trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Representanten Fossum avslutter med: Vi hjelper næringslivet, hvorfor kan vi ikke hjelpe kvinner og menn? Det er jo en del av det som var poenget i innlegget mitt, og det som er meningen når det gjelder likestillingsarbeidet, som Arbeiderpartiet har framført, og som også Inger Stolt-Nielsen var inne på. Men Arbeiderpartiet fører en likestillingskamp for ett kjønn. Det har de gjort over lang tid, og de har fått resultater: Resultatet er at vi ligger lenger nede på rankinglisten når det gjelder likestilling, enn alle de landene vi sammenligner oss med. Når det gjelder problemet med frie valg – og jeg deler faktisk representanten Bekkemellem Orheims syn på dette – tror jeg i hvert fall at vi er på riktig vei ved at kvinner nå må slippe taket i det som heter omsorg, og la menn slippe til. Det er det største og beste grepet vi kan gjøre i forhold til likestilling. I forhold til å hjelpe kvinner og menn vil jeg gjerne vise til hvor hjelpen blir. Jeg har vært på Internett – jeg satt til kl. 2 i natt og lette for å finne et eller annet i form av likestilling rettet mot menn. Jeg fant ingenting. Men jeg fant flerfoldige tusen sider som handlet om likestilling rettet mot kvinner. Jeg vil bare vise til ett eksempel: Det er et søknadsskjema på 15 sider til EU for prosjekt som går på likestilling rettet mot kvinner – 15 sider i ett søknadsskjema. Alle områdene jeg kom inn på, var fokusert på likestilling i forhold til kvinner. Jeg har også lyst til å vise til losjen. Det reflekterer interessen omkring likestilling. Her sitter to menn blant 15 personer. Jeg har også lyst til å ta opp sammensetningen av Barne- og familiedepartementet, men det vil jeg vente med, for det vil jeg ta en replikk på til statsråden senere i dag, for å få et svar på det.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Jeg er egentlig glad for å få denne replikken, og jeg bet meg merke i dette med hvor kjedelig det hadde blitt uten kvinnelige representanter på Stortinget. Jeg kan i hvert fall skrive under på at uten at representanten Fossum hadde vært i salen, hadde det blitt kjedelig for meg, for det er i hvert fall noe som skaper temperatur en gang iblant. Men til dette med kvotering: Ja, det har eksistert en stund, og det kommer resultater etter hvert som viser at dette har vært unyttig. Jeg er også glad for at jeg fikk replikken i forhold til at det er et oppslag i en avis i dag som reflekterer over forholdene. I hele landet har alle partiene nå slitt med å få kvinner inn på sin liste. Det har faktisk gått så langt at i Nord-Trøndelag greier ikke engang RV å oppfylle 40 pst.-kravet, fordi de kvinner som har blitt tvunget inn på kvotering ved tidligere valg, ikke ønsker det mer, og det er det som er resultatet. Jeg kan også referere til flere partier i samme fylke – og flere fylker – som opplever det samme. De greier ikke å rekruttere kvinner. Selv om de tidligere har hatt en høyere representasjon av kvinner i styre og stell, greier de ikke å få disse kvinnene til å være med videre, fordi de rett og slett har blitt kvotert inn. De har ikke ønsket å være med, og dette er da resultatet. Vi i Fremskrittspartiet har mye mer tro på at det får gå sin naturlige gang, gjennom det som representanten Bekkemellem Orheim var inne på i sitt innlegg, at kvinner nå kommer mer og mer på banen gjennom høyere utdannelse. Det vil ikke forundre meg noe om de om 20 nye år er overrepresentert på alle plasser, og det tror jeg kanskje kan være positivt – selvfølgelig. Men vi må la det gå, og det gjør vi i Fremskrittspartiet. Nå har vi to kvinnelige stortingsrepresentanter, men jeg ser fram til neste valg, og i år 2005 eller 2009 har kanskje forholdene endret seg. Men vi lar det i hvert fall gå uten å bruke pisk.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Når jeg gav min tilslutning til innholdet i Stolt-Nielsens replikk overfor Arbeiderpartiet, var det rett og slett i forhold til at vi er enige, forstod jeg, om at Arbeiderpartiet har nedprioritert omsorg i forhold til likestilling. Det var innholdet i replikken. At Fremskrittspartiet på noe slags område driver og utelukker kvinnfolk – jeg vet ikke hvor representanten Stolt-Nielsen har det fra. I Fremskrittspartiet er alle kvinner velkomne, og vi har demokratiske valg når det gjelder styrer osv. på lik linje med alle de andre. Men vi har ikke noen uskreven regel om at kvinner skal ha fortrinnsrett til styre og stell fordi de tilhører et bestemt kjønn, slik Høyre har. At vi skulle ha et annerledes kvinnesyn enn Høyre – jeg vet ikke hvor representanten Stolt-Nielsen har det fra. Jeg tror de fleste menn i Fremskrittspartiet har samme kvinnesynet som menn i Høyre, og kanskje endatil har et kvinnesyn som innebærer at en respekterer kvinner mer enn Høyre gjør. Representanten viser også til at jeg i mitt innlegg på en eller annen slags måte viser til skolefritidsordningen. Jeg brukte ikke skolefritidsordningen overhodet i mitt innlegg. Videre spørres det om Fremskrittspartiet ønsker å fremme tiltak for at kvinner skal få et ekstra puff for å studere edb. I redegjørelsen fra statsråden er det klart sagt fra at barn og ungdom har like rettigheter, like muligheter og kan velge selv. Det tar vi i Fremskrittspartiet til etterretning. Barn og unge må få lov til å velge sin fremtid selv ut fra egne behov og egne fremtidsvyer, uten at det skal sitte politikere fra Høyre og Sosialistisk Venstreparti og bestemme hva slags valg disse forskjellige ungdommene skal gjøre. For hvis det skjer, tror jeg ingen av de ungdommene som Høyre vil hjelpe fram, vil få en hyggelig fremtid.