Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2012-04-16:
I NATOs parlamentarikerforsamling har vi i flere av de siste sesjonene hatt temadiskusjoner, korte seminarer eller egne punkt på dagsordenen om rekruttering av kvinner til væpnede styrker i alliansen – dette i tillegg til øvrige spørsmål som er knyttet til sikkerhetsresolusjon 1325. Selv om vi er aktive i de nevnte debattene – jeg ledet selv lunsjseminaret om kvinner i Forsvaret under den sesjonen vi hadde i Oslo i 2009 – blir vi ganske beskjemmet over å oppdage at når det gjelder andelen jenter som tjenestegjør eller er ansatt i det norske forsvaret, befinner vi oss statistisk i nedre halvdel, både i Europa og i NATO. For mine kolleger fra andre land er dette ganske uforståelig. Det rimer dårlig med vårt image som et land med stor deltakelse fra kvinnene – den høye kvinnelige sysselsettingen blir sett på som en vesentlig årsak til vår høye verdiskaping. Den lave andelen kvinner i vårt forsvar bryter også med noe annet vi snakker om utad og praktiserer innad, nemlig kjønnsroller og hvordan vi har jobbet med jenters og gutters roller i vårt samfunn gjennom flere tiår, noe som har gitt det norske samfunnet verdier, som både vi og omverdenen setter pris på. Jeg husker en general som hadde et innlegg på et av disse seminarene vi hadde. Han fortalte om hvordan afghanske kvinner hadde flokket seg rundt en kvinnelig offiser fra ISAF-styrkene og nærmest tatt på henne. De var fasinert over at en kvinne kunne gå i uniform, at det var mulig. Det finnes andre eksempler. Mannlige offiserer kan selvfølgelig ikke følge kvinner i Afghanistan til jobb eller skole – eller få opplysninger fra lokale kvinner. Det kan kvinner i NATO-styrken gjøre. Kontreadmiral Louise Dedichen, som er sjef for Forsvarets høyskole, har sagt i en eller annen sammenheng at høyere kvinneandel er «et middel for å oppnå målsettingen om å levere bedre kvalitet i våre produkter() () Flere kvinner i Forsvaret er derfor også en viktig del av det å sikre Forsvaret nødvendig og relevant kompetanse. Det har i den siste tiårsperioden vært en erklært målsetting å øke kvinneandelen i Forsvaret, både andelen av dem som gjennomfører førstegangstjeneste og andelen av befal og høyere offiserer. Helt fra 1970-tallet har det vært lagt fram planer, foreslått tiltak og fremmet politiske mål for å få flere kvinner i Forsvaret. Det har ikke manglet på strategidokumenter eller handlingsplaner. Grethe Værnø skriver i boka Kvinnenes forsvarshistorie, bind II: «En rød tråd i handlingsplanene har vært å utvikle strategier for å få en motvillig organisasjon til å engasjere seg for å fremme politiske mål og iverksette anbefalte og påbudte tiltak i en sak som etaten selv oppfattet som perifert for sitt egentlige formål, nemlig å øke Forsvarets stridsevne.» Hvis det er riktig, har Forsvaret selv vært en bremsekloss når det gjelder å utvikle en tidsriktig organisasjon som kan ivareta dagens sikkerhetsutfordringer. Flere strukturelle tiltak er imidlertid gjennomført, bl.a. sesjonsplikt for både jenter og gutter. Tallene viser at etter at det ble innført, har det vært en merkbar økning i antall kvinner som er klassifisert som tjenestedyktige soldater. Det endrer likevel ikke på det totale antallet kvinner, for når nye kvinner kommer til, slutter nesten like mange etter kort tid – ikke nødvendigvis de samme, men det er mange som slutter. Mange jenter går altså ut av Forsvaret. Kanskje er det helt andre tiltak enn de strukturelle – i hvert fall i tillegg til de strukturelle – som skal til. Kanskje er det selve kulturen og den interne kodeksen som må endres – eller i hvert fall gås igjennom. Jeg fant fram en innstilling fra et utvalg under Arbeiderpartiets daværende kvinnepolitiske styre, fra 2003, som for øvrig ble ledet av Monica Mattsson, hvor vi kan lese følgende: «Forsvaret er på mange måter en mannsbastion som fremmer tradisjonelle