André Oktay Dahl (Høyre), 2012-12-04:
Samfunnet stiller, og bør stille, store krav til norsk politi. Norsk politi har veldig mange oppgaver: forvaltningsmessige gjøremål, sivile gjøremål, ordenstjeneste, etterforskning, trafikktjeneste, forebygging, beredskapsansvar etc. Nær sagt alle ønsker et mer synlig politi. Da vi behandlet politirollemeldingen i 2006, var vi alle opptatt av at norsk politi skal vær nært, tilgjengelig og preget av god ledelse. Den gang understreket flere at politiets evne til å handle også var et spørsmål om å gi politiet ressurser, utstyr og metoder som matcher samfunns- og kriminalitetsutviklingen. Kampen mot organisert kriminalitet, barneporno, overgrep mot barn via nettet, hvitvasking av utbytte fra kriminelle handlinger og ikke minst terror setter høye krav til et kompetent politi. Siden 2006 har det skjedd mye. Vi opplever nyere former for kriminalitet, samtidig som vi opplever at nye grupper mennesker begår tradisjonelle typer kriminalitet fordi grensene våre er åpne, og folk beveger seg naturlig nok til et rikt land som Norge. Vi har hatt flere runder med debatt om behovet for sivilt ansatte. Utviklingen har gått i den retning at politietaten gradvis har blitt mer åpen for å inkludere sivilt ansatte og andre yrkesgrupper. Det har ikke gått fort, og har til dels vært motivert av at nød lærer naken kvinne å spinne og den forrige finanskrisen. Vi mangler fortsatt en nasjonal strategi for økt bruk av sivilt ansatte i politietaten. Jeg håper vi får noen klare konklusjoner med resultatreform. Vi er som sagt alle opptatt av at norsk politi skal være nært og tilgjengelig. Spørsmålet er om folk heller føler at politiet til dels er fjernt og utilgjengelig. Tillitsbarometeret til norsk politi er fortsatt høyt, men i motsetning til hvordan det er i helsesektoren, hvor de som rent faktisk har møtt helsevesenet, er mer positive enn dem som ikke har møtt helsevesenet, er situasjonen motsatt når det gjelder politiet. Det viser ganske nylige undersøkelser. Folk som rent faktisk har forholdt seg til politiet, har et mindre positivt inntrykk enn dem som ikke har det. En del av dette baserer seg vel på en følelse av at politiet ikke har tid til dem, og at politiets tid brukes på ting som ikke berører det som folk nødvendigvis mener bør være politiets kjerneoppgave. Det trengs å skisseres et nytt kart for norsk politi, men da ikke bare på distriktsstruktur. Å tenke på tall for politidistrikter før vi har blitt enige om hva norsk politi skal gjøre, er å begynne i feil ende og bare flytte på bokser. Vi trenger først en debatt og avklaring om hvilke oppgaver og mål politiet – og kun politiet – skal ha med sikte på å redusere disse, for deretter å stille spørsmål om det innenfor politietaten er slik at flere yrkesgrupper enn politiutdannede skal jobbe med visse ting. I bunn og grunn må det ligge en dyp respekt og erkjennelse av selve politifaget, samtidig som vi må stille oss spørsmålet: Er dette en oppgave hvor det er fornuftig bruk av ressurser å bruke en person med treårig politihøyskoleutdanning, eller burde dette vært gjort av andre? I noen tilfeller trenger man mye mer spisskompetanse, i andre mindre. Får man nødvendigvis de beste etterforskerne ved å satse på en politimann med lang fartstid, eller kan man få bedre etterforskere ved at folk med annen utdanning får en kortere tilleggsutdanning? Og: Er det fornuftig at gryteferdige saker fra f.eks. Nav eller skatteetaten henlegges på den måten de gjøres i dag, hvor det egentlig ikke er så mye arbeid igjen å gjøre, men på grunn av ressurssituasjonen kan ikke politiet som etat prioritere dem og sette ballen i mål. For oss i Høyre er det et paradoks å se at man i PST så vel som i Kripos nesten ikke har debatt om at veldig mange der ikke har politiutdanning, mens det til relativt nylig nesten var utenkelig ellers i Politi-Norge. Man kan se at det i norsk politi er oppgaver som utelukkende gjøres av folk med politibakgrunn, uten at dette nødvendigvis er krav i verken lov eller forskrift. Det eksemplifiseres i rapporten jeg viser til, med svar fra enkelte politimestre som legger til grunn at politifaglig utdanning forutsettes for å kunne etterforske – noe man kan sette spørsmålstegn ved. For man må jo stille spørsmålet: Hvorfor er det greit å bruke spesialetterforskere uten politiutdanning på tunge, kompliserte saker, mens man forutsetter politihøyskole til mindre alvorlig kriminalitet? Noen politidistrikt legger til grunn at det kreves politihøyskole for å være operatør på operasjonssentralen, andre ikke. Da bør vi diskutere om politifaglig kompetanse bør konsentreres noe mer til der det er et reelt krav, og spørsmålet er om noen av ulikhetene mellom politidistriktene handler om holdning og kultur, og ikke nødvendigvis bare er faktabasert kunnskap om kompetansebehovet i etaten. Kanskje finner man rett og slett ikke de beste kandidatene til en stilling blant dem med politiutdanning, heller. Kanskje er det slik at de som utsteder pass og reisedokumenter, er best kvalifisert til å kontrollere de samme dokumentene på grensen. Det er god grunn til å spørre hvorfor det er så store forskjeller mellom politidistriktene. Er det kultur, eller er det mangel på kunnskap? Uansett bør ingen av delene stå i veien for en god kompetanse- og ressursutnyttelse. Det er i det perspektivet jeg synes NTLs rapport er et veldig interessant innspill. Hvilke oppgaver innenfor politiets gjøremål må gjøres av politiutdannede og hvilke ikke, er et spørsmål enhver politileder bør stille seg. De bør også ha tanker om mulige sekundæroppgaver samt klar strategi for tilstrekkelig opplæring og tildeling av begrenset politimyndighet der det er naturlig. Det er ikke spesielt radikale innspill som kommer, og mye av det som rapporten tar opp, gjøres en del steder, men det skjer i veldig varierende grad i ulike politidistrikter fordi POD ennå ikke har utviklet en klar, sentral strategi for økt og bedre bruk av sivilt ansatte, som Høyre har foreslått tidligere. For å unngå misforståelser fra noen i salen her: Høyre tar ikke umiddelbart alle forslagene over bordet, og man bør ikke bruke sivilt ansatte utelukkende for å saldere budsjetter, men for å skape et bedre politi. Det er samtidig viktig at vi ikke gjør noe vi er veldig gode på i Norge, nemlig å sette i gang profesjonskamper. Men jeg er overbevist om at vi ganske fort kunne ha gjennomført flere av disse forslagene, hvis vi ikke hadde utsatt resultatreformen. Vi får behandlet det senere, og da håper jeg det kommer klare konklusjoner og noen signaler, som Høyre har foreslått. Det hadde vært en styrke for politiet som etter Gjørv-kommisjonens rapport nå er i en situasjon hvor de, om mulig, er enda hardere presset enn før. Og for å være sikker på at ikke visse rød-grønne representanter som f.eks. representanten Chaudhry eller andre skulle antyde noe, er det ikke aktuelt for Høyre å overlate noe som handler om bruk av makt, til andre enn politiet. Det er en offentlig kjerneoppgave. Vårt mål er et politi som er nært og tilgjengelig, og som ikke bare er det i politiske festtaler, men også i virkeligheten. I det arbeidet må vi også stille spørsmål om hvorfor så få vil lede norsk politi. Det virker som om det er litt uattraktivt å lede, når bare to–tre personer søker om å bli henholdsvis politimester eller politidirektør. Vi skal ikke komme med bastante konklusjoner, men det kan jo kanskje si noe om kulturen for ledelse, nytenkning og hva det tiltrekker av folk, uten å kritisere noen som er sittende politimestre med navn. Men det er ikke lett å styrke ledelseskulturer hvis man nesten ikke har folk som vil bli ledere. Mismatchen mellom folk som søker på å bli politimestre, og de som har lyst til å bli vanlig politi – for å si det slik – polititjenestemann, er veldig forskjellig. Da må vi stille oss spørsmålet: Hva er det med politietaten som gjør det? Verdsetter man kompetanse på en skikkelig måte? Og ikke minst: Belønner man gode ledere skikkelig? Da avslutter jeg interpellasjonen med et spørsmål til statsråden: Hvilke av tiltakene som skisseres i rapporten, vil statsråden på kort eller lengre sikt kunne bidra til å gjennomføre, og når kan eventuelt Stortinget se at flere politidistrikter enn i dag har en klar strategi for økt og bedre bruk av kompetent personell, uavhengig av om de har politifaglig eller annen yrkesmessig bakgrunn?