Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2008-03-04:
Jeg hadde i denne talen egentlig tenkt kun å fokusere på Fremskrittspartiets tiltak for å kutte CO2-utslipp, det er jo det klimameldingen egentlig handler om. Men når jeg hører representanten Thorkildsen og leser det hun skriver i Aftenposten i dag, ser jeg at det er behov for ikke bare å gjennomgå tiltakene våre, men egentlig også å gjennomgå hele det Dokument nr. 8-forslaget som Fremskrittspartiet fremmet i juni, der vi går igjennom hva Fremskrittspartiet mener om vitenskapen, hva vi mener om Kyoto-avtalen og hvordan vi ønsker å innfri kravene som Kyotoprotokollen pålegger oss. Jeg synes nesten at det vitner om krisen som er i norsk skoleverk når en har så dårlige leseferdigheter at en ikke klarer å ta inn over seg det Fremskrittspartiet skriver, men holder seg til fordommer og lettvinte forklaringer. La meg derfor begynne med klimadebatten. Fremskrittspartiet skriver i vårt Dokument nr. 8-forslag, Dokument nr. 8:97 for 2006-2007, at vi tar FNs klimapanels advarsler og prognoser alvorlig. De tegner et alvorlig bilde. Hvis de er i nærheten av å ha rett, er det en utfordring av dimensjoner for kloden. Derfor har vi også anlagt en føre var-holdning, slik at vi skal være med og bidra på en konstruktiv måte til at en innfrir Kyoto-avtalen, og vi har fremmet mange forslag for å kutte CO2. Ja, vi var faktisk det første partiet på Stortinget som la fram en komplett liste over hvordan vi mener Kyoto-avtalen skal innfris. Men derimot er vi ikke enig i at en bare skal si at den vitenskapelige debatten er over, og stemple alle som våger å sette spørsmålstegn ved FNs klimapanel, som useriøse og betalt. Det synes jeg er en holdning til vitenskap og til akademia som er nesten forkastelig. Det pågår i dag en internasjonal konferanse i USA, der en gruppe med forskere har levert en rapport der de utfordrer FNs klimapanel på en rekke områder. Hundre forskere skrev brev til klimapanelet under Bali-forhandlingene, og det er et opprop med 19 000 signaturer der en utfordrer FNs klimapanel på en rekke områder. En debatt på Holmgang her hjemme viste at det også finnes forskere i Norge som setter spørsmålstegn ved det. Ja, det er til og med arbeiderpartirelaterte forskere som setter spørsmålstegn ved FNs klimapanel. Jeg henviser ikke til disse fordi de nødvendigvis har den evige sannhet og beviser at FNs klimapanel tar feil, men for å vise at det faktisk pågår en debatt der ute. Den må vi ta hensyn til, og ikke prøve å påstå at den er avsluttet for lenge siden. En politisk debatt som behandler vitenskapsmiljøene på denne måten, synes jeg viser manglende respekt for vitenskapen. Det burde jo i så fall medføre at forskningsministeren tar et oppgjør med de universitetene som har slike professorer og ansatte som underviser norske studenter, for når de åpenbart tar så feil, ifølge det politiske flertallet her, driver de med vranglære av norske studenter. Det sier vel litt om situasjonen i norsk skoleverk. Jeg er derimot fornøyd med at en har professorer og akademikere som våger å sette spørsmålstegn. Så får kvaliteten på deres argumenter og vitenskapelige arbeid være det som beviser hvem som har rett. I min universitetsutdannelse ble jeg i hvert fall kraftig oppfordret til å sette spørsmålstegn og prøve å motbevise selv de mest kjente hypoteser. For enten bare beviser du nok en gang at det som alle tror er rett, faktisk er rett, eller så får en av og til et gjennombrudd som viser at det en har trodd var rett, faktisk ikke er så rett likevel. Det er slik verden går framover. Hva betyr dette for Fremskrittspartiet, og hvorfor skulle ikke Fremskrittspartiet bare kaste seg på «mainstream» og latt denne debatten være? Når det nettopp gjelder en så omfattende problemstilling som klimapolitikken er, må vi vite konsekvensene av det vi gjør. Peker vi på de rette årsakene til klimaendringene, og er det faktisk noe vi kan gjøre noe med, eller skal vi heller bruke ressursene på å tilpasse oss det som gjerne skjer, uansett? Har vi gjort de rette analysene for å forutse konsekvensene av klimaendringene? Bruker vi rett og slett samfunnets