trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
Samtidig med at vi ser en akselererende klimakrise, er vi vitne til en vanvittig utryddelse av planter og dyr, en ødeleggelse av naturen som river bort livsgrunnlaget under beina på oss. Naturødeleggelsene er like farlig som klimakrisen. I dag er det våre inngrep i naturen som er den største trusselen mot artsmangfoldet. Men hvis vi ikke klarer å begrense konsekvensene av klimakrisen, vil også den bety dramatiske forandringer, utryddelse av arter og en massiv endring av naturen sånn som vi kjenner den. Om lag halvparten av Norges energiforbruk er i dag fossilt. Og det må bort når vi skal bekjempe klimakrisen. Da trenger vi økt satsing på energieffektivisering og vi trenger mer fornybar energi. Men vi må bekjempe klimakrisen uten at vi samtidig ødelegger vår verdifulle natur. I Norge blåser det i dag en kraftig debatt om vindkraft. Flere steder slåss folk for sine kjære naturområder. Dette er en viktig kamp, en kamp vi må ta på største alvor. Den nasjonale rammen for vindkraft som nå er til behandling, og som mange miljø- og friluftsorganisasjoner samt et stort flertall på Stortinget har bedt om, kan ikke bare behandles av regjeringen. Den må også behandles av landets nasjonalforsamling. Bare sånn kan vi sikre at folk og kommuner blir hørt på best mulig måte – at deres bekymring for sine naturområder blir tatt på største alvor. Derfor har SV i dag foreslått at den nasjonale rammen kommer til Stortinget. Vi håper at de som er bekymret for vår felles naturarv, vårt livsgrunnlag, støtter dette forslaget. Den nasjonale rammen for vindkraft må også bli en plan som verner våre verdifulle naturområder mot vindkraft der det ikke skal bygges. Det må slås klar og tydelig fast at det ikke skal bygges i urørte og verdifulle naturområder, samt at urfolks rettigheter må respekteres. Dette kan vi sikre gjennom at saken kommer til Stortinget.
Åslaug Sem-Jacobsen (Senterpartiet), 2019-10-04:
Jeg meldte meg til tjeneste i politikken i kampen mot sammenslåingen av hjemfylket mitt, Telemark, med et annet fylke, og med det fikk Telemark Senterparti sin første stortingsrepresentant siden 1993. Da jeg i min aller første trontaledebatt tok opp all sentraliseringen som innbyggerne i Telemark allerede hadde blitt rammet av, ramset jeg det opp mens jeg så på statsministeren. Jeg snakket om sentraliseringen av sykehustilbudet, av høyskolen, av fylkesmannsembetet, av nødsentralene og av politiet – og ikke minst ville det nå bli færre politikere til å representere hele fylket. Jeg så den gangen ganske intenst på statsministeren, fordi jeg hadde en forventning om at hun bare trengte å forstå hvordan politikken hennes rammet oss i distriktene – at det er helt feil kurs å lage større forskjeller mellom de store byene og resten av landet. Jeg fikk lite respons. Det fikk jeg også i fjor da jeg i samme debatt så samme veg og tok opp samme problemstilling. Da tenkte jeg at mangelen på respons på kritikken skyldtes at statsministeren og regjeringen ikke var interessert i høre om alle de negative konsekvensene, for de tror jo så innmari sterkt på at alt løses med stordrift. Når jeg står her i dag og nok en gang lufter den samme problemstillingen, gjør jeg det dessverre med avmakt, for jeg tror ikke lenger at mangel på respons på all kritikken mot sentraliseringspolitikken skyldes at statsminister og regjering ikke er interessert eller ikke forstår. Jeg – som mange andre – tror nemlig at de faktisk ikke bryr seg. For det må jo være det som er grunnen til at det nå heller pøses på med nye sentraliserende reformer og regjeringsbestilte rapporter, dømt til å føre til ytterligere sentralisering – av postombæring, av trafikkstasjoner og av domstolene. Man setter ned utvalg som foreslår å ta kraftinntektene fra kraftkommuner eller sette opp momsen på reiseliv og kultur. Begge deler vil ramme distriktene hardt! Det er foreløpig bare rapporter, men hvorfor er de bestilt, og hvorfor er mandatene som de er? Er det fordi konsekvensene for distriktene ikke er så farlig? Det virker slik. Det tydeligste eksemplet på at statsministeren og regjeringen ikke bryr seg, er at de ikke bare putter på nok penger i nærpolitireformen sånn at den kan bli vellykket. Politiet selv sier at det er ressursmangel som fører til at de ikke lenger kan gjøre jobben sin ute i distriktene. Hadde regjeringen brydd seg om just det, så hadde pengene kommet. Nå har vi hatt et valg hvor de rammede velgerne har sendt et sterkt signal om at de ikke liker at statsminister og regjering ikke bryr seg om dem. Jeg håper signalene tas på alvor. Jeg regner ikke med at mine signaler herfra tas, enda så mye jeg ser på statsministeren, men jeg ber om at man i alle fall tar signalene fra alle de distriktspolitikere fra regjeringspartiene som jeg møtte rundt om i valgkampen i år. De er ganske fortvilet. Både de og resten av innbyggerne i distriktene trenger flere og ikke færre statlige arbeidsplasser, gode nok tjenester og god nok politisk representasjon. Stopp denne sentraliseringsiveren, det er feil kurs.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
I Norges moderne historie er det Arbeiderpartiet, sammen med fagbevegelsen, som har stått for de store reformene. Det er de reformene som tok oss ut av fattigdommen. Det er de reformene som skapte det nye og moderne Norge etter verdenskrigen. Disse reformene var i sin samtid veldig kontroversielle og radikale. Høyresiden var konsekvent imot dem. Men disse reformene skapte velferd og sosial trygghet for vår befolkning, og samfunnet ble til for alle. Arbeiderpartiet har aldri stilt seg i veien for vitenskapen og hva den teknologiske utviklingen har krevd av omstilling, av produksjon og av samfunn. Dette har i befolkningen fått støtte og tilslutning, fordi vi alltid har tatt vare på dem som på grunn av omstillinger og nødvendige forandringer, har trengt samfunnets og politikkens støtte. En vektig side ved dette som alltid blir underkommunisert, også av høyresiden, er at dette har skapt en historisk høy og stabil verdiskaping i samfunnet. Beskyldningene i denne debatten om at