trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Maken til jamring og svartmaling! Det er det som gjennomgående har preget debatten i hele dag. Er det så mørkt og svart, er det kanskje på tide at noen slår på lyset. Jeg har merket meg at alle representantene fra SV og Arbeiderpartiet har brukt mesteparten av sin tid på å svartmale situasjonen i Norge. Å spre slik pessimisme rundt omkring i landet vil i hvert fall ikke gjøre det lettere å få til en utvikling. Det er min påstand. Representanten Schjøtt-Pedersen fra Arbeiderpartiet brukte 50 pst. av sitt innlegg på Fremskrittspartiet. Kristin Halvorsen brukte to tredjedeler av sitt innlegg på Fremskrittspartiet. I tillegg presterte Schjøtt-Pedersen i en replikk til Kristin Halvorsen å be henne om å vurdere budsjettforliket. Er det ikke på tide at disse partiene snakker om sin egen politikk? Så får vi se hva som skjer neste år i forhold til denne svartmalingen som har kommet fram i dag. Jeg skal ikke snakke så mye om kommuneøkonomien nå, for den debatten skal vi ta i fagkomiteen senere. Det er interessant å merke seg at forskjellene mellom kommunene øker, men det er fordi overføringene og inntektssystemet til kommunene er lagt opp slik av de partiene som har vært mest kritiske i dag. Det er utrolig mange kommuner som har gitt tilbakemelding om at det går bra. Det er 100 kommuner som har gått med underskudd i 2001, resterende kommuner har gått i balanse eller overskudd. Så det generelle bildet på Kommune-Norge er ikke så dramatisk som det her sies. I forhold til Fremskrittspartiets budsjett vil kommunene ha 203 milliarder kr i inntekter. Fremskrittspartiet kutter 3 milliarder kr, 1,48 pst., og det er altså døden for kommunene. Men det sies ingenting om hva Fremskrittspartiet gjør på den andre siden i forhold til kommunene. Vi overfører faktisk noen milliarder kroner også, samtidig som vi ser at det finnes et effektivseringspotensial. Det er ikke Fremskrittspartiet som sier det, men enkelte utredninger – bl.a. også fra Jens Stoltenbergs tid – viser at det finnes effektiviseringspotensial. Og bare for å ta et eksempel på det: Hellerud bydel i Oslo, med 16 000 innbyggere, har faktisk funnet 10 millioner kr mer, som de tilbakefører til omsorg, skole, osv. Det er fordi de har effektivisert og funnet muligheter til å gjøre det. Kommuner kan selvfølgelig også finne slike muligheter. Så til slutt noen ord om arbeidsledighet. Ja, det er foretatt endringer her. Men se f.eks. til Sverige og Danmark, som har gjort disse grepene og fått folk ut i arbeid. I Sverige kan man ikke gå mer enn 14 måneder på arbeidsledighetstrygd før man blir tvunget over på et annet system. Jeg er litt forundret når representanten Oppebøen Hansen og andre fra Arbeiderpartiet sier at vi må ha raskere formidling – raskere formidling til hva? Vi må først ha på plass noen arbeidsplasser som vi kan formidle disse arbeidsledige til. Når Arbeiderpartiet kvitter seg med arbeidsplasser og så skal formidle folk til de samme arbeidsplassene som de har lagt ned, blir jeg som et stort spørsmålstegn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Det ble knapt med tid i sted, men på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre fremmer jeg forslag nr. 31, som er omdelt i salen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-02:
Jeg tror sant å si at min bemerkning om mange nye satsingsområder først og fremst falt i omtalen av den sosiale delen av budsjettet. Jeg må si at en av de aller mest håpløse innvendingene mot budsjettet nettopp har vært at man har gått til angrep på det for den sosiale profilen. Det er så mye i dette budsjettet som på dette området er bra og meget bra, at det absolutt lar seg gjøre å stå oppreist og forsvare det. Det er det ene. Når det så gjelder utenrikspolitikken, er det også der viktige nye satsingsområder, f.eks. er bevilgningene knyttet til fredsmekling nå større en tidligere, noe som gir oss større handlefrihet på dette området. Det er også noe vi trenger, fordi det er en stor innsats på dette området. Når det så gjelder bistandspenger, legger jeg ikke et øyeblikk skjul på at dette, som en del av Sem-erklæringen og enigheten med Kristelig Folkeparti, var en av Kristelig Folkepartis viktigste saker, og vi ble enige om at dette var en fornuftig måte å gjøre det på. Det er en åpen hemmelighet for enkelte og en åpen informasjon for andre at vi i våre alternative budsjetter i opposisjon ikke har ligget så høyt når det gjelder bistandsbudsjettet, men dette var altså ett av de kravene fra Kristelig Folkeparti vi aksepterte. Sant å si var heller ikke det et av de tyngste kravene å akseptere. Det er mange viktige formål som på denne måten blir dekket. Vi skal være klar over at det på utenriksområdet er et meget skarpt skille på hvilke penger man har, om det er det såkalte 03-området, som går til bistand, eller om det er 02-området, som går til andre formål. Øst-Europa faller innenfor det siste området. Man kan diskutere fornuften i denne grensedragningen, men den er nå der som et viktig etablert politisk fenomen. Derfor har det ikke vært mulig å yte fullt så mye til Øst-Europa-arbeidet som man kanskje i og for seg kunne ønske å gjøre. Likevel står det igjen betydelige midler, viktige midler. Og vi er altså, som jeg nevnte, i den heldige situasjonen at kronekursen i år hjelper oss til et enda bedre resultat.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-02:
Hagen har helt rett i at det er fjerde gang dette spørsmålet blir stilt i dag. Jeg vet ikke om jeg vil kunne greie å tilfredsstille ham, siden han åpenbart ikke er helt fornøyd med de svarene som er kommet. Dette er spørsmål som, hvis jeg oppfattet ham riktig, består av forskjellige komponenter. Norge har vært tidlig ute, bare så det er sagt, når det gjelder å innføre en ordning med tonnasjeskatt, hvor det nå også er 30 pst. ned. Det betyr at vi på dette området lenge har hatt en gunstig beskatning. Så er det riktig som Hagen sier, at når det gjelder det øvrige problemkomplekset, har EU åpnet på den måten han nevnte. Det er også riktig som han sier, at det ikke er noen felles EU-politikk på dette området, men enkelte land har benyttet anledningen til å utnytte det rommet som her er skapt. Når ikke vi i budsjettforslaget vårt hadde inne de elementene som her er nevnt, er det riktig som Oddvard Nilsen sier, at det har vært et stramt budsjett. Det har vært svært viktig for oss å kunne levere i forhold til krav som næringslivet og norske distrikter rund baut har stilt om et stramt budsjett. Derfor har det ikke vært mulig å gå inn på det kravet som her er stilt. For øvrig vil det ikke være riktig av meg å gå inn på områder som ikke er mine i Regjeringen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-12-02:
Kristin Halvorsen har helt rett i at det er godt å diskutere innenrikspolitikk også i Stortinget for meg, og jeg må bare gi Kristin Halvorsen den kompliment at denne gangen endte ikke vår skolediskusjon i en diskusjon om svømmebassenger, men om noe mer fundamentalt. Jeg har aldri formulert meg slik at vi har en uforholdsmessig dyr skole. Jeg har påpekt det som er et faktisk forhold, nemlig at vi ligger blant verdens høyeste når det gjelder ressursinnsats i skolen, men vi ligger midt på treet i hva vi får ut av det. Det forteller en viktig ting, nemlig at bevilgninger ikke er det eneste målet for en god skole. Bevilgninger er viktig i mange sammenhenger, og jeg nevnte i mitt innlegg tre områder hvor det er viktig. Det kan sikkert forfleres, noe av dette. Men problemet med Kristin Halvorsens innfallsvinkel er at hun er så opptatt av dette bevilgningsspørsmålet at hun glemmer mange av de viktige faktorene som er av ikke-økonomisk art, og som kanskje er viktigere enn selve bevilgningene for å få frem en kvalitetsskole. De poengene nevnte jeg også i mitt innlegg i forhold til hva man i så fall skal gå inn i, og som vi nå setter lys på, og som denne regjeringens reformer er med på å forbedre. Og det gode med at vi nå passerer denne budsjettbehandlingen, er nettopp at denne Regjeringen får fortsette med sine nødvendige reformer innenfor skolesektoren for å bedre kvaliteten. Jeg er meget bevisst på hva jeg lovte før valget, jeg sa bedre skole. Dette budsjettet, ikke minst etter mellomkomst fra hr. Hagen, har også noe når det gjelder skolebygninger. Vi gjør det, men vi gjør det ikke fordi jeg lovte det, for det var ikke en del av mine løfter, jeg hadde fokus på andre områder enn dette. Skolestrukturen var heller ikke av de tingene som jeg var inne og lovte, jeg var altså inne og lovte på de delene som vi nå har fokus på, det som dreier seg om å forbedre selve undervisningen. Og det er så mange områder her at hvis Kristin Halvorsen nå kan komme seg ut av det ensidige fokuset på bevilgninger, så kan hun sikkert også her delta godt i debatten om disse multiutfordringene.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Sjølvsagt er det rett som utanriksministeren seier, at i store drag er det brei semje om norsk utanrikspolitikk. Sannsynlegvis er det også rett at pengar ikkje seier alt i utanrikspolitikken, men nokre gonger er dei gode å ha. Det er ikkje så ofte at Kristeleg Folkeparti og statsministeren blir gratulerte om dagen, så eg må gratulere både statsministeren og Kristeleg Folkeparti med at dei har fått Høgre til å prate som om dei gjennom år har gått inn for ein dramatisk auke i budsjettet for utviklingshjelp. I dag er det veldig vakre ord som blir sagt om dette, og det er jo ein stor gevinst at den store koalisjonen som har gått inn for denne raske auken i utviklingsbudsjettet, no har auka med eit parti til. Kva som skjer om Framstegspartiet skulle rote seg inn i Regjeringa, veit eg ikkje, men kanskje vil også dei slutte seg til denne store koalisjonen. Så også på det området ser vi berre at det også er stor semje no, større enn nokon gong. Utanriksministeren sa at det er mange nye satsingar i dette budsjettet. Ei av dei satsingane er ikkje satsing på samarbeidet med Russland. Det har gjennom fleire år vore slik at Kristeleg Folkeparti, Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV har gått inn for å auke budsjettet for utviklingslanda – og så har Høgre normalt – bortsett frå eit år då dei forhandla med den førre Bondevik-regjeringa, då dei fekk ned løyvinga til Russland, men det var lite – gått inn for å auke budsjettet når det gjeld samarbeid med Russland og satsing på nærområda. Slik er det ikkje no. Eg er samd i det Jan Petersen sa om Sri Lanka, men før prata Jan Petersen meir om samarbeidet med Russland enn om Sri Lanka. Kva er då grunnen til at først går ein i budsjettforslaget frå Regjeringa ned når det gjeld Russland-samarbeidet, så forhandlar dei med Framstegspartiet, og så går budsjettet ytterlegare ned? Er det berre dette at pengar ikkje er alt i utanrikspolitikken? Eller ser vi eit signal om at ein no legg mindre vekt på samarbeidet med Russland, slik Regjeringa no legg opp politikken sin?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Eg er i alle fall glad for at Framstegspartiet har vore med og teke ansvar for at landet får eit ansvarleg budsjett. Det skal dei ha ros for. Så får vi igjen høyre leksa om skattelette kontra kommuneøkonomi og usosiale kutt. No seier Vårt Land i dag at Arbeidarpartiet og Framstegspartiet er einige om det meste i statsbudsjettet, og dei går igjennom dei krava som dei reknar med at dei alternative budsjetta hadde. Det er faktisk interessant lesing. Når det gjeld usosiale tiltak, hadde Dagens Næringsliv på fredag eit ganske stort oppslag om barnehageforliket, og at Framstegspartiet her har gjort eit scoop, må eg gratulere med. Men Arbeidarpartiet og SV er med på å gje sjefsøkonomen i DnB 25 000 kr, som han har rekna ut at han sparer på barnehageforliket fordi han tener så mykje! Dei skattelettane som vi har gjeve, som stort sett er minstefrådrag og toppskatt frå ca. 350 000, er for småting å rekna i forhold til det som Arbeidarpartiet har vore med på her. Eg skal likevel kome med ei innrømming til representanten Oppebøen Hansen. Det er mange kommunar som slit. Difor er dei òg styrkt med 1 milliard kr. Det hadde absolutt vore ynskjeleg med endå meir her. Men når ein ser på korleis Arbeidarpartiet har finansiert si styrking, med å skape endå meir uvisse for små og mellomstore bedrifter, er eg ikkje sikker på om vi samla sett hadde komme betre ut av det likevel. Så Regjeringas budsjett står nok framleis til laud.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
