André Oktay Dahl (Høyre), 2004-09-30:
I likhet med statsråden er jeg enig i at vedtaket vi kommer til å fatte i dag, er en seier for ytringsfriheten, ikke nødvendigvis bare på grunn av vedtakets innhold, men måten det har kommet til på, ved at argumenter har møtt argumenter, og at vi har lyttet til hverandre. Men ytringsfrihet krever ganske mye. Vi kan jo ikke forby alt vi ikke liker. Denne debatten har vist at et selvfølgelig utgangspunkt for alle i denne salen er at diskriminerende holdninger så langt det er mulig, motarbeides ved at de får anledning til å komme til overflaten og ut i offentligheten, og det er jo selve forutsetningen for at de i det hele tatt skal kunne imøtegås. Som forholdsvis ung Høyre-representant – og enda litt tidligere, Unge Høyre-representant – har jeg lenge på prinsipielt grunnlag vært oppgitt over den såkalte rasismeparagrafen. I tillegg synes jeg det har vært problematisk at den stort sett kun har tjent som en symbolparagraf uten noen som helst særlig rettslig status. Her er jeg for øvrig enig i beskrivelsen fra representanten Storberget. Av disse grunner har jeg, i likhet med mange andre i Høyre, i lang tid vært av den prinsipielle oppfatning at den likeså godt kan og bør fjernes. Men etter grundig refleksjon har jeg, i likhet med Regjeringen og saksordføreren, kommet frem til at det finnes en annen løsning: nemlig i noe større grad å gjøre den funksjonell. Og når jeg sier i noen grad, gjør jeg det på bakgrunn av at vi fortsatt vil legge til grunn et grunnlovsvern for rasistiske ytringer, for det er det det er snakk om: i hvilken grad man verner dem som hetser. Og det vernet vil fortsatt være sterkere enn eksempelvis vernet som følger av ytringsfrihetsbestemmelsen i Den europeiske menneskerettighetskommisjon, artikkel 10. Dette vil fortsatt være det området hvor vernet etter Grunnloven § 100 er sterkest sammenliknet med vernet etter EMK. Vi vil med andre ord ligge ganske så langt over det minimumsvernet som følger av artikkel 10 på dette punktet. Spørsmålet som flere har reist, er da hvor langt man skal gå i forhold til å beskytte dem som hetser, eller dem som legger til rette for anonym hets, f.eks. gjennom opptrykk av anonyme tekstmeldinger i en større regionavis som undertiden oppfordrer til voldshandlinger mot bestemte grupper. Et argument som ofte blir brukt, er at vi må tåle rasistiske ytringer. Ved siden av å understreke at rasistiske ytringer faktisk fortsatt sikres et relativt sterkt grunnlovsvern, synes jeg imidlertid det er grunn til å stille spørsmålet tilbake om hvem disse vi som må tåle såpass, er. På samme måte som det av historisk erfaring viser seg å være lett å reise alle liberale prinsippers fane høyt og klart når man er mett i magen, f.eks., og har en økonomi eller et overskudd som tillater det, er det også veldig enkelt å innta et helt klart prinsipielt standpunkt i alle saker når man f.eks. selv ikke er en av disse vi som skal tåle såpass. Disse vi som skal tåle såpass, er nemlig 12- eller 14-åringer, som i sin mest sårbare fase av livet er ekstremt utsatte og vare på grunn av eventuelle avvik fra majoriteten grunnet eksempelvis hudfarge, religion eller legning. Innenfor en av disse gruppene er det faktisk slik at 25 pst. ikke tålte såpass, og tok sitt eget liv. Etter Høyres oppfatning er ytringsfrihet en menneskerettighet som skal ha nær sagt fullstendig vern. Men etter min oppfatning er det ingen menneskerett å få komme med de groveste rasistiske og truende ytringer, spesielt ikke anonymt, slik tilfellet var i en sak som nå ligger til behandling i Pressens Faglige Utvalg på bakgrunn av praksis i Romerikes Blad, hvor man satte på trykk anonyme tekstmeldinger som hadde et rimelig grovt innhold, for å si det forsiktig. Utgangspunktet må være å legge til rette for mest mulig åpen offentlig debatt. Slik ble det da heldigvis også i saken vedrørende Romerikes Blad, hvor undertegnede ble kontaktet av flere organisasjoner i forbindelse med vår behandling av ytringsfrihetsmeldingen og Grunnloven her i dag. Dette er for øvrig en sak der jeg er spent på i hvilken grad det moralske ansvar som en større regionavis har etter «Vær varsom»-plakaten, blir bekreftet og konkretisert. Offentlig debatt blant alle oss som tåler en del, kan nemlig ikke reparere all skade som er påført barn og unge med ulike typer minoritetsbakgrunn. Dette har Stortinget tidligere tatt innover seg ved å vedta straffeloven § 135a som et supplement og en sikkerhetsventil i de aller groveste tilfellene. Som statsråden og flere har vært inne på, har Norge gjennom ratifisering av f.eks. FNs rasediskrimineringskonvensjon forpliktet seg til å ha et lovforankret vern – og et effektivt vern – mot rasisme. Norge har fått kritikk for at vi ikke har hatt det, og Arve Beheim Karlsen-saken er ett av flere eksempler på