Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Dette er sannsynligvis den verste debatten jeg har tatt initiativet til – et meget alvorlig tema, med grusomme historier, men også et tema som viser fram noe av det beste som kan bo i mennesker, bare man får et engasjement og mulighet til å hjelpe mennesker. Vi har sett et område preget av krig over mange år, med bunnløs fortvilelse og hvor mange kvinner og barn blir rammet. Men vi har også sett håp og engasjement, og vi har sett at land har gått foran med gode eksempler. I går kveld, da jeg forberedte meg til denne interpellasjonsdebatten, så jeg en dokumentar på tv fra Kongo. Der kom det fram at siden 1996 har flere kriger herjet i Kongo. Landet har 30 000 soldater i sin nasjonale hær. I tillegg til det har de 50 000 soldater i opptil 60 ulike væpnede grupper. Hundretusenvis av kvinner og jenter har blitt voldtatt. Flere av soldatene i militsgruppene har systematisk brukt voldtekt som et krigsvåpen. En av de tidligere soldatene som var med i dokumentaren, som i ettertid slet voldsomt med vonde minner og plager etter det han hadde vært med på, sa selv at vi var som udyr. Den dokumentaren viste på en glimrende måte hva som foregår i sinnet også hos dem som foretar overgrepene. En av dem som har fått merke krigsstrategien på kroppen, er tre år gamle Furaha, hvis navn betyr glede. Natten til 16. oktober 2008 skjedde det som kommer til å prege resten av hennes liv. Sammen med sin mor og far lå hun og sov i et skur i flyktningleiren Mugungua i det østlige Kongo. Det er da moren hører at soldater kommer inn i leiren og inn i deres skur. Moren klarer å rømme skrikende ut i skogen, mens soldatene skyter vilt inn i rommet der familien ligger. Først etter to timer våger hun seg tilbake. Da finner hun mannen sin drept, og barnet ligger i en blodpøl. Underlivet til barnet er helt ødelagt. Resten av natten forsøker moren å sove ved siden av sin døde ektemann og med tre år gamle Furaha, som blør fra underlivet, på den andre siden. Tidlig neste morgen forlater moren sin døde ektemann og tar med seg datteren på en 20 km lang tur fram til byen Goma og kvinnesenteret, der hun og barnet kan få hjelp. Turen må de ta til fots gjennom skogen, der det kryr av geriljasoldater. Vel fremme på kvinnesenteret til Mama Jeanette, som er støttet av norsk UD og den norske organisasjonen CRN, får barnet endelig hjelp. Vesle Furaha er langt fra alene om å bli voldtatt i det østlige Kongo. Dette er en alvorlig historie – en forferdelig, grusom historie. Anne Kristin Sydnes, som er utenlandssjef i Kirkens Nødhjelp, sier følgende: «Fred er nødvendig for å få en slutt på voldtektene. Men mens vi arbeider for fred, må en systematisk beskyttelse av sivilbefolkningen få høyeste prioritet. Massive, kollektive voldtekter, der kvinners underliv blir ødelagt, blir brukt som våpen. De væpnede gruppene bruker udådene blant annet for å skremme folk bort fra territorier og områder som er rike på mineraler. Hvis mineralhandelen bringes under kontroll, kan vi få fred. Verden har ikke råd til å gi opp.» Kongo er et land som er svært rikt på mineraler som vi bruker i mobiltelefoner, pc-er, dvd-spillere og annen elektronikk som vi omgir oss med til daglig. En del av de krigende grupperingene i Kongo og nabolandene finansierer sin krigføring ved å utvinne og selge disse mineralene, og dermed er det en sammenheng mellom de mineralske rikdommene og de lidelsene som kvinner og barn gjennomgår. Flere dokumentarer har de siste årene påvist nettopp denne sammenhengen. Min interpellasjon handler derfor om hva vi kan gjøre nasjonalt og internasjonalt, men ikke minst om hva vi kan gjøre som forbrukere, og særlig selskapenes eget samfunnsansvar. I fjor var flere fra Stortinget på besøk i FN. Der møtte vi bl.a. FNs nye vaktbikkje for resolusjon 1325, Margot Wallström. Det var et sterkt møte med dystre undertoner, men også et møte preget av håp. Det finnes ingen enkle løsninger på et så omfattende problem som det vi ser i Kongo. Det kreves en bred innsats på flere felt, og det kreves ikke minst internasjonalt fellesskap. Problemene knyttet til mineralforekomstene og de mange voldtektene er nemlig først og fremst et symptom på et enda mer omfattende problem i kjølvannet av de mange krigene som har herjet Kongo. Det at Norge lykkes så godt og