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Til det statsråden avsluttet med i forhold til representanten Bredvold: Fremskrittspartiet er selvfølgelig også imot enhver form for kvotering når det gjelder menn. Vi legger også vekt på rettferdighet og likeverd på det området. Jeg har på et tidligere tidspunkt lansert min replikk, men jeg vil først få lov til å kommentere litt opp mot det innlegget som statsråden også holdt her nå. Jeg har lagt merke til at statsråden har en evne til å bruke den samme setningen opptil flere ganger, også i dette innlegget: Regjeringen kommer tilbake til, Regjeringen kommer tilbake til, og Regjeringen jobber med, Regjeringen jobber med. Det skal bli interessant å se når statsråden kommer tilbake med alle disse tingene. Statsråden legger veldig stor vekt på dette med kvotering og jobbing for å få menn inn i omsorgsyrker. Dette med behovet for å få kvinner inn i næringsvirksomhet, særlig innen edb, ble også nevnt. Når jeg studerer sammensetningen av de ansatte i departementet, blir dette merkelig. På det området som de ønsker å prioritere kvinner, er de undertallige, altså i budsjett- og edb-seksjonen. Der er det seks gutter og fem jenter, men der hvor det virkelig er behov for en styrking av mannen, i likestillingsseksjonen, er det interessant å se at der er det ansatt ti stykker, og kun én er mann. I juridisk seksjon, som jobber med ekteskap, lov om barn og foreldre osv., er det 100 pst. kvinnelig ansatte. Totalt i departementet er det 86 pst. kvinner og 14 pst. menn. Jeg lurer på om statsråden også kan legge litt vekt på likestilling innenfor sitt eget arbeidsområde – hvis det går an å kalle det det – og kanskje prøve å få inn en likestilling når det gjelder jobbingen der, for jeg tror det er der vi må legge vekt på likestilling hvis vi skal få den videre utviklet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Jeg skal gi representanten May-Helen Molvær Grimstad ros for et interessant innlegg. Hun var bl. a. inne på dette med fedres sjølstendige rettigheter til fødselspermisjon, og det har jo Kristelig Folkeparti veldig mange ganger lovet at de skal gå inn for. Og hvis Arbeiderpartiet holder det løftet som de også har gått inn for om det samme, er det faktisk flertall i denne salen for å gi fedre sjølstendige rettigheter, som likestillingsministeren helt riktig sa var et viktig bidrag for at fedre skal ta mer ansvar og vise mer omsorg for sine barn. Men da lurer jeg på om dette er et mål på lengre sikt. Hvor lenge skal vi vente på at fedre skal kunne få sjølstendige rettigheter til fødselspermisjon? Det var det ene spørsmålet jeg hadde. Det andre går på at representanten var inne på dette med knapphet på tid og mangel på arbeidsdeling i heimen, altså mangel på deling av det lønna og ulønna arbeidet. Det er klart at dette handler om at kvinner og menn i utgangspunktet ikke har lik lønn, og det handler også om at kvinner jobber deltid – 46 pst. av kvinnene jobber deltid, dvs. de har tatt 6-timersdagen, men har betalt for det sjøl. Så ut fra kvinnehverdagen og det som kan fremme kvinners deltaking og likestillinga, må en gjøre noe med arbeidstida, også ute i arbeidslivet. Da har SV flere ganger foreslått 6-timersdagen som en strategi. Det blir kanskje litt tungt å svelge for Kristelig Folkeparti i første omgang, sånn i ett jafs, men et prøveprosjekt måtte jo være vegen å gå for å se om dette er en lur strategi. Vil Kristelig Folkeparti støtte opp om at det blir flere prøveprosjekt for 6-timersdagen?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Jeg syns at Karita Bekkemellem Orheim kom med mange konstruktive forslag, spesielt når det gjelder å få flere kvinnelige ledere inn i næringslivet. Der skal hun og Arbeiderpartiet få full støtte fra SV, ikke minst ut fra at det å kunne være leder også er et gode, som må deles mellom kvinner og menn. Jeg vil komme tilbake til sjølstendige rettigheter for fedre, fordi Karita Bekkemellem Orheim etterlyste forslag fra Valgerd Svarstad Haugland. Men da vil jeg etterlyse forslag fra Arbeiderpartiet, for den dagen Arbeiderpartiet kommer med et forslag, tror jeg det skal mye til for at Kristelig Folkeparti skal kunne gå imot det. Vi har jo foreslått dette flere ganger, så da vil det altså være flertall for et forslag om å sikre sjølstendige rettigheter for fedre. Så var Karita Bekkemellem Orheim inne på kvinnelønna, som nå går i revers. Ja, det er et kjempealvorlig problem som vi virkelig må se på fra flere kanter. Vil ikke tida være inne til å kunne se på tiltak som monner – gjennom en likelønnskommisjon som kunne se på og angripe problemet fra mange kanter og komme med et forslag? «Staten må gå foran», sa Karita Bekkemellem Orheim. Det er helt riktig. Staten må også gå foran i sin arbeidsgiverpolitikk. Vi har flere ganger foreslått en kvinnelønnspott som partene i arbeidslivet kan forhandle om, men som skal gå direkte til å heve kvinnelønna i statlig sektor, slik at staten skal kunne gå foran. Vil Arbeiderpartiet se på dette med nye øyne, og se på om det ikke kunne være et godt forslag å støtte, en kvinnelønnspott som partene kan forhandle om?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Først må jeg gi Trond Helleland honnør. Jeg synes det er positivt at han ikke vil plassere seg på sidelinja i likestillingsdebatten, men delta aktivt i den. Trond Helleland var inne på den problemstillinga at det fremdeles står mye igjen før vi har likelønn. Men jeg tror at vi må gå mye lenger enn det. Ut fra at kvinner skal kunne ha et helt liv på lik linje med menn, må en også se på hva kvinner har igjen når de har jobbet, sammenliknet med menn. Da er det slik at ulikheten mellom kvinners og menns inntekter mye skyldes at det i hovedsak er menn som har store kapitalinntekter. Få kvinner har kapitalinntekter. Så må vi se på strukturene. Da er det også slik at kapitalinntektene blir mye lavere beskattet enn arbeidsinntektene. Nå forventer ikke jeg den helt store revolusjonen fra Høyre, men går det ikke an å reflektere rundt dette ut fra et likestillingsperspektiv, at det må gjøres noe på dette området? Et annet område som Helleland ikke nevnte, er: Hvor er det kvinner jobber? Veldig mange kvinner jobber i offentlig sektor, og deres liv blir hemmet ut fra hvordan de blir skviset i offentlig sektor. Det er veldig mye statistikk på hvordan kvinner i offentlig sektor blir skjøvet ut av arbeidslivet på grunn av uføretrygd. Jeg venter heller ikke her den helt store revolusjonen fra Høyre, men går det an å reflektere litt rundt hva størrelsen på offentlig sektor og overføringene til kommunene har å si for kvinners liv og kvinners rett til deltakelse på lik linje med menn?