Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-03-01:
I et høringsnotat til helse- og omsorgskomiteens siste budsjettbehandling skrev stiftelsen «Innen 48 timer» følgende: «Tidsrommet fra mistanken om kreft oppstår til diagnose er stilt er avgjørende for overlevelse. Hver dag dør det mennesker i Norge fordi diagnosen ble stilt for sent. Behandlingen er ulik for ulike kreftformer, og for enkelte kreftformer er det ikke kritisk med oppstart innen 20 dager. For andre kreftformer er 20 dager forskjellen mellom overlevelse eller død.» Regjeringen har vært mer utydelig enn tydelig overfor kreftpasientene i det siste, er min påstand. Ett eksempel er valgløftet om en behandlingsgaranti innen 20 dager, som har blitt til en målsetting. Slik oppfattet iallfall pasientene dette, og igjen sitter de med flere spørsmål enn tidligere. Når opposisjonen nå foreslår en forpliktende kreftgaranti, som samsvarer med det valgløftet statsministeren ga på en pressekonferanse i fjor sommer, svarer helseministeren bl.a. at en slik rett ikke er et effektivt virkemiddel for kreftpasienter. Jeg tror ikke kreftpasienter er enig i det. Vi hører gang på gang regjeringens svar på problemene i helsetjenesten, senest fremført av statsministeren i spørretimen for et par uker siden. Da sa han at «vi nå har et av verdens aller beste helsevesen. Der vi har sammenlignbare tall, f.eks. for kreft, ligger Norge absolutt på topp når det gjelder overlevelse». Videre hører vi at vi nå bruker mer penger enn noen gang, men det kan jo enhver regjering si, og kommer enhver regjering til å kunne si, for budsjettene øker jo år for år. Argumentasjonen tar ikke høyde for de utfordringene kreftpasienter møter hver dag. At andre land har lang ventetid for sine kreftpasienter, legitimerer ikke en lang ventetid i Norge. At vi bruker mer penger enn noen gang, legitimerer ikke at vi ikke bruker nok. Det er urovekkende når statsråden uttaler at en lovfestet rett ikke gir automatisk økt kapasitet i behandlingstilbudet. Enten mener statsråden at en lovfestet rett uansett ikke ville bli fulgt opp av departementet i form av økt kapasitet i tilbudet, eller så mener statsråden at det ikke er mulig å øke kapasiteten i behandlingstilbudet, enten fordi det ikke er tilstrekkelig behov for det, eller fordi det ikke finnes tilstrekkelig ressurser for å øke kapasiteten på tilbudet. Jeg vil tro det siste er tilfellet – rett og slett at man kanskje tenker økonomi. Da vil jeg sitere Kreftforeningen, som på høringen uttalte følgende, nettopp om ressurser: «Kreftforeningen ser at mange lett kan si innføring av en slik juridisk rett kan føre til økte kostnader og omprioritering til fordel for kreftpasienter. På bakgrunn av at kreftpasienter uansett har krav på behandling, mener vi at dette ikke medfører riktighet. Om en pasient starter behandlingen etter 20 dager eller 2 måneder burde kostnadene for behandlingen bli de samme. Tvert imot kan det offentlige oppnå en besparelse ved raskere behandling ved at kreften behandles på et tidligere stadium.» I denne perioden har det blitt fremmet en rekke forslag fra opposisjonen som kunne bidratt til å bedre nettopp organiseringen, samt å øke kapasitet, kompetanse, effektivitet og sikkerhet i behandlingen. I tillegg ble det i budsjettet for 2012 foreslått, fra samtlige opposisjonspartier, å styrke bevilgningene til både pasientbehandling og investeringer i nytt medisinsk utstyr. Samtlige forslag har blitt nedstemt av regjeringspartiene. Noe av det viktigste vi kan gjøre som politikere, er å gi forutsigbarhet, sikkerhet og betryggelse til pasienter og pårørende som hver dag kjenner på usikkerheten for sine egne eller sine nærmestes fremtidsutsikter. Enda så mange debatter som vi har hatt om kreft i denne salen de siste årene, så kan jeg ikke huske at det er noen forslag – jo, kanskje ett – som regjeringspartiene ikke har stemt ned. Det synes jeg er litt leit.