trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2017-06-08:
Jeg er enig med saksordføreren i at dette er en viktig sak, men en sak som burde være helt unødvendig, for Stortinget vedtok allerede i juni 2014 at regjeringen skulle «foreta en gjennomgang av enkeltpersonforetaks rammevilkår som skattemessige betingelser, sosiale rettigheter, forenklingstiltak, tilgang på kapital og det offentlige virkemiddelapparatets innretning og innsats, med sikte på å senere fremme konkrete forslag til forbedringer». Statsråden svarte at saken skulle følges opp på egnet måte, og den ble kvittert ut i Prop. 1 S for 2015–2016: «Regjeringen vil vurdere de skattemessige betingelsene for ulike virksomhetsformer nærmere i skattemeldingen som kommer som oppfølging av Skatteutvalgets rapport, jf. NOU 2014:13.» Men det skjedde ikke noe. Så det er grunn til å spørre hvorfor partiene som hevder de er mer opptatt av næringsliv og gründerskap enn andre, ikke har fulgt opp stortingsvedtaket. Oppfølgingen har i hvert fall vært så mangelfull at støttepartiet Venstre helt på tampen av fireårsperioden må legge fram en rekke representantforslag som gjelder for personer som driver for seg selv. Det må bety at vi har en regjering som har mistet alle ambisjoner om å ha gjennomføringskraft. Arbeiderpartiet mener det er behov for å gjennomgå de sosiale ordningene for selvstendig næringsdrivende, og viser i den forbindelse til en rapport som er utarbeidet av Menon Economics for Akademikerne om organisering i arbeidslivet. Rapporten viser bl.a. forskjeller i skatter og avgifter for forskjellige organisasjonsformer og hvilke velferdsgoder som gjelder for de forskjellige organisasjonsformene. Rapportens beregninger viser at forskjellene er mindre enn mange tror. For vår del er det viktig å være tydelig på de sammenhengene. Det er bl.a. derfor vi ser at det er et behov for gjennomgang av de sosiale ordningene for selvstendig næringsdrivende, for ansatte i egne AS-er, og for frilansere. Fra vår side har vi programfestet en slik helhetlig gjennomgang, der vi ser ytelser og innbetalinger i sammenheng, sånn som den nevnte rapporten fra Menon gjør. Så til avstemningen i dag. I dag kommer vi til å stemme for forslag 2, fra Senterpartiet og Venstre, som sier at vi skal styrke ordningen som gjelder sykepenger for selvstendige. Det har sammenheng med hva vi kommer til å legge fram i vårt alternativ til RNB. Vi kommer ikke til å stemme for forslag 3, fra Venstre, som bruker ordlyden «likestille», men i RNB kommer vi til å støtte forslaget fra regjeringen om en økning i skattefradraget. Jeg tar opp forslaget vårt i innstillingen.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-06-08:
Det er ikkje vanskeleg å innrømme at det er mykje med Nav og arbeidsavklaringspengar som ikkje fungerer godt nok. Reformene krev nye arbeidsmetodar, og det er mykje som tyder på at det ikkje har vore prioritert. Vi veit at mange i Nav har gode erfaringar med å jobbe slik Stortinget meiner at Nav skal jobbe, tett på bruker, tett på arbeidsliv, men utfordringa er at dette alltid skjer i forsøksform. Når prosjektperioden er over, er det tilbake til gamle uvanar. Det viktigaste med eventuelle endringar i arbeidsavklaringspengar må vere å sikre betre og raskare oppfølging, spesielt for unge, og vi i Arbeidarpartiet er positive til endringar som kan ta oss nærmare dette målet. Men etter vår oppfatning er det ikkje først og fremst reglane som er problemet, men den faktiske oppfølginga. Dei endringane fleirtalet her går inn for, er derfor eit blindspor fordi fokuset er så einsidig. I Arbeidarpartiet har vi lang tradisjon for å garantere ungdom tett og prioritert oppfølging i Arbeids- og velferdsetaten, ikkje minst gjennom ungdomsgarantiane. Det er eit kontinuerleg arbeid, vi må forsterke innsatsen for å få ungdom i jobb. Men kva gjer regjeringa? Jo, dei fjernar ungdomsgarantiane og erstattar dei med ei uforpliktande og ikkje-finansiert ordning som skal putte alle ned i den same kverna. Anten ein er ein 18-årig drop-out frå vidaregåande eller ein arbeidsledig ingeniør i slutten av 20-åra som har mista jobben i olja, skal ein få det same tilbodet for kanskje 300 kr per ungdom. Dette blir forsøkt framstilt av høgrepartia som ei styrking, men dei lurer ingen – det er kutt. Vår politikk, vist gjennom våre alternative budsjett, er å prioritere ungdom tydelegare. Både oppfølginga, arbeidsmarknadstiltaka og arbeidsformidlinga må styrkjast. Då må vi ha dedikerte ungdomskontaktar som gjer det trygt og føreseieleg for ungdomane å møte eit omfattande Nav-system aleine, ungdomskontaktar som er forplikta og samtidig fleksible nok til å reagere og handle på det tidspunktet ungdomen tek kontakt. Vi veit at for mange unge kan ventetider på fleire veker vere nok til at dei mistar motivasjonen og fell tilbake i meir destruktive vanar, og det kan då gå lang tid før neste moglegheitsvindauge opnar seg. Tettare oppfølging er nøkkelen. Det handlar om styring, prioritering og ressursar. Arbeidarpartiet satsar gjennom Nav Ung, aktivitetsreform og ungdomsgarantiane. Regjeringspartia kuttar og forsøker å framstille det, gjentekne gonger, som «kraftfulle tiltak». Det er ei historiefortelling så langt frå verkelegheita at ho knapt nok ville blitt godkjend av Asbjørnsen og Moe.
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Jeg tar selvfølgelig opp de forslagene der Venstre er medforslagsstiller.
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Jeg vil også litt tilbake til det prinsipielle skillet mellom sivil og militær innsats. Nå gir Afghanistan-utvalget en god begrunnelse for å ha et så tydelig skille som Norge også har, men spesielt i Faryab-provinsen fungerte det jo ikke veldig godt i praksis. I sin redegjørelse la utenriksministeren vekt på at Forsvarsdepartementet og Utenriksdepartementet nå har høstet nyttige erfaringer og er langt bedre koordinert i dag enn da vi først gikk inn i Afghanistan. Da blir mitt spørsmål om utenriksministeren kan utdype mer om denne koordineringen: Kan vi nå være trygge på at den norske sivile og militære innsatsen blir bedre koordinert, og at vi får bedre resultater hvis det skulle oppstå en ny situasjon hvor det blir aktuelt?