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Først til dette med kvotering: SV er vel det partiet som har gått mest i bresjen for å få til kvotering, fordi vi tror at de som ikke har hatt den samme tilgangen til makt og posisjoner, nemlig kvinnene, da kunne komme fram og få de posisjoner man har rett til i samfunnet. Så var det kvotering for menn. Jeg oppfattet spørsmålet slik at det var det det gjaldt. Menn har i årevis blitt kvotert inn til nær sagt alle stillinger, og i den grad kvoteringsregler har hatt noen virkning på utdanning, har kvoteringsreglene gjeldt menn. Jeg tror ikke noe på at kvotering av menn til omsorgsyrker og kvinneyrker har noen særlig effekt. Det som ville ha effekt, ville være å heve lønna. Det ville virkelig ha effekt for å få flere menn inn i omsorgsyrker, noe som vi alle sammen må se på som verdifullt. Så til det om å tro på en likelønnskommisjon eller ikke. Hvis man erkjenner at årsakene til ulikelønn er komplekse, må man prøve å gå nye veier. Jeg tror ikke man vet alt. I hvert fall må man i en helhetlig strategi se på de tiltakene som vil monne. Og da kommer man heller ikke utenom dette: Siden kvinner for det meste jobber i offentlig sektor, vil overføringer til kommunene ha veldig stor virkning på kvinnelønna. Dette må man virkelig fokusere på, og jeg håper at Arbeiderpartiet kan være med på det.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Sjølsagt handler dette om verdier. Sjølsagt handler det om verdier når jeg snakker om at vi skal bli kvitt undertrykkinga og om at vi skal fremme frigjøring. Når jeg snakker så varmt om 6-timersdagen, handler det om at den vil gi mulighet for et likestilt samfunn, der vi alle har tid til å ta oss av hverandre og til å delta på lik linje i lokalsamfunnet. Ola T. Lånke beskriver hvordan situasjonen er i de tusen hjem, og at kvinner her tar mer ansvar enn menn. Det er helt riktig. Men jeg tror at dagens unge menn tar mer ansvar enn vår generasjons menn har gjort. Pappapermisjon har betydd noe, og derfor er vi opptatt av at alle menn skal kunne ha selvstendige rettigheter når det gjelder pappapermisjon. Det å få kvinner og menn til å ta det samme ansvaret hjemme har noe med kvinners posisjon ute i samfunnslivet å gjøre. Det har i aller høyeste grad noe med lønn å gjøre. Derfor blir arbeidet for likelønn, også i det perspektivet, veldig viktig.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-05-27:
Denne debatten har dreid seg veldig mye om kvinner i ledende stillinger, og jeg er enig i at det er et område som det må ses spesielt på, men det er noen områder jeg savner. Jeg kom med en utfordring til statsråden i mitt innlegg, og jeg går ut fra at det var tidsmangel som gjorde at hun ikke fikk svart på den – derfor en ny utfordring. Det er på grunnlag av at Norge er i krig, og at vi ser voldtekt bli brukt som en krigsstrategi. Jeg vil gjerne vite hvilket ansvar Regjeringa vil ta på seg for å bygge opp den kompetansen på seksualisert vold som trengs der flyktningene befinner seg nå, og om den også kan gjøres tilgjengelig for de flyktningkvinnene som har kommet til Norge. Så til minoritetskvinnene, som tradisjonelt ikke blir omtalt noe særlig i en likestillingsdebatt. Det må vi alle ta innover oss. Minoritetskvinnene har vært opptatt av den såkalte treårsregelen. Så lenge den eksisterer, hindrer det flere minoritetskvinner som har vært i landet i parforhold i mindre enn tre år, i å bryte ut av uverdige forhold. De har vært opptatt av at kvinner skal ha rett til opphold på sjølstendig grunnlag når de har kommet hit. Vil statsråden og Regjeringa gjøre noe med det? Jeg har enda et spørsmål som gjelder hverdagskvinnene. Det går på presset på kvinnene i helsesektoren. Rikstrygdeverkets statistikk viser at svært mange kvinner – mange flere kvinner enn menn – blir skjøvet ut av arbeidslivet med uføretrygd etter at de har passert 45 år. Kan statsråden se at det er noen sammenheng mellom det og presset på kommuneøkonomien, og hva vil statsråden i tilfelle gjøre?
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Først vil jeg si at likestilling er vel et evigvarende prosjekt, og at likestillingen fram til i dag har handlet om å bedre kvinners stilling og posisjon i samfunnet. Vi vet også at Arbeiderpartiet med Gro Harlem Brundtland i spissen synliggjorde og virkeliggjorde likestillingspolitikk på et høyt politisk plan, og at det har betydd svært mye for de unge kvinnene som har kommet inn i politikken etter henne. Selvfølgelig vil fokus i likestillingspolitikken flyttes i takt med den tiden vi lever i, og fordi jeg faktisk syns at Kristelig Folkeparti har prøvd å bli mye mer moderne i sin tilnærming til likestillingspolitiske spørsmål, etterlyste jeg en del konkrete handlinger fra statsråden. Derfor syns jeg det er grunn til å stille spørsmålet tilbake igjen: Hva ønsker Kristelig Folkeparti å gjøre når det gjelder f. eks. fars rettigheter? Vi er alle enige i dag om at far skal ta ut fire ukers svangerskapspermisjon, at han skal ha egne fedrerettigheter. Men hva gjør vi ved et samlivsbrudd? Er vi da modne til å gi far det samme ansvaret som vi ønsker å gi ham når vi lever sammen med ham? Etter samlivsbruddet står vi steilt på våre egne, egoistiske ønsker. Og der ønsker jeg å utfordre Kristelig Folkeparti – er de i dag modne til å ta den debatten og gi far ansvar for og deltakelse i sine barns liv etter et samlivsbrudd? Jeg vil også si at jeg var enig i mye av det statsråden sa i sin redegjørelse. Men nå er det Kristelig Folkeparti som har kommet i posisjon og som skal være dem som utøver politisk handling, og da nytter det ikke bare å prate. Vi etterlyser konkret handling, slik som Kristelig Folkeparti var så flink til da Arbeiderpartiet satt i regjeringsposisjon. Men jeg ønsker at vi skal få en konstruktiv dialog om disse spørsmålene, for det tror jeg det politiske systemet i Norge vil være tjent med.