Kari Lise Holmberg (Høyre), 2002-04-18:
Alle asylsøkere som får innvilget opphold i landet, må ha et sted å bo. Det er en realitet. Det medfører igjen at de asylsøkere som har fått godkjent oppholdstillatelse, må bosettes i en kommune. Det er verdt å merke seg den prosessen vi faktisk har i forbindelse med bosetting. Staten har ansvaret for mottak og midlertidig innkvartering, men hvor mange som skal bosettes i det enkelte fylke, avgjøres i et nasjonalt bosettingsutvalg der kommunesektoren er representert. Dette er for øvrig en relativt ny ordning som har vist seg å fungere bra. Kommunene har ingen vetorett og kan ikke nekte å motta asylsøkerne. Det må etter Høyres mening fortsatt være utgangspunktet, dersom vi skal greie å få asylsøkerne så raskt som mulig ut i aktivt samfunnsliv. Og det er faktisk den viktigste forutsetningen for en vellykket integrering. Det er en kjensgjerning at bosettingsspørsmålet opptar mange på det kommunale nivå, og at enkelte kommuner nok har følt seg overkjørt når det etableres asylmottak. Vi har som kjent et bredt spekter av kommuner i dette landet, fra svært små og opp til hovedstadsnivå. Forutsetningen for å få til en vellykket integrering er at kommunene er positive til den bosettingen som skjer. En god dialog mellom de statlige myndighetene og kommunene og fylkene er derfor avgjørende. Like nødvendig er det at myndighetene ved UDI tar i betraktning forholdene i den enkelte kommune og ser bosettingen av asylsøkere i sammenheng med kommunenes størrelse og forutsetninger. Det er sagt mange ganger her i dag at Norge har forpliktet seg internasjonalt til å ta imot asylsøkere og flyktninger, og det er altså ikke noe i dagens situasjon som tyder på at bosettingsspørsmålet blir mindre viktig framover. De som får innvilget oppholdstillatelse, skal bosettes, i god dialog mellom UDI og de aktuelle fylker og kommuner. Det må være en generell regel. Selv om de fleste i det politiske miljøet står relativt samlet når det gjelder integreringspolitikken, må jeg innrømme at jeg stiller meg noe undrende til Arbeiderpartiets akutte bekymring og partiets påpeking av at nå må noe gjøres. Det er nærliggende å spørre hvorfor ikke Arbeiderpartiet gjorde dette da de selv satt i regjering. Vi har i flere år hatt stor tilstrømning av asylsøkere. Dårlige rutiner for saksbehandling har ført til uhåndterlige køer, noe som igjen har medført at langt flere enn nødvendig har fått opphold på humanitært grunnlag, fordi de har måttet vente for lenge på å få behandlet sine søknader. Dessuten har vi ikke greid å hjemsende asylsøkere som har fått avslag på sine søknader. Det er fortsatt en stor utfordring. Ifølge politiet har de verken kapasitet eller ressurser. Lønn og tariffspørsmål er en hindringsfaktor. Mitt spørsmål blir da: Hvorfor kan vi ikke la andre grupper i samfunnet ta seg av denne oppgaven, slik at vi kan få fortgang på utsendelsen av de asylsøkerne som ikke har rett til å være her? Det er mange ressurspersoner med relevant erfaringsbakgrunn, ikke minst innen Forsvaret. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet i dag har lagt fram et forslag hvor de ber Regjeringen vurdere mulighetene for å bruke Forsvarets ressurser. Dette forslaget bør kunne vurderes og støttes. Men tilbake til bosettingen: Regjeringen har i samarbeid med UDI iverksatt en rekke tiltak for å bedre rutinene og få raskere bosetting ute i kommunene. Dette har blitt behørig omtalt tidligere i dag, så i stikkords form nevner jeg nå bare oppsplitting av asylinstituttet i asylsenter og ventetransitt, med korte mottaksopphold og rask returkonkurranseutsatte asylmottaket lite forsøk med privat bosetting, som også skal evalueres Når det gjelder informasjon og kommunikasjon med kommunene og fylkene, tror jeg nok det fortsatt finnes forbedringspotensial. Regjeringen og UDI arbeider med å få bedre prosesser ved etablering av mottakene. Likevel er det slik at en aldri blir god nok. Vi støtter derfor Senterpartiets forslag i Dokument nr. 8:83 punkt 1. Det er ingen uenighet om at staten skal dekke de økonomiske utgiftene til kommunene. Men en annen diskusjon er hvor grensene skal gå, og hvilke tilbud som skal iverksettes i den enkelte kommune. Hvor mange kulturtilbud skal f.eks. iverksettes? Det må være opp til det kommunale selvstyret å vurdere servicetilbudet innenfor de økonomiske rammene som blir gitt fra statlig hold. Forslaget om full økonomisk dekning er upresist og kan derfor ikke støttes.