trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Vi behandler i dag ei svært viktig melding som oppsummerer denne regjeringas systematiske arbeid for styrket kvalitet, bedre pasientsikkerhet og færre uønskede hendelser i helsevesenet. For å oppnå dette har regjeringa tatt mange grep, bl.a.: vektlegging av en mer aktiv pasient- og brukerrolle større åpenhet om kvalitet og pasientsikkerhet spesifikke krav til bedre kvalitet i tjenestene innføring av nye og sikre behandlingsmetoder. For å styrke arbeidet med kvalitet og sikkerhet ble en nasjonal enhet for pasientsikkerhet etablert ved Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten i 2007. Den nasjonale pasientsikkerhetskampanjen I trygge hender, som startet i 2011, ser ut til å ha gitt gode resultater, og skal fortsette. Denne regjeringa er den første som virkelig setter pasientsikkerhet på dagsordenen. Lite var gjort før den rød-grønne regjeringa startet sitt arbeid. For eksempel kom den før omtalte Peter F. Hjorts rapport om pasientskader allerede i 2003, uten at den daværende borgerlige regjeringa tok spesielle initiativ. Jeg er derfor glad for det systematiske arbeidet som nå gjøres. Kvalitetsarbeidet må favne bredt. Helsesektoren må ha som mål at tjenestene skal ha god kvalitet, være tilgjengelige innenfor forsvarlig ventetid, og at alle skal få helsehjelp, uavhengig av sosial bakgrunn og bosted. Norsk helsetjeneste kommer svært godt ut på internasjonale målinger om behandlingskvalitet. Nå innfører vi tiltak som ytterligere kan styrke kvalitetsarbeidet. Jeg vil spesielt nevne stortingsmeldinga om regjeringas IKT-strategi, som nylig ble lagt fram i Stortinget, ei melding som for øvrig har blitt svært godt mottatt i alle deler av helsesektoren. Den strategien som her beskrives, vil gi hele helse- og omsorgssektoren nye, effektive IKT-verktøy for trygg og sikker kommunikasjon. Jeg er overbevist om at det eneste som fullt og helt kan sikre norske pasienter og brukere, er sterke fellesskapsløsninger. Den offentlige helse- og omsorgssektoren må definere ressursbruken og være hovedleverandør av tjenester til det norske folk. Jeg har for lengst notert meg at høyrepartiene går inn for en modell med utstrakt privatisering og kommersialisering av pleie- og omsorgssektoren, en politikk som all forskning og erfaring viser gir dårligere og dyrere tjenester på sikt i de landene som har prøvd seg på en sånn politikk. I tillegg vil de samme partiene innføre tilbudsdrevne sykehustjenester, med fri etableringsrett for private, kommersielle tilbydere, som fritt skal kunne sende regninga til det offentlige – uten noen form for avtale på forhånd om hva man skal gjøre, og hvor man skal gjøre det. Det vil innebære en oppsplitting av tjenestene, gi økt byråkrati og vanskeliggjøre kontroll av den samlede kapasiteten og kvaliteten. Jeg er rett og slett bekymret for hvordan den pasientsikkerheten vi alle ønsker, kan ivaretas under et sånt regime.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Det er litt for kort tid til at denne melodien og komposisjonen er ferdig, men det er mulig at den kommer. Høyre må være ærlig. Partiet har ikke bare fastslått det som de kaller for fritt behandlingsvalg, partiet har slått fast at de ønsker fri etableringsrett. De som i alle land er ute og posisjonerer seg i forhold til det, er de store kommersielle helsekonsernene med adresse skatteparadis. Det er de som nå søker nye markeder for sine investeringer, og de har et mål – det er veldig tydelig – og det er mest mulig avkastning på hver investert krone. Det skal jeg ikke kritisere dem for, det må være lov når man driver butikk, men jeg kritiserer Høyre for at de sender en «torpedo» inn i den norske helsesektoren og inn i fellesskapsløsningene som jeg trodde vi alle var for. Etableringa skal altså, igjen ifølge Høyres program, kunne skje der aktørene sjøl vil – noe som vil favorisere de mest folkerike områdene – innenfor de helsetjenestene og behandlingsmetodene som de sjøl ønsker og uten at man inngår noen avtale på forhånd med politiske vedtak eller offentlige aktører. Det har Høyre gjentatt gang på gang, og jeg kan ikke skjønne at man ikke kan være ærlig nok til å si det. Dette vil føre til tapping av offentlige ressurser. Det er ikke sånn at vi har en hel hær av mennesker – fagkompetente mennesker – som bare står og venter på å få «toge» inn i de private sykehusene. De må tas fra det offentlige. Jeg ser veldig mørkt på situasjonen for den landsdelen jeg kommer fra, som ikke vil være den favoriserte landsdelen for dem som skal tjene mest mulig penger. Høyres løsninger vil føre til større ulikhet mellom regioner og landsdeler og mellom ulike pasientgrupper, og et sånt helsevesen vil jeg ikke ha.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Representanten Knutsen fortsetter sin oppkonstruering og uriktige fremstilling av Høyres forslag om fritt behandlingsvalg. Gang på gang gjentar hun det i ulike sammenhenger, og det er jo like før hun tar fram gitaren og tonsetter innlegget sitt. Jeg tipper at det ikke blir noen bestselger – men de får bare holde på. Det Høyre er opptatt av, er å ta vare på verdiene av at alle har rett til det samme helsetilbudet, uavhengig av økonomi. Det er en viktig del av den nordiske modellen. Da må vi ta i bruk nye ideer og bedre løsninger. For hvorfor skal ikke alle som er vurdert til å ha rett til nødvendig helsehjelp, ha den samme muligheten som dem som har helseforsikring, til å velge også private tilbud? Medlemskap i folketrygden bør være nok – det offentlige må betale. Vi må ta i bruk den ledige kapasiteten hos de ideelle og private for å få ned helsekøene og ventetiden. Da forsvinner behovet for helseforsikringer, og folk kan velge – uavhengig av tykkelsen på lommeboken. Høyre mener selvsagt ikke – og det vet jo også posisjonspartiene – at pasientene skal få definere sine egne behov for behandling, og at private dermed kan skape et behov gjennom å få pasienten til å føle seg syk. Fastlegen er, og skal være, den første portvakten til spesialisthelsetjenesten. Henvisningen må komme derfra. Vurderingen av henvisningen må skje innenfor de rammene som er i dag, både når det gjelder prioriteringsforskriften, og hvem som kan vurdere. Men når pasienten er vurdert til å ha behov for nødvendig helsehjelp – gruppe 1 og 2 – må pasienten fritt kunne velge behandling på alle godkjente behandlingsinstitusjoner. Institusjonen må gjøre det innenfor den prisen som er fastsatt av det offentlige. Hverken den enkelte eller samfunnet har noe å spare på at pasienter venter med å få innfridd sin rett til behandling. Den enkelte mister livskvalitet, samfunnet går glipp av den enkeltes arbeidsinnsats. En har kanskje behov for hjemmehjelp og opplever at helsen svekkes på andre områder – slik at en blir enda mer hjelpetrengende. Det er dette Høyres forslag om fritt behandlingsvalg handler om.