trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2016-03-11:
I utgreiinga si teikna utanriksministeren eit breitt bilete. Han snakka både om positive og krevjande trekk ved utviklinga i verda i dag. Mellom anna løfta han fram vedtaket om nye berekraftmål. Samstundes vigde han mykje av tida si til å skildre migrasjonskrisa. Eg er samd i at me må utvide perspektiva våre når me skal finne røtene til migrasjonskrisa. Eg meiner me må sjå migrasjon og berekraftmåla i samanheng. Utanriksministeren viste til viktige demografiske trendar i Midtausten og Afrika. Utviklinga i mange av desse landa er prega av folkevekst, fattigdom og konflikt. Det vil verte svært krevjande å møte behova til ein folkesetnad som vil doblast fram til 2050, då Afrika vil ha om lag 2 milliardar menneske. Me må skilje mellom vitale, viktige og andre interesser, slo utanriksministeren fast. Utdanning er viktig. Men ingen ting er meir vitalt enn mat og vatn! Eit av berekraftmåla slår fast at me innan 2030 skal utrydde svolt, oppnå matsikkerheit og betre ernæring og fremje berekraftig landbruk. I 1974 lova Henry Kissinger, den tidlegare utanriksministeren i USA, at innan ti år skulle ingen barn gå svoltne til sengs om kvelden. No, så mange år seinare, er om lag ein av tre personar i Afrika sør for Sahara definert som underernært. I fleire av desse landa er opp mot 50 pst. av barna utsette for underutvikling på grunn av feilernæring og underernæring. I dette området er matproduksjonen redusert dei siste åra, og det er lite rom for å ekspandere jordbruksarealet i mange av desse landa. Samstundes er usikkerheita om framtidas prisar på den internasjonale matmarknaden stor. Det er viktigare enn på lang tid å styrkje evna til kvart enkelt land til å produsere mat om tilgangen på den internasjonale matmarknaden vert redusert. Tal frå FNs organisasjon for landbruk og ernæring tyder på at Afrika dei seinaste åra har importert om lag ein fjerdepart av matbehovet sitt. I dei siste tiåra har arealekspansjonen i Afrika stoppa opp. Med aukande folkesetnad vert den eksisterande matproduksjonen delt på stadig fleire. Samstundes vert jorda utarma. Det hastar med å starte ei utvikling der produktiviteten i jordbruket aukar, basert på ei berekraftig forvalting av jorda, som kjem heile folket til gode – også komande generasjonar. Senterpartiet har fleire år på rad teke til orde for at Noreg må auke landbruksbistanden sin. Det er mykje me kan gjere. Me kan gi auka støtte til landbruksforsking. Me kan styrkje samvirke- eller bondeorganisasjonar i utviklingslanda. Me kan gi støtte til nydyrking, til gjødsel eller nytte andre midlar for å auke produktiviteten i landbruket, og me kan støtte opp om kvinnene, som står for det aller meste av matproduksjonen. Verda har forplikta seg til å utrydde svolt innan 2030. Mat i magen er ein menneskerett, men det er også ein heilt klar føresetnad for utvikling.
Trine Skei Grande (Venstre), 2016-03-11:
Jeg hadde egentlig tenkt å spørre om likestilling, for jeg er bekymret for de utviklingstrekkene vi ser internasjonalt. Representanten Tybring-Gjedde la fram mange punkter som jeg egentlig ikke tror er regjeringas politikk, så jeg skal ikke dra opp det, men det handler om en viss relativisme når det gjelder menneskerettigheter, som jeg syns det er interessant å høre utenriksministerens kommentarer på. Jeg er helt enig i all kritikk som framføres mot Tyrkia, spesielt når det gjelder ytringsfrihet, som er veldig alarmerende for tida, og som jeg sjøl tok opp i møte med tyrkiske myndigheter på torsdag. Men vi ser jo akkurat like alarmerende utviklingstrekk i Russland, som en gir uttrykk for er et land man skal ha forståelse, danne allianser og ha sterkere samarbeid med. Jeg mener det er viktig å ha en tanke som holder fra land til land, og prinsipper som holder fra land til land – så kan utenriksministeren utrede litt om forholdet Tyrkia-Russland når det gjelder menneskerettigheter?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-11:
Eg vil gje utanriksministaren ros for å vise kompromissvilje i den atomvåpendiskusjonen vi har hatt dei siste vekene. Høgre og Framstegspartiet har no flytta seg betydeleg i retning av fleirtalet – vi skal delta i den såkalla opne arbeidsgruppa i FN og følgje opp det humanitære initiativet – og dei stiller seg bak eit juridisk rammeverk. Det er trass alt eit framsteg og eit teikn på kompromissvilje. Men eg vil spørje om avtala mellom EU og Tyrkia. Det er for tidleg å bedømme ei avtale som ikkje finst enno. Det er openbert fleire bra ting som kan kome ut av den avtala, men det er òg fleire bekymringsverdige punkt, særleg eitt, som har fått veldig sterk kritikk frå UNHCR og ei rekkje organisasjonar: Det er at flyktningar som tek seg over til Hellas frå Tyrkia, automatisk skal sendast tilbake igjen, utan nokon form for individuell vurdering. Det punktet hevdar alle desse vil stride mot internasjonal rett og mot asylretten – at ein ikkje kan få prøvd søknaden sin. Mitt spørsmål er: Vil utanriksministeren og Noreg arbeide for å endre dette punktet til å vere i tråd med internasjonal rett?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2016-03-11:
Eg opplever det som nødvendig å ta ein kort gjennomgang av bakteppet for atomdiskusjonen som har kome no, for dette kjem verken frå golvet i Stortinget eller frå SV, men frå den førre regjeringas initiativ til ein stor konferanse i Oslo våren 2013. Så vidt eg kan sjå, var dette på det tidspunktet støtta av eit samla storting, eg har i alle fall ikkje funne noko om at Høgre gjekk imot det. Det humanitære initiativet kom opp for at atomforhandlingane skulle ta utgangspunkt i dei totalt uakseptable humanitære konsekvensane dersom den typen våpen skulle verte teken i bruk. Ein endra utgangspunktet litt frå det ein tradisjonelt har hatt – sette dette i sentrum. Samtidig brukte ein metoden som ei rekkje land har hatt suksess med når det gjeld både landminer og klasevåpen: samle breitt land som ønskjer framsteg for å drive prosessen framover. Eg la merke til at den nye regjeringa då ho tiltredde sa at ho ville vidareføre arbeidet med det humanitære initiativet. Så står vi her i dag, fordi det gradvis og ganske raskt vart klart at den nye regjeringa opptredde noko annleis og ikkje fullt ut følgde opp dette. Dermed la Venstre, Senterpartiet og SV fram eit forslag i Stortinget i fjor vår som førte til ein fleirtalsmerknad som avklarte at det er fleirtal i Stortinget for eit langsiktig mål om eit forbod mot atomvåpen, som ein må jobbe med på ein balansert måte. Det har no gjenteke seg at det er eit slikt fleirtal. Men det som no er ei gledeleg nyheit, er at det gjennom samtaler – som det har vorte kjent i media, med litt støy rundt riktig nok – mellom Arbeidarpartiet og Høgre også er einigheit om eit ganske breitt grunnlag for å føre vidare ein politikk som heile Stortinget står bak: at ein skal jobbe for eit juridisk rammeverk, at ein skal delta i FN-prosessen og den opne arbeidsgruppa og vidareføre det humanitære initiativet frå konferansen i 2013. Det mest overraskande i denne debatten er at mens utanriksministeren manar til forsoning – eg har før rosa han for hans haldning her – og vil ta dette vidare og jobbe seriøst med det, er det andre representantar frå det same partiet, Høgre, som brukar anledninga til å leggje seg ut med stortingsfleirtalet og koma med kraftig kritikk mot det fleirtalet som over tid har uttrykt det langsiktige målet sitt. Så eg opplever det som nødvendig – om ikkje her no, men fram til innstillinga skal debatterast – at Høgre avklarar dette: Vil Høgre jobbe med stortingsfleirtalet, som eg har opplevd ei dreiing mot no, eller vil dei jobbe mot stortingsfleirtalet, slik som fleire representantar har teke til orde for her?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-03-11:
