Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 1999-06-16:
Det har vært en noe underlig og uvant situasjon rundt behandlinga av St. prp. nr. 69 for 1998-99, Om kommuneøkonomien 2000 m.v. Da Arbeiderpartiet var i regjering, var det et utrolig høyt støynivå når kommuneøkonomien stod på dagsordenen. Nå er det så stille at en lurer på om alt er bare fryd og gammen i Kommune-Norge. Vi vet imidlertid, som det har vært sagt tidligere, at mange kommuner sliter med stram økonomi. For oss i Arbeiderpartiet er det viktig å understreke at grunnen til det ikke er at eldrereformen er et problem, men at det er lønnsoppgjør, pensjon og ikke minst økte renteutgifter som er grunnen til kommunenes vanskeligheter. Vi mener at eldrereformen skal gi de eldre et bedre tilbud. Derfor er det riktig å prioritere midlene til de eldre med øremerking, ikke at de blir gitt som en del av kommunens generelle overføringer. Det prinsippet bør ligge fast, selv om vi nå åpner for vurderinger som kan utløse en større del av de øremerkede midlene. Et annet område, som også handler om helse, er tjenester til personer med psykiske lidelser. Her vises det til at vi ser en fin utvikling av tjenestene siden vi fikk en øremerket ordning i 1995. Det er likevel grunn til å være oppmerksom på at det gjenstår mye, bl.a. i arbeidet med individuelle, helhetlige tiltaksplaner, utarbeidelse av informasjonsmateriell, tiltaksplasser og boliger for nevnte grupper. Både denne reformen og eldrereformen er, som sagt, øremerkede tiltak. Jeg mener det er rett av oss å forsvare at det er riktig med noe øremerking, selv om vi også skal vurdere en del ordninger til neste år. Jeg vil derfor advare mot å tro at kommuneøkonomien generelt blir bedre ved at en legger slike tiltak inn i ramma. Vi vet at gjennomsnittlig 65-70 pst. av en kommunes budsjett er bundet opp i lønn, og de resterende frie midlene må uansett prioriteres hardt. Så over til en helt annen del av St. prp. nr. 69. Det gjelder oppfølginga av plan- og bygningsloven. Komiteens flertall, der Arbeiderpartiet er med, imøteser departementets videre arbeid med de tiltak som er iverksatt i forhold til forenkling av forskrifter, skjemabruk og andre hjelpemidler. For Arbeiderpartiet er det viktig å understreke at det er nødvendig å forsvare de endringer i plan- og bygningsloven som ble vedtatt i 1995. Vi mener derfor at en ikke må endre loven og dens intensjon før en helhetlig evaluering er gjort. Noen opplagte endringer kan, som sagt, ut fra uheldige sider ved forskriftene aksepteres. Imidlertid har det også i en del fagmiljøer vakt oppsikt det som departementet skriver på side 135. Her omtales bl.a. behovet for en nærmere avgrensning mellom ansvarsregler og forholdet til entreprisekontrakter. På grunn av begrenset taletid må jeg bare vise til merknadene til § 98 i Ot. prp. nr. 39 for 1993-94, Om lov om endringer i Plan- og bygningsloven, side 206. Denne teksten må leses med referanse til det gamle regelverket, hvor det kun var én ansvarshavende som hadde ansvar for alt, uavhengig av entreprisene. Det fungerte omtrent aldri, fordi ansvarshavende ikke hadde privatrettslig kontroll over alle aktørene. Den reelle ansvarshavende ble derfor byggherren. Vi mener loven har fått en fin formulering og vil forsvare den. Bakgrunnen for at spørsmålet nå stilles om konsekvensene av det departementet skriver, er at den sikkerhet som ligger i at kommunene kan kreve uavhengig kontroll av kritiske områder i en byggesak, langt på vei kan smuldres bort, og at «uavhengig» blir mer et ord enn en realitet. Det vil kunne gå ut over kvaliteten på arbeidet, noe som er en av hovedbegrunnelsene for lovrevisjonen – likeså at en totalentreprenør/hovedentreprenør kan fraskrive seg ansvaret for deler av arbeidet som foretaket har privatrettslig ansvar for. For Arbeiderpartiet var begge disse områdene viktig da loven ble vedtatt, og mitt ønske er at statsråden bekrefter at det fortsatt skal være den som utfører arbeidet, som skal være den ansvarlige i henhold til den nye plan- og bygningsloven, som ble vedtatt i 1995.