Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2011-04-28:
Det er snart ti år siden Talibans fall i Afghanistan. Utenriksministerens redegjørelse favnet bredt, men hadde tre fokuspunkter. Hans beskrivelse av bakgrunnen for engasjementet var enklest, beskrivelsen av status i dag var mer motsetningsfylt, og beskrivelsen av framtidsutsiktene kan vel sies å være mest usikker. Den internasjonale væpnede intervensjonen i Afghanistan var opprinnelig et svar på Al Qaidas terrorangrep mot World Trade Center i New York. Hovedformålet var å hindre at terroristbevegelser igjen får bruke Afghanistan som et fristed for å planlegge og gjennomføre internasjonale terroraksjoner. Senere ble den militære intervensjonen fulgt opp med et omfattende sivilt utviklingsengasjement. Det skyldes at man så at hovedformålet ikke lot seg oppfylle ved militær innsats alene – det trengs også en bred samfunnsutvikling og politiske løsninger. Kristelig Folkeparti støtter dette synet. Det som etter min vurdering ble underkommunisert i redegjørelsen, var at dette brede engasjementet involverte mange aktører som hadde ulike formål. Noen hadde et mer humanitært fokus, andre et økonomisk utviklingsfokus og/eller forskjellige politiske motiver. Langt fra alle aktører har hatt det samme militære sikkerhetspolitiske hovedfokus. Derfor vil ikke alle istemme utenriksministerens utsagn: «Det er ikke et selvstendig mål å drive statsbygging». Vi bør erkjenne at formålene har vært noe ulike. Da kan vi også lettere forstå hvorfor Afghanistan-debatten gjennom snart ti år har vært så motsetningsfylt. Så til dagens status – ja, den er slik utenriksministeren oppsummerte: «Det har vært fremskritt og tilbakeskritt.» Og tilbakeslagene får ofte størst oppmerksomhet. Det nokså negative inntrykket som dette gir, må korrigeres. Det er jeg enig i. Eksemplene på sosial og økonomisk framgang viser det. Men ett hovedproblem er ikke til å komme unna. Tross den enorme militære innsatsen har sikkerheten for sivilbefolkningen og humanitære aktører i senere år blitt forverret. Det gjelder bl.a. i Faryab-provinsen, hvor Norge har sitt tyngste militære engasjement. La meg ellers understreke tre sentrale poeng der jeg er helt enig med utenriksministeren: Det er viktig å se Afghanistan-konflikten i et regionalt perspektiv, og spesielt i forhold til områdene rundt grensen til Pakistan. Det er viktig å sette et klart skille mellom humanitær innsats, utviklingsinnsats og militær innsats. Vi må beskytte det humanitære rom. Det er bra at et slikt syn som Norge har stått for, nå vinner gjenklang blant flere. Og det må i krigføringen legges stor vekt på å unngå sivile tap. Her ser vi forskjeller i innstilling – over 80 pst. av sivile drepte skyldes, ifølge FN, opprørernes virksomhet. Bare 16 pst. skyldes afghanske sikkerhetsstyrker og ISAFs innsats. Også det er for mange sivile offer. Men forskjellen er markant, og det er et tankekors at dette ikke har gjort sivilbefolkningen enda mer negativ til opprørerne. Framtidsutsiktene er usikre. Det er fastsatt prinsipper om afghansk eierskap og overføring av ansvar til afghanske myndigheter. Dette har bred støtte. Men vi må innse at de lokale politiske overlevingsallianser som da blir valgt, vil kunne føre til mer av slikt som vi ikke liker – på områder som menneskerettigheter, demokrati og kvinners likeverd. I fjor vedtok NATO-toppmøtet at utenlandske kampstyrker skal være trukket helt ut i 2014. I lys av det som er sagt av forskjellige debattanter her i dag, går jeg ut fra at utenriksministeren kan bekrefte at dette er noe regjeringen fullt og helt står bak. Likevel mener jeg også at det «er for tidlig å si noe sikkert om hvordan NATOs innsats i Afghanistan vil se ut om to, fire eller seks år». Men noe vet vi: Uttrekking vil kreve politiske forhandlingsløsninger og interne politiske allianser som er sterke nok til å skape mer stabilitet internt i landet. En av de tyngste beslutningene politikere tar, er å sende personell ut i skarpe oppdrag, hvor de må sette liv og helse på spill – i landets tjeneste. La meg derfor sterkt istemme den dype respekt som utenriksministeren i sitt innlegg uttrykte for den innsatsen soldatene gjør, og framheve vårt engasjement for å styrke tilbudet til de krigsveteraner som pådrar seg fysiske eller psykiske skader. De offer noen enkeltpersoner og familier må tåle, må vi som samfunn søke å bære solidarisk.