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Venstre støtter også det prinsipielle skillet mellom den sivile og den militære innsatsen og den merknaden som ligger i innstillingen. Jeg er allikevel helt enig med statsråden i at man må ha en helt annen effekt av det vi gjør, en helt annen koordinering når man skal gjennomføre dette i praksis, som det viste seg i Faryab. I den rapporten som ble utarbeidet av Lilland, var det mange forslag om hvordan man kunne få en bedre koordinering uten å utfordre det prinsipielle skillet. Så sier statsråden at det er lite sannsynlig at man får en lignende situasjon nå, og det er nok riktig. Sånn tenkte man nok tilbake i 1998, at det var ingen som kunne forutse hva som ville kunne skje, og forberedt må man jo være. Da blir mitt spørsmål: Mener statsråden at man har gode nok systemer på plass for å sørge for den koordineringen, som man kan gjennomføre uten å måtte utfordre det prinsipielle skillet?
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Som jeg sa i mitt første innlegg, mener Venstre ikke at innsatsen i Afghanistan har vært et feilgrep. Jeg tok ordet nå for å si at Venstre også vil støtte forslaget fra MDG, ikke fordi vi i det mener at det ligger noen kritikk av de vurderingene som er gjort i Afghanistan. Som utvalget også påpeker: Fangeoppfølgingsavtalen fra 2006 og den oppfølgingen av fanger som Norge har gjort i Afghanistan, danner også grunnlag for hvordan man kan gjøre dette i operasjoner framover. Men en utredning, som ligger i forslaget, vil vi også kunne være med på, som også andre partier har gått inn for fra talerstolen. Ellers tror jeg det er viktig å si at det er mange som påpeker at innsatsen til etterretningstjenesten har vært veldig vellykket. Spesialstyrkene trekkes fram, særlig også ved den pågående innsatsen sammen med spesialpolitiet i Kabul. Fra Venstres side er vi opptatt av at man trenger å ha en strategisk tålmodighet også med den innsatsen som er. Det er ikke noe mål i seg selv fortsatt å ha en militær innsats, men er det nødvendig, må vi fortsatt holde fast ved at vi går i fellesskap inn og i fellesskap også ut. Så tror jeg det også er viktig å si at det styrkebidraget som var i Faryab, har vært vellykket som en militær enhet. Ser man på den innsatsen som er gjort av dem som har tjenestegjort, er det ingen tvil om at de har gjort det de skulle i en vanskelig situasjon, og de har operert vellykket som enheter. Så kan man godt si at selve organiseringen av PRT var et vanskelig oppdrag – og om det er noe man ville gjort på nytt. Men ut fra situasjonen er det riktig og viktig, mener jeg, at man har all mulig grunn til å være stolt av den innsatsen som er gjort. Det gjelder også de mentoreringsoppdragene som man har hatt gjennom mange år. Der jo kanskje selvkritikken må være større, er i de politiske beslutningene. For det er ingen tvil om – og det viser også debatten i dag – at selv om man holder fast ved, som Venstre også gjør, et tydelig sivilt og militært skille, må vi få til bedre praktiske løsninger, som jeg viste til. Vi har Liland-rapporten, som har vist hvordan man kan gjøre det, i hvert fall forslag, uten at det utfordrer prinsippet. Men det er klart at vi hadde også en Faryab-strategi, som jo utvalget sier at gir ingen styringssignaler og har ingen funksjon. Her må vi gjøre dette på en langt bedre måte i årene framover. Helt til slutt: Det gjelder også selve diskusjonen om hvordan vi skal benevne konflikten. Det tok altfor lang tid før man i det hele tatt var villig til å benevne dette som en væpnet konflikt, med den usikkerheten som det også var for dem som var i Afghanistan, som jo i stadig større grad opplevde at de var i en regulær krig.
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Jeg vil først takke for svaret. Det er ikke noen tvil om at vi har mange av de samme målsettingene. Jeg setter pris på at man ønsker en oppgradering fra at det er et fokusland til at det også blir et partnerskapsland – eller i hvert fall en videreføring av den sterke fokuseringen som Norge har på Myanmar, der vi gjennom mange år har hatt en sterk posisjon, og der vi har hatt en stor respekt for det arbeidet som er gjort, spesielt når det gjelder menneskerettigheter og demokratiutvikling, fra 1990-tallet og fram til i dag – og at man ønsker å videreføre dette arbeidet. Noe av uenigheten gjelder nok i hvor stor grad situasjonen i Myanmar er normalisert, ved at det, som statsråden sier, i dag er fullt mulig å jobbe på vanlig måte i Myanmar, der en har mange lokale aktører, og at man skal legge vekt på at det er de lokale aktørene som nå skal drive fram prosessen også fra norsk side og med norsk støtte. Flere norske selskaper har store økonomiske interesser i Myanmar, og de har også hatt store investeringer – og en vilje til å gå inn – i Myanmar. Jeg nevnte noen tidligere, både Statoil, Statkraft og Telenor, noe jeg mener det er riktig og viktig at vi bygger videre på. Det som er noe vanskelig å få tak på, er egentlig bakgrunnen for den kritikken som Aung San Suu Kyi kom med mot Norge høsten 2015. Man mente at her hadde man lagt for stor vekt på bare de økonomiske interessene og den økonomiske utviklingen, noe som i seg selv er positivt, men tok for lite inn over seg den støtten som de fortsatt trenger til en demokratisk utvikling. Én ting er å mene at en har en tydelig, demokratisk regjering, noe annet er problemet med den udemokratiske grunnloven, som gjør at Myanmar er i en veldig spesiell situasjon, der de militære sikrer seg mot all endring i grunnloven med 25 pst. av plassene i nasjonalforsamlingen, sammen med de viktigste departementene. Jeg vil derfor mene at det fortsatt er viktig at vi har et demokratiperspektiv, at vi må ta inn over oss at en trenger støttespillere også utenfor Myanmar – at vi trenger begge deler – og at en må ha en normalisering, men også må holde fast ved den kompetansen som ligger i organisasjoner utenfor Myanmar. Det er ingen tvil om at jeg synes det er spesielt underlig med de kuttene i støtten som er kommet til Burma-komiteen, i en situasjon der jeg mener at det er nå en trenger å ha en tålmodighet, nettopp for å holde denne prosessen gående i årene framover.
Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Først vil jeg si at jeg er helt enig i at det var riktig å bruke den muligheten som man fikk fra de reformene som ble påbegynt i 2011. Jeg tror det har vist seg i etterkant at det har gitt positive resultater, også med den økonomiske satsingen fra norske selskaper som har vært i Myanmar. Det ser vi, for det har jo vært en positiv utvikling der man har hatt vekstrater i Myanmar de siste årene. I 2015 var det 7 pst., i 2016 var det 8,1 pst. Man har også hatt en politisk utvikling nå etter valget, hvor det anerkjente Freedom House ikke karakteriserer Myanmar som et ikke-fritt land, men som et delvis fritt land. Så det er ingen tvil om at det er en positiv utvikling. Også den kontakten som Norge har, må da være i utvikling gjennom at man bygger mer opp under lokale aktører, at vi mer og mer normaliserer den økonomiske kontakten som vi har med Myanmar. Etter hvert som man får en åpning, får man også opp mer av kompleksiteten med de ulike etniske grupperingene, også kompleksiteten med hensyn til å få på plass en fredelig utvikling, og etter hvert må man jobbe for å få en fredsavtale. Men selv om man har en demokratisk utvikling, er det allikevel viktig å ha bevisstheten om den helt grunnleggende udemokratiske grunnloven, at det er militære som sitter med full kontroll på sikkerhetspolitikken, og det er vanskelig å se hvordan man skal komme et steg videre for å komme seg ut av det. Jeg tror derfor det er viktig for Norge at man egentlig må ha to løp. Det ene er å bygge videre på en demokratisering, på en åpenhet, det å ha en friere presse, det å kunne bygge opp under samfunnet i Myanmar. Samtidig, fordi kompleksiteten er der, trenger man å ha aktører både her i Norge og ellers som peker på det særegne med det som nærmest er en vetorett med den kontrollen på sikkerhetspolitikken som militære har. Jeg tror det er viktig for å få fram et helhetlig bilde, og at det er viktig for at vi skal gi vår – skal vi si – riktige støtte inn mot Myanmar. Det er klart at Aung San Suu Kyi har et stort ansvar, ikke som president, men som «State Councellor», men samtidig må man også passe på at det ikke tillegges urettmessig ansvar i det som er en internasjonal dialog, også på bakgrunn av den fredsprisen som hun har, for det er klart at det er det en fare for. Derfor mener jeg det er viktig at man fortsatt holder fast ved at Norge må støtte opp både her og internasjonalt for egne aktører.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg vil takke utenriksministeren for et godt innlegg. I stor grad deler vi hovedsynspunktene i denne saken, og det er viktig at vi også får dilemmaene knyttet til militært engasjement opp på bordet. Noe av det evalueringsrapporten tar opp, er behovet for å ha norsk personell til stede som følger norske bistandspenger. Mitt spørsmål er hvorfor utenriksministeren reduserer på antallet som er til stede i Afghanistan nå og som følger norske bistandspenger. Hadde det ikke vært klokt å følge opp det som er evalueringsrapportens anbefaling, nemlig at vi har folk som følger pengene, som vet hva de går til, som følger opp antikorrupsjonsarbeid, og som deltar, ikke minst, i den internasjonale diskusjonen om hvordan bistanden til Afghanistan skal innrettes?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg takker for svaret, men vil også spørre om dette mer generelt, for vi skal jo nå rette mer av norsk bistand inn mot sårbare stater. Et spørsmål har vært personell i Sør-Sudan og hvordan vi bidrar til hjelp i land som Mali. Vil utenriksministeren bidra til at det er flere fra norsk side til stede for å følge norske bistandskroner, slik at vi vet at pengene kommer fram? Det er enda mer krevende i sårbare stater enn det vi til nå har vært vant til.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg vil takke for et godt innlegg. Det er stor enighet om hovedpunktene i denne evalueringen, men et område hvor det har vært uenighet med forsvarsministeren, både da hun satt i opposisjon, og i dag, er det som ble sagt om integrering av sivil og militær innsats. Det er jo bred enighet om å koordinere den militære og sivile innsatsen bedre, men mitt spørsmål handler om hvorvidt forsvarsministeren mener at hun har støtte i Afghanistan-rapporten for å integrere militær og sivil innsats.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Én ting er hva forsvarsministeren mener. Det er jo helt klart at det er forskjell på ordene «koordinering» og «integrering», det kom ganske klart fram i både innlegget mitt og spørsmålet jeg stilte, men forsvarsministeren skiller ikke på dette. Mitt spørsmål er om forsvarsministeren vil rette seg etter det som er stortingsflertallets syn i denne saken: at koordinering av innsatsen er viktig, men at det bør være et prinsipielt skille mellom militær og sivil innsats.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Utviklingshjelp virker. Grunnleggende tilbud om vaksine og helsehjelp ved fødsel reduserer barnedødeligheten. Utdanning bidrar til vekst, og bekjempelse av korrupsjon bidrar til økte utenlandsinvesteringer. Derfor må vi fortsette. Men vi må også lære av de feilene som er gjort i norsk og internasjonal bistandshistorie, og diskutere hvordan utviklingshjelp kan bidra til fattigdomsbekjemping i en tid med økonomisk vekst i mange tidligere lavinntektsland og framvekst av terror og sårbare stater i andre regioner. Vi må også bidra til mer kunnskap og kompetanse. Derfor er det viktig å samle denne erfaringen, slik Kristelig Folkeparti foreslår og får gjennomslag for i dette forslaget. I regjeringserklæringen står det at i denne stortingsperioden skal vi få en utviklingspolitisk redegjørelse hvert år. Det har vi ikke fått. Regjeringa har videreført arbeidet med vaksiner og økt satsingen på utdanning. Det er bra. Men det har også vært gjennomført kutt, spesielt innenfor klimabistand og avskoging, uten at endringene har vært skikkelig debattert. Innenfor fornybar energi har denne regjeringa langt på vei utradert Stoltenberg-regjeringas milliardsatsing. Den nylig annonserte såkalte satsingen på fornybar