trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Denne meldingen føyer seg inn i rekken av politiske saker som tar pulsen på – og har svar på – store framtidsutfordringer i Norge. Pensjonsreformen, uførereformen, Samhandlingsreformen og Nav-reformen er viktig og nødvendig bakteppe. Et overordnet mål for Arbeiderpartiet er å utjevne sosiale ulikheter i arbeidsliv, helse- og omsorgstjenester. Jobbstrategien og universell utforming er bl.a. virkemidler for å nå dette. Jeg vil likevel peke på en liten gruppe personer som har store utfordringer på omsorgsfeltet. Det er personer som har Huntingtons sykdom og deres ektefeller og barn. Det er en utfordrende progressiv lidelse, selvfølgelig i første rekke for pasienten, men også for ektefelle og barn – og ikke minst for omsorgsgivere. Norske Kvinners Sanitetsforening har i samarbeid med den offentlige pleie- og omsorgstjenesten utviklet kompetansenettverk i Nord-Norge, Vest-Norge, Midt-Norge og Øst-Norge, som pårørende og brukere er veldig fornøyd med. Jeg vil gjerne at Huntington-pasienter og deres pårørende i Sør-Norge også skal få et sånt tilbud, og jeg regner med at det er noe det skal jobbes videre med fram mot neste års budsjett. Så vil jeg berømme Sørlandet sykehus og alle kommunene på Agder. Der er det innovasjon. Det er nesten sånn at en ikke tror det. Nå er avtaler lagt på elektronisk samhandling mellom sykehus og alle 30 kommunene på Agder. Innenfor rus-sektoren ser man det når det gjelder Jegersberg gård, et rehabiliteringstiltak for rusavhengige der det private næringsliv, omsorgstjenesten – både i kommunen og behandlingsapparatet på sykehusene – og frivillig sektor er inkludert for å få en god rehabilitering og et individuelt opplegg til dem som er brukere der. Denne meldingen viser vei, og den viser at samarbeid og fellesskap vil heve pasientsikkerheten og kvaliteten både på både behandling, rehabilitering og omsorg. Jeg vil minne om at en forutsetning for å lykkes med de overordnede målene om utjevning av sosiale forskjeller, er å ha ekstra fokus på de gruppene som tallmessig er få – de med kroniske og sammensatte lidelser, somatiske, psykiske eller rusrelaterte, og deres barn. Disse gruppene blir eldre i dag enn for få år siden, og de har behov for omsorg og behandling – ofte i et livsløpsperspektiv. Jeg er helt overbevist om at den beste måten å gi trygghet til omsorgstrengende på også i framtida, er å sikre trygg, forutsigbar finansiering av tjenestene. Høyresidens løsning – skattekutt og kommersialisert privatisering – trekker fellesskapets verdier fra statsregnskapet til direktørers bankkonti, der overskudd ofte plasseres i såkalte skatteparadiser. Ikke er det nytt, og ikke er det godt, spesielt ikke for de grupper som trenger mest omsorg. Målene i omsorgstjenestene er like. Virkemidlene for å nå dem er imidlertid svært forskjellige.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Stortingsmeldinga Morgendagens omsorg er godt nytt, ikke minst for min generasjon. Det er faktisk dette vi har ventet på, vi som nå begynner å nærme oss en forhåpentligvis aktiv pensjonisttilværelse. Dette er en melding som bygger på forutsetninga at kommunene også i framtida skal ha ansvar for de kommunale helse- og omsorgstjenestene, og der staten må være en viktig bidragsyter for innovasjon og utviklings- og kompetansearbeid lokalt og regionalt. Stortingsmeldinga trekker opp viktige premisser for et aktivt samarbeid mellom kommunene og frivillig sektor og med familie, nært nettverk og det sivile samfunnet for øvrig. Det innovasjonsarbeidet som skal finne gode løsninger, må bl.a. fokusere på utforming og utprøving av nye modeller for framtidas institusjons- og boligløsninger, og på utvikling av gode hverdagsverktøy for at vi skal kunne mestre de daglige utfordringene. «Samarbeid» blir et nøkkelord når vi skal realisere de nye ambisiøse målene for dette viktige velferdsområdet, og vi må søke å hente ut det innovasjonspotensialet som finnes i næringsliv, forskningsmiljøer og andre nyskapende miljøer for øvrig. Regjeringspartiene mener, som flere representanter har vært inne på, at det offentlige skal ha ansvar for og drifte pleie- og omsorgstjenestene til befolkninga, med ideelle aktører og frivillig sektor som gode og viktige samarbeidspartnere. Det er kun en offentlig omsorgsmodell som kan sikre at alle ressursene vi setter inn, kommer alle pasienter og brukere til gode, at tjenestetilbudet er forutsigbart, og at ressursene fordeles rettferdig. Vi mener at erfaringene med utstrakt kommersialisering av pleie og omsorg viser at dette ikke gir bedre tjenester, at det ikke fremmer innovasjon, og at tjenestene heller ikke kan utføres billigere uten at det går ut over lønns- og pensjonsvilkår for de ansatte. Både i Sverige og i en del andre land ser vi at større og færre helsekonsern med adresse i skatteparadiser driver den konkurranseutsatte delen av pleie- og omsorgsfeltet. Det bidrar til at betydelige beløp bringes ut av landet uten at skatt betales, og det er en praksis som Arbeiderpartiet ikke ønsker at skal få fotfeste her hos oss. Noe av det viktigste vi kan gjøre for å styrke morgendagens omsorg, er å gi anerkjennelse til ideen om at menneskene har åndelige og kulturelle behov hele livet uansett livssituasjon, at vi er sosiale vesener som søker meningsfullt fellesskap, og at gode opplevelser, livsglede og livsmot er kvaliteter vi aktivt må bygge inn i de nye omsorgsløsningene. Vi kan se at dagens omsorg ikke har klart godt nok å motvirke ensomhet og isolasjon. Derfor trenger vi ikke bare nye ideer om fysiske og økonomiske verktøy, men også mer vidtfavnende tanker om hva det vil si å være et helt menneske i livets mange ulike faser.
