trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Jeg har overhodet ikke tenkt å bakke ut i forhold til det jeg har sagt om SVs tilnærming til Irak-spørsmålet. Jeg har meget stor erfaring som skyteskive for Kristin Halvorsen, og vet nøyaktig hvordan hun skyter, og hvilke spørsmål hun er opptatt av. Og det dreier seg ikke om hva vi gjør i Irak nå, som har vært min oppfatning. Jeg har full respekt for at Kristin Halvorsen ønsker å sette lys på andre spørsmål, men jeg hadde ønsket at hun i den politiske debatten hadde hatt noe større respekt også for min måte å nærme meg disse spørsmålene på. Det har hun sjelden. Hun pleier som regel å komme med ganske ramsalte karakteristikker knyttet til evnen til å si ting tydelig og klart, som hun bestandig er veldig opptatt av. Men det har altså litt med hvilken dagsorden vi setter. Jeg skulle ønske at Kristin Halvorsen hadde noe større respekt for en annen måte å nærme seg dette på enn det hun har hatt. - Det var det godt å få sagt. Det andre er Israel-Palestina-konflikten. Jeg ser at man kan følge den linjen Kristin Halvorsen legger opp til, men man kan også følge den linjen som Øystein Djupedal legger opp til, og jeg synes ikke det er noe galt i at Øystein Djupedal og Kristin Halvorsen reiser to forskjellige spørsmålsstillinger. Mitt poeng var bare at det har store implikasjoner hvilken av de linjene man velger. Så kan man spørre seg: Hvordan kan man bidra til å få brakt konfliktene fremover? Da er min oppfatning at jeg tror det fortsatt er viktig å spille en rolle som dialogpartner, men det betyr også at man må håndtere situasjonen slik at man er i den rollen. Det tredje jeg har lyst til å si, er at jeg tror Thorbjørn Jagland reiser en meget viktig debatt når han stiller spørsmål ved om boikott er egnet som et politisk virkemiddel. Det er altfor ofte blitt noe man griper til fordi man synes man må gjøre noe. Det har ikke vært noen analyse av om det egentlig fører dit man vil, og mange fattige mennesker rundt omkring i verden har måttet betale prisen for politisk symbolhandling. Derfor tror jeg vi fra tid til annen trenger å tenke veldig nøkternt gjennom dette som et politisk virkemiddel, og jeg synes det er en meget viktig debatt som man her har reist.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
På vegne av dem av oss som på dette stadium ikke kan ta sommerferie, må jeg si at det er avgjørende nødvendig at vi beveger konflikten fremover og yter bidrag, så jeg kan love Kristin Halvorsen at når hun kommer tilbake etter sommerferien, vil hun fortsatt få spørsmålet: Hva har Kristin Halvorsen tenkt å gjøre? Det er hittil ubesvart.
Jan Petersen (Høyre), 2004-06-16:
Jeg tegnet meg sent for å kunne fange opp de utfordringer som måtte komme, og må bare konstatere at det ikke har vært noen i denne omgang. Det gir vel uttrykk for at det er bred enighet om vår politikk på dette området. Når jeg allikevel griper ordet, er det bare for å få understreket det svært viktige som nå foregår i den gruppen av fremtredende personer som ser nettopp på den utfordringen FN står overfor. Det initiativet som generalsekretæren tok ved åpningen av høstsesjonen i fjor, var meget betimelig. Mange har vel lagt til grunn at dette arbeidet burde sluttføres nå, slik at det kan prege neste generalforsamling. Det vil ikke skje. Det vil komme senere på høsten. Men allikevel tror jeg det er på det rene at selve debatten som sådan vil komme til å prege hovedforsamlingen. Det er svært viktig at man ikke bare har en forventning om at det nå skal bli en stor diskusjon om Sikkerhetsrådet, men at debatten knyttes nettopp til hvordan FNs rolle i verdenssamfunnet fremover skal utformes, og også til alt det andre verdifulle reformarbeidet som foregår. Det vanskeligste av alt er Sikkerhetsrådet, og det er viktig at man greier å bevege dagsordenen fremover uten at man blir frustrert over at det aller vanskeligste kanskje blir vanskelig å bevege.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-16:
Jeg må en liten runde tilbake til disse tolv stabsoffiserene som er igjen i Irak. Det er interessant at utenriksministeren bekrefter at dette først og fremst er en politisk handling. Det skjønner man jo. De tolv gjør sikkert en god jobb, men det er vanskelig å si om de gjør noen som helst forskjell. Det betyr at Norge har en tilstedeværelse, og det er åpenbart viktig for Regjeringen. Samtidig er det interessant å se at disse tolv har man, som utenriksministeren uttrykte det, fått nødvendig flertall for i Stortinget. Men det flertallet er veldig spinkelt. Det er Fremskrittspartiet og Regjeringen som står sammen om disse tolv, og som ble enige om denne politiske håndsrekningen til George Bush og dem som ønsker tilstedeværelse i Irak. Det som er min utfordring til utenriksministeren, er om han synes dette er tilfredsstillende. Ser han ikke at det går an å tenke seg at det i det store bildet - med tanke på gjenoppbyggingen av Irak og hvordan verdenssamfunnet kan bidra til det - kanskje hadde vært et viktigere signal å vise at nasjoner som Norge, Spania eller andre store, viktige nasjoner har en annen og langt mer kritisk holdning til det amerikanerne gjør og har gjort?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-06-16:
Eg vil berre for ordens skuld seia at i sak nr. 3 hadde Senterpartiet varsla at dei ville støtta romertall I. Det vart ikkje sagt, så kanskje vi kunne ta den voteringa opp igjen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2004-06-16:
Då er det greitt!
