trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Det var ikke Stortingets visepresident som introduserte uttrykket «degradere». Det gjorde lagtingspresidenten da han begrunnet flertallsforslaget fra Presidentskapet. Han uttalte for sin del at det var en effekt han var villig til å ta med på kjøpet for å få flertall for det fremsatte forslag. Nå forstår jeg at det er opptil flere partier som har forandret oppfatning fra kl. 8.30 i morges og frem til starten av dette møtet og vil slutte seg til Senterpartiets mer vidtgående forslag. Da faller jo kvalitetsrangeringen mellom Stortingets spørretime og andre møter bort, for da vil ethvert møte i stortingssalen kunne vike til fordel for en åpen høring. Jeg må minne om at det var det stortingsflertallet som vedtok dagens forretningsorden, altså reformen med virkning fra 1. januar, som la til grunn det prinsipp jeg siterte i sted: «Medias og publikums oppmerksomhet omkring tingmøtene kan lett bli enda mindre når det samtidig foregår en åpen komitehøring.» Det er en helt åpenbart riktig vurdering, og jeg synes det er eiendommelig at det samme flertall i løpet av meget kort tid har lagt den betenkeligheten til side og nå argumenterer prinsipielt for at det er helt i sin orden at Stortinget går i brodden når det gjelder å redusere interessen for det som foregår i denne sal.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Den analyse utenrikskomiteens leder gav av Norges situasjon, var interessant å lytte til og ikke vanskelig å slutte seg til. Nå er vi jo imidlertid i den litt spesielle situasjon at utenrikskomiteens leder var utenriksministerens forgjenger, til og med for meget kort tid siden, og i den egenskap presenterte han på vegne av sin regjering en europamelding. Den europameldingen var, om jeg skal gi en enkel karakteristikk, en rent deskriptiv sak den beskrev de faktiske forhold, men uten å legge føringer eller politiske ambisjoner av noe slag. Det aller meste av det bildet som nåværende komiteleder tegnet, var til stede også på det tidspunkt, og det var relativt lett å gjennomføre den samme analyse, med unntak av – selvfølgelig – de begivenheter som har utfoldet seg etter 11. september. Men når det gjelder Europas situasjon, var bildet langt på vei det samme. Man må vel også erkjenne at med den sammensetning Stortinget i dag har, er det vanskelig å forestille seg noen regjering gått ut av dette storting som ville ha vesentlig større handlingsrom når det gjelder spørsmålet om en eventuell norsk medlemskapssøknad i EU, enn den regjering vi i øyeblikket har. Derfor må det være tillatt å spørre utenrikskomiteens leder: Hvorfor hadde ikke den forrige utenriksministeren større ambisjoner på det tidspunktet han satt i regjering, og hva er det som gjør at ambisjonene er blitt svært mye større etter at han havnet i opposisjon?
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Det var et generøst tilbud, og jeg vil anta et vennligsinnet tilbud. Nå stanset jeg med velberådd hu der jeg stanset, fordi jeg anbefalte at man tenker før man trekker konklusjonen – det er ikke sikkert at det er praksis i alle partier. Derfor forutsatte jeg faktisk på alvor det jeg sa, nemlig at alle partier i denne sal, uavhengig av forhistorien når det gjelder medlemskapsspørsmålet i EU, har grunn til å revurdere og tenke gjennom den situasjonen vi nå befinner oss i. Det går jeg ut fra at Arbeiderpartiet også gjorde i den tid da man satt med regjeringsmakt og hadde muligheten til å sette saker på dagsordenen, og derfor trakk man heller ikke den konklusjon at man insisterte på en ny runde av medlemskapsdiskusjonen. Det ville jo etter min oppfatning være det dummeste vi kunne foreta oss også, å forsere frem den, for det eneste man med sikkerhet ville kunne oppnå på den måten, var jo å lage nok en reprise på den forestilling vi har fremført, til liten glede for omverdenen – og etter mitt skjønn også til liten glede for oss selv – i 1972 og i 1994. Det går jeg ut fra at intet ansvarlig parti kan ønske, at Norge som nasjon skal sette seg i den posisjon at vi én gang til iverksetter det tunge apparat som er nødvendig for å gjennomføre en forhandlingsprosess i Brüssel, og deretter melder tilbake etter et halvt eller trekvart eller et helt år at «dessverre, det passer oss ikke likevel». Jeg antar at heller ikke representanten Blankenborg ser på et slik scenario med spesielt positive øyne.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
I sin alminnelighet er ikke Høyre noen varm tilhenger av koblingshandel. Jeg tror heller ikke problemstillingen ligger akkurat der hvor representanten Høglund forutsatte, nemlig at dette er et spørsmål som Norge avgjør, eller hvor initiativet ligger på norsk side til å foreta en slik sammenkobling mellom ulike næringer. Det initiativet må vi vel se i øynene ligger på den andre siden. For det er i alle forhandlinger slik at det er to parter, og det er ikke den ene parten som definerer problemstillingen, det gjør partene i fellesskap. Og det skal jo ikke overveldende mye fantasi til – for den som kjenner Norges forhold til EU på disse områdene som har med fiskeripolitikk og med landbrukspolitikk å gjøre – å forestille seg at den annen part kommer til å påføre oss den problemstillingen enten vi vil eller ikke. Så det tror jeg representanten Høglund kan ta med stor ro. Den problemstillingen vil Norge bli tvunget inn i, og den vil vi bli tvunget til å forholde oss til enten vi liker det eller ikke.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Svaret er ja. Høyres syn er som det har vært: Det er ganske fortredelig at Norge har satt seg selv i en posisjon hvor vi ikke har noen påvirkningsmulighet i det hele tatt når det gjelder det mest dynamiske politiske prosjekt i nyere historie, nemlig EU-samarbeidet. Det er ingen av oss gitt å vite hvorledes dette samarbeidet kommer til å utvikle seg i fremtiden, men av det trekker jeg ikke den slutning at Norge derfor bør bli sittende på tribunen inntil man ser sluttresultatet – og så eventuelt overveie å flytte inn i kvistleiligheten i det europeiske hus etter at alle andre har bygd det ferdig. Det synes jeg er et ambisjonsnivå på Norges vegne som er rimelig lavt. Riktignok er vi et lite land, men så små som Senterpartiet ønsker, behøver vi ikke å gjøre oss. Jeg tror verken Høyre eller Arbeiderpartiet har noen særlig trang til å «skremme det norske folk i kne». Derimot registrerte jeg at Senterpartiet i sist valgkamp gjorde hektiske forsøk på å skremme folk opp i håndstående – ved å aktualisere EU-spørsmålet på ny. Det var ikke noen øredøvende suksess – registrerte jeg – og jeg tror at det norske folk gjorde rett da de tok det med rimelig stor fatning. Det er mitt ramme alvor når jeg sier at jeg tror alle partier i denne sal har god grunn til å tenke igjennom sitt forhold til det som skjer i europeisk politikk, på ny. Og jeg tror også – om jeg skal gi et godt råd tilbake – at det ikke er noe parti som har større grunn til å gjøre det enn Senterpartiet.