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Meldingen Morgensdagens omsorg viser veg framover. Den presenterer gode ideer og spennende løsninger for folk, for ansatte og for samfunnet. Vi blir stadig flere eldre, og vi blir også stadig flere friske eldre. I takt med utviklinga ellers i velferdssamfunnet blir de eldre også mer kvalitetsbevisste på de tjenester de etterspør, og dette stiller nye krav til kommunene i deres rekrutterings- og ansettelsespolitikk. Helsesektoren – med alle de tusener av flinke folk som jobber der hver eneste dag – må i langt større grad snakkes opp, eller framsnakkes, for å kunne fange interessen til nye generasjoner helsearbeidere. En annen utfordring ligger i å rekruttere gutter som helsearbeidere. Her ligger det en stor uutnyttet reserve som vi framtida er helt avhengig av. Vi blir stadig flere eldre. Det er velferdssamfunnets kvalitetsstempel. Våre eldre pleie- og omsorgstrengende fortjener en aktiv omsorg av høy kvalitet. Noen av disse tjenestene ytes som hjemmebaserte tjenester, og for dem som ikke lenger kan bo hjemme, må vi sørge for å bygge et tilstrekkelig antall sjukehjemsplasser. Målet om 12 000 nye omsorgs- og sjukehjemsplasser i 2015 er godt innen rekkevidde. Enkelte kommuner har lagt de gamle ut på anbud. Ja, noen kommuner har sågar privatisert hele eldreomsorgen. I et tenkt tilfelle der alle sjukehjemsplassene i kommunen er privatisert, vil valgfriheten bli borte. La meg som eksempel tegne et bilde av en privatisert omsorgstjeneste hvor stoppeklokka har talt. Den har sagt 10 minutter til vask, 3 minutter til bleieskift, 6 minutter til påkledning, 15 minutter til frokost – et opplegg konkurranseutsatt gjennom et internasjonalt anbud, med påslag for ønsket profitt. Jeg ønsker frihet til å velge en kommunal tjeneste uten stoppeklokke, men styrt av helse-, pleie- og omsorgspersonell som har tid til å vise respekt for min situasjon. Når jeg blir omsorgstrengende, skal en kommunalt ansatt stå for en eventuell bleieskift og vask. Profitten fra denne behandlinga skal ikke ende opp hos et helsekonsern med adresse i et skatteparadis. Jeg håper at jeg slipper å oppleve det scenariet jeg her har skissert. Jeg vil heller glede meg over det bildet Morgendagens omsorg tegner – en trygg, nytenkende og framtidsrettet omsorgstjeneste som utnytter teknologiske muligheter og menneskelig kompetanse på best mulig måte og i offentlig regi.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-17:
Eg trur dette skal gå rimeleg raskt. Det er ein einstemmig komité som stiller seg bak begge sakene, og som gjev Sivilombodsmannen ei ny oppgåve. Me har vore veldig fornøgde med dei oppgåvene som han har utført så langt. No får han både meir pengar – 6,2 mill. kr på årsbasis – og ei ny oppgåve, fordi me no endeleg har ratifisert FN sin konvensjon av 10. desember 1984 «mot tortur og annen grusom, umenneskelig eller nedverdigende behandling eller straff». Denne saka er derfor ei oppfølging av den ratifikasjonen for å sørgja for at det kjem på plass ein nasjonalt førebyggjande mekanisme som Sivilombodsmannen då vil bli. Så har det vore ein del usemje om dette, sjølvsagt, for enkelte menneskerettsorganisasjonar ville òg vera med og gjera jobben. Men det komiteen har gjort, er for så vidt litt i samarbeid med kommunalkomiteen knytt til dette ansvaret som Sivilombodsmannen no får, at me skal sørgja for stadig vekk å evaluera det arbeidet som Sivilombodsmannen gjer i samband med denne saka. Men no blir Sivilombodsmannen gjeve anledning til å rykkja ut på inspeksjon i lukka organ: på asylmottak, i fengsel, i militære arrestar, barnevernsinstitusjonar og psykiatriske institusjonar. Stortinget ser fram til når Sivilombodsmannen etter kvart rapporterer om dette framover.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
For kort tid siden behandlet Stortinget Meld. St. nr. 15 for 2012–2013 om forebygging og bekjempelse av vold i nære relasjoner. Det er en viktig sak. Det handler om vold begått av dem som skulle stått oss nærmest. Det handler om vold begått innenfor hjemmets fire vegger, der vi egentlig skulle opplevd den aller største tryggheten. Spesielt ille er det når vold og overgrep rammer de mest sårbare, nemlig barna. Regjeringen har derfor varslet at det kommer en egen strategi om vold og seksuelle overgrep overfor barn og ungdom. Den saken vi behandler i dag, er ett slikt tiltak for å beskytte barn mot seksuelle overgrep. Den gjelder endringer i utlendingsloven. Det foreslås i denne saken å innføre hjemmel for å avslå søknad om oppholdstillatelse for særkullsbarn i familieinnvandringssaker der referansepersonen, dvs. ektefellen til barnets forelder, i løpet av de siste ti årene er dømt for seksualforbrytelser mot et barn under 18 år. En samlet komité støtter at en slik karantene innføres. Det foreslås også at oppholdstillatelse kan nektes hvis det er grunn til å frykte at særkullsbarnet vil bli utsatt for seksuelle overgrep. Det kreves da ikke lenger sannsynlighetsovervekt i slike saker, og det kreves ikke at det foreligger en dom. En samlet komité er også enig i dette forslaget. I saker der referansepersonen er siktet eller mistenkt for slike forhold, foreslås det at saken stilles i bero inntil det er avklart om dette er en situasjon som får betydning for søknaden. En samlet komité støtter også dette. Dette vil antakelig ikke gjelde veldig mange barn, men det er likevel viktige tiltak for å beskytte de barna det gjelder mot seksuelle overgrep i Norge.