Jeg hadde tenkt å stille omtrent samme spørsmål som representanten Solhjell. Jeg mener nok at vi må fortsette diskusjonen i Stortinget om det ikke helt klare svaret vi fikk fra utenriksministeren på det spørsmålet. Jeg vil isteden – med henvisning til de internasjonale avtalene Norge har skrevet under på, både den i Paris og avtalen om FNs nye bærekraftmål – ta opp igjen spørsmålet om norsk energibistand, hvor det altså er et utpreget problem at bistand til ren energi er blitt kuttet kraftig. Jeg vil be om utenriksministerens kommentar til hvordan man planlegger energibistand for framtida. Vil fossil bistand, oljebistand – Olje for utvikling, hvor vi allerede har et eget problem i Angola – fortsette å være en prioritet, eller vil man se en utvikling hvor bistand til ren energi igjen blir en norsk hovedprioritet?
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Flere av talerne har vært inne på og understreket viktigheten av regjeringens engasjement innenfor dette området. Norge var blant dem som støttet opp om Iran-avtalen gjennom å bidra til uttransportering og transport av uran. Vi har tatt initiativer når det gjelder verifisering av nedrustning, ikke minst av kjernevåpen, sammen med Storbritannia. Vi er en pådriver for å realisere visjonen om en atomvåpenfri verden. Det vedtaket som det nå legges opp til i Stortinget, som det er bred enighet om, og som også regjeringspartiene har sluttet seg til, danner et godt grunnlag for et videre engasjement fra norsk side – i tråd med hva den tidligere regjeringen sto for, og i likhet med det denne regjeringen har stått for. Utfordringen har vært at det har vært brakt inn andre elementer, bl.a. fra Østerrikes side, som vi ikke har kunnet støtte, men nå har vi fått et bredt grunnlag som vi selvsagt skal følge opp også i internasjonale fora.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Norge står fritt til å bruke bistand på de områdene vi selv ønsker. Det er riktig at det skjedde noen justeringer i OECD/DAC-regelverket – tidligere utviklingsminister Erik Solheim har kommentert dette i norsk presse og mener at det er endringer som han står inne for – og som OECD, DAC-sekretariatet har foreslått. Det åpner f.eks. for at man kan bruke bistandsmidler når det gjelder at militært personell kan beskytte kvinner og barn, og at man kan bruke militære transportfly for å få inn nødhjelp hvis dette er rimeligere enn kommersielle fly. Men vi må redegjøre for dette overfor Stortinget i forbindelse med budsjettet, og hvis det er slik at Stortinget ikke ønsker at norsk bistand skal benytte seg av den åpningen som nå er gitt, vil vi selvsagt etterkomme det.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Jeg er enig med representanten Navarsete i at det å kunne øke kapasiteten innen landbruksproduksjon og matproduksjon i mange utviklingsland på en bærekraftig måte er vesentlig for fattigdomsbekjempelse. Man kan ikke hoppe over det utviklingsnivået. 60 pst. av den ikke-dyrkede, men dyrkbare marka i verden, som ikke er utnyttet, befinner seg bl.a. i Afrika. Der trengs det også veier og infrastruktur for å kunne utnytte disse områdene, men dette er ting vi må se nærmere på hvordan vi kan støtte opp om. Hvis man øker matproduksjonen i Afrika og andre utviklingsland, som er nødvendig for å dekke egne behov, vil det også raskt komme opp spørsmål om hvordan de skal få lov til å eksportere det de produserer. Vi skal bidra til økt matproduksjon, men blir dette effektivt, må selvsagt også utviklingslandene få lov til å selge det, slik vi selger norsk laks for 70 mrd. kr årlig.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Jeg deler representantens bekymringer, også når det gjelder kvinners rettigheter, hvor vi de senere årene har opplevd at vi må stå opp for å hindre tilbakeskritt i internasjonale forhandlinger. Representanten kan være helt sikker på at Norge har dette som en av sine hovedprioriteter. Skal vi få til utvikling, må vi også satse på kvinner. Kvinner må inn i arbeidslivet, og også kvinners rettigheter når det gjelder reproduktiv helse og seksuelle rettigheter, er viktig for denne regjeringen. Så når det gjelder relativismen: Vi fremla en egen handlingsplan for pressefrihet for ikke lenge siden. Vi ser både i Russland og i Tyrkia at pressefriheten innskrenkes, og det må vi påtale. Det kan vi ikke ta lett på. Pressefrihet, ytringsfrihet og forsamlingsfrihet er helt grunnleggende rettigheter i et samfunn, og Norge vil alltid være på banen og reise disse spørsmålene.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
I første tema i replikken valgte representanten bare å slå fast noe rundt atomvåpenpolitikken. Jeg tror ikke at vi tar hele den debatten nå. Jeg er glad for at vi har funnet frem til en formulering som jeg mener også er i tråd med våre NATO-forpliktelser – ikke minst er det viktig nå foran Warszawa-toppmøtet i juli. Når det gjelder avtalen mellom EU og Tyrkia – som det nå jobbes videre med, og som man forhåpentligvis skal kunne konkludere den 17. mars – er den viktig. Den flyktning- og asylsøkerstrømmen vi har sett, den migrasjonsbølgen, må håndteres av EU og Europa. Men samtidig vil jeg minne om at i toppmøteerklæringen av 8. mars slo man fast at i de videre forhandlingene om detaljene i avtalen med Tyrkia skal det selvsagt legges vekt på respekt for internasjonale og europeiske rettslige forpliktelser.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Det var mange elementer her. Jeg ønsker bare først å korrigere et ord jeg brukte i svaret til representanten Solhjell, som også refererer seg til det første som representanten Hansson tok opp: Det EU slo fast, var at den avtalen man skal komme frem til, «skal» respektere internasjonale og europeiske rettslige forpliktelser. Jeg tror jeg sa «legge vekt på», men det er «skal». Det er rammen for EUs videre arbeid. Når det gjelder energi og fornybar energi, er det også et viktig klimaspørsmål. Regjeringen trapper jo opp satsingen på FNs klimafond, noe som statsministeren slo fast i fjor høst. Vi har trappet opp satsingen på utfasing av fossile brensler. Når det gjelder den norske energibistanden, er den i ferd med å legges om. Det var deler av den som vi mente ikke fungerte så bra, men dette vil være et viktig element også i den videre satsingen for regjeringen.
