Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-02-09:
Interpellanten tar opp en viktig problemstilling på transportområdet. Jeg vil starte med å slå fast at sjøtransporten er en svært viktig og en svært velfungerende del av det norske transportsystemet, både innenlands og mot utlandet. Det at sjøtransporten faktisk er velfungerende, er også viktig å ha med seg i alle diskusjoner om transport og samferdsel – rett og slett fordi dette kvalitetstrekket har vært underkommunisert i ganske lang tid. Vi må ikke bidra til å snakke ned sjøtransporten, og vi må ikke glemme at skip innenlands utfører omtrent 45 pst. av det totale transportarbeidet, og at sjøtransporten er helt dominerende i utenrikshandelen. Poenget er at sjøveien kan frakte mer. Det er bra for klimaet, det er bra for veiene, som belastes med mindre transport, og det er bra for næringslivet. Som interpellanten er inne på, viser prognoser fram mot 2040 at både frakt med skip og frakt med lastebil kommer til å øke, men at veitransporten vil øke relativt mer enn sjøtransporten. For å nå målene om bedre miljø og bedre framkommelighet i det norske transportnettet vil regjeringen derfor føre en politikk som bidrar til at en størst mulig del av veksten i de lange transportene kommer på sjø og bane. De sentrale spørsmålene blir da hvor mye gods som kan overføres fra vei til sjø, og ikke minst hva som må til for å gjøre sjøtransporten mer attraktiv, slik at markedsandelen øker. Geografi, bosetting, forbruksmønster, næringsstruktur og infrastruktur er faktorer som selvsagt har stor betydning for valg av transportform. Konkurranseflatene mellom transportformene er relativt begrensede. Det er også viktig å ha med seg at investeringer i én av transportsektorene, f.eks. en firefelts vei, nødvendigvis vil påvirke etterspørselen etter andre transportløsninger på samme strekning. Analyser viser at rundt 15 mill. tonn gods som i dag går med lastebil, kan overføres fra vei til sjø og bane. Målt i tonn utgjør dette 5 pst. av all frakt på landeveien. Målt i transportarbeid, dvs. produktet av reiselengde og godsmengde som blir transportert, utgjør dette imidlertid 25 pst. av transportarbeidet på landeveien. Det viser at overføringspotensialet først og fremst er på de lengre strekningene. Det er derfor noe av dette volumet vi i første omgang må konsentrere oss om å få tak i. Det er dette som er potensialet, og det er dette som er utfordringen. Regjeringen har satset på sjøtransportområdet og på å bedre vilkårene for sjøtransporten, og det har vært en helt nødvendig prioritering. Den rød-grønne regjeringen har derfor overoppfylt de økonomiske rammene for sjøtransport og maritim infrastruktur som ble lagt inn av Bondevik II i Nasjonal transportplan for 2006–2015. Regjeringen har økt rammene i Nasjonal transportplan for 2010–2019 med 100 mrd. kr – en økning på 45 pst. sammenlignet med forrige transportplan. Regjeringen har med dette økt rammene til sjøtransport og maritim infrastruktur med 77 pst. i perioden. For norsk næringsliv handler valg av transportform bl.a. om fraktkostnader. Mange har pekt på at sjøtransporten ikke er konkurransedyktig fordi graden av brukerfinansiering er større for sjøtransporten enn for andre transportformer. Regjeringen tar dette signalet på alvor og har derfor gjort mye for å bedre konkurransesituasjonen. I Nasjonal transportplan er det lagt opp til lettelser i sjøtransportens brukerbetaling på 115 mill. kr gjennom å avvikle kystavgiften og ISPS-avgiften. I statsbudsjettet for 2010 ble ISPS-avgiften fjernet – det utgjorde ca. 15 mill. kr. Kystavgiften er redusert fra 34 pst. til 10 pst. Til sammen er avgiftene redusert med nærmere 90 mill. kr på tre år. Med budsjettforslaget for 2012 er regjeringen langt på vei i rute med å følge opp Nasjonal transportplan for 2010–2019 på sjøtransportområdet. Etter tre år av planperioden er oppfølgingsgraden på 70 pst. Regjeringen skal fortsette å se på rammebetingelsene, og jeg vil også legge vekt på å effektivisere tjenestene som Kystverket tilbyr. Regjeringen har besluttet at det skal nedsettes et offentlig utvalg med representanter fra ulike aktører for å foreta en bred gjennomgang av lostjenesten og -regelverket. Dette utvalget skal etter planen avgi sin NOU mot slutten av året, og vi er nå helt i sluttfasen av å sette sammen utvalget. Denne NOU-en vil være et viktig og helt sentralt innspill i regjeringens arbeid med å videreutvikle lostjenesten til en framtidsrettet, kostnadseffektiv og brukervennlig tjeneste som fortsatt skal ivareta sikkerheten og miljøet. Det er også sånn at valg av transportform handler ikke bare om fraktkostnader. Tid er ofte like viktig. Skal vi styrke sjøtransporten, må det satses på kombinerte transporttjenester med effektiv omlasting mellom transportformene. Nasjonal transportplan er helt avgjørende for en sånn samordning og det aller viktigste verktøyet regjeringen har for å koordinere tiltak og innsats på transportområdet. Jeg vil også trekke fram den nye havne- og farvannsloven som åpner for nye muligheter og løsninger i havnesektoren, og som gir havnene mulighet til å utvikle seg som effektive logistikknutepunkt. Samferdselsdepartementet og Fiskeri- og kystdepartementet er godt i gang med neste transportplan som skal gjelde for perioden 2014–2023. Stortingsmeldingen skal etter planen legges fram for Stortinget våren 2013. Nå ser jeg fram til å gå nærmere inn i Kystverkets, Statens vegvesens, Jernbaneverkets og Avinors forslag til prioriteringer og investeringsprosjekter – det såkalte planforslaget. Gods på kjøl og sjøtransportens konkurranseevne er områder jeg vil prioritere i arbeidet med Nasjonal transportplan for 2014–2023. Samtidig er det en rekke andre aktører som også sitter på virkemidler. Det er regionale og lokale myndigheter, havner, rederier, transportbedrifter og ikke minst vareeiere. Alle må bidra aktivt innenfor sine ansvarsområder for at vi skal lykkes med å styrke sjøtransporten. Jeg er derfor nå i ferd med å invitere sentrale aktører i samferdselssektoren til et sånt samarbeid, slik at vi i fellesskap kan utforme en bredt forankret strategi som bygger opp om maritim transport – en nærskipsfartsstrategi som jeg og nærings- og handelsministeren, som skipsfartsminister, vil ha stort fokus på. Ambisjonen er å finne fram til tiltak som på kort og mellomlang sikt gjør at sjøtransporten får tak i så mye som mulig av de rundt 15 mill. tonn med gods som kan overføres fra lastebilene til bane og skip. Samtidig bør vi også se nærmere på mulighetene for at det på lengre sikt kan flyttes ytterligere godsmengder bort fra landeveien. Denne strategien skal ferdigstilles til sommeren og vil være ett av underlagene til departementets arbeid med Nasjonal transportplan for 2014–2023. Regjeringen vil følge opp ambisjonene i Nasjonal transportplan om å bedre rammebetingelsene for sjøtransporten. For mer sjøtransport vil bidra positivt til samfunnsutviklingen.