Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-01-12:
Ja, jeg håper at vi skal få en god og konstruktiv debatt. Det er et viktig spørsmål som er satt på dagsordenen, og jeg kan forsikre Robert Eriksson om at også regjeringen er grunnleggende opptatt av å ivareta det norske velferdssystemet. Det er også en av grunnene til at vi satte ned Brochmann-utvalget, som vi nå følger opp. Det er en av grunnene til at vi allerede på budsjettet for 2012 gjorde noe med dette knyttet til bl.a. overgangsstønaden. Det er én ting. Så skal vi ha den debatten, men da må vi også passe på at vi er veldig etterrettelige når det gjelder hva som er den reelle situasjonen. Representanten sier det, men det er noe med måten det blir sagt på. Det er altså ikke slik at man kan være én dag i Norge. Man må ha jobbet én dag i Norge, man må ha hatt et ansettelsesforhold i Norge. Men forut for det må man også ha hatt et ansettelsesforhold i sitt eget hjemland som må kunne dokumenteres, og som skal dokumenteres med et offisielt stempel fra det landet. Det er veldig viktig. Så skal man være tilgjengelig for det norske arbeidsmarkedet og ta enhver jobb som det norske arbeidsmarkedet tilbyr. Det er viktig at vi har det klart for oss. Norge har de siste årene opplevd høy arbeidsinnvandring. Arbeidsinnvandringen har vært positiv for det norske arbeidsmarkedet og for norsk økonomi. Arbeidsinnvandrerne bidrar til å dekke etterspørselen etter arbeidskraft, de bidrar til at viktige oppgaver blir utført, og de tilfører nyttig kompetanse. Grunnlaget for dagens arbeidsinnvandringspolitikk ble lagt i arbeidsinnvandringsmeldingen som regjeringen la fram i 2008, og som har vært fulgt opp med flere konkrete endringer. Prinsippene for arbeidsinnvandringspolitikken er at den skal legge til rette for at bedrifter og virksomheter kan rekruttere arbeidskraft fra utlandet på en enkel og effektiv måte, når det er behov for det. Den relativt høye prosentvise økningen av arbeidsinnvandrere fra Sør-Europa til Norge det seneste året, 14 pst., må ses i sammenheng med at det var få innvandrere fra disse landene i 2010. Det jeg mener å si med dette, er at den prosentmessige veksten er stor, men det er ikke veldig, veldig mange i antall mennesker – bare så vi er enige om det. Men de store arbeids- og tjenestevandringene vi har hatt de siste årene, fører også med seg en del utfordringer som vi ikke skal være blinde for, bl.a. knyttet til å opprettholde et ordnet arbeidsliv. Regjeringen er opptatt av hvilke konsekvenser innvandring og internasjonal mobilitet har på de norske velferdsordningene og det norske velferdssystemet. Derfor, som jeg nevnte, satte vi ned Brochmann-utvalget i 2009. De leverte, som kjent, sin rapport i fjor. Utredningen har nå vært på høring og departementet vil vurdere forslagene i lys av den høringsrunden. Det kan også nevnes at tiltakene under handlingsplanen mot sosial dumping bidrar til å ivareta den norske arbeidslivsmodellen, hvor heltids lønnsarbeid gir en inntekt som muliggjør selvforsørgelse på et rimelig nivå. Allmenngjøringsordningen kan f.eks. forhindre at det utvikler seg et lavlønnsmarked i de allmenngjorte områdene hvor utenlandsk arbeidskraft får tilgang til det norske velferdssystemet gjennom å akseptere arbeid til lønns- og arbeidsvilkår som ligger under norske arbeidsavtaler, altså at man kan komme i en situasjon hvor man må ha trygde- og velferdsordninger i tillegg til arbeidslønn. Det er noe av det viktigste vi må hindre gjennom bl.a. allmenngjøringssystemet. Gjennom EØS-avtalen har Norge forpliktet seg til å legge til rette for at personer som flytter