Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-06-14:
Jeg slutter meg i stor grad til innleggene fra representantene Laila Gustavsen og Morten Høglund – og i veldig stor grad de tilleggskommentarene som representanten Høglund hadde om dagens situasjon i Kirgisistan. Han understreket tydelig at verdenssamfunnet på mange måter har satt seg på tilskuerbenken i denne saken. Det illustrerer at det er forskjell, alt etter hvor på kloden en konflikt finner sted, når det gjelder å få den øvrige verdens oppmerksomhet. Innstillingene i dagens debatt fra utenriks- og forsvarskomiteen viser med all tydelighet bred politisk enighet i Stortinget, og at det parlamentariske arbeidet Norge deltar i, er ytterst nødvendig. Det illustrerer også på mange måter den nye rollen til en ny komité, hvor forsvarssaker og utenrikssaker er slått sammen. De gamle grensene som eksisterte i forbindelse med deling av saker, eksisterer ikke lenger. Forsvars- og sikkerhetspolitikk er på mange måter nå blitt Norges kjerne i deltakelsen i det utenrikspolitiske arbeidet. Innstillingene gir oss også et tydelig bilde av at Norge fortsatt befinner seg i en lykkelig utkant i Europa, samtidig som det viser betydelige sikkerhetspolitiske utfordringer i verden, og et Europa i endring. Innstillingene bærer som sagt preg av bred enighet i Stortinget om vår deltakelse. Norge – med meget aktiv deltakelse fra vår delegasjon i Europarådet – lyktes i å få Thorbjørn Jagland valgt til ny generalsekretær i rådet, og det er vi alle glade for. Det arbeidet med fornying og forenkling som Jagland nå tar fatt på, har vist seg å være nødvendig, og jeg tror vi alle sammen håper at Jagland vil lykkes med sin generalsekretærjobb. Men Jagland får mye å henge fingrene i. Vi ser eksempelvis at Den europeiske menneskerettighetsdomstol er i en situasjon hvor antall klager hoper seg opp. Det er et økende antall klager på brudd på alminnelige borgerlige rettigheter i Europa. Den europeiske menneskerettighetsdomstol sitter i dag med rundt 119 000 ubehandlede saker, mange av disse fra land i Sentral- og Øst-Europa, herunder Russland, i tillegg til områdene i Sør-Kaukasus. Fra norsk side er det – og har det vært – viktig å bidra til å sikre effektivitet, kapasitet og fremdrift i domstolens arbeid. NATO har vært en garantist for fred og stabilitet i Europa. Mange vil kunne slå fast at alliansen vi er medlem i, vant den kalde krigen – en tidsepoke som heldigvis er over. I dag er det ikke det klassiske, historiske Øst–Vest-skillet – og konfliktene – som først og fremst engasjerer alliansens daglige virksomhet. Innstillingen om samarbeidet i NATO viser til fulle at NATO er bærebjelken i norsk utenriks- og sikkerhetspolitikk. NATO er blitt det mest sentrale transatlantiske forum for konsultasjoner om sikkerhetspolitiske spørsmål, også for Norge. Samtidig gir innstillingen et bilde av en allianse med store oppgaver og utfordringer. Snart ti år på plass i Afghanistan er naturlig nok utfordrende, særlig personellmessig og økonomisk, for alliansen. Alliansen skal i år, som også andre har vært inne på, vedta et nytt strategisk konsept, hvor mange land, herunder Norge, har spilt inn ønsket om et mer synlig NATO også i våre nærområder. Vi har sett at forholdet mellom NATO og Russland har blitt forbedret i perioden. Imidlertid er fortsatt kampen mot terror – terrortrusselen – og kampen mot spredning av atomvåpen til bekymring for de fleste parlamentarikerne i forsamlingen. Norge har som kjent i 2009 i tillegg til deltakelsen i Afghanistan deltatt med en fregatt i en EU-operasjon mot piratvirksomhet utenfor Somalia. Deltakelsen gir utelukkende positive tilbakemeldinger på den innsatsen som Norge bidrar med. Den omtalen som representanten Laila Gustavsen gav av bildet rundt parlamentarisk