Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2013-03-18:
La meg først gjøre salen oppmerksom på at det innlegget jeg skal holde nå, var det egentlig Kari Kjønaas Kjos som skulle holde. Hun var dessverre nødt til å forlate salen. Endelig kom den, stortingsmeldingen om rus. Rus og avhengighet ødelegger så mange liv, fratar små barn deres foreldre og fratar foreldre deres barn. Helseministre har kommet og gått de siste åtte årene, og alle har de beklaget at ruspolitikk er nedprioritert. Riksrevisjonen har påpekt dette, og Helsetilsynet har påpekt det. Alle visste det, men ingenting skjedde. Da rusmeldingen endelig kom, fant vi ikke igjen Stoltenberg-utvalgets anbefalinger. Vi fant ikke igjen innspill fra organisasjoner og fagmiljø fra hele landet, og ikke ble det invitert til en tverrpolitisk enighet for endelig å løfte rusomsorgen opp – en gang for alle. Så hva fikk vi egentlig? Vi fikk en melding som på en god måte beskriver realitetene – ikke noe nytt, men dog en god beskrivelse. Og vi fikk noen mål, men som ikke følges opp med reelle og effektive tiltak. Heldigvis har vi en sterk opposisjon med vilje til endring. Og heldigvis: Snart er det valg. Da Stoltenberg-utvalget la frem sin rapport, ble jeg invitert til Landsforeningen Mot Stoffmisbruk, som ønsket at jeg skulle holde et foredrag om rapportens innhold samt min analyse av den. Salen var full av pårørende, dvs. stort sett mammaer. De mente at om dette ble innført, ville vi virkelig merke en forskjell, en forbedring, og de lurte på om jeg hadde tro på at dette ville bli innført. Jeg så utover salen og forsamlingen og lurte desperat på hva jeg skulle svare. Jeg så at disse menneskene så inderlig hadde behov for at jeg ga dem et håp. Men jeg visste også innerst inne at det ville være en løgn å gi dem dette håpet. En regjering som bruker så mye tid og energi på å skyve på problemstillingen, ønsker egentlig ikke reell endring, tenkte jeg. Jeg visste der og da at Stoltenberg-utvalgets forslag ville ende i den velkjente skuffen. Så jeg ga dem et svar sånn midt imellom – ærlig på at jeg ikke kunne vite, og at det var viktig å ha håp. Like før sommerferien 2012 døde dette håpet. Rusmeldingen følger ikke opp Stoltenberg-utvalgets tenkning. Regjeringen snur fullstendig ryggen til sitt eget oppnevnte utvalg, og man kan lure på hva hensikten med dette utvalget egentlig var. Fremskrittspartiet synes Stoltenberg-utvalget treffer veldig godt både i sin beskrivelse av virkeligheten og opp mot hvilke grep som må tas. Fremskrittspartiet var så fornøyd med tilnærmingen at vi i dag fremmer 21 av utvalgets 22 forslag. Fremskrittspartiet støtter altså Stoltenberg-utvalget hele veien, med unntak av det eneste forslaget som lå i denne rapporten med dissens, nemlig forslaget om utdeling av heroin. Her er Fremskrittspartiet på linje med regjeringen minus SV, som har snudd. Da meldingen ble lagt fram, syntes jeg den hadde fått en vakker tittel – Se meg! Navnet ga liksom bud om noe nytt. Skuffelsen ble derfor ekstra stor. På Stortingets årlige møte med de rusavhengige fikk Fremskrittspartiet enda en bekreftelse på at meldingen var dårlig. De rusavhengige ga oss meldingen og sa at det ikke var nok å bli sett, de måtte også bli hørt. De ba om at meldingen ble laget på nytt, at den neste gang måtte inneholde konkrete forslag til endringer og forbedringer, og de ba om at den fikk navnet «Hør meg!» Fremskrittspartiet støtter dette synet. Men for ikke bare å deppe fra denne talerstolen skal jeg også snakke litt om de få tingene som er bra med meldingen. Det første er doping. Et etterlengtet fokus rundt utfordringer, farer og dødsfall i forbindelse med doping har kommet særlig fra pårørende. Jeg er glad for at regjeringen nå ser dette i et rus- og