Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-20:
Jeg tror det er for tidlig å oppsummere, om det midlertidige sammenbruddet i Seattle er en fordel eller en ulempe. Det er åpenbart en foreløpig fordel på den måten at det skaper mye mer internasjonal, bred debatt om de viktige temaene som ligger i WTO. Det er en fordel fordi det demonstrerte u-landenes økte makt i verden, at USA alene ikke kan diktere noe så viktig som WTO, og det er en fordel fordi det demonstrerte styrken i det sivile samfunn, de frivillige organisasjonene. På den annen side er det åpenbart nødvendig å møte den tiltagende og etter mitt skjønn positive globaliseringen med internasjonale spilleregler og med en bedre organisert verden, og det kan vi bare oppnå gjennom WTO. Med andre ord: Prosessen i WTO må ikke få lov til å stoppe opp, men må gå i retning av å legge spilleregler for verdenshandelen. Når det ble dette foreløpige sammenbruddet, skyldtes det interessemotsetninger mellom land og i de enkelte land. Og Seattle var i bunn og grunn paradoksenes by – la meg helt kort nevne: På den ene siden er det altså den amerikanske presidenten som med størst tyngde framfører det vi kan kalle internasjonale fagforeningskrav. USA går inn for total frihandel når det gjelder elektroniske tjenester og Internett, på den annen side vil ikke USA ha noen reaksjoner mot sitt antidumpingregime. Når det gjelder demonstrantene, var noen av dem for å nedlegge WTO, mens andre var for å inkludere arbeidsstandarder i WTO og endog sanksjoner mot brudd på reglene for arbeidsstandarder, noe som jo ville fordret en dramatisk styrking av WTOs byråkrati, apparat og regelverk dersom det skulle latt seg gjennomføre. Noen av demonstrantene var for u-landenes krav, andre demonstranter var for å lukke den vestlige verdens landbruk mot import fra u-land. Og en del av demonstrantene var åpenbart for alle disse tingene samtidig. Hvis man ser på den norske forhandlingsposisjonen, skilte ikke den seg så veldig ut heller, for den gikk ut på maksimal frihandel for fiskeriprodukter og minimal frihandel for landbruksprodukter, ut fra det åpenbart internasjonalt lett forståelige argument at det er et helt grunnleggende skille mellom mat produsert til lands og mat produsert til vanns. Kort sagt: Det er enorme interessemotsetninger mellom land og internt i landene, og det var det som avspeilte seg i Seattle. Men det er bare én videre vei å gå, og det er i retning av å få til internasjonale spilleregler i globaliseringens epoke, men mer basert på u-lands og fattiges interesser. Hva nå? Det er ting Norge kan gjøre i framtiden. Jeg er veldig glad for den positive holdning utenriksministeren har tatt til større åpenhet. En av grunnene til at SV har insistert på denne redegjørelsen, og kommer til å insistere på at det blir vedvarende og hyppige redegjørelser om WTO-prosessen i åpne stortingsmøter framover, er at vi ikke kan gå inn for åpenhet i WTO uten å ha maksimal åpenhet i vårt eget land rundt dette. De seminarene som er påtenkt, er positive skritt i en slik retning. Men det må også arbeides ikke bare for å inkludere det sivile samfunn i WTO-prosessen i det enkelte land, men også i selve prosessen. Det er omstridt, men både i Kyoto-prosessen og Rio-prosessen når det gjelder miljø, og i en rekke av de andre FN-prosessene har det sivile samfunn i form av frivillige organisasjoner en etablert status i selve forhandlingsopplegget. Det må det også gå an å arbeide for i WTO, og jeg ber om utenriksministerens kommentar til det. I den debatten vi hadde i forkant her i Stortinget, kom Arbeiderpartiets Marit Nybakk med det innspillet – og det ble fulgt opp av andre – at Norge burde gå inn for en bilateral dialog mellom oss selv og enkelte utviklingsland for å finne løsning på det med arbeidsstandarder. Nå har thailenderen Supachai Panitchpakdi, som skal overta som WTOs generaldirektør om tre år, kommet med det innspillet at man bør ta arbeidsstandarder ut av WTO og legge det inn under FN i en egen arbeidsgruppe. Jeg vil gjerne be om utenriksministerens kommentar til dette, hvorvidt det er en farbar vei å gå å la miljø og arbeidsstandarder gå inn på en slik måte, og da i en reell dialog mellom land i den tredje verden og rike industriland. Jeg vil også be utenriksministeren om å kommentere mulighetene for at ikke alle land trenger å behandles likt i WTO-systemet. For et av de åpenbare problemene er at en del ting som slår positivt ut for det overveldende flertallet av verdens land, er dramatisk problematiske for de aller fattigste. Det må være mulig å lage regelverk som gir unntak for de aller fattigste på en del områder hvor de trenger tid til å bygge opp nasjonal industri og nasjonalt landbruk først, før det kan bli konkurransedyktig internasjonalt. Til slutt vil jeg gi honnør til utenriksministeren for positive norske standpunkter når det gjelder genmodifisert materiale, og be om at Norge fortsatt arbeider intenst med arbeidet for at Kina blir opptatt i WTO så raskt som overhodet mulig.