trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Jeg må med respekt å melde si at jeg synes representanten Linda Cathrine Hofstad har en nokså rotete argumentasjon for hvorfor regjeringspartiene i Stortinget ikke vil støtte Regjeringens eget forslag. Hun begrunner det med at mindretallet har gått bort fra sin opprinnelige begrunnelse, og at de har endret forslaget underveis. Det er feil, vi støtter det opplegget som statsråd Dørum har presentert for Stortinget om en prøveordning med politikvittering. Representanten Hofstad prøver også å latterliggjøre forslaget med å si at dette er et forslag som kun har kommet fra en enkelt organisasjon som SV tilfeldigvis har hatt et møte med. Det viser en respektløs tilnærming til dette alvorlige problemet. Situasjonen er at det er flere tunge organisasjoner, bl.a. European Commission against Racism and Intolerance, Committee on the Elimination of Racial Discrimination og FN, som ber om at Norge må ha en slik ordning. Så sier hun at det blir så mye papirarbeid. Det er også feil, og jeg stiller dette spørsmålet til Linda Cathrine Hofstad: Hvorfor er dere så redde for å gå inn for en prøveordning?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Jeg blir litt skuffet over Høyres representanter i salen i dag, fordi de nedverdiger seg til heller å føre en debatt som mer egner seg på et debattkurs i Unge Høyre, enn å se på det alvorlige problemet som faktisk minoritetsbefolkningen opplever i sitt møte med politiet. Vi må ta på alvor at minoritetsbefolkningen i Norge opplever møtet med politiet som ubehagelig, og måten man nå håndterer dette på, synes jeg ikke viser at man tar dette på alvor. Jeg har rett og slett lyst til å stille spørsmålet én gang til til representanten Hofstad: Hvorfor er Høyre så redd for å sette i gang et prøveprosjekt som faktisk kan bidra til å styrke tilliten mellom den minoritetsbefolkningen vi har i Norge, og politiet? Jeg tror vi alle er tjent med at vi får styrket tilliten. Det er jo det også FN og Den europeiske kommisjonen mot rasisme sier, at Norge har et behov for nettopp å sette i gang et slikt prosjekt og et slikt tiltak.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Aller først vil jeg takke representanten Ellingsen for et veldig saklig og ryddig innlegg. Det står i sterk kontrast til den framstillingen som Høyre har hatt i salen her i dag. Likevel må jeg poengtere at jeg synes det er et underlig spill Fremskrittspartiet har vist i denne saken – fra partiet den 19. juni 2002 snudde i løpet av noen få kveldstimer og ble for den kvitteringsordningen man opprinnelig var imot, til man deretter nå, i løpet av denne prosessen i Stortinget, snur og er imot igjen. Jeg vil si at representanten Kvakkestad i juni 2002 hadde en veldig god argumentasjon for at han plutselig ble for kvitteringsordningen, for han sa at det er snakk om «en grunnleggende rettssikkerhet». I tillegg sa han at det er «slik sett et behov for å kunne dokumentere dette rent bevismessig hvis det skulle oppstå problemer i forhold til om det har foregått en visitasjon eller ikke». Han argumenterte nettopp med at det ikke kunne være så veldig mye praktisk arbeid knyttet til kontroll, tid, sted og tjenestenummer, at det ikke skulle by på mye byråkrati. Derfor lurer jeg på hvorfor representanten fra Fremskrittspartiet ikke kan være med på et prøveprosjekt. Vi er heller ikke sikre på at dette er noe «halleluja», men det vet vi jo ikke før vi har prøvd det!
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2004-03-12:
Siden det var et flertall i Stortinget, alle unntatt regjeringspartiene, som foreslo en kvitteringsordning i juni 2002, skulle en tro at statsråd Dørum motvillig hadde foreslått et prøveprosjekt. I Regjeringas Handlingsplan mot rasisme og diskriminering kan en lese at det er ett av de tiltakene som Regjeringa mener er viktig for å gjøre en bedre jobb overfor den minoritetsbefolkningen vi har i Norge i dag. Vi får også fra utlandet anbefalinger om det samme, bl.a. i den ECRI-rapporten som nylig ble framlagt for Norge, at vi bør lage et system hvor vi kontrollerer og overvåker politiets håndtering av framferden mot minoritetsbefolkningen. Også FN har anbefalt det samme. Jeg vet jo at Dørum, som er en glimrende retoriker, aldri vil innrømme at han er uenig med regjeringspartiene i Stortinget, men jeg vil gjerne utfordre Dørum til å si litt om hvilke tiltak han ønsker å sette i verk for at vi skal få et bedre tillitsforhold mellom minoritetsbefolkningen vår og politiet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-03-12:
Representanten Dybevig virket svært bastant med hensyn til hva en kvitteringsordning vil være eller ikke være. Senterpartiet ser, som jeg sa i mitt innlegg, både fordeler og ulemper ved den type ordning, og det er nettopp en av grunnene til at vi mener at ordningen bør prøves ut, slik departementet også har foreslått i sin melding til Stortinget. Når det så gjelder om dette vil føre til mer byråkrati eller mer politifolk bak skrivebordet, er det generelt sett en meget interessant problemstilling. Men oppriktig talt: Hvis Høyre er bekymret for at det blir mer politifolk bak skrivebordet i stedet for ute på gatene, synes jeg en burde gå igjennom og evaluere hele den reformen en er inne i når det gjelder politi- og lensmannsetaten, istedenfor å henge seg opp i denne type mindre prosjekt, tross alt.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2004-03-12:
Ja, jeg er høylig forbauset hver gang regjeringspartiene ikke støtter sin egen regjering, det må jeg si. Det er et av de mest grunnleggende prinsipper i stortingsarbeidet at et regjeringsparti støtter sin egen regjering. Jeg er fullt klar over at dette var et vedtak som regjeringspartiene ikke stod bak. Slik sett er det klart at Fremskrittspartiets holdning – eller mangel på holdning – i denne saken kanskje er det som er egnet til mest forbauselse. Men jeg må samtidig si at jeg forutsetter at en regjering når den fremmer et forslag for Stortinget, står bak det forslaget den fremmer. Jeg regner med at en regjering ikke fremmer forslag for Stortinget som den ikke mener noe med.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-03-12:
Først kort til saksbehandlingen. Alle vet jo at hvis en regjering ikke følger opp vedtak i Stortinget, får man dertil høylytte kommentarer, f.eks. i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er spillereglene. Det som var situasjonen sommeren 2002, var at Regjeringen sa den ville vurdere en kvitteringsordning. Den sjansen fikk vi ikke. Vi fikk tvert imot en veldig klar marsjordre med to vidt forskjellige premisser – ett sett premisser presentert redelig og skikkelig av Arbeiderpartiet og SV og et annet sett premisser presentert av Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet sørget imidlertid for at Stortinget fikk en sjanse til å behandle det på nytt, ved å si at saken skulle tilbake. Da må vi samvittighetsfullt prøve å gjøre det beste ut av det oppdraget vi har fått. Det har vi gjort. Det som er situasjonen i Stortinget i dag, er at hvis jeg nå ser praktisk på den etter min mening åpne holdningen som også Arbeiderpartiet og SV har vist ved å bevege seg og jobbe med tiltaket, opplever jeg at man er ganske nær hverandre i å prøve å få til praktiske ordninger som virker mot diskriminering. Selv har jeg en betydelig tro på det som systematisk skjer gjennom Politidirektoratets arbeid, politimestrenes arbeid, gjennom det som skjer på Politihøgskolen, gjennom forslag til klageordning som Stortinget skal få, og synlig tjenestenummer. Jeg tror at dette vil gi effekt, og jeg har møtt politiet i så mange sammenhenger at jeg har tro på dette.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-03-12:
I Regjeringens handlingsplan mot rasisme og Politidirektoratets oppfølging er det skissert en rekke tiltak. Det ligger i handlingsplanen at man ser på det som kan gi praktisk effekt. Så er det slik at i løpet av den debatten som har vært, har politiet hatt en studietur til England og konstatert at det de hadde, i grunnen var noe annet enn det man kanskje trodde man skulle få i Norge. Så har det skjedd en bevisstgjøring om hvordan man kan finne praktiske håndgrep. Det regner jeg som en åpen, politisk prosess, med bidrag fra mange. Jeg konstaterer at bidraget er fra en enstemmig justiskomite på dette punkt. Det synes jeg er svært bra. Jeg har den holdning at jeg ikke vil drive retorikk i forhold til at representanter i en komite går inn og jobber med et spørsmål, selv om de i utgangspunktet kunne mene noe annet. Jeg er klar over at det kan være fristende, men som statsråd er jeg åpen for at man har gjort det. Jeg er åpen for at komiteen er enstemmig på punktet om tjenestenummer og egnet legitimasjon for sivilt personell. Jeg tror at det, sammen med andre viktige tiltak som jeg nevnte i mitt forrige tilsvar, vil gi styrket grunnlag for den store tilliten politiet har, og at den skal videreføres på dette området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2004-03-12:
Uten å konkludere fra talerstolen er jeg åpen for alle forslag som er resultat av refleksjon, forskning og ettertanke. Jeg vet at professor Liv Finstad har fulgt politiet i praktisk arbeid og på den måten fått et innblikk som jeg vet har høstet dyp respekt og anerkjennelse i politiet. Selvfølgelig vil jeg lytte til forslaget. Jeg har likevel en generell kommentar. Det at politiet går ut i ordenstjeneste, er på mange måter ganske viktig, for det betyr at folk med en høgskoleutdanning ganske tidlig får testet seg på livets praktiske utfordringer. Det er jo nesten blitt slik at politiet er vårt mest døgnåpne sosialvesen, i den forstand at politiet får dilemmaene rett inn på kroppen og er nødt til å løse dem. Men hvis det er slik som representanten sier, at man kan få en bedre klangbunn og forberedelse her, er det selvfølgelig et resonnement jeg er åpen for. Jeg synes det har vært noe av politiets styrke at de går ut og lærer seg det praktiske livet å kjenne, og jeg har møtt politi som må gjøre det med f.eks. utfordringene på Plata. Jeg har dyp respekt for måten de etter hvert har lært seg å håndtere ting på.
Harald Victor Hove (Høyre), 2004-03-12:
Jeg vil gjerne ta det samme utgangspunktet som statsråden gjorde i sitt innlegg, nemlig at den enkeltes tillit til politiet er avgjørende, og at dette så langt som mulig må gjelde alle. Det betyr da ikke minst at personer som av ulike grunner, f.eks. at de har en minoritetsbakgrunn, kan oppfatte seg å være særlig utsatt. Det har vært en del snakk om tillit til politiet i denne saken. Jeg har lyst til å si noe jeg gjerne pleier å si i den sammenheng. Det er at for min egen del har jeg en grunnleggende tillit til norsk politi. Jeg finner det avgjørende viktig å kunne opprettholde den tilliten. Politiet er det fremste maktorganet i samfunnet og har de klareste maktmidler overfor enkeltpersoner. Fordi det er grunnleggende viktig å opprettholde den tilliten, er jeg i den situasjon at jeg på mange måter har en kontinuerlig kritisk holdning til politiet. Og jeg vil understreke at politiet hele tiden har plikt til å vise seg verdig den tilliten som definitivt ligger i bunnen. Det er også viktig i den sammenheng å understreke at den generelle tilliten faktisk ikke kan være et argument for en blind tillit i den enkelte sak. Det er i denne sammenheng forskjell på generell tillit og det at den enkelte sak håndteres riktig. Slik sett må jeg nok innrømme at jeg synes at representantene Helleland og Dybevig i sin argumentasjon i litt for stor grad fører den generelle tillit som et bevis for at det også er tillit fra minoritetsgrupper. De problemstillinger vi står overfor, kan ha sitt utgangspunkt i to litt ulike forhold – i den grad det her er et problem, som jeg faktisk tror vi skal anta at det til en viss grad er. Det ene er det mer bevisste, måten noen faktisk opptrer overfor enkeltpersoner på, hvor det er hudfarge e.l. som er begrunnelsen, eller noe på et nesten tilsvarende nivå. Det andre, og det som kanskje er farligere, er det som knytter seg til at man ubevisst kan komme i den situasjon at man ikke er tilstrekkelig oppmerksom. Dette må løses på litt ulike måter. Venstre er glad for det arbeidet som kontinuerlig føres fra politiets og departementets side. Jeg har for egen del lyst til å si at jeg knapt tror noen annen statsråd kunne hatt større tillit fra min side i et slikt arbeid, enn den sittende statsråd. Jeg vil avslutte med å si at saken har bidratt til å skjerpe oss alle. Det mest konkrete tiltaket, nemlig synlig politi, har Venstres helhjertede støtte – det var også et initiativ tatt av parlamentarisk leder Trine Skei Grande i et intervju i Dagsavisen.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2004-05-25:
Jeg foreslår Elisabeth Røbekk Nørve.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2004-05-25:
Jeg vil på vegne av representanten Olav Akselsen og meg selv fremme forslag om å sikre utvikling og vekst i de regionale kraftselskapene gjennom å gi muligheter for tilgang på økt offentlig egenkapital.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-05-25:
Det som er felles for alle sakene med den problemstillingen som vi nå har oppe, enten det gjelder bidragssaker eller barnefordelingssaker, er det høye konfliktnivået. Det er vi enige om. Men jeg er ikke enig med statsråden når hun sier at det er domstolene som dømmer en far som har fått en incest- eller overgrepsanklage mot seg. Ofte blir man anmeldt, men så blir anmeldelsen trukket, eller saken blir henlagt og kommer aldri til domstolene på grunn av mangel på bevis. Nettopp i slike saker er det viktig at man har sanksjonsmuligheter overfor den av partene som framsetter slike falske anmeldelser. Det må være klart at det er forferdelig for et menneske som egentlig bare vil ha samvær med barnet sitt, å oppleve en slik anmeldelse. Jeg takker statsråden for utfyllende svar. Det var godt å høre, og det blir spennende å se på stortingsmeldingen som kommer etter evalueringen av de nye bidragsreglene. Men allikevel må jeg få lov til å si at jeg synes det tar lang tid. Det går nå to år fra den nye bidragsordningen kom i gang til evalueringen og stortingsmeldingen kommer i 2005. I de to årene er det mange barn i Norge som faktisk blir forhindret fra å være sammen med den ene av foreldrene sine. Vi må drøfte om det går an å finne virkemidler også i denne perioden, eller om, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, trygdekontoret kan høre på begge foreldrene, og ikke bare den ene, i forhold til samvær når en samværsattest ikke er skrevet under. Men allikevel, statsråden og jeg er enige om at det aller, aller viktigste er å beskytte barnet. Men jeg vil også si at det å beskytte barnet betyr at barnet får rett til begge foreldrene sine.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2004-05-25:
Jeg skulle gjerne levd i Kardemomme by, hvor alle var snille og greie og gjorde det de skulle, og for øvrig kunne de gjøre det de ville, men slik er ikke verden. Det er blitt sagt av flere at det finnes sanksjonsmuligheter. Det gjør det kanskje, men realiteten er at de ikke brukes. Når det gjelder falske anmeldelser, har vi straffeloven, men anmeldelser som blir trukket før de kommer til domstolen, blir ikke berørt av straffeloven. Men det har vekket bygdedyret, og praten går. Mange kommuner i Norge er små og gjennomsiktige, og vi vet hva en slik falsk anmeldelse kan resultere i. Jeg blir litt forundret når Kristelig Folkeparti stiller spørsmål om erfaringene, og at man lurer litt på hvor man har de erfaringene fra. Men det er faktisk slik – det kan Kristelig Folkeparti også finne ut av – at falske anmeldelser forekommer. Jeg er sikker på at også stortingsrepresentantene fra Kristelig Folkeparti får de samme henvendelsene som oss andre om at den ene parten i en barnefordelingssak er blitt falskt anklaget for overgrep. Det er riktig som Kristelig Folkeparti sier, at man ikke kan lage regelverk for alt. Jeg er helt enig i det som også er blitt sagt, at voksne må begynne å oppføre seg som voksne. Allikevel bør det nok børstes støv av sanksjonsmuligheter som finnes. Det er nemlig veldig mange barn – vi hørte representanten Knudsen si et sted mellom 20 000 og 30 000 – som lever i konfliktfylte familier, dvs. familier hvor mor og far ikke lenger lever sammen, men hvor konfliktnivået er svært høyt. Det er mellom 20 000 og 30 000 barn for mye. Derfor er det viktig at vi signaliserer fra denne talerstolen, fra Stortinget og fra Regjeringen at vi ikke kan tolerere at voksne folk ikke setter sitt barn i fokus og ikke ser barnets beste. Det vil vi ikke akseptere. Jeg hører at vi alle er enige om intensjonene, at vi ønsker at de voksne skal oppføre seg som voksne og ta ansvar. Med så mye politisk vilje uttrykt fra denne talerstolen håper jeg at vi også får gjort noe.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-25:
Jeg er helt enig med representanten Woldseth i at det er utrolig viktig at barn har – og får – kontakt med begge foreldrene. Et barn har rett til kontakt med både mor og far. Det er klart at det er vårt ansvar å legge til rette for at dette kan skje så godt som mulig og så mye som mulig. Representanten og jeg er også enige om at det er et enormt høyt konfliktnivå i mange av disse sakene der en far – det gjelder hovedsakelig far – kan oppleve at samvær blir boikottet. Det er også riktig at ikke alle saker som blir anmeldt, føres fram til doms. Men det er også derfor vi har satt i gang en del andre virkemidler, som også Stortinget har sluttet seg til. Det er svært kort tid siden man innførte både den nye meklingsordningen og de nye saksbehandlingsreglene, som jeg drog gjennom i mitt første innlegg. Disse endringene vil det også være viktig å se hvordan virker over tid. Når det gjelder evalueringen av de nye bidragsreglene, er det nettopp samvær vi har startet opp med umiddelbart. Vi har allerede gjort en undersøkelse om samværssituasjonen før barnebidragsreglene ble innført, og den vil bli fulgt opp nå i etterkant. Jeg tror at vi allerede i 2004, altså i budsjettproposisjonen som kommer til høsten, kanskje kan se konturene av hvordan dette håndteres. Så får vi se om vi allerede da ser så alvorlige trekk at man kanskje må se om det finnes andre virkemidler vi kan sette inn. Jeg skal være villig til å vurdere det meste. Det er vanskelig å finne de viktige og riktige virkemidlene for dette, og det er klart at verken en statsråd eller Stortinget kan gripe inn i enkeltsaker, og mye av dette må løses av foreldrene. Departementet kommer til å følge opp med evalueringer, og den store meldingen i 2005 blir, som sagt, det viktigste. Jeg er klar over at det kan føles som lang tid for dem som er i en konflikt. Jeg har stor forståelse for det. Samtidig er det en enorm reform vi har gjennomført, og eventuelle endringer må også finne sitt grunnlag i en god og grundig evaluering.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-05-25:
Jeg er enig i det siste – det mangler absolutt ikke vilje fra denne talerstol og heller ikke fra departementet. Det er et viktig fokus vi har i denne saken. Jeg har lyst til å kommentere noen av innleggene. Knudsen var inne på at det er viktig eventuelt å finne nye virkemidler. Han snakker om skjønn i forhold til trygdekontorene, gratis rettsbehandling, eventuelt andre straffereaksjoner. Ellingsen var også inne på hva vi kan gjøre. Jeg vil i den forbindelse si at den obligatoriske meglingen har vi jo, og den vil være svært viktig. Det viktigste ved den obligatoriske meglingen er nettopp å komme til enighet om barna, både om bosted og om samvær. Jeg skal ikke forskuttere noen løsninger, men vi har i hvert fall en meglingsordning, alle møter der. Er det noe man kan gjøre der, er mitt spørsmål. Hva har man gjort i andre land? Vi vet at i andre land har de litt andre ordninger for samvær og samværsavtaler. Så når vi nå evaluerer, får vi også fra departementets side være kreative hvis det viser seg nødvendig å endre en del på disse ordningene, og så får vi komme tilbake med forslag når dette arbeidet er gjort. Så har jeg en liten kommentar til representanten Hansen, som mener at det kanskje er blitt et høyere konfliktnivå etter at de nye bidragsreglene ble innført. Hun antyder at flere saker havner i retten, antyder kanskje også at flere er uenige. Jeg kan ikke svare på det i dag, det er faktisk for tidlig. Disse reglene ble innført 1. oktober i fjor. Men det jeg kan si, er i hvert fall: En av intensjonene Stortinget hadde, er til fulle blitt oppfylt, og det er at vi har fått tusenvis av nye private avtaler, altså at foreldrene faktisk blir enige. Det er jo svært viktig. Det har vært en grei debatt. Jeg vil avslutte med å komme med et lite, godt eksempel fra en liten gutt. Vi har jo satt i gang et voldsprosjekt. Barn er glad i foreldrene sine. De er glad i foreldrene uansett hva slags foreldre de har fått utlevert, for å si det slik, og foreldre kan være gode og dårlige i ulike sammenhenger. Denne gutten var blitt eksponert for vold, dvs. han hadde sett mor bli utsatt for vold, og det som var det vanskeligste for denne gutten – han gikk i en gruppe i ATV – var å se at foreldrene ikke samarbeidet om ham: «De vil ikke snakke sammen lenger, ikke engang om meg.» Så klarte denne gutten å formidle til psykologene og sosionomene på ATV hvor viktig det var for ham at foreldrene snakket sammen om ham. Disse voksne tok kontakt med begge foreldrene og klarte å formidle til dem hvor viktig det var for denne gutten. Og da jeg spurte ham: Hva er det viktigste du har opplevd i dette halve året du har gått til samtaler med Alternativ til Vold i samtalegruppen, sa han: «Det er at de fikk foreldrene mine til å skjønne hvor viktig det er at de skal samarbeide om meg. Nå gjør de det, nå snakker de sammen om meg.»
Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 2004-05-25:
Stortinget kan vedta mye, og det gjør vi også, men vi kan ikke vedta at foreldre skal oppføre seg som voksne og la barnets beste gå foran alt annet. Stortinget har ved flere anledninger vedtatt lover som burde peke i riktig retning, nemlig å ivareta barnets rett til begge sine foreldre. Hvordan skal Stortinget kunne vedta at foreldre ikke skal lyve og framsette falske beskyldninger? Hva kan Stortinget eller statsråden gjøre med det? Vi har åpnet for flere meklingstimer, og vi har også gitt anledning til at domstolene skal avgjøre barnefordelingen og gi straff for falske beskyldninger. Stortinget har vedtatt barns rettighet til å uttale seg om hvor de skal bo. Når en av foreldrene faller for fristelsen til å framsette falske beskyldninger, ja, så bør en vurdere om en slik handling gjør den forelderen skikket til å få omsorgen for barnet. Dessverre er det ofte slik at kampen om barna blir en kamp om penger. Når foreldrene river og sliter i stålamper og bokreoler, blir kampen om barna en kamp om barnebidragets størrelse. Vi har alle, i komiteen og kanskje hele Stortinget, fått henvendelser i forbindelse med omleggingen av bidragsreglene. Statsråden har i forbindelse med evalueringen lovet å se nøye på bidragsreglene. Jeg er sikker på at statsråden også har fått alle henvendelsene fra dem som mener at de har fått store økonomiske problemer på grunn av omleggingen. Det var aldri intensjonen da vi vedtok dem. Så det regner jeg med at statsråden tar svært alvorlig. Vi vet at familiens totale økonomi betyr mye for barnets trygghet og oppvekstsituasjon. Vi har nå gjennom media fått greie på at 26 000 barn lever under fattigdomsgrensen, og mange av disse barna er faktisk barn av enslige forsørgere. Jeg skulle ønske at vi fra denne talerstol og i denne sal kunne vedta at folk fikk ta seg sammen når det gjelder barnas beste. Det kan vi dessverre ikke gjøre. Jeg tror heller ikke statsråden hadde hatt noe imot at vi vedtok det herfra. Slik er det dog ikke. Interpellanten har satt søkelyset på alle de voksne som ikke kan oppføre seg som folk. Det er viktig uansett. Men barnas beste er det vi hele tiden har jobbet for fra denne sal, og jeg regner med at det er også det som i framtiden må være avgjørende når vi skal behandle viktige saker som dreier seg om barn, i denne sal.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2004-05-25:
En grunnsetning i norsk og nordisk rett og i viktige internasjonale konvensjoner er hensynet til barnets beste. Spesielt er dette vurderingstema i saker om foreldreansvar og samvær med barna. Derfor er det svært trist å registrere at foreldre i dragkampen om barn kan framsette feilaktige påstander eller incestanklager for å vinne fram med sitt krav. At foreldre framsetter feilaktige opplysninger om hverandre, fremmer aldri barnets beste. Tvert imot skaper det en svært uholdbar situasjon, ikke minst for hovedpersonen, nemlig barnet. I en konflikt der mekling er forgjeves, er det til slutt domstolen som må ta stilling til krav og påstander som fremmes. Representanten Woldseth etterlyser sanksjonsmuligheter dersom foreldrene kommer med feilaktige påstander eller saboterer barnets rettigheter. Falsk anklage, anmeldelse eller vitnemål medfører etter vår alminnelige straffelov straffansvar. Dette gjelder også falske anklager om incest framsatt under en barnefordelingssak. I barneloven har man også tatt høyde for at foreldrene som opplever at den andre saboterer samvær, kan kreve ny avgjørelse både om hvem som skal ha foreldreansvaret, og i spørsmålet om daglig omsorg. Til sammen utgjør reglene i straffeloven og barneloven et sett av regler som etter mitt syn gir sanksjonsmuligheter for den som opplever at den annen part opptrer urettmessig. Jeg tror ikke at det er mangel på sanksjonsmuligheter overfor den som framsetter feilaktige påstander om overgrep, som er det største problemet. Den største utfordringen er etter mitt syn hva man gjør i de tilfellene hvor det etterlates tvil om hvorvidt anklager om incest er korrekte. Dersom påstanden i det hele tatt fremmes og viser seg å være uriktig, er dette i seg selv nok til å skade barnet. Derfor er det så viktig at slike alvorlige anklager kun fremmes der det er faktisk mistanke om overgrep, og ikke som et middel for å trenere eller vinne en barnefordelingssak. I forbindelse med de nye bidragsreglene som trådte i kraft 1. oktober 2003, har uenighet om samarbeid igjen fått aktualitet. Høyre var for prinsippene i det nye bidragsregelverket. Men det kan selvfølgelig ikke utelukkes at det nye regelverket kan gi utilsiktede utslag, og for å se om regelverket virker etter intensjonen, vil den nye bidragsordningen bli evaluert. Det er betryggende å høre at dette arbeidet er i gang i departementet. Jeg håper de grepene som er tatt i forhold til bl.a. bidragsreglene og endringer i barneloven, meklingsordning og saksbehandlingsregler, vil føre til at flere foreldre blir enige om ordninger som er til det beste for barna og med minst mulig konflikt mellom foreldrene.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-25:
I et spørsmål til statsråden i fjor høst tok jeg opp det såkalte foreldrefiendtlighetssyndromet, et problem som blir stadig økende ved samlivsbrudd. Det sier seg selv hva syndromet handler om. Mellom 20 000 og 30 000 norske barn opplever at foreldrene har langvarige og fastlåste konflikter i forbindelse med samlivsbrudd. Disse barna står i fare for å utvikle foreldrefiendtlighetssyndrom. Syndromet ble først beskrevet på 1980-tallet av den amerikanske psykiateren Richard Gardner. Det utvikler seg ved samlivsbrudd hvor foreldrene ikke samarbeider og den ene eller begge påvirker barnet i negativ retning. Det er relativt lite forskning på feltet. Jeg har oppfordret statsråden til å gjøre noe med dette, og avventer i spenning om det vil bli tatt initiativer på dette området. Det er mye som tyder på at det er langt lettere å forebygge enn å behandle foreldrefiendtlighet. En liten tankerekke: Barn utvikler foreldrefiendtlighet særlig hvis foreldrene sier ufordelaktige ting om hverandre eller gjør sterkt negative handlinger mot hverandre. Negative handlinger er som regel en del av en krangel. Hva krangler man så om ved samlivsbrudd? For det første er det personlige ting som samliv, utroskap osv. For det andre er det penger. Og for det tredje er det barn og samvær. De personlige tingene tror jeg ikke vi på Stortinget kan eliminere. Vi kan ikke vedta at det skal bli slutt på utroskap, eller at det skal bli slutt på dårlige samliv. Men når det gjelder penger og samvær, kan vi faktisk gjøre noe. Hvis det hadde vært slik at hovedregelen ved samlivsbrudd var delt omsorg for barna, ville det ha vært langt mindre å krangle om. Da ville man tatt vekk hovedgrunnen til mange av konfliktene. Problemet er at dette er en løsning Fremskrittspartiet er alene om. Hva så med dagens ordning? Jeg har i et tidligere spørsmål til statsråden tatt opp dette med samværsavtaler. Vi må få en løsning på at det nå er mulig å nekte å underskrive samværsavtaler, selv om de bygger på reelt samvær. Kanskje er det løsninger som går i retning av at trygdekontorene kan bruke mer skjønn. Kanskje bør man ha gratis rettsbehandling. Kanskje bør man fokusere mer på knallharde straffereaksjoner dersom det fremsettes feilaktige påstander. Helt til slutt: I en del sammenhenger blir man frustrert når man ser disse sakene. Det kunne være en oppfordring til en del foreldre å oppføre seg som voksne.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-25:
De fleste foreldre blir enige om hvem som skal ha ansvaret for barna ved skilsmisse, og samarbeider godt om økonomiske forhold, og ikke minst deler de ansvaret for oppvekst, samvær og omsorg for barna sine. Dessverre er det ikke slik for alle barn. Da er det viktig at samfunnet har virkemidler som sikrer at barn har kontakt med begge foreldrene, og at regelverket er utformet slik at det er konfliktdempende. Etter en mengde henvendelser kan det virke som de nye bidragsreglene har ført til et høyere konfliktnivå. Bidragsmottaker kan ha økonomisk interesse av minst mulig samvær, og bidragspliktige kan ha interesse av mest mulig samvær. Da de nye bidragsreglene ble innført, var SV – og er fremdeles – bekymret for at økonomiske motiver skulle overskygge hensynet til barnets beste når foreldrene forhandler om samvær. SV stemte derfor imot. SV ser fram til evalueringen som kommer i budsjettet for 2005. Noen foreldre saboterer samvær. I slike situasjoner er det bare tapere. Barna blir skadelidende direkte på grunn av konfliktnivået og mister kontakten med en av sine foreldre. Foreldrene mister verdien av et