energi utgjør bare en brøkdel av nivået i 2013, og det har vært kutt i arbeidet med reproduktiv helse. Den nylig annonserte ekstrabevilgningen utgjør i praksis bare en reversering av tidligere kutt sammenliknet med forrige regjerings bevilgninger på dette området – og det blir for smått når Trump-administrasjonen gjennomfører dramatiske kutt. Jeg mener Kristelig Folkepartis representantforslag har bidratt til en mer fokusert debatt om utviklingspolitikk enn det vi har hatt i Stortinget de siste fire årene, og det er bra. Det har vært viktig å slå fast at målet med bistand er fattigdomsreduksjon. I dag er det spesielt viktig i Afrika sør for Sahara. Vi har derfor støttet mange av Kristelig Folkepartis forslag og gått inn for at enkelte av dem skal utredes nærmere. Det vi har støttet, er bl.a. større grad av samstemthet i norsk utviklingspolitikk, klarere og mer forutsigbare program på ulike områder og bedre kunnskapsoverføring. Jeg vil takke Kristelig Folkeparti for representantforslaget og saksordføreren, som på en solid måte har bidratt til at vi kan skrive komiteen sammen på vesentlige punkter. Jeg vil til slutt ta opp Arbeiderpartiets forslag.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Jeg vet ikke om utenriksministeren har oppfattet at det er et ønske fra Stortinget om å ha langt større innflytelse over det som er utviklingsbudsjettet. Det har vært en vedvarende kritikk mot denne regjering, som også har vært fremmet i de ulike budsjettprosessene, at her er det så stor fleksibilitet at Stortinget i realiteten ikke bestemmer over hvordan norsk utviklingshjelp skal drives. Det er en ganske stor og grunnleggende kritikk. Det har heller ikke vært avholdt utviklingspolitisk redegjørelse i denne stortingssalen. Så mitt spørsmål er: Hvordan vil utenriksministeren følge opp de klare vedtakene som er gjort i Stortinget, om at Stortinget i større grad skal involveres i de prioriteringer som gjøres i norsk utviklingspolitikk?
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2017-04-18:
Det har vært slik at det har vært fattet vedtak i denne salen om at det i større grad skal legges fram for Stortinget hva man skal bruke penger på innenfor utviklingshjelpen. Det har vært store sekkeposter, og Stortinget har i realiteten ikke hatt innflytelse. Det har vært for mye dag-til-dag-utviklingspolitikk og for lite langsiktighet. Men mitt spørsmål til utenriksministeren går på hvorfor det ikke er gjennomført årlige utviklingspolitiske redegjørelser, slik det står i regjeringserklæringen.
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2017-04-18:
Eg vil utfordre forsvarsministeren litt seinare på det skiljet som ein bør ha mellom sivil og militær innsats. Men når me ser på organiseringa av bistanden i Afghanistan, der me kvart år har brukt mange, mange hundre millionar kroner, og når me ser systema rundt fordelinga av bistanden, har det vore veldig få personar som i realiteten har hatt ansvaret for utbetalingar på 700–800 mill. kr. I ettertidas lys: Ser utanriksministeren at ein burde hatt ein betre kvalitet på systema når det gjeld fordeling av norsk bistand i Afghanistan?
Knut Arild Hareide (Kristelig Folkeparti), 2017-04-18:
Representanten Huitfeldt stilte gode spørsmål utan å få svar. Ho stilte spørsmål om statsråden er einig i det Afghanistan-utvalet peiker på, og eg har lyst til å sitere: «Den norske linjen med et klart skille mellom sivil og militær innsats er prinsipielt godt begrunnet i ønsket om å unngå at bistandsprosjekter rammes av væpnet strid.» Mitt spørsmål er: Er det ei vurdering som statsråden er einig i, eller er ho ueinig med Afghanistan-utvalet på dette viktige området?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-04-18:
Det er stor forskjell på situasjonsforståinga av dagens Afghanistan når ein høyrer på utanriksministeren sitt innlegg og tidlegare innlegg i dag ifrå regjeringspartnar Framstegspartiet og representanten Christian Tybring-Gjedde. Det kan vere grunn til å spørje seg om ein drøftar slike problemstillingar mellom regjeringspartia, men spørsmålet mitt er: Kan statsråden stille seg bak situasjonsforståinga frå regjeringspartnar Framstegspartiet, slik det kom til uttrykk i dag frå talarstolen, frå Christian Tybring-Gjedde?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-04-18:
Det er stilt tre gode spørsmål, men eg opplever ikkje at det er gitt tydelege svar. I innstillinga er det eit tydeleg fleirtal som vil åtvare mot ei integrering av militær og sivil innsats, og som meiner at ein ikkje finn dekning i Afghanistan-utvalet sin rapport for ei tilråding om at militære og sivile bidrag burde vore integrerte. Tvert imot viser ein til at studiar av integrerte stabiliseringsinnsatsar som er gjorde i fem provinsar i Afghanistan, ikkje har vist at det er ei god sak. Mitt spørsmål er: Vil statsråden følgje opp fleirtalsmerknaden frå Stortinget og sikre at me held fram med ein praksis der ein skil militær og humanitær innsats frå Noreg si side? Statsråden sa at ein må ha ein samla offentleg innsats. Ja, både militær og humanitær bistand er offentleg innsats, men vil ho lytte til komiteen?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-04-18:
Statsråden snakka varmt i innlegget sitt om å nå målet om å utrydje fattigdom. Studiar, m.a. frå Verdsbanken, har vist at den mest effektive måten å løfte store mengder folk i dei mest fattige landa ut av fattigdom på er å støtte småbøndene. Statsråden har sytt for at naudhjelpsmattryggleiken har auka, men løyvingane til langsiktig bistand til mattryggleik er betydeleg reduserte og nedprioriterte, jf. rapporten frå Norad om mattryggleiksstrategien. Langsiktig bistand til mattryggleik og ernæring i kombinasjon med miljø- og klimabistand er kanskje den viktigaste strategien for å kunne redusere behovet for akutt naudhjelp på matområdet. Kva er årsaka til at regjeringa og statsråden har redusert satsinga på langsiktig mattryggleik og ernæringsbistand så mykje?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2017-04-18:
Spørsmålet er kvifor det ikkje er gjort.(Presidenten klubbar.) (Presidenten klubbar.)
