Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-04-27:
Om denne meldingen er det meste sagt av dem som har hatt ordet før. Min refleksjon er at meldingen nå synes å tegne et mønster, ikke av statsrådens – for det tror jeg ikke – men av Regjeringens manglende vilje til å satse på ulike sider av høyere utdanning, enn si forskning. Det siste kommer vi tilbake til senere. Hvis man ikke får penger til noe som helst, kan det hende – det er min erfaring fra det feltet – at man da lager en stortingsmelding. Det er ikke sikkert at man skal gjøre det, men det hender at man da lager en stortingsmelding. Det vi har foran oss nå, er en stortingsmelding som beskriver det området vi står overfor. Den gjør det på en ordentlig og grei måte, men ble mottatt med ord, akkurat når jeg har ordet her på Stortingets talerstol, som var mye skarpere, av de fleste andre. Det hørte vi i høringen, og det er sagt tidligere i dag. Det som bekymrer meg, som representant for Venstre, som parlamentariker, ja som norsk borger, er at man ikke ser at faktisk noen små grep kunne gitt signal om noe, kunne satt en retning. Det er ofte slik at hvis man skal gå noen steder, vil de fleste av oss ha sans for at man går i én retning, selv om hastigheten er noe vi kan diskutere. Det er ett område som nå snart i fire år har forundret meg, og det er hvorfor i all verden det skal være så problematisk å finne den lille halve millionen som skal til for å sende bachelorstudentene våre til de såkalte BRIK-landene – altså Brasil, Russland, India og Kina. Vi feirer snart toårsjubileet for daværende statsråd Djupedals nesten gledesstrålende kunngjøring i Aftenposten sommeren 2007, hvor det så ut som om det skulle komme i statsbudsjettet for 2008. Det kan vel ikke være en slags redsel for at Lånekassens rammer skulle bli sprengt – at det skulle skje en masseutvandring av norske studenter til Brasil, Russland, India og Kina? Jeg klarer ikke å se det for meg. Eller er det uttrykk for en slags særegen norsk form for kulturimperialisme – at vi tror at vårt utdanningssystem er så suverent? Det er mye bra i vårt utdanningssystem. Men er det så suverent og Lånekassens innsikt så uovertruffen at det overskrider den kompetansen og innsikten man kan få ved bachelorgradsstudier i disse landene? Enda mer forunderlig blir det når jeg vet at jeg lever i et land hvor halvparten av befolkningen i sin tid utvandret til USA og skapte seg et eget liv. Det er faktisk nesten utrolig at det nesten ikke reflekteres i vårt kollektive minne når vi skaffer oss bevissthet om arbeidsmigrasjoner og bevegelser. 50 pst. av befolkningen drog til USA, 20 pst. kom tilbake. Vi skulle jo tro at det også hadde blitt grepet. Vi er nå i den helt – jeg må si – lykkelige og spesielle situasjon at vi har en amerikansk ambassadør som har hatt sin store energi konsentrert om hvordan man i verden kan få studenter som ønsker det, til å dra og ta utdannelse ved amerikanske universiteter. Jeg har sammen med komiteen, og dels i andre sammenhenger på egen hånd, studert en del av universitetene, og de har i seg kvaliteter som jeg tror man kunne fått med seg, la oss gjerne kalle det for kvaliteter i en dannelsesretning. Hvis man hadde hatt den oppfatningen at dette var noen viktige signaler, altså mot land som Brasil, Russland, India og Kina og mot USA, snakker vi om 10–11 mill. kr på et statsbudsjett. Det er nesten rart at jeg må stå her og si at jeg skjønner ikke hvorfor man ikke vil drive politikk på den måten at selv om man ikke kan gjøre alt det man skal kunne med en internasjonaliseringsmelding, så skal man i hvert fall gjøre akkurat dette. Jeg skjønner jo at det store grepet, som hele komiteen er enig om, er det vi gjør hvis vi legger helt systematiske muligheter for å sende mennesker ut og ta mennesker inn, og som knytter seg til evalueringen av finansieringsordningene for høyskoler og universiteter. Det skjønner vi alle sammen. Vi skjønner at det må gå sin gang, og komme tilbake. Men derfor er det så uforståelig at man ikke kan ta et skritt som oppfattes som et fornuftig skritt. Jeg mener at det å stemme for forslag nr. 11, eller også forslag nr. 13, fra Fremskrittspartiet, ville vært det. Så vil jeg til slutt på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – etter å ha hørt saksordførerens innlegg her i dag – be om at forslag nr. 1 blir omgjort til et oversendelsesforslag. Det er et uttrykk for den gode tone vi har i komiteen, noe som også har kommet til uttrykk ved at vi har noen romertallsvedtak som vi står sammen om.