Åslaug Haga (Senterpartiet), 2004-10-28:
WTO har tradisjonelt vært preget av lukkede prosesser og manglende åpenhet. Kritikken mot systemet har vært sterk, og mange mener man av den grunn har sett en bedring i de siste åra. Møtet i Genève i juli i år ble et stort tilbakeskritt i så måte. I lys av WTOs viktighet mener Senterpartiet at Norge må ta et konkret initiativ til å reformere systemet. Senterpartiet mener også at det må tas skritt for å øke åpenheten i Norge. Jeg tar faktisk for gitt at alle i denne salen ønsker gode og demokratisk forsvarlige prosesser, for det blir stadig mer opplagt at WTOs avtaleområder får konsekvenser langt inn i norsk innenrikspolitikk. Vi gir fra oss styringsmulighet på viktige innenrikspolitiske områder som bl.a. har stor betydning for næringsliv og bosetting. Samtidig veit vi at de avtalene som inngås, vanskelig kan reverseres. Norge sies, utrolig nok, å være det mest lukkede land i Norden når det gjelder WTO. Stortinget er det eneste parlamentet i Norden som ikke får innsyn i krav og tilbud i de pågående forhandlingene om GATS. Regjeringa hemmeligholder bl.a. hvilke krav vi stiller til utviklingslandene, hvilke sektorer i Norge Regjeringa vil legge åpne for liberalisering og privatisering. Dette er uheldig. Det er etter Senterpartiets vurdering også behov for å styrke de norske prosessene rundt forhandlingene i WTO. Vi mener det må opprettes et rådgivende organ tilknyttet Statsministerens kontor med representanter fra de politiske partiene, fagorganisasjonene og interesseorganisasjonene for å sikre tilgang på informasjon, korreksjon og muligheten til å skape debatt rundt WTO-spørsmål. Stortinget må involveres mer i forkant av WTO-møtene, og det må være åpne debatter i Stortinget. Den norske offisielle delegasjonen til WTO-møter bør være bredt sammensatt, og alle berørte parter må inviteres til å delta. Senterpartiet har fremmet et Dokument nr. 8-forslag om åpenhet og prosess rundt forhandlingene. Vi håper forslaget får brei støtte. Det vil være viktig for legitimiteten både til WTO-systemet og prosessene i Norge. Landbruk var det sentrale temaet i Genève-møtet. Det ble vedtatt et rammeverk for landbruk som Senterpartiet mener vil få store konsekvenser for norsk landbruk. Det er meget beklagelig at Norge hadde stilt seg i en sånn situasjon at man ble nødt til å undertegne avtalen. Det burde vært unngått. Regjeringa har brukt mye energi på å tilbakevise at avtalen vil få vesentlige konsekvenser for norsk landbruk. Vi er derfor svært forundret over at utenriksministeren unnlot å komme inn på hvordan Regjeringa skal utnytte det handlingsrommet den mener ligger i WTO-avtalen fra Genève. Utenriksministeren gjorde ikke en gang et forsøk på å sannsynliggjøre at Regjeringa har vilje til å utnytte det handlingsrommet som finnes. Det er all grunn også til å spørre om Regjeringa har vilje. Neste års statsbudsjett går i feil retning. Vi har mulighet til å stimulere landbruket f.eks. gjennom skattesystemet. Det er ikke gjort. Snarere pålegges landbruket økte belastninger gjennom budsjettforslaget. Regjeringa må vise i handling at de mener noe med det de sier om vilje til å utnytte handlingsrommet. Jeg utfordrer utenriksministeren til å klargjøre dette. Vi er også forundret over at utenriksministeren ikke gir svar på hvilke krav Regjeringa vil legge inn i de videre forhandlingene fram mot det viktige møtet i Hongkong i desember 2005. Hvilke nasjonale målsettinger har Regjeringa definert? Hvilke strategier er lagt for å nå målene? Og hvilke allianser er nødvendige for å oppnå dette? Igjen: Jeg utfordrer utenriksministeren til å klargjøre dette. Etter Senterpartiets vurdering må en ny internasjonal handelspolitikk for landbruket følge disse prinsippene: Alle land må ha rett til egen matproduksjon og foredling.Internstøtte til produksjon for eget forbruk må unntas reduksjonsforpliktelser.Tollsatser