Arbeiderpartiet mangler styringsansvar, er mildest talt uriktige, selvsagt, men de er urimelige, og det er fullstendig uten rot i virkeligheten, rett og slett bare et uttrykk for politisk agitasjon fra høyresidens side. Hele tiden blir det demonstrert at Høyre ikke aksepterer de store sammenhengene, ikke aksepterer at samfunnet må henge sammen, at man ikke aksepterer at samfunnet faktisk skal være til for alle – mer og mer, dessverre, vil jeg si. Det siste eksempelet – og det er bare et eksempel, men det kom bare akkurat da debatten begynte – er nemlig kuttene i arbeidsavklaringspengene for unge mennesker. Jeg hørte intenst i går på arbeidsministerens argumentasjon. Den er byråkratisk, den er teknokratisk, og den mangler den nødvendige politiske empati for å forstå hva slike kutt betyr. Vi tar fra dere 80 000–90 000 kr for at vi skal hjelpe dere på en annen måte. Det er sånn at jeg mange ganger lurer på hvorfor de gjør dette. Jo, de gjør det fordi de er Høyre-folk, rett og slett. Det er sånn Høyre-folk har tenkt i hele Norges moderne historie, derfor blir det som det blir. Fremskrittspartiet er selvsagt med, partiet for folk flest, som det heter. Til slutt vil jeg si: Venstre og Kristelig Folkeparti får klare seg så godt de kan.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2019-10-04:
«Det skal bo og arbeide folk i hele landet», ble trontalen innledet med. Skal vi få til det, må det følges opp med politikk. Mange av dem som flytter til byene, flytter fordi det er den eneste muligheten de har for å få arbeid – ikke fordi de har et ønske om å bosette seg i en by. For å sørge for at folk har en reell valgmulighet, må vi legge til rette for næringsutvikling og arbeidsplasser i hele landet. Selv om regjeringen sier de ønsker at det skal bo folk i hele landet, fører de en politikk for sentralisering. Gjennom kommunereform, regionreform, Nav-reform og politireform kutter de i midler til distriktsutvikling og vrir inntektene til kommunene fra de små til de store kommunene. I de nyeste forslagene fra de regjeringsoppnevnte ekspertutvalgene om domstolstruktur og vannkraftskatt videreføres denne sentraliseringstrenden. Målet om at folk skal bo i hele landet, følges ikke opp i politikken som føres – snarere tvert imot. Nå har vi nettopp hatt kommune- og fylkestingsvalg. Tusenvis av lokale folkevalgte er klare til å ta fatt på jobben med viktige oppgaver i kommunen sin, med å utvikle gode tjenester til innbyggerne, legge til rette for næringsutvikling og bidra til grønne løsninger. I den forbindelse håper jeg at de i tillegg til drahjelp fra Stortinget, skal få arbeidsro til å konsentrere seg om de viktige oppgavene de har fått, og ikke bli tvunget til å bruke tiden på nye diskusjoner om kommunesammenslåing. Alt henger sammen med alt. Summen av alle små og store sentraliseringstiltak er at samfunnet endres drastisk, og det skjer fort. Norge har hatt en aktiv distriktspolitikk som har virket. Stortingsflertallet er i ferd med å rive ned dette. At tjenester sentraliseres i sammenslåtte kommuner, er ikke skremselspropaganda fra Senterpartiet. Det er rene fakta. Erfaringene fra rundene på 1960-tallet, viser at i 60 av 70 nedlagte kommuner med mindre enn 1 000 innbyggere finnes det ikke lenger ett eneste sykehjem. I 10 av 70 er både sykehjem, barnehage og skole nedlagt. Frykten for at regjeringens politikk skal føre til at tjenester og trygghet skal forsvinne fra lokalsamfunn, er helt reell. Hvis vi mener at det skal bo folk i hele landet, er det et paradoks at det finnes byvekstavtaler, men ikke bygdevekstavtaler. Senterpartiet har tatt til orde for bygdevekstavtaler, en forpliktende satsing på norske distriktskommuner. Ved å satse 12 mrd. kr over en tiårsperiode på bygdevekstavtaler kan vi sørge for fokus på vekst – ikke bare i byene, men også i distriktene. Nå har vi hørt til det kjedsommelige i debatten at Senterpartiet svartmaler distriktspolitikken, og at innbyggerne er skikkelig fornøyd med distriktspolitikken som føres. Da er det besynderlig at Senterpartiet gikk fram fra 8,5 til 14 pst. ved valget, mens alle regjeringspartiene gikk kraftig tilbake.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
For noen dager siden sendte jeg et leserinnlegg adressert til landets nyvalgte kommunestyrerepresentanter om hva jeg rådet dem til å fokusere på i eldrepolitikken de neste fire årene. For denne fireårsperioden blir helt avgjørende for om vi klarer å lykkes med de oppgavene som følger med en aldrende befolkning. Slik jeg ser det, blir hovedoppgaven de neste fire årene å styrke de nederste trinnene i omsorgstrappen. Sykehjemsplasser vil fortsatt være viktig, men vi må bruke langt mer energi på de tilbudene som kan utsette behovet for en sykehjemsplass. Mine råd til kommunepolitikerne kan oppsummeres i fire hovedpunkter: Matglede og god ernæring: Når flere skal bo hjemme lenger, må vi ha et ekstra blikk på de hjemmeboende eldre de neste fire årene. Det er gjerne i hjemmet at underernæring oppstår. Dagaktivitetstilbud: Dette er særlig viktig for mennesker med demens og deres pårørende, men også for andre eldre som har behov for sosiale fellesskap. Åpne eldresentre med daglige aktiviteter bidrar til å holde eldre aktive og friske. Trygghetsteknologi som GPS og fallsensorer: GPS-klokker o.l. for mennesker med demens er viktig for å beholde friheten, samtidig som man kan føle seg tryggere når man er ute på tur. Sensorer på dører og senger kan gjøre tilsyn om natten mindre forstyrrende, og man kan redusere risikoen for fall og andre hendelser. Bygg eldretun og omsorgsboliger: Ikke alle har råd til å veksle inn den gamle og uhensiktsmessige boligen i en ny leilighet, og mange eldre med svekket funksjonsnivå trenger en lettstelt bolig med nærhet til kommunale tjenester. For at kommunepolitikerne skal få til dette, må vi fra Stortinget også stille opp med virkemidler og tilstrekkelige budsjetter, så jeg har også noen råd til regjeringen og eldreministeren: For det første trenger vi et solid kommunebudsjett i tillegg til regjeringens varslede tilskudd til sykehjemskjøkken. Det holder ikke med kjøkken hvis vi ikke har penger til både fagfolk og frivillige initiativ, som for eksempel «spisevenner». Vi trenger fortsatt tilskudd til å satse på dagaktivitetsplasser, og vi trenger å støtte kommunene som vil bygge trygghetsboliger. Det kan ikke bare være eldre med en velfylt lommebok som får muligheten til å flytte til en lettstelt bolig. Vi må satse på de lavere trinnene i omsorgstrappen, og da er disse to virkemidlene helt sentrale. Når kommunene skal ta i bruk flere teknologiske løsninger, trenger vi også en sterkere satsing på bredbånd og helseteknologiordning til kommunene. Mandag legges statsbudsjettet fram. Jeg har høye forventninger.