No kunne det i og for seg vore freistande å snakke om den smale veg, men eg skal ikkje gjere det. Eg skal svare på spørsmålet. Det er heilt rett at på samferdselssektoren får vi ei storsatsing – den største i historia innan kollektivtransporten. Det er viktig for miljøet, og det er viktig for dei dette gjeld. Når det gjeld veg, har eg måtta vege to ting mot kvarandre. Den eine er faktisk omsynet til eit stramt budsjett og å hindre at vi skal få ein kronekurs og ei rente ut av kontroll. Så kan ein sikkert finne sektor etter sektor der ein finn små nisjar der det er arbeidslause, men arbeidsmarknaden er jo eit heile. Samstundes som det kan sjå ut som om det er vegarbeidarar utan arbeid, har det vore mangel på folk i bygningsbransjen elles. Så om vi skal drive makroøkonomi og ta bransje for bransje og delar av bransjar, trur eg vi vil få store problem med å få det til å gå opp. Vi må berre erkjenne at Framstegspartiet og Regjeringa – inklusiv Kristeleg Folkeparti – er ueinige om korleis det er å bruke meir av dei pengane vi har, og setje dei inn i økonomien. Eg minner om at vi har – mot råd – gjort det ein gong tidlegare, og det kom ein god del rentebrev! Eg vil tru at representanten Hagesæter var ein av dei som òg fekk det. Eg går ut frå at han ikkje var betre stilt enn mange på hans alder, og at han hadde noko gjeld. Vi synest at det er det verste vi kan gjere mot familiar. Vi håpar at vi etter kvart skal kunne ta meir igjen av det vi har sagt i Sem-erklæringa, for vi har ikkje, som representanten Hagesæter heilt rett sa, nådd målet.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Fyrst vil eg gjerne ta det eg er einig med Lena Jensen i, og det er at dei ti boda er svært viktige, og at vi alle saman absolutt skal leggje vinn på å leve etter dei. Så vil eg òg takke representanten Lena Jensen for at ho omtalte Regjeringa som Kristeleg Folkeparti-regjeringa! Vi høyrer litt for ofte om Høgre-regjeringa eller den Høgre-dominerte regjeringa. Eg ser òg grunn til å takke for at ho har sett realitetane, sjølv om eg kanskje ikkje skulle ha sagt det høgt! Eg er ikkje komfortabel med at mange skular har lite pengar, at det ikkje er nok utstyr, osb. Kommuneøkonomien er stram. Eg har respekt for og eg aksepterer at representanten Lena Jensen kritiserer både Regjeringa og Kristeleg Folkeparti i forhold til akkurat dette. Men eg ber om at ein ikkje på denne måten feilkoplar private skular med det, for det som er skjedd i år, er at ein følgjer lova. Og kva er det lova seier? Jo, ho seier at dei private skulane skal ha 85 pst. av gjennomsnittsprisen i den offentlege skulen. Då er ikkje kostnadene til husleige, kapitalkostnadene, med, så i praksis vil det vere mellom 65 og 75 pst. Så når ein seier at denne auken til private skular går ut over den offentlege skulen, er det feil. Og når ein seier dei får meir, er det òg feil. Det kan nok finnast nokre kommunar som faktisk har ein kostnad pr. elev som er så låg at det vert likt, eller at den private skulen til og med kjem litt betre ut. I den gjennomgangen vi skal ha no, synest eg det er ein av dei tinga vi absolutt må sjå på. Men gjennomsnittstala er det ikkje tvil om, det viser KOSTRA, som har gått gjennom dette no. Det som er løyvt, er eksakt ut frå lova.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Eg er glad for at representanten Enoksen seier at dette sikkert er i samsvar med lova. Eg gjentek altså at lova skal sikre private skular 85 pst. av driftskostnadene minus kapitalkostnadene. Korleis det på ein måte kan verte til at ein forfordeler dei private skulane framfor den offentlege skulen, er heilt umogleg for meg å forstå. Eg høyrer til dei som er glad i den offentlege skulen. Eg har sendt mine eigne barn dit. Eg har rådd foreldra til mine barnebarn til å bruke den offentlege skulen, og det vil verte mine råd i framtida òg. Samtidig er det ein del foreldre som ynskjer noko anna, og då synest eg at vi skal vere stolte av at vi i Noreg faktisk har ei lovgjeving som seier at foreldre som ynskjer eit alternativt tilbod, faktisk skal kunne nytte det, også med ei vanleg inntekt – ikkje som i England, at ein må høyre til overklassa og betale det sjølv. Eg synest at det norske tankesettet her er grunnleggjande demokratisk, og eg synest det er å feile heilt på målet når ein skuldar desse 2 pst. av elevane som går i private skular, og deira foreldre, for å vere problemet for den offentlege skulen. Eg er heilt einig i at vi har ein jobb å gjere, og det er viktig å følgje utviklinga i den offentlege skulen framover, men eg meiner at vi aldri løyser utfordringane i den offentlege skulen ved å gå laus på desse inntil 2 pst. Det må vi løyse ved å gå på innhaldet og på korleis vi organiserer og finansierer den offentlege skulen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Eg trur at representanten Gunn Olsen har eit poeng. Det har vore ein god del ulukkelege kommunepolitikarar frå Kristeleg Folkeparti i forhold til Regjeringa sitt budsjett. Dei ynskjer å gje gode velferdstilbod, og budsjetta er stramme. Men eg håpar at Gunn Olsen både som tidlegare kommunepolitikar og her på Stortinget har registrert i ein god del år at denne ulukkelege situasjonen ikkje er av ny dato for kommunepolitikarar. Eg skal kunne finne fram klipp i mitt slettes ikkje ordna arkiv, men i mine bunkar, der ganske mange ordførarar frå Arbeidarpartiet fortel noko om korleis Arbeidarpartiet steller med kommunane. Det er ikkje ein ny situasjon, men at den ulukkelege situasjonen er like reell, er heilt opplagt. Etter forliket vart det nok ikkje noko lukkeleg tilvere, men det hjelpte litt med denne milliarden som kom. Den var viktig for Kristeleg Folkeparti i dei forhandlingane som ein førte. Så spør Gunn Olsen korleis eg har det med avgiftskutta. Det er klart at representanten Lilletun og Kristeleg Folkeparti ikkje er glade for billegare sprit, sjølv om det er om lag ein prosent av det som vert teke inn i slike avgifter, som ein har kutta, og det er stort sett i samsvar med dei råda som Avholdsfolkets Landsnemnd tidlegare har kome med. Så nokre dimensjonar: 4,4 milliardar kr vart flytta på. 100 mill. kr galdt alkoholavgifter og 80 mill. kr andre avgiftslettar, altså 180 mill. kr av 4,4 milliardar kr. Såpass måtte nesten Framstegspartiet få.