Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2011-12-13:
Jeg vil få si at dette er en veldig god debatt. Den er politisk, og den får fram skillelinjer som viser at budsjettet er et viktig politisk dokument. Jeg har lest innstillingen med stor interesse, og jeg vil få lov til å berømme opposisjonens partier for veldig grundige merknader, som jeg synes er interessante og gjennomarbeidede og med viktige innspill. Selv om det er merknader som ikke har samlet flertall, er det mange gode poenger der som vi vil ta med oss videre. Som representanten Høybråten var inne på, bygger denne innstillingen opp om noe av det som er fellesgodset i norsk utenrikspolitikk. Det kommer til uttrykk i behandlingen av brede stortingsmeldinger om utenriks- og forsvarspolitikken, men også når vi vurderer pengebruken, nordområdenes betydning, Europa, EØS-avtalens oppfølging, NATO-medlemskapet, menneskerettigheter, utvikling og strategisk posisjonering av Norge i en verden med store endringer. Det er vel lov å si at vi erfarer ved å lese dette budsjettet opp mot det andre land opplever, nok et eksempel på at Norge er i en gunstig stilling. Ofte blir begrepet at vi er «privilegert», litt forslitt, men vi er i en gunstig stilling, som gir oss et handlingsrom. Det er etter mitt skjønn også et stort ansvar i utenrikspolitikken. Jeg merker meg at man sier i innstillingen at Refleks-prosjektet har bidratt til å løfte utenrikspolitisk debatt også utenfor denne salen. Det er jeg glad for, og jeg mener at det prosjektet har bidratt til å stimulere til debatt over hele landet og særlig blant yngre mennesker. Det er viktig. Ellers kjenner vi igjen noen hovedskillelinjer i utenriks- og utviklingspolitikken, hvor Fremskrittspartiet markerer seg – jeg vil igjen understreke – med godt underbygde påstander og posisjoner og egentlig, for meg, på et overraskende antall områder, støttet av Høyre, mens jeg er enig med representanten Høybråten i at et godt budsjett ble bedre etter de endringene som ble gjort i samarbeid med Kristelig Folkeparti. Nå vil utviklingsministeren svare godt på utviklingsområdet, men siden noen av disse midlene ligger under meg, vil jeg si: Det er en ærlig sak å ville bruke mindre penger på utvikling. Og igjen, det blir det argumentert med fra opposisjonens side. Men jeg synes det er drøyt å ha den påstanden at det blir bedre med kutt, at vi får mer bistand ved å bruke mindre. Jeg er helt åpen for at man kan bruke penger mer fornuftig, lære av erfaringer og sette dem inn der de gir resultater, men nærmest at reduksjonen i seg selv åpner for det, er jeg kritisk til, særlig Høyres merknad om at man liksom er overfiksert på et mål – bare man blir kvitt målet, så blir bistanden mindre, det blir riktignok litt mindre volum, men det skal bli bedre. Jeg mener 1 pst.-målet er et viktig mål. Det er hardt å nå det, og det setter også et nivå på ambisjonen, og så skal vi fordele innenfor den. De som tror at 1 pst. er for mye i forhold til de uløste oppgavene, tar etter mitt skjønn feil. Jeg vil også si en annen ting: På dette området merker jeg meg at Høyre og Fremskrittspartiet gjør bistanden, slik den gis fra Norge, viktigere enn det den er uttrykt som fra regjeringen, som den strategiske innsatsfaktoren for å få til utvikling. Jeg oppfatter det slik at hvis det er noe regjeringen, ved utviklingsministeren, har gjort, er det å vise det store bildet av å få til utvikling, ha riktig energibruk og bekjempe korrupsjon, og av hvor mange ting som skal stemme, utover det som gis i bistand fra vårt land. Vi må være strategiske i bistanden, og vi må rette den inn mot områder som kan bidra til utvikling, og vi må akseptere at det følger en risiko med det. Så undrer det meg det som kommer av kutt på drift i Utenriksdepartementet. Høyre og Fremskrittspartiet argumenterer med at de vil kutte tungt på drift i Utenriksdepartementet, for det kan de gjøre som følge av at Norge ikke skal gi bistand til 113 land, men til noen færre. Men det de gjør på dette budsjettet, er å kutte dypt i den delen av Utenriksdepartementet som ikke driver med bistand, men som driver med ambassader, kutte i det vi kaller 02-området – altså områder som ikke er innenfor det OECD regner som bistand. Der vil Fremskrittspartiet kutte 169 mill. kr og Høyre 90 mill. kr, mens driften av bistandsambassadene stort sett er under budsjettpost 40. Der vil de også kutte. Men vi kan ikke, som Fremskrittspartiet, både kutte 169 mill. kr og gjenopprette ambassaden i Skopje, Makedonia. Jeg husker vel også – som man ønsker i innstillingen – at det var vel også slik at man ønsket å gjenopprette generalkonsulatet i Minneapolis. Konsekvensen av 169 mill. kr kutt på det budsjettet vil jeg anslå er 10–15 ambassader i det