trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2006-11-30:
Klimautfordringene våre krever reduserte utslipp av nitrogen og karbondioksid i en enorm størrelsesorden. Dette blir nå i sterkt økende grad erkjent, og det er stor oppslutning blant folk. Det er nødvendig å begrense veksten i forbruket av fossil energi. Vi må ha en nominell nedgang i forbruket. Det bør være målet vårt for å ta klimautfordringene på alvor. Regjeringspartiene har her en helt annen positiv holdning til dette spørsmålet enn Høyre og Fremskrittspartiet. Klimautfordringene krever i vårt kalde langstrakte land, med mål om god, langsiktig velferdsutvikling for privatpersoner og ikke minst om en lønnsom industriell videreforedling av våre naturressurser, en kraftig økt satsing på fornybar energi. Skal vi ta klimautfordringene på alvor, må vi fokusere på den fornybare energien som hovedsak. Som land har vi en enestående mulighet. I denne innstillinga stimuleres det til bruk av varmepumper, som har et stort økt bruksområde i husholdningene. Og det er svært riktig. I finanskomiteen drøftes nå våre framtidige virkemidler for å redusere CO2-utslippene for å oppfylle våre forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen. For vår industri- og transportsektor vil dette innebære store endringer i produksjonsteknologi. For at næringslivet skal ha rimelig mulighet for lønnsomhet i et stadig mer krevende internasjonalt marked, må vi ha en aktiv stat. Vi må dimensjonere bransjevise tiltak ut fra bransjenes særpreg og utfordringer. Som senterpartist er jeg spesielt glad for at vi har både en energiminister og en næringsminister som argumenterer sterkt for denne linja. I sum for næringslivet vil dette innebære en kraftig vridning av energiforbruket fra tungolje til fornybar energi. Dette blir en svært stor økonomisk utfordring, men ingen land har tilsvarende økonomisk handlefrihet for at fellesskapet skal medvirke økonomisk i omstillingsprosessen. Det må etter Senterpartiets syn være svært viktig å bruke handlefriheten vår på det punktet. Det blir et av de viktigste spørsmålene som må gjennomgås i statsbudsjettet for 2008. For husholdningenes del viser dagens debatt at det i hvert fall i ord er enighet om at framtidas oppvarming i hjemmene må dreies raskt vekk fra strøm og olje til annen fornybar energi, enten det er i retning av varmepumpe, ved eller vannbåren varme basert på fornybar energi.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2006-11-30:
Det er ikke alle partier i denne sal som har vært enig i våre internasjonale forpliktelser om reduksjon av utslipp av nitrogenoksid eller karbondioksid. Men det har i hvert fall vært klart for alle at vi for lang tid siden har sluttet oss til protokoller og avtaler som innebærer betydelige forpliktelser. Det å gjennomføre de forpliktelsene kan kanskje for mange være rimelig enkelt. I enkelte økonomiske miljøer har en ganske enkle løsninger på hvordan det skal gjøres. For oss som prøver å forsøke å kombinere høye miljøambisjoner med et allsidig næringsliv, er det imidlertid langt mer krevende. I motsetning til den tidligere regjeringa, hvor Brende var deltaker i en lang periode, har denne regjeringa gått inn i disse spørsmålene, nå seneste gjennom forslaget om å redusere NOx-utslippene. Det er ganske vanskelig, i og med at vi skal bevare lønnsomheten i vår foredlingsindustri, i vår fraktefart langs kysten og i våre fiskerier, samtidig som vi skal ha praktiske resultater. Og det var poenget mitt. Den nåværende regjering har her greid å designe avtaler og regimer som har bred forståelse ute i næringslivet, for man ser at man har en regjering som er villig til å kombinere disse to hensynene og få til resultater. På samme måte ble det resultater av stimuleringa til fornybar energi gjennom feed-in-ordninga, noe som ikke skjedde under den forrige regjeringa. Dette er store og sentrale grep, som er mer avgjørende for utviklinga på disse områdene enn mange kanskje er klar over. Det er disse store linjene innenfor nitrogenoksid- og karbondioksid-utslipp hvor Fremskrittspartiet svikter klimaet og ikke stimulerer til en framtidsrettet produksjonsteknologi i næringslivet, noe som mange etter hvert ser er helt nødvendig, og som vil bli et av våre store fortrinn i tida framover.
Børge Brende (Høyre), 2006-11-30:
Det var representanten Lundteigen som inspirerte meg til å be om ordet. Jeg er helt enig med representanten Lundteigen i at klimautfordringen trolig er den største utfordring som verden står overfor i dette århundret. Så la jeg merke til at representanten også hevdet at de rød-grønne har en annen og mer positiv holdning til dette spørsmålet enn bl.a. Høyre. Jeg vet ikke hva han la i en mer «positiv holdning» til klimaendringer, men med en litt velvillig tolkning er det vel det at man ikke er positiv til klimaendringer, men positiv til at det skal gjennomføres tiltak for å hindre klimaendringer. Der er vi på linje. Vi er på linje når det gjelder at det både nasjonalt og internasjonalt skal gjennomføres mye strengere regimer, og vi må også gå foran med et godt eksempel hjemme. Når det gjelder Høyre i den sammenheng, er det jo interessant å merke seg at i de fire årene Samarbeidsregjeringen hadde ansvar, økte ikke de norske klimagassutslippene i sum – om man summerer disse fire årene både på land og på sokkelen. Det året som har gått nå, har ikke vært positivt når det gjelder de nasjonale klimagassutslippene. Derfor er det viktig at man nå raskt kommer med en oppfølging av Lavutslippsutvalget. Jeg hadde også sett for meg at den rød-grønne regjeringen hadde vist mye større initiativ i forberedelsene til den store FN-konferansen i Nairobi. Der var det øredøvende taushet når det gjaldt norske initiativ for å få til et godt resultat. Jeg er også helt enig med representanten Lundteigen i at det å øke andelen fornybar energi i Norge er avgjørende for at vi skal lykkes i å komme med positive bidrag også nasjonalt for å redusere klimagassutslippene. Men det holder ikke, som Lundteigen gjør, å være positiv til tiltak når det Regjeringen gjør, faktisk er utilstrekkelig. Snakk med alle de involverte, både med dem som har ansvaret for å bygge ut fornybar energi, og de organisasjonene som følger miljøspørsmålene og klimaspørsmålene. Dette fondet for fornybar energi er en mye dårligere løsning enn de grønne sertifikatene hadde vært. Det er nesten ikke til å tro at Senterpartiet får seg til å skryte av dette nå, med tanke på hvor opptatt de var av de grønne sertifikatene. Støtteordningene for bioenergi, vind- og vannkraft er mye dårligere i det norske fondet for fornybar energi enn de ville vært med grønne sertifikater. Så jeg ville ha ligget litt lavere i terrenget hvis jeg hadde vært Senterpartiet.
