Erna Solberg (Høyre), 2000-05-04:
Denne interpellasjonen er stilt til kommunal- og regionalministeren fordi det er flere signaler som tyder på at endringer som er gjort i inntektssystemet for kommunene de siste årene, i sum har gitt oss et system som vi mener har flere svakheter. For det første gir inntektssystemet for dårlige incentiver til å legge til rette for næringsutvikling. For det andre har endringene svekket istedenfor å styrke distriktskommuner som har utviklet et sterkt næringsliv, og dermed bidratt til å svekke distriktene. For det tredje: I felles arbeidsmarkeder er balansen mellom bostedskommuner og arbeidskommuner blitt alvorlig forrykket. Fra Høyres side mener vi at inntektssystemet for kommunesektoren må bygge på noen hovedhensyn: for det første at kommunene må likebehandles når det gjelder overføringer i forhold til objektive kriterier, for det andre at inntektssystemet må bygge på positive incentiver til egen økonomisk utvikling, og for det tredje at inntektssystemet må bygge opp under et kommunalt selvstyre. Da inntektssystemet i 1996 ble justert etter den såkalte Rattsø I-utredningen, ble det fra de fleste partier understreket betydningen av at inntektssystemet burde inneholde bedre incentiver for at kommunene skulle øke sitt eget inntektsgrunnlag, og det ble gjort ved at kommunene skulle sitte igjen med mer av de siste skattekronene enn tidligere. Problemet med den endringen var at den hadde to effekter. Den ene var den man ønsket, fokuset, nemlig å la minsteinntektskommunene få beholde litt mer av skattekronene. Det var en endring som også Høyre varmt støttet. Den andre siden, den negative siden, av denne endringen, var at man samtidig økte antallet minsteinntektskommuner fra i overkant av 300 til i dag nærmere 397. Det innebar at en rekke kommuner fikk mindre incentiver enn de tidligere hadde hatt, på grunn av denne endringen. Nå er det altså slik at 10 øre av den siste skattekronen kommunene sitter igjen med, er deres. Da blir også antallet skattekroner til kommunene viktig. Her har stortingsflertallet nesten hvert år siden 1993 bidratt til å redusere skattekronene ved å redusere andelen av skatteinntekter som del av kommunenes inntekter gjennom å redusere kommunenes andel av skattøren. På toppen av dette er kommunenes andel av selskapsskatten overført til staten. Disse tre elementene bidrar til å svekke impulsene for næringsutvikling og impulsene til at en kommune skal kunne øke eget skattegrunnlag og la det være styrende, f.eks. for arealpolitikken. Et klart tegn på dette har vært at en rekke kommuner i løpet av høsten for dette årets budsjettbehandling har stilt spørsmål ved sine egne utgifter til kemnerkontor. Dette er dokumentert fra en rekke kommuner, bl.a. Kristiansand og Moss, der denne debatten har vært stor. Når ekstra innfordringer av skatter ikke gir kommunene en avkastning som dekker lønnsutgiftene til bemanningen for å få dette til, vil enhver kostnadsbevisst rådmann eller kommunepolitiker være tvilende til om det er der kommunen skal bruke pengene sine. Andre signaler dukker også opp. Næringsdrivende som ønsker utvidelser av sine bedriftsområder, møter holdninger fra kommunen som tyder på at andre formål enn næringsutvikling prioriteres i arealplanleggingen nå, klart begrunnet med at kommunen ikke får noe direkte igjen for økte inntekter til bedriftene og økt lønnsomhet i dem. I distriktskommuner som har utviklet et godt næringsliv, og som bl.a. baserer seg på innpendling for å få nok arbeidskraft, har selskapenes skatteinntekter bidratt til at kommunene har kunnet etablere seg også som attraktive bokommuner. Og en del kommuner har innpendling ikke bare fra nabokommunene, men også faktisk fra våre naboland. I distriktspolitikken har dette vært viktig for å skape stabil arbeidskraft i vekstkraftige regioner. På den måten har man før gjennom endringene i inntektssystemet indirekte støttet de mest levedyktige distriktskommunene og laget buffere mot andre mer sentraliserende krefter som vi har. Det er nå endret. For flertallet er det ikke naturlig at kommuner i områder som bidrar sterkt til hele landets verdiskapning, faktisk sitter igjen med noe mer av inntektene enn andre kommuner gjør. For oss ville det være naturlig. Det ville også skape en underliggende kraft i næringsutviklingen, fordi alle ville sett positivt på å avsette areal. Det er videre påfallende at ulike næringsvirksomheter skal behandles så ulikt som det gjøres