Jan Tore Sanner (Høyre), 2004-01-29:
Jeg tillater meg å foreslå Anne Berit Andersen.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
På vegne av Lena Jensen, Øystein Djupedal, Kjetil Bjørklund og meg selv fremmer jeg forslag om at det etableres nettverk og opplæringskontorer for lærlinger i små og verneverdige fag.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Jeg vet ikke om jeg går lenger enn noe EU-land gjør, men jeg registrerer at det er en stor diskusjon blant EU-landene om hva man skal gjøre. Jeg tror alle ønsker en sterkere grad av samordning. Alle ønsker at Europa skal bety mer. Jeg mener at vi som et land som ligger nær USA historisk og på annen måte, burde være til stede for å arbeide for at Europa blir en partner, slik at man får et fellesskap som kan bety noe i verden, og ikke denne splittelsen som egentlig har ført til ganske stor grad av handlingslammelse. Derfor trenger vi et sterkt EU etter min oppfatning. Det burde være i Norges interesser. Vi bør gå inn på de problemene som reises. Konkret mener jeg at man ikke bør si nei til alt amerikanerne kommer med, slik jeg har inntrykk av at noen europeere nå gjør nærmest på refleks. Bare det kommer fra USA, er man imot det. For eksempel har jeg sett at mange har vært negative til dette med Partnerskap for fred mot Midtøsten, som jeg synes er en god idé nettopp fordi det kan bidra til noe konkret.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Det er bra at denne debatten føres, men la oss være litt konkrete på hva som har skjedd. Hvilke muligheter fantes på Balkan? Det som skjedde, var jo faktisk at de europeiske landene tryglet og bad om at amerikanerne skulle komme, etter at serberne skjøt denne raketten ned mot torget i Sarajevo, og man nærmest hadde stått og sett på massakren av 7 000 mennesker i Srebrenica – og den etniske rensningen fortsatte. Det er et godt eksempel på at noen ganger er man faktisk nødt til å understøtte politikk med militære virkemidler. Når det gjaldt Afghanistan, var det et enstemmig vedtak i FNs sikkerhetsråd som gav fullmakt til et angrep på landet etter at USA ble angrepet 11. september – det var ingen som protesterte på det. Irak-krigen var det stor uenighet om; vi var imot den fordi den ikke hadde noe internasjonalt mandat. Men der kommer man inn på det som Bjørn Jacobsen nettopp nevner, at det er ikke bare et veldig stort problem, men det er et overskyggende problem hvis man skulle få den utviklingen at man går til militær aksjon uten internasjonale mandater. Men man må ikke av den grunn avvise at det faktisk er nødvendig i konkrete situasjoner å ty til militære grep for å skape fred.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Representanten Jon Lilletun er alltid en sjenerøs og romslig politiker, så han gir meg nye muligheter, og jeg skal da bruke denne muligheten. Jo, det er et veldig viktig poeng Lilletun har her. Det er klart vi kan bruke den situasjonen vi har, til noe positivt, og det gjør vi også. Vekslende regjeringer har gjort det, og den sittende regjering gjør det på en utmerket måte gjennom forskjellige fredsoperasjoner, som også utenriksministeren var inne på i sitt innlegg. Jeg mener at vi kan bruke den situasjonen vi har, til ikke å være enten for alt det europeiske land gjør, eller mot alt de gjør, eller enten være mot alt amerikanerne gjør, eller for alt. Jeg mener at vi kan sitte litt uavhengig og være kritiske og positive. Og som jeg nevnte, når man i enkelte europeiske kretser nærmest av refleks er mot alt amerikanerne kommer med, så stiller ikke jeg opp på det, for det er ofte gode ideer som jeg mener vi bør kunne snakke med europeerne om, f.eks. når det gjelder dette med Partnerskap for fred. Men jeg er også veldig kritisk til det både Europa og USA har gjort f.eks. i forhold til det tidligere Jugoslavia.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Jeg refererte i mitt innlegg til det faktum at EU nå bygger opp en egen planleggingscelle i NATO og for øvrig har en egen i rådssekretariatet. Jeg lurer på om utenriksministeren har gjort seg noen tanker om hvordan Norge skal kunne komme i inngrep med dette, om det rett og slett kan være en tanke å be om at vi får personell f.eks. i den planleggingscellen i NATO. Det er et faktum at denne bl.a. skal planlegge for overtakelse av aksjonen i Bosnia, der Norge jo fortsatt er deltaker. Så spørsmålet er: Hvordan skal vi kunne klare å komme i inngrep med det som nå skjer, som en betydelig bidragsyter til ESDP? For øvrig til det utenriksministeren sa om domstolen i Haag: Regjeringen i Serbia har gjort veldig mye for å bringe folk til Haag, og den har fulgt opp alle de forpliktelsene. Men det er ikke så enkelt, og man må se det fra den andre siden også, at kravet kommer bl.a. fra USA, som ikke selv vil underlegge seg den internasjonale straffedomstolen. Det er det som skaper en situasjon i landet som frambringer ny nasjonalisme.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Jeg hadde vært glad hvis det hadde vært så enkelt at det ikke er noe problem nå mellom NATO og EU. Det er klart at det er formelt avklart, men hvordan dette vil være i det daglige over tid, når vi faktisk får flere hundre personer på EU-siden som skal drive med konkret planlegging bl.a. av operasjoner som vi er deltakere i – hvordan vi skal komme med inngrep i dette og hva slag tilknytning det er muligheter for å få, med personell knyttet til dette slik at vi kan følge med til daglig – det var det som var mitt spørsmål. For øvrig har jeg lyst til å si når det gjelder Serbia: Jeg mener at det er galt med denne koplingen, at hvis man ikke bringer Mladic og Karadzic til Haag, kommer man f.eks. ikke med i Partnerskap for fred, fordi de har gjort mye, og NATO har heller ikke klart å fange disse personene. Hvorfor da stille det kravet til denne regjeringen, som absolutt vil gjøre det, og dessuten ønsker å nærme seg NATO og Vesten? Dessuten har vi denne dobbeltmoralen som er til stede, om at de skal gjøre dette, bringe folk til den internasjonale domstol, mens de som stiller kravet, faktisk ikke selv vil underlegge seg domstolen. Dette synes jeg er en dobbeltmoral som fører til et galt resultat på Balkan.