kulturminneloven er at automatisk fredede arkeologiske kulturminner skal ligge urørt som en kunnskapsressurs for kommende generasjoner. I tilfeller der det stilles krav om utgraving, er hovedregelen at forslagsstiller dekker utgiftene. Dette er i tråd med prinsippet om at tiltakshaver skal dekke kostnadene til nødvendige undersøkelser. Ved mindre private tiltak eller når særlige grunner foreligger, sier kulturminneloven at staten helt eller delvis skal dekke utgiftene til undersøkelser, herunder utgraving. Klima- og miljødepartementet utarbeider nå en ny kulturmiljølov som skal erstatte kulturminneloven fra 1978. Spørsmålet om kostnadsdekning for arkeologiske arbeider, herunder utgraving, blir tatt opp i forbindelse med dette arbeidet.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Heldigvis mener jeg at vi har et godt system for hvordan vi skal håndtere ulike interesser i det norske samfunnet, også når det gjelder arealplanlegging. Plan- og bygningsloven er et av de viktigste verktøyene vi har for å gjøre det. Jeg tror vi må starte denne diskusjonen med å erkjenne at det er ulike interesser. Ja, vi skal ivareta naturmangfoldet, det er utrolig viktig. Vi skal ivareta f.eks. god matjord og kulturminner. Samtidig skal vi heller ikke senke osteklokken ned over landet. Det tror jeg ingen er tjent med. Vi må klare å verne også gjennom bruk og ha en fornuftig tilnærming til hvordan vi forvalter arealene, der vi både klarer å høste og samtidig klarer å bevare for fremtidige generasjoner. Og denne balansen må vi finne både lokalt, regionalt og nasjonalt. Plan- og bygningsloven legger rammene for det arbeidet.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Jeg mener at vi har klart å forvalte allmenningen og allmenningens interesser på en veldig god måte i Norge. Og ja, det finnes alltid forbedringspunkter og områder hvor vi kan gjøre det enda bedre. Men vi er faktisk ganske gode på å balansere disse hensynene. Ta f.eks. havforvaltningen vår, som trekkes frem som en havforvaltning som andre land ser til, fordi vi har klart nettopp det kunststykket å balansere mellom ulike interesser. Det at vi har både fiskerinæring og havbruksnæring og en olje- og gassnæring som opererer side om side, er et eksempel på at vi får det til, og naturverdien, den økologiske tilstanden, i våre havområder er også veldig mye bedre enn de fleste andre steder. Det samme gjelder avveiningen av ulike interesser på land. Det er ikke perfekt, men jeg mener at vi har et langt bedre utgangspunkt enn andre, og at vi gjennom mange årtier har gjort dette sammen på en god måte.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Regjeringen er overhodet ikke imot at den kompetansen skal finnes i kommunesektoren. Det vi er opptatt av, er nettopp å legge til rette for at den kompetansen blir tilgjengelig for de kommunene vi snakker om. Vi har 356 kommuner i dette landet, og det er i en del kommuner mangel på kompetanse. 90 pst. av de mest spredtbygde kommunene sier at de ikke får tak i den kompetansen de trenger, for nettopp å kunne utføre de lovpålagte oppgavene de har. Og som jeg har referert i denne salen før, hadde jeg et møte med en kommune i Finnmark, hvor rådmannen sa: De siste fem månedene har helse- og sosialavdelingen i denne kommunen bestått av én person, det har vært meg, og det er rett og slett fordi vi ikke har klart å rekruttere noen andre. – Sånn er det. Vi jobber med både å utdanne flere med plankompetanse og ikke minst oppdatere den kompetansen som finnes der ute. For når vi ikke klarer å rekruttere nye, må vi også etter- og videreutdanne dem vi har, for å sørge for at de kan utføre de oppgavene de skal. Vi er åpne for å se på kommunestrukturen nettopp av denne grunn, og jeg håper at også SV vil være det med tiden.