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Det er ganske interessant å høre på Inger Stolt-Nielsens tilnærming i en slik debatt – at det at vi ikke er kommet lenger i dag i norsk likestillingspolitikk, skal være et resultat av Arbeiderpartiets politikk. Det er godt mulig, men samtidig syns jeg faktisk at vi da også bør få litt av æren for at vi er kommet et stykke på vei. Jeg vil spørre Stolt-Nielsen: Hva er Høyres svar på «bygges fra grunnen» og at vi skulle ha kommet lenger i likestillingspolitikken enn hva vi har gjort? Og jeg vil også spørre: Hva mener Stolt-Nielsen er kvinners oppgave i dag? Det Arbeiderpartiet har tatt på alvor, er at kvinner ønsker å gå ut i yrkeslivet samtidig som man kan ta ansvar for hus og hjem. Det er den kombinasjonen Arbeiderpartiet har ønsket å imøtekomme i det vi har gjort i barne- og familiepolitikken. Når det så gjelder konkrete tiltak, har jeg lyst til å spørre Høyre: Er det slik at Høyre f. eks. har lyst til å bruke loven til å få en større kvinneandel i våre styrerom, og til å pålegge norsk næringsliv å ha aktivitetsplaner på lik linje med det de har i Sverige og Finland? Det Stolt-Nielsen gjør, er at hun kun beskriver situasjonen og hakker på Arbeiderpartiet uten å komme med noen konkrete innspill. Det er godt mulig at Arbeiderpartiet ikke har gjort nok i denne saken, men vi er i hvert fall villige til å komme med konkrete tiltak, som vi har lang tradisjon for.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Når det gjelder fedres selvstendige rettigheter, tror jeg at samtlige partier etter hvert ser at vi bør prøve å få til en ordning på det. Det er ikke så veldig lang tid siden Arbeiderpartiet fikk det inn i sitt program. I motsetning til SV har ikke vi hatt fullt så mange penger å bruke ved de årlige statsbudsjettene, men det er helt klart at det er en sak vi ønsker å prioritere. Vi må også se den biten i sammenheng med det som skjer på andre områder i barne- og familiepolitikken. Det er helt klart at tiden er overmoden, og hvis Regjeringen finner budsjettmessig inndekning for det, vil Arbeiderpartiet komme til å kunne støtte det på en forsvarlig måte. Så litt om likelønnsproblematikken. Det er helt klart at på grunn av det som skjer, spesielt innenfor de kvinnedominerte yrkene, burde vi ha fått et løft her. Men dilemmaet for oss er jo at dette er en sak mellom partene i arbeidslivet, og her trenger vi også en statsråd, en administrasjonsminister, som vil ta tak i dette på en offensiv måte. Men jeg syns også det er grunn til å kaste ballen litt over til LO, til fagforbundene, til NHO og til landets kommuner, slik at en er nødt til å fokusere på å få et løft på dette feltet på en helt annen måte enn det vi har sett til nå.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Vi må nok erkjenne at vi på en del områder ikke er så gode på likestilling som vi skulle ønske. Vi tar på mange måter likestilling for gitt i Norge, men vi ser at i våre naboland, som Storbritannia, USA, Frankrike og Tyskland, har kvinner nådd langt lenger enn hva norske kvinner har gjort. Jeg har lyst til å spørre Høyre om de ikke synes det er betenkelig at det ikke er mer enn 8 pst. kvinner representert i styrene i noen av de største norske bedriftene. Vi kan være enige om at frivillighet er det beste, men hvor lenge skal vi vente? Dette er rett og slett ikke godt nok, etter Arbeiderpartiets mening. Derfor mener Arbeiderpartiet at det må handling til, om nødvendig gjennom lovs form, for å rette opp skjevhetene. For det hjelper ikke å ha en intellektuell forståelse av problemene hvis det viser seg at det når tiltak skal settes i verk, er stokk konservative holdninger som råder i næringslivet. Derfor vil jeg spørre Høyre om de om nødvendig vil gå inn for en lovfesting – at alle styrer i offentlige bedrifter skal ha en 40 pst. kvinnerepresentasjon, og at de samme endringene må gjelde i aksjeloven, slik at private bedrifter også vil gå inn for en slik kvinnerepresentasjon. Og hva mener Høyre om endringer i likestillingsloven, slik at alle bedrifter blir pålagt å lage handlingsplaner for likestilling? Og helt til slutt: Etter å ha hørt representanten Stolt-Nielsen tidligere i dag, hva er egentlig Høyres oppfatning om hva kvinners oppgave er i dag? Og hvilke tiltak vil Høyre komme med for at det skal «gro fra bunnen» av, som Stolt-Nielsen var inne på tidligere?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-27:
Representanten Bekkemellem Orheim hadde et interessant innlegg. Det var et godt referat av alt det som har stått i avisene i det siste, og en beskrivelse av en virkelighet på arbeidsplassen som vi alle bare må konstatere at slik er det. Men samtidig ser jeg jo denne mangel på likestilling på arbeidsplassen bl. a. som et resultat av Arbeiderpartiets likestillingspolitikk gjennom de siste ti årene, så representanten gav en god resultatbeskrivelse av Arbeiderpartiets politikk, og det setter vi pris på å få. Ellers fortsatte representanten dette innlegget med å uttrykke tradisjonell arbeiderpartipolitikk, hvor hun bare fokuserer på kvinner i lederposisjoner. Representanten trekker inn Gro Harlem Brundtland som det gode eksempel. Ja, Gro Harlem Brundtland gjorde en kjempejobb for å få kvinner i lederposisjoner, men det Arbeiderpartiet ser ut til å glemme hele veien, er at likestilling, som alt annet, må bygges fra grunnen. Arbeiderpartiet har aldri vist grunnleggende respekt for det som tradisjonelt har vært kvinnens oppgaver, og hvis ikke vi klarer å få skikkelig respekt for det som er kvinneliv og kvinneoppgaver, får vi heller aldri en grunnleggende, gjennomgripende likestilling. Når vil Arbeiderpartiet ta fatt i dette problemet innad i eget parti, at grunnleggende, kvinnedominerte områder skal likebehandles og anses likeverdig med det som har vært mannens domene? Først da kan vi få reell likestilling på alle plan. Når vil Arbeiderpartiet oppgradere omsorg?