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Jeg vil ikke beskylde mine kolleger for å være tungnemme, men jeg er litt overrasket over at det ikke er mulig å fatte og høre det som ligger i Høyres forslag. Jeg skjønner at det snart er valg, og at de har en interesse av både å overdrive og feilinformere om Høyres forslag. Men det som kanskje overrasker meg mest, er at de har så liten tiltro til det offentlige helsevesen at de tror både fagfolk og pasienter vil flykte fra det offentlige helsevesen hvis det blir etablert et fritt behandlingsvalg, for det må jo være det som ligger i det. Jeg kan prøve å gjenta: Pasientene skal ikke definere sine egne behov, og: De private skal ikke kunne skape et behov gjennom å få pasientene til å føle seg syke. Fastlegen er og skal være den første portvakten til spesialisthelsetjenesten. Henvisningen må komme derfra, og vurderingen av henvisningen må skje innenfor de rammene som er i dag, både når det gjelder prioriteringsforskriften og hvem som kan vurdere. Men når pasienten er vurdert til at det er behov for nødvendig helsehjelp, må pasienten fritt kunne velge behandling i alle godkjente behandlingsinstitusjoner, for det skal godkjennes av det offentlige, og det må gjøres til den prisen som er fastsatt av det offentlige. Jeg gjentar også at verken den enkelte eller samfunnet har noe å spare på at pasientene må vente med å få innfridd sin rett – sin soleklare rett – til, i henhold til prioriteringsforskriften, å få vurdert om de har rett til behandling. Det er bedre at de får behandling og kommer seg tilbake til jobb, kommer seg tilbake til en hverdag. Vi skal senere her i dag diskutere rehabilitering. Der har jeg forstått at regjeringen går inn for fritt rehabiliteringsvalg, så hva er forskjellen?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Takk til statsråden for svaret. Det var jo en god del selverkjennelse her – at dette feltet ikke har blitt prioritert, til tross for at man i snart åtte år har hatt et flertallsstyre og har hatt muligheten. Men vi skal la det ligge. Det som er viktig nå, er at vi ser fremover. Jeg synes statsråden her trakk opp en del linjer og hadde en del forslag som er positive. Det er ikke tvil om at det fremdeles står igjen mye før vi er i havn. Jeg kan også nevne at det nå er etablert en ny aksjon, Rehabiliteringsløftet, som fokuserer på rehabilitering, og som forlanger at det nå blir tatt et løft. Jeg synes at de fire grepene som helseministeren la fram her, er veldig bra. Det gjelder dette med hverdagsrehabilitering, at folk får god hjelp der de bor til å mestre hverdagen sin, til å mestre livet sitt og å komme seg raskt tilbake til jobb – og at dette også gjelder dem som ikke kommer tilbake til jobb. Jeg er tilfreds med at man vil fremme et forslag om fritt rehabiliteringsvalg. Det er et forslag som Høyre har fremmet flere ganger her i Stortinget, og som har blitt nedstemt. Vi er glad for at det endelig blir en realitet. Jeg synes også det at statsråden tar tak i det som handler om samhandlingen mellom kommunehelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten, er svært viktig – her er vel det hullet som de som skrev innlegget i VG, snakket om – og at man også vil yte tilskudd til gode samarbeidsprosjekter. Jeg synes dette er veldig bra at helseministeren nå legger opp til en konsensuskonferanse. Det er viktig å vite hva som virker, og hva som ikke virker, og hvordan man kan få styrket kvaliteten på de ulike tilbudene. Så det synes jeg var bra. Det er et forhold til jeg gjerne vil ta opp, og det gjelder omleggingen av finansieringsordningen for fysioterapi i kommunene, som regjeringen innførte i 2009. Den omleggingen advarte vi mot fordi vi fryktet at det ville svekke tilbudet, og der fikk vi dessverre rett. Mitt spørsmål er om helseministeren vil revurdere denne finansieringsordningen for fysioterapeuter. Jeg har ett spørsmål til, og det gjelder kvalitetsregister for pasienter som mottar habilitering og rehabilitering. Hva tenker helseministeren om det?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Jeg vil takke for debatten – det har vært en god debatt. Dette er jo et forsømt område innenfor det som skal være en helhetlig helsetjeneste, og jeg oppfattet i alle fall at statsråden erkjenner at det fremdeles er betydelige utfordringer innen området, og at han nå er villig til å satse mer enn det regjeringen har gjort hittil. Det synes jeg de tiltakene som han har skissert, viser ganske tydelig – både de fire grepene som han skisserte i tillegg til rehabiliteringsforum, og at vi får en konsensuskonferanse. Men det mangler imidlertid noe, og det er en forpliktende nasjonal handlings- og opptrappingsplan for kvalitet, kompetanse og kapasitet på rehabiliteringsfeltet – en opptrappingsplan som vi mener også må innebære øremerkede midler til å styrke tilbudet i kommunene, f.eks. ved å styrke fysioterapitjeneste og lokale lærings- og mestringstilbud. Vi må styrke kvaliteten og pasientsikkerheten. Det er også behov for mer forskning og fagutvikling innenfor det offentlige tilbudet, men også innenfor det private. En individuell plan som er lovfestet, må også på plass. Jeg mener det er viktig at fastlegene nå også involverer seg mer i dette arbeidet. Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon har utarbeidet en plattform for habilitering og rehabilitering. Dette er god lesning. De ønsker sterkt en økt satsing og et tydelig løft. Målet er livsmestring, livsutfoldelse for den enkelte og et inkluderende samfunn som gir muligheter for alle, for det er langt igjen før vi er der. Livet har lært meg å lytte til dem som har skoen på, lære av deres erfaringer og kunnskaper. FFOs plattform inneholder de tiltak som skal til for å få et godt og forsvarlig tilbud. Herved anbefaler jeg statsråden å lese den. Så har jeg avslutningsvis lyst til å vise til det statsråden sa i den første saken vi behandlet i dag, hvor han takket opposisjonen for at vi har et sterkt fokus på kvalitet og pasientsikkerhet i helsetjenesten. Det har vi hatt i årevis, og vi er glad for at den innsatsen blir satt pris på. Ikke bare innen den vanlige helsetjenesten, men ikke minst på rehabiliteringsfeltet har vi vært pådrivere for å sikre en god kvalitet og trygghet og sikkerhet i behandlingsopplegg.