Børge Brende (Høyre), 2016-03-11:
Jeg synes dette har vært en veldig god debatt. Det har vært en debatt som også har vært preget av det mer utfordrende utenriks- og sikkerhetspolitiske bildet vi står oppe i, med voldelig ekstremisme, destabilisering av våre nærområder, migrasjonskrisen og ikke minst at vi fortsatt sliter med ganske store økonomiske utfordringer i vår egen verdensdel, Europa, med ungdomsarbeidsledighet i de sørlige delene som fortsatt er oppe i 40–50 pst. Noen representanter har etterlyst initiativer fra regjeringen. Jeg mener at det globale initiativet statsministeren og jeg tok i fjor sommer, om nedsettelse av en utdanningskommisjon med Gordon Brown i førersetet for å løfte utdanning og sørge for at alle verdens barn får tilgang til utdanning, har vært viktig. Det samme var Syria-konferansen som vi tok initiativet til, som har ført til at det ble gitt over 10 mrd. amerikanske dollar på én dag, som nå har økt til 12,5 mrd. dollar, noe som gjør at Verdens matvareprogram og andre nå har en helt annen anledning enn de hadde for ett år siden, til å stille opp med humanitær hjelp både inne i Syria og i nabolandene. Det er eksempler på initiativer vi har tatt. Norge var der da kjemiske våpen – masseødeleggelsesvåpen – skulle fraktes ut av Syria. Vi var der med fregatt, vi stilte opp som en av de første for å bidra til at FN og OPCW fikk til dette. Vi var også den som ble spurt, da man skulle få til gjennomføring av Iran-avtalen, om hvordan man skulle sikre at Iran ikke skal kunne utvikle masseødeleggelsesvåpen i form av kjernevåpen. Norge stilte opp, og det var bred enighet, også i Stortinget, om at vi skulle gjøre dette. Norge har også, sammen med Storbritannia, tatt initiativer til å styrke etterlevelsesregimet når det gjelder kjernevåpennedrustning, altså verifikasjonsspørsmålet. Jeg ble også utfordret av lederen av utenrikskomiteen til å si to ord om arbeidet for en atomvåpenfri verden. Vi deler visjonen om en atomvåpenfri verden. Det har de siste ukene vært en konstruktiv dialog mellom Arbeiderpartiets parlamentariske leder og meg selv om disse spørsmålene, og det er nok noe forskjellig innfallsvinkel til det blant Stortingets ulike partier. Men nå foreligger det en bred konsensus om dette som skiller seg fra det østerrikske initiativet, som er et forbud nå. Det som ligger i denne enigheten, er at vi skal jobbe for en atomvåpenfri verden, noe som skal kunne ende i et juridisk rammeverk, men det må være balansert, gjensidig, verifiserbart og innenfor rammene av ikke-spredningsavtalen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2016-03-11:
Representanten Tetzschner sa noe interessant om at det arbeidet som handlet om nedrustning, var gamle SV-forslag, og det var forslag om en atomvåpenfri sone i Norden. Det kan jeg huske, faktisk, men det er langt tilbake i tid, og det er ikke det vi har snakket om her i Norge og internasjonalt de siste årene. Dette er Obama-politikk, det er nedfelt i NATOs strategiske konsept: en verden uten kjernevåpen – langsiktig mål. Vi må arbeide mot det, vi må ha et mål. Særlig var det en republikansk tidligere utenriksminister i USA som sa at uten et slikt mål har vi ingen retning, og vi arbeider altså for det. Så sier Tetzschner at atomvåpen er borte fra de baltiske stater fordi Sovjetunionen er kollapset, og det er bra. Hadde det vært så vel. En av de store utfordringene på nedrustningsområdet, på kjernefysiske våpens område, er det store nærværet av taktiske atomvåpen. Et stort, ukontrollert nummer russiske taktiske atomvåpen utplassert i Europa i ulike land – ikke de baltiske – og på fartøyer, skaper usikkerhet. Dette er en av grunnene til at vi må ha fokus på kjernefysisk nedrustning, også for vår sikkerhet, og at neste runde også må omfatte taktiske våpen. Det var noe Norge og Polen tok initiativ til for noen år siden, nettopp på grunn av sikkerhet. Det understreker igjen betydningen av å ha oppmerksomhet om kjernefysisk nedrustning. Så hørte jeg på representanten Stensland, som sa at han var glad for at forbud ikke fikk flertall. Det er mulig han redigerte sitt innlegg før innstillingen til stortingsmeldingen om globale sikkerhetsutfordringer kom. Spørsmålet om forbud har flertall, og det står altså i den innstillingen, som vi skal få debattere senere i salen, men det er verdt å minne om det her, at flertallet – og flertallet i Stortinget har betydning, også for en regjering – viser til at «et stortingsflertall støtter arbeidet med balansert og gjensidig atomnedrustning på dette grunnlag og innen rammen av ikkespredningsavtalen NPT, inkludert et langsiktig mål om internasjonalt forbud mot atomvåpen». Det står klart i den meldingen, og når et flertall i Stortinget har ytret seg sånn, kan representanten Stensland og regjeringen være trygg på at det er det Stortinget også vil følge nøye med på at regjeringen arbeider med i sitt nedrustningsarbeid.
