Inge Lønning (Høyre), 1998-12-10:
Politikk er det muliges kunst – selv om det av og til kan se ut som om politiske partier kan lykkes i å få gjennomslag for det umulige klokken fem på tolv. Det er grunn til å ta utgangspunkt i, når man skal behandle budsjettet for KUF-området dette året, at vi har en meget stram økonomisk situasjon. Det kan man selvfølgelig beklage hvis man tenker seg at man helst skulle befinne seg i en situasjon med ubegrenset tilgang på ressurser. Men alternativet ville jo ha vært, hvis man ikke hadde blitt enige om å føre en så stram økonomiske politikk, at man hadde skjøvet problemene foran seg for det norske samfunn, både når det gjelder utdannings- og forskningspolitikk, og når det gjelder alle andre områder av politikk. Derfor er det ingen løsning å velge det kortsiktige perspektiv å bruke mer penger enn det er rimelig dekning for i år, for så å håpe på at konjunkturene forbedrer seg til neste år. Det er nødvendig å føre en økonomisk politikk som gjør at det norske samfunn på lang sikt også kan ha en utdannings- og forskningspolitikk som er fremtidsrettet og bærekraftig. Rune Slagstads bok «De nasjonale strateger»som utkom i høst, har utløst en nyttig og viktig samfunnsdebatt. Den stiller nemlig spørsmålet om den samfunnsutvikling vi har hatt i Norge det siste hundreåret, og særlig de siste 50 år, i altfor høy grad har vært preget av en teknokratisk tilnærming til samfunnet og en overtro på samfunnsplanleggingens muligheter når det gjelder å programmere frem det ideelle samfunn. Det er vel god grunn til å gi professor Slagstad rett i at Det norske Arbeiderparti, som har preget det meste av denne perioden i norsk politikk, har ligget under for nettopp denne overtro på samfunnsplanleggingens muligheter for å programmere samfunnet. Jeg hørte vel nokså tydelig gjenklang av det i komitelederens innledning til debatten i dag. Det er intet ondt å si om ingeniører hvis man bruker dem til det de kan, men det er neppe tilrådelig å anlegge et ingeniørperspektiv på samfunnsfellesskapet og på samfunnsfellesskapets utvikling. Når vi i dag står overfor svære kvalitetsproblemer i norsk skole, som prisverdig er illustrert de siste dagene i landets største avis, og som alle partier er opptatt av i komiteinnstillingen, er det nettopp fordi vi gjennom tiår har overbelastet skolen med målsettinger som skolen har meget beskjedne muligheter for å innfri. Vi har lagt inn en forutsetning om at skolen primært er et virkemiddel for å forandre samfunnet i retninger som man anser for å være formålstjenlige. Hvis man legger så mange formål inn i skolen, gir det seg selv at skolens muligheter for å innfri sitt primærformål, nemlig læring for de unge, må bli skadelidende. Jeg synes også det er en underlig tilnærming til spørsmålet om kvalitetsutfordringene norsk skole står overfor i dag når det gjelder innholdet i sentrale læringsprosesser og fag, å fokusere primært på inneklimaet og bygningenes tilstand. Vi kan fort være enige om at begge deler er viktig, men kvalitetsutfordringen for skolen ligger da vitterlig ikke primært på det området. Høyre har kjempet konsekvent, også det siste året i forbindelse med de store sakene vi har hatt til behandling her i Stortinget, opplæringsloven og meldingen om spesialundervisning, for at de viktigste tingene skal komme først og at skolen skal settes bedre i stand til å løse sin primæroppgave, nemlig å tilby alle barn og unge en læringsprosess som er tilpasset deres forutsetninger – og de forutsetningene spenner som vi alle vet, over et vidt register – og gi dem den samme mulighet hva enten deres utrustning primært er av teoretisk art, av praktisk art eller av estetisk art. Det uheldige ved enhetsskolebegrepet er at det har lett for å få en magisk virkning på tenkningen som fører til at mangfoldet utraderes til fordel for likheten. Det blir ikke større likhet i samfunnet ved at man holder alle barn fysisk samlet i 