André Oktay Dahl (Høyre), 2007-12-03:
Uten frivillige kan tilbakeføring av innsatte i norske fengsler skytes en hvit pinn etter. I fjor sommer oppholdt jeg meg i underkant av en uke i Hassel fengsel i Buskerud. Selv om en del mennesker antakeligvis mener at mange politikere burde vært buret inne for brutte løfter, var bakgrunnen min at jeg ville få et nærblikk på deler av norsk kriminalomsorg. Hassel fengsel er ikke representativt. Det er ment å være en slags siste reis for spesielt motiverte innsatte med rusproblemer som snart skal løslates. Samtidig gjør den institusjonen veldig mye positivt for å ansvarliggjøre innsatte, noe som er grunnforutsetningen for at det skal gå bra etter løslatelse. Intensjonen i vår straffegjennomføringslov er at man gradvis skal sluses ut i det normale samfunnet. Det er en god tanke. Men min erfaring etter to år i justiskomiteen er at vi i praksis nesten forventer mer av mennesker som kommer ut av fengsel, enn vi forventer av veletablerte mennesker med gode sosiale nettverk og et ordnet liv. Og vi kan vel egentlig ikke bli så veldig overrasket over at tilbakefallsraten er skyhøy, når vi ser hvordan deler av den såkalte tilbakeføringen til samfunnet skjer i praksis. Bildet av en innsatt med to plastposer i hendene, null på konto, gjeldsproblemer, brutte familiebånd, kombinerte rusproblemer/psykiske problemer og ingen oppfølging etter endt soning er ikke bare et bilde på et enkeltstående eksempel, men på flere. Vi har fått mange eksempler på hvordan innsatte beskriver en situasjon hvor man inne i fengselet fratas alt ansvar, for så noen år etterpå – etter år bak lås og slå – plutselig skal pålegges alt ansvar. Jeg har også selv opplevd innsatte som i møte med i utgangspunktet noe så enkelt som å handle varer i en butikk, rett og slett klikker, da selve situasjonen å skulle forholde seg til såkalt normale mennesker i en normal situasjon blir for mye. For mange begynner den reelle straffen etter soning. Når man har begått kriminalitet, skal man få sin straff, slik at samfunnet får markert grenser. Den største feilen er å stakkarsliggjøre mennesker som begår kriminalitet. Man får aldri ansvarliggjort eller rehabilitert et menneske som inntar offerrollen og ikke er åpen for endring. I forbindelse med den såkalte barnehøringen i lagtingssalen i november ble det avholdt et arrangement etterpå, hvor representanter for prosjektet «Barna i verden ved siden av» fremviste sitt forslag til å ta bedre vare på ofre for overgrep, men her møtte både voldtektsofre og overgripere med det samme utgangspunktet, på basis av de individuelle erfaringene de hadde. Han som stod frem som overgriper, sa det hele klart og tydelig: Da han kom i fengsel, ble han holdt fast, og for første gang fikk han krav på seg, han fikk oppfølging og ble tvunget til å ta et oppgjør med seg selv. Det viser at noen steder greier man faktisk også å stille krav til innsatte. Han ble ikke dikket med, som han var blitt tidligere, men fikk ansvar og krav om å bli et fullverdig menneske. Det er klart at man ikke kan behandle folk som dyr, hvis man ønsker at de skal komme ut som mennesker. Flere innsatte har motivasjon – iallfall en stund – til å endre seg. Samtidig oppfatter som sagt de fleste innsatte at den største straffen venter når de blir løslatt. Jeg pleier – litt spissformulert – å si at jeg tror kanskje det er tilfeldig at jeg er jurist og stortingspolitiker, og ikke kriminell. Det takker jeg en stabil familie for, som har backet meg opp. Jeg tror kanskje det kan gjelde også andre i denne salen som kommer fra mer eller mindre velmøblerte hjem. Alle er vi avhengige av en