Michael Tetzschner (Høyre), 2016-03-11:
Det ligger jo en indirekte anerkjennelse i å holde et innlegg som bringer Jonas Gahr Støre tilbake til salen. Det er jeg glad for. Når det gjelder tolkningen av mitt innlegg, vil jeg si at det faktum jeg dvelte ved, var at disse initiativene som tas fra Stortinget i håp om å presse på landets utenriksledelse noe annet enn det man tidligere har stått sammen om, mener jeg kan innføyes i et mønster som vi ser at Arbeiderpartiet har slått inn på under sin nåværende leder. Det er at man driver med frihåndstegning i spørsmål der man bør tilstrebe så bred nasjonal konsensus som overhodet mulig. Det er jo ikke slik at vi alle ut fra en ideell diskusjon andre steder i samfunnet kan ta avstand fra atomvåpen som fenomen. Det hadde vel vært bedre for menneskeheten om de ikke var blitt oppfunnet, enten de er taktiske eller strategiske. Det jeg har påpekt, er at når man velger å ta opp dette og fokusere på det, pådrar man seg en kritikk som også går på i hvilken kontekst man velger å fremme dette – nærmest fra gulvet i Stortinget, uten at det er ledd i en stor utredning. Jeg mener at vi ser det også i andre sammenhenger der Arbeiderpartiet har hatt utspill med store konsekvenser. Jeg minner om denne jubeltalen på Arbeiderpartiets landsmøte i fjor, som var et klart «pull»-signal i innvandringspolitikken når det gjaldt å få flyktningstrømmene spesielt i vår retning av verden, i en tid da informasjoner flyter fritt. Vi har tidligere hatt en diskusjon om dette. Jeg mener at også opposisjonen, særlig når man leder et så stort parti som Arbeiderpartiet, har visse forpliktelser til å ta vare på den enheten som vi bør ha for å bli oppfattet forutsigbart internasjonalt, at vi ikke splittes i verbale øvelser, og at vi kan unngå slik frihåndstegning som jeg ser Arbeiderpartiets nye utenrikspolitiske linje bærer mer og mer preg av.
Michael Tetzschner (Høyre), 2016-03-11:
Jeg skal bare oppklare en misforståelse, for det virket jo som om jeg hadde angrepet Arbeiderpartiet i mitt første innlegg. Det jeg inviterte til refleksjon over, var det faktum at vi snart kan feire 25-årsjubileum i Norden for å ha fått tre selvstendige stater på den gamle Sovjetunionens område som er atomvåpenfrie, og som faktisk gjør Østersjøen og Norden – disse områdene hvor man stadig ble utsatt for initiativ under den kalde krigen om at man skulle skrive under på atomvåpenfrihet – atomvåpenfrie. Gjennom den politiske utviklingen og overgangen til demokrati har disse områdene blitt de facto atomvåpenfrie. Det er selvfølgelig andre problemer: Det finnes utplasserte atomubåter, og russerne har også – med sin voldsomme investering i ny teknologi – kommet videre når det gjelder de taktiske atomvåpnene. Men det er et annet spørsmål.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2016-03-11:
Representanten Christian Tybring-Gjedde mente det var liten grunn til å sette sin lit til EU-samarbeidet for å løse de utfordringene vi nå ser i Europa, særlig rundt flyktningkrisen, fordi det nå er en økende skepsis mot EU i befolkningen, og man ser ikke at EU leverer. Problemet er jo ikke at EU ikke leverer, problemet er at medlemslandene svikter EU. De samles i Brussel, blir enige om tiltak, reiser hjem og gjennomfører ikke. Det er en utfordring for ethvert samarbeid. Det kan godt hende at man gjennom EU-samarbeidet ikke lykkes med å få til de tiltak som er nødvendig, men når Christian Tybring-Gjedde sier at vi kan bygge på nasjonalstaten, og vi vil samarbeide, da er spørsmålet: Hvis man tenker seg at EU ikke lykkes eller blir borte, hvordan skal man da få strukturer for å få til et samarbeid, hvor landene gjør det de måtte bli enige om, istedenfor, slik som vi nå ser, å beskytte seg selv mot konsekvensene så godt man kan? Samtidig leverte representanten Christian Tybring-Gjedde en løsning på flyktningsituasjonen, at FN får ansvaret for å lage flyktningleirer i nærområdene. Det er for så vidt et system som delvis fungerer, men hvordan ser han for seg at landene skal akseptere for det første å betale regningen for de kostnadene og for det andre å ta imot de flyktningene FN sier man skal ta imot? De skulle, så vidt jeg forstår, fordeles omtrent proporsjonalt med befolkningen. Hvordan ser man for seg at det skal fungere gjennom FN-systemet, hvor jo forpliktelsene er langt mindre enn i EU-samarbeidet? Så sa representanten Tetzschner at Arbeiderpartiet driver frihåndstegning når det gjelder arbeidet for å få til et rammeverk som innebærer at man på lang sikt kan bli kvitt atomvåpen og få et forbud mot atomvåpen. Det er Tetzschner som her driver med fargestifter, det henger ikke helt sammen med forhistorien i denne saken. Denne frykten som er i Høyre for ordet «forbud», er litt pussig. Man har et forbud mot kjemiske våpen, mot bakteriologiske våpen, og den dagen man har et rammeverk hvor vi kan håpe på å være kvitt atomvåpen, vil jo det innebære et forbud. Når man leser innstillingen som man skal diskutere senere, vil man også oppdage at det der er enighet om at vi skal ha et forbud mot spaltbart materiale. Og jeg tror det er vanskelig å lage atomvåpen uten spaltbart materiale.