Børge Brende (Høyre), 2006-11-30:
Først vil jeg minne om det jeg sa i mitt forrige innlegg, at årsaken til at jeg bad om ordet, var Lundteigens innlegg, hvor han hevdet at de rød-grønne har en helt annen og mer positiv holdning til klimautfordringene og klimaendringene enn den forrige regjeringen. Med utgangspunkt i det besvarte jeg de små visittene som lå der – dette som en opplysning til Tore Nordtun, i tilfelle representanten gikk glipp av det. Så synes jeg faktisk når det gjelder klimaendringene, at det er grunn til å ta de store ord i bruk. Men store ord må i tillegg følges opp konkret. Vi har i år Ibsen-året, og i Peer Gynt står det: «Hvor utgangspunktet er galest, blir titt resultatet originalest.» Jeg er enig med representanten Lundteigen i at man skal gjøre mye for å begrense NOx-utslippene i Norge for å forholde seg til Gøteborgprotokollen, men representanten Lundteigen sier at dette er viktige tiltak fra de rød-grønne for å hindre klimaendringer. Jeg vil be representanten Lundteigen redegjøre for Stortinget for på hvilken måte NOx påvirker det globale klimaet, hvilken klimapolitisk effekt denne satsingen for å begrense NOx-utslippene har, ettersom representanten fremhevet dem som veldig store. Det hadde vært veldig interessant for meg å bli kjent med den nye kunnskapen som man har fått på det området. Så til innsatsen til den regjeringen som jeg satt i. Den gjorde ingenting, sa representanten Nordtun. Vi fremla en klimamelding fordi vi ikke var fornøyd med den klimameldingen som den forrige arbeiderpartiregjeringen hadde kommet med. Den klimameldingen medførte også at vi etablerte et nasjonalt klimaregime, et kvotesystem i Norge, som Arbeiderpartiet i sin tid gjorde alt de kunne for å torpedere. Blant annet var det slik at vår regjering måtte inngå et forlik med SV i Stortinget for å få på plass dette viktig klimapolitiske virkemiddelet. All honnør til SV for det de gjorde den gang, men det forsøkte Arbeiderpartiet å torpedere. Vi tok også initiativet til Lavutslippsutvalget, som vi nå diskuterer. Dette er ikke et initiativ fra statsråd Bjørnøy. Dette er et initiativ fra den regjeringen som jeg satt i. I den tiden Samarbeidsregjeringen satt, økte ikke de norske klimagassutslippene. Under de rød-grønne øker de norske klimagassutslippene nå kraftig. Så jeg vil be representanten Nordtun om å se nærmere på de svar som komiteen har fått fra departementet. I svarbrev har Miljøverndepartementet summert utviklingen i løpet av de fire årene vi satt i regjering. Det vises til at da var det en stabilitet – ingen økning i klimagassutslippene under ett, men nå øker de kraftig. Det er vel den sterkeste indikator på at denne regjeringen ikke har en helgod og god nok klimapolitikk.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 2006-11-30:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, for jeg syntes at man i debatten innledningsvis holdt seg til det som var satt opp på kartet – tiltak for å begrense elektrisitetsbruken i husholdningene i Norge. Det er tiltak som Regjeringen forbilledlig har satt i verk i høst. Så tok Børge Brende ordet, og da må jeg si at jeg reagerte litt, for Børge Brende tok opp de store utfordringene vi har med hensyn til klimagassutslippene i verden og endringene som er i ferd med å skje. Akkurat det er jeg enig med Brende i, men han trakk opp en helt annen debatt med disse spørsmålene. Han påstod faktisk at den sittende regjering ikke tar klimautfordringene som vi har i verden, på alvor. Men Børge Brende var, da han satt i regjering, vitterlig med på å skrive under på sterke internasjonale protokoller for å få ned utslippene. De tiltakene vi har satt inn i høst, er ledd i de mange tiltakene som den sittende regjeringen nå setter i verk. Så sier Børge Brende at utslippene faktisk ikke økte under den forrige regjeringen. Jo, de gjorde vitterlig det. Jeg må spørre Børge Brende: Hvilke initiativ tok den forrige regjeringen for å begrense utslippene? De var mikroskopiske. Hvorfor fremmet ikke den forrige regjeringen forslag for å følge opp de internasjonale protokollene som den var med på å skrive under på, bl.a. Gøteborgprotokollen? Den sittende regjering følger dette forbilledlig opp. Jeg legger også merke til hva Høyre gjør i finansinnstillingen i forhold til NOx-utslippene, CO2-utslippene, osv., på avgiftssiden. Man skygger unna. Man tar det ikke opp. Det synes jeg man skal vie litt oppmerksomhet når man bruker de store ordene. Det var heller ikke slik at det sprutet rundt den forrige regjeringen når det gjaldt produksjon av elektrisitet i Norge. Ikke et eneste gasskraftverk med rensing av CO2 ble satt i gang. Ingen initiativ ble tatt på det feltet i det hele tatt. De ville bare skru opp alle kranene. Jeg synes Børge Brende og Høyre bør være litt ydmyke når de snakker om internasjonale avtaler og lokal oppfølging av dem. Innstillingene som foreligger til nå, viser i hvert fall ikke at Høyre har vært så progressive på de områdene. Men det påstås at kritikk er veldig effektivt. Når det gjelder hvorfor man sa nei til de grønne sertifikatene, trodde jeg at Børge Brende og Høyre hadde fått med seg at det var byrdefordelingen vi overhodet ikke kunne akseptere, at Norge skulle ta en mye større «belastning» enn det svenskene tok i den saken.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2006-11-30:
Jeg må allikevel starte mitt innlegg med å komme med litt voksenopplæring overfor den tidligere miljøvernministeren. Jeg trodde faktisk at han visste at når treforedlingsindustrien gikk fra oljekjeler til gasskjeler på grunn av at det gav mindre NOx-utslipp, gir det også mindre CO2-utslipp. Det er en faktaopplysning som en tidligere miljøvernminister selvfølgelig burde være klar over. Når en skal skrive historien, er det viktig å forholde seg til den virkeligheten som har vært. Den forrige regjeringen fremmet en tilsvarende plan etter at de ble klar over at det var et flertall på Stortinget for det. Så kom man til Stortinget med en bitte liten tiltakspakke, som Stortinget presset opp – og som da ble gjennomført. I den sammenheng kan jeg huske at det eneste forslag til tiltak som daværende olje- og energiminister hadde, var at folk tok med i kveldsbønnen sin at det skulle begynne å regne. Jeg registrerer også med interesse at i dagens møte blir det fremmet et forslag fra bl.a. Kristelig Folkeparti. Det viser at staten faktisk kan være god å ha når en blir sviktet av Vårherre. I den sammenheng er det også slik at denne debatten egentlig er mye større enn bare det som går på tiltak. For etter at energiloven kom, har energipolitikken ført til at det er mer lønnsomt å ha lite kraft – og skrive ned sine anlegg – enn det er å bygge ut nytt. Jo mindre kraft det blir, jo høyere blir prisen. Det er utfordringen vår. Derfor skal Kristelig Folkeparti ha ros for forslaget i dag, om at staten både skal ha en rett og en plikt til å dekke opp dette, ut fra det energibehovet som vi kommer til å ha framover. Det er en helt ny politikk fra Kristelig Folkeparti som vi selvfølgelig setter pris på. For historisk sett er det slik at energiutbyggingen og de store miljøtiltakene her i landet ikke har kommet av en markedsnøytral høyrepolitikk, men nettopp av at vi har hatt politikere som har hatt vilje til å ønske en retning i samfunnet som har medført at vi har fått mer energi, mer industri, og at folk har hatt lave strømpriser. Det ser jeg fram til også i fortsettelsen.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2006-11-30:
Det er for tida stor interesse over hele landet for å bygge og drive mikro- og minikraftverk. I sum kan denne satsinga gi et kjærkomment bidrag til kraftbalansen, men også styrket lønnsomhet for berørte grunneiere. I forslaget viser Høyre til at NVE anslår et potensial på landsplan på 25 TWh ny kraftproduksjon fra småkraftverk. Da er det viktig å legge til følgende: Dette er en rein teoretisk beregning på bakgrunn av GIS-kartlegginga, som ikke tar hensyn til verken miljøvirkning, brukerkonflikter, eiendomsforhold, kapasitetsbegrensninger på nettet osv. Dette tallet, 25 TWh, er rein teori og kun riktig dersom man tar kartet for seg og legger i rør alt av små bekker og vannfall. Med andre ord: 25 TWh er et altfor høyt anslag. Men småkraftverk er et godt bidrag og et viktig satsingsområde i norsk energipolitikk. Økninga i mengden av konsesjonssøknader har medført lengre saksbehandlingstid hos NVE. Dette er én av begrunnelsene for Dokument nr. 8-forslaget om at den enkelte kommune skal gis konsesjonsmyndighet for småkraftverk på opp til 1 MW. Dagens lovverk åpner for at småkraftverk som ikke er i konflikt med allmennhetens interesser, ikke trenger konsesjon hos NVE. Slike kraftverk kan altså bygges ut uten en omfattende og tidkrevende konsesjonsbehandling. Dokument nr. 8-forslaget berører derfor bare konsesjonssøknader der det er dokumentert konflikt mellom natur, miljø, landskapsvern og/eller friluftsinteresser. For ytterligere å effektivisere konsesjonsbehandlinga har Olje- og energidepartementet nå ute på høring forslag til faglige retningslinjer for utarbeidelse av fylkesvise planer for bygging av småkraftverk. Et slikt planverk er et godt redskap for å effektivisere konsesjonsbehandlinga. I tillegg er departementet i gang med å utrede om det kan være hensiktsmessig å delegere kompetansen til å fatte vedtak om det foreligger konsesjonsplikt for mikro- og minikraftverk, til kommunene. Videre viser jeg til St.prp. nr. 1 for 2006-2007, budsjettproposisjonen, der Regjeringen styrker NVEs budsjett med 14,4 mill. kr. Økninga skal bl.a. gå til å styrke saksbehandlingskapasiteten, en økning vassdrags- og energidirektøren har anslått til ti ekstra saksbehandlingsårsverk. Fra de rød-grønne partienes side vil vi understreke viktigheten av at konsesjonsmyndigheten har brei og solid kompetanse både innen hydrologi, miljø, landskapsestetikk, sikkerhet og energiforhold. Det vil bli vanskelig, om ikke umulig, for den enkelte kommune å inneha denne type kompetanse. Når forslagsstillerne hevder at lokal konsesjonsmyndighet vil øke det lokale selvstyre, glemmer Høyre-representantene at kommunestyrene i dag har stor mulighet til å påvirke konsesjonsbeslutninga. Kommunestyrene behandler alle konsesjonssakene før avgjørelse tas og konsesjonsmyndigheten har lang tradisjon i å vektlegge lokale myndigheters standpunkt. Flertallets begrunnelse for ikke å delegere konsesjonsmyndighet for småkraftverk til kommunene er hensynet til forsvarlig og enhetlig saksbehandling. Flertallet tilrår at forslaget ikke bifalles.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2006-11-30:
Jeg skal prøve ikke å forlenge debatten, men når vi ser at Høyre går høyt på banen og flagger lokaldemokratiet i denne saken, kan jeg ikke la være å gå opp og korrigere og si: Har ikke Høyre hørt hva statsråden sa, at allerede i dag behandles tre av fire konsesjonssøknader for små- og mikrokraftverk i kommunene etter bygningsloven, og at lokaldemokratiet fungerer? Det blir noe søkt når man skal prøve å lage en lokaldemokratidebatt og liksom filleriste Senterpartiet i den saken som vi behandler i dag. Jeg trodde samtlige i denne salen var overbevist om lokaldemokratiets fortreffelighet. Etter ti år i ordførerstolen er jeg overbevist om at vettet er likt fordelt. Men det har hendt at jeg har vært i tvil. Jeg har lyst til å si til representanten Solvik-Olsen at det er flott at Fremskrittspartiet er opptatt av grønne sertifikater. Det er flott at Fremskrittspartiet snakker om NOx og om CO2, og at Fremskrittspartiet engasjerer seg. Det skal Solvik-Olsen ha en stor del av æren for. Men jeg tror, president, at Stortinget er tjent med at representantene holder seg stødigere til de sakene som står på dagsordenen, framfor at presidenten åpner for at man til stadighet får lov til å ta avstikkere i den ene og den andre retning. Det har vi sett i hvert fall i dag. Avslutningsvis har jeg lyst til å antyde helt forsiktig at sjøl om vi har debattert strøm- og energisparing, håper jeg at noen som hører denne debatten, kan sørge for at det blir litt varmere i denne salen, så vi slipper å sitte og fryse under debattene!
