Trine Skei Grande (Venstre), 2014-04-01:
Beredskap betyr å være forberedt på en hvilken som helst krisesituasjon eller andre uønskede hendelser i et samfunn. Statsministeren har opprettet et beredskapselement på Statsministerens kontor, og jeg tolker det som at statsministeren sjøl ønsker mer fokus på beredskap, koordinering og samordning av beredskapen i vid forstand. Derfor løfter jeg denne interpellasjonen for å se mer helhetlig på beredskapen, se på den delen som sjelden løftes fram. Det er en utrolig stor og viktig innsats som blir gjort av de frivillige beredskapsorganisasjonene i Norge. Det er også naturlig å løfte fram dette når det nærmer seg påske, når vi alle drar opp i påskefjellet for å nyte den siste snøen, mens veldig mange andre nordmenn drar opp til fjellet for å passe på oss – og vi tar det nesten for gitt. Når det skjer et skred, eller når noen av oss går oss bort, eller om vi skulle bli skadet, tar vi det for gitt at vi får hjelp, nesten uansett hvor vi er i dette landet. Hver dag står 12 000 frivillige klare til å hjelpe oss om noen av oss skulle forsvinne, gå oss bort eller skulle trenge hjelp av andre grunner, ja, sjøl når de store ulykkene inntreffer, som f.eks. i Lærdal, eller i søk i drapssaker, som f.eks. på Aksla. Der var det de frivillige som hjalp politiet, og det var de frivillige som reddet liv. Hvis vi går oss bort på vidda, forventer vi at noen skal leite etter oss, og det er ofte ikke staten som gjør det – men de frivillige. Men i media er det ofte fokus på den spissede delen av innsatsen: de store offentlige institusjonene som bidrar. Men det som vanligvis ligger bak en redningsaksjon, er timevis med forberedelser og år med dugnad. Den frivillige delen av beredskapen er ofte den som utgjør forskjellen mellom liv og død – man sitter på en enorm lokalkunnskap – og den ble etablert lenge før vi fikk offentlige institusjoner. «Dugnad» og det å «gå manngard» er ord og uttrykk som har funnes mye lenger enn den norske grunnloven og den norske staten som institusjon. Derfor er det viktig at de frivillige redningsressursene både har gode betingelser og får oppmerksomhet og føler at de er verdsatt av samfunnet. Jeg er egentlig sikker på at statsministeren er enig med meg i at de er viktige, og at det er bred politisk enighet om det, men likevel er det en veldig liten del av den offentlige debatten. Derfor ønsker jeg å ha en litt bred debatt om den frivillige delen. Beredskap er også mer enn søk og redning. Beredskapsarbeidet som utføres innenfor alt fra Røde Kors og Redningsselskapet til redningshunder og Norsk Folkehjelp er mye mer enn bare søk og redning. Det er også behov for at frivillige organisasjoner utfører alle de andre oppgavene. Ofte er frivillige veldig raskt på plass når det oppstår ulike situasjoner. Et eksempel fra den siste tiden er hvordan det norske folk stilte opp og i løpet av kort tid sendte enorme mengder med klær og barnevogner til Lærdal, fordi man visste at mange hadde mistet hjemmet sitt. Det er også på sin plass å gjøre det klart at den første omsorgen som ofte tilbys dem som blir rammet av en ulykke, gis av frivillige, f.eks. det første stedet man tilbys å samles. De første som hjelper til med praktiske oppgaver og de første som åpner hjemmet sitt når det skjer kriser og katastrofer, er de frivillige – mange ganger organisert av de frivillige organisasjonene. En viktig del av vårt beredskapsarbeid er ikke bare å slukke branner, finne savnede og ta gjerningspersoner – det er også tilstedeværelse for hverandre før, under og etter en katastrofe. Det er nå ti år siden Odd Einar Dørum satte i gang prosjektet WHAT IF, som skulle se på redningstjenesten i et 20-årsperspektiv. Det prosjektet hadde mange forslag med tiltak, både økonomiske og praktiske tiltak. Jeg tror det er behov for å se en gang til på om det er tiltak vi bør gjøre for å bedre dette. Basert på den redegjørelsen har de frivillige de siste ti årene fått tilgang til nødnettet, vi har økt tilskuddet til de frivillige, og de kostnadene de