Regina Alexandrova (Høyre), 2016-03-11:
Utenriksministerens redegjørelse tydeliggjør at internasjonal sikkerhetspolitikk har direkte betydning for norsk forsvarspolitikk. De hurtige sikkerhetspolitiske endringene vi har sett de siste årene, viser hvor viktig det er alltid å prioritere Forsvaret. Det er for sent å bygge opp Forsvaret når vi virkelig trenger det. Jeg synes utenriksministeren sa det så bra og så tydelig i sin redegjørelse, og jeg mener dette må få betydning når vi skal videreutvikle forsvaret vårt for framtiden. Han sa: «Et sterkt nasjonalt forsvar må være grunnlinjen i sikkerhetspolitikken. Vi må prioritere det viktigste; forsvaret av oss selv og våre forpliktelser til NATO.» Jeg kunne ikke vært mer enig. For et par dager siden var vi en delegasjon fra utenriks- og forsvarskomiteen på militærøvelsen Cold Response i Nord-Trøndelag. I tillegg til Norge og NATO deltok 13 nasjoner med 15 000 soldater. Vi møtte Panserbataljonen og dens støttespiller under øvelsen, det amerikanske marinekorpset, som var entydig på at et militært samarbeid mellom Norge og USA i en NATO-kontekst var av stor betydning. Øving og samtrening er viktig, både for alliansebyggingen og for å være en forebyggede og avskrekkende militærmakt. Jeg er glad for den nye enigheten om kjernevåpen i komiteen, da vi alle vet hvor viktig kjernevåpen er som NATOs stabiliserende maktfaktor. Regjeringens beslutning om deltakelse i den nye hurtige reaksjonsstyrken og samarbeidet innenfor NATOs Northern Group er viktig for vår og våre alliertes kapasitetsbygging. Gjennom slikt samarbeid står vi bedre rustet i krisesituasjoner, med militær støtte til sivil beredskap og for å avverge terrorisme. Norge er avhengig av alliansesamarbeid med NATO og USA, med forhåndslagret militært materiell, og tette bånd til Norge er av største viktighet, men for å være en troverdig alliert må vi som nasjon kunne stille opp med et minimumsforsvar som sikrer at vi kan holde norsk territorium til vi får støtte fra våre allierte. Med dagens sikkerhetspolitiske utfordringer som bakteppe er vi nødt til å fortsette å ruste opp Forsvaret, som vi har bygd ned i en årrekke. Vi må nå – selv i den krevende økonomiske situasjonen vi er inne i – vise vilje til å investere i egen sikkerhet og stille opp for våre allierte ved å styrke forsvaret av Norge.
Sveinung Stensland (Høyre), 2016-03-11:
Norge bidrar tungt i Europa, både økonomisk og politisk. Europas utfordringer er våre utfordringer. Vi bidrar innenfor alt fra energisikkerhet via migrasjonsløsninger til strategisk bruk av EØS-midler. Jeg vil takke utenriksministeren for at han i sin redegjørelse så sterkt understreker vårt gode forhold til EU og våre allierte i NATO. Norge er en solid alliansepartner. USA er vår viktigste allierte, og NATO er vårt sikkerhetspolitiske anker. Jeg ser at opposisjonen, ved bl.a. representanten Gahr Støre, legger vekt på kjernevåpenpolitikken. Jeg vil berømme regjeringens ikkespredningsarbeid. Det er godt det nå er en enighet som ivaretar våre NATO-forpliktelser, og at forbudslinjen – som ville ha undergravd Ikke-spredningsavtalen for kjernevåpen og sådd tvil om Norges allianseforpliktelser – ikke fikk flertall. Det er fortsatt slik at NATO vil ha en verden fri for kjernevåpen, men så lenge slike våpen finnes, vil alliansen beholde kapasiteten til kjernefysisk avskrekking. Europa har sine økonomiske utfordringer, og Europa har sine grenseutfordringer, men kanskje mest skremmende er det at selve den europeiske ideen er utfordret. Det er grunn til bekymring for tilstanden i Europa. Systemet er under press, og det vi gjerne ser på som felles og fundamentale europeiske verdier, er gjerne ikke så grunnleggende likevel. Europa var en gudinne – så uimotståelig at Zevs, utkledd som en okse, bortførte henne. For tiden er ikke alt som det burde være; deler av Europa er lett å motstå. Kanskje Zevs hadde latt dagens Europa gå i fred. Vi trenger åpne samfunn med toleranse. Vi trenger et åpent og tolerant Europa. Dessverre er ikke vi medlem av EU, slik at vi kan påvirke fra innsiden, men vi kan stå opp for våre verdier, mot nasjonalisme og for den liberale rettsstat. Vi er tett knyttet til EU økonomisk, kulturelt og politisk. Det er derfor i vår interesse at EU fortsatt er en forsvarer av de europeiske verdiene. EU er også viktig for å sikre politisk og økonomisk stabilitet i vår del av verden. Det europeiske råd ble i februar enige om en tilpasningsavtale for Storbritannias framtidige forhold til EU. Fra et norsk ståsted synes forhandlingsresultatet å være et rimelig kompromiss, som burde kunne tjene både Storbritannias og EUs interesser. Det er i norsk interesse at Storbritannia forblir i EU. Norge og Storbritannia deler mange synspunkter, herunder betydningen og videreutviklingen av det indre marked, også i utenriks- og sikkerhetspolitikken. Det er et åpent spørsmål hva en eventuell «Brexit» vil føre til. Spørsmålet er om EU vil kunne klare å håndtere et slikt sjokk. Det vi kan si med sikkerhet, er at det vil føre til lange runder med en uavklart situasjon for våre viktigste handelspartnere. Norsk utenrikspolitikk begynner i Europa – i et Europa som nå utfordres, både innenfra og utenfra. EU har tidligere vist seg å komme styrket ut av kriser. Det er avgjørende at EU lykkes også denne gangen.
