Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2002-02-07:
Vi sier ofte – og vi mener det vel: Barna er det viktigste vi har, ikke minst med tanke på framtiden. Men også med tanke på nåtida, for barn har rett til å være barn, til å oppleve trygghet, til å oppleve omsorg, til å oppleve at de får utfolde seg som små mennesker uten forpliktelser og uten ansvar. Det er barnets rett. Når da voksne mennesker bruker barnet som et middel for seg selv, skjer det pervertering, som er helt uakseptabelt. Den saken som vi har til behandling i dag, har sin bakgrunn. For det første ble det tydelig sagt fra at når det gjaldt overgrep mot barn, var det få saker som ble anmeldt. Av de sakene som ble anmeldt, var det altfor mange saker som ble henlagt, og det at de ble henlagt, skyldtes som regel at man ikke hadde godt nok tilfang av bevis for å kunne føre saken videre. I de sakene som man førte videre i rettsapparatet, var det bare en brøkdel som førte til felling av overgriper. Og grunnen var at man hadde for dårlige bevis. Hvorfor var det slik? For det første fordi politiet ikke hadde nok kompetanse til å etterforske slike saker. Man var ikke utrustet, verken personellmessig eller på annen måte, til å ta seg av dette. For det andre fordi det ulike steder rundt omkring i landet var vanskelig å skaffe nødvendige fagpersoner som kunne være med på å sikre bevis innen rimelig tid etter at overgrepene var begått. Det kunne gå opptil fire uker fra en anmeldelse på et overgrep forelå og til det var foretatt rettslige avhør som var av en slik karakter at de kunne brukes i en etterfølgende rettssak. Og hva så i de fire ukene som gikk? Jo, da var barnet på en måte overlatt til seg selv. Det fikk ikke lov til å snakke med andre voksne om det som hadde skjedd, for hvis det gjorde det, ville ikke barnets utsagn være brukbart i en kommende rettssak, fordi barnet da ville være påvirket av de voksne, noe som var diskvalifiserende. Og for det tredje: Bevisstheten om disse tingene som jeg har pekt på, førte til at saker som gjaldt overgrep, ble nedprioritert ved mange kontorer – om ikke bevisst, så underbevisst: Vi vet at dette klarer vi ikke, derfor vil vi utsette å ta fatt i det. Hva ble så resultatet av dette? Det viktigste var at barna følte seg sviktet av voksensamfunnet. Vi tok ikke, og tar ikke, barna på alvor. Vi nedtoner deres opplevelse, og sier på den måten indirekte til barna at de lyver. Det er fryktelig. Derfor er det nødvendig at vi griper fatt i det. Resultatet ble videre en oppgitthet blant folk. Man tenkte og følte at det ikke var noen vits i å anmelde slike saker, siden det likevel ikke førte til noe annet enn ytterligere ubehageligheter. Det tredje dette førte til, var dessverre at vi fikk en del justismord i denne sammenheng. Mennesker ble anklaget og dømt på galt grunnlag. Og det er ingenting som er så ødeleggende for disse sakene som når personer står fram i etterkant og sier at det man sa, ikke var sant, det var diktet opp eller framkommet under press fra noen andre. Derfor er det nødvendig at vi gjør noe med det. Og derfor foreslo Kristelig Folkeparti i trontaledebatten i 2000 at man skulle få etablert en sentral kunnskapsbase om disse tingene, slik at man kunne ha et overgripende organ som kunne settes inn til bruk over hele landet. Da ville vi slippe en forskjellsbehandling, ved at man ikke bare kunne foreta avhør og gi barnet hjelp som var adekvat, og som kunne brukes i en påkommende rettssak, der hvor man hadde fagpersonale tilgjengelig. Derfor er jeg glad for at vi er kommet dit vi er i dag. Vi har fått en enstemmig innstilling, og det er jeg glad for. Arbeiderpartiet stemte riktignok imot at vi skulle få etablert en sentral kunnskapsbase da dette ble lagt fram i trontaledebatten, men jeg er glad for at vi er enige og har møttes – kanskje ikke i det som etter Kristelig Folkepartis vurdering er det beste alternativet, men dog: Dette er en begynnelse på noe som jeg tror kan komme til å bli viktig. I en psykolograpport gjengitt i Aftenposten 11. januar i år sies følgende: «Barnevern og rettsvesen mangler innsikt og kompetanse om barns reaksjoner i overgrepssaker.» Barn velger å tie, og det gjør de på grunn av skam, trusler og ønske om å beskytte. Det sies i denne rapporten at det ser ut til at både barnevern og rettsvesen forutsetter at barn kan uttrykke seg tydelig om overgrep når nære personer er mistenkt. Det gjør ikke barn. Det offentlige blir altså mer opptatt av korrekt oppførsel i forhold til lover og regler enn å fokusere på barnets interesser. Det er en misforståelse. Det er barnets interesser og barnets framtid som må stå i sentrum for vår oppmerksomhet i disse tingene. Derfor er ikke vi i Kristelig Folkeparti så fryktelig redde for at det kunne blitt noen sammenblandinger når Kripos-sjefen opprinnelig foreslo at de skulle kunne knytte til seg andre fagmiljøer. Jeg har tillit til at politiet ville være så profesjonelle at de kunne skille mellom snørr og bart. Men når man da likevel har gått bort fra det, syns jeg det er veldig riktig – og det er også understreket fra de andre partiene fra denne talerstolen – at man skal ha tilgang på det nødvendige personale som kan gå inn i den aktuelle sak. Og det gjelder altså uansett hvor man er i landet. Vi har vært innom hospitantordningen. Og jeg syns det er interessant å lese det som stod i Drammens Tidende den 14. januar i år. Der fortelles det fra Modum lensmannskontor om en medarbeider som har jobbet ved Kripos, og som nå har kommet til dette kontoret. Det har resultert i en ganske betraktelig økning i etterforskning av slike saker i Modum – sikkert ikke fordi det i Modum er så mye verre enn andre steder, men fordi man har fått kompetent personale til å jobbe med disse tingene, avdekkes også sakene. Det er det som er en hovedhensikt og en intensjon med dette. De som virkelig er gjenstand for overgrep, skal bli tatt på alvor. De skal bli fortalt at det er ikke du som er den skyldige. Du skal få den nødvendige hjelp, og den skyldige skal bli tatt. Da, for å ta det som siste punkt ettersom det er 25 sekunder igjen av min taletid, er det også viktig at rettsvernet ivaretas for den som anklages for å være overgriper. Det kan fort bli en psykose hvor alle skal ta overgriperen. Da må vi være sikre på at det vi gjør, er rett, og det tror jeg vi kan oppnå med det vi starter på og etablerer i dag.