Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2007-05-14:
Statsministeren har bedt meg som kirkestatsråd å besvare interpellasjonen fra representanten Inge Lønning på vegne av Regjeringen. Interpellanten reiser en rekke spørsmål knyttet til § 2 annet ledd i Grunnloven og dette leddet i sammenheng med andre paragrafer i Grunnloven. Alle disse spørsmålene vil naturligvis bli grundig drøftet i den stortingsmeldingen som nå er under utarbeidelse, og som etter planen vil bli presentert for Stortinget mot slutten av dette året. Grunnloven § 2 annet ledd første punktum sier at «Den evangelisk-lutherske Religion forbliver Statens offentlige Religion». Ordet «forbliver» angir linjen tilbake i historien og innebar et grunnlag for at det underliggende kirkelige regelverket fra eneveldet kunne videreføres etter 1814. I enevoldstida gjaldt den selvsagte forventning at befolkningen i et land deler kongens eller fyrstens religion. Kongens plikt til å bekjenne seg til den evangelisk-lutherske kristendom etter Grunnlovens § 4 har derfor en nær sammenheng med formuleringen om statens religion i § 2. Grunnloven § 2 stiller staten i et særlig forhold til den evangelisk-lutherske religion. Men det er ikke i 1814 at dette forholdet kommer først til sitt uttrykk. Innholdet i uttrykket er angitt i den norske lov fra 1687, andre bok, første kapittel. Skriftene som er regnet opp der – Bibelen, den apostoliske, nikenske og ataniske trosbekjennelse, den «Augsburgiske Bekiendelse» og Luthers lille katekisme er fremdeles Den norske kirkes formelle læregrunnlag. Oppregningen av bekjennelsesskrifter i norsk lov 2-1 er en del av statskirken som rettslig ordning og er nær knyttet til Grunnloven § 2 annet ledd, uten dermed etter vanlig oppfatning å ha grunnlovstatus. Det er vanlig å anta at endringer i bekjennelsesgrunnlaget rettslig sett således kan foretas av Stortinget ved lovendring eller av Kongen i kirkelig statsråd i medhold av Grunnloven § 16. Så langt har det ikke vært aktuelt å foreta noen slik endring. At Grunnloven angir statens offentlige religion er et særtrekk ved den norske Grunnloven. I Sverige hadde man en lignende formulering om landets religion i Grunnloven fra 1809, men en ny grunnlov vedtatt i 1975 utelot denne formuleringen. I den danske grunnloven heter det bare at den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke, og at staten understøtter denne folkekirke. I 1814, da Grunnloven ble vedtatt, var det sammenfall mellom statsborgerskap og kirketilhørighet. Dette endret seg utover 1800-tallet. Den første dissenterloven i 1845 markerte at det var mulig å være norsk statsborger uten å bekjenne seg til den evangelisk-lutherske religion. I årene som fulgte, og fram til 1960-årene, var det bare en mindre del av befolkningen som stod utenfor Den norske kirke, men situasjonen har forandret seg mye i løpet av de siste ti årene. I dag er omkring 17 pst. av befolkningen enten tilhørende andre tros- og livssynssamfunn, eller ikke medlemmer av noe tros- eller livssynssamfunn. Prinsippet om religionsfrihet har etter hvert fått større gjennomslag i samfunnet. Bestemmelser i Grunnloven som utestenger bestemte trosretninger ble etter hvert opphevet, men det var først i 1964 at religionsfrihetsprinsippet eksplisitt ble tatt inn i Grunnloven som nytt første ledd § 2. Dermed ble prinsippet om statens offentlige religion og prinsippet om religionsfrihet regelfestet i samme grunnlovsparagraf. Selv om det prinsipielt sett kanskje foreligger en spenning mellom de to leddene, har det i praksis vist seg mulig å kombinere en statskirkeordning med individuell tros- og livssynsfrihet, og stor grad av likebehandling mellom de ulike tros- og livssynssamfunn. Dette har blitt garantert gjennom særlovgivning, både trossamfunnsloven av 1969 og livssynsloven av 1981. Det er ulike meninger om hvorvidt en opphevelse av § 2 annet ledd medfører en opphevelse av statskirkeordningen. Noen mener, som interpellanten, at dette er selve bærebjelken i statskirkeordningen, mens andre mener det er fullt mulig å opprettholde Kongens kirkestyre selv om leddet blir fjernet fra Grunnloven. Arbeiderpartiets landsmøte har lagt den siste tolkningen til grunn for sitt vedtak. Spørsmålet vil bli grundig belyst i stortingsmeldingen. Ordlyden i Grunnloven § 2 andre ledd andre punktum pålegger også foreldre som er medlemmer i Den norske kirke, en plikt til å oppdra sine barn i evangelisk-luthersk religion. Selv om bestemmelsen kan ha en viss symbolfunksjon, har den i dag ingen rettslig betydning for foreldre, eller for statlige myndigheter. Interpellanten viser til at det ofte blir hevdet at Grunnloven § 2 er å forstå som en allmenn verdiparagraf for kongeriket Norge. Det utvalget