Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2003-06-11:
Arbeidet med forslag til ny lov om elektronisk kommunikasjon har på mange måter vært en krevende øvelse. Loven er ment å avløse gjeldende telelov og lov om standarder ved overføring av fjernsynssignaler, og omfatter alle former for elektromagnetiske signaler. Samtidig er det meningen at foreliggende lovforslag også skal implementere alle vedtatte rettsakter på området elektronisk kommunikasjon innenfor EU. I henhold til EØS-avtalen skal disse rettsaktene være implementert innen 25. juli 2003. Det har vært viktig for norske næringsinteresser å ha et regelverk harmonisert med andre lands lovgivning. Det vil bidra til å sikre norske bedrifter lik behandling innenfor hele EØS-området. Hovedformålet med gjeldende regulering, som ble vedtatt i 1995, var å bidra til en fornuftig overgang fra et rettslig monopol til et marked med konkurranse. Den nye loven og den nye reguleringen er ment å ta høyde for den økende konvergensen på området. Skillet mellom de ulike sektorer, som IT-, kringkastings- og teletjenester, blir mindre. Dette vil føre til strukturer som endres på tvers av de ulike sektorene, noe som igjen understreker betydningen av en internasjonal harmonisering. Den nye loven vil fortsatt være en sektorspesifikk regulering. Det betyr at det ikke først må være påvist et misbruk før særlige regulatoriske plikter pålegges. Tilbydere kan pålegges forpliktelser etter føre var-prinsippet eller den såkalte ex ante-reguleringen. Lovforslaget tar sikte på å begrense reguleringsregimet til et nødvendig minimum, med et rettslig rammeverk som sikrer enkeltpersoner og virksomheter rett til å tilby kommunikasjonsnett og tjenester. Det er komiteens oppfatning at foreliggende forslag til lov skal bidra til næringsutvikling og innovasjon over hele landet. Målsettingen er å stimulere til næringspolitisk strategi, som vil bidra til vekst innenfor eksisterende næringsliv, offentlig forvaltning, helse og utdanning. I en slik sammenheng vil forslaget til ny lov om elektronisk kommunikasjon være et avgjørende bidrag til en distriktspolitikk som kan gi vekst i alle deler av landet. Komiteen har gjort et seriøst forsøk på å nå fram til størst mulig enighet i lovteksten. Det framgår av forslagene at vi har nådd langt i den målsettingen. Motivet for en optimal enighet har vært at vi på den måten vil kunne legge et best mulig grunnlag for den praktiseringen som vil finne sted etter vedtaket. Området elektronisk kommunikasjon er et relativt nytt område, som er i en kontinuerlig forandring. I tillegg er sektoren svært internasjonalisert. Alle vil derfor være tjent med at de ulike aktører i bransjen får en felles plattform for å utvikle og søke et fornuftig samliv i utviklingen av bransjens enorme potensial. For stor uenighet på det politiske plan ville lett kunne ført til at bransjen framover i større grad ville ha konsentrert seg om konfrontasjoner i konkurransen i stedet for samarbeid, og dermed økt risikoen for at vår posisjon internasjonalt ville ha blitt svekket – en svekkelse alle ville ha tapt på. Forslaget til lov om elektronisk kommunikasjon er et vanskelig, men særdeles viktig område. Komiteen har derfor i arbeidet med proposisjonen vært i nær kontakt med bransjen. Vi har i tillegg til samtaler med ulike operatører hatt en egen høring. Forslaget som legges fram i dag, bærer preg av denne kontakten. Vi har tatt de ulike innspill på alvor, og vi har forsøkt å være imøtekommende. Jeg håper derfor at bransjen gjennom de kontakter som har vært, har lært å sette pris på samarbeidet med de politiske myndigheter. De ulike områdene hvor det i komiteen har vært diskusjon, har man forsøkt å finne en avklaring på. Et tema som kanskje virker mer akademisk, men som likevel har hatt en politisk implikasjon, er konkurransebegrepet som anvendes i forslaget. Som det framgår av formålsparagrafen, innfører man begrepet «bærekraftig konkurranse». Flertallet slutter seg til å bruke dette. Et mindretall foreslår «virksom konkurranse», som er det begrepet som anvendes i konkurranseloven. Det at man innfører begrepet «bærekraftig konkurranse», betyr ikke at man ser bort fra betydningen av en virksom, lønnsom og effektiv konkurranse, men man forsøker gjennom bruk av bærekraftig konkurranse å synliggjøre betydningen av at vi får inn aktører som tar ansvaret for at vi får en utvikling innenfor området som har en langsiktighet, en troverdighet og en effektivitet som også kommer brukerne til del, og som ivaretar de nasjonale interessene vi har innen området. Med begrepet «bærekraftig konkurranse» sier vi også at konkurransen ikke er et mål i seg selv, men et virkemiddel som det er viktig å anvende i utviklingen av denne bransjen. Men for at det skal skje innenfor de rammene som er formulert for øvrig, må det også skje i samarbeid med statlige virksomheter. Ikke bare statlige regulatoriske myndigheter, men også staten som aktør må komme inn i bildet, slik at vi kan utvikle et fungerende marked, hvor