Hårek Elvenes (Høyre), 2016-03-11:
Først vil jeg takke utenriksministeren for en veldig grundig og høyst forståelig redegjørelse. I går var Høyres justisfraksjon i Sør-Varanger og besøkte Garnisonen i Sør-Varanger og Grensekommissariatet. Da møtte vi et grensekommissariat og en garnison som voktet den norske grensen mot Russland på en profesjonell måte, i tråd med de lange linjers politikk, og at det ikke var noen ideer om noe som kan oppfattes som eskalerende tiltak av vår nabo i øst. Det var betryggende. Som det er sagt i debatten griper de utenrikspolitiske forhold sterkt inn i den innenrikspolitiske situasjonen. Vi hadde en midlertidig bevæpning her i landet som varte i 14 måneder. Det var knyttet til det internasjonale trusselbildet som nå antas å være litt lavere enn det har vært tidligere, men vi skal merke oss hva E-tjenestens sjef sa i Fokus – Etterretningstjenestens årsrapport som ble lagt fram – om at det fortsatt er grunn til å tro at terrortrusselen mot den vestlige verden er til stede, men at det ikke er grunn til å tro at det er en konkret terrortrussel mot Norge. Hvorfor er det en terrortrussel mot Norge? – Jo, fordi IS har erklært kamp mot den vestlige verden og de vestlige verdier. PST-sjefen uttalte for et par år siden at som samfunn har vi mislyktes i kampen mot radikalisering og voldelig ekstremisme. Det er helt uholdbart at unge mennesker får det for seg at de kan kjempe for sine politiske og ideologiske mål gjennom bruk av bestialsk terror. Derfor er kampen mot radikalisering og voldelig ekstremisme fortsatt så viktig. Regjeringen har lagt fram en handlingsplan mot dette, som har vakt internasjonal oppsikt – 30 konkrete tiltak, som nå er rullet ut, bl.a. gjennom veiledere til kommunene, veiledere til foreldre som føler en uro for sine barns adferd når det gjelder en gryende sympatisering med disse kreftene. Stortinget har nå en proposisjon til behandling der regjeringen foreslår å strafferegulere nordmenns deltagelse i internasjonale konflikter som ikke er knyttet opp til de væpnede nasjonale styrkene. Til slutt vil jeg også nevne at regjeringen faktisk har bevilget 17,5 mill. kr til tiltakene i handlingsplanen mot radikalisering og voldelig ekstremisme, og har bevilget penger til en rekke forebyggende prosjekter rundt omkring i landet.
Ingunn Foss (Høyre), 2016-03-11:
Takk til utenriksministeren for en god redegjørelse, som også omfatter handel. Økt verdenshandel er en av de sterkeste drivkreftene for økonomisk vekst og velstandsutvikling. Handel bidrar til aktivitet, arbeidsplasser og løfter mennesker ut av fattigdom. Den økonomiske veksten i de fleste av verdens økonomier ser ut til å bli lavere enn forventet framover. Samtidig skjer det store teknologiske endringer i energi, transport og kommunikasjon. Økt automatisering, framvekst av Big Data og delingsøkonomi vil gi store vekstmuligheter i framtida. Bevaring og styrking av WTO er Norges primære handelspolitiske interesse, men det er krevende å skape enighet og felles løsninger, og en ser framveksten av avtaler mellom land hvor Norge ikke er med. Vi må arbeide for at flernasjonale avtaler bygger broer mellom land, med ønske om samarbeid, vekst og utvikling for alle. Eksport av tjenester er viktig for norsk økonomi og norsk sysselsetting. Globalt er tjenester og tjenestehandel en helt sentral del av økonomisk infrastruktur, og verdensøkonomien er avhengig av velfungerende tjenestemarkeder. Norge har allerede et svært åpent marked med tjenester, og markedsadgangen er i stor grad hjemlet i GATS og EØS. TiSA er en flerstatlig avtale om handel med tjenester som nå forhandles mellom 50 ulike nasjoner, som til sammen står for ca. 70 pst. av verdenshandelen med tjenester. Forhandlingene springer ut av manglende framdrift i WTO og av at ministrene i 2011 ba WTO-medlemmene vurdere alternative måter å øke handelen med tjenester på. Det er behov for å tilpasse internasjonale regler til utviklingen som har skjedd siden GATS trådte i kraft i 1995. For Norge, som har en åpen økonomi, har deltakelse i internasjonale handelsavtaler resultert i at vi i dag har et høyere velstandsnivå enn vi ville hatt uten disse avtalene. Det har vært mye snakk om at TTIP og TiSA vil true norske interesser. Når det gjelder TTIP, er dette forhandlinger som skjer mellom EU og USA, og hvor Norge ikke er med, men vil likevel bli involvert via EØS-avtalen hvis det blir en avtale. Når det gjelder TiSA-forhandlingene, vil avtalen gi norske bedrifter økt forutsigbarhet og gjøre det enklere å eksportere tjenester til andre land, noe som vil bidra positivt til økonomisk vekst og sysselsetting. Ingen av Norges handelsavtaler tvinger myndighetene til å privatisere eller deregulere f.eks. offentlige tjenester på nasjonalt eller lokalt nivå. Det vil heller ikke TTIP eller TiSA gjøre. I disse forhandlingene er det opp til hvert enkelt land å bestemme hvilke tjenester det vil forplikte seg til å tillate utenlandske bedrifter å tilby, og under hvilke vilkår. Ingen avtaler blir rettskraftig før de er behandlet, debattert og stemt over her i Stortinget. Handelsavtaler er en mulighet til å forme globaliseringen gjennom internasjonalt samarbeid. Målsettingen er å bevare og videreutvikle rammeverk for handel som gir størst mulig bidrag til norsk verdiskaping, samtidig som vi bidrar til global verdiskaping og bærekraftig utvikling. Vi ønsker å bidra til en verden hvor menneskers skaperkraft, evner og framtidshåp kan realiseres gjennom samarbeid, kunnskapsutvikling og handel.
Ola Elvestuen (Venstre), 2016-03-11:
Det er nesten så jeg må få igjen pusten etter å ha løpt opp trappene. Først vil også jeg takke for utenriksministerens redegjørelse, som jeg synes var veldig omfattende og god i år. Det jeg vil trekke fram, er betydningen av Paris-avtalen, som selvfølgelig også setter den forpliktelsen som det internasjonale samfunnet har i årene framover, i et helt annet perspektiv. Nå handler det ikke lenger om å få en avtale, nå handler det om å følge opp en avtale. Det er viktig at også Norge umiddelbart begynner å jobbe videre med måten man skal forsterke denne avtalen på i årene framover. Vi snakker ofte om at klimaendringene først treffer de landene som ikke har ansvar for utslippene. Det er riktig. Men det er også slik at klimaendringene også treffer oss først, for det er i nordområdene endringene skjer raskest. Det er viktig at Norge har et spesielt perspektiv også på nordområdene, for å få fram både de dramatiske endringene som vi ser, hvordan dette påvirker dem som bor i nordområdene og hvordan man skal utvikle et næringsliv på en bærekraftig måte, samtidig som vi beholder den lave spenningen som er i områdene i nord i dag, og har en politikk – som også ble lagt fram i redegjørelsen – spesielt overfor Russland, hvor man klarer å holde ved like det jevne samarbeidet, samtidig som vi har en tydelighet og fasthet med hensyn til de brudd på menneskerettigheter og de brudd på internasjonal lov som begås i Ukraina. Så litt om forholdet til EU. Tidligere i debatten er det mange som har nevnt – og det er også vanlig å peke på – at EU-samarbeidet har problemer, og at man vil kunne få en periode framover hvor det svekkes. Men samtidig er det – som også utenriksministeren sier – en stor tendens til at når EU settes under press, styrkes også samarbeidet. Slik situasjonen er nå, er også Norge en del av den prosessen. Vi er selv i en prosess hvor vi ønsker å knytte oss til EUs klimamål, og vi skal følge det samarbeidet for å få det til. Vi er avhengig av at vi får til en felles europeisk løsning for den flyktningsituasjonen som vi ser i Europa. Norge må bidra til både å opprettholde og å styrke Schengen, samtidig som vi møter problemstillingene. Ikke minst når vi skal ta tak i problemene i Midtøsten, er det helt avgjørende at man har et samlet Europa, som også Norge er en del av, for å bygge opp under en langsiktig løsning, og der vi skal holde fast ved en demokratisering som det endelige målet, også i Midtøsten.
