Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-11-02:
I denne saken kan man dessverre spørre om enkelte sentrale aktører virkelig har hjulpet til for å finne løsninger, eller om de har vært en del av problemet. Etter mitt syn er det ganske oppsiktsvekkende at en slik spørsmålsstilling skal være aktuell i en sak av så stor betydning for hele landet. Det som har skjedd siden et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, i forbindelse med budsjettet for 1998 stod sammen om å realisere visjonen om et internasjonalt attraktivt IT- og kunnskapssenter på Fornebu, kan gi grunnlag for mange refleksjoner. Det skal jeg la ligge, og bare minne om at dagens kommunalminister var en av de mest aktive aktørene bak det vedtaket som startet det hele. Underveis fikk sentrumspartiene kalde føtter og hoppet av, visjonen ble for stor og vanskelig å bære fram. At Fremskrittspartiet snudde og støttet Arbeiderpartiet, ble også kynisk utnyttet i partipolitisk sammenheng, som om man forventet at Arbeiderpartiet skulle endre syn i en konkret enkeltsak bare fordi et bestemt parti forandret mening og støttet oss. Og den mest kyniske utnyttelsen av dette ble gjort i valgkampen av de partiene som i en periode baserte hele sin økonomiske politikk og sitt regjeringsgrunnlag på nettopp Fremskrittspartiet. Arbeiderpartiet har også blitt anklaget for å ville putte milliardbeløp rett i lommen på en navngitt skipsreder. Slik snakker man imidlertid bare når saklige argumenter mangler. Et sitat av for meg ukjent opprinnelse passer godt, nemlig: Da dyttes man en mening på hvis vanvidd alle kan forstå. Denne formen for vulgærargumentasjon ble ført videre i dagens debatt av representanten Gabrielsen fra Høyre. På meg virker det som om det er viktigere for Regjeringen å forhindre at en bestemt interessegruppe når fram med sitt konsept enn å følge opp de premissene som ble lagt av Stortinget. Jeg tenker på begrensningen av arealet til 316 dekar, noe som er det areal staten i dag har til disposisjon for et slikt senter. Men hva staten har hånd om i dag, må ikke få lov til å avgjøre utviklingen innen IT-sektoren her i landet. Det blir for kortsiktig. Også distriktspolitiske argumenter har vært og blir fortsatt brukt mot Arbeiderpartiets syn. Det hevdes bl.a. at et IT- og kunnskapssenter på Fornebu vil støvsuge distriktene for kompetanse. Etter mitt syn er det ikke dekning for en slik påstand. Troverdigheten svekkes dessuten når de som bruker argumentet, også vil ha et senter. At noen med IT-kompetanse kan komme til å flytte til Oslo og Fornebu, skal selvsagt ikke utelukkes, men det vil være altfor kortsiktig å la en slik risiko bli bestemmende for senterets størrelse og internasjonale attraktivitet. Det er nemlig ikke slik at vi ved å redusere antallet arbeidsplasser på Fornebu unngår at flytting kan skje. Dessuten vil jo også Regjeringen at senteret skal bli et skikkelig tyngdepunkt. Den sier til og med at senteret godt kan bli større enn 316 dekar, men i så fall må interessentene selv skaffe tilleggsareal, noe som i og for seg kan være greit nok. Regjeringen vil imidlertid at de nye arealene må eies av et nytt selskap hvor staten ikke skal ha styringsmulighet som medeier. Det som er den største faren, er at vi får et senter som ikke vil kunne konkurrere på det internasjonale plan. Dermed risikerer vi at vi ikke makter å følge med i utviklingen, ikke får den spisskompetanse landet trenger, og dermed heller ikke får tilstrekkelig kompetanse å tilføre Distrikts-Norge. Skulle vi da i tillegg komme i den situasjonen at myndighetene gjennom sitt medeierskap ikke får reell styringsmulighet med hensyn til innhold og utvikling, har vi i sannhet spilt kortene dårlig. Slik jeg ser det, er det bare som aktive medspillere at statlige myndigheter kan sikre at senteret blir en motor for fornying for hele landet, og at det nødvendige samspillet og balansen mellom forskning, utdanning og næringsvirksomhet sikres for framtiden. Det vil også være en forutsetning for å få til den ønskede knoppskytingen ute i regionene for å styrke og utvikle de miljøene vi allerede har og kan få andre steder i landet. For å sikre staten de nødvendige og overordnede styringsmulighetene må staten være tungt med på eiersiden. Det må heller ikke skapes en eierstruktur som både svekker mulig statlig gevinst og umuliggjør offentlig styring. Flertallsinnstillingen om ett felles selskap er betryggende i så måte. Dermed tar også staten det samfunnsansvar den må ta sammen med næringslivet. Det forundrer meg virkelig at spesielt sentrumspartiene tar så lett på akkurat dette forholdet. Etter mitt syn vil en halvhjertet satsing, slik Regjeringen legger opp til, være det verste vi kan gjøre både distrikts-, nærings- og utdanningspolitisk. Da kan vi få et senter som er tungt nok til å trekke kompetanse fra Distrikts-Norge, men for spinkelt og lite attraktivt til å tilføre dagens miljøer og næringsliv, både sentralt og regionalt, det framtiden vil kreve.