Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-12-03:
En av de fangene i norsk fengsel som jeg har samtalt med flere ganger i det siste, er en 19-åring. Han satt nå inne for bruk av stoff – ikke av det sterkeste slaget riktignok, men uønsket og ulovlig i vårt samfunn. Gutten hadde en noe problematisk oppvekst som kulminerte med at han ble plassert på barnehjem ni år gammel. Grunnen til at jeg kom dit, sier han selv, var at jeg hadde så sterkt temperament. Slik han selv opplevde det, var tiden i barnehjem preget av mangel på kjærlighet og av voksnes maktbruk for å stagge temperamentet hans. Fra han ble 16 år har han tilbragt en tredjedel av livet i fengsel. Ble du ikke skremt fra å begå ulovligheter når du mistet friheten og ble underlagt fengselsregimet? spurte jeg. Nei, hvorfor skulle jeg det? svarte han. Det var i fengslet jeg for første gang møtte noen som brydde seg om meg og viste meg det! Da jeg satt som en forskremt guttunge i et hjørne av luftegården første gang jeg satt inne, kom en eldre fange bort til meg og spurte om jeg ville ha en røyk. Når jeg begynner mitt innlegg med denne personskildringen, skyldes det at jeg vil la mine ulike kommentarer til budsjettet ha 19-åringens historie og utsagn som bakteppe. Som justispolitiker i Kristelig Folkeparti vil jeg understreke den store betydningen av det forebyggende arbeidet. De investeringene som blir gjort for å stimulere offentlig og frivillig innsats til bygging av inkluderende, varme lokalmiljø der enkeltpersoner blir sett, respektert og positivt stimulert og utviklet, har avgjørende langtidsvirkning. Det er vår oppgave både i familien og i nærmiljøet å bidra til å bygge samfunnet med gode verdier. Jeg frykter en omseggripende individualisering der naboskap og nærmiljø blir andres oppgave, andres ansvar og ikke mitt – jeg som er en av dem som bor der. Også politiet skulle være en del av nærmiljøet, som en trygghetsfaktor og en stabiliserende og veiledende voksenkontakt i barne- og ungdomsmiljøene. Men vi trenger også justispolitikk for å regulere, avsløre og straffe de krefter som bryter fellesskapets lover for en god og fruktbar måte å leve sammen på. 9-åringen ble sendt på barnehjem fordi han hadde så sterkt temperament. Meningen til hjemmet og barnevernet – og PP-tjenesten for alt det jeg vet – var nok at på barnehjemmet ville de være i stand til å ta ham og holde ham i sjakk, dvs. å utøve makt for å disiplinere. Kristelig Folkeparti tror ikke på maktutøvelse og maktdemonstrasjon som måten å lære akseptabel atferd og disiplin på. Det er kjennetegnet på framferd i diktaturstater som vi tar avstand fra. Kanskje tar jeg feil med hensyn til hva de ulike instansene vurderte og mente da gutten endte på barnehjem. Kanskje var det ingen som tok ansvar for samordning og utveksling av faglige synspunkter på tvers av etater når guttens situasjon ble kartlagt, vurdert og avgjort. Jeg har inntrykk av at forholdene har bedret seg de senere år, men fortsatt er det nødvendig å understreke at man uten å undergrave taushetsplikten kan samarbeide til beste for en klient. Taushetsplikten skal ivareta klientens interesser og ikke være et hinder for effektiv og faglig tilrettelegging av det som faktisk kan skje gjennom samarbeid. La meg også for sikkerhets skyld føye til at 19-åringen har gitt meg full frihet til å bruke ham som eksempel der det måtte være tjenlig. Det var politiet som pågrep tenåringen jeg snakker om. Det gjorde de rett i, for han forbrøt seg mot norsk lov. For Stortinget er det viktig å gi politiet det verktøy og de økonomiske rammer som setter dem i stand til å forebygge og bekjempe kriminalitet. Gjennom bevilgninger og andre vedtak har politiet blitt tilført viktige ressurser de senere årene. Dette videreføres i det budsjettet som nå vedtas. Men satsingen på politiet må også gi resultater som viser seg målbare og som viser seg i tilstedeværelse. Det målbare dreier seg om behandlingstid for saker og om oppklaringsprosent, mens tilstedeværelsen handler om synlig politi og tid når hverdagsmennesket opplever innbrudd eller annen mindre kriminalitet. For politiet kan det være smårusk, mens det for offeret kjennes dramatisk. Jeg vurderer det særlig nødvendig å kommentere fellesmerknaden om