som representanten Lønning selv var medlem av, skriver om dette i NOU 2006:2, Staten og Den norske kirke, følgende: «I andre lands grunnlover er det ikke uvanlig å innlede med en eller annen form for verdiparagraf som fastslår statens verdigrunnlag. Ut fra sin plassering i Grunnloven kan § 2 annet ledd tilsynelatende fremstå som en slik verdiparagraf, og slik har den vært forstått av mange.» – Og jeg understreker: slik har den vært forstått av mange. – «Historisk er ikke dette uten videre korrekt. For grunnlovsfedrene på Eidsvoll var ikke poenget med § 2 først og fremst å angi et uttømmende verdigrunnlag for staten, men å videreføre den offentlige kirkeordningen. Andre verdier(som demokrati og likhet for loven) ble nedfelt andre steder i Grunnloven og var ansett som like sentrale. Konstitusjonelt kan § 2 annet ledd derfor ikke anses som Grunnlovens verdiparagraf. Noen slik enkeltstående paragraf eksisterer ikke. Det er likevel grunn til å bemerke at under siste verdenskrig ble § 2 brukt som verdiparagraf mot nazistyret.» (som demokrati og likhet for loven) Arbeidet med stortingsmeldingen vil legge til grunn at dagens § 2 annet ledd først og fremst handler om kirkestyret og ikke er en verdiparagraf overordnet resten av Grunnloven. Paragrafen er, etter vår forståelse, heller ikke en paragraf overordnet de andre grunnlovsparagrafene som handler om det kongelige kirkestyret. At Grunnloven § 2 ikke er en bindende verdiparagraf, behøver ikke bety at Grunnloven eller lovverket som sådant mangler verdiforankring, som enkelte later til å tro. Ved grunnlovsbestemmelse 15. juli 1994 ble statens forpliktelser etter menneskerettighetene tatt inn som en ny § 110 c. Menneskerettighetene baserer seg på en tilslutning til visse verdier, og staten plikter å handle i samsvar med disse, slik det går fram av internasjonale traktater. Selv om det både er korrekt og rettslig nokså ukontroversielt å slå fast at andre ledd i Grunnloven § 2 ikke er å forstå som en verdiparagraf, men som en kirkeparagraf, vil det likevel ikke være en uttømmende beskrivelse. Den norske grunnloven har betydning som går utover det rettslige. Det bør ikke underkommuniseres eller undervurderes i den kommende stortingsbehandlingen. Stortinget bør ta hensyn til at mange i en eller annen forstand oppfatter formuleringen i § 2 som en verdiformulering. Vi kan ikke la være å forholde oss til det faktum at mange, også i de politiske partiene, legger stor vekt på symbolfunksjonen som ligger i § 2. Noen mener at bestemmelsen om en offentlig religion angir noen verdimessige prioriteringer som det er viktig å ta vare på. Andre igjen oppfatter bestemmelsen som en utilbørlig monopolisering av begrepet «verdier», og mener at den virker innsnevrende på hvilke grunnlag som er gyldige for å slutte opp om statsfellesskapet. Den symbolfunksjonen som Grunnloven § 2 har, gjør at Stortinget bør drøfte om den skal endres fra å være en kirkeparagraf til å bli en verdiparagraf. Det er helt på det rene at det vil være å gi paragrafen en annen funksjon enn den har i dag, men det kan muligens svare bedre til den oppfatningen som mange har. Det er liten tradisjon for at Regjeringen fremmer forslag om hvordan ordlyden skal være i eventuelle nye bestemmelser i Grunnloven. Det vanlige er at forslag til endringer i Grunnloven fremmes av stortingsrepresentanter som private grunnlovsforslag. Flertallet i Gjønnes-utvalget foreslo som kjent å oppheve bestemmelsen i § 2 om statens offentlige religion. Det samme gikk Arbeiderpartiet inn for på sitt landsmøte. Ulike flertall og mindretall i Gjønnes-utvalget fremmet dessuten forslag om nye bestemmelser til erstatning for § 2 annet ledd. Det vil være naturlig at stortingsmeldingen presenterer de ulike alternativene som foreligger, og diskuterer de rettslige konsekvensene av dem. Det inkluderer en refleksjon over sammenhengen mellom de aktuelle paragrafene i Grunnloven, slik representanten Lønning uttrykker forventning om i sin interpellasjon. En slik tilrettelegging har til hensikt å gjøre det lettere for Stortinget å vurdere de ulike forslagene og legge opp til en behandling som Stortinget anser som hensiktsmessig, og som eventuelt kan føre til forandringer i Grunnloven. Formålet med stortingsmeldingen vil være å legge til rette for at Stortinget kan ta stilling til om statskirkeordningen bør videreføres, reformeres eller avvikles. Det er hovedspørsmålet som Stortinget gjennom meldingen blir invitert til å vurdere og besvare. Regjeringen har hele tiden hatt en felles overordnet målsetting om en samlende løsning på statskirkespørsmålet. Derfor vil vi legge stor vekt på at stortingsmeldingen vi legger fram,skal bidra til god debatt og en ryddig behandling i Stortinget.