Anette Trettebergstuen (Arbeiderpartiet), 2007-02-01:
Det har i nesten et år nå pågått en debatt om levekårene til homofile med ikke-vestlig bakgrunn. Jeg har lyst til å berømme Arbeiderpartiets nettverk for homofile og lesbiske, for det var de som sparket i gang debatten og startet en veldig god offentlig debatt, som gjennom sommeren og høsten har engasjert politikere som representanten Dahl, forskere, religiøse ledere, anonyme homofile muslimer og andre. Det var og er en veldig sårt tiltrengt debatt om et tema som altfor lenge har vært møtt med taushet både av den norske offentligheten og, ikke minst, av dem det gjelder selv, og det er det mange gode grunner til. Jeg mener at statsråden har veldig rett i det hun sier om at mange homofile og lesbiske, uansett kulturell og religiøs bakgrunn, har et vanskelig liv og lever i skjul i frykt for sosiale sanksjoner, og at det derfor må være et åpenbart mål å øke likestillingen i det norske samfunnet generelt. Jo mer formell likestilling vi skaper, jo mer likeverdig behandling skaper vi, og bedre levekår følger med det. Det er ingen tvil om at dagens regjering er veldig godt i gang. Jeg har lite lyst til å gjøre denne saken til partipolitisk polemikk, men det må nevnes, for det er faktisk relevant for det vi diskuterer. Det er blitt gjort mer på dette området, og det er bevilget mer penger det ene året vi har sittet i regjering, enn det er blitt gjort de siste ti årene. Det er fortsatt sånn at homofile i Norge mangler grunnleggende muligheter, f.eks. til å inngå ekteskap eller få rett til å bli vurdert som adopsjonskandidater, i motsetning til i land som f.eks. Spania og Sør-Afrika. Bare Arbeiderpartiet og SV har utvetydig stilt seg bak Regjeringens varslede forslag om en felles ekteskapslov. De andre partiene vil ikke gi sin umiddelbare støtte til dette. Hva slags signaler er det man da sender? Jo, man sender et signal om at det norske samfunnet ikke automatisk skal likebehandle. Hvordan kan et storsamfunn som selv diskriminerer, ha troverdighet i sin fordømmelse av diskriminering? Jeg vil også rose representanten Dahl for å ta opp debatten, og jeg mener som han at vi ikke skal avgrense denne problematikken til å gjelde kun enkelte grupper med enkelte religiøse bakgrunner. Vi ser at det er fellestrekk som gjelder alle innvandrere, med ulike bakgrunner og ulike religiøse tilknytninger. Selv om debatten her hjemme har dreid seg mest om muslimene, er det ikke sånn at det bare er muslimene som sliter. Den eneste forskningen vi har om livssituasjonen til homofile med ikke-vestlig bakgrunn, advarer mot å se seg blind på religion som forklaringsfaktor. Den gir heller ikke belegg for å hevde at homofile muslimer har det vesentlig verre eller vanskeligere enn homofile innvandrere med annen religiøs bakgrunn, f.eks. buddhister eller hinduer. Alle disse gruppene opplever å måtte balansere forventninger fra det norske samfunnet, forventninger fra familien og de krav de stiller til seg selv. De opplever, sammenlignet med norske homofile, et sterkere press for å gifte seg heterofilt, de har oftere psykiske problemer, vi ser oftere selvmordsforsøk, og veldig mange lever i skjul. Her hjemme snakker vi om homofili som noe folk er. Veldig mange andre steder i verden forstås homofili som noe man gjør, og ikke noe man er. Veldig mange innvandrere i Norge har sin bakgrunn i en kultur der forståelsen er at homofili nettopp er handlinger og ikke et trekk ved personligheten. Islam og muslimer trekkes ofte fram, som nevnt, men det er viktig å huske at de aller fleste religioner i verden brukes til å fordømme homofil livsførsel av grupper som ønsker det, også i vår egen statskirke. Bedre levekår for homofile og lesbiske henger veldig tett sammen med samfunnets generelle likestillingsnivå, og for innvandrere spesielt er den generelle integreringspolitikken helt avgjørende. Hvorfor er det sånn at vi finner svært få homofile muslimske menn som vil stå fram, som representanten Dahl påpekte, men ingen lesbiske? Jo, når homofili diskuteres i religionen, er det menn det gjelder. Kvinnen er ikke nevnt, for kvinnen er usynlig. Det er en grunn til at det i Norge var forbud mot homofili for menn, men ikke for kvinner. Det var ikke fordi det var greit for kvinner å være homofile, og at de kunne praktisere det så mye de ville. Nei, det var fordi kvinnen var usynlig og oversett. Her i Norge har kvinnekampen og den generelle likestillingskampen endret på dette, men i veldig mange andre land er det slik at lesbiske er dobbelt diskriminert – fordi de er kvinner, og fordi de er homofile. Kravet fra representanten Dahl om å være tøffere mot muslimene, og imamene spesielt, er et rimelig og nødvendig krav, men det er ikke en løsning på situasjonen for dem det gjelder. Islam er også blitt en norsk religion, og religiøse dogmer må alltid utfordres. Vi kan aldri være solidariske med fordømmelsen fra religiøse ledere. Vi er nødt til å støtte opp om de kritiske røster vi allerede har, f.eks. dem som skriver om homofili og innvandring, og de organisasjonene som jobber med dette. Nå går tiden min ut. Jeg vil bare si at det også er nødvendig å utfordre minoritetspolitikere. Det har en mye større effekt at de står opp mot den uretten som blir begått, enn at jeg og representanten Dahl gjør det.