Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg setter stor pris på at representanten Tord Lien benytter anledningen til å være med i regjeringens «brainstorming» fram mot en ny forskningsmelding. Dette er en anledning til å ta opp noen problemstillinger som vi kommer tilbake til når vi legger fram forskningsmeldingen, og jeg synes det er både fruktbart og interessant å høre hvordan andre partier og andre representanter tenker i det arbeidet. Jeg tar gjerne imot de utfordringene, selv om jeg ikke nå bombastisk kommer til å utkvittere dem. Representanten Tord Lien tok seg også den frihet ikke å være så bombastisk i sine egne konklusjoner, men heller ta opp noen problemstillinger – og jeg tar gjerne imot. Vi har lagt opp til en lang og bred prosess i forbindelse med forskningsmeldingen. Vi startet egentlig i 2011 med Vitenskapsåret, for å markere at det var 200 år siden Norge fikk sitt første universitet og vitenskapen ble institusjonalisert, og for å ha en bred dugnad for å finne ut av hva vi må vite mer om. I år er arbeidet tatt over i en ordinær meldingsprosess, hvor det arbeides mer systematisk med å etablere kunnskapsgrunnlaget for meldingen. I forrige uke la jeg fram Forskningsbarometeret 2012, som også interpellanten har vært innom, og det har i år hatt særlig fokus på instituttsektoren. Barometeret skal bl.a. gi grunnlag for en forskningspolitisk dialog mellom sektoren og andre som er interessert i norsk forskning, og det blir en viktig del av arbeidet med forskningsmeldingen. Regjeringen ønsker en tett dialog og at forskningspolitikken skal ha bred forankring i Stortinget. Representanten berører flere viktige spørsmål i interpellasjonen, f.eks. tar han opp spørsmålet om usikkerhet knyttet til forskningsresultater. Dette er også av de viktige spørsmålene som vi politikere står overfor i kunnskapssamfunnet: Når vet vi nok til å handle? Derfor satte regjeringen spørsmålet på dagsordenen under konferansen «Kan vi stole på vitenskap?», som ble arrangert under Vitenskapsåret i fjor. Her fikk vi belyst at den vitenskapelige virksomhet bygger på spørsmål, tvil og systematisk kritikk. Ett nytt forskningsresultat, uavhengig av hvor det er publisert, eller hvem som har publisert det, kan aldri knyttes direkte til utforming av ny politikk. Konsekvensene av å stole på forskning for tidlig kan rett og slett være for store. Men samtidig blir konsekvensene enorme hvis ikke vi som stortingsrepresentanter og regjeringsmedlemmer tar hensyn til vitenskapen – det gjelder jo generelt hele samfunnet. Vi skal handle hvis kunnskapsgrunnlaget er solid, og vi skal vise at politiske justeringer er nødvendig hvis kunnskapsgrunnlaget er solid. Men det er ikke slik at usikkerhet om forskningsresultater kan ryddes av veien en gang for alle. Vi må regne med at vi hele tiden kan få opp nye opplysninger som gjør at vi må vurdere dem på nytt. Ny forskning kan bidra til det. Vi kan, og bør, hjelpe gjennom å skape forutsigbare rammer for forskningen, og så må vi la vitenskapen gå sin gang og forholde oss til den usikkerhet som alltid er forbundet med vitenskapelig virksomhet når beslutninger må tas. Representanten har helt rett når han sier at kunnskap skapt i instituttsektoren er en sentral premissleverandør for forvaltning og politikk. Instituttsektorens historie er nært knyttet opp til politiske beslutninger. Sektoren kan forstås som resultatet av en rekke ulike politiske initiativer og offentlige tiltak. Instituttene har vokst fram på ulike tidspunkt, med ulike begrunnelser, ulik organisering og uten noen overordnet plan. De fleste instituttene ble etablert etter offentlig initiativ fra forskningsrådene, departementene, regionale myndigheter eller UH-institusjoner. Mange av dem ble opprettet etter annen verdenskrig, som ledd i gjenoppbyggingen av Norge. De har i stor grad bidratt, gjennom anvendt forskning og kunnskapsutvikling, til utviklingen av dagens næringsliv og ikke minst den norske velferdsstaten. Sektordepartementene har hatt en sterk rolle i oppbyggingen av instituttsektoren. Fortsatt har mange sektordepartementer et stort ansvar for instituttene, både grupper av institutter som er innenfor dagens basisbevilgningssystem, og enkeltstående institutter utenfor ordningen. En viktig grunn til dette er sektorprinsippet, som sier at alle departementer har ansvaret for forskning om og for egen sektor, og instituttene er viktige virkemidler for sektorforskningen. Instituttsektoren må forstås i lys av sektorprinsippet for norsk forskning. Det