Christian Tynning Bjørnø (Arbeiderpartiet), 2015-06-11:
Takk til saksordføreren, som har loset oss gjennom denne store saken på en god måte. Det denne saken egentlig handler om, er om man ønsker å åpne for mange flere privatskoler i Norge eller ikke. Regjeringen har kommet med et nytt lovforslag fordi de ønsker flere private skoler. Arbeiderpartiet er imot det. Vi vil heller bruke tid, energi og penger på den skolen som de aller, aller fleste barn og unge går i, nemlig fellesskolen. Som skolepolitiker for Arbeiderpartiet er et av mine mål at alle barn skal få de samme sjansene i livet og like muligheter til å utvikle seg forskjellig, og da er det få ting som er viktigere enn en god, felles offentlig skole – en skole som sikrer at du ikke må dra for langt unna der du bor for å få et opplæringstilbud av god kvalitet, en skole som du kan velge å gå på sammen med dem du leker med i gata, en skole som ikke koster penger, en skole der du lærer av å omgås andre, en skole der du lærer av å omgås dem som enten er like eller ulike deg selv, en skole som har høye ambisjoner for hvert enkelt barn, en skole som ved å omstille seg tenker nytt. For Arbeiderpartiet er denne skolen nettopp fellesskolen, og vi vil bruke vår tid, vår energi og våre ressurser på at den skal bli enda bedre. Har man slike skyhøye ambisjoner, må man ha fokus – rett fokus. Og jeg legger merke til at representanter fra regjeringspartiene stadig argumenterer med at privatskoleloven må endres for å skape mer mangfold i skolesektoren og gjøre plass til nytenking og de gode ideene. Jeg mener regjeringen abdiserer når den overlater mangfoldet og nyskapingen i skolen til de private aktørene. Jeg mener det er et uttrykk for feil fokus. Jeg synes heller at regjeringen burde konsentrere seg om å skape mer mangfold og nyskaping i den skolen som de aller, aller fleste elevene går i. Ved å åpne for flere private skoler og ved å skape et skolemarked tilsier erfaringene, bl.a. fra Sverige, at mangfoldet og valgfriheten blir større for noen, men samtidig mer begrenset for andre. Det er en kjensgjerning at ved tidligere liberaliseringer av privatskoleloven, som f.eks. den Høyre gjennomførte sist de satt i regjering, førte det til at de private skolene i hovedsak ville etablere seg i byene, noe som ville gått ut over tilbudet i distriktene. Og det blir ikke flere elever av flere privatskoler, det blir større konkurranse – en potensielt uheldig konkurranse om barns utdanning og mellom by og distrikt, en konkurranse noen kan komme til å tape. Dersom regjeringen virkelig ønsker å hindre dette, oppfordrer jeg dem i hvert fall til å stemme for vårt forslag om lokal vetorett mot skoleetableringer basert på de utvidede grunnlagene. Alt annet blir bare bortforklaringer og dårlig kamuflasje av det man faktisk ønsker: flere privatskoler i Norge. Sist gang Høyre liberaliserte loven, endte det f.eks. med at i mitt fylke, Telemark, ble flere skolesøknader i Grenland godkjent, på tross av at fylkestinget sa nei. Regjeringen sier at den loven de nå foreslår, er en helt annen lov enn den de foreslo sist. Blant annet poengterer de gang på gang at godkjenning fortsatt kun skal gis basert på visse grunnlag og kriterier. Det er i og for seg riktig, men realiteten er at regjeringen ønsker flere private skoler og derfor foreslår å utvide med to nye godkjenningsgrunnlag, profilskoler og skoler med yrkesfaglig studieprogram – med en høyst uklar definisjon av hva disse grunnlagene egentlig betyr. Betyr det at dersom man har et parti ekstra med dans i uka, er man profilskole i dans? Betyr det at dersom man plukker sopp i naturfagtimene og leter etter figurer i naturen som ser ut som bokstaver, og så lenge dette er tydelig formulert i skolens læreplan, er man profilskole i natur og friluftsliv? Det hjelper lite med grunnlag og kriterier hvis disse er så vage og upresise at alle som søker, i realiteten