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Jeg er togpendler. Hver dag reiser jeg sammen med tusenvis av andre på Østfoldbanen for å komme inn til Oslo på jobben. Hver morgen starter jeg med å sjekke Vy-appen. Går det som normalt i dag? Vi har over tid opplevd store problemer med lokaltogtrafikken i hovedstadsområdet, og særlig på Østfoldbanen, som jeg kjenner best. I det siste har det gått fra vondt til verre. Jeg er faktisk usikker på om det har vært én eneste stabil dag etter at årets buss for tog-sesong ble avsluttet. Når folk lengter tilbake til buss for tog, skjønner man at det er dårlig stilt. Det ustabile tilbudet skaper problemer i folks liv fordi man ikke kan stole på om man rekker jobben på morgenen og barnehagen på ettermiddagen. Men dette har også store samfunnsmessige konsekvenser. Dette er samfunnsøkonomisk sløsing. Det er sløsing med folks tid. Det er sløsing med verdifull arbeidskraft. Til et av mine mange utspill om Østfoldbanen fikk jeg følgende kommentar: «Da sjansen bød seg, sluttet jeg i fulltidsjobb i Oslo før sommerens buss for tog. Etter å ha forent arbeidslinjen med en upålitelig og underdimensjonert toglinje i 35 år. Phu! Hilsen fullt arbeidsfør forhenværende togpendler, nå frittgående «naver» med afp og lavere skatt(…) Sorry, samfunnet ...» (…) Dette har ikke velferdsstaten råd til. Vi må legge til rette for at folk orker å stå lengst mulig i jobb. Da er det ikke flere ståplasser på togene jeg snakker om, men et komfortabelt og pålitelig tilbud til pendlerne. Vi har heller ikke råd til at folk slutter å stole på toget og begynner å bruke bilen til jobb igjen. I hovedstadsområdet er samferdselspolitikken og kollektivtrafikken helt sentrale for å nå klimamålene. Oslo og Akershus har satt seg som mål at all trafikkvekst skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange. Jeg har prøvd å sykle også, jeg altså. Det tar for lang tid. Jeg peser fortsatt i bakkene opp mot Nordstrand når barnehagen i Ski stenger. Vi trenger flere tog, ikke flere selskaper. Vi trenger flere konduktører, ikke flere direktører. Vi trenger å komme oss på jobb, og vi trenger å rekke barnehagen.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2019-10-04:
Dette er opposisjonens debatt med mange forslag, og jeg vil bare kort redegjøre for hvorfor jeg vil stemme imot forslag nr. 28, om karakterbaserte opptak. Dette forslaget går til kjernen av det som driver meg i politikken. Det handler om å flytte makt og avgjørelser vekk fra politikere og byråkrater og over til hvert enkelt menneske. Det var det som gjorde at jeg engasjerte meg i politikk. Jeg mener det er mange gode grunner til at elevene bør få velge skole selv. Fritt skolevalg oppmuntrer elevene til å gjøre en ekstra innsats. Og for oss er det viktig at elever skal få velge gode skoler uavhengig av hvor de bor, og uavhengig av foreldrenes status og inntekt. Mens Arbeiderpartiet vil kjempe for at makten til å bestemme hvor en elev skal gå på skole, skal avgjøres av politikere og byråkrater, kjemper vi for at elevene skal ha friheten til å velge skole selv. En større desentralisering av makt enn fritt skolevalg skal du lete lenge etter, og jeg er spent på om Senterpartiet vil stemme sammen med oss for desentralisering, eller om de vil sentralisere denne makten.
Stefan Heggelund (Høyre), 2019-10-04:
Det er nå det skjer, dette er sjansen vi har, det er nå vi må handle. Norge står overfor to store utfordringer. Det ene er velferdsstatens bærekraft. Vi vet at eventyret som gir Norge ekstraordinært store inntekter, ikke vil vare evig. Det betyr at vi må omstille oss, og at vi må drive velferdsstaten på en bedre måte for å bevare den for framtidens generasjoner. Det handler bl.a. om å hjelpe folk raskere ut i arbeidslivet. Det handler om å hjelpe folk til å kunne forsørge seg og sine, og det handler om å ha respekt for dem som er i trygdesystemet, og sørge for at de får den oppfølgingen de har krav på. Ikke overraskende: Hver gang det kommer forslag om slike tiltak, reagerer venstresiden og kaller regjeringen usosial. Dette kommer fra partier som aldri har klart å bygge et velferdssystem som ikke dytter folk ut i ufrivillig utenforskap. Samtidig står verden overfor en klimakrise. Vi som sitter på Stortinget i dag, kommer til å bli dømt etter hva vi gjør for å løse den. Et konservativt parti vil aldri tillate at verden styres mot krise. Vi vet ikke nøyaktig hva som vil være konsekvensene av ukontrollerte klimaendringer, men vi vet at det er alvorlig. I Norge hører vi allerede bekymringer fra landbruket om uforutsigbare værforandringer. Globalt vil matproduksjon bli vanskeligere. Det biologiske mangfoldet vil bli mindre. Naturopplevelser vil ødelegges, vannressurser vil forringes, fattigdommen vil øke, og vi vil se større konflikter over naturressurser og økte flyktningestrømmer. Klimaet krever både nasjonale og globale tiltak. Nasjonalt må vi klare å se den omstillingen vi er nødt til å gjøre, både i sammenheng med arbeidsplasser og i sammenheng med en god klimapolitikk. Den situasjonen vi så i forbindelse med oljeprisfallet for noen år siden, kan bare være konturene av det vi kan se i framtiden hvis vi ikke klarer å gjøre Norge mindre oljeavhengig. I tillegg skal regjeringen levere en plan for hvordan vi skal kunne kutte 50 pst. av utslippene innen 2030 med Klimakur 2030-prosjektet vårt. Hver eneste sektor i Norge skal kutte utslipp, og det er noe nytt i norsk klimapolitikk. Det kommer med denne regjeringen.