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Jeg tegnet meg egentlig bare fordi det som Bjørn Jacobsen kom inn på, egentlig er et veldig viktig tema – dette at man har basert en politikk på informasjon som, kan man vel fortsatt si, kan vise seg overhodet ikke å stemme. Det synes jeg er et voldsomt problem, bl.a. for oss som et lite land som er avhengige av å basere oss på informasjon fra andre i veldig mange tilfeller. Men dette vil jeg si er et bredere problem. For eksempel burde man kanskje ha blitt informert om hvor omfattende disse terrornettverkene var før den 11. september. Riktignok var det en god del som kom fram, men ikke veldig mye. Plutselig ble vi klar over hvor stort og omfattende og farlig dette er. Og så kom altså El Baradei for noen dager siden og forklarte verden at dette kanskje er en større atomtrussel enn den vi hadde under den kalde krigen. Og så må jeg minne om: Det var ingen forsker, ingen etterretningsorganisasjon, som i sin tid klarte å forutse at Berlinmuren skulle falle. Bare tre måneder før Berlinmuren falt, hadde New York Times – jeg husker det veldig godt – en to siders enquête, hvor jeg tror det var 100 forskere som skulle uttale seg om hva som ville skje i Øst-Europa. Ingen sa at Berlinmuren ville falle. Mitt poeng er at jeg tror vi kanskje hele tiden skal være litt forsiktige med å basere oss på den type informasjon. Jeg vil henvise til noe som var på NRK for noen dager siden, der en forsker plutselig stod fram og påstod noe om disse Rules of Engagement, som det var en stor debatt om. Jeg lurer på hvor mye man egentlig hadde forsket på det. Er det forskning? Eller er det synsing? For eksempel er det ingen av disse forskerne som har stått fram, som har spurt meg. Jeg er tross alt leder av utenrikskomiteen. Jeg kunne kanskje ha sagt, om jeg ble spurt om det, at da må jeg iallfall ha noen dager på meg før jeg vil svare. Da ville man kanskje ha vært i nærheten av å ha forsket på det, mens vi hele tiden blir stilt overfor forskningsresultater og informasjon som til sjuende og sist kanskje ikke er noen av delene. Mitt poeng er at jeg tror vi politikere faktisk må ta noen politiske beslutninger noen ganger. Og når det gjelder Irak, må vi nå bestemme oss for: Skal vi krangle om fortiden? Det er i og for seg viktig å få belyst den, men det er enda viktigere å spørre seg: Hva er det vi egentlig vil i Irak? Vil vi sitte og vente på at amerikanerne skal kjøre seg fast? Jeg synes det er en dårlig idé. Eller skal vi lage en politikk sammen med amerikanerne og europeerne for å prøve å komme oss ut av det som kan komme til å bli en hengemyr og et problem for oss før eller siden? Det synes jeg er en mye bedre innfallsvinkel til det vi nå skal gjøre, både i Irak og i hele Midtøsten.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Representanten Jagland gikk veldig langt i å argumentere for at en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk i Europa var et godt argument for at vi skulle gå inn i EU, og at vi burde være med på å styre denne utenrikspolitikken. For meg virker det som om Jagland her nesten går lenger enn det noe EU-land gjør, i å realisere en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. Er dette realistisk? Er det ikke heller slik at Norge sammen med andre likesinnede land bør bruke sin evne og vilje til å gå inn på de problemområder som Jagland refererte til, for å løse de oppgaver han selv så utmerket skisserte?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
I mitt innlegg omtalte jeg manglende reformer, manglende demokrati og en befolkning som er undertrykt i araberverdenen, men jeg foretok ikke i mitt innlegg noen kobling mellom araberlandene og terrorisme. Jeg var òg påpasselig med å si at det var regimene, de styrende, som var problemet, og langt fra befolkningen som sådan. Jeg tror, i likhet med hva andre også har påpekt her i dag, at flertallet av befolkningen i de arabiske land ønsker demokrati og frihet, slik som vi gjør. Selvfølgelig skal vi delta sammen med andre europeiske land i prosjekter og i oppgaver det er naturlig å delta i. Vi synes for vår del at utenriks- og sikkerhetspolitikk er oppgaver for nasjonalstaten, og at sikkerhetspolitikken bør håndteres i NATO-sammenheng og således ikke underlegges et felles politikkområde i EU, men det betyr ikke at vi ikke samarbeider der det er naturlig.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Ja, selvfølgelig skal vi støtte opp under dette. Hvis 60 pst. av befolkningen ønsker dette – jeg tror tallet er langt høyere – bør jo alle muligheter være til stede. Problemet er at de har ikke frie valg. Jeg blir utfordret på at jeg generaliserer om araberstatene. Jeg nevnte noen unntak. Tyrkia er ikke en araberstat, men det er en muslimsk stat som ligger i området, og som er et positivt eksempel for araberverdenen. Jeg vil utfordre tilbake til dem som sier at jeg generaliserer, om å vise frem araberland som fremstår som gode demokratiske eksempler. Jeg finner ikke mange. Det er skinndemokratier.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Hvis det var så enkelt at en mur kunne løse problemet, kunne vi sikkert vurdere å omfavne og juble for byggingen av den. Dessverre er muren et uttrykk for hvor fastlåst situasjonen er når partene ikke snakker sammen. Vi skulle selvfølgelig gjerne sett at et virkemiddel som en mur var noe man ikke benyttet seg av. Samtidig er det et uttrykk for den håpløsheten som eksisterer på israelsk side, når man om ikke daglig, så i hvert fall ukentlig opplever angrep hvor ens egen sivilbefolkning rammes og blir drept. Man forstår at man vil ta i bruk virkemidler som fra vår synsvinkel ikke virker naturlige, som ikke virker fornuftige i et demokrati. Jeg synes ikke det er et godt tiltak, men vi må også prøve å sette oss inn i hvordan situasjonen er på israelsk side.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Jeg registrerte at utenriksministeren mente at vi ved våre fredsbestrebelser i kanskje fjerntliggende strøk får en del politisk kapital. Det skal vi ta på alvor, og det skal vi lytte til. Det er et oppslag i Aftenposten i dag hvor professor Olav Orheim, direktør for Norsk Polarinstitutt, som har ledet et utvalg som har sett på utfordringer og muligheter i nordområdene, sier at det var en klar oppfatning i utvalget at det er blitt en klar ubalanse i vår utenrikspolitikk. Han viser da til våre fredsmeklingsinitiativ kontra det at vi kanskje mangler en så god nordpolitikk som vi burde ha. Tar dette utvalget feil? Er ikke dette en debatt vi bør gå inn i? Og ser ikke utenriksministeren at vår ressursbruk på fredsmekling tar fra andre viktige områder?