Jan Petersen (Høyre), 2002-01-31:
I sin interpellasjon reiser Kristin Halvorsen to viktige og interessante spørsmål. Det er: Hvordan har Norge brukt sitt medlemskap i Sikkerhetsrådet? Og: Hvordan vil de bruke det? I de første 1 ½ minuttene av Kristin Halvorsens innlegg trodde jeg faktisk at hun også var interessert i den problemstillingen, men her i dag har vi faktisk stått overfor det ganske interessante og sjeldne fenomen at interpellanten er blitt uinteressert i sin egen interpellasjon og heller vil snakke om to andre utenrikspolitiske spørsmål, nemlig Midtøsten og Irak. Jeg skal prøve å komme inn på dem også, men jeg tror det er svært viktig at vi holder fast ved det som er de interessante spørsmålene, som hvordan vi skal bruke vårt medlemskap i Sikkerhetsrådet. Jeg har likevel bare først lyst til å si at når det gjelder Midtøsten, er de premissene i interpellasjonen som er fremmet, så tilfeldige i sitt utvalg og så merkverdige at de ikke er egnet til å legge til grunn i en diskusjon om disse temaene. Jeg må for øvrig si at når Kristin Halvorsen reiser spørsmålet om Norge har noen rolle i Midtøsten nå, så er det faktisk et ganske lite, men interessant poeng i det som kom fra Sikkerhetsrådet i går. Det var en presseuttalelse fra alle Sikkerhetsrådets medlemmer, hvor de på slutten av uttalelsen nevnte de land som arbeider spesielt med Midtøsten-spørsmål, og følgende listes opp: EU, USA, Russland, Norge, Kina og andre land som er involvert i fredsprosessen. Med det utgangspunktet tror jeg Kristin Halvorsen skal få et meget betydelig problem med å selge den virkelighetsoppfatningen at Norge nå ikke har en viktig rolle i Midtøsten. Jeg tror derfor at vi kan si at det ganske grunnleggende premisset fra Kristin Halvorsens side nå er parkert. Men la oss nå likevel snakke litt om det Kristin Halvorsen egentlig spurte om, men altså mistet interessen for. Det gjelder det norske medlemskapet i Sikkerhetsrådet. Jeg tror det er svært viktig at vi engasjerer oss i hele bredden av Sikkerhetsrådets arbeid. Det betyr at Norge har tatt på seg svært ressurskrevende oppgaver, bl.a. i sanksjonskomiteen for Irak og i arbeidsgruppen for fredsbevarende operasjoner. Jeg synes det er en undervurdering av de oppgavene når Kristin Halvorsen omtalte dem som administrative oppgaver, så vidt jeg skjønte det. Dette er oppgaver av stor viktighet. Sentralt for at vi skal lykkes i vårt arbeid er at vi har et godt samarbeid med Sikkerhetsrådets øvrige medlemmer, både de fem faste og de ti ikke-faste. Et slikt samarbeid er en forutsetning for innflytelse. Det er rådet samlet som øver innflytelse, ikke det enkelte medlemsland. Bare når rådets medlemmer står sammen, har vedtakene gjennomslagskraft. Formannskapets klart viktigste oppgave er å være pådriver for å få rådet til å fungere som et handlekraftig organ med den nødvendige politiske tyngde bak beslutningene. Det må arbeide for samlede løsninger og de initiativ og tiltak som situasjonen måtte kreve. Hovedmålsettingen for Norges presidentmåned må derfor være å sørge for en effektiv og ryddig håndtering av de løpende saker. Presidenten må være nyttig for rådets evne til å oppfylle det mandat som FN-pakten fastsetter, nemlig at man skal arbeide for å sikre eller gjenopprette internasjonal fred og sikkerhet. Det er ikke et generelt utenrikspolitisk diskusjonsforum. Vi skal ha ambisjoner for formannsperioden, men samtidig må vi ha et realistisk og nøkternt syn på hva som er mulig å oppnå i forhold til våre egne prioriteringer. Arbeid for fred og sikkerhet på det afrikanske kontinent opptar en stor del av Sikkerhetsrådets arbeid, og er samtidig en av hovedprioriteringene for vår periode i rådet. Norge har hatt hovedansvaret for den forberedende behandling av uttalelser og vedtak når det gjelder Afrikas Horn helt siden vi kom inn i rådet. I januar 2001 bidro vi således aktivt til å forhindre en tidlig opphevelse av våpenembargoen mot Etiopia og Eritrea, noe bl.a. USA var for. Mandatet for den fredsbevarende styrken mellom de to land, UNMEE, kommer opp til forlengelse i mars. Vi vil benytte denne anledning til å skape ny fremdrift i fredsarbeidet. Norge ledet nylig arbeidet med en presidentuttalelse i rådet der hovedsiktemålet var å forplikte både Etiopia og Eritrea til å akseptere kjennelsen fra den FN-oppnevnte grensekommisjonen som forventes å foreligge i slutten av februar. Vi skal også lede Sikkerhetsrådets sendelag til Etiopia og Eritrea i neste måned. Jeg hadde selv samtaler både med den etiopiske og den eritreiske utenriksminister i forbindelse med FNs hovedforsamling i november i fjor, og planlegger et mulig besøk til regionen i nærmeste fremtid for om mulig å bidra til å understøtte fredsprosessen. Hvis noen synes dette er uinteressant, vil jeg minne om at hundre tusen mennesker er drept i denne konflikten. Situasjonen i Afghanistan og kampen mot internasjonal terrorisme vil utvilsomt stå sentralt på Sikkerhetsrådets dagsorden også i mars, og vil selvsagt