Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-03-26:
Mitt utgangspunkt er at i en omskiftelig og ustadig verden må vi fra politikersiden ha en trygg, systematisk og langsiktig strategi, men den kan ikke ta sitt utgangspunkt i fortidens løsninger. I løpet av de to siste tiårene har et nytt, globalt økonomisk system vokst frem. Dette nye systemet har sin bakgrunn i en teknologisk revolusjon, den såkalte ITK- revolusjonen. På mange måter er vi nå vitne til et radikalt skifte i det materielle grunnlaget for produksjon, kommunikasjon og handel. Parallelt finner det sted en utvikling innen datateknologi, f.eks. innen maskinvare og software, innen telekommunikasjon og innen kringkasting av lyd og bilde. Alt dette har ført oss inn i den digitale verden, der et særpreg er den utrolige farten alt skjer i. Den nye økonomien som vokser frem, er kjennetegnet ved at den er teknologisk avansert, men også ved at den er global. Kapital forvaltes 24 timer i døgnet i globalt integrerte finansmarkeder. Transaksjoner på milliarder av kroner finner sted i løpet av sekunder, og landegrensene er ingen hindring. Investeringsmidler fra banker, forsikring, pensjonsfond, aksjemarked og valutafond er lenket sammen i verdensomspennende nett. Det som gjerne følger i kjølvannet av dette, er deregulering, som en integrert del av globaliseringsprosessen – det er altså ikke et særnorsk fenomen. Vi ser deregulering av Televerket, senere vil vi også se det innenfor kringkasting, og vi vil se omorganisering. Og folk har ikke lenger lagervarer i bedriftene sine, men må operere «just in time», som det heter. Det som er altfor lite påaktet i denne nye situasjonen, og som Arbeiderpartiet så langt har vært den eneste som har fremmet forslag om, er statens rolle i denne nye prosessen. Nettopp på grunn av at økonomien er global og åpen, der avhengigheten av hva som skjer i Asia og på vårt eget kontinent slår imot oss, er det et økende behov for statens rolle i samspillet med aktørene i markedet, men på andre måter enn det som det tradisjonelt har vært – dette fordi samfunnet er det langsiktige, nettopp noe en trenger i alt det foranderlige. Det er et akutt behov for – slik som sosialdemokratene Tony Blair, Gerhard Schröder og Thorbjørn Jagland har gjort det – å tenke og handle nytt om statens rolle i den nye virkeligheten, ikke bare med hensyn til vår konkurranseevne, men mest for vår velferds skyld. Vi skal klare å videreutvikle velferdsstaten i en global tidsalder, der grenser ikke betyr noe mer. Dette fordrer nye analyser og nye politiske standpunkter når det gjelder eierskap, nye bestemmelser for partnerskap eller samråd mellom stat og kapital. Dette ser vi som den viktigste utfordringen når det gjelder verdiskaping og velferd i årene som kommer. Det er fordi den tradisjonelle måte å føre økonomisk politikk og dermed næringspolitikk på, ikke lenger duger – rente- og pengepolitikken er avhengig av de globale bevegelsene. Dette betyr også at finansinstitusjonene på en helt annen måte enn til nå må inngå i en næringspolitisk strategi. I den nye globaliserte økonomien vil vi derfor stille nye krav til statens rolle i teknologipolitikk, miljøpolitikk, utdannings- og forskningspolitikk, og der staten gjennom investeringsselskap inngår som strategisk samarbeidspartner i bedriftenes næringsstrategi. Internasjonaliseringsprosesser vil være et nøkkelord, og da tenker vi også på at Norge må befeste sine arbeidsplasser gjennom global tenking og handling, dvs. også på hvorvidt eventuelle oppkjøp av utenlandske bedrifter vil sikre sysselsetting og velferd på lang sikt. Ta f.eks. Nycomed, som på grunn av sin begrensede størrelse måtte fusjonere og dermed flytte ut, Telenor det samme. Vi ser altså endringer i våre bedrifters eierstrukturer som befordrer en helt annen politikk fra myndighetene. Politikken må gjelde over grensene. Sagt på en annen måte: Norge har to fortrinn: vårt høye utdanningsnivå og vår nasjonale rikdom. I ulike land har vi sett partnerskap utvikle