avhengighetsperspektiv, og at de har sendt ut på høring forslag om å behandle salg, bruk og oppbevaring av doping på linje med narkotika. Det andre gjelder ønsket om å ha større fokus på pårørende og det å være medavhengig, både for å se på de pårørende som en ressurs og viktige medspillere og også for å se at det å være pårørende gir dårlig helse, store bekymringer og redusert livskvalitet. Og det tredje, å etablere en legespesialitet innen rus og avhengighet – et viktig og riktig grep, synes vi i Fremskrittspartiet. Men hovedproblemet med denne lenge etterlengtede rusmeldingen er at den ikke gir noe håp for dem som står i problemene i dag. Alle virkemidler man hadde, er fjernet. Både prioriteringen innen spesialisthelsetjenesten og de øremerkede midlene til kommunene er fjernet. De som er tett på miljøet, ser dette hver eneste dag. Gode behandlingsplasser blir borte. Langtids heldøgnsplasser med ulike tilnærminger og filosofi har blitt nedlagt, og det har skjedd hvert eneste år de siste årene. Mangfold og kompetanse forvitrer. De rusavhengige er taperne. Da Stortinget i 2003 vedtok Rusreformen – iverksatt i 2004 – og overførte det fylkeskommunale ansvaret for rusbehandling til staten, var det en betingelse at det sosialfaglige innholdet og mangfoldet i behandlingstilbudene skulle ivaretas, i tillegg til at det helsefaglige skulle få større plass. For mange av de nedlagte institusjonene har hovedfokuset vært personlig endring, vekst og utvikling i et ansvarliggjørende fellesskap der alle må bidra etter evne og forutsetninger. Dette er rusbehandling av ypperste kvalitet og kan ikke erstattes av medisiner og sykepleiere. Kollektivene har kunnet dokumentere resultater på mellom 50 og 70 pst. rusfrie etter endt behandling. Nå ofres denne behandlingsmodellen på bekostning av medikamentell behandling, kortest mulig behandlingstid og høyere helsefaglig faktor. Klinikkenes tid er tilbake, og faktorer som likemannsarbeid, mestring og samhold nedprioriteres. I kollektivtradisjonen er ettervernet høyt prioritert. Men dette er en kommunal oppgave, og de statlig eide helseforetakene ønsker ikke å sikre ettervernet ved å finansiere dette. Ettervernet i kommunene er svært fragmentert, vilkårlig og altfor lite til stede. Individuell plan brukes sjelden. Selv har jeg flere rusavhengige som jeg hjelper på min fritid, og jeg blir direkte provosert over en del av merknadene som regjeringspartienes merknader beskriver. Der snakker man om helhetlig behandlingsløp, tilrettelagt og skreddersydd for den enkelte – svulstige setninger og en selvtilfredshet som er helt utrolig. Debatten vil nok dessverre også bære preg av det samme. Men virkeligheten er så til de grader fjern fra disse fine ordene, og jeg tenker at det er hovedproblemet med hele meldingen. Om man ikke vil erkjenne virkeligheten, kommer man ikke et eneste skritt videre. Angelica er en av dem som opplever dette veldig sterkt. Hun er 22 år, totalt uten nettverk, sviktet av sine egne og det offentlige i barndommen, sviktet av barnevernet i ungdommen, og nå til slutt sviktet av alle. Hun er en jente utsatt for seksuelle, psykiske og fysiske overgrep, og det eneste det offentlige har vært opptatt av, er hva et eventuelt vedtak vil koste, og hvem som skal ta regningen. Medbestemmelse finnes ikke, og legeerklæringer og uttalelser fra psykolog hjelper ikke. Her er det pengene som rår, og penger som mangler, så da skal Angelica igjen flyttes, for 17. gang etter at barnevernet hentet henne ut fra sitt hjem. Angelica er fortvilet, ulykkelig og redd, og mange sier de veldig gjerne vil hjelpe, at hun fortjener det nå. Men de som kan gjøre noe, gjør ingenting, inkludert helseministeren. Hennes kronikk i Dagsavisen har utløst et enormt engasjement, og jeg vil