kan passe inn. Kanskje er det sånn at grunnen til at dette ikke er definert klarere i loven, er at statsråden selv ønsker å fylle dette med sitt eget innhold og ha definisjonsmakten, uten innblanding fra Stortinget. Hvis svaret er ja på det siste, da blir i hvert fall jeg bekymret. La oss heller snakke om profilskoler i den offentlige skolen. La oss heller bygge videre på det vi vet funker: på forskerlinja på Skien videregående skole, på ballettlinja på Ruseløkka, kanskje også blåse liv igjen i friluftslivklassen på Tveten ungdomsskole i Porsgrunn. Og til dem som sier «slapp av, Christian, vi kan jo gjøre begge deler, ha to tanker i hodet på en gang», er svaret: Hvorfor ha to tanker i hodet som omhandler det samme, og samtidig risikere at den ene ambisjonen spenner bein på den andre? For hvis målet med å endre privatskoleloven er mer mangfold og nyskaping for alle, er det ikke da bedre å gå «all in» på å legge til rette for nyskaping og mangfold i den skolen som omtrent alle elever går i, droppe privatiseringstankegangen og heller bruke tid og ressurser på noe annet? For det er nok å ta av, f.eks. kommuneøkonomi. Flere lærere i skolen vil sørge for at lærerne får bedre tid til å gi elevene gode læringsopplevelser. Høyresiden liker å si at de er kunnskapsbaserte. I denne saken beviser de nok engang at det ikke er tilfellet, for det finnes få, om noen, eksempler på at økt privatisering av skolen er det som skal til for å få en bedre skole, der alle, uansett forutsetninger, lærer mer. Tvert imot viser erfaringene fra flere andre land negative tendenser. I Sverige har vi oftere og oftere hørt ord som «karakterinflasjon» bli brukt i den offentlige skoledebatten. Vi har også sett fall i skoleresultater. Ser vi imidlertid til land som vi vet gjør det bra, f.eks. Finland, har de nesten fravær av private skoler. Det er altså ingen grunn til å trekke konklusjonen om at flere private skoler betyr en bedre skole totalt sett. Dette betyr ikke at Arbeiderpartiet er imot alle private skoler. Det vi diskuterer, er omfanget av private skoler finansiert med offentlige midler. Arbeiderpartiet mener at dagens privatskolelov er en balansert lov som aksepterer alternativer til den offentlige skolen, samtidig som det er en restriktiv praksis for godkjenning. Arbeiderpartiet står derfor fortsatt på privatskoleforliket fra 2007. Arbeiderpartiet vil likevel stemme for enkelte mindre justeringer i loven, bl.a. det som omhandler voksne søkere, alternative kompetansekrav og foreslåtte modeller for finansiering av toppidrett. Vi støtter også endringene i loven som omhandler dokumentasjonsplikt og økt innskuddskapitalgrense og innføring av karantenebestemmelser. Når vi ser av tilsyn at en overveldende stor andel av privatskolene har blitt dømt for brudd på regnskapsregler og bruk av statstilskudd, sier det seg selv at dette må begrenses. Men Arbeiderpartiet er imot å endre lovens tittel og benevningen av de private skolene til «frittstående skoler». Vi er enig med Utdanningsforbundet, som i sin høringsuttalelse sier at begrepet «frittstående skoler» indikerer at noen skoler er ufrie, mens andre er frie. Det er uheldig i en skole som er preget av metodefrihet. Vi fremmer derfor forslag om at lovens tittel skal bevares som den har vært til nå, og at benevningen på skoler godkjent etter loven skal være «private skoler». De store endringene i denne loven knytter seg til hva man ønsker skal kunne godkjennes som privatskoler og ikke. Arbeiderpartiet er imot å utvide grunnlagene for godkjenning av private skoler fordi vi er redd for at det vil skape et mer delt skolemarked, et skoletilbud for noen, ikke for alle, flere skoletilbud som koster penger, som vil konsentrere seg rundt byene og gå ut over distriktene – som kan få konsekvenser for den skolen som de aller fleste elevene går i. Jeg tar opp de forslag Arbeiderpartiet har, alene eller sammen med andre.