Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2006-11-28:
Etter at taler etter taler har forsøkt å skremme med konsekvensene av Fremskrittspartiets politikk, tenkte jeg at jeg skulle se litt på hvordan det står til i AS Norge pr. i dag med den velferden som man skryter så mye av, og som vi er «stolte av», slik representanten Schjøtt-Pedersen uttrykte det litt tidligere i dag, der forskjellene minker, arbeidsledigheten er liten og den offentlige velferden er så god. Hvordan står det egentlig til? Syke mennesker står i sykehuskø. Kriminelle står i soningskø. Offentlige bygninger forfaller. Veiene er i en elendig forfatning. Forsvaret nedbygges skritt for skritt. Kunnskapsformidlingen i skolen er lav, og uroen i klasserommene er tilsvarende høy. Innvandringen er ute av kontroll, og en kostbar integreringspolitikk fungerer ikke. Kriminaliteten er økende. Respekten for autoriteter er på vikende front. 240 000 minstepensjonister lever under OECDs fattigdomsgrense. 340 000 er uføretrygdet, og vi har et rekordstort antall ansatte i offentlig sektor. Som om ikke det var nok, har vi et av verdens høyeste skatte- og avgiftsnivåer. Og for virkelig å sette ting i perspektiv, har vi 1 713 milliarder oljekroner investert i våre konkurrentlands bedrifter gjennom Statens pensjonsfond. Velkommen til sosialdemokratiets velferdsstat! «Norge forandres, skritt for skritt», sa representanten Schjøtt-Pedersen, Arbeiderpartiets finanspolitiske talsmann. Det er svært treffende. Sannheten er jo at jo rikere vi har blitt, jo mer ute av stand har vi blitt til å løse samfunnets utfordringer. Jeg vil våge den påstand at tryggheten og velferden på mange områder var langt bedre ivaretatt før vi hadde en eneste oljekrone. I ovennevnte analyse ligger også den mye omtalte FrP-koden: Regjeringen forstår rett og slett ikke den frustrasjon og uro folk flest føler for utviklingen i samfunnet. Tross rød-grønn retorikk opplever vi også at forskjellene i samfunnet øker, og at stadig flere faller utenfor det regulære arbeidsmarkedet. Samtidig som den rapporterte ledigheten nå er rekordlav, går hele 11 pst. av nordmenn mellom 18 og 65 år på uføretrygd. Totalt sett er det i dag 1,1 millioner mennesker som har offentlige trygder som sin hovedinntekt. Dersom norske sosialister har skapt den ideelle velferdsstaten, hvorfor kopieres den da ikke av andre land? Er det muligens fordi velferdsstaten ikke ser det unike i hvert enkelt menneske? Er det fordi velferdsstaten påtvinger alle den samme offentlige velferdsløsningen? Er det fordi velferdsstaten definerer stadig større grupper mennesker som svake og trengende? Er det fordi velferdsstaten gjør stadig flere avhengige av offentlige overføringer? Er det fordi velferdsstatens snillistiske innvandringspolitikk har ført til segregering og utenforskap? Er det kanskje fordi det i velferdsstaten blir stadig flere offentlig ansatte? Er det fordi andre land har oppdaget at én arbeidsplass i privat sektor må finansiere offentlig velferd for fem personer? Er det fordi velferdsstaten ikke synes i stand til å investere for fremtidig vekst i privat sektor? Eller er det rett og slett fordi tilbakemelding fra norske skoleelever, korridorpasienter, ofre for kriminalitet, bilister, gründere, kjøpmenn, lærere, offiserer, politifolk, minstepensjonister, ja rett og slett folk flest tilsier at modellen ikke bør kopieres? Med andre ord: Er det mulig at et samfunn basert på kollektive løsninger, likhet og misunnelse rett og slett ikke fungerer i en individualistisk, heterogen og global markedsøkonomi? Det vi imidlertid vet, er at svært få land ser til Norge når de skal innrette sine velferdsmodeller. Spørsmålet som vi da burde stille oss, er selvfølgelig: Er det muligens vi som har noe å lære av andre land? Men slike tanker er selvfølgelig fånyttes i sosialdemokratiets høyborg, noe også budsjettet for 2007 stadfester. I det rød-grønne budsjettet bekrefter Regjeringen at frivillighet, privat initiativ, personlig ansvar og privat eierskap skal erstattes av offentlig byråkrati, offentlig styrte prosesser, offentlig velferd og offentlig eierskap. I en global markedsøkonomi, skreddersydd for individuelle behov og ønsker, beviser Regjeringen at den rett og slett ikke følger med i tiden.