Monica Mæland (Høyre), 2020-01-28:
Representanten Enger Mehl har stilt spørsmål om styrking av lensmannskontorer og viser til et anmodningsvedtak som ble gjort i Stortinget 5. april 2018. Representanten viser til at 85 kommuner med gjenværende lensmannskontor har hatt en nedgang i politiårsverk og redusert åpningstid, og spør hvordan det kan være forenlig med stortingsvedtaket. Mine forgjengere i Justis- og beredskapsdepartementet har også besvart flere skriftlige spørsmål om samme tema. I årets budsjettproposisjon for Justis- og beredskapsdepartementet formidlet regjeringen at anmodningsvedtaket er fulgt opp. Så registrerer jeg at et flertall i justiskomiteen mener at det ikke er tilfellet. Jeg opplever at vi har et felles mål om å ha et godt lokalt politi. Det viktigste er at vi har en befolkning som føler seg trygg, og det gjør heldigvis de aller fleste. Politiets innbyggerundersøkelse for 2019, som nylig – faktisk i går – ble lagt fram, viser at hele 94 pst. av innbyggerne føler seg trygge. Det er en oppgang på 2 prosentpoeng fra 2018. Men så har vi ulik oppfatning av hvordan vi får et godt lokalt politi. Regjeringen er også opptatt av å styrke det lokale politiet og de lokale polititjenestene. Befolkningen skal ha så like tjenester som mulig, uavhengig av bosted. Det er et av kjernepunktene i politireformen. Så er spørsmålet selvfølgelig: Hva er et godt lokalt politi? Representanten Enger Mehl sidestiller antall ansatte på lensmannskontor med gode polititjenester. Spørsmålet er hva en reell styrking av det lokale politiet faktisk innebærer, og det er nesten det vi er nødt til å se på. Når regjeringen i budsjettproposisjonen redegjør for at vedtaket er fulgt opp, er det fordi vi mener at polititjenestene, også lokalt, er styrket. For politiets nye organisering, nye felles funksjoner, nye arbeidsmetoder og en betydelig kompetanseheving av nær sagt alle ansatte i patruljetjenesten og på etterforskning gir bedre kvalitet, også lokalt. Det legger også grunnlaget for å styrke tjenestene ytterligere i årene som kommer. I tillegg har grunnbemanningen i distriktene økt med om lag 1 450 nye politiårsverk siden 2013. I samme periode har politidistriktenes budsjettrammer reelt økt med om lag 1,9 mrd. kr. Så mens Enger Mehl vil styrke lensmannskontorene, er altså regjeringen opptatt av å styrke tjenestene. Et styrket nærpoliti handler om veldig mye mer enn hvor mange ansatte det er på det enkelte lensmannskontor. La meg gi noen eksempler. Med de nye, større operasjonssentralene er beredskapen i distriktene betydelig styrket. Operasjonssentralen styrer patruljene, patruljene er basert på etterretningsinformasjon og hvor behovene til enhver tid er. Patruljene fungerer i dag som mobile kontorer, fordi politiet i dag har utstyr og kompetanse til å igangsette etterforskning på stedet. Det gir bedre tjenester til dem som er utsatt for en hendelse, bl.a. fordi de slipper å møte opp på lensmannskontoret for å ta avhør eller avgi forklaring. Samtidig er responstidskrav innført for å sikre at politiet kommer raskt til stedet når det virkelig er behov for det. Spesialiserte, funksjonelle driftsenheter med høy kompetanse løser saker for hele distriktet. Det gjør at innbyggerne på små steder som tidligere hadde begrensede ressurser, får bedre tjenester i dag enn før reformen. Etterforskning av omfattende og kompliserte overgrepssaker kan tjene som eksempel på det. Riksadvokaten har tidligere uttalt at kvaliteten på etterforskningen er blitt bedre. Det øker rettssikkerheten. Så er det slik at selv om kvaliteten på tjenestene er det aller viktigste, har vi alle krav på oss til å bruke fellesskapets ressurser på en mest mulig effektiv måte. En generell styrking av gjenværende lensmannskontorer i form av flere ansatte vil etter vår mening ikke nødvendigvis være god, kunnskapsbasert ressursutnyttelse. Jeg er opptatt av at det er lokale