Henrik Asheim (Høyre), 2016-03-11:
Det er grunn til å takke utenriksministeren for en veldig god, men også veldig alvorlig redegjørelse til Stortinget. Det bakteppet som preger denne debatten og den virkeligheten vi lever i i dag, er også svært viktig for de utenrikspolitiske grepene vi tar. Samtidig er det viktig å minne om at veldig mye også går i riktig retning: Fattigdommen går ned, og vi klarer i verden nå å redusere klimautslippene selv om vi blir flere. Det er veldig mye som går bra. Krig og uro preger nå store regioner rundt vårt eget kontinent, og det fører til en migrasjonsbølge. Da er det verdt å minne om at vi bor på det kontinentet som var utspringet for to verdenskriger. Vi var det kontinentet hvor millioner av mennesker ble drevet på flukt, ble truet med utryddelse eller ble drept i krig. Noe av det som var helt avgjørende for å unngå at historien skulle gjenta seg her i Europa, var at man fant en helt ny måte å samarbeide på. EU har representert et samarbeid som betyr at de grensene som tidligere ble forsvart med tanks og våpen, nå krysses fritt av studenter, kultur og varer på en måte som gjør at samarbeidet på vårt kontinent fungerer bedre enn noen gang tidligere. Men nye utfordringer utfordrer det samarbeidet. Og noe av det som det er viktig at vi bidrar til, selv om vi ikke er et EU-medlemsland, er å holde sammenføyningene i det europeiske solidaritetsprosjektet sammen. Selv om vi nå utsettes for store utfordringer, og selv om det er et press knyttet til migrasjon, velferd og arbeidsledighet, er det helt avgjørende at det ikke går på bekostning av det viktige samarbeidet som preger Europa. Vi er et lite land, men et lite land kan også gjøre mye. Et lite land som oss har vært vant til å ha en stor nabo i øst, som har hatt forskjellige regimer og alltid har vært forholdsvis uforutsigbar, men vi har holdt fred med dem i svært mange år. Allikevel er noe av den viktigste suksessen for norsk utenrikspolitikk NATO. Det er at vi, som et lite land, har vært veldig tydelige og veldig forutsigbare i vår alliansepolitikk og i de forpliktelser et NATO-medlemskap bringer med seg. Det innebærer også å være tydelige overfor våre allierte i den alliansen på at vi støtter de strategier og mål som NATO har satt. Jeg er veldig glad for at vi har en regjering, en utenriksminister og en forsvarsminister som har vært helt tydelige på at de forpliktelser og strategier som NATO har lagt, står så lenge denne regjeringen sitter – og det håper jeg den gjør lenge.
Peter Frølich (Høyre), 2016-03-11:
Selv om mye i verden rundt oss har gått i feil retning, er det også noen lyspunkter som bør glede oss. IS, en av de mest ondskapsfulle bevegelsene vi har sett siden krigen, er slått kraftig på defensiven. En av påstandene vi ofte hører i debattene om IS, er at bombing ikke hjelper, eller at vi ikke kan bombe oss ut av dette problemet. Sånne uttalelser blir veldig fort en forenkling. Alle forstår at man ikke kan bekjempe islamistisk ekstremisme kun med bomber, droner eller raketter, men ingen kan benekte at det også hjelper med militærmakt, enten den er direkte eller indirekte, gjennom opptrening. Under annen verdenskrig kunne man lent seg tilbake igjen, sagt at dette er et problem som andre får ta tak i, man kan ikke bombe eller skyte seg ut av dette problemet, men noen måtte gjøre det arbeidet også. Det er litt oppsiktsvekkende å høre at f.eks. Senterpartiet er mot det norske bidraget i koalisjonen mot IS. Det er også flere på venstresiden som mener at koalisjonen ikke bør involvere seg i det hele tatt. De har sikkert sine grunner for å mene det, men man kommer ikke unna noen helt grunnleggende fakta: IS har nå mistet over 40 pst. av de landområdene som de en gang okkuperte og terroriserte i Irak. Det skyldes ikke holdningskampanjer eller fordømmelser, men det skyldes at de rett og slett ikke kan bevege seg ut i åpent lende uten å risikere utslettelse fra oven. At IS er på defensiven skyldes også en resolutt og modig innsats fra bl.a. irakiske og kurdiske bakkestyrker – noen av dem trent av Norge – som kjemper i frontlinjen og moralsk sett på vegne av oss andre. Det er også troverdige rapporter om at IS har mistet mye av sin finansielle styrke. Også dette kan tilskrives målrettede luftangrep fra koalisjonen, særlig mot forsyningslinjene og oljeinstallasjonene. Selv de mest innbitte pasifistene blant oss må kunne erkjenne denne effekten. Et annet tydelig resultat av bombingen er at lederskapet til IS er svekket. Det er en rekke lederfigurer som er tatt ut det siste året, og selv om de erstattes, så skaper dette ustabilitet i rekkene. Det finnes ingenting godt i en krig, men det finnes gode grunner for å utkjempe en krig. Vi skal være takknemlige for innsatsen til våre allierte i USA, Storbritannia, Frankrike med flere, som nok en gang tar de tyngste løftene i kampen mot et onde som truer vår verdensorden. Jeg er også stolt over at Norge har bidratt fra begynnelsen av i koalisjonen mot IS. Jeg vet jeg snakker på vegne av flere i Høyre når jeg sier at vi er klare til å støtte en eventuell opptrapping av innsatsen dersom regjeringen skulle ønske det.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2016-03-11:
