Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-04-29:
Jeg vil takke representanten for å stille et helt sentralt spørsmål i internasjonal politikk i dag. Jeg vil også si at de rapportene vi får fra krigssonen, er hjerteskjærende. Mange norske tamiler – mange av dem er representert her i dag – tenker selvfølgelig på sine kjære, på familiemedlemmer. På flyplassen i New York, da jeg skulle hjem fra USA for to dager siden, møtte jeg en familie som hadde mistet to søstre og en bror bare i løpet av de siste par ukene. Det er hjerteskjærende skildringer vi får del i. 6 500 sivile er døde, ifølge FNs tall. I tillegg er det mange døde soldater på begge sider. Det er jo unge gutter og jenter, ofte fra landsbyene på Sri Lanka, så det er sånn sett ikke fundamentalt forskjellig fra de sivile. Det er lite vann, og det er lite mat. Leger Uten Grensers folk i området forteller om mange amputasjoner. Kort sagt: Det er en helt forferdelig humanitær situasjon, som Røde Kors karakteriserer som nærmest katastrofal. Denne situasjonen kunne ha vært unngått hvis både regjeringen og de tamilske Tigrene hadde gått inn for en verdig avslutning på krigen, istedenfor å fortsette kamphandlingene. De siste tre månedene har det internasjonale samfunnet, og Norge har vært veldig aktiv, sterkt appellert til begge sider om å finne en slik organisert måte å avslutte kamphandlingene på. Norge har stått overfor et stort dilemma med hensyn til hvordan vi skal håndtere dette, på grunn av at vi har en innsikt i srilankiske forhold som svært få utenfor Sri Lanka har. Vi har tenkt som så at vår innflytelse direkte er begrenset. Det å snakke i store ord i norske medier har nesten null effekt på Sri Lanka. Derimot, hvis vi kan jobbe tett sammen med stormakter som har innflytelse på Sri Lanka – USA, Japan, India, EU – er vår mulighet til å influere på begivenhetene større, og det er den linjen vi har valgt. Særlig har vi arbeidet innenfor gruppen, den såkalte Co-Chairs, som er USA, Japan, EU og Norge. Vi har hatt telefonkonferanse i den gruppen hver annen eller hver tredje dag for å se på hvordan vi kan mobilisere det internasjonale samfunnets ressurser for å påvirke situasjonen. Det er også en viktig del av bakgrunnen for at Sri Lanka har kommet opp i FN på forskjellige måter – altså de initiativene som er tatt fra enkeltland innenfor denne gruppen, hvor særlig USA har vært aktiv. Jeg vil legge til at jeg senest i forgårs diskuterte Sri Lanka med FNs generalsekretær, Ban Ki-moon, og i dagene før det med amerikanske ledere i Washington, for igjen å se på hva vi kan gjøre i denne helt kritiske situasjonen. Det Norge har kunnet bidra med, er ideer, synspunkter, innsikt, kjennskap til aktørene og framfor alt det at vi som eneste aktør i det internasjonale samfunn har en direkte linje til de tamilske Tigrene. Det er partene som kan løse problemet. Det internasjonale samfunnet kan sette press på dem og sterkt stimulere dem til å gjøre noe. Men det er partene selv som har våpnene, det er de som har ansvaret, og det er de som overfor historiens dom må stå ansvarlig for de valg de nå tar. Så det må ikke være noen tvil om at ansvaret ligger hos den srilankiske regjering og president Rajapaksa og hos de tamilske Tigrene og deres leder, Prabhakaran. Når det gjelder LTTE, har det vært telefonkontakt med de tamilske Tigrene hver annen eller hver tredje dag. Jeg har selv snakket med dem mange ganger, med deres politiske leder, Nadesan, som er inne i den lille stripen som Tigrene fortsatt kontrollerer, og med deres nyutnevnte utenrikstalsmann, Kumaran Pathmanathan. Budskapet til Tigrene har vært veldig klart og konstant: Dere har