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Jeg vil takke for svaret. Jeg tror det er ganske bred enighet om at vi vil styrke dette området for denne pasientgruppen, og jeg oppfatter at statsråden og jeg har sammenfallende synspunkter på de utfordringene som er. Jeg er glad for at statsråden nevnte nasjonal veileder, og jeg oppfattet også at man vil se på nasjonale faglige retningslinjer for denne gruppen. Andre ting jeg synes var viktig ble fremhevet, var at pasienten selv må være med og utforme tilbudet, at der tilbudene ikke er gode nok, må vi også lære av det, og at pasienterfaringene og pårørendeerfaringene til slutt må komme pasientene til gode. Et par andre forhold som jeg gjerne vil ta opp, gjelder lovverket om barn som pårørende, som ble innført i helsepersonelloven og spesialisthelsetjenesteloven i januar 2010. Det er litt for tidlig å ha noen oversikt over de erfaringene som er gjort, men det er uansett sikkert at det er mye tungt ansvar som hviler på barn som har syke foreldre. Vi har vært inne på noe av det, og mange barn får god oppfølging av barnepsykolog og gjennom helsestasjon og skole, men altfor mange får det ikke. Forskernettverket BarnsBeste bidrar med mye kunnskap innenfor dette feltet, og de har pekt på at det er et stort behov for mer kompetanseutvikling og ressursinnsats, ikke minst i primærhelsetjenesten. Det andre er forskning. Det er lite forskning på dette området i Norge, og ellers i verden også. Det eneste vi vet, er at det er et forskningsmiljø i Umeå i Sverige hvor professor Peter Andersen forsker på denne sykdommen. Jeg vil gjerne at statsråden kommer med noen innspill på i hvilken grad man her i Norge vil kunne forske mer på dette området, eventuelt om man kunne gå inn i et forskningssamarbeid med dette miljøet, med forskerteamet i Umeå i Sverige. Det er jo ikke mange pasienter det dreier seg om, og dette kan være et område hvor man kan ha et felles nordisk satsingsområde når det gjelder forskning.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2013-04-23:
Jeg tar det siste først: Jeg er glad for at representanten Reiten fremhever de pårørendes innsats. Den er krevende, og den er uvurderlig for pasienten. Jeg er enig i at det må legges godt til rette for at man kan ha en god tid sammen. Jeg var i mitt forrige innlegg inne på dette med barn som pårørende, og vi vet jo at spesialisthelsetjenesten har iverksatt en ordning med barneansvarlig personell. Ved poliklinikkene og de somatiske avdelingene ved sykehusene arbeides det også flere steder med å bygge opp kapasiteten for å imøtekomme behovet når foreldre rammes av alvorlig sykdom. Det er imidlertid, ifølge BarnsBeste, en manglende kompetanse og våkenhet for dette behovet i primærhelsetjenesten. Så det er et stort behov for å bygge opp både kapasitet og kompetanse i kommunehelsetjenesten og ved helsestasjoner, slik at barna det gjelder – i barnehager og skoler – også kan dra nytte av denne kompetansen. Når det gjelder forskning, er jeg glad for at statsråden vil få kartlagt hva som finnes av forskning. Så langt jeg vet, er det lite forskning på denne sykdommen både i Norge og i verden for øvrig. Men i en doktorgradsavhandling av Knut Dybwik fra 2011 ble det pekt på at familiens største utfordring var kampen mot systemet, dvs. kampen mot kommunehelsetjenesten og de etiske utfordringene med bl.a. hjemmerespiratorbehandling. Avslutningsvis vil jeg takke for debatten. Jeg opplever at alle som er her, er opptatt av å bedre forholdene både i spesialisthelsetjenesten og kommunehelsetjenesten. Jeg vil mene at vi må komme tilbake til flere av spørsmålene vi har snakket om nå i forbindelse med behandlingen av Meld. St. 29 for 2012–2013 Morgendagens omsorg. Det er helt naturlig å behandle disse spørsmålene også der. Den skal vi jo behandle i løpet av våren. Helt til slutt: Det er vår omsorg for de sykeste og svakeste som er målet på kvaliteten av vårt samfunn.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Dette representantforslaget inneholder forslag til en modernisering og tilpassing av Vinmonopolets åpningstider, slik at de står i stil med folkets legitime forventninger. Dette er et forslag som også Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har tatt til orde for, men da i media. I dag skal de stemme det ned. Forslaget handler om at Vinmonopolet på dager i forkant av helligdager kan ha normal åpningstid. Helseministeren sier i sitt svar av 15. februar at det vil være inkonsekvent å åpne for salg av vin m.v. fra Vinmonopolet på søndager og helligdager når dagligvarehandelen ikke kan selge øl disse dagene. Det er vi for så vidt enig i, og derfor foreslår vi heller ikke dette. Jeg trodde faktisk at de som ivret mest for å opprettholde dagens vinmonopolordning, så behovet for at Vinmonopolet hadde legitimitet i befolkningen. Vinmonopolet har i stor grad det i dag, men mange setter spørsmålstegn rundt åpningstider i forkant av helligdager. Forslaget som Fremskrittspartiet i dag fremmer, inneholder altså ingen forslag om at Vinmonopolet skal få holde åpent på helligdager, men at man skal kunne ha normal åpningstid dagen i forveien. Regjeringspartienes representanter har gjennom behandlingen av saken forsøkt å skape et inntrykk av at dette forslaget går lenger enn det faktisk gjør. Det synes jeg er unødvendig og til dels useriøst å gjøre. Fremskrittspartiet vil prinsipielt fjerne monopoler, men vi mener at så lenge de er der, er det avgjørende at de fungerer optimalt. De siste ti årene har vi sett nærmest en eksplosjon i antall utsalgssteder i Vinmonopolet. Vi har også sett en formidabel vekst i selvbetjente pol. I dag finnes det vel knapt et eneste pol som ikke er selvbetjent. I tillegg er det stadig bedre tilrettelagt for at man kan handle hos Vinmonopolet gjennom nettbutikk og få varene levert på døren. Vårt forslag i dag er en videreføring av den utviklingen alle partier på Stortinget har både akseptert og applaudert, og i tråd med politiske signaler fra de fleste. Dette er enda et politikkområde der Fremskrittspartiet går først, og hvor de andre partiene vil komme etter, noe også Sonja Mandt understreket i sitt innlegg. Jeg tar herved opp de forslag Fremskrittspartiet alene eller sammen med Høyre har fremmet i denne sak.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Helseministeren sier i sitt brev til komiteen, og han gjentar det egentlig her, at han anser det slik at forslaget ikke ivaretar folkehelsetilsynet i tilstrekkelig grad. I helgen vedtok faktisk helseministerens parti å innføre den samme endringen som er foreslått her i dag. Da er mitt spørsmål: Hva er forskjellen på at Fremskrittspartiet mener dette og at Arbeiderpartiet mener dette?
