Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-06-06:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse med et realistisk, men underliggende optimistisk budskap. Jeg deler også store deler av den analysen som komiteens leder nå ga av perspektivene. Det er mye positivt å trekke fram, men det er også mye å bekymre seg over. Men jeg tror det er riktig – som komiteens leder sa – at vi ikke må stirre oss så blinde på bekymringene at de blir selvoppfyllende. Vår militære innsats i Afghanistan går mot slutten. Våre soldater har gjort en strålende jobb. Prisen har vært høy, ti har mistet livet, og mange vil måtte leve med fysiske og psykiske skader. Men det er viktig å understreke at vår oppgave i Afghanistan, våre bidrag til en bedre utvikling i Afghanistan, ikke er over. Vi yter også fortsatt viktige militære bidrag. Hovedoppgaven er løst. Afghanistan er ikke lenger et arnested for internasjonal terror. Jeg tror heller ikke landet vil bli det igjen. Erfaringene ble for dyrekjøpte. Den militære delen av ISAFs oppgave er snart over. Ansvaret overføres til afghanske sikkerhetsstyrker som er bygd opp og trent opp. Krigere har dette landet hatt nok av. Man har nå bygget en nasjonal struktur på sikkerhetstyrkene. Jeg tror at de største utfordringene for afghanerne ikke ligger på den sikkerhetsmessige siden, selv om den ikke skal undervurderes. Den viktigste utfordringen ligger på den politiske siden. Landet har fått et demokratisk valgt parlament og president. Det blir nytt presidentvalg neste år. Vil man evne å skape en politisk prosess som er inkluderende, som omfatter alle grupper i dette splittede samfunnet, også Taliban? Vil det bli et politisk grunnlag for å oppfylle de forpliktelser som dagens president har påtatt seg på vegne av Afghanistan i Tokyo-konferansen, forpliktelsene i utviklingsavtalen med Norge og sikkert med andre land, reformer innen finansforvaltningen, bekjempelse av korrupsjon, også innen rettsvesenet, la demokratisk styresett slå rot, respektere grunnleggende menneskerettigheter og respektere kvinnenes stilling? Det er de største utfordringene. Det er utfordringer som skal overvinne århundrelange kulturelle røtter og religiøse tradisjoner. Det finnes optimistiske røster. Da utenriks- og forsvarskomiteen besøkte Afghanistan i fjor, møtte vil bl.a. Sima Simar fra menneskerettighetskommisjonen. Hun mente afghanske kvinner ikke ville la seg presse tilbake til situasjonen under Taliban, og hun var like optimistisk under sitt Oslo-besøk nylig. Vi må erkjenne utviklingen og moderniseringen som har funnet sted i Afghanistan, svarte hun. Det er mye ved situasjonen i Afghanistan som gir næring til pessimisme, ikke minst Talibans forsøk på å teste sikkerhetsstyrkene når ISAF-styrkene drar. Men det er også skjedd mye positivt, særlig i storbyene. Utenriksministeren pekte på Meymaneh, som er blitt et dynamisk økonomisk senter i Faryab. Afghanistan har en ung befolkning. 60 pst. av de 35 millionene er under 20 år – en generasjon som ønsker seg ut av elendighet, og som drømmer om et annet samfunn og en annen framtid. Disse ti–tolv årene har ikke bare vært konfliktfylte og byrdefylte for den afghanske befolkningen. De har også representert et brudd med isolasjonen under Taliban – et utsyn mot verden utenfor, mot nye impulser og til et annet og bedre samfunn. Vi må håpe og tro på at det her ligger kimer til den politiske kraften som trengs for å mestre den politiske oppgaven å bygge et bedre samfunn med respekt for menneskerettigheter og befeste en demokratisk utvikling. Det er, som utenriksministeren pekte på i sin redegjørelse, positive trekk. Den økonomiske veksten er høy. Bare i Faryab-provinsen har en halv million mennesker fått tilgang på rent vann og helseforetak gjennom vår innsats, landbruksproduksjonen er økt, bøndenes inntekter likeså, og kunstig vanning gir mulighet for to vekstsesonger. Over 100 skoler er bygget med norske penger, analfabetismen bekjempes. Skal det politiske prosjektet lykkes, trengs inkludering og forsoning. Men først og fremst må det bygges nasjonale strukturer, slik vår bistand rettes inn mot. Det internasjonale giversamfunnet må støtte institusjoner, ikke personer. Vi må bidra til å styrke regionalt samarbeid og en økonomisk og sosial utvikling som favner brede grupper, ikke minst kvinner. Jobben i Afghanistan er langt fra over, verken for det internasjonale samfunn som sådan, eller for Norge. En viktig etappe er snart tilbakelagt, den neste blir like krevende, men det er en etappe hvor afghanerne selv må sitte i førersetet. Det er bare de som kan ta ansvar for sin egen utvikling, for sin egen økonomiske utvikling, for å sørge for at alle grupper og begge kjønn mobiliseres i byggingen av et nytt Afghanistan som byr afghanerne en bedre framtid enn fortid. La meg peke på en viktig lærdom som vi må trekke av de årene man har vært i Afghanistan, ikke bare hva angår Norges innsats, men hele det internasjonale samfunns innsats: Det ble altfor lenge lagt ensidig vekt på den militære delen av operasjonen i Afghanistan og for lite på den politiske, både innad i landet og regionalt. Den amerikanske tilnærmingen som ble spissformulert i president Bush’s begrep om ondskapens akse, sto altfor lenge i veien for en politisk tilnærming som omfattet alle grupperinger. Tesen om at de som ikke er med oss, er mot oss, er med på å bygge murer og gjøre det vanskelig å få til samarbeid og forsoning. I dag erkjenner alle at det ikke er realistisk med en politisk løsning som kan gi grunnlag for et mer stabilt Afghanistan uten at også Taliban involveres og inkluderes. Det er en nødvendig erkjennelse, det er godt den er kommet, og vi får håpe at det bidrar til at man får til det man må oppnå, nemlig samarbeid, inkludering og forsoning i Afghanistan.