seg. Typisk er Singapore, Israel og Irland, som ikke er så annerledes enn Norge i størrelse. De har tatt den nye teknologi, utdanning og kapital i bruk. Men vi ser det også mer og mer overnasjonalt. Skal vi mestre å få kjøreregler for våre stadig flere og mektigere statsløse konserner, må politikere bl.a. i de internasjonale organisasjonene inngå avtaler. I denne sammenhengen må vi se det intense arbeidet fra Arbeiderpartiets og Landsorganisasjonens side om arbeidstakerrettigheter nedfelt i Verdens Handelsorganisasjon, WTO. Altså: Vi ser samarbeidsmodeller vokse frem, annerledes enn tidligere, og vi i Norge har faktisk en viktig erfaring å ta med oss i dette internasjonale samspillet gjennom vår erfaring med det inntektspolitiske samarbeidet, som gjennom mange år har sikret en stabil politisk og sosial situasjon i landet vårt. I så måte er den neste WTO-runden, som skal starte til høsten, meget viktig for Norge næringspolitisk, selvfølgelig ved siden av det etiske aspektet som følger i kjølvannet. Og de signaler som er kommet fra Regjeringen så langt, viser at den vil følge opp arbeidet som Arbeiderpartiet gjorde på dette området. Staten og de internasjonale institusjonenes evne til å håndtere den nye virkelighet og spenningene som følger, og til å integrere muligheter for det enkelte menneske til verdifull innsats vil i stor grad bestemme retningen vi går i. Ut fra dette må vi se etter- og videreutdanning for alle som en juridisk rett som den enkelte kan velge å ta ut når den enkelte selv finner det riktig. I dette perspektivet må vi se samarbeid gjennom såkalte utviklingskontrakter. Og ut fra dette må vi se en offensiv for forskning og utvikling, som kan hindre at bedriftene flytter ut eller går ut med sine utviklingsavdelinger, for å skaffe seg høyt faglig nivå og forskerutdannet arbeidskraft. Så til partnerskap om nye virksomheter, som vi skal leve av etter oljeperioden. I denne sammenhengen må Fornebu sees, et samarbeid om et kraftsenter der utdanning, stat og kapital fra private spiller sammen, en kapital som ellers mest sannsynlig ville vært utenlands. Alle snakker om at med den nye teknologien kan en drive sin virksomhet fra den minste lille krok. Ingenting kunne være riktigere. Men da må vi heller ikke glemme at til det trengs det kapital, en kapital som er langsiktig og befester bosetting og sysselsetting. Her vil nettopp samspillet mellom privat og offentlig kapital vise næringspolitikken inn i den nye tiden. Arbeiderpartiet har foreslått et eget investeringsselskap, teknologifond, miljøfond og forskningsfond. Da bruker vi midler som samfunnet vårt har, til å medvirke til en utvikling for både velferd og nyskaping i landet vårt, og setter oss ikke i en situasjon der vi kan bli leilendinger av utenlandske bedrifter alene og oppleve fraflytting når konsernene, som er statsløse, flytter fra land til land akkurat slik det passer dem. Tidligere har Senterpartiet sett statens rolle som viktig. Nå selger de ut statens eiendeler med kortsiktig gevinst. Høyre har ikke maktet å drøfte statens langsiktige eier- og næringsstrategi for en ny tid, selv om de i sin tid, da vi arbeidet fram bl.a. Statoil, var med på å se den verdien. Men de har ikke vært med i den nye omstillingen. Heller ikke Kristelig Folkeparti er med og drøfter staten som samarbeidspartner i en global næringspolitikk – selv som de priser Tony Blairs tredje vei. Men det er partnerskap mellom offentlig og privat kapital som danner grunnlaget for sosialdemokratenes tredje vei – eller på norsk: samrådsmodellen. Til slutt, siden næringsministeren er til stede: I en ny tid der kvinner og menn deltar på like fot, er det nødvendig at myndighetene i absolutt alt sitt arbeid, også innenfor næringsområdet, som fortsatt oppleves som meget mannsdominert, legger til grunn at kvinner og menn deltar på lik linje når premissene for politikken skal legges. For kvinner og menn har også ulike vurderinger av hva som er viktig, og begge skal derfor være med i planleggingen på alle plan.