Bjørg Tørresdal (Kristelig Folkeparti), 2007-10-08:
Takk til interpellanten Dagfinn Sundsbø, som reiser en viktig debatt – en debatt som må reises om igjen og om igjen til vi har fått et likeverdig arbeidsliv, hvor det blir en selvfølge at alle har lik rett og lik inngang. Vi vet at det ikke er arbeidsledighet som er vår store utfordring, det er mangel på arbeidskraft som er framtidens utfordring, og det at så mange blir stående utenfor arbeidslivet i Norge i dag. Interpellanten sa i sitt innlegg at det arbeides mye, men resultatene uteblir. Jeg vil påstå at det går an å gå enda lenger og si at det snakkes mye, men resultatene uteblir. Vi har nok felles intensjoner tverrpolitisk, og det er kommet mange gode tiltak både fra denne regjering og forrige regjering, men det blir mye snakk. Med det mener jeg å si at vi ikke går dypt nok til verks, det er ikke nok sanksjonsmuligheter overfor dem som ikke følger opp intensjonene, og vi gjør ikke sterke nok grep. Har du nedsatt funksjonsevne, har du muligens nedsatt arbeidsevne – men det er ikke sikkert. Du har muligens – sannsynligvis – behov for tilrettelegging i forskjellig grad. Eller sagt på en annen måte: Du har behov for hjelp til å komme over noen barrierer. Og disse barrierene er interessante. Det er min påstand at holdningene i samfunnet er den verste barrieren, holdninger som består av frykt. En arbeidsgiver frykter for å ansette arbeidstakere når en er usikker på hva slags tilrettelegging det er behov for. Den frykten må vi ta på alvor. Det er viktig at en forplikter arbeidsgivere både i offentlig og privat sektor, men det er også viktig at en gir støtte og hjelp til arbeidsgivere som er villige til å gå inn i dette på en offensiv måte. Den andre barrieren er de fysiske barrierene, alt fra transport til og fra jobb til tilrettelegging av datautstyr, stoler og dører og alt det som trengs for at en skal kunne delta på lik måte. Der har det blitt gjort mye, og det kan gjøres mer. Der jeg tror det blir enda viktigere å satse, er når det gjelder den barrieren som heter oppfølging: det å ha en mentor, det å ha en arbeidsplass der du ikke bare får fysisk tilrettelegging, men medmenneskelig hjelp i det daglige arbeidet. Det siste og kanskje viktigste punktet mitt, er at vi trenger tid. Den viktigste tilretteleggingen du kan gi et menneske med nedsatt funksjonshemning, er å gi dem tid. Taksameteret må ikke gå i lik fart for alle arbeidstakere, og vi må ikke ha det samme synet på hva et årsverk er. Å regne det som 37,5 timer i så og så mange uker i året er feil, for mennesker er forskjellige og jobber i forskjellig hastighet. Klarer vi gjennom lønnstilskuddsordninger og andre ordninger å gi et årsverk en annen betyding enn det har i dag, klarer vi å inkludere langt flere i arbeidslivet. Skal vi lykkes, må NAV-reformen lykkes. Jeg tror en barriere – én av mange – er at de som har vært ansatt i trygdeetaten, de som har vært ansatt i arbeidsetat og på sosialkontor, har gått i de samme irrgangene i mange år. Det hadde vært nyttig med arbeidsrotasjon, der den som har jobbet med trygd, nå skal jobbe med arbeid, og den som har jobbet med arbeid, skal jobbe med sosiale saker. Det lar seg gjøre i den nye velferdsetaten, og jeg håper statsråden oppfordrer til spennende løsninger for å få et godt mannskap og lykkes med NAV-reformen. Videre kan vi jobbe med lovgivning, med antidiskrimineringslovgivning, vi kan jobbe med traineeprogrammer, med garantier og med radikal kvotering. Jeg er veldig opptatt av at akkurat de unge som går fra videregående skole, skal komme i arbeid. Jeg er glad for at Regjeringen vil ta fatt i akkurat den gruppen. Men kanskje vi må fokusere på dette som har med tid å gjøre, at et arbeidsår skal være forskjellig for oss mennesker, fordi vi yter forskjellig. Jeg har i mange år jobbet i offentlig sektor, og hvis man ansatte en lærer i 100 pst. stilling, så skulle han jobbe akkurat like effektivt som alle de andre lærerne, i akkurat like mange minutter, med akkurat like mange elever. Hvis man hadde kunnet jobbe annenhver time med undervisning, eller tredje hver time, og bruke mer tid til å ta seg inn, ha mindre grupper og yte i en annen hastighet, så ville langt flere lykkes. Vi vet at den store utfordringen i helse- og omsorgssektoren er det høye tidspresset. Hvis man kan dempe tidspresset, vil langt flere lykkes innen helse og omsorg, som også er en offentlig sektor. Så til slutt. I dag har vi intensjoner og kvoter når det gjelder hvor mange med funksjonshemning man bør ansette. Kanskje vi i langt større grad skal snu litt på det og si at alle bedrifter av en viss størrelse blant sine ansatte skal ha et visst antall funksjonshemmede. Når årsmeldingen gjøres opp i bedriften, skal man se at man har fylt kvoten med tilrettelagte arbeidsplasser i hver enkelt bedrift.