Sheida Sangtarash (Sosialistisk Venstreparti), 2019-10-04:
Likeverdsreformen ble lansert i regjeringserklæringen den 29. januar 2019, og den skal «gjøre det enklere for familier som har barn med spesielle behov. Vi vil sikre like muligheter til personlig utvikling, deltakelse og livsutfoldelse for alle. Foreldre som venter barn med spesielle behov skal få en lovfestet rett til koordinator allerede under svangerskapet, inkludert rett til helhetlig veiledning og tilrettelegging. Vi skal forbedre BPA-ordningen og øke antallet VTA-plasser for å sørge at enda flere får mulighet til å bli inkludert i arbeidslivet og i samfunnslivet for øvrig.» Fra funksjonshemmedes organisasjoner etterlyses det en likestillingsreform. Likestilling betyr – i tillegg til likeverd – like rettigheter og like muligheter. Først og fremst er det mulighetene som skiller funksjonshemmede fra andre grupper. Regjeringen vektlegger likeverd, men det er ikke lenge siden regjeringspartiene stemte imot å inkorporere FNs konvensjon for funksjonshemmede i norsk lov. Konvensjonen ble innført for å sikre likeverd, like muligheter og like rettigheter også for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Regjeringen vil bedre koordineringen i tjenestetilbudet, men koordineringen er allerede hjemlet i helse- og omsorgstjenesteloven, pasient- og brukerrettighetsloven, spesialisthelsetjenesteloven, psykisk helsevernloven, Nav-loven, sosialtjenesteloven, opplæringsloven og introduksjonsloven. Det som mangler, er statlig styring med lovverk og økonomiske rammer, slik at tjenestene kan utøve sin plikt. Regjeringen vil bedre BPA-ordningen, men har til nå ikke rettet opp noen kjente svakheter. Hvis regjeringen vil styrke VTA-ordningen, har de anledning til det når forslaget til statsbudsjett for 2020 legges fram. Vi vet at 80 pst. av elevene med utviklingshemming går ut av skolen uten å ha en jobb å gå til. Det er positivt at regjeringen sier at de vil gjøre situasjonen bedre for funksjonshemmede og deres pårørende, men det er beklagelig at regjeringen ikke har tatt tak i saken før nå. SV forventer at regjeringens satsing kommer klart fram i regjeringens budsjettforslag for 2020.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Jeg vil ta med folk i denne sal hjem til Haugesund, til dyktige fagmiljø og ledelse ved Haugesund sjukehus. Sykehusene er juvelen i vårt samfunn og muligens den viktigste institusjonen i samfunnskontrakten vår. I forrige uke kunne vi lese i Haugesunds Avis at samtlige avdelingsledere tverrfaglig – unikt i så måte – ved medisinsk avdeling gikk ut og varslet om uforsvarlige driftsbudsjett, både de tidligere og de framtidige. Bekymringen var rettet til foretaksstyret og ledelse, gjennom forsiden på Haugesunds Avis og godt innhold i avisen. Jeg er veldig glad for at det varsles om urimelige budsjett. Jeg er glad for at både avdelingsledere og ansatte møtes med respekt fra både styret og administrerende direktør. Men grunnen til at jeg tar dette opp i dag, er at jeg er bekymret over deler av svarene. Situasjonen i Sykehus-Norge er slik at det heldigvis behandles flere enn tidligere, men uten at bevilgningene har økt tilsvarende. Det er også hovedsvaret fra ledelsen – en ærlig og oppriktig tilbakemelding om at bevilgningene ikke øker tilsvarende. Ansvaret for det ligger også i denne sal. Jeg har sterk tro på dialog og åpenhet. Jeg tipper at de som gikk ut, tverrfaglig, med dette budskapet, gikk noen runder med seg selv før de turte å gå så sterkt ut. De skal vite at når de først gjør det, skal vi på Stortinget lytte, vi skal lese, og vi skal ta situasjonen på alvor. Øverste ledelse, styret ved foretaket eller direktør skal også vite at når de tør å være så modige og gi et så ærlig svar om situasjonen, ja, da lytter vi, og vi skal agere. De er satt til å gjøre en oppgave innenfor urimelige rammer. Derfor er det med sterk forhåpning og tydelig forventning at også regjeringen har lyttet, og at de mandag tilgodeser i budsjettet for 2020 en bedre driftshverdag for modige ansatte og ledelse ved Helse Fonna så vel som i resten av Sykehus-Norge. Vi må rigge Helse-Norge for framtiden. Det må være mulig å drifte innenfor de budsjett og forventninger som gis herfra, fra foretaksledelse eller fra direktør. Vi må gi trygghet for at de kravene blir fulgt opp med bevilgninger som er realistiske.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-10-04:
Vi har ikke kommet helt til slutten av debatten ennå, men det er mange temaer her som fortjener litt mer oppmerksomhet, og jeg har tenkt å kommentere et par av dem. Det ene er det forslaget til endringer i kraftbeskatning som Sanderud-utvalget nå har kommet med. Det er et forslag som jeg nok tror er Finansdepartementets drøm, at man endelig, etter så mange år, skal ha mulighet til å få avviklet de lovfestede rettigheter som kommuner har til konsesjonsavgift og konsesjonskraft. Det hadde jo vært en drøm å få de inntektene konvertert direkte inn til statskassen, slik at staten etterpå med milde hender kunne få dele ut til kommunene. Vi får håpe at alle de reaksjonene som har kommet, kan gjøre at man kan få stoppet et slikt forslag. Det er reaksjoner både i opposisjonen og i regjeringspartiene, fordi det som utvalget også har klart, er det kunststykket å samle kraftkommunene og kraftbransjen i en unison motstand mot forslaget. Grunnen til det er ikke bare at de fratar kommunene kraftinntekter, men de svarer jo ikke på den oppgaven som energibransjen ba om når det gjaldt å øke verdiskapingen i vannkraftsektoren, for det energiselskapene var opptatt av, var ikke å ta vekk de lokale kraftinntektene. Det de var opptatt av, var innretningen av grunnrenten og grunnrentebeskatningen. Det er jo det som er problemet med å få realisert de kanskje fire–fem TWh-ene som kan ligge i rehabilitering og modernisering av norsk vannkraft. Det at de ikke svarte på den oppgaven, har ført til at man har fått en unison motstand i hele bransjen, både i kraftselskapene og kraftkommunene. Senterpartiet har fremmet en rekke klimaforslag her i dag, og