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Det heiter i ei utsegn: No står me på kanten av stupet, no er det om å gjere å ta eit langt steg. På mange måtar føler eg at Regjeringa og regjeringspartia er i ferd med å ta dette lange steget no, og det særleg når det gjeld områda kommuneøkonomi, distriktspolitikk og òg situasjonen for dei arbeidslause. Det er lett å forstå at Kristeleg Folkeparti sine eigne lokalpolitikarar føler seg skuffa og ikkje kjenner Kristeleg Folkeparti att i totalbildet. Arbeidarpartiet og Kristeleg Folkeparti er einige på eitt viktig punkt, nemleg å halde eit stramt budsjett for å få ned renta og kronekursen. Men i tillegg er det viktig å satse offensivt på arbeids- og næringspolitikk, og her sviktar Kristeleg Folkeparti. Arbeidarpartiet vil satse offensivt på å styrkje kommuneøkonomien, på Aetat og på fleire tiltaksplassar i ei tid med ein kraftig auke i arbeidsløysa. Arbeidarpartiet vil heller ikkje vere med på store usosiale kutt i dagpengeordninga, som vil gjere livet vanskelegare for dei arbeidslause, slik som Kristeleg Folkeparti vil. Mitt spørsmål til representanten Lilletun blir: Er skatte- og avgiftslette viktigare enn å styrkje desse områda? Eg vil berre minne representanten Lilletun om at dersom Kristeleg Folkeparti hadde fått til ei avtale med Arbeidarpartiet, ville hans eigen kommune, Kristiansand, ha fått styrkt økonomien sin med 15 mill. kr. Til slutt: Er representanten glad for at Framstegspartiet dannar ein parlamentarisk basis for Regjeringa?
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Ein skal ikkje vere stor spåmann for å sjå at situasjonen på arbeidsmarknaden neste år blir vanskeleg. Allereie i inneverande år har me sett at arbeidsløysa har auka kraftig. Prognosar frå Aetat spår i 2003 heile 87 000 ledige i snitt. Med andre ord nærmar ein seg raskt 100 000 ledige. Når det gjeld langtidsledige, var talet 22 200 ved utgangen av oktober i år. Dette er 43 pst. fleire enn for eit år sidan. Årsaka er mindre etterspurnad etter arbeidskraft og reduserte høve til å delta i ordinære arbeidsmarknadstiltak. På denne bakgrunnen meiner Arbeidarpartiet at det er rett å ha eit stramt budsjett for lågare rente og ein svakare kronekurs. I tillegg er det viktig å satse offensivt på arbeids- og næringspolitikk, slik Arbeidarpartiet gjer i sitt alternative budsjett, ved å satse 2,3 milliardar kr for å sikre og skape arbeidsplassar. Arbeidarpartiet gjer framlegg om 1 700 nye tiltaksplassar og ei styrking av Aetat, slik at dei ledige kan bli raskare formidla og ventetida redusert. Eksportretta industri og andre konkurranseutsette verksemder er i ein alvorleg krise. Berre det siste halve året har 2 000 industriarbeidsplassar gått tapt kvar einaste månad. Dette merkar ein godt i mange delar av landet, og ikkje minst i min eigen region, Grenland, der store industrigigantar reduserer sin aktivitet. Regjeringa sit her passivt og ser på, sjølv om dette fører til aukande arbeidsløyse og samtidig svekkjer vårt grunnlag for verdiskaping og velferd. I tillegg svekkjer regjeringspartia og Framstegspartiet dagpengeordninga kraftig, og dette er både usosialt og usolidarisk. Ei innstramming på dette området vil tyne dei som er arbeidsledige, og velte rekninga over på sosialbudsjettet til kommunane, utan at dei arbeidsledige dermed kjem raskare ut i jobb. Og med den økonomiske ramma til kommunesektoren som fleirtalet legg opp til, vil det ikkje vere slik at kommunane tek på seg denne utgifta med glede. Det er nemleg ikkje slik at berre ein pressar og tyner dei ledige hardt nok, vil dei finne seg ny jobb. Det er feilslått. Tvert om viser det seg at dårlege ytingar fører med seg at dei ledige blir dårlegare arbeidssøkjarar. Resultatet av denne innstramminga kan fort bli at eldre arbeidsledige blir tvinga til å søkje uføretrygd eller førtidspensjon. Eg har stor forståing for at Kristeleg Folkeparti sine lokalpolitikarar rundt om i landet ser mørkt på framtida. Enkelte smular til Kristeleg Folkeparti her og der veg ikkje opp for det partiet må tole av høgrepolitikk. Eg kan forstå dei Kristeleg Folkeparti-ordførarane som no sår tvil om fattigdomsprofilen til Regjeringa.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
For noen dager siden kom datteren min hjem fra skolen og hadde lært om de ti bud, deriblant budet «du skal ikke stjele». Hun er svært opptatt av dette budet. Og er det en ting barn er opptatt av, så er det rettferdighet, og det bør alle være. Regjeringen har økt tilskuddet til private skoler med nesten 35 pst. i årets budsjett, en økning på 465 mill. kr. I realiteten betyr det en økning på om lag 20 000 kr pr. elev i de private skolene. Samtidig har Kristelig Folkeparti-regjeringen ikke funnet plass til å bedre den økonomiske situasjonen for de offentlige skolene, der over 98 pst. av barna våre går. 1,8 pst. av barna får mer penger, mens de resterende opplever kutt, kutt og atter kutt. Realitetene er nedskjæringer på om lag 10 pst. i kommunenes budsjetter, som går utover skoler. Skoler legges ned i fleng, bassenger stenges, bibliotek legges ned, lærere sies opp og halvparten av skolene våre har ikke et godt nok inneklima. Kristelig Folkeparti er med på å forandre hele den norske skolestrukturen. Det som trengs, er en satsing på den offentlige skolen, der barn med ulik bakgrunn går sammen. Det er det som vil skape toleranse og fellesskap i et samfunn som stadig blir mer fragmentert og mangfoldig. Regjeringen kommer derimot med en halvering av midlene til SFO, et kutt i år på 217 mill. kr, som gir en økning i foreldrebetalingen på flere hundre kroner pr. måned pr. barn. Virkemiddelordningen for Nord-Norge er fjernet med et pennestrøk, som er viktig for rekruttering av lærere der man har behov for dette. Dette er nødvendig for å sikre en lik rett til utdanning i hele Norge. Ranet fra den offentlige skolen er en politisk prioritering. Dette budsjettet stjeler fra den offentlige skolen og gir til privatskolene. Dette er rett og slett urettferdig. Føler Lilletun seg bekvem med denne dreiningen, sammen med Fremskrittspartiet? Mitt spørsmål til Lilletun er om følgende regnestykke er riktig: Hadde man bevilget like mye penger til økninger til den offentlige skolen pr. elev som man gjør til privatskolene, ville det ha betydd en økning til den offentlige skolen på 20 milliarder kr? Eller hvor mange milliarder i økning ville det betydd?