Svein Flåtten (Høyre), 2006-11-30:
Jeg tar ordet fordi jeg hørte Arbeiderpartiets talskvinne i forrige sak si at det var unødvendig med lange merknader fordi konklusjonene allikevel stod i Soria Moria-erklæringen. Når jeg leser den korte, lakoniske merknaden som man har i denne saken, at man mener at kommunene ikke er i stand til å undergi saker som gjelder kraftutbygging, en forsvarlig saksbehandling, fant jeg grunn til å se i Soria Moria-erklæringen på hva som står der om kommunenes rolle. Jeg siterer: «Kommunenes rolle som samfunnsutvikler skal styrkes. Kommunene med sitt brede samfunnsansvar er viktigst i folks hverdag og derfor viktigst for å bygge grunnleggende legitimitet til politisk demokrati.» Jeg skal spare de tilstedeværende representanter for regjeringspartiene for å sitere mer fra Soria Moria-erklæringen. At Senterpartiet ikke har noen representant til stede, andre enn statsråden, tror jeg kanskje har en sammenheng med dette. Hver eneste dag foregår det rundt omkring i landet en kommunal forsvarlig behandling av veldig store saker – plan- og arealsaker og reguleringssaker – med godt resultat. Derfor var det for så vidt betryggende å høre statsråden si at han fortsatt mener at vettet er noenlunde jevnt fordelt i dette landet. Men i det praktiske arbeid tar han ikke særlig hensyn til akkurat det. Nå kunne man kanskje tro at dette var en enkeltstående sak når det gjelder dette med kraftutbygging, men jeg tror faktisk ikke det. Vi har ikke de store kraftutbyggingssakene i mitt fylke, Vestfold. Til gjengjeld har vi mange store reguleringssaker i strandsonen, som er et område som angår veldig mange. Og det er en tendens – det har vært et par store saker i Vestfold hvor saksbehandlingen foregår på helt normal måte i kommunestyrer, gjennom fylkeskommune og fylkesmann, og hvor Regjeringen nå finner anledning til å gripe inn. Det betyr kort og godt at ordene fra Soria Moria betyr ingen verdens ting. Det er som representanten Ivar Kristiansen har sagt tidligere her i dag, at man ønsker å dra enda flere avgjørelser fra bygda og inn til hovedstaden.
Elisabeth Vik Aspaker (Høyre), 2006-11-30:
Det er noe merkelig selvmotsigende over en regjering og en fagstatsråd fra Senterpartiet, som påberoper seg å være distriktenes beste venn, når distriktene i stedet opplever den ene nedturen etter den andre – og det er jo så helt unødvendig. Men dette avslører samtidig den betydelige avstanden det er mellom store ord og evne og vilje til handling. Senterpartiet, som tar mål av seg til å være lokaldemokratiets forsvarer nummer en, opptrer her som en av de verste sentralistene, og gir uttrykk for en mistillit til lokalpolitikere som er både oppsiktsvekkende og uforståelig. For 14 dager siden møtte jeg ordførerne i Nord-Troms – de fleste rød-grønne. En av de sakene de hadde på sin dagsorden, var kraftutbygging, og de beklaget seg sterkt over søknader om småkraftverk, mini- og mikrokraftverk – som ble liggende ubehandlet hos NVE i årevis. Her snakker vi om en næringssvak region som Regjeringen virkelig skulle anstrenge seg for å imøtekomme. Jeg har tidligere utfordret landbruksministeren til å engasjere seg for å tilrettelegge for naturbasert reiseliv i Reisa nasjonalpark og landskapsvernområdene i Lyngen – uten respons. Når Høyre nå utfordrer en annen senterpartistatsråd, olje- og energiministeren, til å legge til rette for å få gjennomført lokale planer om småkraftutbygging, ja, så blir også dette initiativet møtt med likegyldighet og avvist fra regjeringspartienes side. Ordførerne i Nord-Troms lurer oppriktig på om Regjeringen virkelig vil være medspiller, eller om den vil være motspiller for folk som vil satse og bo i distriktene. Det har vært mye snakk om å tenne lys i husene langs kysten. Tenne lys ønsker også de lokale initiativtakerne i Nord-Troms som vil i gang med småkraftproduksjon. Småkraftproduksjon er, som flere har vært inne på her, fornuftig energipolitikk, og det er fornuftig distriktspolitikk. Derfor er det med stor undring vi fra Høyre bare må konstatere at de rød-grønne partiene bruker all sin energi på å nedkjempe dette forslaget. Statsråden var i sitt innlegg opptatt av at miljøverdier kunne gå tapt, men i Nord-Troms er det faktisk snakk om at bosetting kan gå tapt. Vi snakker altså om småkraftverk – mikro- og minikraftverk – men jeg hører altså at olje- og energiministeren snakker som om det var utbygging av Alta-kraftverkstørrelse man skulle overlate til lokalpolitikerne.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2006-11-30:
Saken om delegering av konsesjonsmyndighet for mini- og mikrokraftverk er en av de små byggeklosser som viser retning for hvordan vårt samfunn skal utvikles. Tror man på et samfunn som bygges nedenfra og opp, eller er det motsatt? Senterpartiet gir inntrykk av å streve voldsomt for å finne oppgaver som kan sendes nedover i systemet, men når de åpenbare mulighetene dukker opp, sier man nei. Kjærligheten til lokaldemokratiet forsvant brått når det kunne tas på alvor. «Jeg lover intet, og det løftet skal jeg holde,» er en tidligere svært markant politiker sitert på. Senterpartiet omskriver dette til: «Vi lover mye, men lite har vi tenkt å holde.» Å lese flertallets innstilling i denne saken er som å søke etter unnskyldninger for å la være å gi lokaldemokratiet innflytelse over egne ressurser. Her er den byråkratiske innfallsvinkel dominerende. Et byråkrati vil jo ikke gi fra seg arbeidsoppgaver frivillig. Det vil umiddelbart finne argumenter for hvorfor byråkratiet heller må vokse. Senterpartiet gjør et knefall for denne argumentasjonen med sin avvisning av dette forslaget! I stedet for å si at vi har tillit til at de aller fleste lokalsamfunn har en interesse av å utvikle sitt ressursgrunnlag på en forsvarlig måte, holder man dem unna ansvaret ved å henvise til «hensynet til forsvarlig saksgang». Det står ikke til troende i en sak der vi ser på inngrep som er små og lite konfliktfylte i de aller fleste tilfeller. Det norske landbruk har en kjempeutfordring i å finne nye inntektsmuligheter. Her ligger det en slik. Utnytting av småkraftmulighetene byr på muligheter for god lønnsomhet og kan gi store investeringer og mye aktivitet i Distrikts-Norge. I tillegg kan landbruket bedre