Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
La meg starte med å gi honnør til Kristelig Folkeparti for partiets sentrale rolle i utviklingspolitikken. Jeg må skuffe representanten Rasmus Hansson, som mente han skulle være ankermann i så måte, men jeg vil slå fast at mye av tankegodset i Kristelig Folkepartis representantforslag nå også er videreført og konkretisert i regjeringens melding til Stortinget om norsk utviklingspolitikk. Det er også riktig å minne om at i de siste fire årene har regjeringen inngått budsjettforlik med Kristelig Folkeparti, hvor Kristelig Folkeparti også i betydelig grad har hatt en hånd på rattet når det gjelder innretningen av norsk bistandspolitikk de fire siste årene, noe som har vært veldig bra – et veldig konstruktivt samarbeid. Noen har nok på dette området vært litt mer opptatt av kartet enn av terrenget. Terrenget på dette området er at det har vært bred enighet i Stortinget om innretningen, og Kristelig Folkeparti har vært med på de budsjettene og den innretningen som har vært vedtatt. Det er ikke sikkert det stemmer overens med det kartet man ønsker å tegne, men det er nå en gang slik at terrenget vinner over kartet. Gjennom bærekraftsmålene har verdenssamfunnet satt seg ambisiøse mål: Fattigdommen skal utryddes innen 2030. Samtidig står vi overfor en krevende situasjon preget av krig, konflikt og et internasjonalt normverk under press. Jeg er helt enig i, og har slått fast i stortingsmeldingen, at det er fattigdomsorienteringen som gjelder i norsk utviklings- og bistandspolitikk. Samtidig vil jeg legge frem et dilemma for Stortinget, for det er flere her som har sagt at regjeringen ikke har gjort nok for å konsentrere seg om en fattigdomsorientering. Men samtidig er det de representantene som også har fremhevet at f.eks. regnskogsatsingen er avgjørende, noe som jeg også er enig i, men regnskogsatsingen gjør altså Brasil til det fremste mottakslandet av norsk bistand, og dette skjedde under åtte år med rød-grønn regjering. Jeg kritiserer det ikke. Jeg står inne for det. Men det har vært en av årsakene til at fattigdomsorienteringen har gått litt ned i norsk bistand. Samtidig er det de aller fattigste landene som blir rammet av klimaendringene, så dette er noe vi må ta med oss i den videre diskusjonen. En annen årsak til at fattigdomskonsentrasjonen har gått litt ned, er at vi har økt den humanitære innsatsen med 50 pst. på grunn av den forferdelige katastrofen – den verste humanitære katastrofen som har rammet verden siden annen verdenskrig – som nå på sjuende året pågår i Syria. Syria og nabolandene, i hvert fall Libanon og Jordan, er faktisk definert som mellominntektsland i det nedre sjiktet. Men et land som står overfor den type asymmetriske utfordringer, skal selvsagt få hjelp. Og det har Stortinget også vedtatt. Det viser noe av den fleksibiliteten som også er nødvendig i utformingen av et fremtidsrettet bistandsbudsjett. Jeg er helt enig med dem som sier at utviklingspolitikk er langt mer enn bistand. Som virkemiddel er bistand på langt nær tilstrekkelig for å nå bærekraftsmålene. Hvordan skal norsk utviklingspolitikk utformes i en slik situasjon? Hvordan bruker vi bistanden mest mulig effektivt? Bærekraftsmålene representerer en ny tilnærming til utvikling. De er universelle. De forplikter oss alle. Landene er gjensidig avhengige av hverandre. Ulike politikkområder henger sammen. Vi skal sikre at helheten i norsk politikk så langt som mulig bidrar til utvikling i fattige land. Vi foreslår opprettelse av et bredt sammensatt forum som skal bidra til at vår politikk blir enda mer samstemt. Jeg synes det er konstruktive innspill også fra komiteen om dette. Det samme gjelder forslag om f.eks. å opprette en egen enhet i Norad som skal jobbe med bl.a. kapasitetsbygging.