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Vi er forundret over at representanten Lilletun kan være så kjempegodt fornøyd med budsjettet når det er så mange ulykkelige kommunepolitikere fra Kristelig Folkeparti. Årets finansdebatt ble naturlig nok åpnet av representanten Siv Jensen, den fremste finanspolitiske talskvinne for Regjeringens støtteparti. Jeg vil tillate meg noen små sitater fra representanten Jensen. Hun sa «at Regjeringen ikke har noen oppskrift i det hele tatt», og at «da kan ikke Kristelig Folkepartis stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer løpe rundt og forsøke å innbille folk at de egentlig ville ting annerledes». Så var det noe med tungetale: «Det å tale i tunger er muligens velkjent for Kristelig Folkeparti, men å tale med to tunger er noe ganske annet.» Det sier representanten Siv Jensen om Kristelig Folkeparti – de taler med to tunger. Med stor tilfredshet framhever samme representant det positive med nedsatte avgifter på alkohol, campingvogner og motorsykler. Mitt spørsmål er: Føler representanten Lilletun seg komfortabel med – og synes han – at verdisynet og hjertesakene til Kristelig Folkeparti forsvinner i de store bokstavene til Fremskrittspartiet, slik som mange lokale politikere fra Kristelig Folkeparti mener at de gjør?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-12-02:
På vegne av meg selv, Siv Jensen, Ingebrigt S. Sørfonn og May Britt Vihovde vil jeg fremsette forslag om en justering i forslaget om avgift på HFK- og PFK-gasser. Forslaget vil bli omdelt.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Barnefamiliene har gjennom flere år blitt frarøvet en årlig prisjustering av barnetrygden. I Tiltaksplan mot fattigdom viser Regjeringa til at barnetrygden er en viktig inntektskilde for lavinntektsgruppen. Det er urimelig, og det rammer de fattigste hardest, når Regjeringa i budsjettet for 2003 foreslår å fjerne småbarnstillegget. Foreldre som mottar kontantstøtte for sitt barn, får bortfall av småbarnstillegget fullt ut kompensert ved en tilsvarende økning av kontantstøtten. Det gjør derimot ikke småbarnsforeldre som bruker barnehageplass for sitt barn. Nei, de mister 675 kr pr. måned. Regjeringa lar småbarnsforeldre med barnehageplass finansiere redusert foreldrebetaling i barnehagen, selv om de ikke er sikret redusert barnehagepris fra 1. august. Hvordan kan Regjeringa forsvare en slik prioritering? Den lar noen småbarnsforeldre finansiere andre småbarnsforeldre og prioriterer de foreldrene som velger kontantstøtte. Dette gjør man på tross av at intensjonen med kontantstøtten ikke er oppnådd. Tall for første halvår i 2002 viser ingen store endringer i bruken av kontantstøtte sammenlignet med i de foregående år. Kontantstøtten har ført til en negativ utvikling når det gjelder likestilling mellom småbarnsforeldre, småbarnsforeldres yrkesdeltakelse og benyttelse av barnehage. Kontantstøtten har videre ført til mer deltid for lavtlønte kvinner. Dette er en uønsket utvikling som sementerer kvinner som lavtlønte med en dårlig tilknytning til arbeidslivet og dårligere mulighet til å opptjene seg likeverdig pensjon med menn. SV avvikler kontantstøtten i sitt alternative budsjett, prisjusterer barnetrygden, gjeninnfører småbarnstillegget og mener at makspris i barnehage, lovhjemlet rett til barnehageplass, bedring av småbarnsforeldres økonomi og forsøk med sekstimersdagen gir både mor og far større valgfrihet og mer tid sammen med barn. Dette er mer målrettet økonomisk hjelp til småbarnsfamiliene enn skattelette, som treffer helt vilkårlig. Til slutt det mest alvorlige for meg i forhold til dette budsjettforslaget: Vi har en negativ utvikling i barne- og ungdomsmiljøene våre, som i økende grad er preget av rusmiddelbruk, gjengvold, jentevold, mobbing og overgrep utøvd av barn. Budsjettforslaget til Regjeringa for 2003 tar ikke dette på alvor. Den forebyggende innsatsen overfor barn og unge blir nedprioritert, og det på tross av at Regjeringa hevder det motsatte. SV legger i sitt alternative budsjett inn 100 mill. kr til styrking av ulike prosjekter og forebyggende arbeid for barn og unge.