ressurser riktig? I en verden med mange utfordringer - jeg kan nevne aids, sult og fattigdom, som er tre utfordringer som er enorme - mangler vi ikke alternative ting vi kan bruke pengene på. Bør vi ikke da være sikre på at vi gjør det rette? Noen hevder man må slutte å diskutere vitenskapen fordi det nå haster med å sette i gang tiltak. Ja, evner vi ikke å ha to tanker i hodet samtidig? I vårt Dokument nr. 8-forslag viser vi at det er mulig. Det går an å ha en vitenskapelig debatt, samtidig som vi som politikere tar de advarslene som kommer, som er dokumentert, og bygger en politikk basert på det. Men det må ikke være slik at vi nekter debatten å fortsette. For hva skjer hvis vitenskapen finner ut at vi tar feil? Skal vi likevel bare stå fast på det som vi en gang har vedtatt. La meg ta en gjennomgang av Fremskrittspartiets alternative klimapolitikk, for det som mange oppfattet på NRK, var at nå skulle vi lansere en ny klimapolitikk. Det er ikke en ny klimapolitikk. Det er det som Fremskrittspartiet fremmet i denne sal i juni 2007, men som jeg forstår at mange oppfatter som ny, fordi de ikke selv har giddet å lese dokumentet. Forslaget, som faktisk er to og en halv gang tykkere enn Regjeringens fornybarmelding, er omfattende. Det er mange tiltak. Det ble vedtatt på landsmøtet i Fremskrittspartiet, og det ble vedtatt på landsstyremøtet i Fremskrittspartiet i fjor, så dette er grundig berammet i partiet. Da bør også spesielt representanten Thorkildsen forholde seg til det Fremskrittspartiet mener, og ikke til det enkelte kommentatorer sier at partiet mener. Det framviser et balansert syn hvor vi legger til grunn en føre var-tilnærming basert på dagens kunnskap, samt tar inn over oss dimensjonene det er snakk om. Vi er ikke så rike selv i nasjonen Norge at vi kan sløse bort penger på tiltak som ikke nødvendigvis gir effekt. Og vi må ha et internasjonalt perspektiv på det som skjer. I Fremskrittspartiets forslag har en dette internasjonale perspektivet. Men vi har også, i motsetning til det enkelte hevder, tatt med en rekke nasjonale tiltak, vi har tatt med en rekke ting på forskning, og vi diskuterer internasjonalt rammeverk. Vi har som prinsipp at CO2-reduserende tiltak må gjennomføres der de gjør størst nytte, basert på fornuftig ressursbruk og ønsket om å slå mange fluer i en smekk - altså prøve å løse så mange utfordringer som mulig med de tiltakene vi setter i verk. Vi innser at på kort sikt er det lite rom for store nasjonale kutt, rett og slett fordi norsk industri har tatt i bruk den best tilgjengelige teknologien på de aller fleste områdene. Skal en ta i bruk enda bedre teknologi, må en utvikle den først. Ser en på Kyoto 2012, er det ikke grunn til å tro at en vil få til veldig store og betydelige kutt. Noen små, ja, men ikke i den dimensjonen som det er snakk om her. Derfor sier vi at vi ønsker å bruke Kyoto-mekanismene gjennom kvotehandel for alt det det er verdt. Og la meg minne representanten Thorkildsen og representantene fra de andre partiene i klimaforliket om at Fremskrittspartiet har snakket positivt om klimakvoter siden Kyoto-avtalen ble vedtatt. Det var kun ett parti på Stortinget som var negativt til kvotehandel i 1997, og det var Sosialistisk Venstreparti. Fattige land bruker veldig mye dårlig teknologi i dag, fordi de rett og slett ikke har kapital til å investere i den best tilgjengelige teknologien. Det gjør at potensialet for norske tiltak, norske bidrag, er enormt. Det er ikke en måte å fraskrive seg ansvar på når en peker på at Kina, India og andre land bygger kullkraftverk med dårlig teknologi, men det er fordi vi ønsker å kanalisere pengene dit de gjør størst nytte. Noen sier at dette er ansvarsfraskrivelse. Det er tull. Ansvarsfraskrivelse er hvis du kaster ditt eget søppel i naboens hage og ber ham rydde opp. Det Fremskrittspartiet sier, er at vi skal gå til naboens hage og hjelpe ham med å rydde opp. Vi tar fortsatt ansvaret økonomisk, vi tar ansvaret for gjennomføringen, og vi bidrar med teknologi. Men vi ser også etter hvor man får mest nytte, istedenfor å si at norske tiltak kun skal skje innenfor et visst geografisk område kalt