kombinasjon av et trygt sted å bo, sosiale nettverk og arbeid og familie for at vi skal være på høyden. Når ingen av disse forutsetningene er på plass når de kommer ut etter endt soning, er det kanskje ikke så rart at mange går tilbake til det de er gode til, nemlig å ruse seg og gjøre nye kriminelle handlinger. I den fasen spiller frivillige organisasjoner, som f.eks. Røde Kors, Kirkens Bymisjon og andre, en utrolig viktig rolle, ikke minst fordi de har med folk som har en praktisk erfaring fra livets skyggeside. Mange frivillige organisasjoner gjør en fantastisk jobb for denne gruppen. De har høy kompetanse, troverdighet og ikke minst tillit hos brukerne, som vi i Høyre mener er helt avgjørende for at disse skal lykkes. Jeg vil våge den påstand at uten en reell satsing på de frivillige organisasjonene kan man egentlig glemme hele tilbakeføringsgarantien. Og med satsing mener jeg ikke bare pengestøtte, men at man ikke ser på frivillige som et aldri så lite supplement, men som helt nødvendig. Da må man gi disse tillit og ansvar, fremfor å tro at statliggjøring og offentlig ansvar er det eneste som kan føre frem. Hver krone gitt til disse er antakeligvis mer effektivt enn én krone inn i det store sluket, og er en investering i at et menneske får skikk på livet sitt og ikke begår ny kriminalitet. Spørsmålet mitt er altså hvilken rolle statsråden mener de frivillige organisasjonene skal ha for å realisere tilbakeføringsgarantien. Jeg skal utdype det noe, knyttet til de praktiske utfordringer dette byr på. Jeg håper at statsråden kan si noe om hvordan man arbeider med disse. Enkelte kommuner har et arbeid som til dels fungerer tilfredsstillende, men det skorter mye på samordning. Asker kommune har overfor meg f.eks. påpekt at det er en forutsetning for samarbeid at man ikke viderefører den praksis hvor innsatte løslates tidligere enn planlagt, uten nødvendig varsel, slik at tilretteleggingen blir vanskeliggjort. En tilbakeføringsgaranti som gir kommunene større ansvar for boligtilbud, vil også kreve større statlig innsats i tilrettelegging av kommunale utleieboliger. Mange kommuner sliter i dag med store køer, og det er vanskelig å se at disse kan kuttes mye uten statlig bistand, når denne kommer. NAV yter bistand for å beholde bolig under kortvarig soning. Ved lengre soningsløp er dette derimot ikke en pliktmessig ytelse. Her utøves det skjønn, og det er en stor utfordring når det gjelder å få realisert tilbakeføringsgarantien. Enkelte frivillige organisasjoner mener også at de i større grad bør bli tatt med på råd og bli brukt til å utbygge, fremfor at staten tar ansvaret. Dersom den løslatte er uten bolig, er det NAV som er ansvarlig for å skaffe til veie dette, i verste fall i form av hospits. For kommuner flere steder i Akershus er dette rimelig utfordrende, da Oslo kommune har sine utfordringer og forståelig nok ikke i stor grad aksepterer utenbys brukere av sine tilbud. Kvalifiseringsprogrammet med tilhørende stønadsordning skal på sin side legges til NAV-kontoret, men jeg er sterkt i tvil om hvorvidt NAV er rustet for denne oppgaven, og tillater meg å be om statsrådens eventuelle kommentar også til det. Avslutningsvis vil jeg gi statsråden en tilbakemelding på det faktum at mange innsatte og ansatte i norske fengsler opplever at situasjonen er en form for plankaos, ved at ulike tiltak og prosjekter for den enkelte ikke er koordinert, og at man i realiteten har opptil flere individuelle planer for hver og en som ikke er koordinert, noe som medfører mindre sjanse for rehabilitering. Da tror jeg at jeg har bidratt til å kutte ned debattiden, med tanke på kveldsmøtet.