i dag, i forhold til lokalsamfunns avkastning av denne næringsvirksomheten. For det første er det jo sånn at når selskapsskatten er flyttet, er det bare den etterskuddspliktige næringsvirksomheten som er blitt statlig. Det betyr at selskapsformene, hvordan man er organisert i næringsvirksomheten, blir avgjørende for om næringsvirksomhet gir skatteinntekter til kommunen eller ikke. En rekke kystkommuner opplever nå dette fordi omstruktureringen i fiskeri- og havbruksnæring går fra å være deltakerliknende selskaper til aksjeselskaper. I Austevoll kommune medfører en slik endring tap av skatteinntekter i flermillioners-klassen. Enda mer påfallende er den forskjellsbehandlingen som stortingsflertallet har gjort av kraftkommuner og kommuner med annen næringsvirksomhet – mange som også drar nytte av felles ressursgrunnlag på samme måte som kraftkommunene. Mens Stortinget nesten samlet har ment at kraftkommunene må få en stabil og stor inntektskilde for den utnyttelsen av naturressurser og næringsvirksomhet som er knyttet til det, er samme tanker knyttet til andre næringer og naturressursutnyttelse, helt borte. Og parallellen til selskapsskatten er helt klar i dette forholdet, for den såkalte naturressursskatten avregnes krone for krone mot den statlige selskapsskatten for kraftselskapene. Høyre mener at kraftkommunene skal få de inntekter som skatteforliket la grunnlag for i 1996, men vi synes jo egentlig at tankegangen bak at kraftkommunene skal ha en spesiell rett til en del av inntektene, også burde gjelde for andre kommuner med annen næringsstruktur, og burde vært mer fremtredende også i diskusjonen om et inntektssystem. Det har forbauset meg at dette ikke har trengt igjennom i en del av sentrumspartiene, fordi de har vært svært opptatt av kraftkommunenes inntekter. At statsrådens parti, Arbeiderpartiet, ikke tenker slik, er kanskje ikke så rart med tanke på den ideologiske tradisjonen for både plantenking, sentralisering og omfordeling som partiet har hatt. Partiet har heller ikke hatt noen tradisjon for å ta det kommunale selvstyret på alvor, ei heller for å stimulere det. Sentrumspartiene har nok mer å svare på i denne sammenhengen, siden de var med på omleggingen av selskapsskatten, spesielt Senterpartiet. I en del vekstkommuner avslår man i dag bedriftsetableringer, fordi nyetablering utløser store både direkte og indirekte utgifter som kommunene ikke føler kan forsvares i forhold til andre presserende oppgaver, spesielt ikke når det ikke skal motsvares av senere inntekter fra de samme bedriftene. Nå vil mange kunne si at det er vel greit nok, og så etablerer de seg i mindre pressede områder andre steder i Norge. Dessverre er ikke det alltid et faktum når vi nå er inne i en langt mer globalisert økonomi. Alternativet er ikke nødvendigvis et sted i Norge. Stedet for bedriftsetablering kan være begrunnet med nærhet til spesielle utdanningstilbud, nærhet til en lokal såkalt cluster, nærheten til kvalifisert arbeidskraft fordi andre bedrifter driver med noenlunde den samme aktiviteten. Alternativet er allerede i dag – og blir det sterkere i fremtiden – etablering i andre land for en rekke type bedrifter, ikke andre steder i Norge. Når vekstområder da avviser bedriftsetablering, som f.eks. enkelte kommuner i Vestfold har måttet gjøre, har det en betydning også for konkurransedyktigheten til Norge. Vi snakker kanskje for begrenset om fordelingspolitikk når vi diskuterer kommunenes inntektssystem. Hvis vi gjør det, risikerer vi at vi ser bort fra at dette også må være et element i hvordan vi skal oppnå et fremtidsrettet og konkurransedyktig Norge. Etter vår mening er det derfor viktig å jobbe videre med hvordan inntektssystemet bør innrettes for også å ta hensyn til næringsutvikling. Da denne interpellasjonen først ble stilt, var det til den forrige regjeringen. Nå kommer denne debatten tett opp i fremleggelsen av kommuneøkonomiproposisjonen og vurderingen av oppfølgingen av Rattsø. Vårens proposisjon tror nok ikke jeg likevel vil gi noe endelig nytt inntektssystem for kommunene, det vil nok hele tiden være en endring av dette. Men spørsmålet er hvilken vei de fremtidige endringene skal gå. Mener statsråden at disse problemstillingene som tas opp i interpellasjonen, i det hele tatt er problemstillinger som hun vil arbeide videre med? Og mener hun at mer av lokal verdiskapning bør bli igjen i kommunene, og at inntektssystemet også må vurderes i fremtiden i lys av dette?