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Vi har styrket plankompetansen, og vi fortsetter å gjøre det. Jeg er ikke tilhenger av at vi på alle områder skal detaljstyre hvordan kommunene skal løse sine oppgaver. Det å gi enkeltvise tilskudd per oppgave til alt det kommunene skal drive med, betyr jo i sum at det kommunale selvstyret forvitrer. Jeg har altså mer tillit til kommunene enn det representanten Andersen legger for dagen. Vi kan ikke detaljstyre alt fra statens side, selv når intensjonen er god, fordi det handler om nettopp å ha armslag til å kunne gjøre sine egne vurderinger og løse oppgavene slik det lokalt er best å løse dem. Vi er enige om at det er behov for mer plankompetanse, og da må vi utdanne flere. Det driver vi nå med. Interkommunalt planarbeid kan absolutt være en løsning for kommuner som ikke klarer å rekruttere den kompetansen de trenger. Men jeg mener også at kommunesammenslåing kan være viktig, for dette er ikke det eneste området hvor mange, særlig små kommuner, sliter med å kunne løse sine lovpålagte oppgaver.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Representanten Andersen trekker inn innsigelsessakene. La meg da minne om at innsigelser som lander på statsrådens bord, utgjør toppen av isfjellet av saker som er til behandling rundt omkring i det ganske land. Det er riktig at vi, i større grad enn den forrige regjeringen, har gitt lokale krefter medhold i saker som har vært behandlet av Statsforvalteren og sendt videre til oss til behandling. Men det er ikke det som er kjernen i problemstillingen, for det avgjøres altså tusenvis av saker lokalt, og jeg mener det er bra at de avgjøres nærmest mulig dem som har skoen på og vet hvor den trykker, og som kan finne gode løsninger som virker der. Jeg tror alle er bevisst på den enorme utfordringen vi står overfor, hvor vi skal legge til rette for utvikling i mange små lokalsamfunn rundt omkring i landet samtidig som vi skal ivareta viktige naturverdier, og i og for seg kulturmiljøverdier, for fremtidige generasjoner. Den balansen må ivaretas hele tiden. Derfor er det viktig med kompetanse. Derfor legger vi til rette for å utdanne flere som nettopp skal jobbe med disse spørsmålene. Kompetansen må være tilgjengelig.
Nikolai Astrup (Høyre), 2021-05-31:
Regjeringens mål er å skape et bærekraftig velferdssamfunn, og det klarer vi best gjennom sterke kommuner over hele landet som kan levere gode tjenester til innbyggerne sine. Men kommunene er forskjellige. Det er ulike utfordringer og ulike forutsetninger for å løse dem. Det lokale selvstyret er derfor avgjørende for at kommunene skal kunne møte fremtiden på den måten som passer best for dem. Kommunen kjenner sine innbyggere og sine lokale forhold best. Og lokale folkevalgte er best egnet til å fatte beslutninger på vegne av kommunen. Det kommunale selvstyret er grunnlovfestet. Samtidig må vi ivareta nasjonale hensyn, som rettssikkerhet og rett til likeverdige tjenester – og alle avgjørelser må selvsagt være i samsvar med lover og regler, herunder nasjonal lovgivning, men også internasjonale regler og handelsavtaler. La det også være helt klart at det er regjeringen som er og skal være ansvarlig for norsk utenrikspolitikk. Det er det bred enighet om i Stortinget. Dersom det f.eks. treffes mange ulike lokale og regionale vedtak om boikott i strid med regjeringens politikk, kan det føre til utfordrende situasjoner som også strider med Norges utenrikspolitiske interesser. Selv om forslaget og innstillingen stort sett handler om boikott, er det utformet på en måte som omfatter all lokal utenrikspolitikk. Det er derfor viktig å være klar over at lokalpolitikk kan være grenseoverskridende og ha et utenrikspolitisk tilsnitt. Mange kommuner har f.eks. vennskapsbyer i andre land og kulturutveksling mellom barn og unge. Fylkeskommuner har internasjonalt engasjement, som bl.a. Barentssamarbeidet i nord. Hvilke land og kommuner man inngår slike samarbeid med, kan anses å være