Henrik Asheim (Høyre), 2020-10-15:
Jeg vil benytte sjansen til først å takke representanten Trine Skei Grande for å løfte denne interpellasjonen. Det er en viktig diskusjon, som jeg mener absolutt hører hjemme også på Stortingets talerstol. Sommerens debatt ved Kunsthøgskolen i Oslo har ikke gått ubemerket hen. Flere studenter har gjennom åpne brev og påfølgende opprop tatt til orde for at Kunsthøgskolen må ta tydeligere ansvar for bekjempelse av rasisme. Debatten ble utløst av reaksjoner på et kunstverk i skolens fellesareal og fulgt opp av et opprop med tiltak for å gjøre skolen mer inkluderende. Tiltakene har vakt både begeistring og bestyrtelse. Jeg er enig med representanten Skei Grande i at Kunsthøgskolen i Oslo skal være en arena for fri tenkning, faglig grundighet og utdanning av morgendagens kunstnere. Det skal ikke være slik at studenter ved Kunsthøgskolen blir utstøtt i sitt studiemiljø. Det mener jeg for øvrig må gjelde ved alle andre institusjoner også. Som representanten kjenner til, er debatten ved Kunsthøgskolen også en del av en pågående debatt om politivold og rasisme i USA, med forgreininger til en annen debatt, om inkludering og minoriteters perspektiver generelt. Jeg synes denne debatten er viktig, og vi har utfordringer også her i Norge. En viktig forutsetning for samfunnsmessige fremskritt er fri debatt og toleranse for ulike synspunkter. Toleranse er krevende fordi det innebærer at vi faktisk må ha overbærenhet med ulike ståsteder. Her har våre høyere utdanningsinstitusjoner et særskilt ansvar og noen klare standarder å leve opp til. Debatter i akademia skal være redelige og etterrettelige, og det må arbeides for et ordskifte der alle kan delta. Det er ulike syn på kunst, litteratur, teater og dans. Det er ulike syn på hva som er rasisme, og hva som er gode tiltak for økt inkludering. Dette er ting som bør kunne debatteres saklig ved alle utdanningsinstitusjoner og ikke minst i samfunnet generelt. Samtidig ønsker jeg mer saklig debatt om innholdet i ulike studietilbud. Som forsknings- og høyere utdanningsminister er jeg opptatt av å sikre landets studenter solide utdanninger på høyt internasjonalt nivå. Dette er tydelig hjemlet i universitets- og høyskoleloven, og debatt og meningsbrytning er en viktig del av dette bildet. Høy kvalitet i utdanning, forskning og kunstnerisk utviklingsarbeid har, som representanten vet, ligget til grunn for denne regjeringens satsing på høyere utdanning. I stortingsmeldingene «Konsentrasjon for kvalitet» og «Kultur for kvalitet i høyere utdanning» redegjøres det grundig for regjeringens politikk når det kommer til både institusjonsstruktur og utdanningskvalitet. Universiteter og høyskoler skal fremme og verne akademisk frihet og sikre at virksomheten utøves i overensstemmelse med anerkjente vitenskapelige, kunstfaglige, pedagogiske og etiske prinsipper. Slik jeg ser det, er det to ting som kan true akademia. Det ene er innstramming i ytringsfriheten og ikke tillate at andre ytrer ting vi ikke liker. Det andre er sterkere styring fra politikere av hva som skal være innhold og pensum i utdanningene, og hva som skal forskes på. Representanten Skei Grande påpeker helt riktig at det ikke er hennes mål å politisk styre dette. Det har jeg heller aldri mistenkt representanten for. Men da denne saken og denne interpellasjonen ble kjent, kan jeg fortelle at jeg fikk mange henvendelser med ønske om at jeg skulle gå inn og styre pensum og innhold i høyere utdanning. Når diskusjoner om innhold og pensum dukker opp, blir politikere ofte nettopp etterlyst til å styre mer og ta stilling til hvilket pensum som er godkjent eller ikke. Da åpner vi en helt ny dør og en måte å styre akademia på som de gjør i land vi ikke liker å sammenligne oss med, sågar land vi tidligere likte å sammenligne oss med, men ikke så mye lenger. For å svare på representanten Skei Grandes spørsmål: Jeg kommer ikke til å gjennomføre en egen evaluering av hvordan Kunsthøgskolen i Oslo organiserer egen virksomhet. Universitets- og høyskoleloven sier eksplisitt om styrets ansvar: «Styret selv fastsetter virksomhetens interne organisering på alle nivåer.» Kunsthøgskolens faglige virksomhet har siden 2011 vært organisert i seks avdelinger. Etter et langt og solid kvalitetsarbeid ble skolen i 2018 akkreditert som vitenskapelig høgskole. Rektoratet ble styrket med en prorektorstilling for forskning, og det ble etablert et administrativt forskningsteam for å støtte ledelsen. Styret vedtok en omorganisering av fellesadministrasjonen i desember 2017. Denne omorganiseringen skal etter planen evalueres neste høst. Jeg ser imidlertid ikke at denne omorganiseringen har hatt betydning for institusjonens arbeid for å få frem talenter og for fri og kreativ tenkning. NOKUTs studiebarometer for 2019 viser at studentene ved Kunsthøgskolen i Oslo i stor grad er ganske tilfredse med studieprogrammene de går på. Kunsthøgskolen har i tillegg inngått samarbeid med flere institusjoner nasjonalt om et redelighetsutvalg som skal bidra til økt oppmerksomhet på forskningsetikk ved institusjonen. Institusjonen plikter også å ha et kvalitetssikringssystem for å sikre og videreutvikle kvaliteten i utdanningene. Studentene har en viktig stemme inn i dette kontinuerlige kvalitetsarbeidet. NOKUT fører jevnlig tilsyn og gjennomfører årlige undersøkelser for å innhente studentenes syn på utdanningene de er tatt opp på. Neste tilsyn ved Kunsthøgskolen er våren 2021. Jeg mener at vi har et solid, troverdig og forutsigbart system for å sikre at våre utdanningsinstitusjoner tilbyr utdanninger av høy kvalitet. Avslutningsvis vil jeg si at jeg er sikker på at Kunsthøgskolen i Oslo vil ta tak i egne utfordringer og arbeide for et debattklima som er inkluderende, enten man er minoritet eller majoritet i kapasitet av sin bakgrunn, sin orientering eller sin mening. En ledende kunsthøgskole er avhengig av stor takhøyde for å kunne debattere kunst og samtid. Stor takhøyde vil gjøre Kunsthøgskolen til en enda bedre skole og et enda mer spennende sted å være. Det er viktig å si at vi er langt fra de såkalte «cancel culture»-tilstandene i USA og andre steder i verden. Målet må være å ikke havne der i fremtiden, og da er det viktig at debatter som dette løftes på Stortinget, i akademia og i samfunnet generelt.