Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2015-10-05:
De siste to årene har helt klart vist, og valgresultatet har ettertrykkelig bekreftet, at vi har en regjering som virkelig kan det å mobilisere folk – mot sin egen politikk. Først var det reservasjonsretten som mobiliserte tidenes største protesttog 8. mars – et angrep på retten til fri abort, for legenes valgfrihet, og til kvinnenes eget beste, påsto representanter for regjeringen. Så kom kuttet i pappakvoten – for familienes valgfrihet og fleksibilitet, mente regjeringen, mens folkemeningen, forskning og alt av empiri på feltet var entydig imot. Resultatet vil bli at norske fedre tar ut mindre permisjon. Fedre som slåss mot uvillige arbeidsgivere vil få mindre valgfrihet, og familiene mister noe av den fleksibiliteten som kvoten gir ved at begge i realiteten kan være småbarnsforeldre og samtidig gå raskt tilbake i jobb. Så kom endringene i arbeidsmiljøloven, som førte til generalstreik for første gang på 16 år. Hundretusener av mennesker i byer og bygder over hele landet la ned arbeidet og tok til gatene. Ikke at noe av dette entydige engasjementet gjorde nevneverdig inntrykk på regjeringen. Da 8. mars-togene var lengre enn noen gang, rykket statsministeren ut og sa at hun ikke kunne forstå hvorfor folk gjorde dette til en så viktig sak – kvinnene hadde bare ikke skjønt at et angrep på deres rettigheter egentlig var til deres beste. Folket hadde heller ikke skjønt at bare de ble pålagt lengre arbeidsdager, mer overtid, og å skulle måtte kunne jobbe flere søndager på rad, samtidig som stillingsvernet svekkes, da fikk de en enklere hverdag. Folket har selvsagt skjønt. Velgerne har alltid rett. Folk har skjønt at regjeringens politikk – sak for sak, skritt for skritt – tar Norge i feil retning. Folk ville ikke ha høyrepolitikken. Derfor snakket ikke regjeringen om den før valget. Nå har de i to år servert sak etter sak hvor omstilling, fleksibilitet og valgfrihet er det uttalte målet, hvor løsningene beviselig er blåkopier fra gamle tider, og mindre valgfrihet og mindre fleksibilitet for folk, og hvor en svekket arbeidslinje og et svekket Likestillings-Norge er det reelle resultatet. Noe av det første regjeringen gjorde, var å trekke stortingsmeldingen om likestilling som de rød-grønne hadde lagt fram. Den pekte på veien videre for Likestillings-Norge, med visjoner og tiltak, fordi likestilling ikke kommer av seg selv. I to år har vi ventet på at regjeringen skal legge fram sin helhetlige likestillingspolitikk – planen og tiltakene for veien videre. Mens vi har ventet på det, har regjeringen servert kutt i og stadige angrep på pappapermisjonen, økt kontantstøtte, kutt i tiltak mot ufrivillig deltid, innføring av ny arbeidsmiljølov som særlig rammer kvinner, økte barnehagepriser og -køer. Skritt for skritt har regjeringen satt likestillingen i revers og fortsetter å svekke de tiltakene som beviselig har gjort mest for at Norge troner på likestillingsstatistikken – en statistikk som også regjeringens statsråder smykker seg med når de er i utlandet. Disse resultatene kom ikke av seg selv. Vi ble likestillingslandet fordi vi gikk systematisk til verks. Arbeiderpartiets regjeringer bygget strukturer for å sikre kvinner og menn like muligheter. Vi mente og mener at likestilling er et politisk ansvar slik riksveier, pensjonssystemet og barnevernet er det – ikke et personlig ansvar som du må sørge for selv med harde forhandlinger rundt kjøkkenbordet, og at du deretter må takke deg selv dersom du kommer til kort. Likestilling ble ikke nevnt i trontalen, dessverre, men det var kanskje ikke uventet. Det er på høy tid at regjeringen viser kortene, viser oss sin helhetlige likestillingspolitikk – eller dessverre kanskje mangel på helhetlige likestillingspolitikk – og at vi får en debatt om veien videre for Likestillings-Norge i denne sal.