Kongeriket Norge. Så til perspektivene. Det er to milliarder mennesker på kloden uten strøm. Det internasjonale energibyrået sier at i Kina vil en de neste tiårene bygge tre-fire kullkraftverk på Kårstø-størrelse hver uke. De slipper ut 2 millioner tonn i året, i motsetning til Kårstø, som slipper ut 1 million tonn. Hvis vi klarer å gjøre noe med det, får en jo mye mer nytte av pengene enn ved å drive på slik som vi gjør nå. Og det er mye mer å hente på CO2-regnskapet for kullkraftverk, for en kan få gjort noe med energibruken globalt sett. Den veksten som kommer gjennom energiforbruket i Kina, vil påvirke energiprisene globalt. Klarer en å få kineserne til å utnytte energien bedre, er det et tiltak som ikke bare hjelper kineserne, men som hjelper hele kloden. I tillegg kan en være med og bidra til å gjøre noe med luftforurensningen i Kina. Reiser en til Shanghai, vil man oppleve at luftforurensning lokalt er det største miljøproblemet de har, med svovel og partikkelutslipp, og lokal luftforurensning er den største dødsårsaken i Kina nå. Så har vi også en rekke nasjonale tiltak. I vårt forslag har vi listet opp en rekke tiltak som går på kraftproduksjon, satsing på vann og satsing på grønne sertifikater, og vi er fornøyd med at regjeringspartiene og de andre partiene ble enige her. Vi satser på elektrifisering av sokkelen der det er fornuftig, og vi ønsker å innføre halv moms på alternative varmekilder som en permanent ordning, så slipper man disse ordningene der en har tre-fire måneder på seg til å springe ut og kjøpe en varmepumpe og for å søke om og håpe på at en får støtte. Vi ønsker å gjøre noe med avskrivningssatser for energi- og miljøtiltak i nybygg, vi ønsker satsing på hybridbiler, og vi ønsker å gjøre noe med avgiften på miljøvennlig drivstoff. Vi har en rekke tiltak på samferdselsområdet, som bl.a. å satse på jernbane, som å satse på bedre veier og å flytte gods fra vei til bane. Dette er tiltak som jeg sier vil ha god effekt på lang sikt, og som jeg tror mange her er enige om. Så jeg sier ikke at Fremskrittspartiet er alene her. Vannkraft tror jeg nok vi er alene om. Men en får ikke resultatene over natten. Det er jo derfor vi sier at skal vi innfri Kyoto-avtalen, så må en sette inn tiltak og gjennomføre dem globalt. Og så setter en inn nasjonale tiltak, for der får en også resultater på lengre sikt, men det er tiltak som vil være fornuftige utover CO2-effekten en også får. Så sier en at en parallelt må sette inn tiltak når det gjelder forskning. Jeg er helt enig i at markedet alene ikke vil bringe forskningskapitalen som gjør at en utvikler ny teknologi, for ingen bedrifter våger å satse stort på CO2-tiltak når de ikke vet hvilket rammeverk de har å forholde seg til etter 2012. Der må staten inn. Vi har vært med og vært kjempepositive til Mongstad. Jeg var ordfører for den saken, og det var en samlet komite som gikk inn for CO2-renseprosjektet på Mongstad. Der utvikler en teknologi, en bygger pilotanlegg, og så bygger en fullskalaanlegg hvis pilotanlegget virker. Men det står i grell kontrast til Kårstø, som Fremskrittspartiet er imot. Da Enoksen omtalte dette i Stortinget 18. oktober 2006, sa han at det var klart fra Regjeringens side at teknologien en bruker på Kårstø, ikke ville være anvendbar i særlig mange andre tilfeller enn nettopp på Kårstø, for der skal en ikke utvikle betydelig ny teknologi i forkant, en skal oppskalere det en klarer å få tak i pr. i dag. Og det er jo ganske rart at en altså skal gå rett på et fullskalaanlegg på Kårstø 2012, mens på Mongstad, som en ikke skal realisere før to år senere, må en av en eller annen grunn bygge pilotanlegg først. Når en står i fare for å bruke 17,5 milliarder kr på Kårstø, på et anlegg som i dag ikke engang er i bruk, så må en kunne diskutere om det er en fornuftig bruk av penger. Det er ikke en krangel om å stoppe CO2-renseteknologiutvikling som sådan, men det er en diskusjon om hvor en får mest nytte av disse pengene. Den debatten burde Stortinget våge å ta i større grad. Vi har også sagt at en bør bruke litt av pengene som en i dag planlegger å bruke på Kårstø, til forskningsprosjekt på CO2 -rensing