ingen rett til å hindre folk som er i denne sonen, og som ønsker å komme ut. Alle som er i sonen, må få lov til å komme ut. Det er det enkelte menneskes individuelle valg, og det er helt i strid med enhver folkerett å skyte folk som forsøker å komme ut fra dette området. Tilsvarende har vi hatt kontakt med den srilankiske regjering og fortalt dem at det er den srilankiske regjering selv, ikke noen andre, ikke Tigrene, ikke det internasjonale samfunn, som har definert dette som en ikke-angrepssone og en sikkerhetssone. Den srilankiske regjering kan, med all respekt å melde, ikke skyte inn i en sone de selv har bedt folk om å gå inn i og har erklært som en sikkerhetssone. For et par dager siden erklærte Sri Lankas regjering at de ikke ville bruke tunge våpen mot denne sonen, som de selv har erklært som en sikkerhetssone. Det skulle bare mangle! Nå ser det ikke engang ut til at det løftet blir respektert. De meldinger vi får, er at tunge våpen fortsatt brukes, kanskje i mindre grad, men likevel har de vært brukt. Men vi vet jo ikke dette helt sikkert, i og med at det er sparsomt med informasjon. Men det er Sri Lankas regjering som har definert sonen. De må respektere denne sonen. Det er en samstemt oppfordring fra det internasjonale samfunn, og det er også en samstemt oppfordring om at partene nå må finne en organisert politisk avslutning på det hele. La meg si at Sri Lankas regjering har valgt å mobbe det internasjonale samfunnet i dets respons på denne situasjonen. Tigrene har heller ikke vært hjelpsomme, men Sri Lankas regjering har valgt å mobbe det internasjonale samfunnet. De har konstant mobbet Norge over en lengre periode. Vi har – fordi vi synes det var viktig å kunne bidra i denne situasjonen – valgt å vende det andre kinnet til. De har tilskyndet mobbing av USAs Sri Lanka-ambassadør, Bob Blake, som får gjennomgå på en måte som nesten likner på hva jeg får gjennomgå der nede, og de viste fortsatt denne stilen ved å nekte Sveriges utenriksminister Carl Bildt adgang til Sri Lanka i går. Det internasjonale samfunnet må også sette seg ned og diskutere hvilke konsekvenser det skal få for Sri Lanka, når Sri Lankas regjering velger en slik holdning til det internasjonale samfunn, hvor alle de som forsøker å bidra til å løse denne ekstreme humanitære situasjonen, blir møtt med mobbing i stedet for en utstrakt hånd og samarbeid i en vanskelig situasjon. Vi må diskutere hvilke konsekvenser det kan få for forholdet mellom våre land og regjeringer over tid. La meg så til slutt si to ting om det langsiktige. Jeg er bekymret for den langsiktige utviklingen på Sri Lanka. På grunn av krigen er helt grunnleggende menneskerettigheter satt til side. Mange hundre mennesker er forsvunnet. Det er ingen reell mediefrihet, og det rapporteres ikke i srilankiske medier verken om tapstall eller om krigens lidelser. Vi ser ikke gråtende mødre, vi ser ikke døde barn, og det er klart at innsikten i hva som foregår, er veldig begrenset. Det farlige med dette er selvsagt de langsiktige konsekvenser det kan få for landet selv. Jeg er også bekymret for evnen til å finne en langsiktig løsning på denne konflikten, selv om vi må regne med at Tigrene nå er slått som en konvensjonell militær hær på Sri Lanka. Selv om vi må regne med at Tigrene ikke lenger kommer til å kontrollere noe landområde på Sri Lanka, er jo ikke det noen løsning på en langvarig etnisk konflikt. Bare gjennom evnen til å finne en langvarig løsning som skaper en inkluderende stat hvor både singalesere, tamiler og muslimer føler seg hjemme, kan man finne en løsning hvor ikke nye generasjoner vil bruke vold for å løse Sri Lankas problemer.