Brit I. H. Andreassen (Høyre), 2002-12-02:
Jeg er glad for at Regjeringen innenfor et stramt budsjett har funnet rom for sterk satsing på kollektivtransport. Det er gledelig, men det er også nødvendig at det satses på dette i de største byområdene, og det er særlig positivt at det er satt av midler til T-banen i Oslo. I tillegg videreføres satsingen til øvrige kollektivtiltak som ligger i Oslopakke 2. Å satse på kollektivtransport er en forutsetning for å få miljøvennlige byer og for å redusere utslipp av klimagasser og luftforurensning. Oslo kommune følger opp Regjeringens satsing og prioriterer dette høyt. Det borgerlige byrådet bruker nå dobbelt så mye penger på kollektivtransport som Arbeiderpartiet og SV gjorde da de hadde makten i Oslo. Det er avstandene i Norge som skaper utkant. Derfor er god kommunikasjon viktig. Vi bør lytte til industriledere i distriktene som påpeker at en firefelts vei mellom Oslo og Gøteborg betyr like mye for bedrifter i Måløy som i Oslo. For den eksportrettede fiskerinæringen, som stadig får økte kostnader med å få varene frem til markedene, er det like viktig å fjerne flaskehalsene i Gudbrandsdalen og Østfold som i Sogn og Fjordane. Mye av trafikken fra hele landet går gjennom Oslo og påfører hovedstaden store miljøbelastninger som koster næringslivet og helsevesenet store summer. Et av de største problemene knyttet til biltrafikk er luftforurensning. Helseeffekter knyttet til dette utgjør milliardbeløp bare for Oslo. Fremkommelighet og hastighet er to viktige elementer i denne problemstillingen. I tillegg til et godt vei- og kollektivbudsjett fra Regjeringen innebærer budsjettforliket med Fremskrittspartiet 150 mill. kr ekstra til vei og 30 mill. kr til kollektivtransport. Det er bra. Jeg er tilfreds med at Regjeringen har satt av midler til å starte planlegging av Bjørvikatunnelen, slik at prosjektet kan gå som planlagt. Bjørvika er i dag landets mest belastede kryssområde, med nesten 150 000 biler i døgnet. Området er sterkt støybelastet, med høye konsentrasjoner av luftforurensning. Veisystemet er komplisert og vanskelig lesbart. Skulle operaen bli ferdig før senketunnelen, vil den ikke ha full funksjonalitet – med en beliggenhet midt i et veikryss. Det blir i tillegg en utfordring for de operabesøkende å forsere nåværende trafikkmaskin. Til slutt: Budsjettet som Stortinget i dag skal vedta, er et godt budsjett for transportsektoren og transportbrukerne.
Ingrid I. Opedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det har vore mykje snakk om kommuneøkonomi her i dag. Som vararepresentant opplever kanskje eg den kommunale armoda nærmare på kroppen enn mange av dykk som har fast tilhald her i huset. Om to og ei halv veke skal eg vere med og vedta eit nytt kommunebudsjett som er prega av offentleg fattigdom. Endå ein gong må me forklare kvifor me ikkje har råd til å gje innbyggjarane våre dei tilboda dei har krav på. Me må forklare at fleirtalet på Stortinget heller ikkje denne gongen meinte det dei sa i valkampen. Me må forklare kvifor fem skular må leggjast ned berre i vår kommune, og kvifor seksåringane må sendast ut på rasfarlege vegar i skulebuss. Me må forklare foreldra kvifor lærarane ikkje har høve til å «sjå» nett deira gut eller jente, eller gje han eller ho det tilbodet dei treng for å utvikle sine evner og ressursar. Me må forklare dei pårørande kvifor ventelistene til sjukeheimsplass aukar, og kvifor dei må slite seg ut før kommunen greier å gje ei gammal mor eller ein gammal far eit tilbod. Me må forklare dei tilsette i kommunen kvifor det ikkje kan leigast inn vikar når nokon er sjuke, slik at arbeidet hopar seg opp, og kollegaer må gjere dobbel jobb. Skaper dette eit inkluderande arbeidsliv? Me må forklare kvifor me ikkje har råd til å halde ved like kommunale bygg og vegar før krisa er der, husa forfell og vegane bryt saman. Og sist, men ikkje minst, må me forklare kvifor det er nesten uråd å finne pengar til dei viktige førebyggjande tiltaka innanfor kultur og oppvekst. Det er lita trøyst, som fleire har sagt i dag, at dette har bygt seg opp over tid. Realitetane er like håplause same kven som har skulda. Og til hovudargumentet mot å auke overføringane til kommunane: Det er forskjell på følgjene av å bruke friske midlar og å fordele eller omfordele når det gjeld oppheiting av økonomien. Eg er glad for å representere eit parti som vil auke dei samla løyvingane til kommunane med 8,5 milliardar kr. Dersom det ikkje skjer eit under i kveld, ser det ikkje ut til at SV får fleirtal for dette i år heller. Eg trur likevel at stortingsfleirtalet gjer lurt i å merke seg det som no skjer rundt om i landet: dei ulike kommune- og distriktsopprøra, Høgre- og Kristeleg Folkeparti-politikarar i Ålesund som nektar å vedta eit budsjett i balanse fordi det rett og slett ikkje går an å kutte meir, foreldra i Tromsø som vil stille eiga liste ved neste val i protest mot kutta i skuletilbodet. Folk er ikkje dumme. Dei ser samanhengane eller mangelen på samanheng mellom ord og handling.
