Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-03:
Jeg skal begynne med å oppklare en åpenbar misforståelse. Jeg regner med jeg får tillegg i tida for det. SV stemte mot omdanning av Televerket til Telenor og aksjeselskap sammen med Senterpartiet. I ettertid tror jeg vi gjorde en feil. Når jeg ser på utviklinga i telemarkedet, tror jeg det var et nødvendig vedtak i si tid, som vi da stemte mot. Derimot gikk vi inn for å oppheve de siste enerettene for tre år sia. Det tror jeg også var helt nødvendig og riktig ut fra den teknologiske utvikling. Men det betyr ikke at man skal slutte å bruke de styringsmekanismene man har. Det vi nå diskuterer, er en stor telepolitisk omveltning, som ikke har fått en omveltnings oppmerksomhet. Det kan det være mange grunner til. Én grunn er at det er en ventet omveltning. Den er ventet fordi Telenor lenge har signalisert at de er ute etter partnere. Vi hadde en runde i fjor som fikk mer oppmerksomhet, fordi det foregikk et spill, ikke om det vesentlige – essensen i en fusjon – men en fiktiv maktkamp mellom Telenor-ledelsen og daværende samferdselsminister Dørum og mellom statsråd og storting – en kamp ikke om telepolitisk strategi, men om spilleregler. Da var det til tider hett! I denne runden er det ikke noe spill av betydning, og for media er spillet ofte viktigere enn innholdet. Det er heller ingen spenning om resultatet. Bare SV sier nei til fusjonen. Innstillinga vi behandler, er således beretningen om en forventet fusjon med et forventet resultat. Telenors målsetting har vært krystallklar hele tida, men for oss kan det være grunn til å ha som korreksjon et sitat fra lederen i Dagsavisen den 21. januar 1999: «Det som er godt for Telia og Telenor, er ikke nødvendigvis godt for det norske samfunnet.» Men allikevel er det ingen liten politisk begivenhet som skjer i dag, til tross for manglende oppmerksomhet. Det har vært turbulens de siste dagene omkring Sagas skjebne, men jeg tror det som skjer her, er mye større. Hva gjør flertallet, deriblant Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som er opptatt av norsk eierskap i Saga? Jo, de forlater en epoke, den epoken da staten gjennom eierskap hadde et telepolitisk redskap gjennom Telenor og det tidligere Televerket – det eneste telepolitiske redskapet i statlig eie. Telepolitikk skal ikke være fasttømra, det er jeg enig i. Den må være i kontinuerlig utvikling. Nær sagt uansett hvor oppdatert vi forsøker å være, kan en fort komme i bakevja. Å skue framover i telepolitikken er krevende. Men allikevel: Det er overraskende hvor brått en del snuoperasjoner kommer, og hvorledes de kommer. Jeg har sett litt på valgnummeret til Telecom Revy fra august 1997. Daværende leder av samferdselskomiteen, Magnus Stangeland, var tøffere enn meg i sine uttalelser. Han var «livredd for privatisering av Telenor». Han sa at dette var «et statlig ansvar». For knapt to år sia var Senterpartiet livredd for privatisering, og det var ikke bare Stangeland. I Kartell-nytt nr. 6 fra 1997 kan vi lese hva Anne Enger Lahnstein skrev: «Det er viktig å ta vare på folkevalgt styring av viktige samfunnsinstitusjoner og infrastruktur som Telenor, Post og NSB. Derfor gikk SP imot AS- og særlovsselskapsdannelsen.» Og nå går de inn for fusjonering og delprivatisering. Dette er mindre enn to år sia. De gir bort de siste bitene av eierskapsstyring. Det er store politiske sprang fra å stå sammen med RV og faktisk kritisere SV for å være for markedsliberalistisk, for ikke å snakke om kritikken av Arbeiderpartiet for deres manglende vilje til styring, til nå å ende nesten i Høyres fang. Det er ikke helt lett å bli klok på Kristelig Folkeparti heller. Deres talskvinne i forrige periode, May-Helen Molvær Grimstad, ble referert i nevnte nummer av Telecom Revy: «Partiet holder på at Telenor skal være et 100 prosent statlig eid selskap, men Grimstad åpner likevel døren på gløtt: – Om det skal være for all fremtid, det har jeg ikke noe fasitsvar på.» For all fremtid – det er mindre enn to år for Kristelig Folkeparti! Da Stortinget i fjor høst gjorde et prinsippvedtak om delprivatisering i budsjettforliket mellom sentrum, Fremskrittspartiet og Høyre, var det i realiteten intet flertall i denne sal for privatisering. Sentrum solgte sitt standpunkt i telepolitikken for å få budsjettet i havn, slik de har solgt unna – på billigsalg – en rekke av sine standpunkter. I SV har vi to redskaper i telepolitikken. Det er reguleringer gjennom lovverk, forskrifter og konsesjoner, og eierskap gjennom det statlig heleide Telenor. La det være klart at også fra vår side ser vi at reguleringer er blitt et mer og mer sentralt tema, for i et tøft marked må også Telenor markedstilpasse seg. Eierskapsstyringa er blitt mindre viktig, og reguleringa er blitt mer viktig. Men vi ser da ingen grunn til å gi fra oss det andre virkemidlet, eierskapet. Noen holder på med prosentregning om statlig innflytelse i det nye selskapet, men det er uinteressant. Vi starter på 40 pst., vi delprivatiserer og går ned til 33,4 pst. – er det vel. Det er videre åpnet for videre nedsalg til 25,5 pst., og et vedtak