likestilt foreldreskap. Foreldre som saboterer samvær, får lite sanksjoner fra samfunnet. Foreldre som på den måten blir utestengt, får liten hjelp fra samfunnet til å opprettholde den viktige kontakten med sine egne barn. Vi vet at noen foreldre nesten har ruinert seg økonomisk i rettsapparatet for å få samvær med sine barn. SV mener at rettsgebyret som ble innført for megling ved skilsmisse, øker spenningsnivået ytterligere mellom foreldre som allerede har samarbeidsproblemer og høyt konfliktnivå. De trenger hjelp til megling for å bli enige om økonomiske forhold og samværsrettigheter, men må betale for denne hjelpen. De største taperne i disse tilfellene er barna. Jeg håper at statsråden etter hvert vil revurdere dette rettsgebyret og fjerne det, slik at flere kan få profesjonell hjelp når det røyner på ved samlivsbrudd, uten at det skal koste dem økonomisk. I mange tilfeller får dessuten begge parter det vanskelig økonomisk ved samlivsbrudd, noe som ofte også øker konfliktnivået. Jeg ser fram til at statsråden kan komme med gode forslag til konkrete tiltak som ivaretar barnets rett til samvær med begge foreldrene etter FNs barnekonvensjon. Etter at saksbehandlingen ble flyttet i rettsapparatet, har det også kommet en del henvendelser om at terskelen er blitt høyere for mange foreldre for å bringe saken inn for rettsapparatet. Jeg lurer på om statsråden har tenkt å evaluere også den siden av saken.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2004-05-25:
Spørsmålet som interpellanten Woldseth reiser, er viktig, og det er et alvorlig tema. For Kristelig Folkeparti er det viktig å ha fokus rettet mot barnas situasjon i saker der det også er begått overgrep. Kristelig Folkeparti vil alltid i slike saker fokusere på barnas beste. Interpellanten sier i sin tekst: «Av erfaring vet vi …» Jeg setter et lite spørsmålstegn ved den erfaringen når, som også statsråden sa i sitt innlegg, det er kun i én av ti saker at anklager om misbruk blir tillagt vekt, når det gjelder fordelingssaker. Av og til tenker jeg: Tenk for en forelder å måtte sende av gårde barnet sitt til en annen når man vet at det er begått overgrep! Tenk hva vi gjør med det barnet! Interpellanten har gjennom hele sitt politiske virke vist et veldig stort engasjement for utsatte barn og unge og de overgrep de er utsatt for. Også for disse barna er dette en veldig alvorlig sak. Men det er også, som interpellanten sier, forferdelig med de falske beskyldningene som blir satt fram i forhold til overgrep. Etter Kristelig Folkepartis mening er det uheldig både for barn og for foreldre. Når det gjelder bidragsreglene, ser man at konfliktnivået ofte kan være høyt i slike saker. Jeg vet at det er mye uro rundt den omleggingen som vi har gjort. Men jeg er også glad for at den evalueringen som vi har fått på plass, nå er kommet så langt at vi ser at den begynner å ta form. Jeg tror det er veldig viktig at vi tar tak i de uforutsette virkningene av bidragsreglene, som faktisk er der. Det vil være med på å redusere konfliktnivået. Jeg tror ikke at vi klarer å lage et regelverk som utelukker alt spill mellom foreldre, men jeg tror at vi av og til må henstille til voksne å være voksne også i en slik sammenheng. Voksnes rettssikkerhet må balanseres ut mot barnets sikkerhet. Kanskje har vi ikke funnet det balansepunktet ennå, men jeg er redd at det pr. i dag heller mer i de voksnes favør enn i barnas. Jeg skulle av og til ønske at livet var som matematikk, at vi kunne få de enkle og logiske og eneste rette svarene med to streker under, men jeg tror ikke at vi klarer å få det til med regelverk. Samvær mellom foreldre og barn også etter et samlivsbrudd er et mål, og det må vi få til også når det gjelder disse sakene. Det er galt av de voksne å bruke barna i et spill seg imellom.
Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2004-05-25:
Dette er på mange måter en debatt om verdier, og de verdiene som drøftes, er forholdet mellom voksne og deres barn. Det beste hadde vært at vi hadde sluppet å ha denne interpellasjonen, at dette ikke var en problemstilling, men faktum er at det er et problem. Men det diskuteres, og det er, på tross av at det er et problem, en mulighet som man skal ta tak i. Så er det et dilemma at man snakker om at man skal ta hensyn til barnet, når det faktisk skjer som en følge av de voksnes behov. Det er de voksnes ønske om å ha nærhet til sitt barn som skal være med og styre barns muligheter. Men det er samtidig et paradoks, iallfall for noen av oss, for foreldre er ikke noe du velger. Det er noe du er født med – på godt og vondt er du født med de foreldrene du har. Du kan ikke velge dem bort. Så skal vi altså finne en balanse for å ivareta forholdet mellom de voksne og barna. Jeg er ikke ett sekund i tvil om at voksne bruker barn i en maktkamp seg imellom, og det er umoralsk. Det er langt på vei usympatisk av foreldrene å gjøre det, samtidig som man selvfølgelig kan ha forståelse for at det dessverre blir slik. En annen faktor i disse sakene er de sakkyndige og deres evne til å trekke de rette konklusjoner. Rettshistorien i Norge viser at vi ikke har vært gode nok. Vi har vært for lite flinke til å se i kortene hva som har vært realiteten. Det har gjenopptakelse av gamle saker vist. Det viser hvor ømtålige slike saker er, og hvor forsiktige vi har en forpliktelse til å være når vi skal konkludere i forhold til påstander. Jeg tror også at en del som jobber innen omsorgssektoren i Norge, dessverre utviser en misforstått omsorg overfor én part. Man gjør det ut fra at man rett og slett har større tillit til den ene enn til den andre. Da tror jeg man mister fokuset på det som er det viktigste, nemlig hva barnet har behov for. Det betyr at her skal man være til de grader nøktern, og man skal være seg veldig bevisst det man faktisk gjør, og ikke minst den makten man har, når man sitter i en slik posisjon. En annen ting man har vært inne på i debatten, er samværsordning og økonomien rundt det. Men det finnes da visselig – noe jeg hadde håpet statsråden skulle si noe om – muligheter til samværsordninger hvor det f.eks. er andre til stede for å sikre at barnet får samvær også med den parten som man muligens er bekymret for. Hvis man ønsker å ivareta barnets interesser, har man mulighet til å gripe inn og gjøre noe med det. Jeg er helt enig med dem som sa at økonomi dessverre er en avgjørende faktor, og da må vi se på om det er fornuftig, jeg tror ikke det er det. Konklusjonen min er, som statsråden også var inne på, at hvis reglene er feil, har vi plikt til – og det er en selvfølge – å vurdere dem og forandre dem. Så skal vi ta med oss avslutningsvis at dagens barn er morgendagens framtid. Det skal vi ha med oss når vi skal trekke konklusjoner i forhold til hva slags handlinger vi føler oss forpliktet til å sette i verk.