politihelikopter. Det fremgår av St. prp. nr. 1 på side104 at departementet går bort fra tanken om egen helikoptertjeneste i politiet og vil heller videreutvikle alternativet med innleie av helikopter. Ettersom prøveprosjektet med politihelikopter ble igangsatt etter initiativ fra Stortinget, finner vi det naturlig at Stortinget også får vurdere erfaringer og kost-nytteeffekten ved henholdsvis det å leie og det å eie. Uten å foregripe Kristelig Folkepartis valg i en slik sak vil jeg likevel peke på beredskapsforhold, øvelsesbehov og tidsfaktoren i konkrete saker. Dessuten vil det sannsynligvis være mulig å samarbeide f.eks. med samferdselsetaten i forebyggende trafikkovervåking, ved uniformert helikopter og rask tilstedeværelse i enkeltsituasjoner. Fra politiet og tiltale kom klienten i mitt eksempel til domstolen. Han opplevde aldri skolemekling, som er en mulighetenes ordning før en mindreårig blir kriminell. Også ordningen med konfliktråd viser positive resultater, særlig i forhold til mindreårige lovbrytere. Dette er ordninger Kristelig Folkeparti ser svært positivt på. Vi støtter fullt ut påpekingen i merknadene om at saker ikke må bli liggende og vente, enten årsaken er at ønsket forsvarer er kjendis og opptatt i månedsvis eller et halvår framover, eller det kan tilskrives andre grunner, som f.eks. mangel på dommere. Dette siste har vi lagt grunnlag for å avhjelpe gjennom betydelig bedring av lønnsvilkår. Vi ser også at det må tas fatt i faktorer knyttet opp til andre sider ved arbeidsforhold og arbeidsmiljø, for å lette arbeidssituasjonen for dommerne. Det vil bli viktig å fortsette med å rehabilitere og nybygge tinghus, der dette ennå henger igjen. Med utgangspunkt i et par artikler i Drammens Tidende-Buskeruds Blad i november tillater jeg meg også å peke på den uheldige situasjonen enkelte leke meddommere kan komme opp i. Sterke skildringer som meddommeren er dårlig forberedt for, kan gi behov for etterfølgende bearbeiding hos fagperson. Kostnadene dekkes ikke av det offentlige, og godtgjøringen for å være meddommer er 250 kr pr. dag. Det kan ikke være riktig at man må belaste egen økonomi for å tjenestegjøre som meddommer. Fra dom er falt skal det være kortest mulig tidsrom til soningen begynner. 19-åringen hadde ikke for mye positivt å si om fengslet etter egne erfaringer. For liten bemanning gjorde at betjentene ikke hadde tid til å samtale eller hjelpe, og dessuten var han ikke sikker på om de ønsket det heller. Kristelig Folkeparti har stor tro på det norske fengselsvesenet og vil bidra til å gjøre det enda bedre. Det vi har sagt i forbindelse med meldingen om kriminalomsorgen, forplikter oss. Målsettingen med fengselsvesenet er å sørge for gjennomføring av den idømte straff, men også å bidra til at den straffedømte rehabiliteres til et kriminalitetsfritt liv etter soningen. Hva er de viktigste redskaper for å oppnå målsettingen? For det første er det de ansatte. Deres funksjon er viktig i dag og vil bli enda viktigere framover. Jeg tenker her på oppgaven som kontaktbetjent, på fengselsprestene og på andre grupper. La meg også føye til: Ettersom fengselsprestene gjennom dette budsjettet er overført til Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet, håper jeg at deres status innenfor etaten ikke reduseres, men at de fortsatt vil være en del av systemet slik de har vært til nå, til klientenes beste. Dernest er det selvsagt den innsatte selv som er vesentlig for måloppnåelsen. Motivasjonen for å endre atferden må være til stede. Det gjelder ikke minst viljen til å gjennomføre det som skal til for å leve uten å begå kriminelle handlinger. Rammevilkårene er også av svært stor betydning. Da tenker jeg ikke minst på økonomien i systemet og de program som må tilpasses den enkelte innsatte. Det siste punktet jeg vil henlede oppmerksomheten på, som også 19-åringen nevnte, er nettverket utenfor fengslet. Dette må etableres, eventuelt reetableres, når den dømte sitter inne. Bortsett fra i en av filmene om Olsenbanden, brukte Egon tiden i fengslet til å pønske ut nye forbrytelser. Slik utnyttelse av tiden i fengslet er et nederlag for alle parter. For i utfordringen om å minske tilbakefallet blant kriminelle må alt være nøye «timet og tilrettelagt».