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Det er ikke stor uenighet mellom undertegnede og representanten Lønning i denne saken, men jeg vil dvele litt ved formuleringen som gjaldt størrelsen på det finansielle bidraget. Når det gjaldt forhandlingene vedrørende kvoter på fisk, innrømmet representanten Lønning at det var kun den nest beste løsning. Når det gjaldt det finansielle bidraget, fikk man nærmest inntrykk av at siden vi er så rike, var det rimelig greit at bidraget ble på den størrelsen det ble. Er representanten Lønning komfortabel og bekvem med at det er et finansielt bidrag på 1,8 milliarder kr pr. år? Jeg spør fordi det kan godt hende at EØS skal utvides også fremover.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Jeg er i den lykkelige situasjon at jeg ikke behøver å trekke, eller ikke skal trekke, noen konklusjon nå. Som jeg var inne på, er partiene, også Fremskrittspartiet, i aller høyeste grad inne i en prosess hvor disse spørsmålene nå skal belyses, skal jobbes med. Jeg nevnte utfordringer ved EØS-avtalen som vi må ta tak i. Det er ett moment i forhold til dette. Hvis invitasjonen her var at jeg skulle si at et EU-medlemskap ville være løsningen, ja, så vil det kanskje løse noe av problemet, men skape andre typer problemer igjen, som gir nye utfordringer som vi må se på. Det er ikke slik at det ligger en fasit her, som allment kan løse alle problemer. Det er å gi og ta. Det er kompromisser vi må inngå, og vi må finne ut hva som er det beste for Norge i et langsiktig løp. Den prosessen er vi inne i, og svaret på spørsmålet som Inge Lønning stilte, skal komme.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Jeg føler vel at jeg redegjorde rimelig godt for hvorfor en utredning av dette spørsmålet ikke vil gi de svar vi ønsker, gi oss det grunnlag som vi trenger i den folkelige debatten. Fremskrittspartiet skal jobbe grundig og seriøst med disse spørsmålene. Vi har ikke tenkt å be Regjeringen gjøre det for oss. Det vil vi gjøre selv, blant våre medlemmer, blant våre tillitsvalgte – i en åpen debatt. Vi vil trekke inn eksperter som skal inspirere oss og gi oss fakta, og vi vil delta i debatter. Men det SV vil her, er å be Regjeringen lage en utredning som de så vil legge til grunn. Ja, det er greit! Men det er ikke Fremskrittspartiets måte å jobbe på.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Leiaren i utanrikskomiteen nemnde at Noreg treng venner – og venner med militær slagkraft. Det kan liggje nokre innebygde problem i det også. Vi ser at i dei seinare åra har vi komme i den situasjonen at Noreg tek del i militære operasjonar under både klare og uklare FN-mandat. Hovudtrenden er at desse operasjonane blir leidde av USA i den operative fasen og eit stykke vidare til ein såkalla siger er vunnen. Deretter kjem koalisjonar av ulike slag, FN, EU, NATO og Noreg, som er med i oppryddingsarbeidet eller stabiliseringsarbeidet, mens USA då allereie har gått vidare til neste mål, neste land å krige mot. I ein kommentar i Aftenposten kallar Jan Otto Johansen dette ganske treffande for ei «militarisering av utenriks- og sikkerhetspolitikken». Til og med frå militært hald kjem det kritikk av denne utviklinga, der det militære tilriv seg oppgåver som naturleg høyrer heime i sivile organ. Korleis ser Arbeidarpartiet på denne utviklinga, der ein stadig søkjer militære løysingar på kompliserte politiske problem?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Først to korte kommentarar til Serbia. Sjølvsagt har Lilletun rett i det han seier, men det Serbia først og fremst opplever, er at det er gløymt. Sirkus verdsherredømet har reist vidare til neste krig. Serbarane opplever at dei er gløymde. Det finst ikkje nokon midlar no til den oppbygginga dei treng. Så skal vi også i Noreg av og til høyre på f.eks. Noregs Fredsråd, som representerer veldig mange frivillige organisasjonar. Dei seier at Noregs militære innsats i Irak ikkje tener dei påståtte humanitære føremåla. Vi har sett at først var det humanitær innsats, så var det lov til å skyte i sjølvforsvar, og så var det lov til å skyte dersom britane blei angripne. Ein har altså heile tida flytta desse engasjementsreglane. Vi har hatt ein debatt dei siste dagane om korleis reglane har vore i forhold til dei norske unntaka. Men det eg vil spørje Jon Lilletun om i dag, er kvar ordet «humanitær» kom inn då ein skulle sende soldatar til Irak. Korleis kom ein i det heile på å bruke ordet «humanitær»? Var det fordi ein henta millionar frå bistandsbudsjettet til å betale soldatane, eller var det for å få den norske opinionen til å tru at ein ikkje var med i USAs okkupasjonsstyrkar?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Eg skal ikkje be Jon Lilletun om å greie direkte ut om dei interne regjeringsforhandlingane, men vi veit jo at det var ulike meiningar om ein skulle støtte USAs okkupasjon eller ikkje. Vi veit at Noreg melde inn styrkar før den første FN-resolusjonen var på plass. Det dilemmaet som Lilletun legg opp til å spørje SV om, gjeld om ikkje vi vil støtte FN i alle samanhengar. Jo, det vil vi gjere, og vi skal òg sjå på dei prosessane som ligg bak før ein får eit vedtak i Tryggingsrådet. Vi veit at vi har vore i situasjonar der vi har vore på kant med folkeretten, sjølv om folkeretten er såpass dynamisk at han vil kunne endre seg og vere situasjonsbestemt. Men vi er også opptekne av at han ikkje skal bli utvatna. Så eg vil spørje representanten Lilletun om han synest at folkeretten har blitt utvatna i dei siste resolusjonane i samband med okkupasjonsstyrkane i Irak.