Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-03-27:
I dag behandler vi en sak som er fryktelig viktig, fordi den dypest sett handler om å beskytte rettsstaten mot angrep fra kriminelle som er villige til å ta alle metoder i bruk for å gå fri, og fordi den har som utgangspunkt å opprettholde befolkningens tillit til at denne rettsstaten fungerer. For SV er en viktig side av saken også behovet for å finne fram til gode metoder for mer effektivt å kunne kontrollere politiets metodebruk og framferd. Dessverre har de gode intensjonene blitt overskygget av at justisministeren og flertallet i denne komiteen har valgt en behandlingsmåte som må sies å være i strid med prinsipper for tillitvekkende håndverk. For SV står denne saken nå som et grelt eksempel på hvordan ansvarlige politikere ikke bør opptre. Å ta utgangspunkt i en enkeltsak på den måten som er gjort, en enkeltsak som attpåtil ingen av oss har mulighet til å vite alt om, formulere et lovforslag på rekordtid, gi høringsinstansene fem dagers frist for å uttale seg, utvide fristen til én måned etter sterkt påtrykk – fremdeles en rekordkort frist – for deretter å endre på forslaget i løpet av komitebehandlingen, uten å la høringsinstansene uttale seg om dette, er rett og slett uansvarlig, så uansvarlig at verken SV eller Arbeiderpartiet kan stemme for forslagene som ligger på bordet. SV er dypt skuffet over at ikke komiteen vil gå med på vårt forslag om å sende denne saken tilbake til departementet for ny behandling. Jeg deltok selv på strafferettsfaglig lunsj på Institutt for offentlig rett for snart to uker siden, og stemningen blant advokater, dommere, jurister og andre der var bortimot entydig: Dette er slett saksbehandling, dette er for komplisert til å kunne forsvare en så rekordkjapp behandling. Med andre ord: Send forslaget tilbake, ta den tida som trengs for å få et godt og ansvarlig resultat som vi vet vil funke. Departementet innrømmer sjøl langt på vei at behovet for å handle raskt – å gjøre noe – har vært viktigere enn en grundig saksbehandling. For SV er en slik holdning uakseptabel. SV mener også det er alvorlig at man nå, ved å ta fatt i dette og knytte det så nært til den såkalte heroinsaken, gir et inntrykk av at dersom de foreslåtte endringene hadde gjeldt som norsk lov før heroinsaken ble behandlet i norske domstoler i fjor, ville den ha fått et annet utfall enn det Høyesteretts kjæremålsutvalg kom fram til den 5. september. Det er det altså ikke mulig å fastslå. Departementet uttaler sjøl i brev av 7. mars 2003 til justiskomiteen at man ikke har detaljkunnskap nok om denne saken til at man kan slå fast at kjæremålsutvalget ville ha kommet til en annen konklusjon dersom departementets forslag i denne proposisjonen da var en realitet. For folk flest må vi imidlertid kunne anta at det i og med Ot.prp. nr. 24 og justisministerens markedsføring av denne i media, er skapt et inntrykk av at det aldri mer vil bli tatt en avgjørelse tilsvarende den såkalte heroinsaken i norske rettssaler i framtida. Dermed risikerer man altså å kaste blår i øynene på folk. Riksadvokaten har foreslått omfattende endringer til departementets forslag, men har hatt problemer både fordi dette er fryktelig komplisert og fordi høringsfristen har vært usedvanlig kort. En måned når det gjelder prinsipielle endringer på strafferettens område! Det er fryktelig kort. Disse forslagene – det gjelder flere, ikke, som representanten Helleland prøver å påstå, bare dette ene – har Justisdepartementet altså valgt å se bort fra, fordi man har ment at det avgjørende nå er å sørge for at endringene trer i kraft så raskt som mulig. Justisdepartementet skriver: «Riksadvokatens forslag fortjener etter departementets mening å bli grundig vurdert, men reiser spørsmål som vil kreve ytterligere utredning og en egen høring. Samtidig er det etter departementets mening behov for snarlige lovendringer. Departementet har derfor valgt å arbeide hurtig med et lovforslag som vil avhjelpe det behovet for lovendring som er påvist etter at Høyesteretts kjæremålsutvalg avsa sin kjennelse i den såkalte heroinsaken 5. september 2002.» Med andre ord: Man har valgt å handle nærmest for handlingas skyld, og man innrømmer til og med sjøl at man ikke er sikker på om det forslaget som ligger her, vil avhjelpe den situasjonen vi er kommet opp i. Hvordan er dette mulig? For SV framstår en slik holdning til lovarbeid som intet mindre enn betenkelig. Enda mer betenkelig blir det når komiteens flertall, med regjeringspartiene i spissen, går imot forslaget fra sin egen statsråd og velger likevel å fremme deler av Riksadvokatens forslag som nye lovendringer. Dette gjør man altså uten at det konkrete forslaget har vært på høring, noe Justisdepartementet sjøl faktisk mener er påkrevd i dette tilfellet! Jeg tror jammen jeg velger å sitere departementet en gang til: «Riksadvokatens forslag fortjener etter departementets mening å bli grundig vurdert, men reiser spørsmål som vil kreve ytterligere utredning og en egen høring.» Det er ikke rart at jeg står her nå og harselerer litt? Riksadvokaten skriver dessuten i sin høringsuttalelse: «For det tilfellet at Justisdepartementet velger å foreslå en ordning i tråd med Riksadvokatens forslag, må det derfor gjennomføres en høring i politi og påtalemyndighet, samt i alle fall utvalgte domstoler, om de praktiske konsekvenser og mulige motforestillinger.» Så hvorfor er ikke dette gjort? Hva er det som er forandret? Riksadvokaten påpeker også at virkningene av Høyesteretts kjæremålsutvalgs kjennelse av 5. september 2002 så langt ikke er mer påtrengende enn at man bør ta seg tid til den ekstra kvalitetssikring det innebærer at sentrale høringsinstanser gis anledning til å uttale seg på ny. La oss håpe at denne saken ikke har satt standarden for hvordan justisministeren, regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vil forholde seg justispolitisk i framtida.