Per-Kristian Foss (Høyre), 2009-06-15:
I dag vil Odelstinget vedta en lovendring som vil være til skade for norsk næringsliv, som vil gjøre det vanskeligere for bedriftene å være på riktig side av loven, og som til syvende og sist også vil være til skade for arbeidstakerne, ved å innføre, som flertallet går inn for, såkalt solidaransvar. Det er et paradoks når det hevdes at Regjeringens formål med saken er å sikre gode lønns- og arbeidsvilkår i Norge. I 2007, forrige gang Odelstinget behandlet tiltak mot sosial dumping, mente Regjeringen at et solidaransvar for oppdragsgivere ville være et svært inngripende tiltak som «kan komme til å påføre virksomhetene betydelige økonomiske og administrative byrder». Det ble lagt vekt på at dette særlig ville komme til å ramme små og mellomstore virksomheter som ofte ikke vil ha den samme likviditeten som større virksomheter, eller ha de samme administrative ressurser til å undersøke hvorvidt oppdragstaker er en seriøs virksomhet. I dag, to år senere, er denne holdningen totalt snudd. Før de endringer som ble gjort i 2007, har fått anledning til å sette seg, altså blitt praktisert og data om praktiseringen blitt innsamlet på en seriøs måte, foreslår man det tiltaket som Regjeringen tidligere har ment har vært for inngripende. Man kan jo stille seg spørsmål om hvorfor det skjer. I 2007 ble det vektlagt at solidaransvar var et krav fra fagbevegelsen. I 2009 er det valg. Her er det åpenbart en sammenheng. Høyre er for sin del for arbeidsinnvandring og mot sosial dumping. Norske bedrifter har i lang tid nytt godt av at mennesker fra andre land kommer hit for å jobbe. I tiden før finanskrisen slo inn, var det behov for å stimulere til økt arbeidsinnvandring. Derfor tok Høyre initiativ til tiltak for å gjøre Norge til et mer attraktivt arbeidsmarked for arbeidsinnvandrere, et initiativ der flere av forslagene i ettertid også er fulgt opp av Regjeringen. Ett av konkurransefortrinnene i Norge er at vi har et ryddig arbeidsliv. Vi har ordnede forhold i arbeidslivet, med lønns- og arbeidsvilkår som gjør at de som kommer hit som arbeidsinnvandrere, får anledning til å tjene gode penger til seg og sin familie. Arbeidsinnvandring er slik sett den beste form for sosial utjevning over landegrensene. Likevel er det dessverre ikke til å komme utenom at det finnes en rekke eksempler der utenlandsk arbeidskraft ikke gis de lønns- og arbeidsvilkår som vi alle er opptatt av skal gjelde i Norge. Useriøse aktører i arbeidslivet skal tas. For å få til det må vi ha et sterkt arbeidstilsyn, noe Høyre har lagt inn ressurser til i alle sine alternative statsbudsjetter. Måten vi skal sørge for å ta useriøse aktører som profiterer på å gi dårlige arbeidsvilkår til arbeidsinnvandrere på, skal være målrettet. Da er det avgjørende at de reguleringer som gjøres, er gjennomarbeidet og ikke svekker rammevilkårene for det samme næringslivet og arbeidslivet. Når flertallet i dag trumfer gjennom solidaransvar, er det nettopp det som skjer. Selv om formålet er mindre sosial dumping, kan resultatet lett bli mer sosial dumping. Når reguleringene blir så omfattende at mange virksomheter ikke vil ha likviditet til f.eks. å stille de lønnsgarantier som forventes, vil mange komme i den situasjonen at man har valget mellom å legge ned virksomheten eller å drive på kanten av loven. I sin iver etter å komme fagbevegelsen i møte på et av deres sterkeste krav inn mot en viktig valgkamp for de rød-grønne partiene, går Regjeringen uanfektet i strid med tidligere holdning til solidaransvaret. I 2007 ble konsekvensene av solidaransvaret av Regjeringen beskrevet slik: «Tiltaket vil også kunne ramme små virksomheter som opererer som oppdragstakere/underentreprenører, fordi tiltaket trolig vil innebære at større, etablerte oppdragstakere med stor kapitalbeholdning blir favorisert i en anbudskonkurranse. Innføring av et solidaransvar for