og CO2-binding hos andre, f.eks. det som Institutt for energiteknikk holder på med, med å binde CO2 i olivin, det som Shell holder på med, med å binde CO2 i murstein. Da tror jeg en ville få mye mer resultat for pengene på lang sikt enn en har gjort til i dag. Den debatten burde en være med og ta, og nettopp derfor hadde det vært en fordel for klimaforliket om også Fremskrittspartiet hadde vært invitert inn. Når en ser hva som faktisk ligger i forliket, kunne vi vært med på veldig mye av det. Det er, med all respekt for dem som har forhandlet fram forliket, veldig lite forpliktende tiltak i det. Det er mye som skal utredes. Fremskrittspartiet har ingen problem med å utrede ting, men vi frykter en masse avgifter og restriksjoner. Det ble det relativt lite av, men jeg synes de restriksjonene og avgiftene som ligger der, framstår som ganske unødvendige, så vi er kraftig imot dem likevel. Så til slutt, når det gjelder disse tiltakene - vi har altså nasjonale tiltak, vi har internasjonal tilnærming, vi har forskning, og så har vi internasjonale rammeverk, som Kyoto-avtalen. Ja, Fremskrittspartiet stemte imot Kyoto-avtalen - og nå håper jeg representanten Thorkildsen lytter - fordi det er en avtale der 172-180 land er med, men kun 36 land i avtalen har restriksjoner i dag. Det betyr at med Kyoto-avtalen risikerer en at den økonomiske aktiviteten innenfor Kyoto-landene som har restriksjoner, bare flyttes til land utenfor. Det mener vi er en dårlig løsning for å redusere CO2-utslippene, fordi en bare vrir den økonomiske aktiviteten uten å få en miljøgevinst. Det er litt av det vi ser når en får så enorme investeringer som en gjør i Det fjerne østen i dag, som f.eks. Kina, der de ikke har restriksjoner. Det er ingen fordel verken for miljøet eller for den økonomiske aktiviteten i Norge og i Europa. Derfor er vi imot Kyoto-avtalen. Vi er ikke imot at det lages internasjonale avtaler, men vi ønsker å sikre at vi får oppfylt de målsettingene vi har, at det ikke bare lages et rammeverk som enkelte politikere synes er kjempeflott, og hvor alle som er imot det rammeverket, blir sett på som om de ikke ønsker å gjøre noe med utfordringen. Da må jeg igjen utfordre Senterpartiet og SV, som stadig drar Kyoto-avtalen opp mot Fremskrittspartiet, og spørre: Hvilken rett har SV til å diskutere NATO, når en stemte imot NATO? Hvilken rett har Senterpartiet til å være med på å diskutere EU-politikken i Norge, når en er imot EU? Det er like relevante innvendinger som det å hele veien bruke Kyoto-avstemningen i 2002 mot Fremskrittspartiet. Når vi fremmer et forslag om hvordan vi ønsker å innfri Kyoto-avtalen, forventer vi at det forslaget blir tatt på alvor, og at en diskuterer innholdet i stedet for kun å holde seg til fordommer. Jeg håper denne debatten i fortsettelsen blir bedre enn det representanten Thorkildsen la opp til. Så er det klimameldingen, som skulle legge premissene for norsk politikk for å få til kutt i CO2-utslippene. Debatten viser at denne avtalen ikke er særlig robust når en er så uenig i mye av det grunnleggende en har blitt enig om. Mange spør hvor robust avtalen er hvis Fremskrittspartiet kommer i regjering. Da kan en like godt spørre Kristelig Folkeparti, Venstre og Høyre, som allerede nå har hatt flere raseriutbrudd over hvordan Regjeringen tolker avtalen. Jeg vil fra Fremskrittspartiets side si at vi er for det vi er for, og vi stemmer imot det vi er imot. Når vi ikke ble invitert til å bli med i et forlik, er det heller ingen grunn til at vi skal være med og støtte noe vi i utgangspunktet er imot. Så dette forliket er like robust som forliket som ble inngått i 1998, da en ble enig om å ikke øke CO2-utslippene fra 1998-2000, og det er like robust som forliket som ble inngått i 2002, som vel ingen i dag husker hva innbar. Spillet om klimaforhandlingene synes jeg var ganske sært. Jeg har registrert at miljøministeren tar klimaforliket som en seier etter at Regjeringen har blitt presset på alle bauger og kanter til å gjøre innrømmelser. I NRK-debatten som var samme kveld som forliket ble inngått, klarte miljøministeren å få representanten Sponheim til å framstå som