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Som en presisering: I mitt innlegg sa jeg ikke at Fremskrittspartiet er imot Vinmonopolet. Jeg sa at vi i Fremskrittspartiet generelt er imot monopolordninger. Dette er altså ikke en kamp mot vinmonopoler – de må fortsatt gjerne være der – men vi har i vårt partiprogram et tillegg om at vi ønsker vin i butikk. Det partiprogrammet skal vi vedta om en måned, men det ligger altså i forslaget til vårt program.
Steinar Reiten (Kristelig Folkeparti), 2013-04-23:
Jeg vil få takke interpellanten, Sjøli, for at hun tar opp denne saken. Jeg har selv sett sykdommen ALS i min egen familie og kan skrive under på at det er en fryktelig sykdom som setter både pasienter og pårørende i en svært vanskelig livssituasjon med store psykiske utfordringer. Jeg vil også takke statsråden for en omfattende og god gjennomgang av de tilbud som staten kan bidra med for ALS-pasienter og deres pårørende. I redegjørelsen fra statsråden – og for så vidt også i resten av debatten – er det ett moment jeg likevel savner. I det tilfellet av ALS som jeg kjenner til fra min familie, var det – midt oppi det vonde og vanskelige – også veldig sterkt og rørende å registrere ektefellens hengivende og oppofrende innsats for å gi sin alvorlig syke ektemann pleie og omsorg. Den uvurderlige innsatsen som pårørende kan bidra med i pleien av ALS-pasienter, blir ofte glemt når vi søker å etablere gode tilbud fra det offentliges side. Innsats fra pårørende kan selvsagt ikke erstatte nødvendig medisinskfaglig ekspertise, men det kan være et supplement som i vesentlig grad bidrar til å bedre livskvaliteten for ALS-syke. Lovgivningen åpner for at norske kommuner kan innvilge omsorgslønn for pårørende som vil pleie sine nærmeste i hjemmet, når det er mulig. Dessverre er omsorgslønn en ordning som blir vektlagt og praktisert ulikt fra kommune til kommune. I min hjemkommune, Averøy, er det utarbeidet en omsorgstrapp, der omsorgslønn er ett av tilbudene som skal vurderes i eldreomsorg og ved sykdomsforløp, som f.eks. ALS. Kan statsråden si noe om hvordan han vurderer muligheten for å gi omsorgslønn økt status og en mer sentral plass i kommunal helseomsorg, f.eks. gjennom økte overføringer til kommunene for å styrke ordningen og gjennom statlige retningslinjer for hvordan ordningen skal gjennomføres i kommunene?
Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Justiskomiteen fremmer en enstemmig innstilling om å endre straffeloven av 1902s definisjon av det som heter «offentlig sted, offentlig handling m.m.». Disse endringene betyr at ytringer som framsettes i det offentlige rom, vil kunne straffeforfølges uavhengig av hvilket medium de framsettes i. Det er nemlig slik at for noen straffebud må handlingene være foretatt offentlig for at de skal kunne straffes. Det gjelder bl.a. offentlig oppfordring til straffbar handling, og når man offentliggjør opplysninger som krenker noens personlige forhold og privatliv. Bakgrunnen for at saken kommer nå er en kjennelse i Høyesteretts ankeutvalg i august 2012, hvor kjennelsen gikk ut på at en trussel framsatt i blogg på Internett ikke ble regnet som «offentlig» i straffelovens forstand, og at den derfor ikke ble funnet å være straffbar. Det var et mindretall i Høyesteretts ankeutvalg i den saken som uttrykte at den gamle definisjonen i straffeloven av 1902 om ytringer framsatt i «trykt Skrift» var straffbare. Mindretallet mente at ut fra dagens forhold ville begrepet omfatte noe bredere, slik at også ytringer på Internett ville være straffbare, i tråd med lovens intensjon. Flertallet gikk i hvert fall inn for at bloggen og truslene det var snakk om, ikke var straffbare, og derfor har det vært behov for en klargjøring og oppdatering av lovverket. Det er også i tråd med den nye straffeloven av 2005, hvor disse straffebestemmelsene er gjort medienøytrale, slik at vi oppdaterer straffeloven av 1902 i samsvar med det som ligger i straffeloven av 2005, som ikke er iverksatt ennå. Det er en annen problemstilling, som Stortinget er kjent med. Komiteen understreker at i det offentlige rom vil også ytringer som er framsatt på Internett – selv om det er på lukkede hjemmesider som krever passord, innlogging og medlemskap – kunne ses på som en del av det offentlige rom, litt avhengig av form og omfang. Slike ytringer kan da være straffbare uavhengig av hvor i verden de er framsatt, så lenge ytringen er beregnet på norsk offentlighet og norsk offentlig rom. Så er det noen problemer rundt det vanskelige ordet «jurisdiksjon», som gjelder når ytringer framsettes i utlandet, som komiteen ber om at man utreder videre, og som også regjeringen har varslet. Men komiteen ønsker ikke at det skal hindre at lovendringen nå kan tre i kraft. Det er spørsmål man må komme tilbake til. Vi er fornøyd med å få oppdatert den gjeldende loven av 1902 på dette viktige punktet og anbefaler derfor en enstemmig innstilling, slik den foreligger.