utenrikspolitikk. Mange kommuner har f.eks. også representasjon i Brussel og er der av en grunn, nettopp for å påvirke. Mange kommuner bruker også FNs bærekraftsmål som rammeverk for å gjøre kommunen til et bedre sted for innbyggerne sine. Bærekraftsmålene har internasjonal forankring og kan også åpne for internasjonal dialog på lokalt forvaltningsnivå. Etter min mening vil det være feil å sette en stopper for slike initiativ som er til det beste for innbyggere og næringsliv i kommunene. Skal kommunene og fylkeskommunene være gode arenaer for å skape politisk engasjement, må de også kunne treffe vedtak som kan ha nedslagsfelt utenfor egne grenser.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Jeg tenkte jeg skulle utfordre statsråden på hva som skal skje framover. Jeg er enig i at plan- og bygningsloven i hovedsak har tjent oss godt, men vi er allikevel i en situasjon der vi nå føler allmenningens tragedie på kroppen. FNs spesialpanel for biomangfold mv. har pekt på at arealdisponering er en av de viktigste ressursene ved tap av artsmangfold og naturtyper, og det klarer vi ikke, selv med et så velregulert samfunn som vi har i Norge, å ivareta godt nok. Dette er en utfordring også for det norske samfunnet. På det feltet vi diskuterer, får vi dette satt på spissen, for areal er absolutt en begrenset ressurs og har store økonomiske konsekvenser for den enkelte som kan gå på tvers av fellesskapets interesser. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan tenker statsråden å angripe denne problemstillingen framover? Hvordan skal vi i Norge løse allmenningens tragedie?
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Jeg tror ikke jeg var uenig i et eneste ord som statsråden sa i sitt svar, men det var for så vidt ikke et svar på den utfordringen han fikk. Det er ingen i denne salen, tror jeg, som er interessert i å senke en osteklokke ned over landet og konservere oss slik som det er i dag, til evig tid. Hvis vi går konkret til Hardin, som formulerte allmenningens tragedie, beskrev han to utganger av dette. Det ene var en substansiell endring i holdninger, der vi faktisk setter fellesskapets interesser foran den enkeltes. Det rår dessverre ikke statsråden over. Men den andre veien ut, som statsråden rår over, er eksplisitte politiske vedtak for å ivareta fellesskapets, altså allmenningens interesser, også i de tilfellene hvor man kan se at enkeltaktører skader seg selv gjennom å prioritere kortsiktig sine egne interesser. Jeg er enig i den balansegangen, men hvordan kommer vi videre – til tross for de gode redskapene vi har? Vi er enige om at plan- og bygningsloven har tjent oss godt, men ikke godt nok. Hva er statsrådens svar på den utfordringen som nå blir aktualisert, sånn som f.eks. FN beskriver?
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2021-05-31:
Jeg bestemte meg for å delta i denne debatten, for da jeg leste innstillingen, syntes jeg fokuset var veldig smalt. Det er riktig, som statsråden sa, det dreier seg mest om sanksjoner, og det er for så vidt en viktig debatt. Jeg merket meg Fremskrittspartiets forsøk på å avgrense sitt forslag mot f.eks. at dette ikke skulle omfatte folk-til-folk-samarbeid, og en del andre ting som er listet opp. Et uuttalt premiss i dette forslaget er at hvis noen andre enn regjeringen skulle finne på å mene noe om utenrikspolitiske spørsmål, om spørsmål om noe som foregår i et annet land, eller om et spørsmål av internasjonal karakter, er det en trussel mot den norske regjeringen. Det er ikke jeg enig i. Jeg mener at når flere deltar i internasjonale spørsmål og deltar i spørsmål av politisk karakter som angår andre land, er det en styrke for det norske demokratiet. Jeg merket meg at Toskedal i sitt innlegg sa at det er sjelden det kommer noe godt ut av disse vedtakene. Det er jeg uenig i. I Nord-Norge har man vært et hår i suppa for UD gjennom mange