bli gitt høyeste prioritet fra norsk side. Hvordan rådet vil behandle disse to viktige sakene, vil imidlertid avhenge av utviklingen de nærmeste uker. Norges formannskap i støttegruppen for Afghanistan gir oss en internasjonal lederrolle i bestrebelsen på å imøtekomme afghanernes enorme behov for humanitær bistand og gjenoppbygging og understøtte den politiske prosessen i landet. Dette vil vi gjøre i nært samarbeid med Sikkerhetsrådet og generalsekretærens spesialrepresentant for Afghanistan. Jeg mener meget bestemt å huske så mange diskusjoner i Stortinget gjennom høsten at jeg er sikker på at Stortinget mener at dette er en viktig prioritet. Norges ledelse av sanksjonskomiteen for Irak er på alle måter en krevende oppgave. Vi har hele tiden arbeidet aktivt for en omlegging av sanksjonsregimet med sikte på å bedre den humanitære situasjonen for sivilbefolkningen og samtidig forhindre at Irak igjen utgjør en trussel mot fred og sikkerhet i regionen gjennom bl.a. utvikling av nye masseødeleggelsesvåpen. Jeg synes at dette er en svært viktig prioritet. Det å ha en klar front mot Iraks utvikling av masseødeleggelsesvåpen tror jeg vi alle sammen bør stå sammen om, istedenfor å gå til angrep på dem som tydeliggjør den problemstillingen. Jeg er meget glad for at Sikkerhetsrådet i slutten av november i fjor vedtok en omlegging av sanksjonene innen 30. mai i år, i tråd med det Norge har arbeidet for siden vi ble medlem av rådet. Nå er det slik at Kristin Halvorsen spurte meg om hvordan vi vurderte det arbeidet som hittil har vært gjort. Til det er å si at jeg har bare hatt ansvaret for tre av de 13 månedene Norge har hatt medlemskap i Sikkerhetsrådet. Jeg har bare gode ting å si om min forgjengers håndtering av disse spørsmålene, og vil si at selv om dette det nå snakkes om, inntrådte i min ansvarsperiode, så er det ikke tvil om at det er Thorbjørn Jagland av oss to som skal ha æren for at dette virkelig skjedde. Generalsekretærens neste rapport om FNs våpeninspektører til Irak skal foreligge den 1. mars og vil deretter bli behandlet i rådet. Hvorvidt vi kan gjøre fremgang i spørsmålet om utplassering av FN-inspektører med mulig etterfølgende suspensjon av sanksjonene, er først og fremst opp til Irak å avgjøre. Det skal ikke stå på formannskapets innsats. På Balkan vil utviklingen i Kosovo kreve omhyggelig oppfølging fra Sikkerhetsrådets side. Oppfølgingen av provinsvalget i november i fjor og etableringen av demokratiske institusjoner i Kosovo vil derfor bli gjenstand for Sikkerhetsrådets oppmerksomhet i mars. En annen av Norges hovedprioriteringer for medlemskap i Sikkerhetsrådet er å bidra til å styrke FNs arbeid med å planlegge og gjennomføre fredsbevarende operasjoner. Jeg er derfor meget tilfreds med at vi i begynnelsen av januar i år ble valgt til formann for Sikkerhetsrådets arbeidsgruppe for fredsbevarende operasjoner. Arbeidsgruppen vil være en god plattform for det videre arbeidet med slike spørsmål, både under formannskapsmåneden og i det videre arbeidet i rådet. Mandatet for FNs største fredsbevarende styrke, UNAMSIL i Sierra Leone, kommer opp til fornyelse i mars i vår presidentperiode. Konsultasjoner i forkant av mandatfornyelsen vil være en viktig oppgave for det norske formannskapet. En tredje av våre hovedprioriteringer i rådet vil være å særlig fokusere på de underliggende årsaker til krig og konflikt. Et slikt aktuelt tema er forholdet mellom konflikt og plyndring av et lands naturressurser. Rike naturressurser er dessverre ikke alltid noen garanti for vekst og utvikling. Konflikter av denne type er særlig tallrike i Afrika, en rekke av dem står allerede på Sikkerhetsrådets dagsorden og er gjenstand for sanksjonsregimer. For å belyse nærmere hva som kan gjøres for å forebygge denne type konflikter, har Norge tatt initiativ til et seminar i New York under vårt formannskap. Resultatet av det forberedende arbeidet, så vel som av selve seminaret, vil bli gjort tilgjengelig for Sikkerhetsrådets medlemmer. Avslutningsvis bare to bemerkninger om Midtøsten. Jeg for mitt vedkommende er meget komfortabel med den avstemningen som både Thorbjørn Jagland og jeg har ansvar for på dette området. Og som det fremgikk av mitt svar, har disse to resolusjonene, tror jeg, bidratt til at vi er en så sentral spiller som denne presseuttalelsen bærer bud om. For oss er det svært viktig at man nå kommer tilbake fra avgrunnens rand, og at vi forsøker å få partene sammen igjen. Det er bakgrunnen for at vi har uttalt oss som vi gjør. Når Kristin Halvorsen brukte ordet «endelig» om den uttalelsen som ble gitt i går, må jeg bare si at det standpunktet har jeg hatt – og snakket om – i ukevis, men det er godt at det nå går inn her også. For å avslutte: Jeg er klar over at det at jeg nå har svart på det Kristin Halvorsen spurte om, ikke nødvendigvis er det samme som at jeg har svart på det hun er interessert i. Men jeg vil anta at vi kanskje burde konsentrere oss om det hun faktisk har spurt om.