Anders B. Werp (Høyre), 2013-04-23:
Jeg vil takke saksordføreren for en veldig ryddig redegjørelse om en viktig sak – en sak som har fått en tilbørlig og rask behandling både i Justisdepartementet og her i Stortinget. Saken dreier seg om å tilpasse straffeloven til rådende forhold når det gjelder hva som er offentlig sted og offentlig handling, og tar inn over seg at vi har, og får, en stor digital arena for ytringer, som selvfølgelig også skal inkluderes når vi skal beregne og avgrense offentlig sted og offentlig handling. Jeg skal ikke utdype mer det saksordføreren på en god måte sa. Jeg ønsker bare å gripe fatt i ett element som ligger i innstillingen fra justiskomiteen, som nettopp går på dette med at passordbelagte nettsteder, altså typiske arenaer som Facebook og andre sosiale medier, også er viktige, slik komiteen påpeker. Det er viktig at vi sørger for at også disse mediene utvetydig omfattes av dette begrepet og denne endringen i lovverket. Jeg vil belyse med et eksempel fra min hjemkommune hvor viktig det er nettopp å ta høyde for at vi har en vei å gå når det gjelder å lære brukere av Internett at det man skriver der, selv om det er på et passordbelagt nettsted som f.eks. Facebook, er det samme som å si det i et offentlig møte. I min hjemkommune var det en kontroversiell sak til behandling i kommunestyret nå på nyåret. Det var snakk om fortsatt drift eller ikke av et grustak. Det var stor diskusjon i lokalmiljøet, sånn som vi kjenner det fra kommunepolitikken; det er ofte slik. Flertallet i kommunestyret fattet et klart vedtak om videre drift av grustaket, og det er da saken oppstår som jeg har lyst til å referere til for å eksemplifisere betydningen av denne lovendringen. For da er det en affektert innbygger som skriver følgende på Facebook: Alle politikerne som stemte for videre drift av grustaket, skulle fått et nakkeskudd. Dette står på Facebook få minutter etter at vedtaket er fattet. Jeg vil legge til at vedkommende som skrev dette, da han ble konfrontert med det av ordføreren i kommunen, straks slettet innlegget. Men skaden var allerede skjedd. Det understreker nettopp betydningen av at vi fra Stortinget gir et klart signal om at den slags uttrykk, den slags formuleringer, er uakseptable også i lovens forstand, uavhengig av hvilke passordrutiner som er knyttet til dette. Det omfatter også sosiale medier, og jeg er glad for at Stortinget på denne måten gir et entydig signal i så måte.
Anders B. Werp (Høyre), 2013-04-23:
Ekomloven er en viktig lov for å ivareta beredskaps- og sikkerhetsperspektivet i en samfunnsutvikling hvor mer og mer av både kommunikasjonen og informasjonen i samfunnet er digital. Samtidig vet vi alle sammen at den digitale integriteten i ethvert samfunn er under økende press. Tunge aktører er ute etter å bedrive kriminalitet i det digitale rommet. Det er også hærverk i det digitale rommet, altså hacking. Det er også nasjonale interesser av å komme seg bakenfor sikkerhetsstrukturene for å hente ut det jeg vil kalle samfunnskritisk informasjon. Dette er aktører som har store ressurser, mye kompetanse og sterke egeninteresser i nettopp å bruke ressurser på å hente ut informasjon fra land de kanskje er i konflikt med, eller som de er interessert i beslutningsinformasjon fra. Derfor er det av nasjonal interesse og av stor nasjonal betydning at vi gjør det vi kan for å ivareta integriteten i våre nasjonale nett – også kritisk digital infrastruktur. Der har ekomloven en viktig rolle, nettopp å bygge de nødvendige barrierene. I det perspektivet diskuterte Stortinget dette i fjor høst. Den gangen var det problematisert i forbindelse med at Telenor og NetCom i 2010 kjøpte kinesiske komponenter til kjernen av sine mobilnett. I den forbindelse skrev kontroll- og konstitusjonskomiteen til justisministeren og ba henne redegjøre for hvilke sikkerhetsmessige vurderinger hennes departement hadde gjort i forbindelse med disse anskaffelsene. Det brevet som sendes tilbake til kontroll- og konstitusjonskomiteen, redegjør ganske godt for at regjeringen faktisk ikke har vurdert dette, fordi lovverket ikke gir anledning til det. Jeg siterer fra brevet fra justisministeren, som er datert 13. november 2012: «I 2010 vurderte NSM hvorvidt sikkerhetsloven og lov om elektronisk kommunikasjon hadde mekanismer for å redusere risiko som beskrevet.(…) NSMs daværende konklusjon var at det forelå en risiko, men at ingen av regelverkene var anvendelige.» (…) Det var i 2010. Dette brevet ble skrevet i 2012. Nå er vi i 2013, og vi har ekomloven foran oss til vurdering. Vi har en anledning til nettopp å adressere noe av det NSM problematiserte. Det foreligger et forslag fra opposisjonen, fra Kristelig Folkeparti, Fremskrittspartiet og Høyre, om større grad av likestilling mellom kravene til militære og sivile nett når det gjelder varer og tjenester. Dessverre blir det forslaget trolig nedstemt i møtet her i dag. Mine spørsmål til samferdselsministeren blir: I hvilken grad har Samferdselsdepartementet vært klar over NSMs vurdering på dette punkt, og hvorfor ønsker man ikke å adressere det?