det har vi gjort fordi vi mener at det er nødvendig at en nå må inkludere internasjonal flytrafikk i klimaansvar på en annen måte enn det en har klart å gjøre. Det gjør vi fordi vi mener at Norge har større muligheter i dag til å bidra til klimafinansiering på energisiden, særlig i framvoksende økonomier. Det mener vi fordi vi mener at det mangler en plan for hvordan en skal øke opptaket av karbon i skog, og den planen trenger vi når vi ser på hvordan den netto bindingen kommer til å bli redusert det neste tiåret. Så er det mange sider ved klimadebatten. Jeg har sagt det tidligere, og jeg mener det fortsatt; jeg er ikke så opptatt av debatten i debatten, men jeg er opptatt av at klimadebatten ikke må være på utsiden av resten av den politiske debatten. Den må fungere sammen med andre viktige mål for samfunnet. Vi må bli flinkere til å skille mellom smått og stort i klimadebatten, og vi må ikke bare vifte med pekefingeren, men legge til rette for den omstillingen som er nødt til å komme i klimasammenheng. Der er det mange gode tiltak som en har mulighet til å iverksette.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-10-04:
Det har vært noen trekk ved denne debatten som har vært interessante. Det har vært en debatt som er merkelig frakoblet det valget vi nettopp har vært igjennom. Valget ga jo noen klare signal. Det ga bl.a. en klar beskjed om en annen retning enn sentralisering, men det har på en måte vært helt fraværende i disse to dagenes debatt. Derimot har mange av regjeringens talere vært oppgitt over opposisjonen, og særlig Senterpartiets syn når det gjelder sentralisering. Regjeringspartiene bør bekymre seg mer for velgerne enn for opposisjonen i denne salen. Det er mulig at Høyre finner trøst i begrepet «styringsparti» – for øvrig et nokså nytt begrep i norsk politikk – men heller ikke det er de etter dette valget i svært mange av Norges kommuner. Det regjeringen ser ut til å forvente, er at folk skal forholde seg til det mantraet som stadig har gått igjen i denne debatten, om at det går så godt. Men problemet til regjeringspartiene er at de ikke lytter. De lytter ikke til bl.a. bunadsgeriljaen og til de andre sterke reaksjonene som har kommet – om nedlegging av høgskoler, om rovviltpolitikk som er ute av kontroll, om en politireform som ikke fungerer. Bunadsgeriljaen er et eksempel og et symbol. De er her i dag og venter på at Stortinget skal stemme på Senterpartiets forslag om ikke å legge ned fødeavdelingen, og de reagerer på utviklingen. Folk kommer ikke til å akseptere den planmessige nedleggingen i offentlig sektor som vi har sett i Distrikts-Norge de siste årene. Folk kommer ikke til å akseptere et a- og b-lag når det gjelder grunnleggende beredskap i Norge, infrastruktur og tjenester. Det er problemet – ikke opposisjonen i Stortinget. Det andre merkelige trekket ved debatten er noe som representanten Svein Roald Hansen har pekt på, nemlig at regjeringspartienes talspersoner i denne debatten har snakket mer om sin egen partipolitikk enn om regjeringsprosjektet. Og det er kanskje betegnende for den situasjonen vi er i. Jeg må også si at jeg synes det er litt bemerkelsesverdig å se på Høyre-fundamentalismen når det gjelder EU og EØS. Ikke engang å gå igjennom handlingsrommet i dagens EØS-avtale kan en altså reflektere over fra Høyres side. Ikke engang å skaffe seg kunnskapen vil en være med på. Jeg mener det er grunnlag for å gi ros til Arbeiderpartiet for at de vil stemme for et slikt forslag. Når det gjelder stemmeforklaring, vil Senterpartiet stemme for alle løse forslag unntatt forslag nr. 1, der vi isteden velger å stemme for Arbeiderpartiets forslag. Vi stemmer heller ikke for forslagene nr. 24, 30, 31, 38, 41 og 42. Vi ber om at forslag nr. 6 blir gjort om til et oversendelsesforslag med de endringer av teksten som følger av det.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-10-04:
La meg først få lov til å kommentere til representanten Grøvan, som påpekte at det var ulikheter mellom opposisjonspartiene. Ja, det er jo ikke så veldig oppsiktsvekkende, vi er ulike partier og har ikke noe forpliktende samarbeid. Det som er mer oppsiktsvekkende under denne debatten, er at regjeringspartiene og representanter fra regjeringspartiene har gitt uttrykk for helt ulike ting – ulike ting fra hverandre, og ulike ting fra det som er det felles regjeringsprosjektet. Nei, ting står ikke stille i Norge. Norge omstiller og har bestandig gjort det. Det er mange driftige folk i Norge som har bidratt til den omstillingen. Vi har vært gode på det i Norge, og det er fornuftig. Det denne regjeringen gjør, er noe helt annet. De driver en systematisk og planmessig sentralisering av dette landet, og regjeringen har bekreftet i dag at de vil gå videre med høringer omkring kraftskatt og domstoler. Statsministeren erkjenner faktisk for første gang i salen i dag at hun sentraliserer, at regjeringen sentraliserer, at hennes omstilling er en avvikling og flytting av tjenester til de store byene. Det er ikke naturgitt at du skal legge ned nesten to tredjedeler av domstolene i Norge og flytte dem til de absolutt største byene i Norge. Det er ikke naturgitt, det er en politisk beslutning. Det er ikke naturgitt at du skal overkjøre det flertallet i Finnmark som ønsker å bestå som eget fylke. Det er ikke naturgitt at du skal akseptere nedlegging av ambulanser, fødeavdelinger, sykepleierutdanningen i Sandnessjøen og Høgskolen i Nesna. Det er politiske beslutninger. Men det er nok slik at det har blitt for dyrt for Høyre å ta vare på Norge. Høyre har blitt et parti som tror på deler av Norge. Senterpartiet tror på hele Norge.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-10-04:
Jeg tror det er dette som Høyre ikke forstår, men som folk forstår: Dette er ikke bare noe som skjer, det er ikke bare en utvikling som går sin gang. Jeg tror folk flest forstår at dette er en planmessig, styrt og systematisk tenkning fra Høyre og Fremskrittspartiet i regjering. Vi la merke til det allerede i 2014. De ulike sentraliseringsreformene har kommet på rekke og rad, og alle har hatt det samme resultatet: Man skal avvikle i Distrikts-Norge og bygge opp rundt de store byene. Det er politireformen, det er kommunereformen, det er fylkesreformen, det gjelder sentrale beredskapstjenester, og nå står altså domstolene for tur. Det er et ledd i akkurat den samme typen tenkning. Det har ikke kommet seilende på ei fjøl – dette er en planlagt utvikling, som Høyre og Fremskrittspartiet har stått for. Det som var interessant i det forrige replikksvaret fra statsministeren i dag, er at hun for første gang erkjente at hun ønsker og mener at det er riktig med en sentralisering. Det var i grunnen litt nytt, for det har Høyre på en måte prøvd å unngå å ta så klart stilling til. Det har vi fått avklart i denne runden, og det er interessant. Det er også derfor jeg sier at Høyre ikke lenger tror på Norge. Høyre tror på deler av Norge, for de synes det er for dyrt å forholde seg til folk i hele Norge og de tjenestene som folk i hele Norge bør ha krav på.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2019-10-04:
Jeg tror at i denne runden ser vi egentlig Høyres sanne ansikt. Jeg tror vi ser Høyres sanne ansikt: De synes egentlig det er helt greit å bygge ned offentlig sektor. Da er det lettest å starte i distriktene, og derfor begynte de der. Og det er klart det er planmessig, det som har foregått siden 2014 – det er klart det er det. En startet med politireformen, en fortsatte helt bevisst med kommunereformen og regionreformen, en gjorde mye på beredskapstjenesten og ambulansetjenesten – og på fødeavdelinger i tillegg – og så kommer en nå med domstolsreformen, som regjeringen har bekreftet at den vil gå videre med. Statsministeren sier at en har flyttet ut mange statlige arbeidsplasser. Poenget er at det er hundrevis av statlige arbeidsplasser som nå forsvinner fra distriktene, og hvis en går videre med Domstolkommisjonen, kommer nye hundrevis av statlige arbeidsplasser til å forsvinne fra distriktene. Det er også litt avslørende når statsministeren snakker om viktig velferd som om det handler om å administrere hverandre. Det meste av det som skjer i offentlig velferd i distriktene, handler om velferdstjenester; det handler ikke om å administrere hverandre. Og de små kommunene er gode kommuner, særlig på de brede velferdsoppgavene, som eldreomsorg, barnehage, grunnskole – det er de gode på, bedre enn mange av de store kommunene. Allikevel er stordrift Høyres eneste løsning. Når det gjelder politireformen, er nesten ingen av de ansatte fornøyd. En snakker fra Politiets Fellesforbunds side om at i elleve av tolv politidistrikter er det nå krise. En gir slipp på viktige sider av politiets virksomhet, som lokalkunnskap og forebyggende arbeid, uten en grundig og gjennomgående diskusjon. Så sa statsministeren at hvis vi ikke sentraliserer nå, blir det enda sterkere sentralisering senere. Ja, det er der vi i Senterpartiet skiller lag med Høyre, for Senterpartiet tror at en annen politisk retning er både mulig og nødvendig. Vi er ikke fatalister, slik Høyre er. Vi ønsker å skape et samfunn der en har likeverdighet over hele landet.
Tom-Christer Nilsen (Høyre), 2019-10-04:
Senterpartiets representant i næringskomiteen Geir Adelsten Iversen holdt tidligere i dag et innlegg som var lavmælt, men svært dramatisk. I innlegget beskrives en tid «fram til kvoteregimet ble innført» med masse aktivitet, og at det nå nesten ikke er aktivitet i det hele tatt i fiskeriene og landindustrien i Finnmark. Dette er slik jeg opplever det, en historieskriving med falske fargestifter. Fiskeri- og sjømatindustrien medfører en fantastisk aktivitet langs hele kysten, og regjeringen har lagt fram egne strategier for økt aktivitet. Vi har en ganske god oversikt over hvor mye arbeidsplasser og ringvirkninger som skapes, og så skal jeg være enig med Adelsten Iversen i at vi ønsker å skape enda flere. Men tilbake til nostalgien fra før kvotene ble innført: Da torskefisket ble lukket i 1990 – det er det jeg går ut fra at man mener når man sier før kvotene ble innført – var det fordi bestanden kollapset på grunn av overfiske, og kostnadene ved å ro fiske i Nord-Norge var høyere enn inntektene. Smak litt på det. Fiskeren kom fattigere tilbake fra feltet enn da han dro ut. Den aktiviteten som beskrives av Adelsten Iversen, hadde lenge vært av et slikt omfang at bestanden av torsk var nær ødelagt. Og slik er historien bak de norske kvoteregimene; de har vært et svar på overfiske. Overfiske kan gi mye aktivitet, men som vi vet: Når fisken blir borte, er det ingen aktivitet. Siden 1990 har kvoteregimet skapt en lønnsom og sterk fiskerisektor, bl.a. i Finnmark. En artikkel i Fiskeribladet viste at utviklingen de siste 20 årene har gitt mer fisk til Finnmark, og dersom man gikk tilbake til situasjonen rundt årtusenskiftet, ville Finnmark relativt sett miste mellom 8 000 og 10 000 tonn fisk, eller i området 100 sjarker. Finnmark vinner altså på dagens kvoteregime. Noen kommuner i Finnmark har fått mindre fisk, men da er det fordi en annen kommune i Finnmark har fått mer. Vardø hadde 150–160 tonn mindre fisk fanget i 2015 enn i 2000, men nabokommunen Båtsfjord hadde en økning som var nær 30 ganger høyere, og landingen av fersk torsk ble nær tredoblet i den kommunen. Tilsvarende hadde Nordkapp noe mindre, men Hasvik hadde nær fire ganger mer landet fersk torsk i 2015 enn i 2000. Det har gitt grunnlag for en sterk landindustri, bl.a. i Båtsfjord. Det å sammenligne dette med et ikke-bærekraftig fritt fiske er ikke reelt. Man må huske på at et fritt fiske er fritt fiske for alle. I praksis betyr det slutt for heltidsfiskeren. Innlegget kan vanskelig tolkes som annet enn at man mener at fartøykvoten i fiskeriene burde vært fjernet. All erfaring og all forskning tilsier at dette vil medføre bestandskollaps, svart hav og slutt for fiskeri som næring. Spørsmålet er da: Mener representanten Adelsten Iversen at kvotene skal bort, og at det skal være fritt fiske? Og er det denne gangen slik at han snakker på vegne av seg selv, eller på vegne av partiet?