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Dette holdt nesten på å bli feil innlegg, for rekkefølgen på sakene var endret i forhold til det vi hadde på papiret fra før av – men jeg fikk tatt meg i det i siste øyeblikk. Nå behandler vi altså endringer i utlendingsloven når det gjelder sikkerhetssaker. Denne saken gjelder nye regler for hvordan forvaltningen og domstolene skal behandle utlendingssaker som berører grunnleggende nasjonale interesser eller utenrikspolitiske hensyn. Forslagene som fremmes, er hovedsakelig av prosessuell art. Komiteen fant likevel å ville invitere til høring i saken, siden dette nettopp handler om grunnleggende nasjonale interesser på den ene side, og enkeltpersoners rettssikkerhet på den annen. Men ingen meldte seg til høring. De mest relevante høringsinstansene ser vi jo har uttalt seg til regjeringens høringsdokument. Uttalelsene er grundig behandlet i proposisjonen. Under komiteens behandling mottok vi et brev fra statsråden, der hun redegjorde for et behov for enkelte tekniske rettelser i lovforslaget. Det har komiteen fulgt opp gjennom et enstemmig forslag til justeringer i §§ 108 og 128 og forslag til ny § 128 a. I sistnevnte er adgangen til å gi forskrifter om utveksling av opplysninger mellom offentlige organer i saker som kan berøre grunnleggende nasjonale interesser eller utenrikspolitiske hensyn, skilt ut i en egen bestemmelse. Komiteen gir enstemmig sin tilslutning til de forslagene regjeringen har fremmet i denne saken. Det betyr at heretter skal saker som gjelder inngrep i en utlendings oppholdstillatelse, dvs. utvisning, tilbakekall eller avslag på fornyelse, behandles av Justis- og beredskapsdepartementet som førsteinstans og deretter kunne klages inn for domstolene, uten kostnad for utlendingen. Det vil føre til raskere saksbehandling i slike saker, noe komiteen ser som en fordel. Det innføres også en ordning med en ekstra sikkerhetsklarert advokat, noe som gjør at flere graderte opplysninger kan framlegges. Det vil være en fordel for begge parter. Det fremmes også forslag som vil føre til raskere behandling i sikkerhetssaker der UDI fortsatt skal være førsteinstans, dvs. i saker der utlendingen ikke har opphold fra før. Forslaget til vedtak i saken fremmes altså av en enstemmig komité. Det eneste stedet der komiteen ikke er samstemt, er i merknadene som gjelder retten til flyktningstatus og vernet mot utsendelse, også i saker som berører grunnleggende nasjonale interesser eller utenrikspolitiske hensyn. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, forholder seg til at det er slik i henhold til Flyktningkonvensjonen når det gjelder retten til beskyttelse, og i henhold til både Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og Flyktningkonvensjonen når det gjelder vern mot utsendelse. Fremskrittspartiet deler ikke flertallets syn når det gjelder tolkningen av Flyktningkonvensjonen. Det får imidlertid ingen konsekvenser for innstillingen i saken. Den er som sagt enstemmig. Den ulike forståelsen av internasjonale forpliktelser får vi rikelig anledning til å komme tilbake til i neste sak.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg har lyst til å begynne med å minne om et punkt som statsråden faktisk har brukt som et viktig poeng i flere debatter, også her i denne salen, hvis jeg ikke husker feil: For et lite land som Norge, og for andre små land som vårt, er det helt avgjørende å ha orden i forholdet til internasjonale konvensjoner. Konvensjonene har kanskje aller størst betydning for oss som er små land. Jeg sitter selv som én av Stortingets representanter i Europarådet – menneskerettighetsorganisasjonen vår – og jeg ser jo der at når vi prøver å forsvare menneskerettigheter i en del av de såkalt nye demokratiene, møtes vi sporenstreks med beskyldninger om dobbeltmoral, hvis det finnes noe som helst å utsette på våre vestlige lands forhold til internasjonale konvensjoner og menneskerettigheter. Så det har ikke bare en betydning for folk som kommer til vårt land, men det har også en betydning for demokratidebatten i en større europeisk sammenheng. Jeg synes også vi har et ansvar for å sørge for at den debatten går på de skinnene som den bør gå på. Jeg vil kommentere et par av tingene som har blitt sagt her: Morten Ørsal Johansen viste til at det i Danmark kan gå opptil åtte år før flyktninger har rett til familiegjenforening, hvis jeg oppfattet spørsmålet hans til statsråden rett. Trine Bramsen, som er talsperson for innvandringssaker for Socialdemokraterne i det danske Folketinget, har kommentert en del av forslagene til Fremskrittspartiet i Dagbladet i en artikkel onsdag 12. juni. På punktet om at Fremskrittspartiet vil at flyktninger ikke skal ha rett til familiegjenforening før de har fått permanent oppholdstillatelse etter minst seks års botid, sier hun at dette ikke er dansk politikk: «I Danmark kan flyktninger godt familiegjenforenes kort tid etter at de har oppnådd asyl, særlig når det gjelder barn.» Tilfeldighetene vil det slik at Trine Bramsen kommer på besøk til oss på onsdag, så hvis noen er interessert i å få utdypet mer det punktet, skal vi klare å ordne et møte, for asyl står på dagsordenen til de møtene. Ellers sier Morten Ørsal Johansen at flertallet i denne saken ikke er i takt med det norske folket. Jeg mener at det er feil. Jeg mener at Statistisk sentralbyrås årlige holdningsundersøkelser, der nordmenn blir spurt om sine holdninger til innvandrere, viser en overveiende positiv holdning, som også går i riktig retning. Når det gjelder Christian Tybring-Gjeddes henvisning til SSB, får jeg komme tilbake til det i et nytt innlegg, for jeg ser at tiden er i ferd med å løpe ut. Jeg sier takk nå og tegner meg på nytt for å kommentere det.