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Utanriksministeren har heilt rett: Vi diskuterte Irak før jul, men det er komme mykje nytt etter det, både kortsiktig nytt og langsiktig nytt. Det kortsiktige er sjølvsagt det som står i avisa. Vi må også i denne salen meine noko om det når det i dei største media blir sagt rett ut at president Bush tala usant. Det står som overskrifter. Det står også at Noreg blir teke til inntekt for okkupasjonen. Det er det som verserer ute i avisflaumen på ulike måtar. I fjor på seinvinteren sat ei heil verd som limt til fjernsynsskjermane og såg direkte overføring frå Tryggingsrådet i FN. Vi såg at Colin Powell la fram bevis på bevis. Det var reine rettssalen. Så viser det seg at når fredsinstituttet Carnegie prøver å gå gjennom desse bevisa, og dei har gjort det på ein skikkeleg måte, så held dei rett og slett ikkje vatn! Det er underleg då at vi ikkje skal ha eit syn på at vår næraste allierte rett og slett snakkar usant. Det som er bra med rapporten frå Carnegie, er at han set FN og Hans Blix sin rapport opp som det som burde ha vore følgt, og det som vi bør ta med oss vidare som ein framtidig måte å jobbe på i verda. Dei får skryt for å ha gått til verket utan fordommar og i staden prøvd å finne ut kva som er realitetane. Dei slår fast at det var eit klart kvalitetsarbeid som låg til grunn for rapporten frå Hans Blix og FN, medan vår næraste allierte faktisk tala usant. Dersom vi skal ta eit ord som anstendigheit inn i ein slik debatt som vi har i dag, bør vi kunne reagere på at ein av våre næraste allierte heilt klart har tala usant. Det bør leggje nokre føringar også for norsk utanrikspolitikk.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Det har presidenten heilt rett i! Eg tek opp dei forslaga frå Senterpartiet og SV som står i innstillinga. Dersom eg forstod representanten Blankenborg rett, skulle vi bryte prinsippet om ei fri og uavhengig forsking. Det er klart at når Regjeringa skal i gang med eit utgreiingsarbeid for å finne ein betre måte å regulere forholdet mellom EU og Noreg på, står Regjeringa heilt fritt til å bruke kva utgreiingsapparat dei vil. Vi har sendt signal, som eg lista opp her i stad, om dei problematiske sidene vi ser ved EØS-avtalen – demokrati osv. Ei rekkje arbeidarpartirepresentantar, bl.a. Olav Akselsen, har i media og andre stader lista opp mykje som dei meiner er heilt feil med EØS-avtalen, at han er som ein husmannskontrakt osv. Det er klart at når Regjeringa set i gang utgreiingsarbeidet, bør ho ikkje berre høyre på dei ulike politiske partia, men sjølvsagt også gå ut og skaffe seg god utgreiingskapasitet, slik at vi får eit klart bilete av korleis ein framtidig avtale mellom Noreg og EU blir best mogleg, ikkje minst for Noreg.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Eg var inne på det i innlegget mitt. Vi har heilt klart eit alternativ å leggje fram, eit forslag om utmelding. Vi kunne godt i dag ha stemt mot ratifiseringa. Men det er eigentleg ikkje det vi er interesserte i pr. dags dato. Gjennom å operasjonalisere det landsmøtevedtaket og den programfestinga vi har, får vi fram det viktigaste for oss, nemleg å reise ein debatt om reelle alternativ til EØS-avtalen – viss ikkje kunne vi like godt ha late vere å behandle denne saka i Stortinget. Det ville jo sjølvsagt også kunna vere eit alternativ – å ikkje eingong behandle ho. Men det er jo veldig viktig å få inn signal frå heile kysten, frå innlandet, frå ulike politiske miljø og frå næringslivet om korleis EØS-avtalen verkar. Eg veit at ein del av næringslivet, f.eks. i Møre og Romsdal, som eg representerer, er veldig glad for at vi har EØS-avtalen. Eg er i diskusjon med dei. Eg er ikkje einig, men det er jo nettopp det som er grunnlaget for å komme med innspel. Derfor meiner vi at Regjeringa bør ha eit meir aktivt forhold til EØS-avtalen og til forholdet Noreg–Europa. Når dei har alternativa klare, vil dei også, når dei skal forhandle på vegner av folk og storting, stå mykje sterkare.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-01-29:
Eg har eit spørsmål til representanten Rise om transitt av fisk. Ser Lars Rise at dette på sikt kan føre f.eks. til dramatisk nedgang i sysselsetjinga langs kysten? Kva er meldinga frå Lars Rise til Kristeleg Folkeparti sin opprørsordførar i Skjervøy? Har Lars Rise nokon klare meldingar til han? Har han noka tru på f.eks. at fiskebruka i Skjervøy skal ha ein rimeleg sjanse til å overleve i framtida utan å ha rett til å lande fisk, som jo er grunnlaget for all sysselsetjing og dermed all busetjing langs kysten?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Det er alltid interessant å lytte til utanrikskomiteens leiar, det er kraft og det er analysar som det er spennande å høyre på. Det er jo òg ein draum som ligg under alle innlegga hans, og det er draumen om Noregs medlemskap i EU. Eg skal ikkje ta frå Jagland den draumen. Men er det ikkje viktig i ein utanrikspolitisk debatt òg å analysere korleis vi brukar den uavhengigheita vi faktisk har i forhold til EU, til å vere ei bru mellom Europa og USA, til å kunne gå føre i ein del internasjonale spørsmål? Den analysen synest eg mangla i innlegget til Jagland, og no vil eg gje han høve til å utfylle innlegget med kva det er Noreg verkeleg kan gjere i noverande situasjon inntil Jaglands draum er oppfylt. Elles vil eg òg nytte høvet til å gje full tilslutning til representanten Jaglands analyse i forhold til Balkan og i forhold til synet på Partnarskap for fred og deira rolle i eit større område enn i dag.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Fyrst vil eg konstatere at det ikkje kom eit heilt klart svar frå representanten Halvorsen på representanten Lønnings spørsmål om korleis ein som regjeringsparti ville handtere NATO-medlemskap, EØS-medlemskap, osv., og om ein aksepterer å gå inn og verte ein del av ei regjering som er tydeleg i forhold til dei forpliktingane. Det er klart at det er ein viktig del av debatten. Så har eg lyst til å utfordre representanten Halvorsen på det faktum at reiser ein til Serbia, vil dei demokratiske kreftene ha eit hovudynske – at dei kan få høve til å kome nærare NATO. Reiser ein til dei tidlegare austeuropeiske landa, har dei eit hovudynske – å kome nærare NATO. Kva for krav set NATO veldig ofte? Jo, det er at dei må ordne opp med sine minoritetar, grensespørsmål og demokratiske institusjonar. Dei verdiane høyrer eg sjeldan omtalt av representanten Halvorsen. Det hadde vore interessant å gje ho høve til å kommentere dei.