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-27:
Jeg vet nesten ikke hva jeg skal si til at Fremskrittspartiet er enig med Høyre. Jeg synes det er ganske betenkelig – jeg skjønner at jeg nesten ble misforstått. Men dette var en replikk jeg hadde, og en rekker ikke å si så forferdelig mye i en replikk. Det gikk sannsynligvis Fremskrittspartiets representant forbi at jeg berømmet Arbeiderpartiet for den innsats de har gjort for å få kvinner inn på topplan i politikken. Det jeg etterlyste, var kvinner på grunnplanet slik at det kan gro fra bunnen og oppover, at rekruttering til lederstillinger blir naturlig fordi en under har et bredt sjikt å velge i. For øvrig synes jeg nok at det er ganske vesentlige forskjeller mellom Høyres og Fremskrittspartiets kvinnesyn og likestillingsperspektiv, for Høyre er ikke tilfreds med en ordning som gjør at kvinner blir utelukket fordi de er kvinner, og det er gjerne slik Fremskrittspartiets politikk i praksis viser seg å være. Når Sandberg viser til bl. a. skoleverk og fritidsorganisasjoner, at dette skal være som det er, og dette skal man ikke bry seg noe med, må jeg stille representanten Sandberg et spørsmål: Synes han ikke f. eks. at det er betenkelig at Norge ligger på bunnen i nordisk sammenheng når det gjelder jenters kunnskap om data? Bør det ikke gjøres noe målrettet for å heve jenters kompetanse på grunnplanet slik at de skal kunne konkurrere på like fot med guttene? For det er gjerne slik at det er i de små tingene på grunnplanet at premissene legges for det som skal bli de voksnes likestillingsperspektiv, og det er ikke tvil om at jenter der kommer i bakleksa i forhold til gutter, fordi det har vært tradisjon for å prioritere gutter.(Presidenten klubber.) Vil Fremskrittspartiet ta initiativ også på sine lokalplan for å bedre jenters mulighet til å bli likestilte voksne? (Presidenten klubber.)
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-27:
For å ta tak i det som representanten Alstad avsluttet med, styrerepresentasjon: Det er vel slik at styrene i dag stort sett domineres av middelaldrende menn, mens det nå ofte er en større andel kvinner av dem som kommer ut fra universiteter og høyskoler, og som får de yrkene som kan være interessante for bedriftseiere når de skal sette sammen et styre. Jeg tror at dette kommer til å ordne seg ad naturlig vei uten kvotering. Det var ellers ikke ment at dette skulle være en replikk til Alstad, men han tok fatt i nøyaktig de samme problemene som jeg hadde tenkt å ta fatt i, i mitt treminuttersinnlegg, selv om jeg har en noe annen konklusjon på problemene enn Alstad har, og det gjelder nettopp vold mot kvinner og barn. Kjønnsdominansen viser sitt mest heslige ansikt når en angriper kvinner og barn. Dette er ikke en ny problemstilling, det er en gammel problemstilling, men den har tidligere ofte vært privatisert. Den har ikke vært gjenstand for offentlig debatt, og jeg vil berømme likestillingsministeren for at hun har tatt fatt i denne problematikken på en skikkelig måte. En kan ikke forvente at handlingsplanene skal foreligge på et blunk når en tar fatt på en arbeidsoppgave. Fra Høyres side er vi tilfreds med at likestillingsministeren har nedsatt en arbeidsgruppe som skal utarbeide en handlingsplan på dette området, for det har igjen sammenheng med likeverdi av mennesker. Likestilling bygger på en gjensidig respekt for hverandres menneskeverd, for hverandres evner. Vold virker nedbrytende på kvinner, og aksept for vold ødelegger også menn. En ser at de mennene som i dag har sine koner på krisesentrene, for 20 år siden gjerne var små, redde gutter fordi far banket mor, og i dag er det de som banker kona. Så vold er en arvelig kvinneundertrykkende prosess som det er veldig viktig at vi får gjort noe med, og jeg er glad for at likestillingsministeren har tatt fatt i denne problematikken. Jeg synes også det er skremmende at vi i dag ser en økende tendens til å kommersialisere kvinner og barn. De dras inn i en sexindustri og et kjønnsmarked som i aller høyeste grad er et tilbakeslag for likestillingen i vårt samfunn. Dette er problemer vi må ta på alvor. Dette gjelder ikke bare innvandrerkvinner, det gjelder i aller høyeste grad norske menns holdning til kvinner generelt. Og jeg venter på en god oppfølging her.
Trond Helleland (Høyre), 1999-05-27:
Representanten Bekkemellem Orheim er bekymret over utviklingen i Norge sett i forhold til en del andre land. Den bekymringen kan jeg dele. Det som da er et paradoks, er at flere av de land som Bekkemellem Orheim viste til, ikke har den type lovregulering som Arbeiderpartiet etterspør. Derfor tror jeg ikke at lovregulering når det gjelder antall kvinner i styrer f. eks., er vegen å gå. Jeg sa en del om det i mitt innlegg, at det må være slik at kvinner blir oppmuntret, at de føler at de blir verdsatt når de går inn i lederstillinger, at det blir lagt til rette slik at de kan delta fullt ut, og at det er sosiale ordninger som ivaretar dette. Det gjelder også i styrearbeid, fordi det er mange av de samme personene som innehar lederstillinger, som går igjen i styrearbeid. Flere kvinnelige ledere betyr flere kvinner både i offentlige og private styrer. Når det gjelder å lovfeste kvinnerepresentasjon i offentlige styrer, må jeg si at hvis det er noen som har mulighet for å implementere den politikken som Regjeringen legger opp til, er det nettopp det offentlige, spesielt i staten. Der ligger ansvaret hos statsråden. Det ligger et ansvar hos Regjeringen for å sørge for at denne representasjonen blir bedre. Det er noe som Sonja Sjøli har tatt opp før i en interpellasjon, og som det har vært en debatt om. Jeg håper nå at vi kan gå den vegen istedenfor å gå vegen via lovregulering, for det hjelper lite å sette kvoter når forholdene ellers på en måte ikke er lagt til rette. Så hva som er kvinners oppgaver i dag – det er så mye, det. Jeg tror jeg gav litt av svaret i mitt innlegg. Det er mye av de samme oppgavene som både menn og kvinner har, men det er klart at kvinner fortsatt har og fortsatt tar et større ansvar for hjemmet. Der er det oss mannfolk utfordringen går til.