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Det gjelder den diskusjonen som representanten Tybring-Gjedde nok engang dro opp, nemlig om de tallene som Statistisk sentralbyrå har lagt fram, hvor altså forskerne selv sier at deres tall brukes på en måte som er i strid med det det er grunnlag for. Likevel fortsetter altså Fremskrittspartiet å bruke disse tallene på sin måte. Tybring-Gjedde sa at en innvandrer koster 4,1 mill. kr i et livsløp. Statistisk sentralbyrå har til det livsløpet også lagt til det å få barn og barnebarn, som skal ha skole, som skal ha barnehageplass, som skal ha SFO, så det regnestykket omfatter mye, mye mer enn det Tybring-Gjedde tilsynelatende la inn i det. Dessuten sier Statistisk sentralbyrå at når de regner på sine tall, regner de på det de kaller forpliktelser. Det betyr altså ikke det samme som utbetalinger. Det er tall som er summert over 86 år. Det er ingen prognose, men alt som summeres over 86 år, gir store tall. I løpet av disse 86 årene har vi imidlertid mulighet til å påvirke mye, og den beste påvirkningen er å få flere i arbeid. Da henviser jeg bare til den omfattende debatten vi hadde her i forbindelse med integreringsmeldingen. Vi skal ikke ta den om igjen nå, men den har vi altså nettopp hatt. Jo flere vi klarer å få i arbeid, jo bedre er det, sier Statistisk sentralbyrå, for de regner ikke bare på hva du bidrar med i direkte skatt inn til samfunnet, men også hva du bidrar med indirekte via avgifter, bedriftsbeskatning og annet. Så det er store gevinster å hente på å få folk i arbeid. Hvis en da ikke er villig til å akseptere disse tallene, hvis en da sier, som Fremskrittspartiet gjør i sine merknader, at dette kommer til å koste oss 4 100 mrd. kr over det løpet på 86 år, og 6 000 mrd. kr hvis vi trekker det enda lenger ut i tid, er det kanskje nok å minne om, for å få litt perspektiv på hva vi egentlig snakker om, de pensjonsforpliktelsene vi har i Norge i dag. Vi har et pensjonsfond som i dag har en markedsverdi på 4 666 mrd. kr. Verdien av allerede opptjente rettigheter til alderspensjon er på 5 770 mrd., til uføre og etterlatte på 1 175 mrd. og i Statens pensjonskasse på 536 mrd.– til sammen en pensjonsforpliktelse på 7 481 mrd. kr. Men dette kommer jo ikke til utbetaling i én bolk; det betyr ikke at Norge er konkurs. Det betales over det enkelte statsbudsjett, og det påvirkes av mange forhold, både lønninger og renteutvikling og alt mulig annet som jeg ikke har tid til å nevne nå. Da får vi kanskje satt disse tallene inn i rett perspektiv.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg vil fortsette der representanten Skei Grande slapp – i debatten om hvem som lønner seg, og ikke. Vi har sett de siste ukenes debatt om hvilke innvandrere som såkalt lønner seg, og hvilke innvandrere som ikke gjør det. Det er ikke uventet at ikke-vestlige innvandrere koster det norske samfunnet mest, mens integrering går lettere for dem som er mest lik oss. Faren ved denne typen regnestykker er at det kan være ganske usaklig å sortere mennesker i grupper. Hvis man f.eks. sendte alle norske menn under 25 år til Svalbard, ville kriminaliteten her på fastlandet eksempelvis blitt redusert med rundt 80 pst. Selvsagt ville samfunnet blitt mer lønnsomt hvis ingen ble gamle og krevde omsorgstilbud. Som flere andre har vært inne på her tidligere, er de største utfordringene for det norske samfunnet ikke hvilke innvandrere som såkalt lønner seg eller ikke. Utfordringen er at den jevne nordmann ikke er lønnsom i et slikt regnestykke. Vi trenger ikke alltid å skrive innleggene våre selv når vi skal på denne talerstolen. Jeg leste nå fra en meget velskrevet lederartikkel i Drammens Tidende. Samfunnsredaktør Odd Myklebust skrev en lederartikkel på bakgrunn av den vellykkede integreringen vi har sett av bl.a. bosniere i Norge. I det siste avsnittet skriver Myklebust bl.a.: «Kynikeren vet alltid hva noe koster, men kjenner aldri dens verdi.» Dette er et sitat etter Oscar Wilde. Myklebust minner oss også i slutten av den meget velskrevne lederartikkelen om noe som representanter for det bosniske samfunnet i min hjemkommune selv poengterte som veldig vesentlig for å lykkes med en god integrering: De poengterte velkomsten de fikk som et viktig premiss for raskt å kunne bidra. Det handler om tilhørighet – nøkkelen til integrering – det handler om hvordan vi velger å møte mennesker som kommer til Norge, enten de kommer for å bidra til verdiskaping i Norge som arbeidsinnvandrere, eller de er mennesker som kommer hit for å søke beskyttelse fordi de er forfulgt i sitt hjemland. Jeg skulle ønske at vi ikke fikk en valgkamp der innvandrere og en nedrakking av dem blir noens forsøk på å skaffe seg et ekstra mandat eller to, for det kan hende at den taktikken mislykkes – at det tvert imot slår motsatt ut.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg skal være rask, for saksordføreren har redegjort for saken på en grei måte, og vi deler de aller, aller fleste synspunktene, som saksordføreren ga uttrykk for. Jeg har bare lyst til å kommentere lite grann akkurat det som gjelder et felles nordisk regelverk på området. Flertallet har for så vidt ikke noe imot et felles nordisk regelverk, men vi mener at regjeringens forslag i denne saken er bedre enn den danske ordningen, nettopp fordi regjeringens forslag forutsetter at det fattes forvaltningsvedtak i alle saker om karantene for vertsfamilier. Det gjør det ikke i Danmark, der hvor det bl.a. er avsagt en dom. Det at det fattes forvaltningsvedtak, vil for det første forhindre at det innvilges opphold som au pair i tilfeller der vertsfamilien faktisk har karantene, noe som kan skje hvis karantene ilegges automatisk i forlengelsen av en dom i rettsapparatet. For det andre vil kravet om forvaltningsvedtak sørge for bedre informasjon til vertsfamilien om innholdet i vedtaket. De vil også få klagerett. For det tredje vil kravet om forvaltningsvedtak i alle saker gjøre det enklere å føre statistikk og følge med på bruken av karantenebestemmelsene. Når det gjelder mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet, stemmer ikke flertallet for det. Jeg støtter meg for så vidt til den begrunnelsen som saksordføreren ga på det punktet.