Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
Først vil jeg takke interpellanten, som i dag har tatt opp et av de glemte – for ikke å si et av de glemte okkuperte – områdene i verden, nemlig Vest-Sahara. Det er Afrikas siste koloni og en skamplett på verdenssamfunnet, en del av den daværende kongen av Marokkos drøm om et Stor-Marokko som inkluderte Vest-Sahara. Marokko rykket faktisk inn i Vest-Sahara mens området fortsatt var en del av Spania, i 1975. Dette dreier seg selvfølgelig også om store naturressurser – fisk, fosfat og mulige olje- og gassforekomster. I dag kontrolleres all økonomisk aktivitet av regjeringen i Marokko. De tilbyr skattelette til marokkanske settlere i Vest-Sahara. Utenlandske selskaper innen både petroleum og fisk har gjennom mange år hatt aktivitet i Vest-Sahara, selv om internasjonalt press og diverse aksjoner har ført til at en del har trukket seg ut. Vest-Sahara ligger mellom Marokko, Algerie og Mauritania, altså ut mot Atlanterhavet. Landet var spansk protektorat fra 1884 til 1975, kjent som Spansk Sahara. Spania trakk seg ut 26. februar 1976. Det var etter fascistenes fall og overgang til demokratisk styre i Madrid. Marokko og Mauritania tok da kontroll over området – som også interpellanten understreket. Mauritania trakk seg ut i 1979, men Marokko ble – og har strammet grepet. Den 27. februar 1976 ble Den saharawiske arabiske demokratiske republikk – SADR – proklamert av frigjøringsbevegelsen Polisario. Våpenhvilen mellom Marokko og Polisario i 1991 førte til en deling av Vest-Sahara, der tre fjerdedeler kontrolleres av okkupasjonsmakten. I dag lever flertallet av saharawiene i flyktningleirer i Tindouf-provinsen sørvest i Algerie. Det er sjelden medieoppslag om disse flyktningleirene. Folk som har vært der – inkludert flere fra Arbeiderpartiets ungdomsorganisasjon, AUF, som har jobbet med området lenge – sier at flyktningene mangler helt grunnleggende fasiliteter. De får ingen utdanning, de mangler bøker, og de mangler skrivesaker. Trolig er Algerie veldig lite interessert i å ha flyktningene i landet. De har selv oljeinteresser ved kysten og ønsker egentlig å få disse flyktningene tilbake til Vest-Sahara. Det å sikre alfabetisering og skolegang er viktig for den kollektive identiteten til det saharawiske folket. Slik kan også den oppvoksende slekt få en stemme, og snakke om hva som skjer med dem – hvordan de lever i leirene, og hva som skjer i Vest-Sahara. Marokko har for øvrig bygget en 2 700 km lang mur gjennom hele Vest-Sahara. Den er fire ganger så lang som den muren som står i Palestina, og den er beskyttet av noen av verdens absolutt største minefelt. FN har – som vi har hørt – prøvd helt siden 1991 å få til en folkeavstemning i Vest-Sahara om selvstendighet. Marokko sier naturligvis nei. Norge har ikke på noe tidspunkt anerkjent Marokkos anneksjon av Vest-Sahara. Jeg er glad for utenriksministerens klare utsagn om at han vil gi det råd til norsk næringsliv at man ikke bør drive næringsvirksomhet i Vest-Sahara. Dette er uendret fra den rød-grønne regjeringens tid. Jeg har også merket meg at utenriksministeren vil sette søkelys på den humanitære situasjonen og på de menneskerettighetsbrudd som foregår i Vest-Sahara. Det er også viktig at Norge jobber for at parlamentarikere, journalister og internasjonale observatører får bevege seg fritt i områder i Vest-Sahara. Den viktigste og mest prekære saken er oljeboring, som etter planen skal begynne i oktober. Dette vil kunne legge FN-sporet dødt – jeg vil vise til det som interpellanten sa – og vil fastlåse situasjonen. Riggen står nå i Sør-Korea. Det er viktig at oljeboringen ikke får begynne. Det er også viktig å øke norsk bistand – om jeg kan understreke det til slutt – når det gjelder både minerydding og humanitær hjelp i leirene. Regjeringen vil ha norsk bistand i færre land. Ikke la det gå ut over Vest-Sahara.