Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2019-05-14:
Jeg vil takke utenriksministeren for en god og bred redegjørelse. Det europeiske samarbeidet møter mange utfordringer. Vi er alle spent på det forestående parlamentsvalget, om populistiske partier får økt oppslutning, og hvilke konsekvenser det får for det europeiske samarbeidet. Vi ser at demokratiske institusjoner som domstol og fri presse er under press i veldig mange EU-land. Vi ser fravær av økonomisk framgang for dem som har minst, og mangel på tillit til europeiske politikere – et Europa med økte forskjeller. Flere har mistet jobben eller fått midlertidige jobber, og det har blitt økt press mot lønns- og arbeidsforhold. Alle disse faktorene er med på å gi mindre legitimitet til det europeiske samarbeidet. Økte sosiale forskjeller skaper mindre tillit i samfunnet. EØS-avtalen ble forhandlet fram i en tid med positiv politisk utvikling i det meste av Europa. Initiativet ble tatt i 1989, og i årene som fulgte, var demokratiet på frammarsj. Det var tolv EU-land og seks medlemsland i EFTA den gangen avtalen ble forhandlet fram. Nå er det 27 EU-land og tre EØS/EFTA-stater som er med i EØS-samarbeidet. Styrkeforholdet har med andre ord endret seg temmelig mye. Det var en god avtale den gangen den ble forhandlet fram, og det er den fortsatt. Den har tjent oss godt. Etter brexit burde det være klart for alle: En avtale med EU har fordeler og ulemper, men det er ingen realisme i tanken om at vi vil kunne få en bedre avtale enn den avtalen vi forhandlet fram den gangen. Den sjansen kan rett og slett ingen ansvarlige politikere ta. Å bruke krefter på å utrede alternativer nå er rett og slett dårlig posisjonering av norske interesser. Hvem i all verden tror at det er mulig for Norge å forhandle fram bedre løsninger hvis vi åpner for å endre vårt forhold til det europeiske marked og bryte med det samarbeidet som EØS-avtalen representerer? Den ønsketenkningen som enkelte britiske politikere la til grunn, viser seg ikke å være mulig å gjennomføre. Nordmenn mot norsk EU-medlemskap burde være dem som forsvarte avtalen aller mest. Uten EØS-avtalen hadde de måttet søke medlemskap. Vi klarer oss ikke best alene – like lite som Storbritannia står sterkest på egen hånd. Tilgangen til det indre marked gir oss felles standarder og fjerner tekniske handelshindringer. Vi har full kontroll over norsk landbrukspolitikk og fiskeripolitikk, hvor felles veterinærregler betyr at fisken vår slipper kvalitetskontroll på grensa. Avtalen gir oss full markedsadgang også for tjenester, som har blitt en stadig viktigere del av norsk eksport. Kort sagt: Avtalen gjør at vårt suverent største eksportmarked er blitt et hjemmemarked. Med økt europeisk samarbeid og mer konkurranse kreves tiltak for å unngå sosial dumping. EU-regimet gir norske myndigheter rett til å demme opp for slike konsekvenser. Kravet om tarifflønn gjennom såkalt allmenngjøring av tariffavtaler, innsynsrett for tillitsvalgte om underleverandørers lønns- og arbeidsvilkår, forbud mot nulltimerskontrakter og bedre kontroll med innleid arbeidskraft er tiltak som kan bidra. Med et felles europeisk arbeidsmarked er det økt behov for landsomfattende tariffavtaler og tiltak som styrker det europeiske organiserte arbeidslivet. Britene har på mange måter gått motsatt vei de siste årene. Mindre organisering og flere lokale lønnsavtaler har bidratt til å holde britiske lønns- og arbeidsvilkår nede. Det er også noe av bakgrunnen for at mange briter har stemt for brexit. EØS-avtalen gir også norske borgere beskyttelse. Drar vi på ferie, jobber eller studerer i et annet EU-land, blir vi behandlet som landets egne borgere. Det er en beskyttelse som absolutt er i norske borgeres interesse.