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg merker meg at hele komiteen støtter forslaget om nye regler for behandling av sikkerhetssaker etter utlendingsloven. Jeg vil også takke for utmerket samarbeid med komiteen, som sikrer at vi nå får en korrekt lovtekst. Det er viktig at myndighetene kan fatte vedtak som ivaretar grunnleggende nasjonale interesser og utenrikspolitiske hensyn. En forutsetning for dette er at saksbehandlingsreglene ivaretar hensynet til både rettssikkerhet og nødvendig konfidensialitet. Jeg mener at de foreslåtte regelendringene representerer en god balanse mellom disse hensynene. Samtidig legges det til rette for en effektiv saksbehandling. Jeg vil understreke at det er tale om få, men viktige og krevende saker. Behovet for konfidensialitet gjør seg gjeldende i ulik grad. Staten vil bestrebe seg på at vedtakene i størst mulig grad bygger på informasjon som ikke må holdes skjult for den vedtaket gjelder. Jeg har merket meg i innstillingen at mindretallet har sagt seg uenig i en uttalelse fra flertallet. Flertallet skriver at en utlending ikke kan nektes status som flyktning av hensyn til grunnleggende nasjonale interesser eller utenrikspolitiske hensyn. Representantene fra Fremskrittspartiet ser derimot ut til å mene at Flyktningkonvensjonen åpner for dette. Jeg vil understreke, som også foregående taler – saksordføreren – gjorde, at dette spørsmålet ikke har betydning for de foreslåtte lovendringene. Jeg finner det likevel nødvendig å bemerke at uttalelsen fra komiteens flertall er riktig. Adgangen til å nekte anerkjennelse som flyktning er regulert i utlendingsloven § 31 og Flyktningkonvensjonens artikkel 1F. Verken grunnleggende nasjonale interesser eller utenrikspolitiske hensyn er blant grunnlagene for å nekte anerkjennelse. De bestemmelsene i Flyktningkonvensjonen mindretallet framhever til støtte for sitt syn, åpner heller ikke for dette. De gjelder ganske enkelt andre spørsmål. Artikkel 9 gjelder tiltak rettet mot enkeltindivider i krigssituasjoner eller lignende. Artikkel 2 slår fast at flyktninger plikter å rette seg etter mottakerlandets lover. Artikkel 33 åpner for å utvise en flyktning av hensyn til nasjonal sikkerhet, men ikke for å nekte anerkjennelse som flyktning. Jeg vil understreke at også norsk rett åpner for utvisning av flyktninger av slike hensyn. Retur kan imidlertid aldri finne sted så lenge det foreligger en reell fare for alvorlige overgrep.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Regjeringen har skjerpet kravet til sikret underhold, bl.a. for å sikre at familier som etablerer seg i Norge, i større grad er selvforsørget. Vi har også hatt på høring et forslag om å heve underholdskrav i saker som gjelder etablering av nytt familieliv, og som ikke reguleres av EØS-retten. Disse innspillene er nå til vurdering i departementet. Når det gjelder forslaget om å kreve at referansepersonen skal ha permanent oppholdstillatelse, som man først vil kunne få etter seks år med forslagsstillernes forslag, slik jeg husker dette, før det er mulig å få opphold for familiemedlemmene, er dette etter vår vurdering et uforholdsmessig vilkår. Dersom dette kravet også var ment å gjelde for flyktninger og deres familiemedlemmer, kan dette også være i strid med konvensjonens artikkel 8.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg er ikke kjent med at slik dom foreligger. Det er også noe av bakgrunnen for de formuleringer jeg har valgt på noen områder knyttet til forslagene fra fremskrittspartirepresentantene. Vi vet jo at i de enkelte sakene er det domstolene som gjør sine vurderinger og de endelige beslutningene. Slik jeg forstår de generelle føringene bak forslagene, har jeg altså valgt å uttrykke meg som jeg har gjort.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Vi har jobbet med det siktemålet gjennom hele det siste året, og målsettingen er fortsatt at det sittende storting skal få denne saken til behandling. Det er sent i sesjonen, så her er det selvsagt et stykke arbeid som jeg gjerne hadde sett at vi kunne lagt fram tidligere, men ulike andre saker har måttet bli tildelt høyere prioritet. Så har jeg lyst til å takke representanten Tetzschner for den innledende kommentaren. For dette er jo noe som synliggjør hvordan en del av disse forslagene faktisk er ganske komplekse og derfor vanskelige også i offentligheten å forstå. Derfor var det fra min side gitt ganske grundige svar til komiteen rundt de enkelte forslag.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Vi har det godt i Norge. Vi er opptatt av å sikre alle rettigheter og mulighet til å hevde sine rettigheter, også de som kommer fra andre land. Dette er noe av bakgrunnen for at vi har tydelige, rettferdige og forutsigbare regler i utlendingsloven, som vi også søker å anvende på en god måte. Vi har ofte diskusjoner i denne sal om disse reglene bør endres, og jeg hører også partier som ønsker at vi skal ha strengere regler enn hva vi har i dag. Andre partier ønsker at vi skal være mer liberale. Jeg føler mer enn på andre områder at vi må sikre – som sagt – tydelige, forutsigbare og rettferdige regler på utlendingsområdet.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-06-17:
I et av våre forslag som vi har blitt kritisert mye for, sier vi at en kan få familiegjenforening når en har fått permanent oppholdstillatelse. Kritikken går på at vi sier at en kan få permanent oppholdstillatelse etter seks år – det er inhumant og i strid med internasjonale konvensjoner. I Danmark kan en få familiegjenforening etter tre år med permanent oppholdstillatelse. For å få permanent oppholdstillatelse må en ha vært lovlig i Danmark i fem år. Fem pluss tre er åtte. For meg er åtte år mer enn seks år. Er det ikke sånn for statsråden?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-06-17:
Da blir mitt neste spørsmål, i og med at vårt forslag om seks års opphold kan være i strid med internasjonale konvensjoner: Danmark har åtte år. Har Danmark blitt dømt i noen som helst sammenheng for sitt regelverk om at du må ha hatt opphold i åtte år for å kunne få familiegjenforening?