fastsettes sånn at ethvert land har reell mulighet til egen matproduksjon.Tak på tollsatser kan ikke aksepteres på strategiske varer som land sjøl produserer.Tvungen minimumsimport må ikke økes. Tvert imot bør reglene om tvungen import fjernes.Spesiell sikkerhetsmekanisme for å unngå import som ødelegger nasjonale markeder, må videreføres og utvides til også å gjelde utviklingsland. Mange framstiller resultatet fra Genève som en seier for utviklingslandene. Brasil er alibiet. Men Brasils allierte var ikke verdens fattigste og svakeste land. Brasil stod sammen med EU, USA og Australia om et ultimatum til fordel for de store mateksporterende selskap i verdens mektigste land. Det er ikke den norske bonden som blokkerer utviklingen for de fattigste. Når utviklingslandene kritiserer vestens landbrukssubsidier, er det ikke den norske bondens inntekt de vil til livs. Utviklingslandenes største problem er USAs og EUs dumping på u-landenes markeder, slik at mat kan selges langt under produksjonsprisen. Det gjør det håpløst for utviklingslandene å selge egne varer både hjemme og ute. Norske bønder dumper ikke varer i utviklingslandene. Her har Norge og utviklingslandene felles posisjon: Subsidiert eksport og dumping av rike lands matprodukter i utviklingsland må stoppes. Den norske bonden og bonden i utviklingsland konkurrerer faktisk ikke. Vi, altså Norge, produserer mjølk, kjøtt, egg, korn og grønnsaker, mens de produserer kaffe, te, kakao, sukker, tobakk, osv. Og, som jeg allerede har vært inne på: Vi kan importere mer hvis vi vil. 65 pst. av matvarene våre importeres fra EU, deriblant subsidiert sukker. Utviklingslandene er en sammensatt gruppe med motstridende og ulike interesser. Svært mange av utviklingslandene har et klart ønske om å beskytte egen matproduksjon. Flertallet av utviklingslandene som gruppe er nettoimportører av mat. Siden dagens WTO-avtale trådte i kraft, har 16 utviklingsland gått fra å være sjølforsynte med mat til å bli nettoimportører av mat. Mange fattige land understreker at beskyttelse av egen produksjon er et spørsmål om liv eller død på landsbygda i deres land. Norge har faktisk mye til felles med de fattigste landene som fortsatt har en svak stemme i WTO-forhandlingene. Dette er land som i likhet med oss er netto matimportører. Det kan bygges allianser basert på matsuverenitet, retten til å bestemme over egen matpolitikk, inkludert de tiltak som er nødvendige for å sikre egne innbyggere mat. WTO sier i sin handelspolitiske gjennomgang at Norge bør privatisere og konkurranseutsette mer. Men her har vi klare defensive interesser. Vi har en velfungerende offentlig sektor. Vi må ikke sette oss i en situasjon der vi får amerikanske tilstander f.eks. i helsesektoren. Vi mener Regjeringa må få tilpasset GATS til tydelige unntak for offentlige tjenester. Vi er på lik linje med utenriksministeren opptatt av at utviklingslandenes interesser må ivaretas i forhandlingene. Det må være en rød tråd mellom utviklingspolitikken og utenrikspolitikken. Da vil en naturlig konsekvens være at Regjeringa for det første er åpen på hvilke offensive krav som stilles mot utviklingslandene. Vi må kreve at retten til vann f.eks. sikres ved at vannforsyning tas ut av GATS-avtalen, og vi må sikre at utviklingslandene får en reell mulighet til å beskytte egen industri i en oppbyggingsfase. Det er avgjørende viktig at vi tenker gjennom om våre offensive interesser mot utviklingslandene er av en slik betydning at de rettferdiggjør presset for liberalisering i disse landene. I sin redegjørelse la utenriksministeren stor vekt på betydningen av at forhandlingene i WTO har framdrift. Vi lar oss forundre over at framdrift kan se ut til å være viktigere enn innhold. Det tyder på at vi har en utenriksminister som er mer opptatt av å liberalisere verdenshandelen enn å ivareta særlige norske interesser. Jeg må spørre om dette kan være riktig.