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-23:
Denne lovendringa har, som saksordføreren gjorde rede for, bakgrunn i at Høyesteretts ankeutvalg forkastet anken over Gulating lagmannsretts kjennelse om at en blogg ikke kan anses som offentlig etter straffeloven. Det gjaldt altså en blogger som var siktet for offentlig å ha oppfordret til drap på polititjenestemenn. Kjennelsen fra Gulating lagmannsrett og fra Høyesterett var i strid med straffeloven av 2005, som ikke er trådt i kraft, og en rimelig tolkning er nok også at kjennelsen var i strid med intensjonene til lovgiverne av straffeloven av 1902. I hvert fall er det klart at den ble oppfattet som i strid med det som i dag er gjeldende oppfatning av hva som er offentlig, og den var åpenbart i strid med folks rettsfølelse. Derfor var det bra og riktig at Justisdepartementet raskt reagerte og sendte et forslag til lovendring ut på høring. Det ville etter SVs mening vært en helt uholdbar rettssituasjon om ytringer på Internett var unntatt fra det ansvaret som gjelder for ytringer på papir. Innlegg på blogger og andre kanaler på Internett har et åpenbart potensial for offentlighet som er atskillig større enn mye som kommer på papir. Og vi har erfaring med at Internett er en kanal som har vært brukt til å spre hatpropaganda, oppfordre til terror eller forringe offentlig debatt, slik representanten Werp redegjorde for. I dag slår vi utvetydig fast at dette skal rammes av straffeloven. Det er vi glad for, og det var helt nødvendig å gjøre.
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-23:
Jeg viser til representanten Torstein Rudihagens gjennomgang på vegne av sakens ordfører. For SV er det viktig å gi industrien tilgang til tilstrekkelig kraft, til forutsigbare og gode priser. Det er inngått mange slike avtaler som er til fordel for både industrien og energiprodusentene. Samtidig er det viktig for oss å forsvare offentlig kontroll og eierskap over naturressursene – som vannkraft er. Det skal være folkets eiendom. Vi er ikke villig til å tukle med det. Det er det viktig å si når vi nå opplever angrep fra høyresida på nettopp eiendomsretten over naturressursene. Etter SVs mening vil langvarige leieforhold av kraftverk undergrave denne politikken og forkludre forholdet der industrien skal være kjøper av strøm og ikke produsent. EØS-avtalen begrenser mulighetene for tiltak for industrien, men jeg vil nevne at det likevel er inngått langsiktige kontrakter, og at det er innført en ordning med CO2-kompensasjon som gjør at vi likevel har noe handlingsrom. Industrien vil ha åpenbare fordeler av den store utbygginga som nå foregår av fornybar energi. SV ønsker å legge til rette for at vi skal ha en norsk viderebearbeiding av de store kraftressursene våre – i form av industriprodukter som verden trenger, som f.eks. aluminium. Det er ingen miljøgevinst i at slik industri flyttes til land der elektrisiteten ikke er fornybar som hos oss. Nettopp omlegginga i industrien har vært den mest vellykkede delen av norsk klimapolitikk, der utslippene siden 2006 nå faktisk er redusert med 40 pst. i forhold til 1990, samtidig som verdiskapinga har økt med hele 50 pst. Én av bidragsyterne her har vært Enova, som gjennom sin øvrige virksomhet også har bidratt til å gjøre mye energi tilgjengelig gjennom energiøkonomiseringstiltak. Det er litt pussig at det er dette én av forslagsstillerne, nemlig Fremskrittspartiet, vil kutte med 1 mrd. kr.
Lars Egeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-04-23:
Representanten Henning Skumsvoll spurte hva den prinsipielle forskjellen er mellom 15 år og 30 år. Man kunne også spørre: Hva er den prinsipielle forskjellen mellom 30 år og 40 år? Hvorfor skal vi i det hele tatt sette noen grense for leie? Poenget er at leie skal være for en begrenset periode, og uansett hva slags antall år man opererer med, er prinsippet at leieforholdet skal være på en slik måte at det ikke gir en følelse av nesten å eie, og på den måten undergrave det offentlige eierskapet til fossekraften. Hovedpoenget er jo at det ikke er leie av kraft som er virkemidlet for å gi forutsigbarhet for industrien. Det er nettopp langsiktige avtaler om kjøp fra offentlig eide kraftselskaper som skal gi langsiktighet og forutsigbarhet for industrien.
Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2013-04-23:
Komiteen har vært helt samstemt i behandlingen av denne saken og viser til at i all hovedsak blir ansvaret for transportøren overfor passasjerene styrket og utvidet. Ansvarsbeløpet øker betraktelig med et objektivt ansvar opp til en grense på 250 000 SDR per passasjer samt et subjektivt ansvar opp til en grense på 400 000 SDR. Komiteen påpeker også at det ved Aten-konvensjonen innføres et krav til tvungen ansvarsforsikring for passasjerskip som tar mer enn tolv passasjerer. Når det gjelder økonomiske og administrative konsekvenser, viser komiteen til at den nye forordningen, som sagt, vil styrke det erstatningsrettslige vernet for passasjerer ved skade til sjøs. Jeg regner med at alle kjenner til den forskjellsbehandlingen som har funnet sted etter «Costa Concordia»-forliset bl.a., som nettopp berører dette. Komiteen gjør oppmerksom på at ved innføring av tvungen ansvarsforsikring vil det kunne påløpe en viss økning i billettprisene for passasjerene, men da forordningen og lovforslaget i sin helhet styrker passasjerenes finansielle sikkerhet for eventuelle erstatningskrav, mener komiteen at det gir grunnlag for aksept. Høyere forsikringskostnader for næringen kan innebære økte kostnader for stat og fylke, da det innen offentlig kjøp av tjenester også inngår innenlands båt- og fergeruter. Dermed må det også her påregnes økte kostnader. Til sist viser komiteen til at departementet ønsker å gi Sjøfartsdirektoratet hjemmel for å kreve gebyr for å utrede disse sertifikatene – dette på grunnlag av at det må utferdiges sertifikat i tråd med lovforslaget samt at kontroll av fartøy som kommer i havn, eller som seiler fra norsk havn, som transporterer flere enn tolv passasjerer, har den nødvendige forsikringen og sertifikater på plass. Komiteen forutsetter at det ikke forskjellsbehandles mellom norske og utenlandske skip når det gjelder innkreving av gebyr ved håndhevelse av lovforslaget.