behovsanalyser, lokale kunnskapsgrunnlag, som skal ligge til grunn for fordeling av ressurser og eventuell oppbemanning av tjenestestedene. Politimesteren må ha handlingsrom til å styre ressursene dit behovet til enhver tid er størst. Det er likevel ikke slik at regjeringen overlater de politiske, overordnede beslutningene til politimesteren. Mine forgjengere har over lengre tid vært tydelige overfor Politidirektoratet om at politidistriktene skal prioriteres foran særorganene og POD, selv når nye politiårsverk skal fordeles. Som ledd i oppfølgingen av Difis evalueringer av politireformen vil departementet også gi politidirektøren signaler om at hun skal vurdere ressursfordeling mellom særorganene og politidistriktene, og mellom særorganene og Politidirektoratet. Jeg forventer også at ledelsen i politiet benytter handlingsrommet til å omdisponere ressurser internt, slik at kompetanse og kapasitet benyttes til tjenester som kommer innbyggere til gode gjennom lokal tilstedeværelse. Det er å gi tydelige politiske føringer om at lokal tilgjengelighet og tilstedeværelse skal prioriteres. Innenfor rammen av disse føringene kan det ikke være tvil om at det er politimesteren som er best skikket til å vurdere hvordan ressursene bør disponeres når de er fordelt til politidistriktene, og de må prioritere. Politiet kan ikke være overalt, alltid: Prioriteringer må gjøres på bakgrunn av et helhetlig og godt kunnskapsgrunnlag. Gode etterretningsprodukter som analyserer kriminalitets- og risikobildet i distriktene, gir det beste grunnlaget for å fatte gode beslutninger. Ressursene må settes inn på steder og tidspunkter der behovet er størst. Det er heller ikke slik at tilgjengelighet og tilstedeværelse er ensbetydende med et lensmannskontor eller en patrulje. Hvordan politiet skal være tilgjengelig på andre måter, dvs. på digitale flater og på telefon, må også være en del av vurderingen. Her er det fortsatt mye å hente. Politiet er godt i gang med bl.a. nettpatrulje og kommunikasjon på sosiale medier. Det er f.eks. slik at ungdom ønsker å kommunisere med politiet på andre måter enn dem av oss som er litt eldre, ønsker. Det ble tatt noen viktige valg om omorganisering av politiet i forbindelse med forliket om ny politireform, og fordi vi ikke ønsket at den nye organiseringen skulle medføre mer byråkrati og virke kostnadsdrivende, ble det besluttet at politiet skulle organiseres i to nivåer: politimesteren med stabsfunksjoner og de geografiske og funksjonelle driftsenhetene. Det innebærer at alle tjenestestedene som hører inn under samme geografiske driftsenhet, inngår i ett vaktsamarbeid. De ansatte har oppmøtested på tjenestestedene, men de er ikke ansatt ved det enkelte lensmannskontor. Det gir derfor lite mening å telle antall ved ett lensmannskontor. I fordelingen av de 225 tjenestestedene ble det stilt krav om at minst 90 pst. av innbyggerne i hvert distrikt maksimalt skulle ha 45 minutters kjøretid til nærmeste tjenestested. Det er innfridd med god margin. Videre ble det stilt krav om at tjenestestedene skulle ha fleksible åpningstider som gjør det mulig å få utført tjenester utenfor kontortid minst en dag i uken. Det ligger fast. Åpningstidene skal også være forutsigbare og kjent, slik at de som faktisk har behov for å møte fysisk opp, kan planlegge for dette. Det vil samtidig være dårlig ressursutnyttelse å ha politifolk sittende på lensmannskontor og vente på at noen skal komme innom. Det er det ikke det samme behovet for i dag som det var tidligere. Avslutningsvis vil jeg understreke at regjeringen er opptatt av å la tiltakene i politireformen få virke. Vi skal evaluere både effektene av reformen og tjenestestrukturen i 2022. Det følger av forliket om reformen. Fram til da kommer vi fortsatt til å gi føringer om at lokal tilstedeværelse og tilgjengelighet skal prioriteres, og følge det opp i dialogen med politidirektøren.