Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-12-14:
Det kunne være fristende å ta utgangspunkt i det siste innlegget som ble holdt. Jeg hadde tenkt å fortelle litt om hvordan jeg opplevde kunst og kultur i min barndom. I mitt barndomshjem var det gudskjelov leksikon, og det er selvfølgelig en viktig kulturbærer. Men jeg tror at hvis jeg hadde slått opp i leksikon f.eks. på definisjonen av god helse, tror jeg heller ikke at jeg hadde fått noe svar om at god helse var store offentlige budsjetter, men jeg tror kanskje at realiseringen av god helse er avhengig av det. Det er kanskje litt pussig å lete etter en definisjon i et leksikon på hva det er man er villig til å prioritere. Da jeg vokste opp, var kontakten jeg hadde med kunst i mitt barndomshjem, stort sett den jeg fikk gjennom NRK og gjennom bøkene. Og hva betydde det? Jo, det betydde at jeg ble svært glad i bøker og kunne mye om den type kunst. Den kulturen og kunsten jeg fikk formidlet gjennom NRK, fikk jeg også et godt forhold til, men det var et ganske distansert forhold. Det var noe som andre holdt på med. Det var litt langt unna, litt fjernt, litt opphøyd, der vi faktisk ikke trodde at vi kunne ha noen ting å bidra med, for vi hadde ikke fått prøvd oss på det. Så var jeg i vår i en kulturskole. Der så jeg en mengde barn som hadde fått lov til å prøve seg på svært mange kulturuttrykk – både musikk, teater og ulike typer kreativ kunst – og de var dyktige. De var opptatt av kunstnere og kunstuttrykk som faktisk var helt på verdensnivå, og samtidig var de ikke redde for sjøl å kaste seg utpå og prøve det på sitt nybegynnernivå. De hadde tanken om at kanskje også jeg kan greie noe bra, jeg kan kanskje bli veldig god, men jeg kan i hvert fall holde på med dette, og dette gjør livet mitt rikt. Dette lærte meg enormt mye. Det betyr at vi faktisk er nødt til å gjøre muligheten til å delta i kunst og kultur mye mer tilgjengelig for alle. Det gjør livet rikt, og det må da ikke være tilgjengelig bare for dem som er rike. Det kan faktisk bo en Wenche Foss eller en Mozart også i barn av foreldre som er så fattige at de må gå på sosialhjelp. Det synes jeg er et alvorlig tankekors, ikke bare fordi man er opptatt av at disse kanskje eminente kunstnerne skal få lov til å komme fram, men også for alle de gode opplevelsene, de andre typene gode sjølbilder, de andre typene kreativitet og talenter som kan bo i disse barna, som slik som det er i dag, ikke får lov til å komme fram fordi vi har skapt oss et samfunn der det til og med koster penger å leke med andre barn. Det koster penger å delta i idrett, det koster penger å være med i korpset, det koster penger å spille på et instrument, og det koster penger å delta på barneteater. Nesten ingenting er gratis. Lommeboka må fram, ellers må du stå utenfor å se på. Og det får faktisk enorme konsekvenser for barn som vokser opp i økonomisk fattigdom. Fordi normen i Norge er rikdom, blir det ekstremt ekskluderende å vokse opp i fattigdom. Nå har på en måte kommersen fått et slags jerngrep rundt folks sjølbilde, og særlig for barn og unge. Du er det du kjøper. Kjøper du ingenting, er du ingenting. Fafo har nettopp lagt fram en rapport om hva vi kan gjøre for barn som vokser opp i økonomisk fattigdom. De peker spesielt på de viktige fellesarenaene der barn kan delta og få lov til å utvikle alle sine kreativiteter og ferdigheter og alle sine språk, fordi barn lærer med hele kroppen, med alle sansene. Og jeg er helt enig i det representanten Skei Grande sa her i stad, at dette dreier seg ikke bare om forebygging, dette dreier seg faktisk om det gode liv, og at alle mennesker skal ha muligheten til det gode liv. Og da må vi sørge for at musikkskoler, kulturskoler og den enhetsskolen som alle skal gå i, også har rom for dette. Derfor vil jeg utfordre kulturministeren og kulturkomiteen til å være med når vi diskuterer kommuneøkonomi, slik at den gir rom for dette som er så livsviktig.