Ola Elvestuen (Venstre), 2013-12-12:
Det mest gledelige i denne saken er at det er et enstemmig storting som går inn for Kyoto 2-avtalen, og at dette slik sett danner grunnlaget for de forpliktelsene vi påtar oss fram mot 2020. Men så begynner den egentlige jobben: Hva innebærer det for Norge å skrive under på Kyoto 2-avtalen? Med Kyoto-avtalen fra 1997 fikk vi en forpliktelse om at det bare skulle være 1 pst. økning fram mot 2012. Vi har en større økning, 6–7 pst., av CO2-utslipp. Det som gjør at vi kan holde Kyoto-avtalen, er at den åpner for en fleksibel gjennomføring når det gjelder kjøp av kvoter. Men det er viktig – som også representanten fra Kristelig Folkeparti påpekte – at dette skal være et supplement og ikke en hovedregel. Hittil har det vært hovedregelen og måten å løse forpliktelser innenfor Kyoto-avtalen på. Fra 2013 til 2020 skal utslippene i gjennomsnitt – etter forpliktelsene i Kyoto 2-avtalen – ned 16 pst. fram mot 2020. Her er det helt avgjørende at dette må innebære at man også tar store kutt i Norge. I klimaforliket ligger den konkrete kuttforpliktelsen på ca. 5 millioner tonn, dvs. 10 pst. reduksjon. Når vi nå skal forsterke klimaforliket, som det er bred enighet om, også utover den samarbeidsavtalen som regjeringen har med Venstre og Kristelig Folkeparti, må det resultere i en målsetting og i tiltak som står i forhold til målsettingen, slik at kvotekjøp kan være det som det i utgangspunktet skulle være, kun et supplement. Det er viktig å ta med at dette slett ikke er noen perfekt avtale. Med Kyoto 2-avtalen når vi i hvert fall ikke en reduksjon på 85 pst. fram mot 2050, som er nødvendig for å nå togradersmålet. Men avtalen er et nødvendig grep for å komme videre også i de internasjonale klimaforhandlingene. Og nettopp for å komme videre er det viktig for Norge å vise at vi ikke bare er villig til å bruke den formuen, den pengesekken, vi har, for å kjøpe kvoter internasjonalt. Vi må også vise vilje til å drive fram både den teknologiske utviklingen og konkrete utslippskutt i Norge. Derfor mener jeg det er gledelig at Stortinget er enstemmig i denne saken. Et langt viktigere forslag til vedtak er forslaget der man «ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med en sak om innretting av Norges internasjonale klimainnsats i løpet av vårsesjonen 2014». Det er i denne saken Stortinget må utmeisle sin egentlige vilje til å gjennomføre nye klimatiltak. Det er i denne saken vi må ha et flertall hvor vi konkret forsterker klimaforliket. Klimaforliket, med 5 millioner tonns reduksjon fram mot 2020, krever en betydelig større innsats enn i dag. Skal vi forsterke dette i henhold til intensjonen i Kyoto 2-avtalen, krever det enda mer. Helt til slutt: Når det gjelder redegjørelsen i Europautvalget i dag og den pressemeldingen som nå er sendt ut, hvor regjeringen varsler at den ønsker å anbefale overfor EU – man ser da fram mot 2030 – at man bare skal ha ett hovedmål, nemlig reduksjon i CO2-utslipp, og at dette først og fremst skal basere seg på tiltak som handler om et så bredt kvotemarked mulig, er Venstre uenig i det. Vi mener at man trenger flere målsettinger. Det arbeidet som er gjort innenfor EU fram mot 2020, viser at det er andre målsettinger og tiltak enn kvotemarkedet som har hatt større effekt. Jeg mener det er feil å basere seg på det tiltaket som egentlig virker dårligst. Vi trenger målsettinger når det gjelder både energieffektivisering og fornybar energi. Vi skal ikke bare drive fram en reduksjon, vi skal drive fram en nødvendig teknologisk utvikling, som vi må ha hvis vi skal nå togradersmålet. Vi skal dra med oss ikke bare resultater innenfor Europa og i Norge, vi skal også dra med oss tiltak i resten av verden. Da må vi ha ambisiøse mål.