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Representanten Høglund gjentok den kritikk av utenriksministeren som han rykket ut med i en pressemelding i går når det gjelder det avsnittet i utenriksministerens redegjørelse som handlet om Irak. Jeg synes derfor det er viktig å minne om at den amerikanske regjering slett ikke har det standpunkt som representanten Høglund forutsetter at den har. Det er fremdeles en åpen debatt i USA, som utenrikskomiteen hadde anledning til å iaktta da vi besøkte Washington for kort tid siden, hvor det er en betydelig uenighet – som vanlig er i demokratiske samfunn – om hvilken linje man skal følge. Det er også helt klart at noen umiddelbart forestående militær aksjon er nokså utenkelig av mange grunner. Så vidt jeg har forstått, mener de fleste som har kjennskap til hva som ville kreves for det, at det tidligst vil kunne inntreffe om ett år, formodentlig først vesentlig senere. I en slik situasjon kan det vel ikke være betenkelig at Norge som formann i Sikkerhetsrådet følger opp aktivt de resolusjonene som FN tidligere har vedtatt, og søker nye veier for å øke presset på Irak for å få til det som FN har fastsatt. På det punkt er det ingen uenighet mellom Norge og USA. Der er intet prutningsmonn på de resolusjonene som FN har vedtatt i forhold til Irak. Så bare en liten oppfølging til Blankenborgs spørsmål: Jeg vil ikke bruke uttrykket «abdisere», for det forutsetter at man sitter på en trone som det er mulig å stige ned av, og det gjør jo ikke Fremskrittspartiet – ikke foreløpig i hvert fall. Men det er interessant å iaktta at utviklingen i denne verden ikke alltid går som man ønsker. Sett fra norsk synspunkt er det ganske visst at det ikke inntreffer noen sprekk i forholdet mellom USA og Europa. Men når EU overtar flere og flere av de oppgaver NATO faktisk har hatt, er man vel nødt til å forholde seg til det, eller er man ikke det?
Inge Lønning (Høyre), 2002-02-28:
Først en kort merknad til de to forslag som er tatt opp av representanten Sandberg. Det er både overfor representanten Sandberg og Fremskrittspartiets parlamentariske leder gjort klart hva som er Høyres oppfatning av disse forslagene, uansett ordlyd, nemlig at de etter sin art er typiske oversendelsesforslag. Hvis Fremskrittspartiet ønsker å endre dem til oversendelsesforslag, er saken helt grei. Hvis de insisterer på votering, kommer Høyre til å stemme imot. Så en liten bemerkning til enkelte av de litt overraskende trekk i dagens utenriksdebatt. Stort sett har den ikke budt på de helt store overraskelsene når det gjelder standpunkter, men på et par punkter har det vært noen overraskende innslag. Det er litt overraskende at SV plutselig har fått en rørende omsorg for NATOs «out of area»-operasjoner. Det må jo sies å være en ny linje fra SVs side, og den er det grunn til å hilse velkommen. Det vil være lovende hvis SV akter å følge opp det fremover. Det er også interessant å notere seg at SV har en like rørende omsorg for amerikansk våpenindustri, til tross for at SV under tiden later til å mene at USA også er i krig. Det som er den aktuelle situasjonen når det gjelder de panservernrakettene som Dagbladet har vært opptatt av å avfyre de siste dagene – med relativt mye støy – er at det foreligger en konkurransesituasjon mellom et amerikansk gigantfirma og et tysk firma. Også det er en litt overraskende ny form for omsorg fra SVs side. Senterpartiet har brukt det meste av denne utenriksdebatten til å snakke om EUs barnematdirektiv. Med all respekt for sakens viktighet må man vel si at det finnes større utfordringer i dagens verden enn anvendelsen av EUs barnematdirektiv i Kongeriket Norge. Siden Senterpartiet har blåst seg opp til de helt store retoriske høyder og snakket om barnehelse – tidligere har det stort sett vært folkehelsen det gikk utover, bl.a. når det gjaldt veterinæravtalen – må det være tillatt å spørre hvor det er blitt av korttidsminnet i partiet. Det er ikke svært lenge siden Senterpartiet selv satt i regjering, basert på EØS-avtalen. Og Senterpartiet lot seg med åpne øyne – må man formode – overkjøre når det gjaldt veterinæravtalen, som visstnok etter Senterpartiets oppfatning hadde mye større rekkevidde enn det direktivet man snakker om nå. Man nøyet seg med at noen av Senterpartiets statsråder tok dissens i regjeringen. Det må være tillatt å spørre om korttidsminnet i Senterpartiet er blitt så kort at man har lagt bak seg enhver erindring om at man har delt regjeringsansvar med noen, og derunder også ansvaret for norsk utenrikspolitikk. Særlig overraskende er det når saken fra Senterpartiets side prosederes av en som var statssekretær i angjeldende regjering, og dermed hadde et særlig sterkt medansvar for det den daværende regjering gjorde, nemlig å tilpasse Norge til EUs politikk på stadig flere områder i kraft av nettopp den EØS-avtalen som Senterpartiet nå visstnok skal være prinsipiell motstander av. Den motstanden har altså ikke vært så prinsipiell at man ikke var i stand til å regjere på grunnlag av EØS-avtalen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Den viktige endringen som ble gjort i forretningsordenen når det gjaldt høringene, var for å få åpenhet, og det er det prinsippet det er uhyre viktig å holde fast ved. Når det gjelder hvordan man praktisk skal tillempe dette, må man ta hensyn til at Stortinget er nødt til å ha måter å avholde både møter og høringer på som gjør det praktisk mulig å gjennomføre arbeidet vårt på en seriøs og ordentlig måte, og uten å bruke ufornuftig lang tid. Jeg ønsker å starte slik for å slå fast at for SV er det åpenheten i høringene som er viktig, og det ønsker vi å holde fast ved. Derfor reagerer jeg også – i likhet med andre her – litt på Lønnings ordbruk når han snakker om degradering av Stortinget når man holder åpene høringer parallelt med f.eks. møter i Stortinget. Jeg finner ingen reell begrunnelse for en slik argumentasjon. Jeg kan forstå at noen mener at dette ville vært et flott system, men med den praktiske erfaringen som i hvert fall jeg har, måtte vi utvide døgnet med mange timer og uka med noen dager hvis vi skulle få dette til å gå i hop. SV kommer til å slutte seg til flertallsinnstillingen fra Presidentskapet. Jeg vil også anbefale SVs gruppe å støtte forslaget fra Senterpartiet, fordi det er med på å gi Presidentskapet en mulighet til å fravike det systemet som skal være hovedmåten å ordne dette på, i de tilfeller der det viser seg at det praktisk ikke lar seg gjøre å gjennomføre Stortingets arbeid innenfor de tidsrammer som er satt. Derfor mener vi det ikke bør være noen stor fare i å gi Presidentskapet, som nå har signalisert en forholdsvis restriktiv holdning til dette, en slik mulighet til sjøl å vurdere om det vil være riktig av hensyn til Stortingets arbeid å gi en slik åpning i perioder av året da det er trangt om møteplass og møterom.