Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-02-20:
Den situasjonen som nå eksisterer med hensyn til Irak, preges av en dyp bekymring for hva som kan skje. Ingen ønsker vold og krig, alle vil selvsagt ha en fredelig løsning. Men vi vil også ha avvæpning, vi vil ha trygghet, og vi vil ha sikkerhet for at et av verdens verste diktaturer ikke besitter våpen som kan drepe og skade millioner av mennesker, ikke bare i eget nærområde, men over hele kloden. Det handler ikke om en fiktiv trussel oppfunnet i hodet på enkelte politikere og statsledere, slik man kan få inntrykk av når man hører enkelte uttale seg. Det handler om reelle trusler fra Saddam Hussein, en mann som tidligere ikke har gått av veien for å vise at han mener alvor. Denne erkjennelse lå bak Sikkerhetsrådets resolusjon av 8. november i fjor. Her opplevde vi det gledelige at hele Sikkerhetsrådet stilte seg samlet bak resolusjon 1441 og dermed tvang Irak til å samarbeide. Det var enighet og felles styrke som presset Irak til å åpne opp for våpeninspektører. Og Irak startet, som de har gjort i flere år, med å snakke stort og flott om samarbeid, men i realiteten gjør de noe helt annet. Den informasjonen som resolusjon 1441 klart etterlyser, har Irak ennå ikke kommet med. Irak har etter ytterligere press åpnet opp litt til. I kjent stil holder de verden interessert, i den tro at Irak er samarbeidsvillig, og at systemet med inspektører virker. Men så skjer det ulykksalige at det internasjonale presset svekkes ved at land som Tyskland og Frankrike er unnfallende når det gjelder oppfølging av resolusjon 1441. Selv om resolusjon 1441 helt klart sier at Irak vil stå overfor alvorlige konsekvenser hvis de unnlater å etterleve FNs krav, skapes det tvil fra de nevnte stater om det er bryet verdt å stå ved denne formuleringen. Dermed åpnes veien for det Saddam kan aller best, nemlig å spille landene i Sikkerhetsrådet opp mot hverandre og utnytte den folkelige opinion mot krig. Tyskland velger å plassere seg slik at de stiller seg helt på sidelinjen i forhold til hva FN måtte beslutte. Dette er en alenegang fra Tysklands side som vi gjerne hadde vært foruten. Det skrives om splid mellom USA og Europa. I realiteten er det splid mellom noen europeiske land og USA. Ti europeiske statsledere undertegnet et opprop til støtte for USAs linje, for nettopp å demonstrere at store deler av Europa følger ordlyden fra resolusjon 1441 og støtter USAs syn i så måte. Fremskrittspartiet mener den norske regjering burde sluttet seg til dette oppropet, om ikke annet for å unngå at vi ble plassert i bås med Tyskland og Frankrike og deres egenrådige oppførsel i denne konflikten. Parallelt med dette føler Tyrkia seg truet og ber naturlig nok om at det blir satt i verk defensive tiltak etter artikkel 4 i NATO-traktaten. Her maktet tre NATO-land det fantastiske kunststykket å nekte å etterkomme Tyrkias anmodning om hjelp. Tyskland, Frankrike og Belgia presterer å overse sine klare forpliktelser i NATO og således så tvil om hele alliansens legitimitet. Etter altfor lang tid ordner det seg, men ikke uten at NATO har fått mer enn bare riper i lakken. Og hvilket signal sender dette til de nye kandidatlandene i NATO, som nettopp søker seg inn i alliansen for å få den nødvendige trygghet som skulle være alliansens bærebjelke? Det mest gledelige på lenge var EUs uttalelse på mandag, som klart plasserer ansvaret for krig og fred på Irak, og sier at Irak nå har en siste sjanse til å løse konflikten på en fredelig måte. Dette var klare ord og må helt klart ses på som en seier for dem som ønsker at resolusjon 1441 skal etterleves helt og fullt, og ikke bare symbolsk. Vi tolker dette som at Tyskland og Frankrike har måttet nedtone sin alenegang, og at de heldigvis utgjør et mindretall i Europa. Nå som rekkene igjen synes å være sluttet, er det å håpe at Saddam Hussein innser realitetene og begynner å levere. For dette er den sjansen vi har til å få løst problemet Saddam Hussein. Gir verdenssamfunnet etter og lar tingene passere, er det en alvorlig knekk ikke minst for FN, men kanskje mest av alt for den irakiske befolkning. Det vil også være et signal til andre ledere om at så lenge man er tilstrekkelig