Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2014-12-08:
Det budsjettet vi skal behandle i dag, er et av de budsjettene som bidro til størst debatt etter at det samlede statsbudsjettet ble lagt fram tidligere i høst. Vi fikk alt i første innlegg her understreket skattelettene i det som er forslagene i dette budsjettet. For det budsjettet vi behandler i dag, er – hvis en skal vurdere det slik media av og til gjør, hvorvidt statsrådene har tapt eller vunnet budsjettkampen – åpenbart budsjettet til en statsråd som har tapt. Men viktigere og langt mer alvorlig enn det er at dette er et budsjett som skaper mange tapere der ute i samfunnet. For regjeringa legger stor vekt på skattelette, og det er regjeringa og det vedtatte statsbudsjettets klart største satsing når det gjelder kroner og øre. Men noen betaler for de skattelettene, og det er dem dette budsjettet i stor grad omhandler. Så mye som 1 mrd. kr var regjeringa beredt til å ta fra dem som er arbeidsledige. Riktignok får det budsjettvirkning først i 2016, men med manglende opptjening av feriepengetillegg i 2015 – 1 mrd. kr fra de arbeidsledige for å bidra til spleiselaget på skattelettelsene. Så er det en rekke tiltak i dette budsjettet som ikke er prisjustert, og det er jo et kamuflert kutt. Tiltak for enslige mødre eller fedre som har behov for barnetilsyn eller utdanning, blir kuttet med henholdsvis 12,7 og 1,3 mill. kr. Det har allerede vært snakk om å hjelpe til for at folk skal komme seg inn i og holde seg i arbeidslivet, men tilrettelegging for dem som er sykmeldte for at de skal holde seg i arbeidslivet, er kuttet med over 10 mill. kr. Arbeidsavklaringspenger er kuttet med 7,5 mill. kr, grunnstønad hvis en er syk med nesten 40 mill. kr og hjelpestønad med 36,7 mill. kr. På hjelpemidler er kuttet 1,3 mill. kr, på ortopediske hjelpemidler over 11 mill. kr og på høreapparat over 9 mill. kr – ja, til og med på gravferdsstønaden kuttes det, med 5,8 mill. kr. En kan godt si at denne regjeringa kutter på dem som virkelig trenger det – fra vogge til grav – for å finansiere store skatteletter til dem som har mye fra før. Et av de temaene som heldigvis fort kom på dagsordenen, var kuttet i barnetillegget på over 500 mill. kr for dem som er på uføretrygd – 28 000 kr i kutt per barn. Reaksjonene var sterke, og jeg så at det var noen i statsrådens parti som mente at de ikke hadde fått fram budskapet. Det var nettopp det regjeringa hadde gjort, og det var derfor reaksjonene var så sterke. Så er det gjennom budsjettavtalen, og det vil jeg gi Kristelig Folkeparti og Venstre ros for, funnet fram til en annen løsning, som allikevel innebærer 50 mill. kr i kutt, men som er en helt annen løsning enn det som regjeringa opprinnelig la fram. Så til permitteringsregelverket. Det er riktig – og regjeringa varsler – at vi er i en situasjon der vi har utfordringer med hensyn til sysselsettingen, og at arbeidsledigheten kan komme til å vokse. Et samlet næringsliv i Norge har gjentatte ganger sagt at da må det være feil å kutte i permitteringsregelverket, for det regjeringa da gjør, er å gjøre det vanskeligere å være seriøs. Statsråden pleier som regel å fortelle noen anekdoter om hvor han har vært, og hvem han har snakket med. Vi preker med folk vi også, men jeg har ikke til dags dato funnet én på arbeidsgiversiden, og ikke én på arbeidstakersiden – i den grad det måtte bety noe for statsråden – som mener at kuttet i permitteringsregelverket er fornuftig. Allikevel videreføres det. Både i Byggenæringens Landsforening – Fellesforbundet på den andre siden – og ikke minst i den næringen som nå har store utfordringer, leverandørindustrien knyttet opp til reduksjon i oljeprisen og derav reduserte investeringer, sier det seg selv at det å ha mulighet til å permittere for å bruke den tida til å skolere folk til å komme enda