Afshan Rafiq (Høyre), 2002-12-02:
Representanten Jens Stoltenberg påstår at det går dårlig med industrien når Høyre sitter i regjering – på 1980-tallet og nå. Da er det verdt å minne representanten Stoltenberg om at det faktisk var Høyre som tok ansvar og sørget for å snu denne negative utviklingen etter at Arbeiderpartiets politikk på 1970-tallet hadde ført til rekordhøy prisstigning, økende ledighet og en industri i fritt fall. Det var faktisk regjeringen Willoch som greide å snu den negative utviklingen slik at industrien opplevde flere år med vekst midt på 1980-tallet. Da regjeringen måtte gå av, var industrien fortsatt på vei oppover. Så det finnes altså intet belegg for en slik påstand. Arbeiderpartiet har i det siste brukt mye tid og krefter på å svartmale budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet. Men de vil ikke vise frem medaljens bakside når det gjelder sitt eget alternative budsjettforslag. Faktum er at Arbeiderpartiet med sitt alternative budsjettforslag ville ha skapt mer press i økonomien, noe som ville truet arbeidsplassene. Faktum er at Arbeiderpartiet i sitt alternative budsjettforslag har økt skattene med om lag 4,3 milliarder kr, noe som rammer privatpersoner ved at toppskatten økes kraftig, boligskatten øker og skattefradraget for gaver til frivillige organisasjoner reduseres markant. Dette harmonerer vel dårlig med Arbeiderpartiets påståtte sosiale profil. Næringslivet får økt skattebyrden ved at dobbeltbeskatning på aksjer gjeninnføres, skatt på unoterte aksjer og aksjer på SMB-listen og grunnfondsbevis øker, delingsmodellen innstrammes, opsjoner i arbeidsforhold innstrammes og skattefradrag for sykebehandling og forsikring betalt av arbeidsgivere fjernes. Dette rammer privat eierskap i næringslivet hardt og bidrar til å redusere tilveksten av de nye arbeidsplassene. Man kan ikke akkurat si at Arbeiderpartiets alternative budsjett er en utstrakt hånd til et presset næringsliv. Jeg vil si det snarere er et svingslag mot næringslivet, arbeidsplassene og folk flest. I motsetning til Arbeiderpartiets alternative budsjettforslag er budsjettforliket mellom samarbeidspartiene og Fremskrittspartiet godt tilpasset situasjonen i norsk økonomi. Det legger grunnlag for et fortsatt sterkt og konkurransedyktig næringsliv, og ikke minst bidrar dette budsjettet til å sikre arbeidsplasser og dempe presset mot renten og kronekursen. Jeg er glad for at vi i dag får gjennom et budsjett som bidrar til å forandre Norge, og å sikre arbeidsplasser, og som gir mer velferd og valgfrihet til den enkelte.
Tor-Arne Strøm (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Daglig kommer det alvorlige signaler fra norsk industri om at man sliter. Det er mange som har vært innom det her i dag. Bedrift etter bedrift legger ned eller sier opp ansatte. Arbeidsledigheten øker, og den kommer i alle typer bedrifter. Langtidsledigheten er igjen nær ved å feste grepet. Hva skjedde så på 1980-tallet under Willoch-regjeringen? Akkurat det samme som holder på å skje i dag. Så kan man gjerne snakke både om 1970-tallet og mer til, men det er ikke tvil om at vi er inni akkurat samme spiralen som vi var inni på 1980-tallet. Arbeidsledigheten steg, og virkningen av Høyre-politikken så man også den gangen. Det samme gjentar seg. Man kan vel si at historien gjentar seg. Hva er det så man gjør når arbeidsledigheten øker? Jo, man kutter i dagpengeordningen, slik at situasjonen for dem som blir arbeidsledige, blir forverret. Industriarbeidsplasser forsvinner uten at noe nytt bygges opp. På 1990-tallet ble det tross alt skapt 50 000 nye arbeidsplasser. I dag har det forsvunnet ca. 2 000 hver eneste måned, og det må i seg selv være et tankekors. Jeg frykter dessverre at vår største utfordring med denne regjeringen ikke blir å få redusert dagens antall arbeidsledige, men å forhindre at vi fordobler antallet. Jeg får håpe jeg tar feil. Tiden vil vise det. Med det statsbudsjettet som blir vedtatt i kveld, kommer etter min oppfatning hverdagen til gjennomsnittsnordmannen til å bli forverret. Vi er nå avhengige av at vi får til et nytt solidaritetsalternativ. Det var det som skjedde på 1990-tallet, og det var det som ble redningen, både for norsk industri og for næringslivet for øvrig. Det var LO og Arbeiderpartiet som tok et stort ansvar, slik at det ble gjennomført. Nå må man komme tilbake med et nytt solidaritetsalternativ, slik at norsk industri og norsk økonomi blir reddet. Ellers tror jeg at det vil gå ganske galt. Det fungerte på 1990-tallet, og en slik medisin tror jeg også må til nå. Man styrker heller ikke distrikts- og næringsutviklingen med stadige kutt. Så til slutt: Det virker for meg, etter å ha hørt debatten i dag, som om Fremskrittspartiet ikke har vært med på dette budsjettforliket. Det oppfattes slik at man har vært med på forliket, men man vil ikke vedkjenne seg at man har vært med og gardert Bondevik II-regjeringen. Man kan ikke unndra seg disse forhold. Til slutt får vi se virkningene av Bondevik II-regjeringens politikk med full støtte fra Fremskrittspartiet. Det bør det norske folk merke seg.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2002-12-02:
Jeg ble ikke ferdig med mitt hovedinnlegg. Derfor har jeg bedt om et tre minutters innlegg. Vi utnytter ikke arbeidskraften vi har. Likevel snakker Regjeringen om press i økonomien og stramt arbeidsmarked. Skal varig høy arbeidsledighet skape internasjonal konkurransedyktighet? På hvilke felt skal vi konkurrere når norske rammevilkår har presset industrien ut av Norge og ved hjelp av SND plassert den i Polen eller i Baltikum, når retten til bruk av kystsonen er solgt ut av landet, og overtallige spanske fiskere – eller fiskere fra Baltikum eller Kina – har overtatt for norske fiskere? Det er ikke noen selvfølge at vi får lov til å arbeide på norske fiskebåter når vi er ferdige her på Stortinget. Vi kan bli sittende på kaikanten og dingle med beina, for vi får ikke arbeid. MAI-avtalen er ikke død. Den er inngått i WTO og heter i dag investeringsavtale, der de som har mest penger og investerer i Norge eller i andre land, f.eks. i u-land, skal ha unntak fra de nasjonale reglene og ha sikkerhet for sine investeringer. Når et integrert kraftmarked har priset ut den norske konkurransefordelen ved ren industrikraft og fornuftige strømpriser til folk flest, sitter vi igjen med høy arbeidsledighet, blir prisgitt andre lands verdiskaping og er mer oljeavhengige enn noen gang før. Norge har Europas beste utgangspunkt for økonomisk vekst, forutsatt at vi selv eier og kontrollerer ressursene og har kunnskap nok til miljøriktig utnyttelse. Da må vi definere stramheten i budsjettet ut fra kostnadene ved å modernisere og utvikle et stort land med spredt bosetting, behovet for økt forskning og likeverdighet i tjenestetilbudet over hele landet. Da må vi ta den nasjonale selvråderetten tilbake og basere vårt forhold til Europa på bilaterale avtaler, ikke underordning gjennom en EØS-avtale som eter seg inn på områder der vi i utgangspunktet var suverene. Regjeringens ettergivenhet i disse sakene kan bli fatal for våre muligheter for verdiskaping når oljeinntektene faller. Ny vekst for Norge basert på egne krefter og egne ressurser er den visjon som preger Kystpartiet og det budsjettforslaget vi legger fram i kveld.