Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2010-06-08:
Vi diskuterer i realiteten verdens beste foreldrepermisjon her i Stortinget i dag. Når vi da er inne på spørsmålet om valgfrihet, synes jeg vi skal se på denne ordningen litt utenfra. La oss se på den som om vi var småbarnsforeldre i f.eks. Italia og Tyskland. Hvordan ser de på den norske ordningen? De misunner oss den. De synes denne ordningen gir foreldre grunnleggende valgfrihet. I motsetning til italienske småbarnsmødre og tyske småbarnsmødre tvinges ikke vi som er småbarnsmødre i Norge, til å velge mellom å være yrkesaktiv eller å få barn. Vi kan få begge deler. Dette er drømmen for småbarnsforeldre i resten av Europa. Det er vår virkelighet. Dette må være toppen av frihet. Men denne ordningen er ikke helt ideell for far i dag. Fram til 1993 var det så godt som utelukket for far å være hjemme og ta sin del av foreldrepermisjonen. Fedrekvoten ga far frihet og muligheten til å være hjemme. Og da fedrekvoten kom, responderte over 90 pst. av fedrene positivt med én gang og ville være hjemme med sine små. Før det var det bare 3 pst. som var hjemme, og etter hvert som vi har fått utvidelse av fedrekvoten, er det stadig flere fedre som er lenger og lenger hjemme med sine barn. Det forteller oss en entydig ting, at far er avhengig av fedrekvoten for å sikre seg verdifull tid med barna sine hjemme, alene, etter fødselen. Nå er vi altså ved et veiskille, for høyresiden, med Høyre, som nå har skiftet syn, i spissen, ønsker å fjerne denne ordningen, mens de rød-grønne partiene – i tillegg kommer også Kristelig Folkeparti og Venstre – ønsker å utvide og forbedre denne fantastiske ordningen som vi har. Og hvorfor ønsker den rød-grønne regjeringen å utvide? Jo, fordi vi ser at denne ordningen fremdeles blir veldig skjevt fordelt. Den blir veldig skjevt tatt ut. Mødre tar ut seks ganger mer tid enn far, og vi vet at over halvparten av fedrene tar ut pappaperm samtidig som mor er hjemme. Vi ønsker et enda mer likestilt foreldreskap, der både far og mor er stjernespillere på hjemmebane, og ikke som i dag, når far er benkesliteren og i mange tilfeller henvist til å være ballgutt for mor. Vi ønsker at det skal være like naturlig at det er far som er hjemmets administrator, som har kontroll på barnebursdagene, som sørger for at parkdressen er ren og at cherroxene passer når vinteren kommer. Men det fordrer at far har lang permisjon, at far får muligheten til å være hjemme alene med den lille og får kjennskap til hvordan det er å administrere et hjem. Derfor ønsker vi å utvide foreldrepermisjonen ytterligere, til 14 uker. Da tror vi faktisk at det vil bli en revolusjon av fedrerollen – vi har sett det de siste årene etter at vi fikk fedrekvoten – og at det vil bli en enda større forandring enn hva vi har sett fram til nå når det gjelder fars deltakelse på hjemmebane. Høyresiden ønsker dessverre det stikk motsatte. Og det er ikke sånn at deres politikk er uprøvd. Den ble prøvd ut fra 1978 til 1993, og svaret var at kun 3 pst. av fedrene tok ut fedrekvote. Men i mellomtida har vi altså fått fedrekvoten, og det er nok riktig som representanten Hofstad Helleland sier, at en del fedre vil nok ta ut mer enn 3 pst., som det var før, men jeg tviler veldig sterkt på at vi kommer i en situasjon hvor far får betydelig mer permisjon enn han har i dag, hvis vi fjerner fedrekvoten. Danmark har fjernet sin fedrekvote, og resultatet var at fars tid hjemme ble betydelig redusert. Det vil også bli konsekvensen med Høyre og Fremskrittspartiets politikk – færre fedre enn i dag vil ta ut pappaperm, og den vil bli betydelig kortere. Høyre og Fremskrittspartiet snakker så fint om fedres rettigheter, og vi hørte også Linda Hofstad Hellelands engasjement for fedre, men det blir bare fine ord. For konsekvensen av deres politikk er det stikk motsatte, og jeg må nok bare konkludere med at Høyre og Fremskrittspartiet er villige til å ofre fedres rettigheter på sitt ideologiske alter.