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-06-17:
Jeg er i grunnen glad for kritikken vi får for dette forslaget fra det politisk korrekte Norge. Det er en kritikk vi vet ikke er forenlig med det som store deler av det norske folket mener, men det får så være. Det blir sagt fra denne talerstolen at integreringen i Norge er blant den beste i verden. Det ble pekt på at vi har høy sysselsetting, en kommer i arbeid, en tar utdanning osv. Ja, en del tar utdanning, og en del er i arbeid og gjør en knakende god jobb også. Men det er et faktum at det er lavere sysselsettingsgrad blant innvandrerbefolkningen. Det tyder på at integreringen ikke fungerer, og at vi må gjøre noe. Det er mange som faller utenfor, og det er faktisk så mye som 40 pst. som er utenfor arbeid eller utdanning etter at de ferdig med introduksjonsordningen. Det er kritikkverdig, og det må vi gjøre noe med. Jeg vil også bemerke – som representanten Greni var inne på – at 13 pst. av befolkningen er innvandrere, og 30 pst. av dem som mottar sosialstøtte i Norge, har innvandrerbakgrunn. Og vi er fornøyd med integreringen. For meg er det en tragedie. Her må det settes i verk tiltak, og det må gjøres fort. Når vi ser på den kritikken vi får når det gjelder å hindre innvandring til Norge, grensekontroll, lover vi kan og ikke kan vedta, virker det på meg som om Norge har avgitt store deler av sin suverenitet til internasjonale konvensjoner, og at vi ikke lenger har råderett over eget land. Det synes jeg er beklagelig og trist, for Norge er faktisk en egen stat og må kunne ha muligheten til å ha kontroll på sitt eget land og sitt eget folk. Når det gjelder kunnskapsmangel, er SV i stor besittelse av det – til overmål, faktisk. Men Hagen har selv uttalt at stor innvandring vil ha konsekvenser for norsk økonomi. Når det gjelder tallene som representanten Bekkevold var inne på og kritikken mot vår partileder, har SSB overhodet ikke benektet tallenes riktighet. Tallene er riktige, og det er ikke det denne saken her dreier seg om. Til Bekkevold: Ja, vi har besøkt et lukket asylmottak. Vi var i Finland og så på et lukket mottak som finnene var overmåte fornøyd med. De var overmåte fornøyd med måten det ble drevet på, hvordan det fungerte, og de ønsket en stor utvidelse av ordningen. Helt til slutt: I vårt forslags § 3 står det: «§ 3 skal lyde: Lovens forhold til internasjonale regler: Loven skal anvendes i samsvar med EØS-reglene, EFTA-reglene og nordiske konvensjoner.»
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2013-06-17:
Saksordføreren ga en veldig god og riktig gjennomgang av saken, og dette er en sak det er stor enighet om – det skulle bare mangle, hadde jeg nær sagt. Dette er for å beskytte dem som kommer til Norge i henhold til en ordning som går på kulturutveksling, og som bidrar til at folk fra andre land har mulighet til å gjøre seg kjent med Norge. Det gjelder altså endringer i utlendingsloven, og så står det i parentes: «misbruk av aupairordningen». Der er min lille uenighet med saksordføreren og med forrige taler – det at dette skal ligge litt på siden av selve saken. Er det ikke misbruk av ordningen å drive med skatteunndragelse? Er det ikke misbruk av ordningen å utbetale nettolønn til au pairen, for så å beholde disse pengene selv og la au pairen få svi for at man har tilranet seg penger gjennom å være vertsfamilie? For meg er det misbruk av ordningen. Det er misbruk, og man bryter også skattereglene. For meg ville det være helt naturlig at dette fikk konsekvenser for den det gjelder – ikke konsekvenser for au pairen. Det var Juridisk lovgivning for kvinner, JURK, som tok opp denne problemstillingen i høringen og sa at dette var en problemstilling som var aktuell, og som de så mye av. Da bør det være mulig at vi på Stortinget, når vi behandler en slik sak, tar dette på alvor og tar disse kvinnene på alvor – at vi gjør noe med det og unngår at det går år og dag før noen kanskje finner ut at man skal gjøre en endring i loven slik at det blir orden på det. Men i stedet viser dette den unnfallenhet dette storting til tider har når det kommer forslag fra opposisjonen. Man avfeier det bare og ser hvordan det går. Konsekvensene er da at au pairer som blir utsatt for dette, får et skattekrav som langt overstiger en vanlig årslønn i landet de kommer fra. Er ikke det misbruk av ordningen, så vet ikke jeg. Med dette tar jeg opp forslaget vårt.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2013-06-17:
Formålet med aupairordningen er å gi mulighet for internasjonal kultur- og språkutveksling på et mellommenneskelig nivå ved at en ungdom bor hos en norsk familie og i tillegg får språkundervisning. Til gjengjeld bidrar au pairen med nærmere definerte tjenester som lettere husarbeid, barnepass e.l. i begrenset tid per dag. Senterpartiet mener dette er en god ordning som vi må hegne om. Selve ordningen er godt innarbeidet og forholdsvis detaljregulert, senest med bestemmelser som trådte i kraft i 2012. Det er en bra ordning for språk- og kulturutveksling, og de aller fleste respekterer regelverket slik at ordningen gir en vinn-vinn-situasjon for vertsfamilien og for au pairen. I noen tilfeller ser det dessverre ut til at dette har utviklet seg til å bli en regelrett utnyttelse av au pair som billig, ufaglært arbeidskraft. De er i en ekstra sårbar situasjon fordi de både bor og lever sammen med den som er arbeidsgiver – hvis en kan kalle det det. Gjeldende rett gir ikke adgang til å treffe forvaltningsvedtak mot familier som bryter vilkårene for aupairopphold. Senterpartiet støtter derfor forslag til endring i utlendingsloven § 27. Dersom en vertsfamilie grovt eller gjentatte ganger bryter reglene som skal verne om au pairens vilkår, kan det fattes vedtak om at det ikke skal gis oppholdstillatelse til nye au pairer hos vedkommende familie. Dersom vertsfamilien bryter vilkårene, kan Utlendingsdirektoratet treffe vedtak om at det skal ilegges karantene i ett, to eller fem år. Hvis en person i vertsfamilien er ilagt fengselsstraff i mer enn tre måneder for forhold som er begått mot en som var au pair hos vedkommende vertsfamilie, kan det fattes vedtak om karantene i opptil ti år. Karantenebestemmelser rettet mot vertsfamilier vil kunne virke preventivt og være et bidrag til å verne om en lojal bruk av aupairordningen. En vil kunne forebygge bruk av ulovlig arbeidskraft og motvirke at disse hjemmene blir en arena for tvangsarbeid og i verste fall menneskehandel. Når det gjelder menneskehandel, omfattes dette selvfølgelig av dagens bestemmelser i straffeloven og vil måtte straffeforfølges på vanlig måte, uansett i hvilken sammenheng det har forekommet. Senterpartiet er enig i at det i prinsippet kunne være ønskelig med et felles nordisk regelverk på dette området. Dagens situasjon gjør det imidlertid lite hensiktsmessig, da verken Sverige eller Finland har bestemmelser om karantene. Vi støtter derfor regjeringens forslag om at Utlendingsdirektoratet må kunne fatte vedtak om karantene for å forhindre at det innvilges oppholdstillatelse for au pairer i en familie som har begått grove brudd på retningslinjene for vertsfamilier, eller der familiemedlemmer har begått straffbare handlinger mot tidligere au pairer.