Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2016-03-11:
I sin utenrikspolitiske redegjørelse forrige uke påpekte utenriksministeren at verden står foran større utfordringer enn på lenge. Jeg vil påstå at de er større enn noen gang. Utenriksministeren har imidlertid også rett i at ikke alt er negativt. Det er områder hvor utviklingen synes å gå i riktig retning. Paradokset er imidlertid at disse områdene har begrenset interesse og engasjement hos det brede lag av folket. Bekymringen folk flest gir uttrykk for, er sjelden relatert til klimaavtalen i Paris, WTO-forhandlingene, atomavtalen med Iran eller vedtak om nye bærekraftsmål. Man kan mene at disse sakene er viktige, men de er ingen kioskveltere for mannen i gata. Det er imidlertid svært positivt for oss alle at den globale fattigdommen reduseres, at flere barn får utdanning, og at den økonomiske veksten fortsetter i deler av Afrika og Asia. Det er derfor viktig at disse landene evner å videreutvikle sine demokratier, og at korrupsjonen opphører. Fra vår side bør vi vise solidaritet, ikke først og fremst gjennom avhengighetsskapende bistand, men gjennom handel. Dersom velutviklede land beskytter sine markeder, vil den økonomiske veksten vanskelig kunne vedvare. På samme tid som vi ser positive trekk, er befolkningsveksten i mange av de samme landene svært bekymringsfull. Befolkningsveksten vil i seg selv kunne nulle ut de fremskrittene vi har sett de senere årene. Ifølge FN vil verdens befolkning øke fra 7 milliarder til 10 milliarder i 2050. Det betyr at jordens befolkning øker med 225 000 mennesker hver eneste dag – det betyr Bergen by hver eneste dag. Dessverre blir denne utfordringen i liten grad adressert. EU slites fra flere kanter, og det er stor sjanse for at det EU vi ser i dag, på sikt ikke vil overleve. Det bør ikke nødvendigvis være negativt for medlemslandene, ei heller for Norge. Nasjonale grenser betyr ikke stans i internasjonal handel, men at mer myndighet, råderett og demokratisk kontroll føres tilbake til nasjonalstatene. Våre naboland vil fortsatt være våre naboland og våre viktigste handelspartnere. Samtidig vil en slik utvikling sannsynligvis også føre til mindre frustrasjon blant folk flest – eller mindre populisme, slik Medie-Norge ynder å omtale det. Svært mange europeere er bekymret for fremtiden. Mange føler at deres nasjonale identitet svekkes, og at tradisjonelle nasjonale fellesskap forvitrer. Videre er den økonomiske veksten svak og arbeidsledigheten mange steder høy. Stadig flere føler at disse bekymringene ikke blir adressert av politikere med makt og innflytelse. Misnøyen med politikere skyldes flere forhold. Mange føler at avstanden til beslutningstakere er stor, mange føler at beslutningene blir rettsliggjort og demokratiets spilleregler satt til side. Men særlig viktig er politikernes manglende vilje og evne til å ta inn over seg den frustrasjonen mange føler knyttet til innvandringen fra muslimske land. Man må gjerne påstå at integreringen er vellykket, slik representanten Kolberg gjorde i Politisk kvarter på NRK i dag morges, men det blir ikke noe mer riktig at den grunn. Sannheten er imidlertid at de fleste opplever segregering, og at parallellsamfunn etableres. Der ser vi at våre frihetsverdier utfordres, og at etablert vestlig livsstil avvises. Politikere flest omskriver problemene og leter etter andre årsaker enn de åpenbare, ofte fordi de er ubehagelige, men kanskje enda mer fordi man da risikerer å bli utsatt for medienes kollektive fordømmelse – et samlet mediekorps som gjennom ledere, kommentarer og intervjuer med hverandre ikke ønsker å informere, men belære. Det er denne opplevelsen som fører til at velgere forlater de etablerte og historisk største partiene. Det kalles demokrati. Det er uttrykk for verken høyre- eller venstrepopulisme, ei heller dumskap eller trolldom. Det skyldes at deres bekymringer ikke blir adressert, og at de selv blir stemplet og stigmatisert. Og her er både de konservative og sosialdemokratene i en krise. De har fjernet seg fra folket. Det er altså ikke kun Europas sosialdemokrater som sliter, men også de konservative partiene. Europarådets leder må gjerne omtale dette som nynasjonalisme og andre fyndord, men det hjelper altså ikke – det er frustrasjon der ute som må adresseres. På grunn av dette dukker en presidentkandidat som Donald Trump opp – opp av en hatt, vil mange si, men det er nettopp derfor han dukker opp. Legg gjerne til Bernie Sanders, som tradisjonelt vil bli oppfattet som en fremmed fugl i amerikansk politikk. I et demokratisk samfunn skal kritikk fra opposisjonen oppmuntres, ikke bringes til taushet, uttalte en talsmann for Det hvite hus for noen dager siden. Han viste ikke til norske medier, men til tyrkiske myndigheters nedstenging av Tyrkias største opposisjonsavis, Zaman. Utviklingen i NATO-landet Tyrkia er svært bekymringsfull. At landet setter til side demokratiske spilleregler, kan ikke aksepteres. NATO-alliansen er ikke kun tuftet på kollektivt militært forsvar av geografiske grenser. Den er også et kollektivt forsvar av demokratiet, hvor pluralisme og ytringsfrihet er et av de viktige og bærende elementene. At Tyrkia på samme tid bedriver utpressing av Europa gjennom å kreve overføring av nye milliarder euro, samtidig som EU presses til å ta imot nye titusentalls flyktninger, er