sin image ved å bidra til å løse opp i en presset nasjonal kraftsituasjon. Denne muligheten burde omfavnes. I stedet hemmes den av sen saksgang og manglende byråkratisk kapasitet. At Senterpartiet ikke ser muligheter for å redusere antall saker gjennom byråkratiet i en slik situasjon, er nokså talende for partiets tenkning i øyeblikket. Når det kommer til praktisk politikk, står det ikke helt til troende når det gjelder lokalt selvstyre. Høyre vil ha fokus på mulighetene økt utbygging av småskala kraftproduksjon i distriktene kan gi både for verdiskaping lokalt og ikke minst for å sikre kraftforsyning. Vi foreslår derfor en pakke med tiltak som går ut på å unnta de minste prosjektene fra en for omfattende saksgang, styrke saksbehandlingskapasiteten og styrke lønnsomheten for småkraft gjennom endringer i skattesystemet. Dette er framtidsrettet politikk. Det kan åpne for aktive, spredte eiermiljøer lokalt som utvikler lokale ressurser. Det er å ta Distrikts-Norge på alvor – ikke bare i ord, som Senterpartiet gjør, men også i praktisk politikk.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2006-02-28:
Jeg vil takke for innspillene fra representanten Sortevik. Når det gjelder å flytte fra buss til bane, er sikkert Sortevik også kjent med de effektene man har sett andre steder i verden der man har valgt å satse på skinnegående kollektivsystem framfor buss. Flere steder rundt i Europa, i byer som kan sammenliknes med Bergen, har man faktisk fått en økning i kollektivandelen – noe som man kan kalle for skinne-effekten. Denne ligger ofte på 15–20 pst., og det må kunne sies å være en formidabel økning i antall kollektivreisende. Det jeg prøvde å få fram til representanten Sortevik, var at jeg ikke ser den store forskjellen – hvorfor man skal avholde folkeavstemning om bybane, når man ikke er villig til å gjøre det samme om vei.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2006-02-28:
Fremskrittspartiet har i denne saken markert seg som sterke motstandere av en spennende og framtidsrettet løsning for kollektivtrafikken i Bergen. Fremskrittspartiet viser igjen sitt sanne ansikt som et umoderne og lite framtidsrettet parti. For partiet er det kun privatbilisme som er løsningen på alle samferdselsutfordringer, og slik er det også i denne saken. De er også motstandere av bompengefinansiering i Bergen. Men i Oslo er samferdselsbyråd Peter N. Myhre, fra nettopp Fremskrittspartiet, tilhenger av bompenger. Hvordan kan Fremskrittspartiet støtte bompenger i Oslo, men ikke i Bergen? Dette synes litt prinsippløst for meg. Jeg lurer på om Sortevik kan svare på dette spørsmålet.
Truls Wickholm (Arbeiderpartiet), 2006-02-28:
Jeg ble utfordret av representanten Sandberg til å nevne noen eksempler på europeiske byer hvor man hadde sett en økning i bruken av kollektivtrafikk ved innføring av skinnegående transportsystemer. Ett eksempel er Montpellier i Frankrike, hvor de før i den samme korridoren som det skinnegående alternativet ble bygd, hadde 30 000 reisende, etter 120 000. Et annet eksempel er Strasbourg, hvor de i samme trasé før bygging av skinnegående trafikk hadde 17 000 bussreisende, etter hadde 80 000 bybanereisende. Det er kanskje sånn at Fremskrittspartiet ikke har forstått at Bergen vokser, og at de vedtakene som vi gjør i dag, må kunne stå seg i mange, mange tiår framover. Sandberg skisserer en løsning der alle burde kunne ta bussen inn til byen fra omtrent der de bor. Dette ligner til forveksling privatbilisme. Men jeg tror ikke representanten Sandberg har tenkt gjennom hva som vil skje når alle disse bussene skal møtes inne i sentrum og sette av passasjerene sine, snu og kjøre tilbake. Vi har tidligere også hørt Fremskrittspartiet snakke om metrobuss. Dette systemet er også basert på det samme matebussopplegget som bybanen, men har den svakheten at det har en mye lavere kapasitet enn det baneløsningen har. NSB-løsningen er også basert på matebusser, men enda flere matebusser og lengre matebusstrekninger enn på bybanen, nettopp fordi den har færre stopp på sin trasé. Hvis man skulle trukket inn noen i Bergen kommune som hadde kompetanse på skinnegående trafikk, måtte jo dette heller vært Oslo Sporveier, som er de som har størst kompetanse på lettere skinnegående materiell. NSB har vel sin kompetanse i større grad på tyngre skinnegående materiell. Jeg synes det er fantastisk det som nå skjer rundt bybanen. Det er et potensial for 15 000–20 000 nye boliger og 30 000 nye arbeidsplasser langs traseen, og det skal også bygges en ny høyskole med 6 000 studenter og over 600 lærere som vil få god nytte av bybanen. Bybanen er et godt tilbud, den er effektiv, den får prioritering i alle kryss, og den kan gå raskt og effektivt fram og tilbake fra sentrum. Men det viktigste med det vi gjør nå med bybanen, er at vi skisserer en retning for Bergen, som mange her har snakket om før, hvor man satser på skinnegående materiell osv. når man skal møte nye store transportutfordringer.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
To ting til representanten Wickholm: Arbeiderpartiet gir sin helhjertede tilslutning til et bybanekonsept, hvor den påviste effekten er null når det gjelder å øke kollektivandelen i Bergen. Den påviste effekten er kun å flytte kollektivbrukere fra bruk av buss til bruk av bane. Hvordan kan dette være løsningen på Arbeiderpartiets påståtte utfordring for Bergen, nemlig at vi trenger en økning i kollektivbruken? Vi får ingen effekt av Bybanen. Det andre er: Jeg vil gjerne at representanten Wickholm gjentar sin beskrivelse av det å avholde en lokal rådgivende folkeavstemning. Jeg synes kommentarene fra et flertall i komiteen fortjener det, for de oser av arroganse overfor innbyggerne i en by som selvfølgelig ønsker å si noe når de påføres en regning på 3 milliarder kr i nye bompenger, og når de påføres et helt nytt system som er uprøvd i Bergen, og som bryter med å ha fleksible løsninger hvor både buss og bil kan kjøre sammen, ved å gå over til et nytt system som utelukkende er forbeholdt bane.