Ingjerd Schou (Høyre), 2003-05-13:
Jeg tror jeg holder meg til saken. En bedre samordning av de ulike velferdstjenestene har stått sentralt i den politiske debatten i Norge i mange år. Det er også bakgrunnen for saken vi debatterer i dag. Behovet for samordning er nedfelt i Sem-erklæringen, og et enstemmig storting vedtok 12. desember 2001 at spørsmålet om én felles etat for sosial-, arbeidsmarkeds- og trygdeetaten skulle utredes og legges frem for Stortinget på egnet måte i løpet av 2002. Det er altså bred politisk enighet om behovet for en samordning av de tre tjenestene. Det synes å være ulikt syn på hvordan dette bør skje når sosialkomiteen nå innstiller på at saken utredes på nytt. Jeg har merket meg at sosialkomiteen ikke har hatt merknader til Regjeringens forslag til mål for samordningen. Jeg trekker derfor den konklusjon at det er enighet om at hovedmålet er en brukerrettet, samordnet velferdsforvaltning med sikte på å få flere i arbeid, men at det er uenighet om hvilken organisasjonsmodell som skal velges. Det har vært spesielt viktig for Regjeringen å ivareta brukerperspektivet i det forslaget som er lagt frem. Et mer brukerrettet tilbud betyr at velferdstjenestene fanger opp og løser brukernes behov. Dette skal tjenestene gjøre uten at brukerne trenger å vite eller merke hvordan tjenestene er organisert. Flere i arbeid og færre på trygd er god velferdspolitikk. Deltakelse i arbeidslivet er positivt for den enkeltes velferd og den beste garanti mot fattigdom og store sosiale forskjeller. En høy yrkesdeltakelse er også av sentral betydning for samfunnet for å sikre verdiskapingen og for å kunne opprettholde det velferdsnivået som vi ønsker og forventer. Velferdstjenestene står foran den største reformen siden folketrygden ble innført. Velferdstjenestene er komplekse og omfattende og berører mange hundre tusen brukere hvert år. De tre velferdsetatene forvalter om lag 200 milliarder kr årlig og har om lag 15 000 ansatte. Det er både i stat og kommune. Å omorganisere og samordne en slik forvaltning byr på store utfordringer. Regjeringen har innenfor den fristen Stortinget satte utredet fordeler og ulemper ved fire modeller for bedre samordning av velferdstjenestene, herunder to alternativer for en felles, statlig etat. Meldingen gir et godt grunnlag for å avklare modellvalget, slik at det kan jobbes videre med en detaljert utforming og gjennomføring av den nye organiseringen. Det er en rekke spørsmål som må utredes nærmere før gjennomføringen, men meldingen gir et godt grunnlag for valg av modell. De ulike modellene må vurderes opp mot de mål som er satt for velferdsreformen – flere i arbeid og færre på trygd, og en mer brukerrettet og effektiv velferdsforvaltning. Regjeringens foreslåtte modell innebar en sammenslåing av dagens Aetat med deler av trygdeetaten til en ny statlig jobbetaten ny statlig etat for pensjoner og familieytelseren videreføring av kommunenes ansvar for sosialtjenestenen ny felles førstelinjetjeneste Vi ønsket å oppnå følgende: færre på trygd og flere i arbeid. Dernest ønsket vi gjennom en felles, lokal førstelinjetjeneste å sikre brukerrettingen gjennom å gi brukerne lett tilgjengelighet til tjenestene; én dør og en helhetlig avklaring av sine behov uavhengig av ansvar for ytelser og tjenester. Behovet for samordning av tjenester overfor personer som trenger bistand fra flere var foreslått ivaretatt ved å opprette en egen rådgiver. Regjeringens forslag ville sikret brukerne en felles etat i praksis, gjennom en felles førstelinje. Bak skranken er det spørsmål om hensiktsmessig organisering. Omorganisering er ikke i seg selv tilstrekkelig verken for å få flere tilbake i arbeid eller for å få enklere eller mer brukerrettet system og en mer effektiv forvaltning. Vi ønsket derfor å gjennomgå hele stønadssystemet for å få et mer helhetlig, målrettet og effektivt system. Innenfor tidsfristen Stortinget gav Regjeringen var dette ikke mulig, og det lå heller ikke i oppdraget, men vi ønsket altså at det først skulle foretas et modellvalg – som en fase I – og en gjennomgang av velferdsordningene som en fase II. Regjeringen utredet en deling av ansvaret for inntektssikring og tjenesteyting i en statlig og en kommunal etat. Dette ville imidlertid bryte opp den tette koblingen mellom rettigheter og plikter som er gjennomgående for alle stønadsordningene. Denne koblingen er viktig for å oppnå målene med ordningen. Regjeringen la særlig vekt på ikke å endre oppgavefordelingen mellom stat og kommune. For Regjeringen er det et viktig politisk mål at kommunene fortsatt skal ha et grunnleggende omsorgsansvar og ivareta det sosiale sikkerhetsnettet for sine innbyggere. Dette er blant de vanskelige problemstillinger SATS reiser – hva skal være kommunenes ansvar, og hva skal være statens?