verken et NATO-land eller et potensielt EU-land verdig. Som ikke-medlem i EU burde Norge ikke delta i dette flyktningspillet. Og gjør vi det, må det kun gjelde 3 500 av de ekstra syriske 8 000 flyktningene som Arbeiderpartiets landsmøte ønsket velkommen. At Erdogan også har tvunget gjennom visumfri adgang for tyrkere til EU, viser at Tyrkia har fått i både pose og sekk. Tyrkias diplomatiske spill kan imidlertid slå tilbake på landet selv. Landets mange krav kan føre til at det etter hvert ikke finnes noe EU å slutte seg til. Da har Tyrkia skutt seg selv i foten. NATOs utfordringer med Tyrkia forsterkes av USAs økende skepsis til å opptre som garantisten for fred og sikkerhet i Europa. USA forlanger at NATO-landene i større grad prioriterer forsvar av egne land. Dette er noe også Norge må ta inn over seg. Langtidsplanen for Forsvaret må adressere dette på en troverdig måte. Det er bekymringsfullt når representanten for Republicans Abroad i Norge, Vincent Eugene Francis Baugh, uttrykker: USA vil ikke lenger være Europas nasjonalgarde eller Europas «kjerring». Bygg deres egen hær. Vi er isolasjonister. Baugh hevder også at en republikansk president i Det hvite hus vil bygge et bedre forhold til Russland. Det bringer meg til et annet utenrikspolitisk dilemma. Jeg velger å tolke utenriksministerens beskrivelse av Norges forhold til Russland som et forsøk på forsoning. Fremdeles er bekymringene og anklagene vel kategoriske, men ministeren skal ha honnør for at han la betydelig mer vekt på ønsket om et godt naboskap, et godt praktisk samarbeid og konstruktiv dialog. Ministerens påminnelse om at også krass retorikk i seg selv kan være eskalerende, var betimelig og viktig å videreformidle i ulike internasjonale fora. Norge har et svært aktivt globalt engasjement, en rolle som langt overgår det andre land på vår størrelse bedriver. Enkelte ganger lykkes vi, men vi kan ikke legge skjul på at vi ved flere anledninger feiler. Det skjer under vekslende regjeringer. For det er slik som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, at vi ikke må tro at vi som utenforstående kan skape stabile og fredelige samfunn. Som et åpent og utadvendt demokrati er det imidlertid ikke unaturlig at Norge bidrar der vi har unik kompetanse, og hvor det er relevant. Det betyr imidlertid ikke at Norge i enhver sammenheng skal takke ja til å spille en sentral rolle i internasjonale fred- og forsoningsinitiativ. Enkelte ganger gjør vi klokt i å spille annenfiolin eller ikke å delta i orkesteret i det hele tatt. Det er viktig at Norge opprettholder et godt og nært forhold til Israel. Det betyr utvidet samarbeid på flere felter. Det er derfor positivt at den tidligere visegeneraladvokaten, oberst Eli Bar-On i den israelske hæren, har vært i Norge for å lære det norske forsvaret om god krigsmoral. Den israelske hæren er kjent for å holde en høy etisk standard og har god opplæring for sine soldater i hvordan de skal oppføre seg og følge krigens regler. Som generaladvokaten i Forsvaret, Lars Morten Bjørkholt, fremhever, har Israel et system som er gjennomprøvd. De er oppe i situasjoner hele tiden og er fra tid til annen i krig. Derfor er det interessant å se på hvordan systemet deres er. Denne formen for samarbeid bør utvides. Notatet forfattet av sentrale UD-diplomater og som ble lekket til mediene, bør bidra til mer åpenhet om de farer som truer vårt kontinent og vår sivilisasjon. Det er positivt. Enkelte har for øvrig hevdet nøyaktig det samme gjennom lengre tid uten at mediene har latt seg påvirke i nevneverdig grad. Men det skal jeg la ligge. Det som nå er viktig, er at vi alle legger retorikk til side og fokuserer på å finne løsninger som er bærekraftig over tid. Vi trenger et globalt asylsystem som ivaretar ulike legitime nasjonale interesser, og som samtidig sikrer beskyttelse for alle som er på flukt fra krig og forfølgelse. En klok måte å gjøre dette på vil være å etablere ett eller flere store permanente FN-finansierte asylmottak i asylantenes geografiske nærområder. Jordan kan være ett alternativ, men land i Afrika og Asia bør også kunne være aktuelle. Mennesker som ankommer et europeisk land og påberoper seg asyl, vil bli transportert til et av disse mottakene. En slik ordning vil fjerne all smugling av mennesker til Europa. På mottakene vil asylsøknadene – i motsetning til i dag – bli behandlet etter de samme kriteriene. Alle med et reelt behov for beskyttelse innvilges flyktningstatus og får beskyttelse i et trygt land på midlertidig basis. Alle FN-land må ta imot flyktninger i henhold til størrelse, folketall og økonomi. Finansieringen vil skje ved å bruke samme finansieringsnøkkel som i FN. All nasjonal behandling av asylsøknader opphører. Arbeiderpartiets leder har etterlyst en mer aktiv utenriksminister i flyktningspørsmål i et sitat fra en radiodebatt: Utenrikspolitikk har blitt innenrikspolitikk, og jeg savner den utenrikspolitiske dimensjonen. Dette høres fint og storslagent ut, men for de fleste fremstår dette kun som fjong retorikk. Det vil derfor være interessant å få rede på hvilke konkrete utenrikspolitiske tiltak Arbeiderpartiets leder ønsker at utenriksministeren iverksetter for å møte utfordringene. Det er ingen kunst å kritisere. Det vi trenger, er løsninger – løsninger som virker, og som svarer på de utfordringene Europa står overfor.