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Ja, det vil eg.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Det vert jo vedteke i salen i dag ei evaluering av Libya-operasjonen, og utanriksministeren varslar no at det naturlegvis vil verte følgt opp. Representanten Halleraker heldt tidlegare eit innlegg der han sa at for Høgres del røystar dei for det berre fordi det tidlegare regjeringspartiet Arbeidarpartiet gjekk inn for det, og at dei ikkje likte tanken på at eit parti skulle ettergå det eit anna parti tidlegare hadde gjort, og at det måtte vere opp til det partiet som då regjerte. Nettopp det innlegget var vel eit veldig sterkt argument for at det ikkje må gå partipolitikk i det, men at det burde ha vore ein fast, institusjonalisert rutine, og i alle fall at det ikkje må vere slik at ei regjering no skal evaluere, men at det bør vere ein ekstern, uavhengig gjennomgang, slik som vi no har fått et veldig godt eksempel på med Godal-utvalet. Mitt spørsmål er: Vil regjeringa leggje opp til ei uhilda, uavhengig evaluering av Libya-operasjonen, slik at det nettopp ikkje vert ein partipolitisk gjennomgang frå ei regjering?
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Diskusjonen om kartet og terrenget er langt lettare enn diskusjonen om høna og egget – terrenget vinn. Men terrenget i dette tilfellet er jo at det kvart år i den førre stortingsperioden, frå 2009 til 2013, vart føreslått og vedteke 1 pst. av BNI til bistand. I denne perioden har alle opposisjonspartia føreslått det same, mens regjeringa ikkje har føreslått det kvart år, men det har vorte vedteke som ein del av tilpassinga til det maktpolitiske kartet, fordi Kristeleg Folkeparti og Venstre har fått gjennomslag. Terrenget her er òg at vi har ei innstilling som for første gong i denne perioden går litt igjennom idear som partia har. Der viser det seg at dei fem opposisjonspartia står mykje saman, og at Høgre og Framstegspartiet ofte ikkje står saman med oss. Så eg kunne tenkje meg å spørje kvifor Høgre og Framstegspartiet ikkje er med på merknaden om ei samstemdheitsreform, kvifor dei ikkje er med på merknaden om ein aktiv fordelingspolitikk, og kvifor dei ikkje er med på merknaden og forslaget om å styrkje bistanden til frivillige organisasjonar.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-18:
Eg skal ikkje tvære ut debatten, eg synest det har vore ein fin runde. Eg teikna meg rett og slett for å gå igjennom situasjonen når det gjeld nivået på bistand, sidan det vart ein diskusjon. Då den raud-grøne regjeringa overtok i 2005, var nivået betydeleg under 1 pst. av BNI. Den gongen kom vi inn etter Bondevik-regjeringa – som utanriksministeren kjenner godt, for han sat i den – og så trappa vi opp, kvart år, nivået på bistanden. Det første budsjettet var på 1 pst. av BNI – «correct me if I am wrong», men det var 2009-budsjettet, viss eg ikkje hugsar feil – slik at heile perioden etterpå var det på 1 pst. av BNI. Så vart det først ikkje føreslått noko då den nye regjeringa kom inn, men rosverdig vedteke på det nivået kvart år i denne perioden. Eg er heilt einig med utanriksministeren i at det på langt nær seier alt om nivåa, men det er altså forteljinga om korleis det har vore, og i mange år no har det vore sånn at dei fem opposisjonspartia, i sine budsjett på Stortinget, har føreslått at nivået skal vere på minst 1 pst., mens Høgre og Framstegspartiet under den raud-grøne regjeringa føreslo betydelege kutt i bistanden, begge partia. Rett skal vere rett.
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2017-04-18:
Statsråden viser som ventet i sin kommentar til Miljøpartiet De Grønnes forslag om utredning av en lovhjemmel for å sikre rettighetene til fanger tatt av norske styrker til manualene i krigens folkerett som er gjeldende for det norske Forsvaret. Samtidig påpeker Godal-rapporten, slik vi oppfatter det, tvil om hvorvidt fanger overført til andre fra norsk varetekt faktisk fikk sine rettigheter etter folkeretten ivaretatt. Vi forstår det også slik at det har pågått debatter i tre år om hvorvidt det er nødvendig å se på en styrking av dette lovverket eller ikke. Kan statsråden klargjøre om hun mener at de manualene som nå er gjeldende, er gode nok for å ivareta disse hensynene, eller ser hun behovet for å utrede en lovhjemmel, noe stortingsflertallet sannsynligvis kommer til å vedta?
Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2017-04-18:
Jeg stiller da som ankermann i hallelujakoret over Kristelig Folkepartis gode initiativ i denne saken. Vi i Miljøpartiet De Grønne stiller oss helt bak de overordnede problemstillingene som Kristelig Folkeparti tar opp i dette forslaget, og særlig vil jeg understreke forslaget som flere andre partier også slutter seg til, om en samstemthetsreform. Ikke bare er det generelt viktig å samordne utviklingspolitikken selv og andre virkemidler i norsk politikk, men det er særlig viktig å ta opp det som Miljøpartiet De Grønne flere ganger har påpekt, nemlig at har vi en utviklingspolitikk, må vi også bruke de tyngste virkemidlene som vi rår over, til å fremme målene i den utviklingspolitikken. Da er særlig oljefondet viktig, som redskap for en bærekraftig utvikling som begrenser katastrofer og andre uheldige hendelser i utviklingsland, og de langsiktige klimakonsekvensene av norsk oljepolitikk, som jo på sikt vil bli en hovedårsak til behov for katastrofehjelp på grunn av naturkatastrofer og påfølgende migrasjon. I Miljøpartiet De Grønne er vi glad for at det er bred enighet om de store linjene i utviklingspolitikken: menneskerettigheter, fattigdomsorientering, medbestemmelse og ikke-diskriminering, klima og miljø, kvinners rettigheter og likestilling, sammen med antikorrupsjonsarbeid. Jeg er glad for at det er understreket også fra regjeringens side i utviklingsmeldingen at fattigdomssatsingen skal styrkes. Den meldingen kommer vi tilbake til, og det blir en spennende debatt. Så er vi tilsvarende skuffet over at regjeringen over flere år har benyttet flyktningsituasjonen som argument for å kutte ikke minst i langsiktig klima- og miljøbistand, som jo er bistand som nettopp ligger til grunn for å begrense behovet for katastrofebistand i framtida. Når det gjelder forslaget fra Kristelig Folkeparti om en indikativ fordelingsnøkkel for forskjellige deler av bistanden, med prosentvise angivelser av hvor mye til hver sektor, er Miljøpartiet De Grønne imidlertid ikke enig. Vi har stor sympati for tankegangen, som helt åpenbart er å forsvare deler av bistanden som kan komme under press i akuttsituasjoner, og vi ønsker definitivt å følge opp den diskusjonen, men vi mener at tilnærmingen som er foreslått her, er såpass rigid at vi ikke kan støtte den. Vi registrerer at så vidt vi vet, er det vi som er på vippen i denne saken, og det får så være at vi da vipper flertallet i Kristelig Folkepartis forslags disfavør. De får tilgi oss det, og så får vi ta den diskusjonen videre. Miljøpartiet De Grønne mener bestemt at tiltak for asylsøkere her i Norge ikke skal finansieres over bistandsbudsjettet, men vi skal selvfølgelig ha fleksibilitet i bistandsbudsjettet til å justere fordelingen mellom utviklingsbistand og nødhjelp når det er nødvendig – det er jo ikke forutsigbare situasjoner. Med dette tror jeg at jeg avslutter dette lille innlegget, selv om det er litt tid igjen.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Takk for et godt og viktig spørsmål. Dette inneholder også ikke ubetydelige dilemmaer. Det kom en faglig anbefaling til meg på grunn av sikkerhetssituasjonen i Kabul om at man ønsket å håndtere noe av den norske bistandsoppfølgingen hjemmefra i stedet for gjennom personell i Kabul. Dette var nok fornuftig, men jeg vil legge til at Norge fortsatt er satt opp med en ikke ubetydelig diplomatisk tilstedeværelse i Kabul. Men vårt personells sikkerhet må jo alltid komme først, og der må jeg lytte til de faglige anbefalingene som kommer. Det er også slik at innretningen av den norske bistanden er en løpende vurdering av hvor mye som skal gå til multilaterale kanaler, hvor mye som skal gå til det lokale, og hvor mye som skal være direkte bilateral støtte.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Som jeg sa, er vi også avhengige av hvilke kanaler vi benytter. Benytter man multilaterale kanaler, FN, Det internasjonale Røde Kors, Verdensbanken o.l., er jo ikke behovet for tilstedeværelse på bakken like stort som hvis det er bilaterale prosjekter som vi følger opp. Men jeg kan forsikre representanten Huitfeldt om at f.eks. i Mali, når vi nå oppretter en ambassade i Bamako, betyr det også at vi vil øke vår tilstedeværelse med personell, og vi er fortsatt godt oppsatt både i Sør-Sudan og i Kabul. Men det er ikke noen tvil om at sikkerhetssituasjonen i Kabul har vært veldig varierende, og jeg må også lytte til faglige råd når det gjelder personellets sikkerhet, og hvordan vi optimalt skal settes opp. Men jeg mener at vi må ha en tilstedeværelse – selvsagt – i Kabul for å følge opp de bistandsprosjektene som vi har, som i de andre landene som jeg redegjør for.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Det jeg sa i mitt innlegg, er at sikkerhetssituasjonen har blitt mer krevende siden min redegjørelse og forsvarsministerens redegjørelse. Den 8. mars ble også militærsykehuset i Kabul angrepet, og det er det mest alvorlige angrepet på flere år, så det er ikke noen tvil om at sikkerhetssituasjonen er krevende, og at Taliban har fått kontroll i noen flere provinser enn tidligere. Dette er også en kjempeutfordring for de 350 000 av Afghanistans sikkerhetspersonell og soldater som forsøker å gjøre sitt beste i kampen mot Taliban. Det bekrefter at et militært nærvær også fortsatt er viktig, ikke minst når det gjelder trening av dette personellet. Men samtidig er det slik at den gjennomsnittlige levealder har økt, ni millioner barn går på skole – det var nesten ingen jenter tidligere – og det har vært en åttedobling av økonomien, så det er et veldig sammensatt bilde.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Det er ikke noen tvil om at det er krevende å operere i Afghanistan – det er et av verdens fattigste land, det er et land som lever med væpnet konflikt, og det er et land hvor man har omfattende korrupsjon. Men det er også slik at de menneskelige lidelsene er store, så man oppfyller alle krav for å motta både norsk humanitær bistand og bistand generelt. Så vil jeg gå litt tilbake til det svaret jeg ga til representanten Huitfeldt, at det er innretningen av den norske bistanden som må være avgjørende for hvor mye personell vi må ha i Afghanistan. Hvis det meste går multilateralt, hvis det går gjennom Den internasjonale Røde Kors-komiteen, hvis det går gjennom Den internasjonale føderasjonen for Røde Kors, hvis det går gjennom FN, Verdensbanken o.l., kreves det ikke like stor tilstedeværelse. Men vi har også viktige programmer – innenfor likestilling, utdanning, landsbyutvikling – som krever løpende oppfølging. Jeg mener at vi er adekvat oppsatt.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Jeg tror vi alltid må være årvåkne og oppmerksomme på disse spørsmålene, men nå er jo innretningen av det norske militære bidraget annerledes enn slik det var for noen år siden. Nå har vi spesialsoldater i Kabul som driver trening av afghansk sikkerhetspersonell der, mens bistanden også fortsetter ute i provinsene. Og som jeg sa i mitt innlegg, har bl.a. president Ghani og andre uavhengige aktører, ikke bare myndighetene, sagt at den norske bistanden er godt satt opp, at den er relevant, og at den når også dem som trenger hjelp og bistand mest. Det tar vi til oss, og vi foretar en løpende vurdering av hvordan disse ressursene best kan innrettes for å nå dem som trenger det mest i Afghanistan.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Det er riktig som representanten sier, at det er Stortinget som har ønsket å gjennomføre en evaluering i egnet form av den norske militære og sivile deltakelsen i operasjonen i Libya i 2011. Det er klart at regjeringen vil tilrettelegge for dette, og det er naturlig at vi etter at vedtaket er fattet i Stortinget, vil starte arbeidet med å se på en mulig innretning. Det er naturlig å diskutere dette med Stortinget underveis, slik vi gjorde i forbindelse med Afghanistan-utredningen.