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Eg er einig med representanten Jacobsen i at det er mange dilemma i forhold til det å stå med styrkar i Irak. Men eg føler vel likevel at både Noregs Fredsråd, representanten Jacobsen og SV og ein del andre går i den grøfta at ein støttar FN så lenge ein har politiske standpunkt som ein er einig med FN i. Den dagen FN ber om ein annan type innsats, og dersom det skulle falle saman med det som USA òg har bede om, er viljen atskilleg mindre. Eg synest det blir mangel på prinsipialitet. Ordet «humanitær» kom jo inn på grunn av at det kom med i FN sine resolusjonar om desse styrkane. Så kan vi diskutere kva som ville ha gjeve mest humanitær hjelp, styrkar eller frivillige organisasjonar. Men då kjem eg tilbake til det at FN har ikkje berre sagt at det er i orden, men bede inderleg om at styrkar skulle verte sette til disposisjon internasjonalt.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Eg går ut frå at representanten Jacobsen no meinte stabiliseringsstyrkane og ikkje okkupasjonsstyrkane, for FN har aldri akseptert okkupasjonsstyrkane. Dette er etter minnet, men eg trur det er slik at det ikkje var snakk om norske styrkar før det fyrste vedtaket var gjort i FN. Eg er einig med representanten Jacobsen i at det er ikkje så tydeleg som det siste vedtaket, men det er heilt klart at ein opnar for styrkar, og at det er i samsvar med folkeretten å sende styrkar. Eg trur at det skal vere vanskeleg å finne nokon folkerettslærde som seier noko anna enn det. Men intensiteten i FN sitt vedtak er ein heilt annan i det siste vedtaket. Så eg meiner at vi er på trygg grunn i forhold til folkeretten. Eg meiner framleis at SV ikkje har gjeve noko svar på korleis dei kan vere så intenst imot stabiliseringsstyrkar etter det siste vedtaket som vart gjort i FNs tryggingsråd. Eg meiner at då er ein ikkje så solid på ei FN-line som det ein heile tida har påstått ein har vore.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2004-01-29:
Representanten Halvorsen ynskjer klar tale, og det er jo prisverdig i alle samanhengar. Det er jo ei god bok som seier at ein tale skal vere ja, ja eller nei, nei, og det er ikkje noko dårleg prinsipp. Men det er likevel slik at vi krev litt av kvarandre her, klar tale på litt forskjellige tidspunkt. Eg tør heilt visst seie at utan eit vedtak i FNs tryggingsråd som gjorde det klart at det var folkerettsleg forsvarleg med styrkar, hadde heller ikkje Regjeringa gått for styrkar. Om det skulle vere slik at det òg var med på å tryggje langvarig venskap, er ikkje det negativt i seg sjølv, vil eg påstå. Så til slutt: Eg saknar det klare ja frå representanten Halvorsen og SV. Då det siste vedtaket kom i FNs tryggingsråd, burde også SV ha heist vimpelen og sagt: Vi er med i forhold til desse styrkane.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Representanten Blankenborg har helt rett i sin tolkning. Jeg oppfatter det ikke slik at det er noen motsetning mellom NATO-samarbeidet og samarbeidet om utenriks- og sikkerhetspolitikk innenfor rammen av Den europeiske union. De utfyller hverandre – det ligger i sakens natur i og med at aktørene er praktisk talt de samme, med noen unntak, deriblant Norge, som bare deltar det ene stedet. Mitt hovedpoeng var og er at vår mulighet for å påvirke prosesser, og også påvirke i retning av at det ikke inntreffer sterke interessemotsetninger mellom det som foregår i NATO-samarbeidet og det som foregår i EU-samarbeidet, helt selvinnlysende ville øke dersom vi var med begge steder. For øvrig kan jeg bare ønske Arbeiderpartiet lykke til når de skal bestemme seg for hvorledes de ser på norsk EU-medlemskap.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Denne debatten har vært repetert en del ganger i Stortinget i løpet av det siste året. Jeg er ikke sikker på at det nyttigste man kan holde på med, er å diskutere de krigene som «falt i fjor». Det som etter mitt skjønn er mer interessant i dagens situasjon, er at et enstemmig sikkerhetsråd i FN to ganger har henvendt seg til alle FNs medlemsland og bedt dem – i den siste resolusjonen er det til og med brukt uttrykket «ber inntrengende» – om å bidra til stabilisering og gjenoppbygging av Irak. Jeg synes det er litt bemerkelsesverdig at de som i denne sal særlig har vært opptatt av Norges forhold til FN og respekten for FNs sikkerhetsråds rolle i verdensfredssammenheng, tilsynelatende er veldig lite interessert i akkurat de resolusjonene.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Hvis jeg oppfattet det riktig, er SV opptatt av å bli regjeringsparti ved første og beste leilighet. I det perspektivet ville det vært interessant om Kristin Halvorsen også hadde omtalt SVs tenkbare utenrikspolitikk, og ikke bare ytret seg om hvorledes man burde tenke i Washington og alle andre steder. Da vi behandlet ratifikasjonen av NATO-utvidelsen, stemte SV for utvidelsen. Så vidt jeg vet, står det fremdeles i partiets program at man ønsker at Norge skal melde seg ut av NATO. Senere i dag, hvis jeg har forstått det riktig, akter SV å stemme både imot og for EØS-avtalen. Det avleirer jo en viss usikkerhet om hva som er SVs utenrikspolitikk. Hvis Kristin Halvorsen i tillegg ville fortelle Stortinget det, ville det ha vært interessant.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg registrerer med interesse at Senterpartiets leder nå er blitt skeptisk til at næringsorganisasjonene engasjerer seg også finansielt i EU-kampen. Det er jo interessant. Jeg la ellers merke til at Åslaug Haga i sitt innlegg gjentatte ganger brukte uttrykket at utenriksministeren sutrer. Til det må man vel kunne si at det ikke er noe parti i denne sal som har mer sakkunnskap om akkurat fenomenet sutring. Det spørsmålet jeg har lyst til å stille representanten Haga, siden hun la så stor vekt på FN og FNs rolle, er om hun har registrert at FNs generalsekretær for et par dager siden avgav en klar og sterk uttalelse hvor han henstilte til alle de rike land om å vise imøtekommenhet når det gjelder å få handelsforhandlingene i WTO på sporet igjen. Han henstilte sterkt til de rike land om å være villige til å sette sin egeninteresse til side til fordel for de fattige land. Dette gjaldt eksplisitt landbruksprodukter. Er også dette av de ting i FN-sammenheng som Åslaug Haga mener vi skal tillegge stor betydning?