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-04-23:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det ble vist til St.meld. nr. 37 for 2007–2008, den sto vi alle sammen om. Det var viktige verdimessige valg som der ble gjort. Samtidig er det sånn at kriminalomsorgen selv nå melder at målene vi satte der, ikke er mulig å nå. Det hadde vært ønskelig med en kapasitetsplan til politisk behandling i Stortinget. Organisasjonene bruker for mye tid på byråkrati og oppfølging, slik at man ikke får brukt de pengene man får, på en best mulig måte. Det melder også kriminalomsorgen selv om sin virksomhet. Jeg synes statsråden svarte godt, men utgangspunktet for interpellasjonen er hvordan man i langt større grad skal se de frivillige og ha forståelse for den situasjonen de opererer i. Et eksempel er WayBack Bergen – var det vel – som har slåss for å få en million kroner ekstra for å kunne gjøre et ressurshefte landsomfattende. Det heftet brukes av ansatte i kriminalomsorgen som et opplæringshefte for sin virksomhet. Jeg skjønner at de synes det er litt rart at de skal slåss for en million kroner for å lage et hefte om noe som kriminalomsorgen, med millioner av kroner, ikke greier å lage selv. Det er noe med at store versus små systemer kanskje tenker på litt ulike måter. Det er mange organisasjoner, ikke bare på justisfeltet, som ikke akkurat opplever at departementer eller de store byråkratiene har veldig stor forståelse for deres hverdag. Nav er en gigant, og de utfordringer vi har med Nav-reformen, er ikke akkurat små når det gjelder denne gruppen. Jeg er enig i at det offentlige er bærebjelken, men det hjelper litt lite hvis – jeg holdt på å si – spikeren ikke er der. Det er faktisk det de frivillige organisasjonene er – for å skape hele huset og landsbyen som skal til. Jeg kunne ønske meg enda litt klarere tanker. Jeg er helt enig i rollefordelingen, men ønsker en større forståelse for de frivilliges situasjon i den jobben de gjør. Jeg er glad for at statsråden er ærlig om tallene når vi snakker om tilbakefallsprosent, for det er statistiske utfordringer. Det er kun to års måling, og kriminalitetstypene er veldig forskjellige. Det synes jeg er veldig bra – slik at vi ikke bare umiddelbart sier at alt er veldig bra på alle felt i Norge når det gjelder tilbakefall. Så har jeg lyst til å si noe til slutt: Jeg har vært med på en del møter i såkalte enkeltsaker – med barnevern, med helsetjenester og med andre. Jeg må virkelig si at veldig mange av de offentlig ansatte som jeg har møtt – en del av dem, og med mye utdanning og mye såkalt kompetanse – skjønner jo ikke hva rusmisbrukeren eller dama som holder på å miste barnet sitt til barnevernet, sier. Da må jeg si at det faktisk handler om – også når det gjelder innsatte og andre med problemer – at man kanskje må ha hatt problemene selv for å skjønne hva det handler om, og for å være villig til å hjelpe. Det er der de private kommer inn.
André Oktay Dahl (Høyre), 2013-04-23:
Jeg har lyst til å takke for debatten, for jeg tror det er viktig å ha en slik debatt. Det er noen verdier vi har felles, men de verdiene skal vi ikke ta for gitt, for vi er et lite, rikt land, og da er det lettere å ha – jeg holdt på å si – overbærenhet med en del ting. I det øyeblikket vi kanskje ikke er fullt så rike lenger, så vet vi at hets, fordommer mot minoriteter og mot dem som ikke akkurat er de mest populære her i verden, nemlig mennesker som er dømt for kriminalitet, raskt følger de økonomiske konjunkturene. Så det er viktig at vi greier å holde fast på noe som er felles for alle partier. Jeg er enig med statsråden i at det skjer mye, og på noen områder er det selvfølgelig en positiv utvikling. Vi har kommet mange skritt videre. Bare det at vi har en debatt der alle partier er enige i en del av disse spørsmålene – sånn var det ikke for en del tiår siden. Vi skal være ærlige på at vi har et felles verdigrunnlag. Jeg er også enig i at mer penger ikke løser alt; vi er nødt til å bruke dem best mulig. Derfor er det viktig at vi får enda mer forskning – det mener Høyre – på hva som skjer i kriminalomsorgen, og på hva som kan ha dokumenterbar effekt. Og det gjelder ikke minst også de frivillige. For det finnes jo tiltak som har en god intensjon, og som kaller seg «frivillig», og så tør politikere nesten ikke å etterprøve pengene de får, av redsel for å gjøre seg upopulære, selv om det tiltaket kanskje ikke er verdens beste. Nå nevner jeg ingen, men jeg har skrevet meg noen bak øret som jeg tror kanskje også statsråden kan tenke på. Det er jo en grunn til at vi hadde en gjennomgang av tilskuddsordninger osv. for å være sikker på at pengene brukes best mulig. Så har jeg lyst til å gå tilbake til det jeg sa i mitt forrige innlegg: Hva er kompetanse? Og hva er forebygging? Jeg har en del ganske godt bekjente som har hatt rusproblemer og vært barnevernsbarn og eks-kriminelle, og som nå faktisk bruker mesteparten av tiden sin på å prøve å hjelpe andre. Men det alle disse forteller meg, er at det ikke akkurat er noen lett jobb å være eks-kriminell, eks-barnevernsbarn eller eks-rusmisbruker i møte med de store offentlige systemene. Det ganske mange av dem forteller meg, er at selv om du har et papir, selv om du er offentlig godkjent som en offentlig hjelper som skal ha kompetanse og kunne det meste, virker det som om svært mange av dem de møter, egentlig ikke skjønner noe som helst av det de sier, og ikke kan så mye om deres situasjon – uansett hvor lang utdanning de har, og uansett hvor mange år de har jobbet. Da tenker jeg at uansett hvilket ideologisk ståsted man har, er vi nødt til å få de store offentlige systemene til å funke bedre. Og det er der de frivillige kommer inn, for de greier på mikronivå å skjønne hver enkelt persons behov og problemer, problemer som mange har opplevd i den evige runddansen i de store offentlige systemer som ikke har tatt dem på alvor uansett hvor mange de har møtt. Så den utfordringen står ved lag, og jeg håper på godt samspill også med sittende – eventuelt eks-sittende – statsråd.