sta og egenrådig, kan man gjøre det man vil. Vår oppfordring til Regjeringen er å være klar og tydelig på at det er Saddam som har ansvaret for om det blir krig eller fred. Han må levere, og han må levere straks. Resolusjon 1441 er veldig tydelig og kan ikke tolkes som noe annet enn en siste advarsel til Irak. Men selvfølgelig er det å foretrekke at man kan samle seg bak en ny FN-resolusjon, så fremt behovet for aksjoner mot Irak skulle oppstå. Bak enhver vurdering når det gjelder Iraks fremtid, må hensynet til sivilbefolkningen være det rådende perspektiv. Irakerne fortjener bedre. De fortjener å kunne oppleve frihet, demokrati og fravær av overgrep og undertrykkelse. Det må skapes håp, og det må gjøres på en slik måte at Irak kan fremstå som en modell for resten av regionen. Ikke minst bør et demokratisk Irak være en viktig faktor for å demokratisere palestinerne og gjøre dem til ansvarlige deltakere i kommende fredsprosesser. Irak-konflikten overskygger det meste på den utenrikspolitiske scene for tiden, men det pågår også andre viktige prosesser som det er nødvendig å kommentere kort. Ikke minst gjelder det WTO, som etter vår mening har stor betydning, ikke bare for å fremme handel og vekst, men også som et effektivt virkemiddel for å bekjempe fattigdom. Mye står på spill i den kommende forhandlingsrunden. Vi har viktige interesser, bl.a. knyttet til liberalisering av markedet for fisk. Dette er legitime interesser som Norge må kjempe aktivt for. Likeledes har mange utviklingsland tilsvarende legitime interesser i å få liberalisert handel med landbruksprodukter. Utenriksministeren var svært vag og lite konkret på hvordan Norge vil posisjonere seg på dette området. Selvsagt er det her en interessekonflikt mellom å opprettholde en dyr norsk landbrukssektor tilnærmet uendret og å imøtekomme krav fra den fattige verden. Hva velger vi å gjøre? Fra utviklingsministerens side kunne vi i Stortinget før jul få inntrykk av at Norge ville støtte utviklingslandenes krav, men fra landbruksministerens side kan man ane en noe annen linje. Og det skal godt gjøres å gjøre alle til lags i denne sak. En slik balansegang tror jeg selv ikke Bondevik-regjeringen evner. Så noe mer klargjøring her ville vært ønskelig. Videre mener Fremskrittspartiet at den politiske effekten for Europa som følge av utvidelsen både i NATO og EU blir positiv. Det skapes bredere enheter og langt større grad av inkludering. Når det gjelder EU-utvidelsen, skal man som utenforstående kanskje være noe varsom med å blande seg for mye inn, men som en nær nabo til EU, og forhåpentligvis en god nabo, må det være lov å si at vi mener at EU-medlemskap bør gjøres tilgjengelig i kanskje enda større grad enn det vi i dag ser konturene av. Vi er for vår del ikke fornøyd med hvordan København-toppmøtet konkluderte i forhold til Tyrkia. Langt større grad av forpliktelse fra EUs side burde ha fremkommet som svar på Tyrkias søknad om medlemskap. Vi mener og tror at et bredere EU er bedre enn et dypere EU. Med det mener vi at EU burde finne tilbake til noe av røttene, selve ideen bak samarbeidet, som i moderne form kommer til uttrykk ved det indre marked. Jeg har et håp om at de nye medlemslandene vil hjelpe EU til å prioritere riktig og f.eks. ikke dvele for mye og for lenge ved en europeisk sikkerhets- og forsvarspolitikk, ESDP, som dessverre er et eksempel på EU-samarbeid som er totalt overflødig og basert på nasjonale ambisjoner hos enkelte europeiske statsledere. Når vi ser hvordan NATO i dag håndteres av enkelte medlemsland, bør vi i etterpåklokskapens ånd vurdere om også vår støtte og vårt anmeldte bidrag til ESDP var en riktig beslutning. Forhandlingene om EØS som følge av EU-utvidelsen er i gang, og det er viktig å få dem på plass for å sikre parallellutvidelse. Jeg vil kun berøre ett punkt hvor vi mener Norge ikke har tatt de nødvendige forholdsregler i sine forhandlingsposisjoner, og det gjelder fri bevegelse av arbeidskraft. Vi mener det her er nødvendig å være proaktiv og fremmer derfor i dag et forslag om at Regjeringen inntar en forhandlingsposisjon og ber om tilsvarende overgangsbestemmelser som Tyskland og Østerrike. Det nevnte forslag er herved tatt opp.