Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2011-01-13:
Forbrukerrettigheter er viktig for Norge og norske forbrukere. Det har lenge vært politisk fokus på å sikre disse på en best mulig måte. Derfor er det en viktig sak som interpellanten tar opp i dag. Et grunnleggende hensyn i norsk forbrukerrett er at forbrukeren skal ha forbedrede rettigheter i et avtaleforhold, siden han betraktes som den svake part i møte med profesjonelle og kommersielle aktører. Forbrukerrettighetene er derfor i utgangspunktet ufravikelige og går på tvers av avtalefriheten i norsk rett. Formålet er å gi forbrukerne en særlig beskyttelse ved at det ikke kan inngås avtaler som stiller forbrukeren dårligere enn hva som følger av lovgivningen. Slike regler er helt avgjørende. Den internasjonale finanskrisen har bekreftet at markedet ikke kan styre seg selv. Det er nødvendig med politisk styring gjennom reguleringer som kan forebygge krise, og som kan sikre tillit, demokratisk innsyn og forbrukerinteresser. I dag skjer det i tillegg mer og mer handel over landegrensene. Det er derfor i seg selv positivt at EU lager regler som sikrer forbrukerrettigheter i større grad, både i flere land og i flere transaksjoner mellom land. Forslaget til forbrukerrettighetsdirektiv er tenkt å erstatte fire gjeldende forbrukerverndirektiver, som alle er gjennomført i norsk rett. Disse er minimumsharmonisert slik at medlemslandene kan gi regler som i større grad beskytter forbrukerne. Det nye forslaget innebærer en totalharmonisering, dvs. at det ikke kan gis nasjonale avvikende regler. Kommisjonens begrunnelse for forslaget er at ulik lovgivning i landene skaper barrierer for det indre marked, og at dette er til ulempe for forbrukere og næringsliv. Hovedformålet med forbrukerrettighetsdirektivet er altså å legge til rette for økt handel over landegrensene og et mer velfungerende indre marked i Europa gjennom å øke forbrukernes tillit, et indre marked som Norge er en del av. Dette formålet skal oppnås gjennom mindre fragmentering, strammere lovgivning og gjennom å gi forbrukerne et høyt felles beskyttelsesnivå og informasjon om sine rettigheter og utøvelsen av dem. Alt dette er bra, men Norge og en del medlemsland har etter dagens ordning valgt å gi sine forbrukere et bedre vern enn hva som følger av dagens minimumsdirektiver. EU-kommisjonens forslag til et nytt, totalharmoniserende forbrukerdirektiv fastsatte at dagens minimumskrav skal være den ufravikelige normen. Det ville bety at et direktiv som var ment å styrke forbrukernes rettigheter, i realiteten ville gjort det motsatte, nemlig å svekke rettighetene til norske forbrukere. Dersom det nye maksimumsdirektivet blir vedtatt, vil det f.eks. medføre at norsk lovgiver ikke har adgang til å gi en utvidet reklamasjonsfrist utover den nye normen. Dette betyr at den absolutte reklamasjonsfrist fastsettes til to år for alle produkttyper, uavhengig av forventet varighet. Dette vil være en omfattende regelendring som kan få store konsekvenser for norske forbrukerrettigheter. Det er ikke en ønskelig situasjon. Derfor er regjeringens arbeid med å påvirke slik at direktivet skal gi mulighet for å videreføre norske regler, grunnleggende viktig. Det er imidlertid ikke bare i Norge at dette er kontroversielt. Direktivforslaget om totalharmonisering har møtt sterk motstand fra store deler av Europa. Bakgrunnen er at direktivet svekker viktige forbrukerrettigheter for mange land. Denne motstanden har nå tydeligvis gitt resultater. Det er gledelige nyheter fra statsråden, som i sitt svar nå signaliserer at medlemsstatene kan se ut til å gå inn for kun å harmonisere enkelte regler istedenfor en totalharmonisering, som til nå har ligget på bordet. Et justert direktiv i tråd med det som statsråden signaliserer, vil være svært begrenset sammenlignet med kommisjonens opprinnelige forslag. Det vil ha et betraktelig mindre virkeområde, og konsekvensene for norsk lovgivning vil være tilsvarende mindre. Enten man velger en slik løsning eller en løsning med en minimumsharmonisering, er det avgjørende at vi får en løsning som forener det beste fra begge verdener, at man både øker nivået på og sikrer forbrukerrettighetene i Europa samlet sett, samtidig som man ikke undergraver de allerede opparbeidede rettighetene man har i enkelte land, som f.eks. Norge. Jeg har tiltro til at regjeringen her fortsetter sin innsats for og forsvar av norske synspunkter, og håper man i denne saken til slutt vil få gjennomslag. Norge har også hevdet norske synspunkter gjennom EFTA/EØS-samarbeidet sammen med Island og Liechtenstein, og saken har også vært tatt opp i EFTA/EØS-parlamentarikerkomiteen, bl.a. av interpellanten. Jeg vil også framheve interpellanten og Arbeiderpartiets representanter i komiteen for det påvirkningsarbeidet som de har gjort i møte med våre kolleger i komiteen i EU-parlamentet. Nå får jo Stortinget kontor i Brussel, som også kan bistå oss med påvirkning i saker. Dette er enda et eksempel på en debatt vi som norske parlamentarikere burde ha fått ta del i som en del av det europeiske fellesskapet – som aktivt medlem. Inntil det er en realitet, er det godt at regjeringen har satt fullt trykk i saken.