verdier. Slik dette lukkede systemet virker, vil unge menn som i utgangspunktet både er likestillingsorientert og opptatt av mykere verdier, bli dullet inn i en virkelighetsoppfattelse som er noe annerledes enn den offisielle Norske likestillingspolitikken. For å si det med Kristin Mile og Mona Hansen-Asp: Den mannsrollen som eksponeres i Forsvaret rimer dårlig med de forventninger samfunnet ellers stiller til moderne, likestilte menn.» Hvis dette fortsatt er riktig, er det ganske alvorlig. Utvalget konkluderte for øvrig med at det var viktig å få til sesjonsplikt for kvinner – og gikk inn for verneplikt for begge kjønn på litt lengre sikt. Dette var i 2003. Våren 2005 var jeg som leder av forsvarskomiteen i Afghanistan, og som alle andre ble jeg veldig imponert over vår kontingent – vi har gode folk i Afghanistan, vi har alltid hatt det, og de gjør en veldig god jobb. Men mest imponert var jeg over de ytterst få kvinnene som var i den norske styrken. Ikke bare var de i et land med ekstrem kvinneundertrykking, hvor kvinner blir sett på på en spesiell måte, de var også i et bitte lite mindretall i den norske leiren. Der opplevde vi å se at det var pinup-bilder, selvfølgelig, av lettkledde kvinner på veggene – og det er ikke lett å håndtere for kvinnelige offiserer eller grenaderer i en leir hvor det er veldig få kvinner. Da jeg i et forsvarsblad bemerket akkurat det – det hører med til denne historien – fikk jeg rasende tilsvar og mailer, her var det virkelig noen ømme tær som var tråkket på. Men av og til er det faktisk nødvendig å tråkke på ømme tær. Medieoppslagene i fjor viste oss at unge jenter som går over terskelen og sier ja til å gjennomføre førstegangstjenesten – ære være dem – sliter med både kulturen og machomennene blant lavere befal. Jeg vil rose statsråden for det han har gjort, og for det han har uttalt i den forbindelse. Så vil jeg legge til at Forsvaret og forsvarspolitikerne faktisk ikke er alene om ansvaret for manglende kvinnerekruttering. En god del av kvinnebevegelsen på 1970-tallet og framover var motstandere av Forsvaret og gikk imot at kvinner gikk inn i Forsvaret. Denne ideologien har fulgt oss gjennom noen tiår. Jeg er derfor veldig glad for at flere politiske ungdomsorganisasjoner i dag går inn for kvinnelig verneplikt. Denne ideologien var virkelig en feilslutning – for ikke å si kortslutning. Dagens forsvar er et innsatsforsvar med krav til høy kompetanse og relevant kompetanse et forsvar der utenlandsoperasjoner er en integrert del, hvor det er helt nødvendig at kvinner er med en operativ ressurs for sivilt beredskap der det er nødvendig med både kvinner og menn i krisesituasjoner en tidsriktig samfunnsbeskytter, og det gjør at vi også må ha jenter med en organisasjon som skal gjenspeile samfunnets verdier, også likestillings- og kjønnsrollemønsteret, der jenter kan dempe en inngrodd machokultur – der det ikke nødvendigvis skal være slik at man skal gå inn i Forsvaret for å bli «ordentlige mannfolk» Så vidt jeg vet, har det vært en debatt i Forsvaret om kvotering. Der vil jeg legge til at verneplikt bare for menn virkelig er radikal kjønnskvotering. Så forstår jeg at det praktiseres moderat kvotering ved ansettelser enkelte steder i Forsvaret, og det er selvfølgelig bra. Grethe Værnø skriver at vedtak og tiltak har vært særlig synlig under de fire kvinnelige forsvarsministrene vi har hatt siden midt på 1990-tallet. Da ble spørsmålet om å få rekruttert flere kvinner inn i førstegangstjeneste, til offisersyrket og befalsyrket tatt opp – og dette ble, som hun skriver, gjort i nært samarbeid med kvinnelige forsvarspolitikere i Stortinget. Men selv om vi er kommet et par skritt videre, er vi ikke kommet langt nok. Kanskje kan den nåværende, mannlige statsråden bli den forsvarsministeren som virkelig gjør noe med kvinneandelen i Forsvaret. Det er også min utfordring til statsråd Espen Barth Eide.