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
I Aust-Agder har vi mye å være stolte av. Noe av det vi setter høyest, er sykehusene våre. Derfor er jeg glad for at den nye direktøren ved Sørlandet sykehus har sagt at hun vil utvikle alle de tre sykehusene på Agder – også sykehuset i Arendal. Utfordringen til sykehusdirektøren er imidlertid ikke at hun har fått så mye penger at hun ikke vet hvor hun skal starte for å få til denne utviklingen. Ikke starter hun på null heller. Hun skal få til utvikling gjennom å starte med 178 mill. kr i minus. Slå den. Selvsagt vil jeg også at Sørlandet sykehus skal ta i bruk ny teknologi, jobbe smartere og mer effektivt. Ingen pasienter vil vel ligge på sykehus lenger enn det som er nødvendig. Men å skape positiv utvikling og enda bedre pasientbehandling når en skal kutte nærmere 200 mill. kr, er alt annet enn enkelt. De aller fleste sykehus i Norge kjenner nå på den utfordringen som de trange rammene fra denne regjeringen gir. Da blir det vanskelig å få råd til å investere i den mest moderne teknologien og ta i bruk nye, dyre, men effektive medisiner i pasientbehandlingen. Arbeiderpartiet har gjort noe med denne utfordringen. Hvert av de siste årene har vi lagt opp til en økonomisk vekst for sykehusene på 3 mrd. kr i vårt budsjett. Bare i år ville Sørlandet sykehus fått om lag 60 mill. kr mer til å drive god pasientbehandling. Fakkeltogene for sykehuset i Arendal har vært store. Det er ikke uten grunn. En er ikke vant til at det ligger en vilje til å utvikle – framfor å avvikle – sykehuset vårt. Historien har dessverre for mange eksempler på at det har gått feil vei for sykehuset i Arendal, enten det handler om reduksjon innen nevrologi og slagbehandling, eller nyfødtposten, som forsvant fra sykehuset for noen år siden. I Kristiansand bygges det nå et nytt psykiatribygg. Konsekvensen er at tilbudet i Arendal innen barne- og ungdomspsykiatri skal avvikles når det nye bygget står ferdig. Da er det kanskje ikke så rart at folk blir litt skeptiske. For noen måneder siden utfordret jeg helseministeren på om det ville bli gjennomført en evaluering av nyfødtposten ved sykehuset i Arendal, som ble flyttet. En nyfødtpost kan ha særlig stor betydning for de ikke-planlagt risikofødslene. Evalueringen av nyfødtposten er nå i gang, men hvor reell er da muligheten for å få på plass igjen nyfødtposten når kassen er tom? Folk i Aust-Agder og i Arendal er stolte av sykehuset sitt. Derfor er vi også redde for det når budsjettøksen slipes nok en gang. Vi trenger ro og utvikling rundt sykehusene våre. Dessverre har dagens helseminister og regjering gjort det krevende å lykkes med dette. I trontalen sier regjeringen at trygghet er et viktig mål, og at en vil styrke beredskapen. Sørlandet sykehus og resten av Sykehus-Norge trenger at regjeringen viser at den faktisk mener alvor med disse ordene når statsbudsjettet legges fram om noen få dager.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2019-10-04:
Rettferdighet er noe som de aller fleste er opptatt av. Rettferdighet er domstolenes kanskje viktigste rolle. Denne uken er det to saker som virkelig har trigget folks rettferdighetssans. Den ene er forslaget fra regjeringens domstolkommisjon om å legge ned 38 domstoler, der også Agder rammes hardt. Den andre saken handler om kraftbeskatningen. Fra kommuner på Agder har jeg fått massive tilbakemeldinger. Hvor er rettferdigheten i å ta fra små distriktskommuner de inntektene som gir dem mulighet til vekst og utvikling? Jeg skal bruke et bilde som jeg håper særlig Kristelig Folkeparti-representantene i denne salen vil forstå: Det som denne regjeringen holder på med i distriktspolitikken, føles som Davids kamp mot Goliat. Det er helt lov for regjeringen å heie på Goliat, men særlig sympatisk er det ikke. For alle dem som heier på David i distriktspolitikken, og som har et håp om at David og Goliat ikke trenger å slå hverandre i hjel, men heller kan leve sammen som «by og land – hand i hand», er det bare å heie på oss i opposisjonen.
