Per Rune Henriksen (Arbeiderpartiet), 2015-03-03:
Som det står i interpellasjonsteksten, er karbonfangst og -lagring kanskje den viktigste enkeltteknologien. Det er all grunn til å være bekymret over utviklingen på dette feltet internasjonalt. På begynnelsen av dette århundret var det stor entusiasme og driv for å få dette til. Vi startet opp med Gassnova, et arbeid som ble startet av Bondevik-regjeringen. Den rød-grønne regjeringen forsterket denne satsingen kraftig. Vi fikk på plass teknologisenteret på Mongstad. Vi startet arbeidet med fullskalarensing på gasskraftverket på Mongstad og fikk mange erfaringer ut av det som har vist seg å være nyttige i senere tid, selv om fullskalaprosjektet måtte stoppes. Det er mange grunner til at karbonfangst og -lagring og arbeidet rundt dette stanser opp. Vi merket innslaget av finanskrisen. Det ble straks mindre interesse for å investere i denne typen teknologi og teknologiutvikling. I våre dager har vi et oljeprisfall som gjør at mange av motorene i denne forskningen, nemlig oljeselskapene, prioriterer annerledes. Men mest av alt tror jeg at manglende pris på CO2-utslipp er det som gjør utslaget, at det ikke er mulig å lage en forretningsmodell – sånn som forholdene ligger til rette i dag. Vi skal heller ikke underslå at dette ikke er plankekjøring. Det er ikke rett fram-teknologi. Det er ikke hyllevare. Det trengs mye utvikling på dette området. Et punktutslipp er ikke bare et punktutslipp. Hvert enkelt punktutslipp har sine teknologiske muligheter og begrensninger når det gjelder karbonfangst og -lagring, og hele bildet er rimelig komplisert. Det som er problemet, er at vi nå taper momentum i arbeidet med karbonfangst og -lagring. Jeg mener at regjeringens passivitet på dette feltet, sånn som den viser seg i regjeringens strategi for karbonfangst og -lagring, ikke hjelper. Vi har sett at regjeringen har kuttet betraktelig i bevilgningene til teknologisenter på Mongstad i forhold til de forslagene som lå inne fra Stoltenberg-regjeringen, og sågar gjorde det borgerlige stortingsflertallet ytterligere kutt da dette kom til Stortinget sist høst. Det er tragisk. Det globale energibehovet øker sterkt. Det vet vi alle. Komiteen var nylig på studiereise til Tanzania og Sør-Afrika. Vi fikk bl.a. se hvordan utviklingen er med hensyn til urbanisering i Tanzania, noe som driver fram behovet for moderne energi i storbyene, en utvikling som er klassisk for hele den delen av verden som opplever økonomisk vekst, som arbeider seg ut av fattigdom. Dette medfører i stor grad at man tar i bruk fossile energikilder for å produsere elektrisitet, og vi kommer til å se økte utslipp på grunn av dette. I Sør-Afrika har de en stor energikrise for tiden. Strømutkobling er en del av hverdagen. Dette skal avhjelpes med to svære kullkraftverk, hvorav bare det ene skal forberedes for CO2-fangst og -lagring. India ba i fjor om anbud på to store kullkraftverk som til sammen har like stor eller større effekt enn all installert fornybar energi i India. Dette er bildet som kommer framover. Det betyr at vi kommer til å sitte med store punktutslipp i framtiden, uansett hva vi ellers i verden måtte få til på energisiden for å få mer fornybar energi og mindre utslipp. Derfor må vi utvikle en teknologi som tar vare på utslippene fra disse punktutslippene. IEAs scenarioer som viser at fossil energi fortsatt vil være en viktig del av energimiksen framover, og som viser at vi kan nå togradersmålet, også med et innslag av fossil energi, forutsetter at vi har CO2-fangst og -lagring på plass. Hvis vi ikke har CO2-fangst og -lagring på plass innen kort tid, vil kostnadene med å kutte CO2-utslipp framover bli enorme. Virkningene av en effektiv klimapolitikk vil føles negativt i mye større grad enn det vi ser konturene av, dersom vi klarer å få på plass CO2-fangst og -lagring. Vi må ikke undervurdere at kostnadene ved å sakke akterut i forskning og utvikling av karbonfangst og -lagring er store. Regjeringen har lagt fram en strategi for dette, og vi har fra denne talerstolen tidligere sagt at den framstår som både uklar og lite forpliktende. På den ene siden framheves det at CO2-fangst og -lagring er en umoden teknologi: «Teknologi for CO2-handtering er framleis relativt umoden og det er behov for ytterlegare oppskalering og utprøving.» På den andre siden listes det opp en rekke eksisterende og nylig ferdigstilte prosjekter: «Ifølgje Global CCS Institute(GCCSI) er det 60 CO2-handteringsprosjekt internasjonalt med ulik mogningsgrad. 21 av desse prosjekta er aktive fullskala CO2-handteringsprosjekt, dvs. i drift eller under bygging.» (GCCSI) Dette viser at vi har teknologi på plass. Det må fortsatt utvikles – helt klart. Men vi vet hvordan vi skal få til det som må gjøres. Det som er det store problemet, er at det ikke er økonomi i det. Det er ikke en forretningsmodell. Vi mangler incentiver, og vi mangler en CO2-pris som kan sette opp en forretningsmodell. I de prosjektene vi ser i USA, er det en forretningsmodell som går ut på å bruke CO2 til økt utvinning. Den type modeller har vi ikke i Norge i dag. Vi vil ikke få det i framtiden heller. Vi må se på andre incentiver, i tillegg til CO2-avgift og kvotepris. Jeg mener vi må se på positive virkemidler, som støtte til bygging av CO2-fangst og -lagring og en form for støtte til drift av dette som gir en trygghet for dem som investerer i denne typen teknologi, slik at de ikke taper penger, men at samfunnet også er med og tar en del av kostnadene med dette. Norge ligger langt framme i dette arbeidet – på forskningssiden – men når denne teknologien skal rulles ut, vil det også bli et enormt marked. Vi skal ikke undervurdere effekten det vil ha for norsk industri å være en del av en klynge som kan bidra og delta i dette. Dette kan også bli en stor næringsutviklingssak. Utenlandsprosjektene som støttes, er viktige, og jeg mener at det skal man fortsatt gjøre. Det som skjer ute, er like viktig som det som skjer her hjemme når det gjelder selve klimakampen og den delen av det, men vi må også se på næringsutviklingen. Vi må også se på hvordan vi girer vårt samfunn inn til å bli et lavutslippssamfunn og et klimanøytralt samfunn i 2050. Da må vi også ha på plass karbonfangst og -lagring i Norge på store punktutslipp. I lys av den vage strategien som regjeringen har lagt fram, som ikke gir noe svar på dette, vil jeg utfordre statsråden: Hvordan vil statsråden legge til rette for at CCS blir tatt i bruk på punktutslipp i Norge? Hva er regjeringens ambisjoner på dette feltet? Hva er regjeringens ambisjoner for bruk av karbonfangst og -lagring som en forretningsmulighet for norsk industri, for å engasjere norsk industri i dette arbeidet?