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg er ikke helt sikker på om det er en hensiktsmessig språkbruk å omtale det å avstå fra terror og drap som forsakelse. Det er i hvert fall et litt uvant innhold i det begrepet for mine ører. Når det gjelder sakens innhold, er det ikke veldig vanskelig å være enig med representanten Djupedal, men siden det hørtes ut som om det har gått Djupedal forbi, vil jeg gjerne gjøre ham oppmerksom på at USAs utenriksminister for ikke lenge siden uttalte seg i full offentlighet akkurat like kritisk mot Israels bygging av muren som vår egen utenriksminister har gjort. Det er vel slik at selv om USA har stor innflytelse i dagens verden, kan heller ikke den amerikanske regjering uten videre diktere, det være seg Israel eller andre, bestemte løsninger. Det som er den politiske realitet, er vel at den såkalte kvartetten, hvor USA selvfølgelig spiller en helt sentral rolle, er det medium det internasjonale samfunn kan sette visse forhåpninger til når det gjelder å få bevegelse inn i den fastlåste situasjonen i Midtøsten. I replikkordskiftet etter Åslaug Hagas innlegg tidligere i debatten kommenterte hun generalsekretær Kofi Annans uttalelse om de strandede forhandlingene i WTO-sammenheng, og hevdet at han ikke har sagt noe om innholdet i konflikten. Det er positivt galt. Kofi Annan uttalte seg meget klart og tydelig nettopp om innholdet i konflikten, og om hva det er som har gjort at forhandlingene trues av å fragmenteres fullstendig. Han talte meget klart og tydelig om at de rike land må slutte med å subsidiere sin matvareeksport. Det berører Norge marginalt. Men han talte minst like tydelig om at de rike landene må slutte med å beskytte sitt eget innenlandsmarked mot matvarer fra u-landene. Det er selvfølgelig en ærlig sak å være uenig med FNs generalsekretær, men hvis man ellers taler med så stor retorisk kraft om FN og FNs betydning, og at Norge så langt som mulig bør innrette seg i samsvar med de politiske prosesser som foregår i FN, virker det en smule inkonsekvent. La meg også kommentere ganske kort det forunderlige faktum at vi nå har ført to ganske omfattende utenriksdebatter – én umiddelbart før jul og én nå en drøy måned senere – hvor det gang etter gang i debatten er blitt pekt på hva FNs sikkerhetsråd to ganger har bedt medlemslandene om når det gjelder å stille opp for en stabil rekonstruksjon av det sivile samfunn i Irak. Tross gjentatte oppfordringer har jeg hittil ikke vært i stand til å høre et eneste forsøk på svar, verken fra SVs side eller fra Senterpartiets side, på hvorledes man mener at FNs medlemsland – inkludert Norge – bør forholde seg til denne enstemmige oppfordring. Det kunne i det minste ha vært grunn til å forvente at man ville ha strukket seg så langt som det jærbøndene gjorde i sin tid da de fremsatte sitt totalavholdsstandpunkt og ble konfrontert med en henvisning til at Mesteren som kjent gjorde vann til vin. Da var kommentaren: «Me veit det, men me lige’ det ikkje». Såpass langt måtte man vel i alle fall kunne ha strukket seg.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
I alle forhandlinger av denne art vil det være et gi og ta mellom partene. Kravet fra EU-kommisjonens side da forhandlingene åpnet, var 4,5 milliarder kr. Det endelige resultat ble 1,8 milliarder kr. Samtidig illustrerer vel forløpet av disse forhandlingene det som er det fundamentale problem, og det som gjør Norges situasjon vanskelig, nemlig at størrelsesforholdet mellom partene etter at utvidelsen har funnet sted, vil være 1 til 100 målt i folketall. Det er ikke en helt enkel utgangsposisjon for forhandlinger. Og når man ytterligere legger til at EØS-avtalen i mangel av noe bedre er helt nødvendig for Norge, og at vi er helt avhengig av den, mens den annen part aldeles ikke er avhengig av den, vil jeg for min del uttrykke en viss beundring for hva de norske forhandlerne har klart å få til under vanskelige vær- og føreforhold.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Det er ikke noe å beklage.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg tror representanten Djupedal må ha hørt feil. Jeg uttalte meg ikke om forslag nr. 2 fra SV og Senterpartiet, jeg uttalte meg om forslag nr. 1, som går ut på å pålegge Regjeringen å gjenoppta forhandlinger med EU på ett bestemt punkt. Det jeg pekte på, var at hvis dette forslaget skulle få flertall her i Stortinget, så faller innstillingen bort, for det er ensbetydende med at Stortinget ikke ratifiserer, ikke gir sin tilslutning til, den avtalen som er fremforhandlet. At SV mener det er mulig på dette grunnlag å mene begge deler på samme tid, både ikke å ratifisere og deretter å gå inn for subsidiært å ratifisere, var det jeg påpekte er vanskelig for andre å skjønne logikken i. Men som sagt, det er mindretallets problem og ikke flertallets problem.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Jeg vil gjerne kvittere for Høglunds omdefinering av FrPs forslag. Jeg synes det er konstruktivt og rimelig i forhold til innstillingen fra komiteen at det omgjøres til et oversendelsesforslag. Jeg lyttet med interesse til Høglunds påpekning av det grunnleggende problemet med selve modellen bak EØS-avtalen, nemlig at den er statisk og ikke dynamisk, og at den derfor i en viss forstand er vanskelig å tilpasse til den meget dynamiske utvikling som den europeiske integrasjonsprosessen er inne i. Vi hadde ikke noe reelt valg når det gjaldt hvordan vi i utgangspunktet ville definere denne forhandlingssituasjonen. Det var ikke noen mulighet for Norge å be om å starte forfra igjen og reforhandle hele EØS-avtalen med begrunnelse i utvidelsen. Men mitt spørsmål er: Hvilken konklusjon trekker Høglund for sitt partis vedkommende av denne konstatering? Det er det interessante politiske spørsmål.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Representanten Jacobsen sa at det norske bidraget i kraft av denne avtalen skal gå «direkte inn i EU-kassa». Det må bety at representanten Jacobsen ikke har lest proposisjonen, for der står det noe helt annet. Til dette underlige utredningsforslaget: Så vidt jeg vet, har både SV og Senterpartiet i ti år hatt i sine program at de ønsker å si opp EØS-avtalen. Jeg trodde at når man programfestet et slikt standpunkt, hadde man klart for seg hva alternativet var. For øvrige partier vil det i hvert fall fortone seg som ganske uansvarlig ikke å ha det, når man programfester et slikt standpunkt. Man har hatt ti år på seg til å finne ut hvilke alternativ man ser for seg, og etter ti år kan man ikke komme opp med noe annet enn å be Regjeringen om å utrede hva man selv mener. Det er ganske sterkt.
