Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2016-03-29:
Mobbing i skolen er dessverre fortsatt et tilbakevendende tema i salen, men jeg er helt enig med Kristelig Folkeparti: Vi trenger å diskutere det rimelig ofte. Som det framgår av innstillinga, venter en hel komité utålmodig på oppfølginga av Djupedal-utvalgets utredning. Både politikere, lærere og foreldre – men først og fremst de elevene som er i en vanskelig situasjon – venter utålmodig på handling. Jeg tror ikke en stortingsmelding i seg sjøl vil løse problemet, men den vil være viktig, fordi det utvalget som ligger til grunn for den, har gått dypt inn i problemstillinga når det gjelder både forebygging og tiltak. I dag har vi 25 ulike forslag på bordet. Jeg går ikke inn på hvert enkelt av disse, men regner med at vi vil få anledning til å komme nærmere tilbake til flere av dem når stortingsmeldinga legges fram. Til alvoret: Noen husker kanskje at Folkehelseinstituttet før påske for første gang la fram en rapport om Norges sykdomsbyrde. Den viser at blant 360 sykdommer og skader er sjølmord den sjuende vanligste årsaken til tapte leveår. I denne statistikken befinner det seg dessverre også flere som har fått livet sitt ødelagt av mobbing. En så høy andel sjølmord er uakseptabelt – det er flere enn antall omkomne i trafikken hvert år. Nullvisjonen i trafikken har bidratt til en kraftig innsats. Den samme nullvisjonen må vi ha for mobbing. Det er ikke så mange ukene siden vi sist hadde elevenes psykiske helse til diskusjon i denne salen. Jeg tok da til orde for at vi trenger psykisk trening i skolen, akkurat som vi trenger fysisk trening. Vi trenger å ruste elevene for både motgang og medgang, ikke minst i det prestasjonssamfunnet vi lever i i dag. Mobbing er ikke grunnet sosial bakgrunn. En mobber kan komme fra alle steder – et mobbeoffer akkurat det samme. Det handler om hva slags sjølbilde vi utvikler, sjøltillit, evne – eller mangel på sådan – til empati og medfølelse for andre, grad av sjølkontroll, trygghet, behov for sjølhevdelse, gruppeforventninger, frustrasjon, sinne og mulige reaksjoner på egen oppvekstsituasjon. Jeg tror de tre viktigste tingene som må gripes fatt i, er følgende: ruste ungene våre til å tåle medgang og motgang sørge for at en av skolens viktigste oppgaver fortsatt skal være å se hver enkelt unge reagere umiddelbart når noe oppstår, eller når noen melder fra, uavhengig av hvor lite eller ubetydelig det kan se ut Slett ikke alt arbeid mot mobbing kan vedtas. Forebygging er uansett viktig – å unngå at noen blir mobbere, og at noen blir mobbet. Vi er også nødt til å ta opp i foreldregruppa årsaker til at noen blir mobbere og noen blir offer. Dette er svært viktig i hjem–skole-samarbeidet. Måten vi voksne omtaler og behandler andre på, gir ungene rollemodeller. Rask reaksjon er det viktigste for begge parter. I tillegg må alle kommuner ha et beredskapsteam som kan bistå skolen. Mange er – med god grunn – opptatt av reaksjonene overfor mobbere. Hva gjør vi med dem? Flytt dem, er det noen som sier. Men dette er veldig komplisert, for de beste mobberne er kanskje ikke de som er så lett å se ved første øyekast. Mobbing trenger ikke å være særlig synlig. Å ha noen å flytte er ikke alltid like sjølsagt. Men når en avdekker mobbing, er det viktig at skolen og foreldre gjør sitt aller ytterste for å sette en stopper for dette, sjøl om det kan være komplisert. Det er derfor viktig at vi har en reaksjonskjede fra skole via beredskapsteam til Fylkesmannen og helt til Barneombudet, som vi mener bør være mobbeombud. Barneombudet vil etter vår mening være en god og troverdig enhet til å kunne håndtere reaksjoner overfor skoler og kommuner som ikke klarer å gjøre jobben sin. Men da må de gjøres i stand til det, ressursmessig. Som jeg har sagt før, mener jeg også at vi skal være kritiske til oss sjøl som myndigheter når det gjelder de signalene som vi sender ut, og om de bidrar til en kultur som fremmer sjølhevdelse framfor omsorg. Prestasjonssamfunnet er sagt å være en av årsakene til at flere og flere sliter psykisk i samfunnet vårt i dag. Dagens unge bombarderes med inntrykk, og unger har et større behov enn noen gang for å være trygge i seg sjøl på at de er gode nok. Når jeg hører om tenåringer som fyller Botox i leppene for å høste anerkjennelse i vennegjengen, er det noe som er riv ruskende galt.