mellom land, skal kunne få med seg trygderettigheter som er tjent opp i ett EØS-land, til et annet EØS-land. Vi står fritt til å bestemme hvilke trygdeytelser vi skal ha i Norge, og til å bestemme vilkårene for å kunne få de ulike ytelsene. Men når det gjelder spørsmål om overføringer eller sammenlegging av rettigheter som er opptjent i andre EØS-land, er vi forpliktet av de reglene som følger av rådsforordning nr. 1408/71, trygdeforordningen, med tilhørende gjennomføringsforordninger. Trygdeforordningen regulerer også hvilke land som er ansvarlig for utbetaling av trygdeytelsene. For dagpenger under arbeidsløshet er dette normalt det landet som vedkommende arbeidet i da han eller hun ble arbeidsledig. Vi kan ikke ha mer restriktive vilkår i dagpengeordningen for EØS-borgere som arbeider i Norge, enn det vi har for våre egne borgere. I tillegg til å oppfylle det tidligere kravet om å ha jobbet i Norge åtte uker forut for ledigheten måtte EØS-borgere også ha hatt en minste arbeidsinntekt på 1,5 G siste kalenderår eller 3 G de tre siste kalenderårene eller ha jobbet i et annet EØS-land i minst 16 uker siste kalenderår eller 32 uker de tre siste kalenderårene. For personer som har opptjent sine dagpengerettigheter gjennom arbeid i Norge, har det bare vært et krav om opptjent minsteinntekt ved arbeid og ikke et krav om åtte ukers arbeid forut for ledigheten. Jeg har vurdert arbeidskravet veldig nøye – det er grunnleggende juridisk ekspertise som ligger bak dette – og kommet til at dette ikke er i samsvar med likebehandlingsprinsippet som følger av trygdeforordningen. Det var altså derfor regjeringen opphevet dette arbeidskravet. Opphevingen av arbeidskravet innebærer at EØS-borgere – også de som har jobbet her mindre enn åtte uker – nå vil kunne overføre sine opptjente rettigheter til arbeidsløshetsytelser fra andre EØS-land, om de blir ledige fra arbeid i en virksomhet i Norge. Endringene kan medføre økt risiko for trygdemotivert innvandring. Arbeids- og velferdsetaten arbeider målrettet og systematisk med kontroll av dagpengeutbetalingene generelt. I løpet av 2012 skal etaten legge til rette for registrering av saker som gjelder innvilgelse av dagpenger til EØS-borgere på grunnlag av trygdeforordningen. Registreringen vil gi grunnlag for en generell kartlegging av disse dagpengesakene og for å gjennomføre kontroll med sikte på å avdekke mulig misbruk. Jeg vil gjerne presisere – det har jeg for så vidt gjort allerede, men kan gjerne gjøre det en gang til – at endringen ikke betyr at en EØS-borger nå vil ha rett på norske dagpenger etter én dags arbeid i Norge. Det er en forutsetning for å kunne få innvilget dette at søkeren fyller de generelle vilkår til dagpenger, herunder kravet om minsteinntekt. Arbeidssøkere som har jobbet svært kort tid i Norge, må altså ha hatt arbeid i andre EØS-land forut for ledigheten som kan regnes med ved vurderingen av rett til norske dagpenger. Deres tidligere arbeidsforhold må kunne dokumenteres for å få dagpenger. Fyller man ikke disse minstekravene gjennom arbeid i Norge eller i et annet EØS-land, vil man altså ikke få innvilget dagpenger. Jeg har lyst til å avslutte med at jeg er oppmerksom på problemstillingen. Vi følger den. Derfor er jeg opptatt nettopp av at vi nå får på plass en registreringsordning, sånn at vi hele tiden kan følge med på om dette innebærer at man får en økning av tilfeller av utbetaling av dagpenger hvor personer har vært ansatt f.eks. én dag i Norge. Hvis det skulle skje en stor økning knyttet til dette, må vi selvfølgelig agere, for da vil det dreie seg om regelrett misbruk.