Trond Helleland (Høyre), 1999-05-27:
Først får jeg takke for den honnøren Ågot Valle gir. Jeg blir litt overrasket når SV nå lanserer kapitalbeskatningen som det nye likestillingspolitiske virkemidlet, nemlig at ved å få en høyere kapitalskatt kan en frata flere menn noen penger, og så blir likestillingen mer reell. Det har jeg liten tro på. Hvordan kapital og formue bygges opp, henger selvsagt sammen med bakgrunn og jobbposisjon, men jeg tror ikke vegen er å gå via skattesystemet for å bedre på den fordelingen. Jeg og Høyre er enige i at f. eks. omsorgsyrkene må oppvurderes lønnsmessig. Vår partileder har uttalt ganske klart at han mente det i år var lærernes tur til å få et bedre lønnsoppgjør, og læreryrket er fortsatt sterkt kvinnedominert. Jeg tror rett og slett det også er de prioriteringene som blir gjort av partene i arbeidslivet, som er viktige, og det er klart at der må vi som politikere være med og gi signaler: Hva er det som er viktig? Hva bør opprioriteres? Der har Høyre gitt noen svar. Det er mer som kan gjøres, men jeg har iallfall tro på at omsorgsyrkene etter hvert vil bli opprioritert, nettopp fordi det er så stor etterspørsel at det vil være behov for det. Så vegen å gå er ikke gjennom lovregulering. Vegen å gå er gjennom stimulering, og jeg håper også at SV etter hvert vil vurdere – det har vært visse antydninger til det – f. eks. kontantstøtte og en del ordninger som er tilpasset barnefamiliene, på en litt mer positiv måte, selv om SV har lagt seg på en veldig negativ linje når det gjelder nye tiltak som skal tilgodese både familien, kvinner og menn.
Unn Aarrestad (Senterpartiet), 1999-05-27:
Eg merkar meg at Jon Olav Alstad er opptatt av at jentene deltar, og då reknar eg med at det er spesielt tenkt på deltaking i offentleg forvalting, i kommunestyre, råd, fylkesting osv. Eg er klar over at det har skjedd ei forandring i dei siste åra, og eg trur eigentleg at nettopp kvotering har vore med på å gi den verknaden. Eg trur også dette kan gjelda kvotering for menn. Sjølv har eg vore politisk aktiv i bortimot 30 år, og det er ganske lenge. Eg hugsar ennå første gongen eg hadde lyst til å gå på nominasjonsmøte, og naboen sa: Nei, der går det då ingen jenter. Eg lét vera. Gongen etter gjekk eg. Då var det diskusjon om ein skulle ha meir enn ei jente på lista med 29 namn på. Dersom det var fleire, kunne dei koma til å øydeleggja for kvarandre – nemleg! Dei var så modige at dei sette opp heile tre kvinner av 29 namn. To av dei kom altså inn i kommunestyret. Dette var i 1971, det er ikkje lenger sidan, så det har skjedd ei enorm utvikling, både fordi tida var moden for det, og også nå i seinare tid meir for at ein har brukt kvotering. Eg trur at kvotering både når det gjeld menn og kvinner, kan vera ein måte å gjera det på når ein ikkje får det til elles.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Senterpartiet var bekymret for jentenes deltakelse. Et av de viktigste virkemidlene vi har for å stimulere til sterkere deltakelse, er lovfestet kvotering. I Innst. O. nr. 59 for 1994-95, som gjelder den forrige revisjonen av likestillingsloven, konkluderte Senterpartiet med at kvotering ikke har virkning – bygd på en rapport som kom den gangen, som ble lest litt forskjellig av partiene. Mitt spørsmål er om det også vil være holdningen fra Senterpartiets side ved neste revisjon av likestillingsloven. Samtidig var både Senterpartiet og Kristelig Folkeparti den gangen sterkt imot kvotering av menn, og mente det var en alvorlig svekkelse av likestillingslovens intensjon den gangen Arbeiderpartiet og Høyre fikk gjennom det. Vil det være endringer i Senterpartiets syn på det spørsmålet ved denne gangens revisjon av likestillingsloven, eller må vi forvente en omkamp denne gangen også?
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
Det er tydelig at det har skjedd en utvikling når det gjelder SVs fokusering i likestillingsdebatten fra forrige periode til dagens debatt som jeg også setter veldig stor pris på, selv om det er en del av de gamle temaene som fortsatt dukker opp, bl. a. forslaget om likelønnskommisjon, som jeg, selv om det blir gjentatt tre år etter at det ble fremmet første gangen, fortsatt syns er et dårlig forslag, som bare vil være med på å utsette innføringen av likelønn. Vi vet hva som er feil, vi har fått Arbeidsvurderingsutvalget. Det er bare å gjøre det! Staten har for så vidt gått foran som et godt eksempel. Men det er et paradoks at den ene gangen det virkelig skjedde et løft i likelønnssaken, var det på bakgrunn av at vi hadde en administrasjonsminister litt opp i årene, med sterk tilknytning til fagbevegelsen. Det har vært lite av det ellers. Den 30. mai 1995 ble innstillingen om de forrige endringer i likestillingsloven avgitt. SV argumenterte den gangen sterkt mot kvotering som virkemiddel, fordi vi nylig hadde fått den rapporten som jeg viste til tidligere. SV brukte den til å peke på kvotering som et uegnet virkemiddel, den gangen i forbindelse med innføring av mannskvotering. For øvrig uttalte regjeringspartiene – med SV på slep – følgende om kvotering av menn inn i visse utdanninger: «Disse medlemmer vil understreke at en svekkelse av likestillingsloven, for å oppnå en høyst usikker virkning, er svært urovekkende og innebærer et tilbakeskritt for Norge som foregangsland i likestillingsarbeidet.» Såpass sterkt ble det understreket. En avklaring av SVs syn på kvotering – og kanskje da spesielt kvotering av menn inn i visse utdanninger – hadde vært nyttig for å fjerne enhver usikkerhet rundt revideringen av likestillingsloven.
