Lisbeth Berg-Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-12-09:
Det er nærheten til produktive fiskefelt og vandringsmønsteret til de store fiskebestandene som har gjort Norge til verdens nest største eksportør av sjømat. Et av våre største fortrinn er at både torsk, hyse, sild og lodde i perioder av året kommer inn til kysten og gir grunnlag for rike fiskerier. Men fiskebestandene er ikke alltid tilpasset krav fra kresne markeder i Europa, som vil ha leveranser av fersk, norsk sjømat hele året. Grunnleggende sett er det umulig å regulere oss bort fra naturens egne sesonger og fiskens vandringsmønster. Det er nå engang slik at både torsk og hyse kommer inn til kysten i store konsentrasjoner om vinteren, og flere andre fiskerier har en klar sesongprofil, herunder f.eks. fiske av makrell. Den minste delen av flåten – altså sjarkene – er den minst mobile og mest værutsatte, så sjarkenes driftsmønster er tilpasset sesongfiskerier når fisken er tilgjengelig nær kysten. Slik sett vil det være både urealistisk og uansvarlig å forvente at sjarkflåten skal spille en viktig rolle for å sikre utjevning av landingene over året, uansett når kvoteåret måtte starte. Disse fartøyene må få lov til å fiske når fisken faktisk er tilgjengelig, og slippe å risikere liv og utstyr i dårlig vær langt til havs. Fiskeindustrien, og da særlig filetprodusentene, har hatt den samme utfordringen med tanke på jevne leveranser helt siden den ble etablert. For å løse den utfordringen ble det delt ut trålkonsesjoner, ettersom trålerne har helt andre forutsetninger for å fiske året rundt. Fortsatt er det slik at det er fiskeindustriaktørene som er de største trålrederne i Norge, gjennom sitt eierskap i trålerne, og de har faktisk mulighet til å gjøre noe. Selv om det fins gode argumenter både på den ene og den andre siden, er det slik at en endring av kvoteåret ikke vil føre til mer fisk, og det vil heller ikke føre til økte kvoter. Men det er mulig at det kan bidra til økt tilførsel av råstoff til industrien om høsten, i hvert fall i enkelte fiskerier. Samtidig må vi ta inn over oss at en endring av kvoteåret også vil ha geografiske konsekvenser innen torskesektoren, og vil opplagt være til fordel for Finnmark. Som jeg har vist til tidligere, er det visse utfordringer ved å endre kvoteåret, men det er ikke umulig. Det er en del som må på plass for at det kan bli en realitet. Og bare for å svare på spørsmålet fra representanten Nesvik: Dette har ikke vært et tema i forhandlingene med de andre nasjonene siden jeg ble statsråd. Men det betyr ikke at det ikke kan bli det i framtiden. Alle gode forslag er jeg villig til å diskutere. Men i hvert fall parallelt med denne problemstillingen må vi både finne og videreføre ordninger som ivaretar samme formål på en god måte. Bifangstordningen har vært nevnt, og den har vist seg å oppfylle – i hvert fall i noen grad – de samme intensjonene som ligger i forslaget om endret kvoteår. Derfor vil jeg også videreføre den ordningen til neste år. Formålet med ordningen er å sikre et høstfiske etter torsk, hyse og andre arter, og dermed bidra til jevnere leveringer over året og totalt økt aktivitet på kysten. Samtidig legger jeg stor vekt på å unngå reguleringer som stimulerer til kappfiske, og som forsterker sesongtoppene. Utjevning av landingene over året, tilgang på råstoff av beste kvalitet og samspillet mellom fiskeflåten og produsentene på land er helt avgjørende for å realisere regjeringens visjon om at Norge skal være verdens fremste sjømatnasjon. Derfor er denne debatten viktig, og jeg prioriterer arbeidet med disse spørsmålene høyt. Og som jeg sa: Alle gode forslag som bidrar til å høyne verdien av norsk sjømat, tar jeg selvsagt med meg.