Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-10-06:
Regjeringen innleder årets trontale med å erkjenne at vi må tilpasse oss det jorda tåler av klimagassutslipp, og at oljeaktiviteten ikke lenger vil være motoren i vår økonomi. Dette er fornuftige erkjennelser. Det bekrefter også at etter ett år med Miljøpartiet De Grønne i Stortinget, er den politiske debatten flyttet videre – i riktig retning. Det blir mer oppmerksomhet om vårt politiske hovedpoeng: Vi må starte utviklingen av neste generasjons Norge, den bærekraftige velferdsstaten, nå. Dette må være rammen for all politikk, også næringspolitikk, arbeidslivspolitikk, helsepolitikk, skolepolitikk og fiskeri- og landbrukspolitikk. Derfor bruker også Miljøpartiet De Grønne – så lenge vi bare har én representant på Stortinget – foreløpig mest krefter på dette. Fornuft er bare nyttig hvis den brukes og følges opp med handling. Regjeringen har, med hjelp av støttepartiene Venstre og Kristelig Folkeparti, gjennomført gode enkelttiltak i løpet av året de har sittet, og de varsler nå flere. En gjennomgang av grønne skatter og avgifter blir spennende. 65 mill. kr i kollektivsatsing i byene er bra, bedre avskrivingsregler for vindkraft er bra, 12 mrd. kr til teknologifondet er bra, og selvfølgelig er videreføring av banebrytende regnskogsatsing og elbilsatsing meget fornuftig. Framfor alt ønsker Miljøpartiet De Grønne regjeringens satsing på forskning og næringsutvikling utenfor oljesektoren velkommen. Dette er saksfelt som vi kommer til å prioritere høyt. Her vil vi søke samarbeid, og vi vil støtte ambisiøs politikk. Vi har altså en regjering som evner å gjennomføre tiltak når den vil, men de siste årenes kombinerte kunnskapsutvikling og -erfaring har feid til side enhver tvil om at enkelttiltak i en ellers uendret hovedpolitikk, uten forpliktende mål, det gir ikke resultater. Jordas natur er i krise. WWFs nye Living Planet Report viser at verdens dyrebestander er halvert på bare 40 år. Begrepet naturmangfold gir gjerne assosiasjoner om hårfrytle, om blomkålsopp, om kilekulehalefluer, om klippeblåvinger – ting som bare høster politisk interesse hver gang de kommer i veien for en motorvei. Men dette naturmangfoldet er livsgrunnlaget på jorda. Det er maten vår. Det lager oksygenet vi puster inn. At menneskers virksomhet har ødelagt halvparten av dette på bare 40 år, er det aller mest dramatiske beviset på at vi har veldig dårlig tid til å finne nye måter å organisere økonomi, forbruk og ressursforvaltning på. Det gjelder også her i Norge. De globale klimagassutslippene er en del av dette bildet. De peker i dag ikke mot noe togradersmål, men mot 4-5 graders oppvarming, og FNs klimatoppmøte for kort tid siden bekreftet at verden slett ikke er på vei mot noen global klimaavtale, og slett ikke mot noen global karbonpris. Norge er en av pådriverne for den globale oppvarmingen gjennom vår olje- og gasseksport og vårt ressursforbruk. Gjennomsnittsnordmannen er per hode verdens fjerde største eksportør av klimagasser. Dette tjener vi veldig mye penger på, og det gir oss et stort ansvar. Samtidig er det viktig å merke seg at det skjer mye lovende internasjonalt, men det er i veldig stor grad fordi noen handler selv, i stedet for å vente på internasjonale løsninger. Det er altså jobben hjemme som avgjør hva vi får til, både totalt og i det internasjonale samarbeidet. Det er derfor direkte uansvarlig av regjeringen og av stortingsflertallet å skape et inntrykk av at de store oppgavene først og fremst løses internasjonalt, mens vi fortsetter omtrent som før her hjemme. Vi må like godt slå det fast: Høyre og Fremskrittspartiet har brukt sitt første år i regjering på å demonstrere et veldig forstemmende lavt nivå av politikk som faktisk gjør Norge mer bærekraftig. Hovedfokuset er forbruksvekst. Vi ser null tiltak for norsk natur, vi ser null utslippskutt. Det er urovekkende å se motviljen mot helhetstenking i et verdikonservativt parti som Høyre. I en oljeøkonomi blir verdier som matjord, matproduksjon, natur og friluftsliv tapere når målestokken er kortsiktig lønnsomhet. Det krever kontinuerlig bevissthet og innsats å bevare slike grunnleggende verdier. Å ødelegge dem krever bare engangsbeslutninger. Vi er bekymret over at Høyre tilsynelatende ikke ser dette, hvordan industrialisering av landbruket