Dagfinn Henrik Olsen (Fremskrittspartiet), 2019-10-04:
I går var en av Senterpartiets representanter fra Nordland oppe på talerstolen og etterlyste handling for Nord-Norge fra regjeringen. Som nordlending bestemte jeg meg for å ta oppfordringen fra Senterpartiets representant. Det går godt i Nordland og Nord-Norge. Siden Fremskrittspartiet fikk samferdselsministeren i 2013, har bevilgningene til riksveiinvesteringer i nord blitt tredoblet. Næringslivet satser og investerer som aldri før, og arbeidsledigheten i landsdelen er rekordlav. Det som forundrer meg med representantens innlegg, hvor han beskriver en vanskelig situasjon for Nordland fylkeskommune på bakgrunn av at fylket overtok 4 100 km fylkesvei, er at representanten fra Senterpartiet ser ut til å ha glemt hvem som egentlig har skylda for situasjonen. Da Senterpartiet satt i regjering, ble forvaltningsreformen vedtatt – en reform som medførte at ansvaret for og styringen med 17 000 km riksvei og flere fergesamband ble overført fra staten til fylkene. Dette var veistrekninger med et betydelig vedlikeholdsetterslep, og reformen ble gjennomført uten at fylkene fikk tilstrekkelig med økte ressurser for å ivareta sitt nye ansvar. Dette skjedde altså på Senterpartiets vakt. Dette er en gjenganger fra Senterpartiet. De snakker høyt om sentralisering og manglende vedlikehold på fylkesveier. Det er på grensen til komisk når de forsøker å løpe fra sitt ansvar – fortere enn brødrene Ingebrigtsen til sammen. Jeg er så heldig at jeg kommer fra dette mulighetens fylke, og gjennom Fremskrittspartiets deltakelse i regjering har vi satset hele veien på samferdsel – også på fylkesveier. Fra vi kom inn i regjeringskontorene, har summen til fylkesveiene økt hvert budsjettår. For 2019, sammenlignet med 2013, er økningen på 1 milliard. Etter høstens fylkestingsvalg er det bare å konstatere at Senterpartiet vil fortsette å styre Nordland fylke og fylkesveiene. Det er da lov å håpe at de store ordene som partiet brer om seg med i hovedstaten, blir fulgt opp gjennom praktisk politikk i Nordland. Senterpartiet har sittet med fylkesråden for samferdsel i fire år i Nordland. I løpet av disse fire årene har Senterpartiet gjort hverdagen vanskeligere for nordlendingene ved ikke å sette av tilstrekkelige midler til fylkesveiene, ved å legge ned båt- og fergeruter, ved å legge ned skoletilbud og ved å legge ned tannlegekontorer. Slike politiske prioriteringer gjør det vanskelig å leve det gode liv i distriktene i Nordland. Pengesekken er stor, men det viser seg at det er lettere å rope på regjeringen og alle andre for å komme og rydde opp i eget rot og for manglende prioriteringer over flere år. Så vil jeg gjerne få gi en stemmeforklaring til forslag nr. 9, fra Senterpartiet. Fremskrittspartiet kommer til å stemme mot dette forslaget. Det er et godt forslag, men det blir ivaretatt av bompengeavtalen som ble inngått mellom regjeringspartiene i sommer.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2019-10-04:
Det har vært interessant å følge debatten. Representanter fra Høyre og Fremskrittspartiet kives om å kritisere Senterpartiet. Jeg vil svare på et par ting. Representanten Tveiten Benestad fra Høyre mener regjeringen tar ansvar, men at vi i opposisjonen tillegger dem intensjoner for reformer og nedsatte utvalg som de ikke har. I neste vending påpeker hun at gamle strukturer ble laget i en annen tid og må endres for å endres. Jeg tenker at det hun sier, står for seg selv når det gjelder hva regjeringens intensjoner er. For å gjøre det krystallklart, selv om det ikke burde være noen som helst tvil etter alle initiativ Senterpartiet har tatt, så er Senterpartiet for endring, så lenge det ikke blir pålagt og tvunget igjennom. Man må vite hvilke problemer man skal løse, og hvordan, før man setter i gang endringer. De problemene dagens regjerings svarer på nå, er deres egen ideologi og interne konflikter. Regionreformen med Viken, Troms og Finnmark, Hedmark og Oppland er blant de utfallene som er presset fram uten god vurdering av konsekvensene. Representanten Gustavsen fra Fremskrittspartiet spør Senterpartiet om vi mener alt var bedre før, og refererer til politireformen. Jeg vil si at det er mye vi kan lære av hvordan ting var før, men det viktigste med politireformen er jo å forstå at veien fra tegnebrettet og teorien over til praksis og virkelighet er lang. Fagfolks og innbyggernes opplevelser taler for seg, og enkelte steder opplever folk at beredskapen faktisk var bedre før. Dette er alvorlig. Vi vil ta verden framover, ikke bakover. Vi skal ikke spare oss til fant. Klima og miljø er et annet felt hvor Senterpartiet er ambisiøse. Det blir spekulert om at det ikke er plass til unge kvinner med store ambisjoner for et grønnere samfunn i Senterpartiet. Det kan jeg avkrefte en gang for alle; vi får god plass og kommer til med meningene våre. Vi vil ha trær i arbeid framfor trær som råtner på rot og slipper ut nesten samme mengde CO 2 . Vi vil ha kortreist mat fordi mat må vi ha for å leve. Vi vil ha kortreist energi, fordi energi taper seg ved transport. Jeg er stolt over å være senterpartist. Et historisk godt valgresultat høsten 2019 gir grunn til å glede seg over hva våre folkevalgte vil utrette i hele landet når det gjelder tjenester nær folk.
Steinar Ness (Senterpartiet), 2019-10-04:
Ei hovudforteljing frå regjeringspartia sine medlemer, og særleg Høgre sine medlemer, i denne debatten har vore å fortelje om vellukka bedrifter som går godt kringom i heile landet. Dei finst det mange av, og vi er alle glade for det. Ei av bedriftene det ofte vert vist til, både i og utanfor dette huset, er Brødrene Aa i bygda Hyen i Gloppen i Sogn og Fjordane. Dei har vore banebrytande i arbeidet med å byggje båtar i karbonfiber og fokuserer på miljøvenlege prosjekt med elektrisitet som drivkraft i arbeidet sitt no – underforstått skal både dei og vi innbyggjarar i landet vere takksame for regjeringas politikk som har leia fram til at bedrifta går så bra. Eg har sjølv vore på besøk hjå denne bedrifta. Ho vart etablert i 1947. Ho overlevde Gerhardsen, Borten, Korvald, Bratteli – og alle seinare regjeringar, og eg er overtydd om at ho òg vil overleve regjeringa Solberg med god margin. Når eg har vore på besøk der, har eg ikkje fått som svar éin frå bedriftsleiinga at dei ynskjer meir skattar og avgifter, men eg har heller ikkje fått som ynske nummer éin det motsette. Bedriftsleiinga der har vore oppteke av heilt andre spørsmål. Særleg tre faktorar har vorte løfta fram når eg har møtt dei, men kanskje har dei sagt noko anna til representantane frå regjeringspartia. Det eg har fått høyre om, er at dei treng tryggare veg til bygda Hyen i Gloppen. Det andre eg har fått høyre om, er at breiband er viktig. For bedrifta sin del er det på plass, men innbyggjarane i Hyen, dei som skal arbeide på fabrikken, treng òg breiband i heimane sine for å kunne byggje og bu der i framtida. Det tredje dei seier, er at skal dei vere attraktive for arbeidskraft, at folk skal kome og busetje seg der, ja, så må dei ha tenester nær folk. Det er viktig for at dei skal lukkast. Dette er ein noko annan bodskap enn det som gong på gong på gong vert trekt fram frå talarane frå regjeringspartia. Så eg er framleis litt usikker på evna til å lytte og ta innover seg den kvardagen som mange opplever.