10 år eller 13 år. Det blir ikke større likhet i et samfunn ved at man insisterer på at det skal være én sentralstyrt offentlig skole som alle skal tvinges inn i. Det finnes massevis av forskning som viser at samfunn med en helt annen skoletradisjon enn vår norske, og som har hatt et helt annet liberalt syn på friheten til å lage skoler på foreldrenes vilkår, har høyere grad av solidaritet og fellesskap enn det det norske samfunn har. Et lite apropos til den litt opphetede debatten om retten til en muslimsk skole i Oslo: Det er interessant at i våre naboland Sverige og Danmark, som lenge har hatt og praktisert en slik rettighet, er det gjennomført flere forskningsprosjekter som viser at integreringen av barn som tilhører livssynsminoriteter, lykkes bedre dersom foreldrene får hånd om skolemiljøet selv. Det lykkes bedre når barna kommer opp mot ungdomstrinnet, simpelthen fordi det har gitt dem en trygghet og en identitet som gjør det lettere å integreres i storsamfunnet. I dette perspektiv synes jeg Arbeiderpartiets og delvis SVs motstand mot private skoler har et antikvarisk preg over seg – og ganske særlig når man i innstillingen til ny tilskuddsordning, som Stortinget behandlet for en tid tilbake, fastslår at man riktignok må godta at Norge har underskrevet internasjonale konvensjoner som forplikter oss til å akseptere livssynsminoriteters rett, men så i neste øyeblikk føyer til at det innebærer ikke at det bør gis økonomisk støtte til slike skoler. Det har Arbeiderpartiet tatt konsekvensen av i sitt budsjettforslag. Men det innebærer jo som praktisk konsekvens at hvis disse skolene skulle bestå med Arbeiderpartiets politikk, ville de bli sosialt lagdelte skoler, hvilket de i Norge aldri har vært, for det ville bare være foreldre med god råd som ville ha en mulighet for å velge å sende sine barn til slike skoler. Det er Høyres oppfatning at den norske skole har et stort forbedringspotensial. Men det forbedringspotensialet vil kreve av oss politikere at vi definerer skolens primære målsetting, nemlig læringen, på en tydelig og klar måte og gir skolene vesentlig større frihet enn de har i dag, til selv å finne ut hvordan de skal organisere seg, til selv å finne ut hvilke pedagogiske metoder som er de beste i den enkelte klassesituasjonen. Jeg tror på en skolepolitikk med klare, entydige mål og høyest mulig grad av frihet både for den enkelte skole og for den enkelte lærer. Det er også den sikreste måte å gjøre læreryrket mer attraktivt på enn det er i dag, å gi lærerne større frihet og større ansvar. Men samtidig må vi stille klarere krav til lærernes faglige kompetanse, særlig på ungdomstrinnet. Til sist noen få ord om forsking og høyere utdannelse. Høyre prioriterte i sitt budsjettforslag i år – som de foregående år – dette området, fordi det er der utfordringene er aller lettest å få øye på i dagens norske system. Vi tar ikke opp våre primærforslag, i og med at Stortinget nå har fattet sitt endelige budsjettvedtak, og det forliket som er inngått mellom Høyre og Fremskrittspartiet og de tre regjeringspartiene, har trukket opp rammer. Innenfor disse rammer er Høyre fornøyd med den profilen budsjettet har fått, fordi det gir en klar føring i retning av at den forskningen som ligger under Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementets område, er prioritert, dvs. grunnforskningen, og det er ganske særlig gledelig at det i årets budsjett blir tatt et løft når det gjelder den medisinske grunnforskningen, som lenge har ligget dårlig an i Norge. La meg til sist også få lov til å peke på de fem romertallsvedtakene på side 101 i komiteinnstillingen, som etter mitt skjønn alle sammen er gode vedtak som vil gi større grad av fleksibilitet enn det vi har i dagens norske system. Særlig er jeg glad for at Høyre har fått fullt gjennomslag for sitt ønske om å avvikle dagens meget tungrodde og byråkratiske godkjenningsordning for lærebøker i skolen.