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Vi har fortsatt det syn at staten skal betale regningene for å bygge ut infrastruktur i Norge. Når vi møter dagens medier, møtes vi med at vi nå har et oljefond – som faktisk fortsatt er et oljefond – som nærmer seg 1 500 milliarder kr. Vi har råd til å bygge ut vår samferdselsstruktur i Norge, og vi har råd til å gjøre det med statlige midler. Det er fortsatt vårt syn. Når det gjelder det å være fremtidsrettet og moderne, er det slik at det er påtrengende behov for å vise at bybaneprosjektet i Bergensprogrammet nettopp er fremtidsrettet, og at det er moderne. Det flytter altså passasjerer fra buss til bane, men det blir ikke flere kollektivreisende. Så det er en betydelig utfordring som gjenstår, når et flertall i Stortinget trer denne løsningen nedover bergensernes hoder.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Før dagen er omme, har vi behandlet to store samferdselsprosjekter i Hordaland, innenfor en total ramme på over 7 milliarder kr. Da har vi plassert en regning hos innbyggerne på 4 milliarder kr. Vi ønsker at staten skal betale disse regningene. Vi har i våre alternativer, både til statsbudsjett og ikke minst til Nasjonal transportplan, vist at vi bruker mer statlige midler på å bygge samferdselsstruktur i Norge enn det andre partier er villig til. Vi behandler i dag ikke Nasjonal transportplan, men vårt poeng er å peke på at når det serveres nye bompengeregninger til innbyggerne i Norge, er det grunnleggende unødvendig. At staten, som er søkkrik, har penger til å bygge veier i Norge, tror vi faktisk ganske mange av innbyggerne er ganske enig med oss i.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Til det siste først: Det er positivt galt. De som har fulgt med på Bergensprogrammets utvikling, vet at Fremskrittspartiet fra dag én har satset på buss som kollektivløsning. Vi har understreket gang på gang, og vi gjør det igjen, og vi gjør det i vårt forslag, som jeg skal komme tilbake til – 10 minutter er ikke nok: Den kollektivløsningen som er best for Bergen, og som gir et kollektivløft for hele Bergen, en fleksibel og økonomisk forsvarlig kollektivløsning for alle innbyggere i Bergen, er en bussbasert løsning. Når det gjelder det å tre ting nedover hodet på folk, er det altså slik at det er én part som mangler i dette folkevalgte spillet, og det er innbyggerne, og innbyggernes anledning til direkte, gjennom å bli spurt om konkrete saker, å få lov til å gi uttrykk for hva de konkret mener. Innbyggerne i Bergen har vært ganske tydelige på at de ønsker folkeavstemning. Da transportkomiteen var på besøk i Bergen for ikke lenge siden, var det samlet inn 20 000 underskrifter med krav om folkeavstemning.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Det er to ting. Jeg tror representanten Langeland sa noe slikt som at både Bergen viser vei og bybanen viser vei. Hvilken vei er det man viser med et kollektivtiltak på 1,8 milliarder kr som ikke har en påviselig effekt, annet enn å flytte passasjerer som allerede reiser med buss, over til en ny bane – med en prislapp på 1,8 milliarder kr? Hvilken vei er det å vise, når alle de andre bydelene ligger i en kollektivskygge på grunn av dette? Så til dette med folkeavstemning. Vi i Fremskrittspartiet tror nok at det er riktigere og viktigere å spørre innbyggerne på forhånd, før man har brukt halvannen til to milliarder kr – og kanskje mer enn det – på å bygge et kollektivsystem som man kanskje får problemer med i etterkant, fremfor å stille spørsmålet når pengene er brukt.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Vi er svært opptatt av kvalitetssikring av bybaneprosjektet i Bergensprogrammet. Det ene jeg vil spørre statsråden om, er hvilken prosess man har valgt. Det vi har fått avklart gjennom spørsmål, er at man overlater hovedansvaret for kvalitetssikringen av bybanedelen til byggherren, som er Bergen kommune. For andre prosjekter vi kjenner, sågar fra Hordaland, har man valgt en helt annen løsning. Vi har på vei frem et prosjekt om Jondalstunnelen, og der er fylkeskommunen byggherre. Der har staten selv påtatt seg ansvaret for kvalitetssikringen. Hvorfor denne forskjellen? I det siste svaret vi har fått fra statsråden, et brev datert 14. februar, står det: «Et endelig opplegg for drift av matebussystem foreligger ennå ikke.» Hvordan kan man ha gjennomført tilfredsstillende kvalitetssikring av et prosjekt som ikke er ferdig utredet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Bergenserne har grunn til å gremme seg. Det er et tydelig og sterkt voksende ønske om å få bestemme selv når det gjelder bompenger, og når det gjelder et så viktig valg som hvilket kollektivsystem man skal satse på de neste 15–20 årene, men dette får man ikke lov å uttale seg om selv. Noen har brukt uttrykket «underlig» om et ønske om folkeavstemning. Fremskrittspartiet synes det er viktig, og derfor er det grunn til å beklage at et slikt ønske ikke vinner frem i Stortinget. Så til noe av det statsråden i sitt innlegg nettopp var innom, og som vi er fornøyd med. Det er at det politiske kravet om parallellitet i utbyggingen, som da gir ekstra kostnader og ekstra bompengeutgifter for bompengebetalerne, løser nå statsråden opp på, og godt er det, for det er kun politiske grunner som gjør at man har lagt inn en forutsetning om parallell utbygging. Det er en politisk forutsetning som medfører ekstra utgifter, slik det står greit dokumentert i proposisjonen. Vi er fornøyd med at statsråden har et mer fornuftig og pragmatisk og ikke minst et bedre økonomisk fundert syn på dette. Vi bygger når vi er klar til å bygge, og det vil si at Ringveg vest vil komme frem. Så til det ingen snakker om, nemlig de transportmessige utfordringene i Bergensregionen. Det er ikke trafikk til og fra sentrum. Der er det faktisk slik at fagmyndigheten som vi har å forholde oss til, nemlig Vegdirektoratet/Statens vegvesen, jo på høringen har bekreftet at den transportmessige utfordringen i de 15–20 neste år ikke er trafikk til og fra sentrum. Den er for lengst stagnert. Trafikkutfordringen er sterkt økende gjennomgangstrafikk gjennom Bergen, og det er trafikk mellom bydeler – gjennomgangstrafikk både nord–syd og vest–øst. Vi trenger helt andre løsninger enn en bybane for å møte de trafikkmessige utfordringene. Det har vi forsøkt å ta med oss når vi har lagt frem et eget forslag i åtte punkter. Vi er fortsatt opptatt av at vi skal ha en fremtidsrettet kollektivløsning, men det må være en løsning som favner hele byen. Vi er opptatt av at en forsvarlig fagmyndighet skal stå for en samlet utbygging av en samlet kollektivløsning i Bergen, og viser til Vegdirektoratet som en slik fagmyndighet. Vi mener også at det er naturlig at NSB, som er ekspert på å frakte passasjerer på skinner, også må kobles inn i en slik løsning for hele byen, og har pekt på det i vårt forslag. Ikke minst: Vi tror ikke det er siste gang vi hører om bybanen. Vi ønsker oss en uavhengig granskning av det Bergen kommune har holdt på med så langt. Vi mener det er brukt penger på en dårlig måte på en dårlig løsning, og vil gjerne se nærmere på det.