Jon Olav Alstad (Arbeiderpartiet), 1999-05-27:
I forbindelse med den revisjonen av likestillingsloven som statsråden har vært inne på at hun vil komme tilbake med, har jeg en del spørsmål og utfordringer til henne. Den debatten vi hadde i 1995, synliggjorde at vi hadde en litt forskjellig innstilling til likestillingsloven. Det ble utesket både i debatten og i merknadene. Senterpartiet og Kristelig Folkeparti tok til orde for å bruke lovens intensjon til å forby diskriminering, mens Arbeiderpartiet var mer opptatt av å framheve at vi skulle ha en lov for å fremme likestilling. Hvis statsråden kunne ha kommentert hvilke tanker hun gjør seg om likestillingsloven som verksted for å fremme likestilling, kunne jeg ha blitt glad for det. Jeg har noen punkter jeg har lyst til å utfordre statsråden på, som hun – om mulig – kan komme tilbake til i forbindelse med denne revisjonen. Det ene er et punkt som jeg har berørt ved flere anledninger, som går på handlingsplaner for likestilling i bedrifter av en viss størrelse. Det andre, som også Likestillingsombudet har vært inne på, er å få det aktivitetskravet som er stilt til det offentlige når det gjelder å fremme likestilling, til også å gjelde det private, på linje med det man har i Sverige og i Danmark. Og det tredje er at styrerepresentasjon i statseide bedrifter også kvoteres, slik at vi sikrer kvinnene inn på det området. Dette er tre konkrete punkter som jeg håper statsråden kan gi flere signaler om enn bare at hun vil komme tilbake til det, men kommer hun tilbake til det, skal vi være fornøyde da også.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Menn og kvinner er skapt likeverdige. Det innebærer at de må ha like muligheter til utdanning, til yrkesvalg og til å sikre sine karrieremuligheter. Det betyr også at menn og kvinner har samme ansvar for at dette fungerer i praksis, ikke bare på papiret. Menn i min generasjon har vært gjennom en prosess – til dels også smertelig prosess – på dette området, jeg innrømmer gjerne det. Likevel viser det seg at det fortsatt er langt igjen til menn og kvinner tar likt ansvar, ikke minst når det gjelder arbeid hjemme, som er en viktig forutsetning for at det kan fungere ute. Likestillingsombudet har foretatt en undersøkelse som viser at kvinner i heltidsarbeid utenfor hjemmet jobber dobbelt så mye i hjemmet som menn i heltidsarbeid. Det sier jo litt om hvor vi står i dag. Det handler om å forme framtidssamfunnet. Barna våre vokser opp og blir preget av sine omgivelser, av sine foreldre og av andre forbilder. Jeg synes SV på en måte legger avgjørende vekt på likestilling i samfunnet, bare vi får endret ting der, så skal nok det meste ordne seg. Jeg kan være enig i at det er viktig – og har vel også understreket det – men jeg synes dette på en måte også handler om verdier og mentalitet og om å prege framtidssamfunnet, ikke minst gjennom barna. Jeg synes SV på en måte henger litt fast i en gammel sosialistisk tankegang om at bare samfunnet legger til rette, så blir det så bra. Er ikke SV enig i at dette handler om verdier i dypeste forstand, om forming av framtidssamfunnet gjennom barna og om å skape mentalitet og kultur for likestilling?
Terje Johansen (Venstre), 1999-05-27:
La meg ta det siste først. Det fremgår vel av det jeg sa, at jeg ikke syns det er grunn til å være stolt av det som har skjedd de siste 10–15 årene på likestillingsfronten. Jeg syns ikke vi er kommet særlig videre. Om Sponheim har klart å finne nok kvinner, har jeg i og for seg ikke noe særlig bakgrunnskunnskap for å bedømme. Det jeg er helt sikker på, er at Sponheim har vært mer ivrig enn de fleste til å forsøke å finne kvinner. I min periode som nestleder i partiet Venstre var en av de oppgavene som vi tilla svært stor vekt, å finne kvinner som var villige til å gå inn i posisjoner. Og jeg mener at kvinner fortsatt ikke er dristige nok. Jeg tror de kan være mer dristige, fordi, som jeg sa, erfaringene fra – noe så banalt som – SNDs tildeling av etablererstipender viser at kvinner faktisk er bedre på mange områder enn menn. De har mer medfølelse, mer intuisjon, de er bedre betalere, de går ikke så lett konkurs – i det hele tatt har de en suksesshistorie som menn burde se på. Men: Det er faktisk også slik at kvinner som bygger sten på sten, sjelden går utover småskalastadiet. Det er det menn som gjør, og det tror jeg skyldes at menn er dristigere. Jeg håper at kvinnene kan bli dristigere. Hvis de trenger mer selvtillit, har iallfall vi i Venstre gjort veldig mye for å forsøke å bygge den opp. At kvinner har selvtillit, er jeg ikke det minste i tvil om, men det er spørsmål om å bygge denne videre dersom vi skal nå målene.
Terje Johansen (Venstre), 1999-05-27:
Jeg er for at menn skal være nødt til å ta ut disse fire ukene. Og når jeg sier at jeg ikke tror at behovet i samme grad er til stede for å lovpålegge menn og kvinner detaljer for at de skal bli mer likestilte, er det fordi jeg syns vi nå skal se på effekten av det vi allerede har gjort – og jeg har ikke sett at det er betydelige forslag ute og går som kan rette på dette. Da Eldbjørg Løwer tiltrådte som Norges første kvinnelige forsvarsminister, ble hun spurt om hun følte at hun sprengte en ny grense. Hun svarte at det redder ingen å sprenge en grense hvis man gjør en dårlig jobb. Jeg føler at det som er hovedbudskapet fra henne i denne sammenheng, er at hun er dristig nok til å ta på seg denne jobben fordi hun vet at hun er i stand til å gjøre en god jobb. Og det mener jeg at kvinner bør vise i stadig nye sammenhenger. På vegne av Venstre vil jeg si at vi vil fortsette å jobbe for mer likestilling i samfunnet, og den største jobben er nå å prøve å finne kvinner som er villige til å vise den dristigheten som skal til.