at vårt lovvern ikke har vært effektivt nok, og det utgjør også noe av bakteppet for at komiteflertallet har inntatt det standpunktet vi har gjort. Ved å justere skyldkravet noe og presisere hvilke situasjoner som kan omfattes, er det et signal om en justering av en rettstilstand i enkelttilfeller som kan supplere den offentlige debatt som virkemiddel. Når kontrollkomiteens flertall understreker at dagens rettspraksis ikke er i pakt med det Stortinget i sin tid hadde som intensjon, er det, slik jeg ser det, et tydelig verdivalg og en oppfyllelse av våre folkerettslige forpliktelser. Jeg vil også si at jeg etter representanten Engebretsens svar til representanten Lilletun avventer og ser hvor Arbeiderpartiet lander, og hvilken holdning man inntar i saken, når dette endelig skal behandles. I forhold til hva som kan sies å være henholdsvis kjerne og ytterpunkt i ytringsfrihetsbegrepet, ligger på den ene siden porno og på den andre siden politisk reklame. Jeg synes selvfølgelig det er noe paradoksalt at enkelte ser ut til å være mer opptatt av å sikre den enkelte en rett til tilgang på porno, mens man samtidig anser politisk reklame som skadelig for demokratiet, når den nå vil bli en realitet. Høyre ønsker politisk TV-reklame velkommen fordi vi har tiltro til at folk ikke nødvendigvis gradvis mister vurderingsevnen om de først ser en politisk reklame i avisen til morgenkaffen, hører en politisk reklamesnutt på radioen i bilen på vei til jobb, ser en politisk valgplakat utenfor kiosken der de handler snop til kinoforestillingen, hvor de ser en politisk reklame før filmen – og i fremtiden kan se kanskje den samme reklamen når de kommer hjem og setter seg foran TV-en. Debatten om politisk TV-reklame synes jeg i media har vært en debatt à la debatten om i hvilken grad man skulle tillate fargefjernsyn. Medienøytralitet synes jeg er et viktig stikkord. Men i tillegg har vi jo i realiteten allerede politisk TV-reklame i dag, selv om LO-lederen og enkelte andre antakeligvis også her ville si at det bare er snakk om en form for opplysningsvirksomhet helt uten politisk strategi, f.eks. for å fjerne den sittende regjering, når såkalte upolitiske reklamer sendes i beste sendetid. Et annet argument som har vært brukt, er at politisk reklame vil innebære slagordpregede budskap og vulgarisere den politiske debatten. Skulle man ha fulgt denne tankegangen, skulle man vel egentlig litt spøkefullt vært kritisk til så vel 1. mai-paroler, alle partiers valgplakater med slagord, slagordpreget ordskifte i f.eks. en del «Holmgang»-debatter, osv. Selv om man noen ganger kan lure på om verden har gjennomgått opplysningstiden, for å si det sånn, eller ser ut til å ha glemt de mindre gloriøse delene av historien, tror faktisk Høyre at folk flest er i stand til selv å vurdere ganske mye relativt kritisk – ja kanskje bedre enn mange av oss som sitter her i salen til og med, og den sikreste måten å hindre dem i å gjøre det på er å ta ansvaret for, og fra, dem. Derfor ønsker vi politisk TV-reklame velkommen, og vi er ikke bekymret for såkalte amerikanske tilstander, da for så vidt mange norske politikere helt på egen hånd har greid å skape velgerforakt ved f.eks. ikke å være seg lederansvaret bevisst i forhold til å fremføre et budskap om verdiskaping fremfor bare forbruk og slagord om gull og grønne skoger. Til slutt har jeg lyst til å ta opp et lite poeng som da ytringsfrihetsmeldingen ble lagt frem, i likhet med ganske mye fikk stor tilslutning, men som har blitt overskygget av sommerens debatt. Lovfesting av prinsippene i Redaktørplakaten gir redaktørene verktøy til å være gode og modige kanalvoktere, sa Nils E. Øy, generalsekretær i Norsk Redaktørforening, i Morgenbladet i mai 2004. At man i et samfunn som vårt vil ha medieeiere som vil ha profitt for investert kapital, er ganske naturlig. Jeg tror lovfesting av Redaktørplakaten er en sikring av mangfold i media ved at den enkelte redaktør ikke fungerer som en ren stråmann for litt mindre bevisste eierinteresser, f.eks. i møte med eiergrupperinger som har et litt annet syn på redaktørens rolle enn det vi har hatt tradisjon for i dagens Norge. Helt til slutt vil jeg benytte anledningen til å takke representanten Engebretsen for at han roste at det i sin tid ble satt ned en ytringsfrihetskommisjon. Den rosen skal selvfølgelig videreformidles til Høyres tidligere stortingsrepresentant Hallgrim Berg, som var en av dem som tok initiativet til dette, en sak som nå for øvrig blir lost i havn av en saksordfører fra Høyre. På vegne av Høyre har jeg også lyst til avslutningsvis å gi ros til alle her som har gjort det justisministeren var inne på: benyttet seg av sin ytringsfrihet på en god måte. Det viser seg at man kommer frem til gode resultater til slutt, når man bare setter seg ned og lytter til hverandre.