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Det var vel litt opp og ned med løyvingane på 1990-talet òg, men om me går 20 år tilbake, har det vore ein nokså klar nedadgåande trend. Ja, det er ei erkjenning at me må satsa meir på samferdsle, altså me vil prioritera det høgare. Det reknestykket i Dagsavisen trur eg var noko overdrive. Altså: Me har ganske mykje pengar - berre dei nye 12 milliardane som regjeringspartia har lova i skattelette, er mykje. I tillegg er det gjort vedtak som me har vore usamde i, og kanskje etter valet neste haust er det eit fleirtal for å sjå på det igjen. I alle fall meiner me noko med det, me har god forankring i gruppa for at me skal byggja landet igjen, og då må me bl.a. byggja vegar og jernbane på ein skikkeleg måte. Planen gjeld frå 2006 - men Arbeidarpartiet hadde faktisk 1 milliard kr meir i inneverande budsjettår òg, altså i 2004, og me har også tenkt å kjempa for det i neste runde. Men dette samarbeidet gjeld frå 2006 til 2015.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Eg er klar over at Framstegspartiet og Arbeidarpartiet vil finansiera løftet på samferdsle på forskjellige måtar, og eg skal nok vera så ærleg å seia at eg tviler på at me kjem til å sitja i regjeringskontora i lag til neste haust. Men det vil ikkje seia at me ikkje kan få til dette lyftet. Det er altså fire parti som står bak dette, som i sum kan få mykje meir enn 50 pst. bak seg - kanskje tre av dei kan få det òg. Eg forstår at statsråden er frustrert over at ho ikkje finn pengar til å gjera det me skal vedta i dag, men då kan eg jo invitera henne inn i eit sentrum-venstre-samarbeid, så slepp ho å gje alle desse skattelettane og få meir til samferdsle. Men for å svara representanten Svendsen: Det er nok nokså utenkjeleg for oss å bruka meir oljepengar. Me skal ta den tunge jobben det er å omprioritera for å finna meir pengar til samferdsle. Så sånn eg ser det no, kan eg ikkje svara positivt på det, sjølv om me har hatt eit godt samarbeid i denne prosessen med Framstegspartiet.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Eg vil takka for skrøytet. Det gjer alltid godt, særleg når ein har jobba mykje og hardt, og eg vil returnera skrøytet til dei andre partia. Det har vore ein god prosess, der me har kunna samarbeida om å finna løysingar, der det ikkje er ein mengd enkeltting som Regjeringa eller departementet må leggja i hop sjølve. Me har i hop med SV bedt om ei eiga sak om overgangen av gods til bane og sjø. Det går for tregt. Me er nøydde til å sjå på om me ikkje må gjera noko meir, om me må ha fleire verkemiddel enn dei me har i dag. Arbeidarpartiet er både eit bane- og eit vegparti. Representanten Sørensen har tidlegare teke oss med i ein asfalt- og betongallianse. Eg er glad for at me no viser at me òg meiner noko med miljøet ved å satsa på jernbane. Me trur nok at me må ha både veg og bane rundt dei store byane, men det er ganske flott slik som me no gjer det i Vestkorridoren, at me fyrst byggjer dobbeltspor, og så ser me kva som er igjen som då må løysast på veg. Når me gjer det motsette, kan det vera at me let ein sjanse gå frå oss.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
I dag må Høgre ha ei dårleg sak og ein dårleg dag. Når det er meir å seia om Imarsundprosjektet enn om Høgres politikk, må dei ha lite å koma med. Det meste var jo angrep. Eg lurer på: Har Høgre aldri vore med på å behandla ein langtidsplan før? Det som vert sagt her, kan seiast imot alle rammeplanar framover. Ein kan seia at me berre kan slutta med dei, for dei er ikkje realistiske. Det er budsjetta som er realistiske. Veit ikkje Høgre at planen gjeld frå 2006, og at kanskje dette valet òg kan verta eit vegval i høve til transportpolitikken? Så vil eg berre seia: Me har meir fantasi i høve til modernisering enn at me trur at det berre er konkurranseutsetjing. To spørsmål: Er konkurranseutsetjing ein ideologi for Høgre, eller er det eit verkemiddel? Kva vil Høgre gjera dersom dette viser seg å gå på tryggleiken laus? Eg vil òg spørja: Er det fleirtalet sine 22 milliardar kr Høgre og Kristeleg Folkeparti vil omprioritera? I så tilfelle, tykkjer representanten Løvik at dette heng på greip?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Framstegspartiet er oppteke av veg. Det veit me. Innlegget bar preg av det. Representanten Svendsen brukte det å spara liv som eit argument. Tog er òg eit veldig godt argument når det gjeld å spara liv, for å reisa med tog er kjempetrygt. Jo fleire me får over frå veg til bane, jo fleire liv sparar me. Kvifor vil ikkje Framstegspartiet spara liv på den måten? Eg registrerer at Alvheim har vore i Telemark og lova folk der Eidangertunnelen. Då kan ikkje dei pengane som vert resultatet av rammene i dag, berre verta luftpengar. Det må verta verkelege pengar dersom Framstegspartiet skal halda det dei lovar. Eg treffer mange folk frå Framstegspartiet som er opptekne av tog - til og med på toget treffer eg dei. Eg lurer på dette med kalkulasjonsrente. Framstegspartiet fremmer forslag om å gjera vedtak. Då må Framstegspartiet kunna noko me andre ikkje kan. Meiner Framstegspartiet det er politikarane si sak å gjera vedtak? Dersom dei meiner det, kvifor gjer dei det berre når det gjeld veg, og ikkje når det gjeld bane og lufttransport?