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Grethe Fossum må gjerne bruka ordet «dobbeltmoral», og på ein måte forstår eg at ho gjer det, for det er sant som ho seier, at vi gjekk mot dette forslaget då det var oppe til handsaming i Stortinget i førre periode. Som statsråd fylgde eg det halvhjarta opp – det kan eg gjerne innrømma – men eg syntest det var riktig å fylgja det opp fordi det var eit fleirtal i Stortinget som vedtok det. Når Grethe Fossum seier at eg skryter av det, trur eg faktisk ikkje eg har gjort det. Eg har peika på at det er noko av det Regjeringa har gjort, og heile utgreiinga er faktisk ei oversikt over ting som er gjorde, og ting som vi har tenkt å gjera. Om det er skryt eller ikkje, er for meg ikkje så viktig. Hovudgrunngjevinga mi for å gå imot i førre periode, var at vi hadde ei ganske høg arbeidsløyse, og då meinte eg at på dei områda der det var mange kvinner, skulle det ikkje bli lettare for menn å koma inn. Det er ein situasjon som har snudd om i dag, og no veit eg at dette er eit argument som sakleg sett kan diskuterast, fordi arbeidsløysa går i bylgjedalar. Eg fann ut at argumenta allikevel – i og med at eit fleirtal i Stortinget hadde føreslått det – var greie nok når arbeidsløysa var så lita som ho var. Så har eg òg lyst til å leggja til at eg synest det er viktig at vi får fleire menn inn i desse posisjonane. Eg håpar at lovframlegget vil føra til at vi får fleire menn inn i desse yrka, men eg trur det også må andre verkemiddel til for at det skal skje. Eg vil òg kommentera eit av innlegga i den førre runden. Det var Bredvold som hadde eit innlegg der han trekte fram NTNU si kvinnekvotering, at nokre av kvinnene hadde dårlegare resultat enn menn og fekk koma inn likevel. Det er ei ordning menn har hatt i årevis i forhold til bl. a. lærarskulen. Eg høyrde nesten ikkje ein einaste representant frå noko parti som reagerte på det då. No ynskjer vi òg å bruka det i forhold til kvinner der vi treng fleire av dei.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Eg er forbausa over engasjementet til Per Sandberg, for etter all den argumentasjonen som både han og andre frå partiet hans har bore fram i denne diskusjonen, skulle det ikkje vera noko problem i det heile at det er ei slik skeivfordeling i Barne- og familiedepartementet. Det er ca. 70 pst. kvinner og 30 pst. menn i Barne- og familiedepartementet, så den prosentdelen som representanten oppgav, er ikkje rett. Vi er ikkje gode nok når det gjeld leiarstillingar, for der har vi for mange menn i forhold til kvinner, men i ein del avdelingar er det overvekt av kvinner. Vi har ikkje noka kvotering. Ein av dei tinga som òg ofte skjer, i f. eks. juridisk avdeling, er at når gutane har vore i departementet ei stund og har hatt ein jobb som jurist, finn dei seg andre stillingar som er høgare løna. Vi kan ikkje på nokon måte unngå at det kjem til å skje igjen. Men at menn nok er meir opptekne av å koma seg ut i ein advokatpraksis og høgare løna posisjonar enn det kvinner tradisjonelt har vore, er vel òg noko som blir spegla av i det biletet som er hos oss. Så kan det vel òg hende at talet på kvinnelege tilsette, f. eks. i likestillingsavdelinga, speglar av interessa for likestilling generelt i samfunnet. Dessverre har det i altfor stor grad vore ei interesse som kvinner har hatt, og som kvinner har styrt. Eg tek gjerne imot mange mannlege søkjarar til dei ulike avdelingane i departementet. Når vi tilset folk, er ein av dei tinga vi verkeleg vurderer det at vi på enkelte område treng fleire menn og på andre område treng fleire kvinner. Det har vi med oss, men for Per Sandberg burde ikkje dette vera noko problem.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Fyrst har eg lyst til å understreka at utgreiinga mi er berre ein del av dei dokumenta som vi la fram. Det er mange vedlegg, og eit av dei vedlegga omtalar m. a. den problemstillinga som representanten Sjøli reiser. Eg kan opplysa at talet på kvinnelege departementsrådar har stige frå ein til to, så vi er på rett veg, men eg er heilt einig i at det er for dårleg. Vi veit òg at arbeids- og administrasjonsministeren, som Sjøli reiste ein interpellasjon til, har gitt eit ganske grundig svar og gjort greie for planar i departementet om korleis vi skal få fleire kvinnelege leiarar. Det er noko som ligg tungt på oss. Det står òg litt om det i eit av vedlegga til utgreiinga mi. «Kvinne, kvalitet og kompetanse i staten» heiter prosjektet som vi jobbar med. Mi erfaring er at når vi har ledige stillingar, må vi gå ut og leita og oppfordra kvinner til å søkja. Vi må sjølve prøva å gjera noko aktivt for å få fleire kvinnelege søkjarar. Det har òg vore enkelte andre område, m.a. råd og utval, der Regjeringa har ynskt kvinnelege leiarar – eg skal ikkje nemna kvar det er – og der vi har vore aktivt ute og spurt kandidatar som vi meiner er gode. Eg er glad for at vi no skal få ein database – eit register – over kvinner i leiande stillingar og med leiarkompetanse som vi kan bruka i ulike samanhengar. Då kan det vera lettare å finna kandidatar for å fylla ulike leiande stillingar, som eg ynskjer ei mykje betre fordeling på enn det det er i dag.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 1999-05-27:
Eg har òg lyst til å visa til vedlegg til utgreiinga når det gjeld handel med kvinner og seksualisert vald. Regjeringa jobbar med ulike tiltak mot seksualisert vald. At valdtekt blir brukt som eit våpen i krig, kjenner vi til. Eg trur ein treng internasjonale organisasjonar som går aktivt inn og kjempar mot det. Samtidig trur eg at dei kvinnene som kjem til Noreg, og som har slike traume bak seg, treng spesiell oppfylging, då kanskje spesielt på det psykologiske nivået. Dei må få hjelp til å koma seg gjennom dei erfaringane dei har med seg som eit offer i den krigen som dei har vore utsette for. Det er klart at når vi tar imot flyktningar til Noreg, går oppfylginga på desse nivåa, både i forhold til dei borna som har vore utsette for valdshandlingar, og i forhold til kvinnene. Dei må òg få hjelp til å arbeida seg gjennom den krigshistoria dei har med seg. Her har vi òg eit arbeid på gang i forhold til den hjelpa dei treng når dei kjem ut i kommunane. Her blir faktisk psykiatriplanen ein viktig del. Den kan brukast til å hjelpa desse kvinnene og òg borna når dei kjem til Noreg. Når det gjeld minoritetskvinnenes situasjon, har vi vore opptatt av den. Blant anna har vi lagt fram ein handlingsplan mot tvangsekteskap som representanten kjenner til. Vi kjem òg med ein handlingsplan mot vald i heimane, altså privat vald, om ikkje så veldig lenge. Den vil òg innehalda tiltak spesielt i forhold til minoritetskvinnene. Det har òg skjedd ei oppmjuking av regelverket når det gjeld treårsregelen, slik at dei kvinnene som har vore utsette for f. eks. vald, ikkje skal sendast tilbake slik «treårsregelen» seier. Den oppmjukinga har allereie skjedd.