deltakelse i NATO-samarbeidet, slutter jeg meg fullt og helt til, og ikke minst er det interessant – også ut fra egen erfaring – å registrere den gode dialogen NATO og russiske parlamentarikere for tiden har. Så noen ord om Vestunionen. Alt tyder på at det går mot slutten for Vestunionens parlamentarikerforsamling. Det ser ikke lenger ut til at det er et ønske om å beholde institusjonen. Vestunionens faste medlemmer har ikke lenger vilje til å finansiere en drift som regnes for å være altfor dyr. Uttalelser fra Europa går i denne sammenheng ut på at en eventuell ny ordning må bli atskillig billigere enn dagens drift. Sekretariatet i Vestunionen avvikles, og kontorlokalene i Paris forlates. I dag kan det se ut som om diskusjonen i Europa i større grad konsentrerer seg om viljen til eller ønsket om å utvikle alternative institusjoner til Vestunionen på parlamentarisk nivå. Flere har pekt på COSAC-modellen, men spørsmålet synes i like stor grad å handle om økonomi og kostnader med hensyn til et videre samarbeid. Flere peker også på at Vestunionen ikke lenger har tilstrekkelig legitimitet, i og med at Vestunionen kun består av ti av EUs 27 medlemsland som direkte medlemmer. Imidlertid synes holdningen i Europa å være åpen for en form for videreføring av arbeidet med parlamentarisk samarbeid og drøftelser om EUs utenriks- og sikkerhetspolitikk, men det pekes tydelig på at en ny ordning må være i overensstemmelse med Lisboa-traktaten. Det er for øvrig her at COSAC-samarbeidet kommer frem i Lisboa-traktatens protokoll 1. Ingen EU-land synes å være imot at Vestunionen PAs assosierte medlemmer involveres på en eller annen måte i et nytt samarbeid, såkalt tilpasset løsning, som Tyskland peker på, eller en uformell oppfølgingsmekanisme, som franskmennene uttaler det, som vil kunne inkludere også norske stortingsrepresentanter. Som NATO-medlem og bidragsyter til EUs krisehåndteringsoperasjoner bør det være naturlig og av gjensidig interesse at Norge får en aktiv parlamentarisk tilknytning til Europas sikkerhets- og forsvarsdebatt. I Europaparlamentet ser man behovet for en styrket dialog om sikkerhets- og forsvarspolitiske spørsmål, uten å konkludere med hensyn til hvordan et slikt samarbeid skal organiseres. Dette blir et sannsynlig spørsmål i forbindelse med diskusjonen om EUs nye utenrikstjeneste. COSAC, som for øvrig er en sammenslutning av europakomiteene i EU-landene og søkerlandenes nasjonale parlamenter, møtes rundt to ganger per halvår. EU-institusjonene – kommisjonen, rådet og EU-parlamentet – inviteres til møtene, i tillegg inviteres enkelte land, herunder Norge og Island, i enkelte tilfeller. Formålet med COSAC er først og fremst å bidra til økt innsyn og kontroll med EU fra de nasjonale parlamenters side. Som nevnt pågår det nå i EU en aktiv diskusjon om hvordan forsvars- og sikkerhetsdebattens parlamentariske deltakelse skal organiseres. For Norge må det, etter Høyres oppfatning, være avgjørende at vi tilstreber en så nær tilknytning som mulig til de organer som får ansvaret for parlamentarisk kontroll med EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk. Komiteen har beredt grunnen for dette gjennom å arbeide for permanent deltakelse i så vel COFAC som COSAC, men også i andre sammenhenger. Stortinget styrker jo som kjent kontakten med Europaparlamentet, noe som også bør kunne gi oss inngrep med EUs politikk. Det haster derfor nå med å få denne representasjonen på plass i Brussel. Kanskje bør presidentskapet sette på dagsordenen spørsmålet om behovet for å styrke parlamentarisk deltakelse i Europas forsvars- og sikkerhetsdebatt, og hvordan denne kan utvikles. Det handler til syvende og sist om å kunne ivareta våre interesser på disse områdene, kombinert med Stortingets ønske om en mer aktiv deltakelse.