vi kan kalle Europa–USA-området. Jeg har ikke sett noe forslag om det. Så vil jeg komme med noen merknader til noen politikkområder. Om menneskerettigheter: Dette er et felt som er prioritert av regjeringen, og som også får en betydelig budsjettøkning over dette budsjettet, og det er det god grunn til. Den arabiske våren har vist at arbeidet for demokrati og menneskerettigheter nytter. Vi er nå vitne til store bevegelser nedenfra i land etter land. Regjeringen styrker arbeidet for demokrati og menneskerettigheter i dette budsjettet. Vi ønsker å målrette satsingene på områder som gjelder ytringsfrihet, menneskerettighetsforkjempere, valgobservasjon og demokrati og rettsstat i Midtøsten og Nord-Afrika. Totalt er det satt av over en ¼ mrd. kr til dette. I tillegg vil vi benytte dette til en forsterket innsats mot dødsstraff, hvor Norge er sterkt engasjert, og hvor vi sikter inn mot Verdenskongressen mot dødsstraff i Madrid i 2013. Vi støtter aktivt opp om FNs høykommissær for menneskerettigheter og har inngått en treårig rammeavtale her. Vi har også, som et ledd i vårt styrearbeid i UNDP, støttet denne organisasjonen ytterligere ved å styrke rettighetsperspektivet når det gjelder samarbeidet mellom UNDP og FNs høykommissær for menneskerettigheter, slik at dette kommer tidlig inn i utviklingsarbeidet. Her må vi også finne balansen mellom det arbeidet Norge gjør multilateralt, med normer og standarder i internasjonale organisasjoner, og det vi gjør bilateralt i de landene der vi er aktive. Når det gjelder fred og forsoning, opplever jeg at det er støtte til det. Fremskrittspartiet er skeptisk og kutter, og det har jeg respekt for. Men det som undrer meg i merknadene, det er flere av talerne som tidligere har kommentert det, er at Fremskrittspartiet vektlegger at Norge bare skal støtte land som har et høyt nivå når det gjelder menneskerettigheter, rettsstat og gode verdier. Det er jeg enig i. Å advare mot at vi støtter prosesser der det er land som arbeider imot dette, vel – jeg er mot å gi støtte til folk som motarbeider menneskerettigheter, men skal vi få til fred, utvikling og forsoning, er det jo gjerne mellom parter som strides om dette. Og som tidligere statsminister i Israel, Rabin, sa: «Man slutter ikke fred med sine venner, men med sine fiender.» Man må altså engasjere seg i mennesker som man ikke nødvendigvis ønsker å være i samme politiske kategori som. Jeg tror det er Norges mot til å gjøre dette over tid – under vekslende regjeringer – som har gitt oss den posisjonen vi har. Jeg synes det er underlig at det er opposisjonen som skal skryte på Norge at vi går og skryter av posisjonen med hensyn til fred og forsoning – jeg tror både utviklingsministeren og jeg vet at det er hardt arbeid, hvor man har stor risiko for ikke å nå det endelige målet. Men igjen, Norge, i sin posisjon, plikter å prøve. Til sist til Russland. Det er gjennomført valg. La meg si veldig tydelig: Disse valgene nådde ikke opp til standardene som er europeiske kriterier for å være frie og rettferdige valg. Ikke bare valgene bidrar til det, men også forberedelsene til valgene, evnen til å registrere seg som kandidat, evnen til å få tilgang til medier i valgkamp og til å kunne drive normalt politisk arbeid. Jeg har ønsket å si at det allikevel er verdt å minne om at det er en stor kontrast mellom det Russland som i dag har valg, og det Russland som for 20–30 år siden ikke var i nærheten av det. Russland er i en overgangsfase. Uroen er: Hvor vil de være når den fasen går mot slutten – autoritært demokrati, bare autoritært eller noe i retning av det demokratiet de er forpliktet til etter europeiske standarder? Det interessante er at lederne i Russland opplever det samme som man gjør i andre land, nemlig at mennesker nedenfra sier fra om hva de krever av demokrati og samfunn. De sosiale mediene bidrar til det, ikke minst unge mennesker bidrar til det. Om snittalderen på Tahrir-plassen var 23 år, tror jeg den også var meget lav blant de unge menneskene som var ute på gatene i Russland i helgen. Vi sier tydelig fra om dette til våre russiske kolleger. Vi gjorde det som en prinsipiell markering i OSSE i forrige uke, og vi gjør det i de bilaterale kontaktene vi har, både på embetsnivå og på politisk nivå. Vi har en menneskerettighetsdialog med Russland som gir oss mulighet til å ta opp dette på en måte som blir hørt og markert. Til sist: Jeg er tilfreds med at vi har stor oppslutning om utenrikspolitikken i dette budsjettet, mange gode innspill som vi tar med oss også fra opposisjonen, på områder hvor de ikke får flertall. Jeg ønsker at vi skal ha en bred og aktiv debatt om utenrikspolitikken, men at vi fortsatt også kan verdsette det at vi er enige om de brede hovedlinjer.