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Representantene fra Høyre – Flåtten og Hansen – sa i sine innlegg her i kveld at den regjering vi nå har, er den første etter krigen med en plan for målrettet innsats mot fattigdom. Jeg må si at etter en såpass lang debatt synes jeg det er viktig at ikke ordene går i hodet på oss. Jeg tror at både en Gerhardsen, en Hambro, en Lyng og en Leirfall ville vært uenig i en slik beskrivelse. Regjeringer etter krigen har nettopp vært opptatt av innsats mot fattigdom. Jeg tør ubeskjedent nok si at Arbeiderpartiet bør ha æren av en god del av det. Fellesskolen var en del av en slik plan mot fattigdom og er det fortsatt. Husbanken var og er en del av en slik plan. Trygdeordningene våre var og er en del av en slik plan. Kampen mot og forebyggingen av kriminalitet er også en del av en slik plan. Og Arbeiderpartiet har vært der hele tiden. Mer velferd gir mindre kriminalitet, og mer kriminalitet gir mindre velferd. Hvordan folk har det, sosiale levevilkår og muligheten for egenutvikling henger derfor sammen med mengden og typen kriminalitet i et samfunn. Derfor er finansdebatten også stedet for å påpeke hva som er konsekvensen av det som nå er i ferd med å skje i norsk politikk, og peke på noen linjer. Det er viktig å reagere overfor kriminalitet. Reaksjonen skal komme raskt og må være følbar. Flere typer lovbrudd fordrer strenge reaksjoner. Noen er i dag åpenbart for milde. Vi kan likevel ikke stirre oss blinde på straffereaksjonen alene. En effektiv kriminalpolitikk innebærer å ha flere tanker i hodet på en gang. Det er mens fritidsklubber legges ned på grunn av dårlig kommuneøkonomi, eksempelvis på Furuset i Oslo, at innsatsen for rusproblematikken i norske fengsler svekkes og tiltakene i kriminalomsorgen bare blir dårligere og dårligere for det sterkt økende antallet innsatte, og køen til fengslene våre øker. Dette er i sum en dyr og lite hensiktsmessig politikk som ikke bidrar til redusert kriminalitet. Vi vet at de samfunn som ensidig har tenkt mer politi, strengere straffer og flere fengsler, faktisk også er de land som i dag sliter med høyest kriminalitetsfrekvens. Det er de samme land som har satset på avregulering, skattelettelser og utstrakt privatisering, som sliter med økende sosial slitasje. Litt folkelig sagt: Markedet tar seg sjelden råd til en fritidsklubb. Det trengs et oppgjør med denne tenkingen. Det er den dårlige kommuneøkonomien, med kutt i skolefritidsordningen, kutt i kulturbudsjett og nedprioritering av den offentlige skolen som er alvorlige anslag i kampen mot den økte kriminaliteten. Det hjelper derfor lite med strengere straffer og mer politi når fangene kun har med seg rusproblemene ut av fengselsporten og verken har bolig, skole eller arbeid. Det er derfor trist at regjeringspartiene ikke følger opp Arbeiderpartiets og Sosialistisk Venstrepartis forslag om betydelig økt satsing på bl.a. kriminalomsorgen, når de har såpass tro på å putte kriminelle i fengslene.
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-02:
Jeg har med stor interesse i snart et halvt døgn fulgt min første finansdebatt fra min plass her i salen. Jeg har hørt mange kloke kvinner og menn framføre velvalgte ord i de beste hensikter. Jeg har også stor tiltro til at alle vil det aller beste for Norge som nasjon og for dem som bor her. Men så er det en gang slik at det er rimelig stor uenighet om hva som virkelig er best for landet og for innbyggerne. Med min bakgrunn registerer jeg spesielt at stortingsflertallet sitter stille og ser på at tilbudet i skolen svekkes i de fleste kommuner, at tilbudet til dem som har behov for omsorg, svekkes, at kulturtilbudet bygges ned og at utviklingsarbeidet i de enkelte lokalsamfunn stopper opp. Jeg kunne selvfølgelig ramset opp en lang rekke flere viktige områder hvor tilbudet blir dårligere for folk flest. I tillegg økes gebyrer, brukerbetaling og husleie rundt omkring i kommunene – alt dette for å tilpasse seg nye rammebetingelser, og alt dette stikk i strid med råd fra lokalpolitikere fra alle parti. Dette har bygd seg opp over flere år, sa statsministeren fra denne talerstol tidligere i kveld. Ja, det har nok det. Men gapet har aldri, definitivt aldri, iallfall ikke i mine 15 år som lokalpolitiker, vært større mellom det antall kroner som må til for å opprettholde velferden til folk flest rundt i landet, og det antall kroner kommunene får tilført gjennom skatt og ramme. Det faktum burde bekymre statsministeren. Kommunalministeren og arbeids- og administrasjonsministeren ville nok ha svart på en litt annen måte enn statsministeren. Budskapet fra Høyre-statsrådene er effektivisering, og en representant fra et av disse departementene forklarte oss på et møte i Molde tidligere i høst hva dette egentlig betyr. Jo, i sentrale strøk og i bysamfunn skal dette leses som konkurranseutsetting og privatisering, mens det i de mindre urbane strøk av landet skal leses som kommunesammenslåing. Til slutt: Det er også med stor forundring jeg registrerer reduksjonen i de distriktspolitiske virkemidlene. Regjeringen har selv utnevnt fylkeskommunene til regionale utviklingsaktører, og ikke minst representantene fra de to minste regjeringspartiene har mer enn antydet påfyll av de kommunale næringsfondene gjennom dette budsjettet, om enn på en litt ny måte. Derfor er det verdt å merke seg at Regjeringen i sitt forlik med Fremskrittspartiet har redusert de distriktspolitiske virkemidlene med over 100 mill. kr. Disse to forholdene, kommuneøkonomi og distriktspolitiske virkemidler, er eksempler på og gir uttrykk for prioriteringer som viser det jeg innledet med: Det er ulik oppfatning av hva som faktisk er best for landet, og hva som er best for oss som bor her. Andre eksempler som selvfølgelig også kunne ha vært brukt, er fordelingspolitikk og behovet for en målrettet industripolitikk.