Jan Petersen (Høyre), 2007-11-08:
Dette er blitt en interessant debatt på bakgrunn av en interessant redegjørelse. Jeg er ikke i tvil om at denne type debatt dekker et behov på en slik måte at den vil utvikle seg til å bli en av Stortingets viktige debatter. Jeg synes det var befriende åpent av utenriksministeren å beskrive oppgaven som at det handler om å svare på initiativ fra EU, fordi dette på mange måter forteller veldig tydelig hva begrensningen i vår tilknytningsform er. Jeg er selvfølgelig like bevisst som alle andre på at det ikke var aktuelt den gang jeg satt i regjering, og at det ikke er aktuelt nå, å endre denne tilknytningsformen – i hvert fall ikke på kort sikt. Men jeg tror likevel det er viktig at vi ikke lukker øynene for begrensningene, at vi er villige til å debattere dem og sette dem på dagsordenen. Jeg tror det er en viktig del av den norske samfunnsdebatten. Jeg vil derfor reise et annet slikt spørsmål, hvor tilknytningen åpenbart ikke er tilstrekkelig for våre behov, og det dreier seg om de utfordringene vi møter i nord. Det gjøres en omfattende og utmerket innsats for å få andre europeiske land interessert i nordområdeutfordringene. Men er det nok? Akkurat nå er entusiasme kanskje det mest fremtredende – og godt begrunnet entusiasme. Det faktum at norsk deltakelse på Sjtokman-feltet gikk i boks for ikke lang tid siden, understreker at optimisme og muligheter på mange måter er de sentrale ordene nå. Men er det nok? Russland byr på mange muligheter. Jeg tror det er riktig å ha det utgangspunktet. Det er et fantastisk land, et fascinerende land og et land som vi bør komme nærmere. Men problemene er allikevel større og vanskeligere enn som så, fordi vi ser så mye som også går i gal retning i Russland. Utviklingen av pluralismen, utviklingen av det sivile samfunn, begrensningene for opposisjonen, for pressefriheten, det faktum at russerne nå har lagt så stor begrensning for valgobservasjonen at det vel ikke blir noe av det, utviklingen av rettsstaten, eller manglende utvikling av rettsstaten, sammenblanding av politiske og økonomiske interesser – alt dette er bekymringsfulle trekk, ganske grunnleggende bekymringsfulle trekk. Vi må vel observere at Norge er det land blant Russlands naboland som er minst bekymret for naboskapet. Nesten i alle andre sammenhenger er det problemer av en eller annen art, og vi er tjent med å tenke nøye gjennom det. Da er spørsmålet: Ville en annen tilknytningsform til EU kunne være nyttig? Jeg viser til at forsvarssjefen nettopp har lagt frem en studie. Det var en masse lekkasjer fra den på forhånd. En av dem var at NATO i nord nå ikke kunne hjelpe oss i den grad mange trodde. Nå er vel kanskje ikke dette den riktigste gjengivelsen av det som står der, poenget er at det er en del ting vi alltid har måttet gjøre selv. Så er det altså slik at en del av de utfordringene vi nå møter i nord, er av den typen som NATO aldri har vært satt til å løse – det dreier seg om saker av miljømessig og ressursmessig art, det dreier seg om jurisdiksjon og det dreier seg om territorielle spørsmål. Men da er spørsmålet: Vil vi i årene som kommer, være komfortable med en situasjon hvor det er Norge på den ene siden og Russland på den andre siden som skal håndtere disse spørsmålene? Ærlig talt, jeg synes vi burde tenke nøye gjennom om det ikke ville gi oss muligheter for å lene oss tyngre, enda tyngre, enda mer ambisiøst innover mot å utnytte mulighetene i Russland hvis vi også hadde vært medlem av EU, hatt EUs tyngde bak oss. Vi vet hvordan EU-solidariteten virker til små lands fordel. Vi vet f.eks. hvordan det virket sist esterne hadde problemer med Russland. Det virket positivt for lille Estland. Spørsmålet er om ikke noen av de samme problemstillingene, kanskje i enda større utstrekning, ville være gyldige for Norge i de mange spørsmål vi står overfor. Det er ikke noe vi umiddelbart kan endre på, men vi må for all del ikke lukke øynene for dette perspektivet. Jeg tror en av de sentrale nordområdedebattene bør stå om akkurat dette.