har medført variasjon mellom instituttene når det gjelder bl.a. størrelse, finansiering, faglig spesialisering og brukerorientering. Det er likevel en del fellestrekk og trender i utviklingen. Ett fellestrekk er at de fleste har blitt etablert for å bidra til anvendt kunnskapsproduksjon for samfunns- og næringsliv. Samtidig er rammebetingelsene for instituttene og behovene i samfunnet i kontinuerlig endring. Vi må derfor hele tiden vurdere hvordan instituttpolitikken bør innrettes for at sektoren på en best mulig måte kan bli stimulert og løse dagens og morgendagens utfordringer. Innføringen av det nye finansieringssystemet i 2009 knyttet basisfinansiering nærmere opp til instituttenes resultater. Begrunnelsen var å skape forutsigbare rammer og samtidig stimulere instituttene til høyere kvalitet og mer relevant forskning. Ved innføring av det nye basisfinansieringssystemet for forskningsinstitutter ble det også foretatt en overføring av ansvaret for enkelte institutter, slik at fem av departementene fikk ansvaret for basisbevilgningene til fire instituttgrupper: miljøinstituttene, primærnæringsinstituttene, de samfunnsvitenskapelige instituttene og de teknisk-industrielle instituttene – de fire såkalte basisbevilgningsarenaene. Inndelingen i fire fordelingsarenaer ble gjort ut fra en vurdering av instituttenes egenart og brukergrupper. Dette sikrer mer likeverdig konkurranse om den delen av grunnbevilgningen som årlig omfordeles etter oppnådde resultater. Oppdragsinstituttene opererer innenfor ulike markeder. Det påvirker instituttenes samlede inntektsprofil. Det kan f.eks. være rimelig å anta at de teknisk-industrielle instituttene har et større oppdragsmarked enn instituttene som arbeider mot primærnæringene og ulike offentlige markeder, f.eks. velferd og utenriks. De teknisk-industrielle instituttene har bl.a. derfor lavere basisbevilgningsandeler enn primærnæringsinstituttene og de samfunnsvitenskapelige. Variasjonen ligger på mellom 6 og 15 pst. for instituttgruppene og mellom 3 og 34 pst. for enkeltinstitutter som omfattes av det nye systemet. Ingen av instituttene som inngår i den statlige basisbevilgningsarenaen, har basisbevilgninger eller direkte bevilgning fra departementet i den størrelsesorden som representanten Lien nevner – nemlig 70 pst. Arenainndelingen representerer også et nytt styringsprinsipp for departementene. Der departementene før 2009 hadde en direkte finansierings- og styringslinje til hvert enkelt institutt, skal arenadepartementene nå finansiere hele instituttarenaen indirekte via Norges forskningsråd – NFR. Dette innebærer en viss nedskalering av sektorprinsippet, og gir instituttene større autonomi og ansvar for egne resultater. De forskningsinstituttene som ikke er oppdragsinstitutter, er holdt utenfor finansieringssystemet fra 2009. Disse instituttene er forvaltningsinstitutter som typisk får en større andel av sine inntekter – basisbevilgning eller forvaltningsstøtte – gjennom direkte bevilgninger fra et departement, bl.a. fordi de i tillegg til å utføre forskning er pålagt forvaltningsoppgaver som rådgivning og overvåking. Oppgavene krever ofte tunge investeringer i utstyr og infrastruktur, som fartøyer, forskningsstasjoner o.l. Disse instituttene har altså andre roller og forutsetninger enn de typiske oppdragsinstituttene. Det kan både forklare og forsvare variasjoner i finansieringen. Men spørsmålet om variasjon i instituttfinansieringen er ganske krevende og utfordrende, og det berører jo ansvarsområdene til mange departementer. Her må vi huske på at finansieringsordningen var ment å gi hele sektoren incentiver til å innrette seg på måter som fremmet hovedmålene – kvalitet og relevans. Arenainndelingen skulle skape mer likeverdige konkurranseforhold. Konkurranse og transparens er virkemidler for å øke kvaliteten og relevansen. I forskningsmelding vil vi vurdere de erfaringene vi så langt har fra finansieringssystemet, og komme tilbake til de spørsmålene som tas opp i denne interpellasjonen. Jeg hilser velkommen en debatt og en diskusjon om dette. Jeg vil også gjerne slå fast at de norske forskningsinstituttene er vitale og absolutt i god form. De har en god vitenskapelig produksjon, en positiv produksjonsutvikling, de får god uttelling fra EUs rammeprogrammer og fra Forskningsrådet, og de henter en stor andel av inntektene fra offentlig oppdragsvirksomhet og nasjonalt og internasjonalt næringsliv. Samtidig er det altså store forskjeller mellom dem. Det kommer vi helt sikkert tilbake til.