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Det har skjedd en del siden Stortinget første gang behandlet hardangerbroprosjektet i 1996. Foruten at representanten Gjelseth har vært på tur i Hardanger, er altså broen blitt dobbelt så dyr, og det ligger inne 1 milliard kr i bompenger. Jeg lurer på hva som er de avgjørende argumentene for Arbeiderpartiet når man nå er så entydig positiv. Så vidt jeg husker, var man ikke like positiv i 1996. Det har jo skjedd en utvikling, men hva er de viktige argumentene for Arbeiderpartiet når de nå gir sin hele og fulle tilslutning til prosjektet?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Først og fremst er det slik at oljefondet, som fortsatt er et oljefond, og som nå er på 1 500 milliarder kr og er blant verdens største, hvis ikke det største, fond, fortsatt kan brukes til investeringer i Norge. En av de mest lønnsomme investeringer vi kan gjøre med vår egen oljerikdom, er å bygge ut vårt eget veinett. Det er gode eksempler i mange andre land som verken har olje- eller gassrikdom å hente fra, på at de likevel velger å bygge ut sin infrastruktur. Norge har råd til å bygge veier. Vi har råd til å bygge veier uten å bruke bompenger som finansiering. Det er svaret. Det kommer mange gode, viktige samferdselsprosjekter frem til Stortinget nå, rett og slett fordi Nasjonal transportplan ikke har klart å fange opp behovene for veiutbygging i Norge. Vårt svar er altså at ja, vi kan investere en del av vår oljerikdom i å bygge ut vårt veinett.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Man må lese Fremskrittspartiets forslag med ganske spesielle briller – det må være Høyre-briller i dette tilfellet – hvis man mener at dette er en utsettelse. Vi ønsker broen bygget. Vi ønsker broen bygget med statlige midler. Da er det klart at vi må få en sak tilbake som bekrefter det og avklarer hvordan dette blir ordnet finansielt. Da har vi også tid til å få svar på de mange spørsmål som er knyttet til uklarhet og usikkerhet om trafikkprognosen. Men ja, vi ønsker å bygge broen. Vi i Fremskrittspartiet oppfatter ikke transportkomiteen som et ekspedisjonskontor. Det er også slik, som jeg forsøkte å gi uttrykk for i mitt innlegg, at prosjektet er godt, men saken er dårlig. Den er dårlig opplyst og lite avklarende på en del punkter. Derfor har det vært nødvendig med en omfattende brevveksling med departementet, slik situasjonen også var for ti år siden.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Jeg tror at også representanten Langeland var med på komiteens reise til Bergen. Vi hadde høring om Bergensprogrammet, hvor det ble gjort veldig klart at det var et sterkt folkelig engasjement med et sterkt og tydelig ønske om folkeavstemning knyttet til to viktige prinsipp i det programmet. Vi har ikke registrert at det foreligger et tilsvarende engasjement her. Hadde det gjort det, ville vi nok lyttet til det, men vi har ikke registrert at det foreligger. Derimot foreligger det klart i Bergensprogrammet, til og med dokumentert med 20 000 underskrifter.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Et spørsmål til representanten Langeland om fergesambandet som mange etter hvert har vært inne på. Jeg merket meg at representanten Langeland sier at SV vil forsøke å følge opp de føringene som er gitt fra eget parti i Hordaland fylke. Mener representanten Langeland at fergesambandet har fått en avklarende og sikker formulering i det som ligger inne i flertallsinnstillingen? Og hva var eventuelt til hinder, slik representanten Langeland ser det, for at man kunne vært tydeligere og faktisk så tydelig som Ullensvang kommune selv har vært i en enstemmig innstilling for å gi regionen sikkerhet for at fergesambandet blir ivaretatt på en god måte også i fremtiden?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2006-02-28:
Vekst og utvikling i regionen er viktig. Jeg har et par spørsmål knyttet til det. Kan statsråden bekrefte at denne frikoblingen mellom brua og miljøtunnelene ikke er av midlertidig varighet, at dette ikke er en kobling som bringes tilbake når Regjeringen senere legger frem sak om miljøtunnelene, men at det er en varig frikobling som vil gi vekst og utvikling i regionen? Vekst og utvikling i regionen er også avhengig av at vi har et velfungerende fergesamband Kvanndal–Utne. Kan vi få forsikringer fra statsråden om at det vil bli et velfungerende fergesamband også i fremtiden for de trafikantgruppene som bruker fergesambandet i dag, og som åpenbart ikke vil finne seg til rette med eller på naturlig måte vil velge brua som en ny korridor, men som vil fortsette å bruke eksisterende fergesamband Kvanndal–Utne? Vil de fortsatt få et godt tilbud, slik at vi kan få vekst og utvikling i hele regionen, også på begge sider av Sørfjorden?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2006-02-28:
Bergensprogrammet er en helhet. Her har det politiske flertallet i Bergen og Hordaland samlet seg om en pakke, som også er finansiert. Fremskrittspartiet støtter bare deler av pakken, to av prosjektene. Men så er det den hake at det er en betydelig bompengefinansiering. Selv for de prosjektene som Fremskrittspartiet støtter, mangler det altså 1 milliard kr. Senere i dag skal vi behandle flere bompengeprosjekter, så innen dagen er omme, mangler Fremskrittspartiet 2,5 milliarder kr i alternativ finansiering. Spørsmålet mitt blir da: Hvordan skal Fremskrittspartiet dekke inn disse midlene i finansieringsplanen? Kan vi forvente at Fremskrittspartiet i sine årlige budsjett anviser dekning av disse manglende midlene?
