Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2004-12-14:
I tiden rundt tusenårsskiftet har mange av oss tatt til orde for å gi kulturbevilgningene et løft. Siste utspill, som også er kalt Kulturløftet – med stor K – ble lansert i forbindelse med kulturmeldingen i vår. Ifølge en trykksak fra de tre partiene som står bak, er målet å heve kulturbudsjettet med ca. 1,3 milliarder kr over en tiårsperiode. På denne bakgrunn er det med største tilfredshet jeg konstaterer at det kulturbudsjett Samarbeidsregjeringen la fram i høst, har den største prosentvise økningen noe kulturbudsjett har hatt på svært mange år. For programkategorien Kulturformål er økningen på hele 9 pst., som er høyere enn noe kulturbudsjett i dette århundre. For kultur- og medieformål til sammen er økningen på vel 340 mill. kr for neste år. Det må sies å være en brukbar opptrapping dersom målet skulle settes til 1,3 milliarder kr innen ti år. La oss få to–tre slike budsjetter til, så er vi snart der! Vi er enige om at norsk kulturliv trenger et skikkelig løft. Likevel: Til tross for at kulturministeren kan smykke seg med det beste budsjett på aldri så lenge, har vi også denne høsten hørt noen ventilere sin misnøye med budsjettet. Høringene i komiteen bar for en del preg av dette. Ja, til og med fra noen av dem som fikk en påplussing i siste liten i budsjettavtalen i komiteen, fikk vi høre: Jo, vi takker for det vi fikk, men vi hadde forventet mer. Den enkle forklaringen på manges skuffelse er at en betydelig del av budsjettøkningen denne gang måtte gå til videreføring av noen få større, viktige byggeprosjekter som Stortinget har vedtatt å sette i gang. Det ble derved ikke rom for å innfri så mange av løftene gitt i kulturmeldingen. Kanskje ville det være klok strategi med tanke på senere budsjetter at man tilstreber å finne en balanse mellom hva som bør gå til utbygging av infrastruktur, og hva som bør gå til økning av aktivitet. Men her ligger ikke hele forklaringen på misnøyen. Det er også noe galt med forventningene. Noen har åpenbart overdrevne, ja urealistiske forventninger til hva som ville bli bevilget. Selv om vi ikke behøver å bruke tid på å lete etter syndebukker, bør kanskje noen hver koste på seg å gå litt i seg selv på dette punkt. Også innenfor kulturpolitikken er det grobunn for atskillig populisme. Heller enn å kaste blår i øynene på kulturfolket bør vi beflitte oss mer på å vise nøkternhet i omgang med de politiske løfter, selv om det nærmer seg valg. Det lanseres altfor mange forslag som det aldri blir bevilget penger til. Et annet uheldig trekk ved kulturdebattene er at de så ensidig fokuserer på økte bevilgninger, på mer penger. Det er sant at mye kultur kan skapes med små midler, derfor er investering i kultur en god investering. Men det er også sant at det i mange tilfeller går an å få mer ut av de pengene en har, ved å bruke dem på en annen måte. Derfor bør det også være en kontinuerlig kulturpolitisk utfordring å ha oppmerksomheten vendt mot organisasjon, forvaltning og ledelse, mot tiltak som kan føre til bedre ressursutnyttelse. Den viktigste kulturpolitiske reformen i dette tiåret er ABM-reformen. Den har nettopp hatt dette for øye: bedre ressursutnyttelse både for å kunne løse flere oppgaver innen arkiv, bibliotek og museum og framfor alt heve kvaliteten på tjenestene og tilbudet til publikum. ABM-reformen er allerede kommet langt i denne retning. Likevel står mye igjen. Her har det vært nødvendig både å skape mer rasjonell drift og å tilføre økte ressurser. Dessverre har vi ikke lyktes helt i å holde takten i bevilgningene, slik Stortinget forutsatte. Det er i tiden som kommer, helt avgjørende at disse midlene tilføres, slik at reformen ikke stanser opp. Det gjelder midler til videre opprusting innenfor de enkelte delsektorene, og det gjelder ikke minst midler til utviklingsprosjekter i hele ABM-feltet. Noen utfordringer peker seg særlig ut. Konsolideringen på museumsfeltet kan fort komme ut av det gode spor den er kommet inn i, dersom det ikke kommer ressurser. På arkivfeltet er det store etterslep, ikke minst gjelder det knyttet til overgangen til elektronisk arkivering, men også forbundet med det å skulle ta vare på den store mengde privat arkivmateriale som i for liten grad har vært ofret omtanke til nå. Bibliotekfeltet er i stor grad et kommunalt ansvar. Men også her finnes det flere viktige utfordringer under statlig myndighet og ansvar, og jeg vil peke på to: Det gjelder fengselsbibliotekene og Det flerspråklige bibliotek. Begge disse kategoriene oppleves på mange måter som bibliotekfeltets stebarn hvis betydning for sine brukere altfor lenge har vært sterkt undervurdert. Begge områdene må inn i vår prioritering i tiden framover. Kulturfeltet har mange budsjettkapitler og poster. Som saksordfører for de sakene her i Stortinget som er knyttet til byggingen av nytt operahus, vil jeg uttrykke tilfredshet med at byggeprosjektet er i rute. Det er det aller