vil presse dyrevelferden, hvordan fortsatt nedbygging av matjord vil koste framtida, hva snøscooterfrislipp vil koste natur, friluftsliv og folkehelse, og hva nedprioritert miljøfokus i arealplanarbeidet vil koste natur og kultur. Denne uviljen mot helhetstenking er det største hinderet mot bærekraftig utvikling i norsk politikk. Den er årsaken til at det i utgangspunktet lovende klimaforliket nå er en trist fiasko. Den rød-grønne regjeringen ville ikke kutte utslipp. Den blå regjeringen har oppdaget til sin forbløffelse at vi ligger langt etter klimaløftene, og da hjelper det ikke å gjenta 75 ganger at man vil forsterke klimaforliket, særlig ikke når statsministeren samtidig varsler at vi ikke vil greie utslippskuttene. Vi er allerede på vei inn i en situasjon som mange har varslet. Mens stortingsflertallet ikke bruker dagens handlingsrom til å lede Norge på en bærekraftig kurs, blir handlingsrommet innsnevret av internasjonal utvikling. Store olje- og gassressurser mange steder i verden peker mot langvarig lav olje- og gasspris. Det betyr at dyre norske prosjekter vil bli presset i pris, og fra den andre siden presses vi av en akselererende fornybarutvikling. EU planlegger å bli uavhengig av karbon. Sannsynligheten avtar raskt for at arbeidere på Mongstad, på Aker Verdal og i Sveagruvene på Svalbard har olje- og kullarbeidsplasser å gå til om noen få år. Uviljen mot helhetstenking og uviljen mot å ta i bruk de store virkemidlene er blitt norsk politikks bumerke. Miljøpartiet De Grønne mener at dette er det viktigste for en bærekraftig utvikling, og vi vil sette inn trykket her. Vi må lage de nye jobbene til dagens oljearbeidere nå. Det vil kreve minst like stor innsats som Norge la for dagen da vi skapte oljeeventyret, og vi har innsatsfaktorene. Dagens massive fordeler innen skatt, avskrivingsregler og garantier til oljesektoren må flyttes til det fornybare næringslivet. Det er å satse på utvikling. Vi må forplikte oss til bærekraft, slik vi forplikter oss på andre samfunnsområder. En klimalov vil sette den overordnede rammen og gi koordineringen for norsk energi-, klima- og næringspolitikk, som i dag glimrer med sitt fravær. Det vil sikre at tiltak innen én sektor ses i sammenheng med tiltak i en annen sektor, og framfor alt vil det gi norsk næringsliv den forutsigbarheten det trenger for å kunne utløse kreativitet og satse langsiktig. Vi må bruke oljefondet. Det er vårt suverent største utenrikspolitiske verktøy. Det blir stadig mer meningsløst å ha en ambisiøs internasjonal politikk uten å bruke vårt største redskap. I dag er sannsynligheten meget stor for at pensjonsfondet motvirker god klimapolitikk og motvirker bærekraftig utvikling. Miljøpartiet De Grønne har tatt til orde for å bruke omtrent 5 pst. i første omgang av fondet til bærekraftige investeringer, og Stortinget har til behandling et forslag fra Miljøpartiet De Grønne om en klimaprosent, dvs. å skyte inn 30 mrd. kr – tilsvarende 1 pst. av BNI – fra oljefondet og til FNs grønne klimafond. Hele poenget med FNs grønne klimafond – som Norge har vært en pådriver for – er at rike land stiller til rådighet kritisk nødvendige midler for fornybarutvikling i fattige land. Den utviklingen er forutsetningen for at vi kan klare klima- og bærekraftmålene her i verden. De 200 mill. kr som regjeringen har lovet så langt, er i beste fall en særdeles sped begynnelse fra et land som kan så mye, mye mer at vi er i en internasjonal særklasse. Jeg vil oppsummere ved å stille regjeringen tre spørsmål. For det første: Hva skal arbeiderne på Mongstad-raffineriet, i Aker Verdal og i Store Norske Kullkompani jobbe med når bedriftene deres legges ned? For det andre: Hva skal det innebære i praksis – klimamessig – å styrke klimaforliket? Og for det tredje: Hva vil regjeringen gjøre for å oppfylle forpliktelsene om å stanse tap av naturmangfold i Norge innen 2020? I Finland og Sverige har Miljøpartiet De Grønne gått henholdsvis ut av og inn i regjering. Det viser(presidenten klubber) at Miljøpartiet De Grønne søker makt, men også står for sine standpunkter(presidenten klubber igjen) når vi ikke får gjennomført dem. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen) Vi er glade for å ha blitt valgt inn i et spennende storting. Vi ser fram til varme debatter, og vi skal helle miljødiesel på bålet.