Øyvind Halleraker (Høyre), 2006-02-28:
Nå er det nok ikke slik som Sandberg avslutter sitt innlegg med, at situasjonen er så dyster i Bergen når det gjelder økonomien, med fortsatt 1 milliard kr i underskudd, som han antydet. Det har skjedd veldig positive ting i Bergen de senere årene, slik at man er i ferd med å kvitte seg med dette underskuddet. Når det gjelder driftsansvaret for bybanen, gjentar jeg det jeg sa i mitt innlegg: Det er faktisk helt opp til Bergen kommune å anrette dette på en måte som gjør at de får maksimalt ut av de midlene de selv velger å sette inn i tiltaket, og dette inkluderer selvsagt de pengene man får fra staten innenfor forsøksordningen. Noe særlig mer kan ikke vi fra Stortinget gjøre i den saken. Det er Bergen kommune som har bedt om å få bygge denne bybanen, og da må de få lov å anrette dette som de selv ønsker.
Øyvind Halleraker (Høyre), 2006-02-28:
Det er slik at når komiteen i en flertallsmerknad foretar en såpass klar presisering som vi her gjør i forhold til dette ferjesambandet, er det faktisk litt oppsiktsvekkende. I andre saker hvor det er liknende situasjoner, liknende forhold, er det ikke vanlig at komiteen kommer med den type merknader. Når man her har valgt å bruke de formuleringene som er brukt, er det nettopp for å forsikre befolkningen om at det er dette Stortinget ønsker. Formuleringen «tjenlig» vil på alle måter tjene denne hensikten, også uavhengig av om trafikken kanskje skulle bli større enn dagens en gang i framtiden.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-28:
Representanten Sortevik seier at stortingsfleirtalet trær Bergensprogrammet ned over hovudet på Bergens befolkning. Spørsmål nr. 1: Er det ikkje på ein måte litt arrogant overfor alle andre parti sine veljarar enn Framstegspartiet sine å uttala noko slikt – når stortingsfleirtalet følgjer opp viljen til alle andre parti i Bergen unnateke Framstegspartiet – og kalla det å træ noko ned over hovudet på Bergens befolkning? Mange av oss er for og meiner det er nødvendig med bil i distrikta, men for Framstegspartiet er det nødvendig med bil absolutt overalt, trass i at ein veit at folk døyr av luftforureining, folk har problem på grunn av astma og allergi, støyplagene merkast av fleire hundre tusen og næringslivet merkar tapet frå bilkøane. Spørsmål nr. 2: Kvifor er det slik at Framstegspartiet ikkje i det heile vil ha ei kollektivsatsing, som nettopp bl.a. kan hjelpa allergikarar og næringslivet?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-28:
Her er vel nokre av motsetningane rimeleg klare, ut frå spørsmålsstillinga til representanten Sortevik. Det er klart at dersom ein berre tenkjer veg, vil eitkvart nytt kollektivtiltak øydeleggja for bilen, ikkje stimulera til redusert bruk. Det ein prøver på i Bergen, er nemleg å koma i møte dei som blir plaga av støy og luftforureining, og koma næringslivet i møte ved å ta trafikk vekk frå vegen og føra han over på bane. Det undrar meg at ikkje Framstegspartiet òg ser det, men berre ser nye vegprosjekt til kvar tid. Så til dette med folkeavstemming i Stockholm. Det er nettopp for at ein ikkje skal gjera som Framstegspartiet, seia nei til alt som ikkje dreier seg om veg, men faktisk prøva ut noko først. Ein må gje folk eit godt kollektivtilbod, som reduserer støynivået og reduserer luftforureininga, og så spørja folket: Vil de ha det som de no har prøvd – i staden for berre å stå opp til kvar tid og seia nei, nei, nei til alle kollektive løysingar og ja, ja, ja til meir biltrafikk?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-28:
Det var jo eit freistande utsetjingsforslag som Sortevik no eigentleg seier at Framstegspartiet har. Mitt spørsmål er meir retta mot forskjellar mellom ulike prosjekt. Ved Bergensprogrammet var det snakk om at ein ville ha ei folkerøysting om bybaneproblematikken. Når det gjeld Hardangerbrua, er det ikkje snakk om det. Der er det tydeleg at det er berre å køyra på, sjølv om ein skal venta nokre månader eller år, alt etter som. Kva er grunnen til at ein har ei anna haldning i spørsmålet om folkerøysting om Hardangerbrua? Ein veit jo f.eks. at Hordalands befolkning gjennom meiningsmålingar i BT har sagt at dei ønskjer å prioritera rassikring framfor større vegprosjekt. Er det utfallet av den folkerøystinga som gjer at ein ikkje vil risikera ei folkerøysting, eller kva er grunnen til at Framstegspartiet ikkje ønskjer ei folkerøysting i denne saka?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2006-02-28:
Ja, SV er veldig for ferjer både her og der. Det som er tilfellet i denne saka, er det som eg refererte frå Hordaland SV sitt vedtak, at me så godt som mogleg ønskjer å oppretthalda dette sambandet som det er i dag. Men samtidig står me altså bak ein fleirtalsmerknad i komiteen, slik representanten viser til. Det er ingen tvil om at dette sambandet er veldig viktig, ikkje minst for dei 1 400 som bur på vestsida av Sørfjorden. Det har eg forstått veldig godt, og det er derfor viktig for SV i regjering å vera med og bidra til at det blir skikkeleg og oppretthalde. Men det er utryggleik, som eg nemnde i mitt innlegg. Når me har kua på Hardangerbrua og klaven i Ullensvang, så kan dette bli problematisk. Men SV skal utan tvil jobba for eit sterkt og godt samband mellom Utne og Kvanndal.