forpliktelser etter allmenngjøringsloven krever derfor at det foreligger tungtveiende allmenne hensyn og et klart dokumentert behov.» Vi har altså ikke bare å gjøre med et tiltak som kan virke skadelig for næringslivet, men som i tillegg er konkurransevridende. Når vi vet at flertallet av norske arbeidsplasser i privat sektor er i små og mellomstore bedrifter, er dette bekymringsfullt. I den odelstingsproposisjonen som i dag ligger til behandling, skulle man forvente at det forelå slike tungtveiende allmenne hensyn og et klart dokumentert behov, slik Regjeringen la til grunn i 2007. Jeg kan ikke se at det gjør det. Tvert imot virker det som om Regjeringen og flertallet i denne sal lever i den villfarelse at flere avdekkingstilfeller av sosial dumping utelukkende må bety at det foregår mer sosial dumping i dag enn det gjorde for noen år siden. Da er det grunn til å minne om at Stortinget og partene i arbeidslivet i mange år – også utover inneværende periode – har hatt et sterkt fokus på å avdekke og forebygge sosial dumping. Mange tiltak som alle partiene er enige om, er alt innført. Høyre har på sin side tatt til orde for og prioritert i sine alternative budsjetter en styrking av Arbeidstilsynet, noe som Regjeringen også selv etter hvert har lagt inn. Vi har gjennomført en hel rekke ulike tiltak for å avdekke sosial dumping. Da kan det jo ikke være noen overraskelse for noen at vi faktisk også ser at tilsynsoppgavene er mer effektive, og at det avdekkes mer. Når vi har hatt som mål å avdekke sosial dumping gjennom tilsyn og andre tiltak, og har foreslått å bevilge penger til dette, er det et eksempel på at vi har gjort en god jobb i forebyggingsarbeidet, ikke at det nødvendigvis foregår sosial dumping i mer utstrakt betydning nå enn tidligere. I høringsrunden til odelstingsproposisjonen har det kommet en rekke innspill fra arbeidsgiversiden, som nettopp peker på de vanskeligheter jeg har nevnt. Men næringslivet vet tydeligvis hva slags regjering de forholder seg til. De er pragmatikere, iallfall deres organisasjoner, og skjønner nå at når Regjeringen har bestemt seg for å innføre solidaransvar, blir det slik. Pragmatisk nok har det kommet innspill om endringer som i det minste ville gjøre det lettere å etterleve loven for næringslivet. For eksempel har dette kommet i forbindelse med hvor mange ledd en oppdragsgiver er solidaransvarlig for. Det har kommet frister for å levere lønnskrav til solidaransvarlig, og frister for solidaransvarlig til å utbetale lønn. Men ingen av disse innspillene er lyttet til. De tungtveiende vurderingene som Regjeringen var opptatt av i 2007, er altså ikke så viktige lenger. Høyre ønsker at et arbeidsliv der useriøse bedrifter som utnytter arbeidstakerne, skal tas, men man skal ikke legge opp til et system der det store flertall av norske bedrifter, som er seriøse, skal betale for at det finnes noen få useriøse aktører. Jeg konstaterer at man med Regjeringens politikk derimot legger seg på en linje der rammevilkårene for det overveldende flertall av seriøse norske bedrifter forverres, fordi det finnes useriøse aktører. Vi mener dette er et dårlig forslag, og at det er lite målrettet, for å bruke et begrep som regjeringspartiene har brukt meget aktivt tidligere i den delen av revidertdebatten som foregikk i Odelstinget for en time siden, et forslag som i tillegg også vil gjøre det vanskeligere for norske bedrifter å være på riktig side av loven. Derfor vil Høyre stemme imot forslaget om solidaransvar, og vi kan selvsagt heller ikke ta ansvaret for de lovendringer som flertallet i dag presser igjennom. Jeg viser, som tidligere taler fra Fremskrittspartiet, til at opposisjonen tidligere har lagt frem forslag til alternativer, en sjekkliste som inneholder de forhold som det er viktig å dokumentere, og som i sin praktisering og administrering for bedriftene vil være en atskillig lettere byrde.