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Nå inviteres jo Stortinget til en veldig grundig gjennomgang av utviklingspolitikken og dens innretning gjennom den stortingsmeldingen som er lagt frem. Det blir en viktig gjennomgang av dette i løpet av våren, også basert på det Dokument 8-forslaget som Kristelig Folkeparti har fremmet. Jeg tror dette er en avgjørende diskusjon som vil legge føringer fremover. At vi har relativt bred enighet om utformingen av utviklingspolitikken og satsingen, er også viktig, slik at det ikke blir store endringer. Vi har f.eks. videreført den viktige satsingen fra den forrige regjeringen når det gjelder helse og vaksinasjoner. Så har vi løftet inn utdanning, som det er viktig blir videreført. Når Stortinget nå ber om en mer detaljert og indikativ gjennomgang også i proposisjonen av de ulike landene, tar jeg det til etterretning. Vi har videreført det som var prinsippene fra den forrige regjeringen når det gjelder detaljeringsnivået.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Først til dette med budsjettet. Der har vi i all hovedsak videreført den praksis som var lagt av den forrige regjering når det gjelder innretningene. Men jeg oppfatter det slik at Stortinget nå ønsker indikative forslag når det gjelder landfordeling. Det er noe jeg synes er helt kurant, og jeg vil selvsagt komme tilbake til det. Det som har vært viktig for meg, er å foreta de store og mer prinsipielle drøftelsene om satsingene i proposisjonene, og hvis ikke Stortinget har vært fornøyd med det, har det jo alltid vært mulig for Stortinget å gå mer detaljert til verks også – det har jo vært ganske grunnleggende spørsmål rundt dette. Jeg har integrert utviklingsredegjørelsene i den årlige utenrikspolitiske redegjørelsen og mener det har fungert greit.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Det er klart at jeg er innstilt på å legge frem et mer detaljert budsjett når Stortinget ber om det. Det er også mange fornuftige argumenter for det, så «that’s a done deal». Når det gjelder det at vi nå for første gang i en stortingsperiode har hatt 1 pst. av BNI til bistand og utvikling hvert år, er det ikke minst på grunn av Kristelig Folkepartis innsats. Under de rød-grønne var det ikke 1 pst. av BNI hvert år til bistand, så det har bl.a. Kristelig Folkeparti vært med på å oppnå. Med de store humanitære krisene og de store fattigdomskrisene som vi nå står overfor, har det vært en viktig satsing. Vi har doblet satsingen innenfor utdanning, som vi lovte. Vi har økt satsingen på helse. Vi har økt satsingen på det humanitære med 50 pst. Vi har initiert mange giverlandskonferanser: Syria, nå senest Tsjadsjøen. Så Norge har tatt lederskap også innenfor utvikling i løpet av denne perioden.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Jeg synes det er veldig nyttige og gode påpekninger i dette Dokument 8-forslaget og i innstillingen når det gjelder sårbarhet. Sårbare stater er også de statene som har de aller største utfordringene med å nå bærekraftsmålene – også når det gjaldt å nå tusenårsmålene. Ingen stater i væpnet konflikt har vært i stand til å nå alle tusenårsmålene. At vi må hjelpe til mer i sårbare stater, ettersom man der også har de mest marginaliserte og de fattige, mener jeg er helt i tråd med det som også er Stortingets intensjoner. Når det gjelder strategier, legges ikke de frem for Stortinget. Det er stortingsmeldinger som legges frem for Stortinget.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Man må i det regnestykket også ta inn den betydelig økte satsingen på Norfund som regjeringen har foretatt. Norfund er økt med 25 pst. i løpet av perioden, og en viktig del av Norfunds mandat er å støtte opp om landbruk. Klimasmart landbruk kommer også inn under klimasatsingen. Men nå får Stortinget en unik anledning – i forbindelse med denne stortingsmeldingen – til å diskutere langsiktige satsinger. Hvis man ønsker – på toppen av de satsingene vi har allerede, på humanitær innsats, på utdanning, på helse, på klima, regnskog og likestilling, som et helt overordnet tema, og på menneskerettigheter – å løfte inn en enda mer betydelig satsing fra Norge på landbruk, blir det et stort og nytt område. Samtidig sier Stortinget at vi ikke må spre oss for mye, vi skal satse på færre land. Så dette er jo avveininger som Stortinget får få til, da.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Jeg ble litt usikker når det gjaldt de åtte årene med rød-grønn regjering. Meg bekjent var det vel to år man ikke nådde målsettingen om 1 pst. av BNI. Ettersom det var en flertallsregjering, antar jeg det ikke lå i forslaget som kom til Stortinget. I de fire årene med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering har man hatt 1 pst. av BNI hvert år. Men som jeg sa: Ikke minst har Kristelig Folkeparti spilt en helt avgjørende rolle i så måte. Men for meg er ikke det eneste saliggjørende om man har 1 pst. av BNI eller 0,95 pst. av BNI. Når det gjelder innretningen og ikke minst dette med samstemthetsreformen – hvordan har vi en handelspolitikk, hvordan har vi en privat sektorpolitikk og investeringer som støtter opp om bistanden? Bistandens relative betydning er mindre, og mange andre elementer er mer vesentlige. Det synes jeg vi har fått frem på en god måte i bærekraftsmeldingen, som ser dette mye mer i sammenheng, og som også innfører dette med det inkluderende, samstemtelementene, som representanten var opptatt av.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Som jeg også sa i mitt første svar til representanten, er det et grunnleggende prinsipp i vår utviklingspolitikk at innsats for demokratibygging og støtte til sivilt samfunn skal gå til aktører som er til stede i det aktuelle landet, og som mest mulig effektivt kan være med og bygge en kultur for påvirkning nedenfra. Under diktaturet var dette ikke mulig i Myanmar. Men jeg trakk også frem i mitt svar til interpellanten at Myanmar står overfor mange utfordringer. Det er den første demokratiske regjeringen på 50 år, og det er fortsatt slik at de militære, før man starter et valg, har minst 25 pst. av representantene i nasjonalforsamlingen. Det er mange etniske grupperinger som fortsatt føler at de ikke tar del i styret av landet. Dette er minoriteter som føler at det burmesiske flertallet er med på å undertrykke dem. Dette er også minoriteter som føler seg mer bekvemme med Myanmar enn f.eks. Burma. Ikke minst føler rohingyaene i Rakhine-staten at de også må inkluderes i dette. Jeg er glad for at også miljøer i Norge som tradisjonelt har jobbet bare med en burmesisk innfallsvinkel, har tatt inn over seg at vi nå står overfor en ny nasjon, Myanmar, under ledelse av Aung San Suu Kyi, som selvsagt også har begrensninger i måten hun kan operere på, på grunn av de militære. Det er ikke så godt å vite hvor mye Aung San Suu Kyi kan sette ting på spissen overfor de militære, men jeg oppfordrer Aung San Suu Kyi til å være tøff når det gjelder å overholde internasjonale menneskerettigheter – ikke minst i Rakhine-staten. Jeg vet ikke hva som lå bak hennes refleksjoner i 2015. Det kan jo være det at man fra norsk side ganske tidlig var ute med å inngå en fred og forsoningsdialog også med det tidligere regimet, og det irriterte henne noe. Det er i hvert fall noe hun har sagt til meg. Men jeg tror det var riktig at man startet en dialog – en dialog som har ført til at man nå har den første demokratiske regjeringen. Nå har vel Aung San Suu Kyi nok utfordringer å håndtere i eget land, ikke minst med de påstandene som nå har kommet rundt Rakhine-staten, så hun har vel mindre anledning til og mindre prioritert å utdele karakterer til Norge.