frivillige får under pågående aksjoner, dekkes nå av staten, etter oppdaterte satser. Det er bra. Samtidig melder de frivillige organisasjonene om at det er flere aksjoner, økte krav til utstyr og ikke minst økte krav til trening. Det gir utfordringer knyttet til de økonomiske rammene framover. Vi har hatt mange store offentlige utredninger, som f.eks. NOU 2013: 5 Når det virkelig gjelder, der man ser på forsterkningsressurser – Sivilforsvaret, politireserven og Heimevernet. Samtidig er utvalget som leverte NOU-en, klare på at det burde vært en egen gjennomgang av rammevilkårene for de frivillige redningstjenestene. Det er opp til 500 operative enheter, men de utfordres hele tida av nye ideer og tanker i staten om hva som er påkrevd. De frivillige organisasjonenes mannskaper forventes å ha høy kompetanse – det har de – og de har også veldig god motivasjon for jobben sin, og de har ekstremt kort responstid. Dette skal egentlig ikke bare handle om ressurser, men det er en viktig del av det, for vi forventer å ha den beste treninga og det beste utstyret. De ni organisasjonene som jeg har vært i kontakt med, sier at det er behov for økte ressurser til anskaffelse av utstyr, fagutvikling og rekruttering, bedre forebyggende arbeid, å engasjere ungdom i redningstjenesten, kurs og øvelser. Det er ikke mye penger det her er snakk om, men det er snakk om å legge til rette for den frivilligheten vi er så avhengige av. Alle utredningene har spesielt fokusert på behovet for økt bruk av øvelser, og det gir et økt press på organisasjonene. Det er også viktig å høre hva statsministeren tenker når det gjelder koordinering av den offentlige beredskapen og den frivillige beredskapen. Etter 22. juli har mange sider ved norsk beredskap blitt debattert. Vi har fått en politistudie, en brannstudie, og vi har fått en gjennomgang av forsterkningsressursene, men vi må ikke glemme de frivillige ressursene i denne sammenhengen. Det er behov for en helhetlig nasjonal beredskap både før, under og etter en krise, og da må de frivillige innlemmes i alt beredskapsarbeid. Politiet må ha god kunnskap om hvordan man bruker frivillige, hvordan man motiverer frivillige, og hvordan man leder frivillige, og det bør være en del av grunnutdannelsen til politiet. Vi ser også at vær og terrengforhold, mer ekstremvær og klimaendringer, kommer til å føre til mer ekstreme redningsaksjoner der det er større behov for å ha en annen type kunnskap om vær og terrengforhold, og der man blir veldig avhengig av å ha ressursene fordelt lokalt. Det gjelder først og fremst utafor Oslo-området. Store nedbørsmengder kan gi oss jordskred, snøskred og flom. Det utfordrer hvordan vi tenker beredskap i Norge, og den lokale kapasiteten kommer til å bli viktigere framover. Etter den 22. juli har vi ofte snakket om ressursene som ikke møtte hverandre. Det å ikke innlemme den frivillige delen av beredskapen vil virkelig være snakk om å ikke la ressursene møte hverandre. Det er viktig at mange frivillige organisasjoner i dag tar på seg veldig mange koordineringsoppgaver i krisesituasjoner, de bemanner døgntelefoner som kartlegger behov, og de sikrer at kvalifisert personale bidrar der behovene er størst. I Norge har vi organisert den norske redningstjenesten som et samvirke mellom offentlige aktører, frivillige aktører og private. Det er det lokale redningssamvirket som gjør at vi kan invitere turister for å oppleve sjø og fjell, bo desentralisert, og ha viktige arbeidsplasser på sjøen og på fjellet. Etter den tragiske hendelsen 22. juli har man fokusert på alt som gikk galt i politiet. Det har vært riktig og viktig å forberede oss, og det har blitt levert store utredninger, men vi har ennå ikke sett hva som skal til for at vi kan bidra og styrke den frivillige delen av redningstjenesten vår. Mitt spørsmål til statsministeren er: Hvordan vil regjeringa legge til rette for at kommuner utnytter kapasiteten og kompetansen i frivillige organisasjoner før, under og etter at den store eller den lille katastrofen inntreffer?