i denne sal, eller i Riksdagen, vil også oppheve denne intensjonsavtalen når det er vedtatt at dette skal gjøres. Svenskene kan fort trenge litt penger og finne det fordelaktig å selge seg helt ut, eller så kan sentrumsregjeringa selge ut noen prinsipper på nytt for å få til et budsjettforlik med Høyre og Fremskrittspartiet – og da er staten ute! Men uansett: statlig eierskapsstyring krever egentlig 100 pst., så eierskapsstyringa glipper allerede i dag. Det som bekymrer meg mest, er infrastrukturen – det at vi i dag fusjonerer og privatiserer telenettet, sjølve motorvegene og riksvegene i Tele-Norge. For meg er det viktig at hele landet har tilgang til et telenett som har en kvalitet og en pris som er likeverdig. Det dreier seg om rammebetingelser for næringsliv og bosetting. Eller for å gjenta Magnus Stangeland: «Vi må ha infrastruktur og den skal være et statlig ansvar.» Jeg hadde håpet at Arbeiderpartiet og sentrumspartiene ville funnet tanken om et statlig nettselskap, hvor Telenors nett, Jernbaneverkets nett og Statnett inngikk i et felles selskap, interessant. Jeg vil vise til at for en del år siden ble et slikt forslag som vi la fram den gang, oversendt Regjeringa, fordi Arbeiderpartiet fant det interessant å se nærmere på det. Jeg tror det endte i en skuff, at intet har skjedd med det forslaget som ble oversendt. Jeg har med en viss undring fulgt stortingsflertallet som har drevet et storstilt spill om et IT-senter på Fornebu, fordi det skulle legge grunnen for at Norge skulle hevde seg internasjonalt. Personlig føler jeg at Otto Jespersen er den som best har tatt IT-kameratene på kornet, men det kan vel ikke siteres her, for da blir jeg klubbet. Nå vedtar det samme flertallet – med en skuldertrekning – en fusjon hvor mye ikke er avgjort, verken når det gjelder ledelse eller aktivitet, f.eks. hvor aktiviteter som Internett, mobiltelefoni og satellitteknologi skal lokaliseres. Er det ikke bemerkelsesverdig at flertallet ikke er opptatt av områder hvor Norge i dag er i front internasjonalt, men bare er opptatt av å bli en magnet på noe vi ennå ikke har? Men i dag – for jeg tror ikke på noe under i løpet av dagen – vedtar vi fusjon og privatisering, og forslaget om nettselskap faller ut. Da blir de regulatoriske ordningene enda viktigere enn før. Tormod Hermansen sa til Svenska Dagbladet den 25. januar i år: «Alla ska veta att Telia-Telenor kommer att drivas på helt marknadsmässiga villkor. De som satsar pengar i bolaget behöver inte vara rädda för at vi kommer att föra någon regionalpolitik, …» Det er klart at dette selskapet skal drive på samme måte som andre teleselskaper. Det er den usminkede sannheten. En rekke sentrumspolitikere har kommet på arenaen for å drive brannslukking, for sanne uttalelser er ofte veldig ubehagelige. I framtida kan vi ikke drive distriktspolitikk gjennom eierskap, kun gjennom reguleringsregimet. Det er sannheten, uansett hva sentrumspartiene sier i dag. Da blir spørsmålet: Hvem har vilje og evne til å føre en reguleringspolitikk som er målrettet, hvor man evner å bruke virkemidler og ikke bare har forhåpninger? Det katastrofale er at jeg føler at det har ikke sentrumsregjeringa. Jeg er uenig med Arbeiderpartiet i fusjonen, men Arbeiderpartiet kjenner i alle fall til hvilke krefter de arbeider i forhold til. De vet at intensjoner ikke betyr noe som helst. Skal landet ha et likeverdig tilbud, må også spillereglene for et marked være på plass. Høyre og Fremskrittspartiet har også i dag mast om kostnadene for næringsliv og husholdninger på grunn av sen liberalisering, og det har jeg i tillegg lyst til å komme med en liten bemerkning til. Det er en forunderlig seanse. Til tross for at Norge har et lite marked og en umulig geografi, har vi gode og billige teletjenester i hele landet. Det er nettopp fordi liberaliseringa ikke har kommet brått hos oss, men stegvis. Det har vært mulig å ta noen politiske grep, både regulatoriske og gjennom eierskapet i Telenor, og derfor har vi billige og gode tjenester i hele landet. Allikevel klager Høyre og Fremskrittspartiet. Det som forundrer meg, er at nå har sentrumspartiene motvilje mot styringsmekanismene og bare nærer et lønnlig håp om at markedet skal kunne gi likeverdige tilbud og priser over hele landet. Da har de på en måte en dårlig hukommelse! Husker ikke sentrumspartiene hva de sa for to år siden? Tror de ikke på Tormod Hermansen, som sa at det nye selskapet ikke skal drive distriktspolitikk? Sentrumspartiene har vist til at Telenor har utbyggingsplaner. Ja, men det er det nye fusjonerte, delprivatiserte selskapet som eventuelt skal gjøre jobben, og det selskapet gjør den delen av jobben som det finner bedriftsøkonomisk lønnsom – sjølsagt! For oss i SV er det viktig å sikre resultatene. Det er også viktig å fordele kostnadene på aktørene på en slik måte at ikke enkelte aktører skal ha pålagte bører å bære, mens andre bare skummer fløten. Derfor er det viktig å gå inn med tiltak nå – tiltak som forplikter!(Presidenten klubber) Jeg trodde jeg skulle få tillegg for at jeg måtte oppklare en åpenbar misforståelse, men … (Presidenten klubber)