Børge Brende (Høyre), 2017-04-18:
Jeg mener at interpellanten har veldig mange gode poeng i sitt innlegg, og han har åpenbart et brennende engasjement for Myanmar – et engasjement som jeg også deler. Men først og fremst er det jo mye å glede seg over. Jeg tenker på at Aung San Suu Kyi satt ti år i husarrest, men er i dag «State Councellor». Presidenten i Myanmar er fra hennes parti. Men det er også slik at Aung San Suu Kyi som nobelprisvinner har et ansvar for å sette ned foten. Det er selvsagt fint å være «State Councellor», men hvis det er slik at hun blir tvunget til en politikk som hun ikke kan ta ansvar for, f.eks. når det gjelder behandling av rohingyaer i Rakhine-staten, hvor det er svært bekymringsfullt det vi har opplevd av opptreden fra myndighetene i Myanmar, så er det Aung San Suu Kyi som må si fra: Dette kan aksepteres, og dette kan ikke aksepteres. Så lenge man er «State Councellor, har man også et viktig ansvar knyttet til dette. Det er noe som jeg vil ta opp med henne når jeg forhåpentligvis skal til Myanmar på besøk i juli, også for å videreføre det engasjementet Norge har hatt overfor mange av de etniske minoritetene som må integreres. Myanmar er ikke bare burmesere. Burmesere utgjør kanskje 60 pst. av befolkningen. Skal man lykkes med å styre dette landet, skal man lykkes med å sørge for integrering, skal man lykkes med å få til fred, må man også nå ut til andre folkegrupper enn sin egen. Dette er et stort ansvar som Aung San Suu Kyi har som burmeser – å bidra til at også de andre etniske gruppene tar det inn over seg. Det er også viktig at norske miljøer som jobber med Myanmar, tar dette inn over seg. Som interpellanten også var inne på, er Myanmar fortsatt et veldig fattig land. Veldig mange i Myanmar har ikke tilgang på elektrisitet. Det er dårlig infrastruktur. Det er enorme investeringer som trengs. Jeg er glad for at norsk næringsliv har stilt opp og foretar investeringer, bidrar til veksten. Uten vekst er det ingen mulighet til å nå de målene man har for utvikling. Så er det klart at norsk næringsliv skal etterleve det som er internasjonale prinsipper. De skal overholde menneskerettighetene. De stiller helt klare krav til norsk næringsliv. Men vi vet at bistand bare er et lite element i dette. Hvis man får på plass investeringer og får på plass demokrati, er mye gjort.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
På alle nivå fra departementet og nedover er koordinering av innsatsen usedvanlig viktig. Det jeg sa i redegjørelsen 10. januar, var at alle norske offentlige myndigheter, sivile og militære, burde være koordinert og integrert. Jeg mener faktisk det er viktig at norske myndigheter koordinerer sin innsats så godt som det lar seg gjøre. NGO-er og internasjonale organisasjoner, derimot, yter bistand basert på humanitære prinsipper, og samspillet med de aktørene må derfor skje basert på de premissene. Jeg minner om at utvalget flere steder i rapporten, både på side 116 og på side 199, peker på mange av de dilemmaene som oppsto nettopp fordi et så tydelig skille fordrer en veldig tett koordinering. Jeg kan gjerne sitere fra flere av disse passusene. Jeg vil bare nevne, f.eks., at de sier: «Norske myndigheter tok imidlertid ikke ansvaret for å tydeliggjøre hvilke konsekvenser det norske skillet mellom sivil og militær innsats kunne ha for innsatsen i Afghanistan. I stor grad ble det overlatt til utsendte sivile og militære å finne praktiske løsninger på de utfordringene som de prinsipielle politiske føringene skapte.»
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2017-04-18:
Nå er det jo, som flere har vært inne på i denne debatten, ikke så veldig aktuelt å drive den samme typen innsats som vi gjorde i begynnelsen i Afghanistan, fordi den fasen i operasjonen er over, og sannsynligheten for at vi skal gå inn i tilsvarende operasjoner av samme omfang, er ikke så veldig stor akkurat nå. Men jeg mener at man må gjøre konkrete vurderinger av hva som tjener innsatsen best, og følge de skillene som går, selvfølgelig, mellom beskyttelsen av det humanitære rom og faktisk å koordinere den norske offentlige innsatsen på en måte som er hensiktsmessig. Det er jo også utvalget inne på, på side 116 i kapittel 8: «Generelt var linjen om et sivilmilitært skille vanskelig å omsette til praktisk handling for deler av innsatsen i Faryab.» Det forteller en historie om at selv om man på det strategiske nivået var enig om NATOs strategi, implementerte man ikke det i praksis. Det skapte utfordringer, ikke bare for Norge – fordi vi skilte oss ganske kraftig fra de fleste andre land – det skapte også problemer for dem som skulle gjennomføre innsatsen på bakken.