største enkeltløft på kulturområdet målt i penger i dette tiåret. Samtidig med byggingen av nytt operahus har det vært av avgjørende betydning å løse to andre oppgaver som løper parallelt. Den ene gjelder den organisatoriske opprustningen innenfor Den Norske Opera, med sikte på å kunne matche de økte utfordringene i et nytt operahus. Den andre gjelder utviklingen av opera- og ballettproduksjon og formidling i andre deler av landet. Det har vært Stortingets klare forutsetning at det ene skal gjøres og det andre ikke lates ugjort. Denne forutsetningen må stå ved lag. La meg også tilføye at det var med stor tilfredshet vi mottok meldingen om at Statsbygg nå har lyktes i å få til en ordning med leveranse av norsk stein til deler av fasaden på operahuset i Bjørvika. Nytt fra neste år er at Kultur- og kirkedepartementet vil få et overordnet ansvar for frivillighetspolitikken, dette som en oppfølging av arbeidet med den såkalte frivillighetsmeldingen. Lenge har det vært uttrykt behov for en bedre samordning og en mer helhetlig politikk på dette feltet. Med den enorme innsatsen som utføres av et stort antall frivillige gjennom dugnadsinnsats i et mangfoldig kulturliv, er dette departementet et naturlig valg. Departementet får også ansvaret for det viktige arbeidet som utføres av frivillighetssentralene, et arbeid som fortsatt trenger styrking, bl.a. gjennom etablering av flere sentraler. En av utfordringene for departementet blir også å sørge for at momskompensasjonsordningen for de frivillige organisasjoner fungerer etter sin hensikt. Denne har skapt en del uro ute i organisasjonene, og det er viktig at man finner fram til en mer treffsikker ordning uten at det medfører etablering av et omfattende byråkrati. På mediefeltet ligger det flere utfordringer. En av dem er knyttet til en økende interesse for å skape og produsere film rundt omkring i landet. Flere nye filmmiljøer er un-der etablering i ulike regioner. Den norske filmpolitikken har som kjent lenge vært i støpeskjeen. Den omlegging av filmpolitikken som har vært gjennomført de siste årene, har utvilsomt bidratt til en vitalisering av filmbransjen, som igjen har frambrakt bedre norske filmer, økt publikumsoppslutning og større egenfinansiering. Men på ett viktig punkt har utviklingen ikke vært like lovende. Det gjelder framfor alt den geografiske spredningen av filmproduksjonen. En titt på oversikten over de filmer det er gitt støtte til de siste årene, viser at over 90 pst. av pengene har gått til filmprodusenter med adresse i Oslo, i Bærum eller i det sentrale østlandsområdet. Knappe 10 pst. er tilført produsenter utenfor østlandsområdet, det gjelder særlig aktører som hører til i Bergen. Den skjeve fordelingen kan muligens skyldes at det er mangel på dyktige produsenter andre steder i landet. Men dette er det en politisk oppgave å gjøre noe med. Det er ingen tvil om at denne skjevfordelingen er et viktig moment som bør vies oppmerksomhet under den kommende evaluering av filmstøtten. Skal vi lykkes i å utløse kreative krefter og økonomiske ressurser i andre deler av landet, trenger vi også robuste regionale miljøer som kan bidra med sitt. Vi kan vise til eksempler på hva man gjør på andre områder i forbindelse med næringsutvikling. Utflytting av statlige tilsyn er et slikt eksempel. Regjeringen ønsket en bedre utnyttelse av spesialkompetansen i landet på dette området. Videre: Hvordan kunne man tenke seg å bedre tilgangen til kapital i næringslivet uten en opprettelse av regionale kapitalbaser? Det samme bør også skje på filmområdet. Til slutt: I år fikk regjeringspartiene til en budsjettavtale med Fremskrittspartiet. Vi vil gi ros til Fremskrittspartiet for ryddig opptreden, som førte til at vi kom til enighet. Som et ledd i avtalen ble det omfordelt ca. 10 mill. kr til en del gode formål, og vi har en del flertallsmerknader som kan få stor betydning på viktige felter. Fra min side, som jeg allerede har nevnt, vil jeg også understreke at jeg er glad for støtten til Nidarosdomens guttekor og Oslo Domkor, som, selv om den ikke er stor i kroner og øre, likevel kan varsle en begynnende opptrapping av så vel støtten til korfeltet som en egen støtteordning til kirkemusikalsk virksomhet, slik det ble varslet av Regjeringen i kulturmeldingen. Det siste blir også understreket med tildelingen til det regionale kirkemusikksenteret ved Bodø domkirke. Aller sist: Vi har nettopp opplevd en ny utdeling av Nobels fredspris. Dette er en viktig årlig begivenhet, som kan bety mer for en fredelig utvikling i verden enn vi kanskje aner. I den forbindelse er det svært positivt at Regjeringen har bidratt både til etablering og drift av Nobels Fredssenter på Vestbanen. Senteret skal åpnes i forbindelse med markeringen av Norges uavhengighet den 7. juni. Både hundreårsmarkeringen og åpningen av fredssenteret er viktige nasjonale kulturbegivenheter som vi tror kan gi betydelige ringvirkninger og påkalle stor oppmerksomhet i kommende år.