Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-10-03:
Det er interessant å sitte og følge debatten om trontalen, for det gir muligheter til å se på litt mer av de lange linjene enn under de daglige debattene knyttet til enkeltsaker som vi har i salen. Jeg har i løpet av den tida vi har sittet her, kommet til å tenke på at for ikke mange dager siden døde Kim Larsen, en mann som ga oss mye god musikk, mange gode tekster, men som også sa mye fornuftig. Han sa nemlig en gang: «Jeg kan ikke forstå hvad en regering skal gøre godt for, hvis det ikke er for at hjælpe de svage. De stærke skal sgu nok klare sig.» Det synes jeg er veldig godt sagt, og jeg synes det er veldig relevant for den diskusjonen som vi har hatt så langt når det gjelder trontalen. For etter hvert passerer vi snart fem år med den mest høyreorienterte regjeringa vi noen gang har hatt i Norge, en høyreorientert regjering som også utmerker seg i europeisk sammenheng, ved at det ytterste høyre er med i regjeringa. Det er en god konservativ som har skrevet en bok om det – ikke om den regjeringa, men om den utviklingen som vi ser i Europa, der konservatismen og de partiene som har stått for konservatisme, gradvis har blitt overtatt av nyliberalismen. Det er Christian Borch, som har skrevet en bok som heter «Banalitetens tyranni». Den gir en ganske god beskrivelse av hvordan de nyliberalistiske kreftene vinner fram, og det har absolutt ikke blitt forandret av at vi siden forrige gang vi hadde trontale, har fått et parti til inn i regjering. Snarere tvert imot – det har blitt en bekreftelse på den nyliberalistiske linja. Det er en ny kurs for Norge. Det er en ny kurs i forhold til den norske modellen, som i veldig stor grad har vært samlende for Norge, der en har stått sammen om enkelte sentrale deler av norsk politikk. Det er kanskje ikke så rart, når enkelte partier i den regjeringa har hatt som mål å knekke den norske modellen. Jeg minner om Siv Jensens landsmøtetale i 2013, der det var et klart uttalt mål. Det har gitt oss en ny kurs i den økonomiske politikken, som er vesentlig i den norske modellen, der mange har understreket, med rette, at det er gitt store skatteletter til dem som har mye fra før, de som Kim Larsen mente «sgu nok» kunne klare seg selv. Men det som ikke har vært så mye nevnt, er at skattepolitikken blir enda tydeligere når vi ser hvem som har fått skatteskjerpelser: de som må slutte og får sluttvederlag, f.eks., eller vanlige arbeidsfolk, som står opp tidlig om morgenen, pendler ganske langt for å gjøre sin daglige dont og reiser hjem igjen om kvelden. Pendlerfradraget – de som driver med sånt, synes at regjeringa må betale mer i skatt. Da blir profilen veldig tydelig. Vi ser det i velferdspolitikken, der dagpengene er kuttet med over 1 mrd. kr, der en har funnet ut at en må kutte støtten til bil for dem som ikke er avhengig av bil for å komme på jobb, men som er funksjonshemmet og har bruk for bil allikevel. Det har vært nevnt tidligere i debatten kuttet i støtten til nødvendig fysioterapi, kutt i AAP-ordningen osv. Kanskje det mest dramatiske i velferden er den tilrettelegging vi ser for privatisering av felles velferdsproduksjon, der det skal bli interessante investeringsobjekter å drive med helse, istedenfor å lage gode felles helsetjenester som når alle. Vi ser det i samarbeidsmodellen, som kanskje er noe av det mest unike med den norske modellen, det at partene i arbeidslivet tar et stort felles ansvar på viktige samfunnsområder. For første gang ble arbeidsmiljøloven endret uten at partene var deltakere i prosessen. Det er historisk i norsk sammenheng at de ikke får være med og diskutere arbeidsmiljølovens videre utvikling. Vi ser som resultat av det at de tiltak som partene er enige om når det gjelder sosial dumping, ja de kommer altså ikke, for de tiltak vi har fått mot sosial dumping, som regjeringa har strittet imot, har vi fått takket være Kristelig Folkepartis forhandlingsevne i Stortinget ved budsjetter og ikke på grunn av regjeringas initiativ. Retningen er klar: Den er annerledes, og vi ønsker å endre den igjen.