Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2015-12-07:
Komiteen har hatt representantforslaget fra SV om barnefattigdom til behandling, og vi har valgt å la framdriften følge komiteens arbeid med statsbudsjettet siden forslagene har budsjettkonsekvenser. Det har gjort at det har vært en ryddig behandling i komiteen, og jeg takker komiteen for samarbeidet. Det er tverrpolitisk enighet om at vi må styrke arbeidet for å hindre at barn lever i fattigdom. Komiteen legger derfor vekt på at vi må føre en politikk der flest mulig er i arbeid, og at vi må utforme virkemidler som bygger opp under dette. Men ikke alle har muligheten til å delta i arbeidslivet, og det er etter komiteens mening nødvendig at vi har treffsikre ordninger som sikrer alle et anstendig inntektsgrunnlag. Jeg er svært glad for at en samlet komité slår fast nettopp dette. Den tekniske definisjonen på fattigdom er prosent av medianinntekt i landet. Så kan vi diskutere om dette er en treffsikker måleparameter. Med en sånn definisjon vil kontantutbetalinger redusere fattigdom, mens gratis barnehage, SFO og fritidsaktiviteter ikke vil påvirke situasjonen. Komiteen slår likevel fast at barnehage og fellesskolen er arenaer som bidrar til å redusere sosiale forskjeller, og at det er nødvendig å tilføre disse ressurser for å legge til rette for at disse arenaene skal ha en sånn funksjon også i tiden framover. Riksrevisjonen har undersøkt arbeidet med barnefattigdom i Norge og sier at det i stor grad handler om barn som opplever å være utestengt fra sosiale sammenhenger på grunn av den økonomiske situasjonen familien er i. Flertallet av barnefamiliene som opplever fattigdom, kommer fra innvandrergruppene. I den sammenheng er det grunn til å minne om at barn som bor i Norge, i det store har det bra. Det er også grunn til å minne om at de fleste europeiske land nå opplever at det kommer barnefamilier fra Syria og Afghanistan for å gi sine barn muligheter til å vokse opp i samfunn som har langt større trygghet enn det de opplever i sitt hjemland. Fattigdom i et krigsherjet Syria er noe annet enn fattigdom i Norge. For Arbeiderpartiets del vil det alltid være muligheten til å forsørge seg selv gjennom arbeid som er vårt viktigste politiske mål. For å nå målet må vi legge til rette for at de som trenger ekstra hjelp inn i arbeidsmarkedet, får det og ha velferdsordninger som gjør det mulig å være i arbeid. Da er barnehage og skole viktig. Like viktig er det å sikre at de barna som har foreldre som ikke klarer å være yrkesaktive, får de samme mulighetene. Her skiller de politiske partiene lag når det gjelder den praktiske politikken. For det hjelper ikke å legge fram en god handlingsplan mot barnefattigdom når det få måneder tidligere ble lagt fram forslag om store kutt i barnetillegget i uføretrygden. Kuttet var på 590 mill. kr. Og det hjelper ikke de fattige barna at bostøtten reduseres, eller at en arbeidsledig forelder får kutt i støtten, sånn som regjeringen har foreslått. Det er i det hele vanskelig å se sammenhengen i regjeringens politikk når det gjelder barnefattigdom. De som har mest, får mer gjennom store skattelettelser, og de som har minst, får mindre – nesten 2 mrd. kr i kutt for de arbeidsledige. Det er mange barnefamilier blant dem. Forslaget om å kutte i barnetillegget i uføretrygden er et direkte angrep på barnefamiliene. Og vi kommer ikke unna det faktum at det er blant innvandrerbefolkningen vi finner flest familier med kombinasjonen barn og lav inntekt. Da blir det interessant å høre på regjeringspartiene her i Stortinget når politikken for dem som sitter på asylmottak og skal inkluderes i det norske samfunnet, skal utformes i ukene som kommer. På asylmottakene i dag er det mange barn med foreldre som trenger alles oppmerksomhet, ikke bare i dag, ikke bare i morgen, men veldig lenge framover.