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Jeg synes det er et langt større tankekors at SV kan innta forskjellige standpunkter fra dag til dag og ikke bli tatt på den utenrikspolitiske debatten, og det er på grunn av det jeg sa innledningsvis, at man nå nettopp forholder seg fra sak til sak og uten noen indre sammenheng. SV var av dem som sterkt tok til orde for at man ikke skulle gå til militæraksjon i Afghanistan, nettopp fordi det ville styrke Taliban-regimet. Så gikk USA til aksjon, Taliban-regimet falt, og jeg tror vi i ettertid kan se at det var helt nødvendig at noe ble gjort, og at man ikke kunne forhandle seg fram til en løsning med et slikt regime. Og så glemmer man bare alt det som ble sagt, og så blir neste sak da å gå til angrep på USA. Jeg for min del tror det er nødvendig med en indre sammenheng i det vi holder på med. Vi som støttet at det var nødvendig å gå til militær aksjon i Afghanistan, vi kan med stor ro, og etter min oppfatning med relativt stor autoritet, føre diskusjon med USA om hva som bør være oppfølgingen av dette. Jeg mener at det var det Jan Petersen gjorde: å komme med norske synspunkter på hvordan man bør forholde seg til Irak, eventuelt til Iran og andre. Det er etter min oppfatning helt nødvendig at vi gjør, og jeg er helt overbevist om at USA også respekterer at vi har en slik fornuftig dialog. Men vi hopper ikke fra sak til sak, og vi er nødt til å føre en utenrikspolitisk linje som kan holde over tid. Det mener jeg lå i Jan Petersens innlegg, og jeg deler den oppfatning som han der hadde.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Svaret på dette er vel egentlig at den beskrivelse som Inge Lønning nå gir, ikke er riktig. Det er stort sammenfall mellom det den forrige regjering sa om de helt konkrete utfordringer vi nå står i som EØS-land i forhold til EU, og det som den nye regjeringen har lagt fram – det er stort sett det samme. Men vi skrev jo inn i europameldingen at det var nødvendig å ha handlefrihet til å analysere det større spørsmål, nemlig om Norge igjen skulle ta opp spørsmålet om medlemskap i EU, og at det kunne bli nødvendig å få dette på dagsordenen i inneværende stortingsperiode. Og det må være lov å informere om at det var faktisk jeg som tok initiativet til at dette ble programfestet av Arbeiderpartiet på vårt landsmøte. Det ble enstemmig vedtatt og står i vårt program, og det ble ført inn i den europameldingen. Så her foreligger det en ganske stor forskjell. Vi sier at det kan bli nødvendig at vi på nytt analyserer vårt forhold til EU. Det kan oppstå situasjoner, til og med situasjoner som vi i dag ikke kjenner, som kan gjøre det nødvendig. La meg spørre: Hvis f.eks Island plutselig skulle søke om medlemskap, har det ingen betydning for oss, som Europas største fiskerinasjon? Er det da slik at vi ikke kan ta det spørsmålet opp til ny drøfting, fordi da vil den nåværende regjering begå selvmord? Berlinmurens fall var en stor overraskelse for de fleste, og de fleste mente at det ikke ville inntreffe. Og da er jeg av den oppfatning at vi bør ha en viss åpenhet for at det kan komme nye overraskelser i inneværende stortingsperiode som gjør det nødvendig å ha handlefrihet, og det ble formulert av den forrige regjering.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Jeg er i høyeste grad åpen for at vi på visse områder kan ha en handlefrihet i utenrikspolitikken som vi kanskje ikke hadde hatt hvis vi var medlem av EU. Det er nødvendig å tenke gjennom det hele tiden. Nå nevnte representanten Jacobsen Zimbabwe, og det kan være et poeng. Men hele tiden er vi nødt til å drøfte hvor det er vi får størst innflytelse. Og uavhengig av om vi er medlem av EU eller ikke, er det helt åpenbart for meg at skal vi ha innflytelse over de store spørsmålene i verden, så må vi gå veien om å snakke med EU, ha en dialog med EU. Det dreier seg om alt fra finansiering av bistand til situasjonen i Midtøsten. Hva hadde man kunnet utrette på Balkan uten at EU hadde vært et samlende politisk instrument for Europa? Hva slags jobb kunne vi ha gjort der uten et tett og godt samarbeid med EU? Det er nødvendig å tenke to tanker samtidig. Jeg har lyst til å understreke at Jacobsen har et poeng, og så lenge vi er utenfor EU, er det klart at vi bør benytte det fortrinnet vi kan ha i den stillingen. Men jeg vil ikke anbefale at Norge satser alle sine utenrikspolitiske kort på det, for da kan vi komme til å tråkke på vesentlige interesser som Norge har i det utenrikspolitiske. Alt i alt: Når det snakkes om at små stater kan komme i klemme, så viser vel situasjonen det omvendte, at EU nettopp er talerøret for de små og for minoritetene, for de diskriminerte i Europa, enten det er i Tyrkia, Jugoslavia, Ungarn eller andre steder. Bare se på dem som nå skal tas opp, hvilke krav som stilles fra EUs side.