ligger i verdenstoppen over de beste land å bo i, skyldes i hovedsak at vi har evnet å sikre at fellesskapets verdier forvaltes av fellesskapet og kommer nettopp fellesskapet til gode. Vi ønsker at det samme skal skje når det gjelder mineralforekomstene i andre land, deriblant Kongo. Derfor må vi være svært nøye når vi leter etter tiltak for å stoppe den forferdelige situasjonen mange kongolesere lever under. Det kan nemlig raskt bli slik at det gode blir det bestes fiende, at tiltak som virker fristende – for da viser vi handlekraft – viser seg å forverre situasjonen for mange. I en fersk rapport, finansiert av britiske myndigheter, viser Nicholas Garrett fra Resource Consulting Services at slike tiltak som forbud og boikott vil være fånyttes og direkte skadelige. Garrett mener at en stans eller avbrudd i handelen med tinn og coltan vil ramme de svakeste og vil kunne føre til en ytterligere eskalering av konflikten. Han ønsker et mer proaktivt arbeid, for gradvis å få mer offentlig kontroll over den ulovlige delen av mineralhandelen. Da må alle partene oppmuntres til å delta og ikke trekke seg ut. Det er nemlig først og fremst manglende styresett i det østlige Kongo som gjør det mulig for lokale militære grupper å utnytte lokalbefolkningen på den måten som vi ser. Først og fremst må de få på plass et velfungerende styresett i Kongo. I dokumentaren jeg så på i går, viste de hvor store utfordringer man har med å samle og bygge opp en seriøs velfungerende nasjonal hær. Mange av soldatene kommer fra nettopp væpnede grupper og har selv vært med på voldtekter. Enkelte menn uttalte faktisk at de ikke ville bli plaget med slike spørsmål da hæren ville opplyse om sitt arbeid mot voldtekter. Kongo, Rwanda og Uganda bør tvinges til å ta kontroll over og avvæpne sine militser. FN bør styrke mandatet for sitt nærvær for å beskytte sivilbefolkningen. EU og USA bør bidra til å finansiere oppbygging og utdanning av en politistyrke med en stor andel kvinner som kan beskytte sivilbefolkningen. Jeg vil gi stor honnør til de frivillige organisasjonene CARE, Flyktninghjelpen, Kirkens Nødhjelp og Fellesrådet for Afrika mfl., som i mange år har jobbet for bedre kartlegging av opprinnelsen til mineraler som brukes i vestlige forbruksvarer. De ønsker internasjonale sporingsmekanismer for mineraler, særlig coltan, da de mener at dette må inkludere selskaper som kjøper og videreutvikler coltan. En internasjonal sporingsmekanisme med FN i spissen er helt nødvendig for å oppnå fred i landet på lang sikt, mener CARE. Vi har sett tidligere, i den såkalte Kimberley-prosessen, at man fikk på plass regelverk for å bryte forbindelsen mellom handel med uslepne diamanter og væpnede konflikter, nettopp etter press fra grasrota og frivillige organisasjoner over landegrensene. Vi burde kunne få til noe liknende her. USA har vist at det er mulig å gjøre noe. FN bidrar, og vi trenger flere land som går foran. Den norske regjeringen spiller allerede en avgjørende rolle i spørsmålet om global mineralstyring gjennom støtten til EITI. EITI arbeider for mer åpenhet og innsyn i gruve- og oljeindustrien, også i Kongo. Norske organisasjoner kan spille en avgjørende rolle ved å drive lobbyvirksomhet overfor vestlige regjeringer for å få bedre offentlige strukturer og reform av sikkerhetssektoren i Kongo. Vi ønsker at Norges mål må være å få på plass internasjonale regler og standarder som sørger for åpenhet samt sikre mekanismer for sporing av konfliktmineraler, og at Norge skal samarbeide tett med bl.a. USA og EU i dette spørsmålet. USA har snart på plass regler, og EU vurderer nå regler i samme retning. Vi ønsker også at vi samtidig som vi arbeider med å få på plass internasjonalt regelverk, arbeider for en nasjonal ordning på dette området, og jeg ønsker at regjeringen ser videre på det. Men vel så viktig som hva vi kan gjøre nasjonalt og internasjonalt, er det å peke på det ansvaret vi alle har, særlig produsentene av elektroniske produkter. Jeg var selv ikke klar over at mobiltelefonen jeg bærer på, kunne inneholde mineraler med en slik historie. Jeg får heller ikke svar på det om jeg spør. Det synes jeg er forkastelig. Vi må alle stille krav til produsentene, og oppfordre produsentene til å fortelle hva det er de putter i mobilproduktene sine. Jeg håper på en fin debatt.