I løpet av mitt liv er verden stort sett blitt bedre. Det har blitt slutt på den kalde krigen. Mange land har kommet seg inn i demokrati. Kriger har tatt slutt, og veldig mange har kommet seg ut av fattigdom. Så det aller meste i verden har blitt bedre, bortsett fra de siste årene, hvor vi har sett at verden har gått i feil retning. Vi har sett uroligheter i vår egen verdensdel, med Russland og Ukraina. Vi ser at i mange land går spørsmålet om menneskerettigheter og likestilling i gal retning. Vi ser at ekstreme grupper og terrorgrupper mobiliserer. Det er mye å ta fatt i, men jeg vil allikevel starte med å si noe som har gått i riktig retning i 2015. Det var mot slutten av året, da vi fikk på plass en internasjonal klimaavtale i Paris som var mye bedre enn det hadde vært mulig å se for seg. Jeg syntes den var så god at jeg nominerte arkitektene bak Paris-avtalen til Nobels fredspris, som det beste bidraget til fred i løpet av 2015. Vi må ikke lenger vente på å få på plass en internasjonal klimaavtale for at land skal begynne å handle. Nå er det bare å gjøre noe. I Arbeiderpartiet er vi utålmodige etter denne regjeringens klimapolitikk. Jeg vil gi utenriksministeren ros for å være en utenriksminister som er til stede i vanskelige situasjoner – i ebola-situasjonen for et år siden, når det har vært kriger i Gaza. Det jeg allikevel vil gi regjeringen kritikk for, er at Norge ikke lenger har en ambisjon og strategi for hvordan vi best kan være med og påvirke verden i riktig retning. Jeg synes vi fikk høre det ganske beskrivende fra Michael Tetzschner i stad. Han kalte det fritenkning og jubeltaler. Nei, det er ikke fritenkning. Det er politiske ambisjoner. Når det gjelder atomvåpen, er ikke det et initiativ som er tatt på gulvet i Stortinget. Det er tatt fra den forrige regjeringen, den nye regjeringen sa de skulle følge det opp, og titalls regjeringer verden over følger det opp. Det samme kan vi snakke om når det gjelder Palestina. I Palestina er vi nå lenger unna en fredsløsning enn på veldig lenge. Vi er så langt unna at drømmen om en palestinsk stat bare kan være en visjon. Bosettingene ødelegger for mulighetene til å opprette en palestinsk stat. Det kan selvsagt ikke regjeringen holdes ansvarlig for, men jeg mener den norske regjeringen burde gjort mer for å endre dynamikken. Vi ser nå at det i mange europeiske land er debatter om anerkjennelse. Hvor er regjeringen der? Kunne man tatt noe felles initiativ? Det samme gjelder merking av varer. Mange EU-land har gått foran. Det er ikke et spørsmål om Norge skal gå først. Det er et spørsmål om vi skal gå sist. Helt til slutt: Halleraker var i sitt innlegg overrasket over hvor mye tid som ble viet atomvåpen. Jeg tror det fikk mye tid fordi det er et konkret eksempel på at utenriksministeren ikke følger opp Stortingets flertall. Det er helt utrolig å høre de krasse innleggene som kommer, beskrivelsene av Arbeiderpartiet og Arbeiderpartiets ledende figurer. Det føyer seg inn i en rekke for hvordan denne regjeringen håndterer forlik og forsøk på å komme til enighet. Men at dette også skulle skje på den utenrikspolitiske arena, overrasker meg stort.
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2016-10-26:
På vegner av stortingsrepresentantane Ingebjørg Amanda Godskesen, Harald T. Nesvik, Ingjerd Schou, Michael Tetzschner, Frank J. Jenssen og meg sjølv har eg gleda av å setja fram eit forslag om å tillata stryking av listekandidatar ved fylkestings- og kommunestyreval.
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2016-10-26:
Jeg har et spørsmål til samferdselsministeren. Samferdselsministeren møter mange kritiske røster om dagen til prestisjeprosjektet sitt, den såkalte jernbanereformen. Men noen er iallfall fornøyd, og det er rådgivnings- og konsulentbransjen, som nå håver inn millioner på det som skjer. Vi får et nytt direktorat, Jernbanedirektoratet. Vi får et nytt foretak – i all enkelhet Jernbaneinfrastrukturforetaket, som skal forkortes Bane NOR SF, og for å unngå misforståelser ser jeg at departementet nå bruker begrepet «Jernbaneinfrastrukturforetaket Bane NOR SF». NSB splittes opp, vi får et nytt materiellselskap, vi får et nytt vedlikeholdsselskap, vi får et nytt billetteringsselskap – med nye direktører, med nye styrer og tilhørende styrehonorarer. Dette koster penger – mye penger – og det framkommer også av statsbudsjettet. Hvis vi summerer det som står i statsbudsjettet og det som nå skjer i NSB, vil det antakeligvis bare i 2017 brukes i størrelsesorden 500 mill. kr – jeg gjentar: 500 mill. kr – bare i direkte kostnader til jernbanereformen, og det før reformen har trådt i kraft. Så spørsmålet mitt er rett og slett: Kan samferdselsministeren redegjøre for hva jernbanereformen koster å implementere?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2016-10-26:
Nå er nok meningen med Stortingets spørretime at Stortinget skal stille spørsmål, og regjeringsmedlemmene skal svare, fortrinnsvis på det Stortinget stiller spørsmål om. Jeg stilte et konkret spørsmål. Samferdselsministeren snakket om alt mulig annet. Det skjønner jeg, for jeg har sett det organisasjonskartet han nå presenterer for hvordan jernbanen blir seende ut – det er ikke enkelt å holde tunga rett i munnen. Men siden han hadde problemer med å oppfatte spørsmålet, så, enkelt og greit, en gang til: Hva koster det å gjennomføre jernbanereformen?
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2016-10-26:
Det er budsjettider på Stortinget, og fylkene på Østlandet er unisone i tilbakemeldingene til Stortinget. Jernbaneverkets lokale representanter sier at det ikke er nok penger i budsjettet for 2017 til å fortsette intercityplanleggingen med sikte på at dobbeltspor står ferdig til Lillehammer, Halden og Skien i 2030. På bakgrunn av det samferdselsministeren nå sier, virker det som om det er feil. Det er jo ingenting som er bedre enn det – hvis samtlige fylker har misforstått. Samferdselsministeren sier at det er nok penger, masse penger, det har aldri vært mer penger. Spørsmålet mitt er rett og slett: Er det nok penger i budsjettet for 2017 til å fortsette den planleggingen som har funnet sted i 2015 og 2016, og som det er plan om skal fortsette i 2017 og 2018 og videre på de ytre intercitystrekningene fram til Lillehammer, Halden og Skien? Er det nok penger i budsjettet, eller er det ikke det?