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Senterpartiet og Arbeidarpartiet er samde om det meste i denne innstillinga. Eg bladde meg igjennom og fann ut at Senterpartiet er med i to fleirtal som ikkje Arbeidarpartiet er med i, og det gjeld Stad skipstunnel og vegtunnel gjennom Ulriken. Det skal eg ikkje spørja om, for det er heilt greitt. Eg vil spørja om gratis riksvegferje. Det har dei i Sverige, der har dei òg gratis vegar, sjølv om det truleg er i ferd med å endra seg, i den betydninga at dei òg får bompengar etter kvart. Det var eit godt argument, og det er eit godt argument, at ein ikkje skal betala for riksvegferje når ein ikkje betalar på annan riksveg. No lagar vi bomprosjekt over det ganske land, oftast støtta av både Senterpartiet og Arbeidarpartiet. Meiner Senterpartiet det er logisk å ha gratis riksvegferje, på same måten no som det var for nokre år sidan?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Sjølv om det fell meg litt tungt akkurat no, vil eg seia at statsråden har lagt fram ei god stortingsmelding, særleg når det gjeld målsetjingar, men så kokar det ned til pengar. Men før eg seier noko meir om det, vil eg seia at Arbeidarpartiet har tenkt å følgja opp det me lovar. Det har me faktisk gjort i denne perioden her. Det kan vera to lærdomar å trekkja av ikkje å følgja opp - anten å følgja opp betre neste gong, eller å lova mindre. Me lovar meir, og me har tenkt å følgja opp i neste omgang òg. Så seier me at det er for lite pengar. Det er for lite pengar, og det er faktisk det det handlar om i Nasjonal transportplan. I nokre innlegg her i dag verkar det som om det er ein biting - nei, det er faktisk ramma det i stor grad handlar om. Eg må seia at eg tykkjer statsråden er alvorleg ute og syklar i dei siste kommentarane rundt i landet, der ho har harselert med stortingsfleirtalet og på slutten på ein måte har vore heilt på kanten av det eg tykkjer ein statsråd kan tillata seg. Og for å vera heilt klar: Fleirtalet gjer eit vedtak om auka ramme i dag. Det skal vera grunnlaget for handlingsplanane. Spørsmålet er: Er dette forstått?
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Eg tykkjer nok at kapitlet om sjøtransport i denne meldinga er noko av det dårlegaste. Det peiker på mange problem og få løysingar. Det har ført til at eit fleirtal i komiteen seier at me ikkje ser at det er gjort greie for kva statlege verkemiddel som er tenkt knytte til dei viktigaste hamnene. Heller ikkje kostnadsnivået knytt til sjøtransport er det gjort tilstrekkeleg greie for. Eg lurer på korleis statsråden tenkjer å følgja opp denne merknaden frå dette fleirtalet. Så vil eg visa til at eit mindretal, Arbeidarpartiet og SV, ber om ei sak om miljøvennleg godstransport, hamnestruktur og eit heilskapleg system av verkemiddel for å nå målet om auka sjø- og banetransport av gods. Sjølv om dette gode forslaget kanskje vert nedstemt i dag, ser eg ikkje bort frå at det er nokre element i det som det kunne vera interessant òg for statsråden å vurdera og koma tilbake til Stortinget med. Eg vil gjerne ha hans kommentar på det.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2004-06-15:
Eg vil takka for debatten så langt, mot slutten. Eg har tre kommentarar til nokre konkrete innlegg før eg seier noko generelt. Eg tykkjer det er så fantasilaust frå Høgre og Sanner å snakka om modernisering berre som konkurranseutsetjing og omgjering til aksjeselskap. Det er jo mange andre måtar å modernisera på også. Dersom ein ser på dei bedriftene som er representerte her i losjen i dag, er det mange av dei som har omstilt seg som reine statsbedrifter - år etter år og gong etter gong - og det trur me det går an å halda fram med utan å konkurranseutsetja alt. Så er det dette med riksvegsferje. Ja, eg har forståing for at det er ekstra kostnader, men eg har litt mindre forståing for det no når me har fått bompengar på andre vegar også. Og så er me i hop med Senterpartiet og seier at eventuelle innsparingar ved konkurranseutsetjing - og eg understrekar eventuelle - skal gå til betring av tilbodet og eventuelt redusering av takstane. Så til representanten Sahl. Eg trur han må ha sett seg i spegelen. Han snakka om sårheit. Men eg kan ikkje forstå kvar den sårheita er i Arbeidarpartiet i dag. Tvert imot tykkjer eg me struttar av godt humør og sjølvtillit over heile linja. Me er veldig nøgde. Så vil eg koma med ei lita åtvaring. Når me som politikarar ikkje trur på kvarandre, ikkje trur at me meiner det me lovar, er me med på å skapa politikarforakt. Den politikarforakta rammar ikkje berre dei andre, men også ein sjølv. Så når regjeringspartia tykkjer dei har vore glimrande med omsyn til å få plassert omgrepet "luftmilliardar" i nokre av landets aviser, rammar dei ikkje berre oss andre, men dei rammer òg seg sjølve, for dei vert ramma av politikarkritikk. Så til dette med plan og budsjett. Me har planar på mange område. Det er aldri felles inndekning. Ein kunne tru at Høgre meinte at når dei var med i eit kompromiss, eit forlik, ei subsidiær stemmegjeving som gav fleirtal for planar, var det verkelege pengar, men når andre gjer det, er det ikkje verkelege pengar. Dette heng altså ikkje på greip. Anten må me avvikla heile planinstituttet, eller så må me tru på planane og ikkje sjølve vera dei fyrste til å undergrava dei. Budsjett er sjølvsagt noko anna enn det. Eg vil takka statsråden, som har sagt at ho vil følgja opp planane. Ho får mykje gildt arbeid. Eg er glad for at det er mange fleire milliardar å fordela til mange gode formål. Det er eg sikker på ho ser fram til. Eg satsar på at det vert følgt opp på ein god måte. Så er det ikkje slik at sanninga eig den eine. Frå tid til anna kan sanninga, eller resultatet, i eit demokrati skifta. Senterpartiet, SV og Arbeidarpartiet hadde hatt fleirtal i denne salen dersom det hadde vore val i dag. Eg trur ikkje resultatet av eit forlik mellom dei tre partia ville vera så veldig forskjellig frå det som vert eit resultat i dag. Senterpartiet ville ha hatt litt meir til veg, og SV ville ha hatt litt meir til bane. Representanten Kjæstad sa at han hadde ein draum om ein betre og lysare morgondag. Ja, det har me, "and the dream will come true".