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Jeg må først bare si at det ikke kan være riktig at det ikke er en millimeters forskjell i de operative grepene når det gjelder Europa-politikken, mellom den forrige regjering og den nåværende. Det er et faktum at Arbeiderpartiet mente at man burde ha en handlefrihet i denne stortingsperioden til å analysere vårt forhold til EU på nytt, og hvorvidt man skulle søke om medlemskap på nytt. Det lå også en mulighet for å kunne gjøre det mot slutten av stortingsperioden. Det er et veldig viktig operativt grep som den nåværende regjering ikke har. Ellers vil jeg benytte anledningen til å spørre utenriksministeren om hans holdning til dette med globalisering. Jeg gjør det med referanse til en tidligere debatt her i salen da jeg var utenriksminister, og daværende parlamentarisk leder i Høyre, Jan Petersen, kommenterte at jeg hadde hatt positive kommentarer til Attac-bevegelsens forslag. Han sa da: «Jeg legger merke til at utenriksministeren fra tid til annen er ute og flørter med antiglobaliseringskreftene. Hva han nærmere legger i dette med styring av markedskrefter, er jeg ikke sikker på. Sannsynligvis ramles det mye med tomme tønner, men det er jo den type musikk man liker å høre på venstresiden, og hvis han begrenser seg til å høre ramle med tomme tønner, er jeg fornøyd.» Jeg lurer på om det er noen sammenheng mellom det at han ikke i sin redegjørelse tok opp spørsmålet om det som kommer høyere og høyere opp på den internasjonale dagsordenen, nemlig spørsmålet om globale tiltak for å regulere de globale markedskreftene, som f.eks. globale skatter, og den uttalelsen som han kom med her som parlamentarisk leder. Hva mener Jan Petersen som utenriksminister om sine uttalelser som parlamentarisk leder om de ramlende tomtønnene?
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Jeg er for så vidt enig i det som Jan Petersen sa, at spørsmålet om globaliseringen og Norges forhold til den dreier seg om hvordan vi ruster oss her hjemme til å møte den. Det er ikke spørsmål om å beskytte seg mot den, men å delta i den på en fornuftig måte. Det er jeg helt enig i. Men globaliseringsdebatten dreier seg ikke bare om hvordan vi selv klarer oss. Det viktigste er jo hvordan andre klarer seg. Og da kommer spørsmålet om global fordeling opp. Jeg er også enig i det som Jan Petersen sa, nemlig at frihandel er svært viktig. Handel har løftet hundrevis av millioner mennesker ut av fattigdom. Men skal de fattige landene kunne delta i denne frihandelen, må de være i stand til det. Og da kommer f.eks. slike spørsmål som finansiering av Verdensbanken og Det internasjonale pengefondet opp, for å understøtte de fattige landenes mulighet til å være med i den frie handel. I den forbindelse må man se på slike forhold som globale skatter for å finansiere de globale institusjonene. Og det er det jeg spør om: Hvordan forholder utenriksministeren seg og Høyres leder seg til det? Det dreier seg om regulering av finansmarkedene. Det er vel anerkjent langt utenfor venstresidens rekker at de uregulerte finansmarkedene ikke er frie, fordi de fører til feilallokering, de fører til opphoping av kapital, og det blir slett ikke så frie markeder som det man tror. For øvrig mener jeg at det er bedre å drømme enn ikke å ha noen drømmer. Det å drive politikk er jo å forsøke å bevege verden framover. Da må noen presse på, istedenfor å sitte og vente. Jeg synes Jan Petersen til dels var på rett spor i sitt innlegg. Det var bedre enn det jeg hørte i den debatten der han var parlamentarisk leder. Men han falt tilbake da han kom med uttrykket «såkalt å styre markedskreftene». Det er jo nettopp det man prøver på. Det er flere enn venstresiden som vil styre markedskreftene, og jeg synes Jan Petersen skal legge vekk ordene «såkalt å styre». Det dreier seg om å styre.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Statsministeren nevnte selv at han skulle dra på FN-konferansen om finansiering av utvikling. Det er veldig bra. Spørsmålet er: Hva reiser han dit med? Det foreligger nå et utkast til sluttdokument for konferansen som er svært vagt og uforpliktende. Det er ingen bindende mål for opptrapping av bistanden. Det er ikke noe om globale skatter. Det er ikke noe om f.eks. regulering av skatteparadiser, som er et stort problem. Utenriksministeren sa ikke noe i sitt innlegg om hvordan Regjeringen forholder seg til dette, dvs. han avviste blankt muligheten for å etablere såkalte globale skatter – f.eks. skatt på valutahandel og skatt på våpenhandel – både for å finansiere de globale institusjonene for å få til utjamning og for å redusere det vi ikke vil ha, nemlig spekulasjon med valuta og våpen. Så mye handel med våpen som vi i dag har, er det et stort globalt problem, og et enormt problem for alle de fattige landene. Jeg vil spørre statsministeren: Er det Regjeringens politikk at den ikke vil arbeide for slike globale skatter på finansieringskonferansen, som snart skal avholdes? Jeg har også lyst til å spørre statsministeren om holdningen til selve globaliseringsspørsmålet og til styring av de globale markedskreftene. Utenriksministeren har i dag igjen bekreftet at det ikke er behov for styring av markedskreftene. Han sier at de som vil dette, og som har konkrete forslag til det, ramler med tomme tønner. Jeg vil høre hva statsministeren mener om akkurat dette.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Jeg forstår det slik at statsministeren har fått Høyre til å gå vekk fra det uforsvarlige, som er at et av verdens rikeste land skulle begynne å kutte i bistanden, mot at han selv har gitt opp å kjempe for det nødvendige, som jeg er overbevist om kommer på den internasjonale dagsorden mer og mer: globale finansieringsordninger for de globale institusjonene. Nå sa statsministeren at skatt på valutahandel er en idé som ikke har fått gjennomslag, og som derfor bør legges vekk. Det er en merkelig uttalelse, for det er ikke lenge siden forbundskansler Schröder i Tyskland og statsminister Jospin i Frankrike nettopp bestilte en utredning om dette spørsmålet i EU-sammenheng for å se om man kunne gå videre på det. Når en først har kommet til det stadiet – etter mange års kamp – oppgir den norske regjering, som har kjempet for og talt for dette lenge, hele ideen. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at statsministeren gjør noe slikt, og jeg har lyst til å si: Selv om det ikke skulle være mulig å få til dette nå – og det er det ikke – er det viktig at noen fortsetter å snakke om det, fordi det bl.a. kan tvinge fram debatt om andre former for globale finansieringsordninger og globale skatter. Jeg har lyst til å spørre statsministeren: Betyr det han nå sa, at den nåværende regjering prinsipielt sett ikke ønsker former for global beskatning for å finansiere FN og de globale institusjonene? Jeg synes det nå er urovekkende hvordan Kristelig Folkeparti beveger seg vekk fra den tenkningen og for så vidt også den konkrete politikken man har hatt på disse områdene mens man var i opposisjon. Jeg håper ikke at man har hørt for mye på Høyre i disse spørsmålene, for her har Høyre vært et slags ytterparti, ikke bare i denne salen, men også i forhold til den internasjonale debatten som har vært ført om disse spørsmålene.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Det har tradisjonelt vært bred enighet mellom Arbeiderpartiet og Høyre i utenrikspolitikken. Det har i all hovedsak, tror jeg, vært av det gode. Hendelsene den 11. september rokket naturlig nok ikke på dette. Imens ble avstanden til SVs utenrikspolitikk stadig klarere. Etter utenriksministerens redegjørelse tirsdag ble han nærmest omfavnet av SVs leder Kristin Halvorsen for sin advarsel til USA. Mitt spørsmål til representanten Jagland er om han er enig i Petersens advarsel til USA i relasjon til Irak, og i så tilfelle om han synes det er et dilemma at SV så hjertelig applauderer, særlig med tanke på SVs holdning til den kamp som hittil har vært ført mot internasjonal terrorisme.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Høyre har historisk vært positiv til frihandel, og slik jeg ser det, er det et positivt trekk ved partiet. For tiden pågår det en debatt om handel med fisk og landbruksprodukter til EU. Enkelte organisasjoner knyttet til fiskerinæringen har ønsket en kobling mellom fiskeri- og landbruksforhandlingene for å oppnå best mulige vilkår for handel med fisk. NHOs direktør, Finn Bergesen, har støttet dette. En slik kobling kan gi mindre regulering og proteksjonisme for landbruket, men det bør antakelig være en positiv gevinst for Høyre. Mitt spørsmål er da: Vil Høyre bidra til en slik kobling i forhandlingene om fisk og landbruk med EU?
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Fremskrittspartiet har meninger om Europa og vil gjerne delta i en europapolitisk debatt. Vi synes det er helt naturlig at vi forholder oss til Europa og de endringer som skjer der. Når det gjelder medlemskapsspørsmålet, er det veldig greit. Fremskrittspartiet har programfestet vår holdning for denne fireårsperioden, og det er klart at vi ikke støtter noen søknad om medlemskap i EU i denne perioden. Så får de endringer som nå skjer, og den programbehandling Fremskrittspartiet skal ha frem mot neste stortingsvalg, avgjøre hvordan vi vil forholde oss til det. Men vi er klinkende klare på – som Blankenborg også riktig sa – at dette er et spørsmål som folket skal avgjøre. Samtidig er det viktig at vi har en pågående debatt, og den debatten vil vi delta i, uten at vi på den måten ser det som politikernes viktigste oppgave i denne saken å legge føringer på hvordan folket skal bestemme. Men for denne fireårsperioden er vi veldig klare: Vi sier nei til en ny søknad nå.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Til det siste: Jo, selvfølgelig er vi det, vi er nødt til å forholde oss til det som skjer. Nå føler vi allikevel at uavhengig av det, er ikke et eventuelt norsk medlemskap i EU en type hastesak – nå har det skjedd en endring, og da hopper vi på toget – det må skje etter en forutgående grundig debatt. Derfor er vårt standpunkt i denne fireårsperioden veldig klart og greit, og noe som jeg er veldig komfortabel med. Når det gjelder forholdet til Irak og sanksjoner og eventuelle aksjoner, er det riktig at USA overhodet ikke har konkludert. Det jeg prøvde å påpeke, var at utenriksministerens uttalelse satte oss i en form for tvangstrøye, hvor vi allerede nå konkluderte med at om USA skulle finne ut at det var aksjoner man fant det riktig å gå til, ville vi nærmest ha sagt nei på forhånd. En slik uttalelse fant jeg unødvendig. Man kunne ha avventet den debatt som foregikk, og – selvsagt i de fora man møter amerikanerne – fremsatt vårt syn på saken og fått de opplysninger fra amerikanerne som de måtte ønske å diskutere med oss, og vi måtte ønske å diskutere med dem. Så det var tidspunktet for denne uttalelsen – jeg har ikke gått til forsvar for noen aksjoner mot Irak nå, men vi skal ikke avvise det, så lenge det er en del av en debatt hvor bl.a. USA er ledende.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Fremskrittspartiet og undertegnede har ikke tatt til orde for noen bombing, og jeg redegjorde for hvordan vi så på utenriksministerens uttalelse, i mitt forrige svar. Når det gjelder bombing som virkemiddel, er det et ekstremt virkemiddel man benytter i helt spesielle situasjoner. Vi opplevde det i konflikten med Taliban-regimet i Afghanistan. Den gang syntes det å virke som om det var rimelig vellykket, uten at det var ønsket og det virkemidlet man helst ville foretrekke, men det var et nødvendig virkemiddel. SV ønsket ikke da å være med på bombing. Så vi forstår at vi er uenige om bombing som et virkemiddel generelt. Nå skal ingen prøve å få meg til å si at vi ønsker å bombe Irak – det vil jeg ikke være med på – men vi ser det som helt klart at vi nå får følge den utviklingen og den debatt som skjer, og holde de muligheter som måtte være der, åpne, for formålet må jo være å få endret den situasjonen som er i Irak – for befolkningen i Irak, for nærområdene og for tryggheten og stabiliteten i området. Og det å ekskludere alle muligheter på forhånd finner vi noe underlig.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-02-28:
Jeg vil understreke det som for så vidt er sagt her, at det har vært stor støtte for Regjeringens arbeid etter aksjonene 11. september. Vi har vært fornøyd med hovedtrekkene i Regjeringens utenrikspolitikk. Så tilbake til det jeg tok opp og vil utfordre utenriksministeren på. Presset på Irak er viktig. Det understreker utenriksministeren, og jeg er enig i at utenriksministeren har vært tydelig på hvilket regime man har i Irak. Men skal presset virke, må det være samlet, det må være stort, og det må ha tyngde. Ett pressmiddel, og det nevnte også Lilletun i sitt innlegg, kan jo være trussel om aksjoner. Kanskje har man sett noe bevegelse etter at man fra amerikansk hold nevnte dette. Mitt spørsmål blir om ikke utenriksministeren ser at hans advarsel mot aksjoner svekker presset mot Saddam Hussein og gjør det mulig for Bagdad å splitte alliansen av land som ønsker en endring, og om vi ikke burde avventet å tilkjennegi eventuelt norsk syn på aksjoner inntil vi hadde fått det mer dokumentert hva som var ønskelig å gjennomføre fra amerikansk side.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Det er godt at vi kan medverke til debatt mellom Framstegspartiet og Arbeidarpartiet. Til det vil eg berre seie at i SV hoppar vi ikkje frå sak til sak, men vi er konsekvent kritiske til bomber som løysingsmiddel i krig. Men så til hovudinnlegget til leiaren i utanrikskomiteen. Eg synest han gjorde god greie for utviklinga i Europa etter Berlinmurens fall. Det er også ei anna side ved dette. Det har kome fram at Noreg på ulike måtar kan spele ei sentral rolle også utanfor EU. Vi ser jo dette ikkje minst i den krisa som no oppstod i Zimbabwe, der Noreg hadde ei meir fristilt rolle og på ein måte kunne ta over EU si rolle. Ser utanrikskomiteens leiar desse positive sidene ved å stå på ei meir sjølvstendig linje, altså utanfor Europaunionen? Representanten Jagland var også innom dette med eit tettare samarbeid mellom EU, Russland og USA. Då kan det jo vere at andre små land enn Noreg kjem i ei slags klemme. Kan vi med dei enorme ressursane vi har, med ei meir fristilt rolle, representere land som enkelte vil seie ikkje eingong er land, f.eks. Tsjetsjenia? Kan vi bidra der i forhold til ein del folk og ein del land som prøver å kjempe for sin nasjonalstat, som vi har veldig gode tradisjonar med?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Ingen gleder seg meir enn SV og eg over at Taliban-regimet fall fortare enn det vi trudde; det er ei av dei største gledene eg har opplevd. Det fikk i alle fall krigen ned på eit nivå som eg skildra i innlegget mitt. Krigen er på langt nær over, men ein fekk i alle fall nivået ned. Så er spørsmålet om amerikansk militær maktbruk er verre enn annan militær maktbruk. Nei, sjølvsagt ikkje. Det som er problemet med krigen mot terror som vi har i dag, er at det i skuggen av krigen mot terror foregår enorme overgrep, ikkje minst hos vår stor nabo i aust, Russland – det dei gjer mot det tsjetsjenske folket. Der skal eg vere med på at eg har forsømt meg, for hadde amerikanarane gjort noko liknande som det russarane gjer i Tsjetsjenia, så hadde det gått eit demonstrasjonstog herfrå til Molde, der eg bur. Så eg er einig i at proporsjonane ikkje alltid er der, men media set ein dagsorden som ikkje engasjerer oss like mykje. Tysklandsbrigaden var vel det første Noreg bidrog med etter krigen. Så har vi hatt NATO-debatt, vi har hatt EU-debatt osv. SV har valt å stå utafor. Vi er også skeptiske til ESDP, men vi gjekk ikkje imot det då det var oppe i fjor. Vi er veldig skeptiske til hovudmålsetjinga – det som går på ein såkalla «out of area»-strategi, som nettopp gjev oss moglegheit til å operere heilt andre stader. Nettopp der ønskjer vi at FN skal kunne ha eit mandat. Men vi ser at det å ha eit forsvar, altså vere innretta på å forsvare eige territorium, og ikkje drive «out of area»-verksemd, er det viktigaste.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Eg må innrømme at eg for så vidt ikkje har skjønt spørsmålet heilt. Eg kan ikkje med min beste vilje sjå at vi har sagt noko i det heile som kunne tyde på at vi ikkje vil at Noreg skal ha ei meklarrolle. Det er nettopp det vi har understreka mange gonger, at det kan vi ha trass i at vi har valt ein del andre alliansepartnarar enn det andre land har gjort. Eg kan forsikre representanten Vallersnes om at SV skal støtte opp om alle moglegheiter Noreg har til å bidra i form av fredsmeklarrolla.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Afghanistan treng sjølvsagt ro, og Afghanistan treng òg ein masse bistand. Det er ikkje pengar det står på, så der skal ikkje Framstegspartiet vere redde. Dei var veldig ivrige i fjor haust, då ville dei ha inn 500 mill. i staden for 200 mill., eller kva det var. Så til dette med narkotika og korleis ein skal få bukt med den. Vi i SV trur at den einaste måten å få bukt med narkotikadyrking på, er å få eit meir rettferdig handelssystem i verda. Vi trur t.d. at UNCTAD, som er FN sin handelsorganisasjon, kan kome inn her. Vi kan begynne å snakke om å få minsteprisar på kaffi, bananar, te osv., slik at ein kan lokke småbøndene over til å produsere det dei sjølve vil produsere, nemleg vanlege landbruksprodukt, i staden for å produsere narkotika. Gode forsøk på dette i triangelet i Asia har vist at dette verkar. Så til dette med fangane på Cuba. Der ser vi jo heilt klart at USA var villig til å ta imot litt kritikk. Dei godkjende at Taliban-soldatar var «prisoners of war», krigsfangar, mens al-Quaida-folk ikkje var det. Det nyttar å presse dei. Så trass i det representanten Stensaker seier, hørte USA; dei var villige. Dei følgde ikkje tråden heilt ut, men var med eit stykke på veg. Ei eventuell samanlikning mellom fangane på Cuba og dei i Rwanda ser eg ingen grunn til å ha, det er to heilt forskjellige verder. Eg kan forsikre Stensaker om at vi også er villige til å vere med og kritisere andre enn USA.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-02-28:
Det er vel litt for tidleg å seie noko om kva som var riktig eller gal militærstrategi i Afghanistan. Det vi veit i forhold til å ta Osama bin Laden, er at det enno ikkje har vore vellykka. Eg skal ikkje ta nokon lang diskusjon på det, men eg registrerer at utanriksministeren unnlèt å kommentere den prekære humanitære situasjonen som er i Afghanistan. Eg ville veldig gjerne at han skulle ha sagt litt om det, om auka mengd flyktningar, ungar som heilt klart har mykje dårlegare forhold enn før, og gjerne også litt om det USAs general Myers seier. Han seier rett ut at krigen er knapt begynt, og at dette vil bli ei langvarig sak. Så litt om at utanriksministeren har åtvara USA mot aleinegang og militære operasjonar mot Irak. Irak er jo eit av landa i den av George W. Bush såkalla vonde akse. Iran og Nord-Korea er også med i denne vonde aksen. Eg vil spørje utanriksministeren om det på ein måte blir ein slags ny kald krig mot dei to andre landa også – eller korleis tenkjer utanriksministeren å takle dette?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Inge Lønning avslutta innlegget litt før konklusjonen kom, for då reiste presidenten seg. Han slutta med å varsle dei klare konklusjonane på det dilemmaet som Norge har plassert seg i. Eg tilbyr eit par minutt ekstra for å kunne trekkje konklusjonen som vart varsla frå Inge Lønning. For ut frå innleiinga i innlegget hans fekk eg inntrykk av at det avtaleverket som Norge har – EØS-avtala, Schengen-avtala osv. – er tilstrekkeleg for Norge. Eller den andre tolkinga ut frå innleiinga kan vere at regjeringspartia vil gå inn i ei vurdering og trekkje ein klar konklusjon, revurdere Norges forhold til EU i løpet av denne stortingsperioden, og at det skal skje i all venskapelegheit. Eg er ikkje heilt sikker på kva som eigentleg er konklusjonen i Inge Lønnings innlegg, om han berre varslar at denne konklusjonen kan kome i løpet av perioden, og at det vil vere ein venskapeleg debatt i Regjeringa som vil føre til at Regjeringa også kanskje kjem ut med ein klar konklusjon om å revurdere Norges forhold til EU, eller eventuelt å la vere, eller om Inge Lønning allereie no har ein klar konklusjon på dette spørsmålet. – Presidenten gir vel ordet til Inge Lønning, slik at vi får konklusjonen.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Representanten Høglund presenterte kanskje Framstegspartiets europapolitiske plattform da han tok opp problemet med koplinga mellom fisk og landbruk. Men eg går ut frå at partiet har ei breiare plattform å stå på enn som så i Europa-politikken. Dei fleste partia presenterte ei form for plattform i fjor da Europa-meldinga vart drøfta. Det gjorde kanskje også Framstegspartiet gjennom representantane Gundersen og Danielsen, men det var jo ein tvilsam suksess. På andre område er eg litt usikker på om det som da vart sagt, framleis gjeld. Deira konklusjon enda opp med at Norge bør kjøpe fly i USA, og av det blir det heller ikkje veldig mykje av ei europapolitisk plattform. Andre gonger har eg høyrt at partiets leiar nærmast har abdisert med omsyn til å ha meiningar om EU, fordi det er ei sak som ein skal overlate til folket i folkeavstemming, noko som ein naturlegvis skal ha. Men dersom ein er oppteken av leiarskap, kan det også vere viktig å seie noko om kva ein faktisk meiner. Her har vi høyrt i dag – og også tidlegare – at enkelte meiner at det skjer så store endringar i Europa at det kan bli nødvendig å ta opp Norges forhold til EU på nytt, og eventuelt leggje saka ut til ei ny folkeavstemming. Kan Morten Høglund på vegner av Framstegspartiet, og ikkje på vegner av seg sjølv, seie om det også er ei plattform som Framstegspartiet står på, nemleg at Framstegspartiet også vil bidra til at vi kan få fram den typen analyse, og eventuelt på grunnlag av den trekkje den konklusjonen at det kan bli aktuelt å forandre Norges forhold til EU, og at Framstegspartiet aktivt vil delta i ein slik debatt? Eller abdiserer framleis Framstegspartiet med omsyn til å ha meiningar om dette?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Dersom ein foreslår at eg skal ha yrkestittelen replikant etter denne debatten, skal eg vurdere det. Det var mange gode sider som kom fram i det innlegget som vart framført, og eg er heilt samd i alt som vart sagt om den humanitære situasjonen, behovet for bygging av sivilt samfunn og det å avhjelpe nøden – både fordi det faktisk er viktig i seg sjølv, og fordi det er viktig for å førebyggje nye konfliktar. Men vi veit at SV er svært skeptisk til bruk av militære middel for å oppnå politiske mål. Når det gjeld Afghanistan, forstår eg at dei var imot aksjonen og for resultatet, og det er for så vidt ei grei haldning. Men det er særleg amerikansk militær maktbruk dei ser med stor bekymring på, og det kan det også vere god grunn til. Eg veit at dette partiet er imot NATO. Vi får ein eigen NATO-debatt seinare, så der får vi handtere spørsmålet om utviding av NATO. Men det foregår også eit tettare samarbeid i Europa om militære spørsmål, og eg er ikkje heilt sikker på kva SV har for haldning i dette. Støttar dei det som er det store fleirtalets linje om at det er positivt at Europa har samarbeidd tettare innafor NATO, naturlegvis, men då med utgangspunkt i ein europeisk dagsorden, om både forsvarspolitiske og tryggleikspolitiske spørsmål? Ønskjer SV at dette skal skje, eller ønskjer SV faktisk ei renasjonalisering av forsvaret i Europa, slik at ein slepp denne samordninga under ein NATO-paraply, eventuelt under ein EU-paraply? Er det noko betre bidrag til den internasjonale tryggleiken? Gir det eit betre utgangspunkt for å slå ned på situasjonar som dei ein hadde i Afghanistan, eller for så vidt den vi såg i Kosovo, der SV støtta aksjonen?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-02-28:
Eg deler representanten Hagas bekymring for manglande internasjonal vilje til å kjempe mot fattigdommen. Men eg vil tilbake til Europa, som også Haga var inne på. Senterpartiet krev jo stadig at andre skal gå inn i prinsipielle debattar om betydninga for Norge og for Europa om EU går i ei føderal eller konføderal retning. Senterpartiet meiner at EU er eit problem uansett, og at Norge i det heile ikkje skal bli medlem der uansett, fordi det er udemokratisk og sikkert òg av andre grunnar. Men når Senterpartiet krev ein slik prinsipiell debatt om utviklinga i EU og konsekvensar for Norge og for Europa, vil eg gjerne høyre eit prinsipielt svar frå Senterpartiet om dei skulle få gjennomslag for sitt syn, som må vere at EU ikkje eksisterer. Senterpartiet samarbeider jo med andre i Europa som er imot EU-medlemskap. Og om ein skulle få gjennomslag for det i alle land, blir det jo ikkje noko EU. Kva blir konsekvensane for Norge og for Europa om Senterpartiet skulle få gjennomslag for sitt syn om å avvikle EU? Er det eit mål at ein ikkje skal ha Den europeiske union? Kva slags konsekvensar ville det få? Ver så snill ikkje å seie at det er eit uaktuelt spørsmål. Svar på det på den samme prinsipielle måten som ein stiller krav om prinsipielle svar på om EU skal gå i ei føderal eller ei konføderal retning. La oss gjere det til eit prinsipielt spørsmål om Senterpartiet skulle få gjennomslag for sin europeiske visjon i heile Europa.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Jeg må innrømme at jeg syns det blir på grensen til det patetiske når en hører på denne debatten mellom Arbeiderpartiet og Høyre om hvem som er mest EU-vennlig. Begges problem er jo for så vidt at flertallet av det norske folk ikke ville ha det produktet en ønsker å selge. En har prøvd å skremme det norske folk i kne to ganger tidligere, og det har ikke lyktes. Og det er ikke noe som tyder på pr. nå at det heller vil lykkes framover. Men så til taleren. Høyres ambisjon om norsk EU-medlemskap er velkjent. I lys av den meget omtalte sjølmordsparagrafen blir utenriksministeren svært tilknappet når det gjelder spørsmålet om EU. Jeg formoder at representanten Lønning kan være noe mer frittalende. Jeg vil derfor pirke litt i Høyres EU-syn. Det foregår to prosesser i EU av overordnet karakter. Den ene er utvidelsen av EU, og det er den vi snakker mest om i Norge. Den andre prosessen er fordypningen av unionen. Det snakkes veldig mye om spørsmålet om fordypning i unionen for tida, fordi det handler nettopp om hvilken union det er vi faktisk kommer til å se framover, og som vi skal forholde oss til. Det er betydelig uenighet innad i unionen om hvilken retning unionen skal ta. Så mitt spørsmål til representanten Lønning blir: Hvilket EU er det Høyre ønsker å melde Norge inn i? Er det det føderale EU? Er det et EU hvor nasjonalstaten fortsatt har betydelig rolle? Eller er det et flerhastighets-EU?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
I spørsmålet om godkjenning av EUs barnematdirektiv har Kristelig Folkeparti argumentert med at en ikke vil legge ned veto ut fra det man omtaler som en helhetsvurdering, men hovedsakelig, sies det, ut fra frykt for represalier fra EU-siden. En er ikke riktig sikker på hvilke, men en frykter motreaksjoner. Når det gjelder patentdirektivet derimot, har Kristelig Folkeparti sagt at de ønsker veto, tilsynelatende uavhengig av mulige motreaksjoner. Så mitt spørsmål til representanten Lilletun blir: Er det sånn at Kristelig Folkeparti ikke frykter motreaksjoner fra EU med hensyn til patentdirektivet, eller er det sånn at Kristelig Folkeparti er modig nok til å be om veto når det gjeld patentdirektivet, fordi en vet at en vil bli overkjørt av Høyre i regjering i den saken?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Jeg takker representanten Blankenborg for spørsmålet. Mitt svar er at jeg ikke har til hensikt å gå inn i den debatten, fordi det representanten Blankenborg legger opp til, er en fullstendig hypotetisk debatt. Det er ingen ting som tyder på at noe EU-land har til hensikt å bidra til å legge ned Den europeiske union. Så dette er fullstendig hypotetisk. Det er en totalt uinteressant problemstilling. Men en meget reell problemstilling er i hvilken retning EU som organisasjon skal utvikle seg i. Det er en problemstilling som er meget omdiskutert på det europeiske kontinent, og den handler om meget fundamentale spørsmål. Og det er den debatten – en reell debatt om en reell utvikling i unionen – som vi ønsker å få ja-sida i Norge med på, og som det dessverre ikke er mulig å få noen som helst ut på banen på.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-02-28:
Senterpartiet ser det som positivt at vi utvikler en krisehåndteringskapasitet i Europa. Det er mange måter den krisehåndteringskapasiteten kunne ha vært organisert på. Nå var det faktisk i EU man startet med å utvikle den kapasiteten, og det tar vi til etterretning fra norsk side. Også med utgangspunkt i Senterpartiets politikk har vi vært innstilt på å bidra konstruktivt i forhold til denne krisehåndteringskapasiteten. Hvor langt EU skal gå i å utvikle militær slagkraft per se, er jo et stort og fundamentalt spørsmål, som knytter seg direkte til hvordan forholdene skal være mellom USA og Europa innenfor rammen av NATO. Der opplever jeg at vi på langt nær er i mål i forhold til framtidig tenkning om det. Der må det gjøres et stort arbeid framover. Og som jeg var inne på i innlegget mitt, så aksentuerer situasjonen etter terroraksjonene, krisen/krigen – hva man kaller den – i Afghanistan, behovet for å ta den drøftinga. Jeg mener nok i forhold til østutvidelsen at ja-sida overdriver fundamentalt betydninga av EUs utvidelse som et fredsprosjekt. Senterpartiets syn er at i en tid hvor det stadig blir flere globale utfordringer, stadig flere globale fellesproblemer, er det de globale samarbeidsmekanismene man bør bidra til å styrke. Det er der hovedutfordringene ligger framover. Der ligger hovedutfordringene knyttet til miljø, der ligger hovedutfordringene knyttet til fattigdom, og derfor bør man i større grad sette inn den politiske energien på de globale samarbeidsmekanismene, snarere enn på de regionale.