benytte anledningen til å takke for at det tross alt finnes mange mennesker der ute som bryr seg. Selv om det ikke hjelper Angelica konkret, gjør det godt å få så mange oppmuntrende og velmenende hilsener. Fremskrittspartiet fremmer mer enn 40 konkrete forslag, som hver for seg er viktige, og som samlet sett ville gjort en betydelig forskjell for enkeltmennesker som Angelica, gitt sparte lidelser og sparte liv og på sikt gitt store innsparinger. Du må så for å høste. Fremskrittspartiet er veldig opptatt av helheten i forhold til forebygging. Å oppdage barns vanskelige hverdag tidlig og sette inn riktig og sammenhengende tiltak umiddelbart vil være helt avgjørende om vi vil ha ned tallet på nyrekruttering til rusavhengighet. Historien til Angelica er et godt eksempel på at dette mangler. En kartlegging av hvorfor man begynte å ruse seg, viser at absolutt brorparten har slitt på en eller annen måte: vanskelige familieforhold, ADHD, lese- og skrivevansker og mobbing. Listen er lang. Men felles for disse menneskene er at de ikke ble sett, at de følte seg annerledes, og at livet var vondt. Urinprosjektet, eller ungdomskontrakten som enkelte kommuner har kalt den, er et godt eksempel på tiltak som har gitt resultater. Også her fant man at det var en bakenforliggende grunn til at man hadde ruset seg, og ga kommunene en unik mulighet til å avverge avhengighet ved å gi bistand til det som var vondt. Fremskrittspartiet har derfor flere ganger fremmet forslag om at regjeringen skal jobbe aktivt for dette prosjektet. Selv om flere statsråder fra regjeringen har frontet dette som et godt tiltak i media, har man aktivt stemt det ned i denne sal. Det er krevende å forholde seg til at man i media har én politikk, mens man i denne sal ikke gjennomfører. Sist ut var nesesprayen Naloxon, som Fremskrittspartiet har fremmet forslag om, og som regjeringen har avvist. Under behandlingen av rusmeldingen i komiteen tok Fremskrittspartiet opp igjen forslag om prøveprosjekt på utdeling av denne sprayen, som både kan redde liv og være et viktig bidrag for å unngå hjerneskade. Regjeringspartiene avviser dette igjen. Likevel greier helseministeren å lansere dette som et nytt tiltak under debatten om røyking av heroin for kort tid siden, og statsråden gjentok det i Kveldsnytt samme dag. Så hva er egentlig regjeringens mening? Betyr det at regjeringspartiene skal stemme for i dag, eller er dette noe som man bare prater om, men ikke vil gjøre? Det er så vanvittig mange forslag fra Fremskrittspartiet som kunne vært debattert lenge og vel, men min erfaring med åtte års rød-grønt styre er at debatt ikke gir folk håp eller hjelp. Det hjelper lite å fremme forslag om tilskuddsordninger for boliger når forslaget blir nedstemt. Det hjelper lite å fremme forslag om at behandlingstilbud må bli gitt umiddelbart etter avrusning, når regjeringen ikke vil ha det. Det hjelper ikke å fremme forslag om å finne virkemidler som gjør at rusavhengige får oppfylt sin rett til en individuell plan, når regjeringspartiene ikke synes dette er viktig. Og til slutt, når man ikke er interessert i at slike grunnleggende elementer kommer på plass, skjønner alle som har fulgt med på dette feltet, at det ikke vil skje noen forbedring etter at vedtak er gjort i denne sak i dag. Det beklager jeg, og det beklager Fremskrittspartiet. Rusmeldingen som jeg hadde så store forventninger til, vil ikke hjelpe dem som trenger hjelpen nå. Jeg tar likevel her og nå opp de forslag som Fremskrittspartiet alene eller sammen med andre partier har fremmet i denne sak. I tillegg vil jeg varsle at Fremskrittspartiet vil støtte følgende forslag fra Venstre: forslagene nr. 53, 54, 55, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 66 og 69. – For Kari Kjønaas Kjos.