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2013-06-17:
Jeg vil benytte anledningen til å takke Justis- og beredskapsdepartementet for å ha tatt tak i denne saken og kommet med konstruktive forslag om lovendringer som forhåpentligvis i større grad vil beskytte dem som kommer hit som au pairer. Det har dessverre vært eksempler på at au pairer ikke har blitt ivaretatt på noen som helst måte, at de har blitt utnyttet på det groveste, og forhåpentligvis vil et regelverk som dette være med og gjøre situasjonen bedre. Jeg tror likevel at vi også i tiden framover må ha en veldig tett oppfølging av denne ordningen, for hvis ikke engang dette hjelper, da vil jeg stille spørsmål ved hele ordningen. Formålet med aupairordningen er å gi muligheter for internasjonal kultur- og språkutveksling på et mellommenneskelig nivå ved at unge mennesker bor hos en norsk familie. Til gjengjeld bidrar altså au pairen med nærmere definerte tjenesteytelser som lettere husarbeid og barnepass for familien. Egentlig høres dette veldig bra ut og gir en mulighet for unge mennesker til å oppleve noe helt nytt i livet. Men – som sagt – grunnen til at vi behandler denne saken, er at ordningen har utviklet seg i en retning som vi ikke ønsker, og hvor vi har sett eksempler på at mennesker er blitt utnyttet på det groveste. Dette har vi fått innspill om fra organisasjoner som kjenner disse menneskene. Caritas, den katolske kirkes bistandsorganisasjon, og JURK har vært nevnt, og vi har hatt samtaler med dem. Det er grunn til å være bekymret når en ordning ikke fungerer slik den burde gjøre. Komiteens leder, Aksel Hagen, var inne på nettopp dette: at vi nå kanskje ser tegningen av et nytt tjenerskap i Norge. Jeg håper virkelig at dette som nå skjer, og det vi nå gjør, forhindrer en slik utvikling. Kristelig Folkeparti er også med i en fellesmerknad sammen med Fremskrittspartiet og Høyre der vi ser det som fordelaktig å tilstrebe en felles nordisk praksis på dette området. Jeg ser at de rød-grønne partiene – regjeringspartiene – egentlig også ser det som formålstjenlig å ha et felles nordisk regelverk, men de anser det altså som lite hensiktsmessig i og med at verken Finland eller Sverige har bestemmelser om karantene. Men det vi egentlig legger i denne merknaden – i hvert fall det Kristelig Folkeparti legger i den – er at det jo må kunne gå an å gå i dialog med våre nordiske kolleger og se på om det er mulig å få til et slikt felles nordisk regelverk. Jeg tror det ville vært en styrke for dem som kommer hit, og som på en måte har hele Norden som nedslagsfelt. Dette kan vi kanskje bli enige om på sikt. I hvert fall tror jeg at en sånn dialog kanskje ville ha ført til at også våre nordiske frender i Sverige og Finland ville ha sett dette som formålstjenlig. Utgangspunktet er i hvert fall at vi nå prøver å gjøre noe med en ordning som ikke har fungert, og så får vi håpe at dette er de rette skrittene. Hvis ikke bør vi – etter mitt syn – vurdere hele ordningen, og vi bør følge dette tett opp i tiden framover.
Michael Tetzschner (Høyre), 2013-06-17:
Jeg er nesten fristet til å komme statsråden litt til unnsetning, for i Danmark er man mer liberal med direkte permanent oppholdstillatelse. Derfor blir ikke regnestykket alltid tre pluss fem. Men det jeg skulle stille statsråden spørsmål om, er en NOU fra 2010, som nå ligger og formodentlig samler støv på tredje året i en departementsskuff. Det jeg sikter til, er Mæland-utvalgets innstilling med temaet ny klageordning i utlendingsforvaltningen. Den er vi blitt forsikret om skulle komme til Stortinget, og det tror vi så gjerne, men da har vi lagt til grunn at det faktisk var det nåværende stortinget. Mitt spørsmål til statsråden er: Kommer det en sak om klageordningen i utlendingsforvaltningen?
Michael Tetzschner (Høyre), 2013-06-17:
Jeg ble utfordret av representanten Sivertsen til å klargjøre hva Høyre mener. Vi har vært med på flertallsmerknadene og tilført dem fornøden kvalitet, slik at man der kan lese hva vi mener. Når det gjelder dette representantforslaget, vil jeg si at det hadde vært en fordel å starte med et realistisk utgangspunkt, nemlig etter beste skjønn og overbevisning å finne ut hvor det nasjonale handlingsrommet går. Det går jo ved internasjonale konvensjoner. Derfor er det en viss tendens til overdrivelse på begge sider – litt utover det vi har skrevet merknader om. Siden jeg først er her, må jeg kanskje også dele den observasjonen – etter å ha sittet på Stortinget i denne perioden, kun – at utlendingsfeltet slett ikke har ligget i ro. Det har hatt et ganske dynamisk preg, og de fleste endringene som har kommet fra den rød-grønne regjeringen, har gått på å stramme opp regelverket. Sånn sett burde Fremskrittspartiet være mer fornøyd med regjeringen enn det de gir inntrykk av. Så kan vi selvfølgelig ha Fremskrittspartiet mistenkt for alltid å ville holde en solid avstand til resten av det politiske Norge ved stadig å innta standpunkter i ytterkantene. Det er kanskje det de er kommet i skade for, når de også støter hodet mot internasjonale konvensjoner. Så representanten Sivertsen kan jeg berolige med at vi står inne for de internasjonale konvensjonene – ikke bare fordi det er jus, men fordi de er båret av felles måter å se menneskeheten på. En ser også at det kan være behov for å effektivisere den norske utlendingsforvaltningen og passe på at det ikke blir unødig lang saksbehandlingstid, noe som i seg selv kan etablere realiteter og belastninger som ingen er tjent med. Til representanten Amundsen må jeg si at han kanskje gikk litt lett over det inngrepet det representerer å holde folk tilbake i såkalt lukkede mottak – under henvisning til at man ofte holder folk tilbake uten at det er straff. Det er i og for seg riktig, men det er likevel inngripende. Vi kan jo bare tenke oss varetekt. Det er jo heller ikke et straffeinstitutt. Man har det selvfølgelig for å hindre folks bevegelsesfrihet på grunnlag av mistanke om bevisforspillelsesfare, eller for å hindre at man rett og slett unndrar seg lovens lange arm. Vi har de hjemlene overfor de gruppene vi er redd skal unnvike et forvaltningsvedtak. Det er ingen grunn til å ha så store inngrep når det ikke er nødvendig. Det ville for øvrig være i strid med forholdsmessighetsprinsippet, som er nedfelt i internasjonal rett.