år, fordi man drev og blandet seg og frekventerte folk i Russland, gjerne i Russland og hadde et samarbeid og samkvem med dem. Det har medført en lang rekke gode ting, f.eks. har vi visumfri sone. Det var ikke noe som ble funnet opp i Oslo, det var noe som ble presset fram gjennom at man så et behov som nasjonal politikk ikke ivaretok. Det går til og med på tvers av Schengen-samarbeidet vårt. Det var en lang kamp. Et annet spørsmålet er det klimaet vi har hatt mellom Nordvest-Russland og Nord-Norge. Har det bidratt positivt eller negativt til å få til en delelinjeavtale i Barentshavet med russerne? For min del er jeg ikke i tvil om at det har vært et substansielt, betydelig og positivt bidrag til at vi fikk til den avtalen. Eller for å ta et aktuelt spørsmål: Da debatten om Wizz Air og deres framferd når det gjelder arbeidstakere, ble reist, hadde en lang rekke lokale og regionale politikere klare synspunkter på at dette er en måte å opptre i arbeidsmarkedet på som ikke er velkommen. Det var et bidrag til å styrke det norske demokratiet. Norske kommuner og fylkeskommuner er demokratiske organer. De er politisk valgt og fylt med politisk engasjerte mennesker. Det å gjøre et slikt forsøk på inngripen og innskrenkning av deres rett til å ytre seg, eller i det lokale selvstyret, er ikke bare utidig, men det er også helt feil. Det ville ha vært en potensiell svekking av det norske demokratiet.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-05-31:
I dette private lovforslaget vert det bede om at regjeringa skal endre lova, slik at kommunar og fylkeskommunar ikkje skal ha høve til å utøve lokal utanrikspolitikk. I norske kommunar og fylkeskommunar er det i dag ikkje noko som hindrar at dei kan drøfte og ta avgjerder om å boikotte varer og tenester frå område ein ikkje ønskjer å importere varer frå. Forslag om slike drøftingar gjeld som oftast Israel–Palestina-konflikten, og dei kjem med varierande hyppigheit. Utanrikspolitikken ligg under regjeringa sitt arbeidsområde. Iverksetjing av sanksjonar er eit av regjeringas kraftigaste utanrikspolitiske verkemiddel. Noreg er i dag ein del av fleire sanksjonsregime i regi av FN og EU. Til dømes er det forbod mot import og eksport av varer til og frå Krim på bakgrunn av Russlands okkupasjon av halvøya. Kommunar og fylkeskommunar er bundne av desse sanksjonsregima. Men dei står fritt til å setje i verk eigne sanksjonsregime, sjølv om dei måtte vere i strid med regjeringas politikk, og sjølv om Utanriksdepartementet rår frå dette. Det kan by på utfordringar dersom staten på den eine sida og kommunar og fylkeskommunar på den andre sida driv ulik utanrikspolitikk. Regjeringas prerogativ innanfor utanrikspolitikken står særleg sterkt, nettopp fordi det ofte er svært krevjande avvegingar i ulike situasjonar og pågåande prosessar. Fleirtalet i komiteen meiner difor at det ikkje er formålstenleg at kommunar og fylkeskommunar driv eigen utanrikspolitikk i stort omfang, og særleg ikkje i krevjande konfliktar, der den nasjonale strategien er å balansere ulike omsyn. Men fleirtalet støttar likevel ikkje eit forbod mot slike drøftingar og vedtak. I Senterpartiet ser me ikkje at Noreg har hatt store konfliktar knytte til at kommunar og fylkeskommunar har drøfta utanrikspolitiske spørsmål. Forslag om dette kjem opp lokalt, og som eg sa innleiingsvis, er dei ofte knytte til Israel–Palestina-konflikten, som har gått føre seg over veldig lang tid. Senterpartiet meiner at det må vere ein del av det lokale sjølvstyret å velje kva debattar ein vil ta. Som sagt har ein ikkje sett at dette har vore eit stort nasjonalt problem på noko vis. Så til liks med fleirtalet i komiteen støttar difor heller ikkje Senterpartiet framlegget om å forby kommunar og fylkeskommunar å utøve ein grad av lokal utanrikspolitikk.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-05-31:
For Senterpartiet er det viktig å understreke at me ønskjer Noreg som ein pådrivar i alle multilaterale forum for global vaksinedekning. Det er viktig at det er mest mogleg openheit, både om anskaffing av legemiddel og vaksinar, og om kliniske resultat. At Noreg er med og finansierer dette, burde vere sjølvsagt. WHO bør og skal vere eit samordningsorgan, og ei ny raud-grøn regjering må intensivere arbeidet internasjonalt for å sikre ei heilt anna og betre fordeling av vaksinar og medisinar enn det me har i dag. Det kan ikkje vere rett, som representanten frå Høgre sa, at systemet fungerer godt, når ein i april fekk opplyst at 1 pst. av menneska som bur i Afrika, hadde fått vaksine – 1 pst – mens me andre, i rikare land, har sikra vaksinar til kanskje dobbelt opp av det talet innbyggjarar ein har. Då fungerer ikkje det internasjonale systemet godt nok. Me veit at mykje offentlege midlar er brukte til å framstille vaksinar, og me veit at mange av dei som produserer vaksinar, tener godt på det. Det skal dei òg gjere, for det er viktig for at ein skal få fram ny teknologi. Men me er nøydde til å finne òg på dette feltet ein meir solidarisk og betre fordelingsmodell enn det me har i dag. Difor er Senterpartiet, saman med Arbeidarpartiet og Sosialistisk Venstreparti, med på dei forslaga som har vore fremja av SV på vegner av oss, og eg ser i møte ei ny regjering etter valet som på dette og mange andre felt vil føre ein langt meir solidarisk politikk enn dagens regjering har gjort.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-05-31:
Der fekk Senterpartiet ei klar utfordring på tampen av innlegget til førre talar. Det er ingen tvil om at for Senterpartiet er det viktig å styrkje arbeidet mot kapitalflukt og skatteparadis. Det er òg slik at det er mange av desse forslaga Senterpartiet kan støtte, og me støttar definitivt intensjonen bak forslaget, men for ein gongs skuld – det skjer kanskje ikkje så ofte – må eg seie meg samd med representanten Tetzschner i at så mange forslag som ikkje er greidde ut meir enn dei vert i eit privat lovforslag, synest nok me i Senterpartiet er vanskeleg å ta over bordet. Det er den eine grunnen til at me ikkje kjem til å støtte forslaget i dag. Den andre handlar om å gjere desse spørsmåla til ei hovudsak i utviklingspolitikken. Det kjem me nok til å diskutere i ei raud-grøn regjering, for for Senterpartiet er kampen for å sikre alle tilgjengeleg vatn, mat og dei heilt nødvendige ressursane så viktig at det bør vere ei hovudsak, og løftast langt høgare enn det dagens regjering har gjort. Senterpartiet støttar definitivt at òg desse spørsmåla må løftast høgare, for saman med klimautfordringane og koronapandemien som forverrar situasjonen og rammar dei fattigaste hardast, er me heilt nøydde til å få systemendringar som sikrar at me får mindre ulikheit både nasjonalt og ikkje minst globalt. Det at Senterpartiet ikkje stemmer for forslaga i dag, betyr ikkje at me er usamde i dei. Til det at det skal verta ei hovudsak i utviklingspolitikken – vel, me får då diskutere kva som skal ha høgast prioritet. Det er ein samanheng her som eg trur vert viktig å diskutere framover – ein samanheng mellom klimaendringar og mellom ein håplaus fordelingspolitikk og manglande solidaritet og det at enkeltland vert haldne systematisk nede. Det hindrar òg at ein kan få metta befolkninga. Det hindrar at ein kan skape jobbar, og det hindrar at ein kan byggje opp tenester og velferd som me ser på som heilt sjølvsagde. I grunntenkinga trur eg me er heilt samde i mykje, og det er eit godt grunnlag å diskutere vidare på i ei ny regjering etter valet.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-05-31:
Først takk til forslagsstillarane, som i dette forslaget ber om at regjeringa i statsbudsjettet for neste år skal kome med ei stortingsmelding om norsk klimafinansiering fram mot 2030. I meldinga skal ein sjå på og greie ut om korleis Noreg kan trappe opp bidraga sine til internasjonal klimafinansiering. Parisavtalen forpliktar rike land til å bidra til klimafinansiering i utviklingsland. Det skal gå til både klimatilpassing og utsleppskutt i utviklingslanda. Det er ei forplikting for dei rike landa å bidra med minst 100 mrd. amerikanske dollar frå 2020, men det er ulike måtar å måle dette på, og det er ulikt syn på kor langt ein er komen i å nå måla, kor mykje som må til. Det skal òg verte semje om eit nytt kollektivt mål innan 2025. I arbeidet med innstillinga har regjeringa opplyst at dei ser på ulike finansieringskjelder til fornybar energi, òg utanfor bistandsbudsjettet. Kva tid ein kjem tilbake med ei slik utgreiing om det er ikkje sagt, men eit nytt klimafond kan vere ei moglegheit. I denne saka er det heller ikkje noka støtte til forslagsstillarane med tanke på at ein vil stemme for forslaget, men eg trur at det er eit langt større, breiare og meir positivt syn på forslaget enn det som kjem til uttrykk, for klimapolitikken er ein viktig del av utviklingspolitikken. Det gjeld for Senterpartiet, og eg trur òg det gjeld for mange andre parti i denne sal. Som eg sa i innlegget mitt i førre sak: Klimaendringane har ein direkte samanheng med migrasjon, som skjer på grunn av at ein ikkje kan produsere mat, ein får ikkje tilgang på vatn, ein greier ikkje å livnære seg i område som vert utsette for klimaendringar, og dei er dimed òg – me kan referere til utanriksministeren her – vortne eit tema i NATO, for det har òg ei sikkerheitspolitisk side. Dette er eit overordna spørsmål, men at ein skal kome med ei stortingsmelding no på fem månader, fram til statsbudsjettet, ser me ikkje som ei tenleg løysing på dette temaet. Me vil heller arbeide for å få til eit regjeringsskifte og bruke tida etter det saman med både forslagsstillarane og andre til å utvikle ein politikk på dette feltet som har ein heilt annan styrke enn i dag.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2021-05-31:
Senterpartiet støttar opp om Ombodsnemnda for Forsvaret. Me støttar òg Harberg-utvalet si innstilling. Det er grunn til uro over at dagens regjering aukar omfanget av gradering av dokument og aukar hammeleghald i eit omfang som ein ikkje kan la liggje utan å omtale det. Me såg det i prosessen kring langtidsplanen, me har sett det òg i samband med eksportkontroll og i saka som me har hatt tidlegare i dag, om EOS-utvalet og deira moglegheit til å utøve sitt arbeid. No ynskjer ein å innskrenke moglegheita til innsyn i dokument for Ombodsnemnda, til å vere avgrensa. Det vil gjere arbeidet vanskelegare. Det vil gjere det svært vanskeleg å komme til botns i viktige saker som dei kan ha på sitt bord. Det vil bryte med ein praksis som har vore hevdvunnen i mange tiår. Medlemene av Ombodsnemnda for Forsvaret har mandatet sitt direkte frå Stortinget, dei er valde av Stortinget, og har sjølvsagt teieplikt om dei sakene dei handterer når desse er graderte eller har fortruleg informasjon. Det er no eingong slik at Stortinget står over regjeringa – sjølv om me både i denne saka, i andre saker og av utsegner kan lure på om alle regjeringsmedlemene har skjønt det. Difor vil Senterpartiet støtte at me legg til grunn Harberg-utvalet sitt opphavelege forslag til ny § 4 om tilsyn, noko som vil gi dei moglegheit til å utøve arbeidet sitt på den måten som me ønsker at dei skal få gjere. Det har vore gjort eit særdeles godt arbeid frå Ombodsnemnda i mange år, og med vekslande samansetjing. Å sitja i nemnda er ikkje den mest profilerte oppgåva ein kan ha, men desto viktigare er ho for dei som kan få sine saker opp og få dei handsama der. No snakkar eg ikkje om enkeltsaker, men om saker som gjeld mange i Forsvaret. Eg er lei meg for at ein i denne saka innskrenkar moglegheitene til Ombodsnemnda for Forsvaret. Eg tar opp forslaget som Senterpartiet er ein del av.