bedre kvalifisert tilbake etter permitteringstida, er en styrke og en støtte til næringslivet. Regjeringa gjør altså det stikk motsatte. Regjeringa tvinger folk ut i ledighet istedenfor at de skal kunne være permittert en periode. Generelt kan en si at næringspolitikken er den aller viktigste arbeidsmarkedspolitikken, og særlig i en situasjon der en ser at det er mørke skyer rundt oss når det gjelder sysselsettingen. Allikevel ser vi at regjeringa kutter i den marine sektoren, som er utrolig viktig for hele landet Norge, den kutter i reiselivssektoren, den kutter på landbruk, den kutter på skogbruk, og den kutter på Innovasjon Norge. Den kutter i det hele tatt på den satsingen som skal bidra til at det ordinære arbeidslivet går bra, og derfor skaper den utfordringer for arbeidsmarkedspolitikken. Næringspolitikken er den viktigste arbeidsmarkedspolitikken, kuttene er systematiske. Men samtidig som regjeringa spår økt ledighet, holder den fremdeles det lave nivået den kuttet arbeidsmarkedstiltakene ned til for i år. I tillegg kuttes det for dem som har ekstra behov på arbeidsmarkedet – det er noe justering på det i budsjettavtalen, men det var altså regjeringas forslag. Vi satset både på å øke de ordinære tiltaksplassene og på å øke med 1 000 plasser med tanke på dem som har spesielle behov på arbeidsmarkedet, ikke minst 300 plasser for dem som trenger varig tilrettelagt arbeid, som er noen av dem i samfunnet som jeg tror både vi som komité og andre i Stortinget har hatt gleden av å se føler glede ved å kunne være i arbeid, altså også for dem som kanskje ikke klarer konkurransen i det ordinære arbeidslivet. Vi kommer i senere innlegg grundigere tilbake til tiltak mot sosial dumping. Vi har lagt fram tre planer fra den forrige regjeringa, planer der tiltakene i stor grad var tiltak mot stemmene til Høyre og Fremskrittspartiet. En kamp mot sosial dumping er ikke bare en kamp mot sosial dumping, men også mot Høyre og Fremskrittspartiet. Vi ser nå en rekke tiltak fra regjeringa som går i feil retning. Vi har altså kommet med forslag til nye tiltak mot sosial dumping i nært samarbeid med begge partene i næringslivet, har lagt inn 22 forslag til tiltak og satt av penger til det i budsjettet. Så noen få ord om minstelønn, siden jeg er ordfører for sak nr. 4 på dagens kart, Innst. 66 S. Jeg er veldig glad for at det er et bredt flertall bak å avvise forslaget om minstelønn. All erfaring tilsier at å innføre minstelønn – med det lønnsdanningssystemet som vi har i Norge, og har hatt siden hovedavtalen av 1935, der vi lar partene ta seg av lønnsdannelsen, og at ikke myndighetene gjør det – ikke vil bedre situasjonen med hensyn til sosial dumping, men tvert imot presse det laveste lønnsnivået nedover mot minstelønnen. Jeg ser i merknadene at Fremskrittspartiet og Venstre viser til Fafos rapport, men den kan altså ikke leses slik at de anbefaler minstelønn – tvert imot. Jeg registrerer at statsråden ikke anbefaler minstelønn, men at det tar noe lengre tid for stortingsgruppa til Fremskrittspartiet å snu seg enn det tar for statsråden. Apropos det å snu seg er det for så vidt bra at statsråden nå har snudd allerede to ganger når det gjelder brudd på IA-avtalen. Men det er bekymringsfullt at regjeringa generelt og denne statsråden spesielt har lagt opp til en arbeidsform der en ikke skal snakke med partene i arbeidslivet. Det gjelder enten en diskuterer arbeidsmiljølov, som vi kommer tilbake til, permitteringsregelverk eller oppfølging av IA-avtalen. Det ser jeg som en utfordring for regjeringa framover. Så tar jeg opp de forslagene som Arbeiderpartiet er alene om, og de forslagene vi er sammen med andre om, i innstillinga til budsjettet og i de andre sakene vi nå har til behandling. Jeg vil også varsle at vi når det gjelder budsjettet, kommer til å stemme mot I, III, V og VIII.