Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-03-29:
Som borgerlig konfirmant lærte jeg at alle verdens kulturer feirer viktige merkedager i et menneskes liv. Det skjer ulikt fra sted til sted, fra religion til religion. Men alle samfunn markerer seremonielt når et barn blir født, ved overgang fra barndom til voksenlivet, ved valg av livsledsager og ved død. Tidligere var jeg av den oppfatning at særlig dåp og konfirmasjon var unike kristne skikker. Innholdsmessig sett er de selvfølgelig det, gjennom at ritualet innebærer en personlig relasjon til Gud mellom den døpte og den konfirmerte. Men både hos urfolk og i de store verdensreligionene finner vi lignede skikker, dog med annet innhold. Også vielsesseremonier og gravferd har tradisjonelt hatt et sterkt religiøst preg i Norge – i hvert fall i de siste par hundre år, ifølge Huitfeldt. Mange har ikke kjent til alternativer. Det er først de siste 20–30 år at borgerlig vielse har økt noe i omfang. At det er slik, skyldes i stor grad tradisjon, men også det at en borgerlig vielse har en form og et innhold mange opplever som for knapt og for enkelt. Den kirkelige vielsen gir brudeparet muligheten til å bli viet før bryllupsfesten på lørdag, i et vakkert kirkerom hvor venner og familie får oppleve begivenheten sammen med brudeparet. En vanlige borgerlig vielse forgår gjerne på en hverdag, i et lite rom hvor kun de aller nærmeste får være med. Mange liker en enkel ramme, mens andre leter intenst etter en person med vigselsrett som kan gjennomføre en større vielse på en lørdag. Det krever gode kontakter rundt omkring på landets sorenskriverkontorer. Det sier seg selv at det å kjenne mange jurister vil være en stor fordel når man er i en slik situasjon. Det er prisverdig at representanten Huitfeldt tar opp denne problemstillingen i Stortinget, og jeg håper vi som følge av dette får en endring, noe mye tyder på etter justisministerens svar. Etter min mening handler dette spørsmålet om flere forhold. Det handler om å gi alle mennesker, uansett livssyn, et likeverdig tilbud ved viktige merkedager. I dag diskrimineres mennesker som ikke er religiøse. Det handler om at alle, uansett bakgrunn og kontaktnett, skal få oppleve å vies i egnede omgivelser, med de gjestene man ønsker til stede, og på et tidspunkt som er naturlig for en markering og feiring av en så stor begivenhet. Det handler også om at folk får anledning til å velge hvor og hvordan de ønsker vielsen, og at det i enda sterkere grad blir basert på eget livssyn, og ikke forhold som har med rammebetingelser rundt vielsen å gjøre. Det handler med andre ord om at samfunnet må ta på alvor det kulturelle ansvaret man har for disse merkedagene, slik vi ser det i andre kulturer og nasjoner. Løsningen ligger i å utvide retten til å vie ved at den skal omfatte flere enn dagens sorenskrivere, kapteiner og ambassadører samt forstandere og prester i ulike trossamfunn. Det offentlige bør derfor utnevne vigselsmenn og -kvinner som kan avlaste sorenskriverembetet. Den seremonien vi snakker om, er ikke så omfattende at det burde kreve juridisk embetseksamen. Dessuten er det ikke lenger domstolene som prøver ekteskapsvilkårene, som også justisministeren har gjort rede for. I dag er det folkeregisteret som har den oppgaven. Derfor er det ikke lenger sterke faglige grunner til at nettopp domstolene fortsatt skal ha vigselsrett. Tiden er inne for å ta dette grepet nå. Vi er midt inne en diskusjon omkring forholdet mellom stat og kirke, og diskusjonen omkring disse seremoniene hører også hjemme i den debatten, særlig fordi det er viktig at folk opplever trygghet omkring disse tjenestene, også de som ønsker at det skal skje i statskirkeregi. Uansett hva statskirkespørsmålet ender med, er dette anledningen til å gi hele befolkningen, uansett livssyn, et likeverdig tilbud i forbindelse med inngåelse av ekteskap eller partnerskap. I likhet med interpellanten er jeg veldig glad for at justisministeren tar denne saken på alvor, og at vi i framtiden vil få på plass et bedre system enn det vi har i dag.