alle, inklusiv de som måtte bo på den ytterste øy, får tilgang til disse tjenestene. Et annet tema som har vært komplisert, er klageordningen. Etter at proposisjonen var lagt fram for Stortinget, oppstod det en særskilt situasjon som følge av den avtalen som ble inngått med et flertall her i salen i forbindelse med utflytting av ulike statlige tilsyn. I denne avtalen framgikk det at en forutsetning for enighet om utflytting var at man ikke skulle gjøre noe med klageordningen i forbindelse med tilsynene. Det var et sentralt spørsmål for dette området. Vi har pr. i dag en tredelt klageordning. Den ble foreslått endret fra Regjeringens side, og komiteen var innforstått med at man burde gjøre noe med den. Spørsmålet var i hvilken grad vi kunne få det til innenfor den avtalen som var inngått. Det vi har fått til, er først og fremst at det er enighet om en todelt ordning blant flertallet. Det er et mindretall i den saken, men flertallet er for en todelt klageordning. Det innebærer at Statens teleforvaltningsråd legges ned, og det etableres en ordning hvor departementet er klageinstans når det gjelder saker som har vært behandlet i Post- og teletilsynet. Samtidig er det enighet om at denne klageordningen må ha en forankring i bransjen, i den mening at bransjen kan ha tillit til saksbehandlingen som foregår. Fram til i dag er vi blitt møtt med eksempler på behandling av klagesaker som har gått over tid så lang tid at klagesakene i seg selv har virket konkurransehemmende. Det er ingen enighet i komiteen om hvordan man skal håndtere tidsbruken, annet enn at flertallet mener at tidsbruken er et problem. Arbeiderpartiet har fremmet forslag om at behandling av klagen i departementet ikke skal gå utover tre måneder. Det at vi har fått en todelt klageordning, tror vi er et godt svar på de meninger som er kommet fram i samtaler med bransjen, og vi tror at vi har lagt et grunnlag for at bransjen i mye større grad vil ha tillit til klageordningen. Det er viktig at denne klageordningen møter tillit i bransjen, nettopp fordi klageordningen er en av forutsetningene for at vi kan utvikle en nasjonal relasjon mellom bransjen og regulatoriske myndigheter, og at man ikke bidrar til at klageordningen bare blir en blindvei i systemet, og at de fleste – og da spesielt de store aktørene – vil anvende mulighetene for å reise saker overfor ESA i Brussel. Det har vært ulike meninger om registreringsplikten i dette forslaget. Fra Arbeiderpartiets side har det vært viktig å gjøre det som er mulig for å legge til rette for at vi kan få et landsdekkende nett i et system hvor konkurransen fungerer, like mye som tilgjengeligheten for de ulike blir best mulig. Registreringsordningen har vært omfattende og vist tilgjengelighet til en betydelig del av de ulike nettene som det går an å koble seg opp mot, men pr. i dag har bruken av disse nettene kanskje vært noe begrenset. Ut fra det har Regjeringen foreslått at man skal avvikle registreringsplikten, fordi anvendelsen av den har vært for liten. Arbeiderpartiets mening er at liten anvendelse er et dårlig argument for betydningen av registreringen av disse nettene også framover, og vi legger vekt på ikke bare tilgjengeligheten for den enkelte bruker, men at det også vil være et betydelig sikkerhetspolitisk aspekt ved at man har oversikt over de nett som eksisterer rundt omkring i landet. I forbindelse med mobilmeldingen, som ble behandlet i Stortinget tidligere i år, ble spørsmålet om nasjonal roaming tatt opp. I den sammenheng ble det gitt uttrykk for at en eventuell ordning med nasjonal roaming måtte forankres i en ny lov om elektronisk kommunikasjon. Dette har Arbeiderpartiet gått inn for, og foreslår konkret at det skal åpnes for nasjonal roaming. Fra regjeringspartienes side, med tilslutning fra Sosialistisk Venstreparti, er det gitt uttrykk for at nasjonal roaming ikke nødvendigvis bør nedfelles i lovtekst, men det gis verbalt uttrykk for at dette må være tilgjengelig, og at det som tidligere er uttrykt fra flertallet i forbindelse med mobilmeldingen, også skal gjelde i forbindelse med forslaget til lov om elektronisk kommunikasjon. Jeg sa tidligere at en lov om elektronisk kommunikasjon er et komplisert område. Vi står overfor en sektor som er i stadig forandring. Konvergensen er økende, parallelt med den økende internasjonaliseringen. Komiteen har forsøkt å ta denne utfordringen på alvor, og det er vårt håp at forslaget som nå foreligger, vil bidra til et godt, stabilt og forutsigbart regime innenfor området elektronisk kommunikasjon. Elektronisk kommunikasjon er en næring i betydelig vekst og vil kunne ha en avgjørende betydning for veksten i andre deler av næringslivet. Jeg sa også tidligere at dette er et system som i særdeles stor grad vil kunne bidra til å gjøre distriktspolitikken her i landet kanskje enda mer effektiv enn man har opplevd, og det vil bidra til å gjøre tilgjengeligheten for dem som bor langt utenfor maktsystemene, mye større. Med dette tar jeg opp Arbeiderpartiets forslag.