Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-02-12:
Jeg vil i likhet med de foregående talerne konsentrere meg om oppkjøpsadgangen, eller rettere sagt omdanningsadgangen. Jeg skal forsøke å fatte meg i korthet, for jeg slutter meg i grove trekk til de resonnement som ble framført av foregående taler. Jeg registrerer at det faktisk er et flertall i denne sal som legger avgjørende vekt på at vi skal sette vår lit til at vi skal kunne få et styrket oppkjøpsvern gjennom det framtidige lovarbeidet. Denne type begrunnelse har vi hørt før. Det skal være mulig å få det til innenfor EØS-avtalens rammer, har vi hørt i utallige sammenhenger, og vi har også gang på gang sett at de som har satt sin lit til at det skal være mulig, har tatt feil. EØS-avtalen har banet veien for å fjerne nasjonal lovgivning, fjerne nasjonale regler som har hatt avgjørende betydning, f.eks. i forhold til distriktspolitikk – arbeidsgiveravgiften og det som har skjedd på det området, er vel kjent. Det overrasker meg at flertallet ikke har valgt å få på plass et oppkjøpsvern før man gjør vedtak om omdanning, når man legger så sterk vekt på nettopp den siden. Jeg tror, i likhet med representanten Frøiland, at de minste sparebankene, de aller minste, vil komme til å fortsette som sparebanker, og de vil i overskuelig framtid komme til å fortsette å generere overskudd fra driften og vil på den måten ikke ha behov for omdanning. Men risikoen ligger først og fremst i forhold til de store sparebankene som i dag bruker grunnfondsbevisene. La meg ta et eksempel. I Nord-Norge har vi to dominerende banker som er avgjørende for finansiering både av boliger og av næringslivet i Nord-Norge, Sparebanken Nord-Norge og Nordlandsbanken. Den ene er en sparebank, den andre er en forretningsbank. Begge disse bankene vil være aktuelle oppkjøpskandidater. Dersom eierbegrensningsregelen på 10 pst. forsvinner for forretningsbankenes vedkommende og Sparebanken Nord-Norge blir omdannet til aksjeselskap, vil de være høyst interessante oppkjøpsobjekter. Man skal ikke behøve å lete veldig mye for å finne eksempler på kunder i Nord-Norge som har fått nei på sine lånesøknader, spesielt fra utenlandskeide banker, fordi man har en boligadresse som tilsier at bankene ikke er interessert i å finansiere boliglån. Det er faktisk så ille at det er banker som sier nei til å finansiere boliger i utkanten av Tromsø kommune. Man finansierer boliger i Tromsø sentrum, men ikke i utkanten av Tromsø kommune – og langt mindre i de mest grisgrendte bygdene i Finnmark. I dette området har Sparebanken Nord-Norge og til dels også Nordlandsbanken spilt en avgjørende rolle i å finansiere næringsliv og boliger. Og jeg føler meg ganske overbevist om at dersom disse bankene ikke har den lokale forankringen, den desentraliserte filialstruktur og den eierstruktur som de har i dag, vil finansiering av næringsliv og bosetting i denne landsdelen komme til å bli langt vanskeligere i framtiden. Så de partiene som nå åpner for denne omdanningsadgangen ut fra ønsket fra én bank – som for så vidt er legitimt nok, men som ikke kan være retningsgivende for det nasjonale regelverk – bærer et tungt ansvar for utviklingen av finansnæringen framover. Og jeg vil bare avslutte med å si meg hjertens enig med Venstres tidligere finanspolitiske talsmann, som i fjor, den 9. april, sa følgende til Dagens Næringsliv: «Om 15 år har vi et bankvesen der blodårene ut til distriktene er blitt borte. Småbedrifter og nyskapere i distriktene er ikke opptatt av om lånet gis med 0,2 eller 0,3 prosent lavere rente. De er opptatt av i det hele tatt å få lån. Da trenger de banksjefer med lokalkunnskap.» Det er godt sagt, og jeg tror det vil stå seg også i framtiden.