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Her oppfatter jeg at vi er enige om målene, og at midlet, nemlig godt samarbeid med de frivillige, er viktig for å nå de målene vi har satt oss i kriminalomsorgen. Det skjer svært mye, og jeg skal ikke gjenta poengene jeg hadde i hovedsvaret, men understreker at her skjer det en positiv utvikling i god prosess som også involverer de frivillige organisasjonene. Flere penger ville alltid være hyggelig å ha. Bevilgningene er økt de senere årene, og på samme måte som WayBack har gjort inntrykk på interpellanten, har organisasjonen også gjort det på meg. Dersom organisasjonen har gode prosjekter, finnes det midler å søke på – slik det også er mulig for andre organisasjoner. Jeg skal ikke trøtte salen med å gjenta gjennomgangen vi hadde av rutinene for tildeling til frivillige organisasjoner, men jeg opplever at vi har fått på plass ryddige rutiner, og at vi også har funnet en god blanding av forutsigbarhet gjennom øremerkede tildelinger og frie midler som kan tildeles etter søknad. Noe av det de frivillige organisasjonene kan tilby, er ikke minst muligheten for dialog med såkalte likemenn. Noen av de eksemplene som jeg selv har hørt fortalt, gjelder nettopp det. Igjen: Hvordan en organisasjon som WayBack har prøvd å bruke noen av sine erfaringer i det å utvikle en egen metode, som er mulig å bruke også for kriminalomsorgen, er gode eksempler på samspillet som vi alle er opptatt av. Jeg ser fram til fortsatt godt samarbeid med frivillige organisasjoner om det viktige arbeidet med å tilbakeføre straffedømte til et kriminalitetsfritt liv.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-04-23:
Denne debatten er viktig, og jeg vil også takke for at interpellanten tok opp spørsmålet. Jeg synes det er en bemerkelsesverdig enighet vi nå har om hvordan man skal jobbe med kriminalomsorgen for å få en straff som virker. Denne statsråd hadde gleden av å gjøre det forberedende arbeidet med den første kriminalomsorgsmeldingen, som kom i 1998, og har nå også gleden av å følge opp meldingen fra 2008. Vi ser at vi må jobbe systematisk for å unngå også institusjonalisering gjennom selve soningen. Å takle hverdagen er for mange innsatte krevende, og det blir ikke mindre krevende etter løslatelse. Det kan være knyttet til rus, arbeid, økonomi, bolig og også det sosiale livet. Nettopp derfor er denne måten vi har organisert tilbakeføringsarbeidet vårt på, så viktig. Det er behov for et sterkt samarbeid mellom offentlige etater, og det er behov for et godt nettverk med de frivillige organisasjonene. Jeg hadde nær sagt at her er det oppgaver til alle. Jeg opplever også at den måten vi nå har organisert oss på, legger vel så godt til rette for at de frivillige også skal kunne få yte god innsats med god effekt. Det er jeg ekstra glad for, for dette samarbeidet er svært sentralt for oss, og vi er i en privilegert situasjon når vi vurderer de mange søknadene som kommer inn. Det er gode forslag til hvordan de kan forsterke og forbedre en innsats som vi ser blir bedre så å si år for år, og at vi derfor får mye igjen for de pengene som er avsatt til engasjert, frivillig innsats. Beløpene har som sagt økt år for år de senere årene, og jeg ser også at det er rom for ytterligere økning. De offentlige systemene må fungere bedre, sier interpellanten, og det kan jeg være enig i. Samtidig gleder jeg meg over at de nå er langt bedre enn for bare få år siden, og vi skal altså videre.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2013-04-23:
Det er ikkje alltid så lett å sjå kva som står når ein har litt dårleg syn. Kollegaen min og eg sat i salen, såg på skjermen og såg «ekomloven», og vi vart einige om at det såg ut som det stod «ekornloven». Det minte meg om første gongen eg høyrde om råfisklova. Eg lurte på kvifor ein i all verda måtte ha ei eiga lov for rovfisk. Slik kan det gå når ein ser feil eller høyrer feil. Elektronisk kommunikasjon har hatt ei viktig rolle i det norske samfunnet i fleire tiår. Utviklinga av kommunikasjonen har gjort at vi nesten heile tida og alle stader er tilgjengelege – og er på nett. Kommunikasjon i dag er meir enn berre telefonsamtalar. Dette har ført til at det som for få år sidan berre var eit telenett, no også skal handtere store datamengder som gjer det mogleg å kommunisere med kvarandre på ulike plattformer. Dette krev at vi må henge med i utviklinga og stadig oppgradere infrastrukturen for å kunne takle nye utfordringar. Det gjer at det er behov for endringar og justeringar av rammeverket både nasjonalt og internasjonalt, noko som er grunnen til denne endringa i ekomlova. Eg finn det riktig å minne oss alle om at formålet i ekomlova er å sikre brukarar i heile landet gode, rimelege og framtidsretta elektroniske kommunikasjonstenester ved å bruke samfunnet sine ressursar effektivt, leggje til rette for berekraftig konkurranse og stimulere til næringsutvikling og innovasjon. Trass i at konkurransen fungerer godt i stadig fleire delmarknader innafor elektronisk kommunikasjon, er det framleis behov for ein politikk som fremmar utviklinga av nett og elektroniske kommunikasjonstenester her til lands. Breiband og utbygging av stadig raskare nett fram til sluttbrukarane står høgt på den politiske dagsordenen i Noreg. For Senterpartiet er det viktig at denne utviklinga skjer over heile landet. Det er framleis behov for å føre ein aktiv politikk for å kunne byggje ut raskare breiband, samtidig som innbyggjarane blir stimulerte til å ta i bruk breibandstenester. Ein annan avgjerande faktor er sikkerheit og beredskap. I Noreg har vi svært god kvalitet på nettet vårt, og det er høg oppetid i tele- og datanettet. Likevel har vi sett at sikkerheita i netta ikkje alltid har vore god nok. Naturkatastrofar, ekstraordinære hendingar og ulykker har vist at vi er avhengige av å ha ein velfungerande telekommunikasjon. Det er derfor ein viktig faktor i lova at ein no tek høgd for å knytte sikkerheita i ekomnettet og tenester opp til ein forsvarlegheitsstandard. Personvernet til den enkelte står sterkt i Noreg. Det er ikkje heldig med ei utvikling der tele- og dataselskap som opererer i Noreg, sender informasjon gjennom andre land, og at desse landa har anledning til både å kunne overvake, avlytte og sjekke innhaldet i norske borgarar sine e-postar. Dette er Senterpartiet svært kritisk til. Komiteen viser til det departementet har uttrykt, at norske borgarar må informerast om norsk intern kommunikasjon via enkelte tele- og dataselskap blir ruta utanfor norske grenser, og at brukaren skal få vite kva konsekvensane kan bli, slik at ein kan velje ein annan teleleverandør.