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Forslagsstillerne kommer med en rekke endringer i utlendingsloven som faktisk kan føre til at Norges tolkning og praksis i utlendingssaker vil komme i strid med Norges konvensjonsforpliktelser. Jeg vil vise til forslaget til ny § 31 og bestemmelsene om at en flyktning kan ekskluderes fra flyktningstatusen han har, da de ønsker å ta ut formuleringen «ikke-politisk» forbrytelse som grunnlag for å miste flyktningstatusen. Vi vil dermed få en regel som sier at de skal kunne miste flyktningstatusen sin ved å ha begått en «alvorlig forbrytelse» utenfor Norges grenser før de kom til Norge. Her legger forslagsstillerne opp til en lovformulering som ikke er innenfor det flyktningkonvensjonen tillater. Slik jeg ser disse omfattende endringene i prinsippet og i praksis på utlendingsfeltet i Norge, er dette forslag jeg tenker ikke har livets rett. Jeg viser til innleggene til saksordføreren og statsråd Faremo. Jeg vil også påpeke forslaget til ny § 23. Etter dagens regler gis det oppholdstillatelse som kan danne grunnlag for permanent oppholdstillatelse til faglærte arbeidsinnvandrere. Forslagsstillerne har foreslått å endre dette i sitt forslag til § 23. Norge vil i årene som kommer, ha stort behov for arbeidsinnvandring, både av faglærte håndverkere og høyt utdannede ingeniører bl.a. i oljeindustrien på Vestlandet og i Nord-Norge. Fremskrittspartiet sier i forslaget at det også er viktig for Norge i større grad enn i dag å ha en arbeidsinnvandring av folk med høy utdannelse og kompetanse. Det er jeg også enig i. Men hvordan vil Fremskrittspartiet legge til rette for at de som har denne kompetansen og utdanningen, vil søke jobb i Norge og komme hit? Forslagsstillerne vil at det ikke skal være mulig å bruke en oppholdstillatelse til arbeidsinnvandring som grunnlag for permanent opphold. Men vil ikke da Fremskrittspartiets forslag til ny § 23 gjøre det mindre attraktivt nettopp for denne gruppen å komme til Norge og jobbe? Forslaget vil uten tvil svekke mulighetene til å gjøre Norge attraktivt for utenlandske eksperter, som både regjeringspartiene og Fremskrittspartiet ønsker å rekruttere til norsk næringsliv. Hvem vil bryte opp hjemmefra, søke lykken i Norge, komme hit og begynne å jobbe, og så etter hvert se at man trives og ønsker å få familien sin hit, uten at det skal være mulig å få dette til? For Fremskrittspartiet sier i forslaget sitt at det er bare utlendinger med «permanent oppholdstillatelse» som kan få familiemedlemmer til Norge. Da vil de nettopp utelukke arbeidsinnvandrerne fra å komme hit og jobbe her, for så å få familien hit. Å etablere seg som arbeidstakere i Norge vil da ikke være mulig.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2013-06-17:
Jeg må starte med en erkjennelse: Jeg har gått rett i fremskrittspartifella med begge beina. Neste erkjennelse blir at jeg risikerer å pådra meg påtale fra presidenten, siden jeg skal gi uttrykk for mitt følelsesliv fra Stortingets talerstol. Jeg er rett og slett opprørt og ganske forbannet over noe av ordbruken som benyttes her. Fremskrittspartiet forsøker å gjøre denne debatten til en teknisk diskusjon, men det er ikke det den handler om. Det handler – som statsråden sa – om noen grunnleggende verdispørsmål i vårt land. Fremskrittspartiet sauser sammen diskusjonene om arbeidsinnvandring, utdanningsinnvandring, flyktninger og asylsøkere. Så forsøker de å framstille det som om vi har en voldsom tilstrømming av flyktninger til dette landet. Det er ikke sant. De utgjør det lille, lille mindretallet, men det denne diskusjonen handler om, er å avskjære mennesker på flukt fra muligheten til å komme til Norge og få et bedre liv. Morten Ørsal Johansen var i sitt første innlegg inne på at når folk kommer til Norge, må det må ha noe med lovverket å gjøre, at det er attraktivt for folk å komme til Norge. Nei, folk kommer til Norge fordi dette tross alt er et ganske godt land å bo i. Det er mange mennesker rundt i verden som misunner oss mulighetene og forutsetningene vi har, og det er mange som ønsker å ta del i det. Kanskje er Norge på 2000-tallet 1800-tallets USA. Kanskje er det her man har mulighetene til å leve ut den amerikanske drømmen i dette århundret. Vi kan diskutere om dette er et spørsmål om forholdet til internasjonale konvensjoner og forpliktelser, eller om det er et spørsmål om vårt eget syn på medmenneskelighet, og hvordan vi skal ta vare på våre medmennesker. La oss først ta dette med internasjonale forpliktelser: Dette er ikke første gang i denne perioden at vi har denne diskusjonen, for Fremskrittspartiet har jo tidligere – på lik linje med Nord-Korea – foreslått å si opp internasjonale forpliktelser som et land har sluttet seg til. Sist gang vi debatterte dette i denne salen, var det ILO-konvensjon nr. 169 om samefolkets rettigheter som urfolk i landet det dreide seg om. Nå framsetter de en lang rekke forslag som er i strid med, eller som i sterk grad kan mistenkes for å være i strid med FNs flyktningkonvensjon, Barnekonvensjonen, Rasediskrimineringskonvensjonen, FNs konvensjon om sivile og politiske rettigheter, Den europeiske menneskerettskonvensjon og Wien-konvensjonen. Dette handler ikke bare om det. Det handler også om hvordan man faktisk ser på hvordan vi skal ta vare på dem som er på flukt. Jeg ser at taletiden min er i ferd med å gå ut, så jeg fortsetter i mitt neste innlegg.