en læregutt i å være pompøs, da han sa at dette forliket har satt kloden på en ny kurs. Ja, jeg må nesten be statsråden redegjøre for hvor mange gratulasjoner han fikk fra verden rundt oss etter at dette forliket ble inngått. Meg bekjent er det ikke så mange som har sendt gratulasjonsbrev. Forliket og meldingen bærer preg av ambisiøse målsettinger og få konkrete tiltak. Bondevik-partiene krevde f.eks. i sin tiltaksliste CO2-kutt på mellom 22 og 23 millioner tonn. De endte opp med at en skulle kutte mellom 15 og 17 millioner tonn. Det er altså en nettoøkning på 1 million tonn. Er det en kjempeseier? Mon tro det. Hvordan forklares denne økningen i kutt på 1 million tonn? Er det troverdig? Nei, det er ikke det, for Regjeringen sier at det er umulig å si i hvilken sektor disse kuttene skal komme, det er umulig å si i hvilket tidsperspektiv, eller på hvilken måte kuttene skal komme, men en antar at en skal utvikle ny teknologi som gjør at en klarer å kutte mer enn det en i dag vet om. Da er spørsmålet: På hvilke områder har det kommet noe i forliket som gjør at en skal utvikle noe nå som en i klimameldingen ikke trodde en skulle utvikle? Det eneste området der det faktisk bevilges penger til forskning, er på fornybar energi. Da må Regjeringen spørre seg selv: Tror en faktisk at bygging av nye vindmøller vil føre til kutt og stoppe gasskraftverket på Kårstø eller på Mongstad? Hvis en ikke tror det, klarer en ikke å kutte CO2 -utslipp noen plass. Det gjør at denne økte millionen bare blir som «tenk på et tall»-leken. Det er ikke rart at den verste bøygen til slutt for å få til et forlik nettopp var denne målsettingen. Ifølge en journalist og politisk kommentator var det nettopp på dette området at statsminister Stoltenberg strittet imot. Det er ikke rart, når han selv ser at tallet ikke kan begrunnes. Det er også litt rart å se hvordan en har en «tenk på et tall»-øvelse i de andre opposisjonspartiene. Da de framla denne tiltakspakken med over 60 punkter, skulle satsing på fornybar energi være en av de store tingene - en skulle ha en satsing på 30 TWh ny fornybar energi innen 2014, og dette skulle en få til med hele 40 milliarder kr. Ja, en må nesten ta seg i begeistring, for 40 milliarder kr høres enormt mye ut. Men hvis en tar fram en kalkulator for å finne ut hvor mye penger en må ha for å finansiere 30 TWh ny fornybar energi innen 2014 med de støtteordningene en legger til grunn, vil en se at en må ha 300 milliarder kr. Det var åpenbart ingen som hadde kontrollregnet sine krav. Det synes jeg blir ganske pinlig. Det samme ser en når det gjelder den enorme satsingen en skal ha på biodrivstoff, der en skryter av den prosentvise innblandingen en skal ha i 2008, 2009 og 2010. Samtidig ser en at forskere - disse er gjerne kjøpt og betalt av oljeindustrien siden de ikke er enige med Regjeringen - har tatt et lite snev av realisme inn i debatten. De sier at tilrettelegging for biodrivstoffproduksjonen medfører CO2-utslipp som er 17-420 ganger større enn de årlige besparelsene ved å bruke det. Det kan altså ta 420 år før en har fått CO2-nøytralitet i de verste prosjektene. Bør en ikke da ha som et kriterium at en ikke bare nærmest stiller opprinnelsesgarantier, men også en CO2-garanti før en begynner å blande inn dette biodrivstoffet i norsk bensin og diesel? Jeg er veldig godt fornøyd med at statsråd Solheim har vist en viss nøkternhet nå når han har kommentert det, og sagt at han muligens har vært litt for optimistisk i sine anslag. Jeg håper det også reflekteres i politikken. Til slutt - øremerking av avgifter: Kritikken mot flyreiser og bensin- og dieselforbruk har vært enorm. Men hvis en ser på den CO2 -avgiften som allerede ligger på f.eks. bruk av bensin, er den på over 80 øre. Hvis en regner at en bil slipper ut 200 g CO2 pr. km - bruker en liter på milen - trenger vi en CO2 -avgift på 20 øre for å kjøpe klimakvoter som gjør at den bilen er CO2 -nøytral. Nå er avgiften 80 øre, altså fire ganger mer enn det den trenger å være. Da burde Regjeringen begynne å se på om de ikke skal øremerke avgiftene framfor å prøve å snylte enda flere avgifter over på norske forbrukere.