Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2019-11-14:
Representanten Kari Henriksen er vår hovedtalsmann på dette området og kommer nærmere tilbake med et innlegg om Arbeiderpartiets politikk, men la meg begynne med følgende: Både statsråden og jeg har barn på omtrent samme alder. De er det viktigste i livet. Det er det for alle foreldre, det er det i alle familier. Så vet vi at det er foreldre som ikke klarer omsorgsoppgaven godt nok, de trenger hjelp – noen ganger omfattende hjelp, og noen ganger må barnet bort fra foreldrene. Men en kan vanskelig tenke seg noe mer inngripende i et menneskes liv enn å bli fratatt sitt barn. Vi har enormt strenge regler i samfunnet for rettssikkerheten rundt eiendom hvis bilen din blir tatt, eller huset ditt, eller trygden din, selv om det er litt uklart der for tiden, men når det gjelder barnet ditt, opplever vi altså en mangel på rettssikkerhet. I 2008 sa departementet at de var bekymret for antallet akuttvedtak. I 2008 var det 945 akuttplasseringer. Ni år etterpå, i 2017, var vi oppe i 1 800. Så ble det en politisk diskusjon, og plutselig faller antall akuttvedtak med over 200. Nå sier statsråden at enkeltplasseringer plutselig har stoppet omtrent helt opp fordi det har blitt en politisk og mediemessig oppmerksomhet rundt det. Dette må jeg si skremmer meg, for hvis det var faglige, grundige, innsiktsfulle rettssikkerhetsmessige vurderinger som lå til grunn, burde ikke avisoppslag og politiske diskusjoner påvirke dette i det hele tatt. Hvis vi plutselig hørte at antall kreftoperasjoner gikk opp eller ned med 20, 50 eller 200 fordi det var politisk oppmerksomhet rundt det, hadde vi blitt skremt. Og det er dette som er så alvorlig at vi i Stortinget bør få en skikkelig sak om det. Nå snakker statsråden om at det skal legges fram en lov våren 2021. Det betyr at vi snakker om kanskje et par–tre tusen flere akuttvedtak, mange flere enkeltplasseringer, mange flere barn som ikke følges opp på en god måte. Jeg forstår at det er veldig krevende å jobbe i barnevernet, og vi har hørt om saker, vi kjenner til saker der man har grepet inn for sent, der alle sitter ytterst på stolen, livredde for å gjøre en feil. Men da må denne institusjonen ha den politiske bakkingen ved at man har en full gjennomgang av hele systemet: Er det ressurser nok? Er de sakkyndige gode nok? Er strukturene gode nok? Er de sakkyndige i stor nok grad uavhengige av barnevernstjenesten? Fungerer nemndsystemet? Er advokatene i stand til å hjelpe de foreldrene som kommer inn i barnevernet? Nå har vi sett fra Nav-sakene hvordan folk er blitt hyret inn uten engang å kunne EØS-retten, og at domstolene ikke kan EØS-retten. Nå viser statsråden selv til at vi har over 30 saker i Den europeiske menneskerettsdomstol. Vel, hvis det viser seg at vi heller ikke på dette området har klart å følge de europeiske reglene som gjelder også for Norge, er det et mer alvorlig område enn om en har mistet trygden: En har mistet barnet. At ikke statsråden egentlig sitter hver dag og er livredd for at han – og jeg har vært statsråd i nesten ti år – skal være den som om to år må svare for hvorfor han ikke gjorde noe med det samme, når det er sak etter sak etter sak for Den europeiske menneskerettsdomstol, det fatter jeg ikke – at man tar den sjansen. De sakkyndige psykologene Ragnhild Pettersen, Monica Flock og Ester Solberg skrev i et innlegg i Dagsavisen den 3. juli 2019 at i en del saker er det faktisk akuttvedtaket og omplasseringen som er det som har skapt størst traume for barnet. Er det et ansvar statsråden er komfortabel med å sitte med? Så vet vi helt sikkert at det under der er saker hvor barnevernet ikke får gjort nok, hvor barn skulle hatt mer hjelp, hvor foreldrene skulle hatt mer hjelp. Det er rørende og det er flott at interpellanten tar opp saken, og statsråden er glad for at man interpellerer og svarer, interpellerer igjen og svarer igjen, men jeg går ut fra at regjeringspartiene har så god kontakt at dette kan de snakke om når som helst. Dette er ikke godt nok for Stortinget. Vi må få en sak – enten i form av en redegjørelse eller en melding, men helst en redegjørelse – for da får komiteen og de politiske partiene behandle dette enormt viktige området nå. Noe annet vil være å svikte.