Inge Lønning (Høyre), 2004-01-29:
Det er jo ikke helt alminnelig at samboere tar replikk på hverandre – man pleier gjerne å ta kommunikasjoner av det slaget på kammerset. Men det er ingen uenighet mellom representanten Rise og meg når det gjelder det som er innholdet i denne sak, nemlig ratifikasjonen av den utvidede EØS-avtalen. Det var imidlertid de historiske perspektivene som Rise trakk opp, som jeg i likhet med Blankenborg finner det nødvendig å utdype en smule. Sannheten er nemlig den at den utvidelsen av EU som finner sted 1. mai i år, bare er begynnelsen på en prosess. Det er allerede klart at Romania og Bulgaria vil være inne i EU-systemet i 2007. Tyrkia har fått et løfte, som kjent, om å kunne begynne forhandlinger når de oppfyller kriteriene. Vest-Balkan graviterer i samme retning. I dette bildet er kanskje Rise i den situasjon at før han vet ordet av det, er også hans krav til det alleuropeiske oppfylt. Synes ikke Rise at det da er litt kjedelig hvis Norge kommer aller sist som Europas rævdilter?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Eg går ut frå at det er dette Skriftens ord som hr. Lønning har i bakhovudet når han også uttaler seg om europapolitikk på vegner av regjeringspartia, for det er ei krevjande oppgåve. Men Inge Lønning hadde eit langt tilløp og viste til Thorbjørn Jaglands hopp – så å seie – når det gjaldt konklusjonen på kva Norge bør gjere i forhold til det europeiske samarbeidet. Det er riktig som utanriksministeren sa i si utgreiing – iallfall litt omskrive – at Norge har gått frå å vere utsett til å vere utelate. Dermed må vi vere med der ting skjer. I Norge høyrest det frå tid til anna ut som om eit sterkare europeisk samarbeid på forsvars- og tryggingspolitikkens område er ein trussel mot samarbeidet i NATO og så å seie ein trussel mot freden. Men eg forstår Inge Lønning slik at også han er einig i at eit sterkare samarbeid i Europa om forsvars- og tryggingspolitikk nettopp er eit grunnlag for eit framleis sterkt NATO og for eit framleis trygt Norge, og at det ikkje er ein motsetnad i dette, slik mange forsøkjer å framstille det.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Eg såg i avisa for ei tid sidan at eit utval hadde funne ut at alle som sel kebab i Norge, støttar terroristar. No høyrde eg at Morten Høglund omtala arabarlanda om lag på same måten: Er ein frå eit arabarland, støttar ein også terrorisme. Kven er desse arabarlanda som representanten Høglund omtaler på ein slik omtrentleg måte? Det vil eg veldig gjerne høyre. Men så til Europa. Framstegspartiet har vedteke at Europa er for viktig for storting og regjering. Det er folket som skal avgjere kva Norge skal gjere der. Høglund framstilte det som om Thorbjørn Jagland i sitt innlegg går lenger enn det resten av Europa gjer når det gjeld forsvars- og tryggleikspolitisk samarbeid i Europa. Då er det ganske sterkt at vi frå Norges side kan gå lenger enn dei som faktisk samarbeider om dette, som har vedteke ei planleggingscelle og vedteke at dei skal overta Bosnia osv. Eg vil gjerne høyre om det ikkje er eit mål også for Framstegspartiet at Norge skal delta når Europa samarbeider om slike spørsmål, skal delta i Brussel, delta i Bosnia osv.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Punkt 1: Forslaget frå Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet om å ta opp att forhandlingar betyr at ein ikkje vil ratifisere. Derfor seier Bjørn Jacobsen at dersom ein ikkje får fleirtal for dette forslaget, vil ein stemme for ratifikasjon. Dette er eit alternativ til å ratifisere. Punkt 2: Til forslaget om å utgreie alternativ. Då må Bjørn Jacobsen og dei som vil utgreie alternativ – så lenge dei seier klart frå at alternativet ikkje er medlemskap eller berre å seie opp avtalen, at det skal vere ein handels- og samarbeidsavtale som tek norske interesser i vare på ein betre måte – sende med til dei som skal utgreie, ein nærmare spesifikasjon av kva han meiner med «betre»!
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Eg vil berre streke under det som representanten Rise sa. Han streka under EU-samarbeidet som eit klart fredsbevarande prosjekt i Europa som har skapt samarbeid mellom medlemslanda, at det er ein viktig dimensjon, og at Norge faktisk er med på å utvikle økonomien i desse landa. Slik som Lars Rise også presenterte det, er det heilt klart at det er i denne fellesskapen Norge høyrer heime. Om det er på den eine eller andre avtalemåten, er det her vi høyrer heime. Så er det viktig at vi klarer å integrere vidare austover. Men det er innlysande at våre næraste er dei som er med i EU i dag, og at det ikkje er Kviterussland, Ukraina, Armenia, Aserbajdsjan og Georgia t.d., som er dei som liknar mest på oss i storleik, og som er utafor – for Russland er ei sak i seg sjølv. Så eg vil berre presisere det som Lars Rise sa om at han også ser på EU som eit viktig politisk instrument for å sikre fred og stabilitet i Europa.