trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-10:
Jeg tegnet meg også samtidig med representanten Trygve Slagsvold Vedum bare for å si at jeg var glad for det innspillet og det innlegget til Kristelig Folkeparti, og for å svare på utfordringen fra både Fremskrittspartiet og Høyre i forhold til debatten – hva det er vi faktisk diskuterer i dag. Det ble påpekt at vi ikke diskuterer det store behovet som ligger i opprustning på grunn av etterslepet i vann- og avløpsverket. Nei, det er helt riktig. Det er ikke det vi diskuterer her i dag, fordi det ikke er det lovforslaget går ut på å diskutere. Lovforslaget går ut på å sørge for å knesette den situasjonen vi har i dag, som Michael Tetzschner kalte en udynamisk situasjon – at det er det offentlige som styrer infrastrukturen, fordi vi mener at dette er en grunnleggende infrastruktur som det er behov for å ta vare på i offentlig regi. Da er det litt sent å komme løpende i det øyeblikket en får en haug med private aktører som kjøper inn, som Høyre og Fremskrittspartiet tok til orde for tidligere da privatiseringsbølgen var på sitt største i Europa, slik som Erik Solheim også var inne på. Da sprang man rundt og så på om man kunne selge ut til amerikanske aktører og leie tilbake igjen, og på den måten både frigjøre kapital og i tillegg i kommunal regi selge ut arvesølvet, og etterpå sette seg i en situasjon der man ikke har full styring over utviklingen av kloakken. Det er helt riktig. Erna Solberg ble på NHO-konferansen spurt om det var noe hun ikke kunne tenke seg å privatisere. Da sa hun Forsvaret, og så sa hun politiet. Mer turte hun ikke si på NHOs årskonferanse. Men vi har del ting vi mener det er riktig å ikke privatisere, og det er grunnleggende infrastruktur. Jeg har merket meg at en gammel hedersmann som Kåre Willoch fra Høyre også har vært tydelig på at det er en del typer infrastruktur som vi er nødt til å ta vare på og ha i offentlig regi av samfunnssikkerhetshensyn. Det er vi fra venstresiden og sentrum – altså Senterpartiet og nå Kristelig Folkeparti – dundrende enige om, og derfor mener vi det er riktig å beholde dette i offentlig regi. Det er en stående vits som jeg mener å ha plukket opp fra Aftenposten eller et annet sted for en tid tilbake, at en kan se på gebyrene for vann og avløp i Oslo om det er valgår eller ikke. I valgår økte man ikke vann- og avløpsavgiften, og mellom valgår økte man vann- og avløpsavgiften. Jeg tror det er et betydelig poeng der. Det er ikke noe sexy å bygge ut vann- og avløpsnettet og kloakken, du får ikke valgskred bak deg hvis du går til valg på å sørge for å ruste opp kloakknettet i Oslo. Likevel er det helt nødvendig. Derfor er det bra dette er kommet i gang i en god del av de større kommunene, men vi har fortsatt et langt stykke å gå. Det kommer vi tilbake til, det har ministeren lovet oss.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2012-01-10:
Takk for det. Jeg ble utfordret av min medrepresentant Tetzschner på slutten, og derfor tenkte jeg at det er høflig å svare på utfordringen. Først vil jeg takke for en god debatt. Jeg synes det er litt befriende at man også har debatter i salen hvor man faktisk veier synspunkter opp mot hverandre, og at partier gjennom debatten også kan komme med nye anbefalinger når det gjelder stemmegivning. Det er ikke så ofte det skjer, men det er et gode at vi kan ha den type åpne debatter i stortingssalen som vi har hatt nå. Til representanten Tetzschner: Grunnen til at vi nå vedtar denne loven, som det nå blir et bredt flertall for, er at vi ikke ønsker å ha en mulighet for at enkelte kommuner skal velge å selge sine vann- og avløpsnett, så det kommer kommersielle aktører inn i det norske vann- og avløpsnettet. Det å eie vann- og avløpsnett er et monopol, og en privat kommersiell aktør som da vil eie et nett, vil ha en altfor stor markedsmakt. Erfaringer fra andre land viser at det gir svært negative utslag, og derfor ønsker vi å vedta en lov nå for å forhindre at politikere fra Fremskrittspartiet og Høyre skal velge å gjøre det samme i Norge.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-01-10:
Det blå gullet blir i dag i stor grad levert av det offentlige eller såkalte brukerstyrte andelslag. Slik vil det også være i framtiden. Sånn sett er jeg enig med representanten Trond Helleland, som peker på at denne loven på mange måter reflekterer det som er realiteten i dag. I dag er vann- og avløpsnettet offentlig eid. 90 pst. av vannledningene er offentlig eid, og av de 90 pst. forsynes 95 pst. av Norges befolkning. Slik vil det også være i framtiden, for jeg har stor tillit til at kommunene er seg sitt ansvar bevisst når det gjelder så viktige ting som å levere dette blå gullet til Norges befolkning. Det som er viktig for Kristelig Folkeparti, er at vi også tar den lokale selvråderett på alvor. Jeg har stor tillit til at kommunene som sagt er seg sitt ansvar bevisst på dette området, og det å foreslå en lov som reflekterer det som er situasjonen i dag, setter jeg spørsmålstegn ved. Det som er de store utfordringene, er tilstanden når det gjelder vann- og avløpsrør. Enkelte steder er altså røranleggene mer enn 100 år gamle, og med det tempoet som er i dag, kan det ta 200 år før vi får skiftet ut vann- og avløpsrør her i Norge. Når kanskje så mye som 30 pst. av det blå gullet som renner ut gjennom vannrørene, lekker ut i dag, er det på det området vi har de store utfordringene. Denne loven reflekterer ingenting over det – ingenting. Denne loven tar ikke inn over seg de store vedlikeholdsoppgavene vi har når det gjelder å sørge for at det blå gullet kommer fram dit det skal. 30 pst. av vannet som i dag renner gjennom vannledningene, forsvinner ut. Det hele komiteen er opptatt av, er at hensynet til samfunnstrygghet og trygghet når det gjelder vannforsyning, er avgjørende. Det står hele komiteen bak. Denne loven tar altså ikke inn over seg de store vedlikeholdsoppgavene, den tar ikke inn over seg det som er de store utfordringene. Det er en stor svakhet ved denne loven. Sannsynligvis er det eneste man klarer å oppnå, at det blir flere oppgaver på kommunene, og at kommunene og klageinstansene får litt mer å gjøre. Det er det denne loven sannsynligvis kommer til å føre til. Den kommer ikke til å føre til trygghet når det gjelder vannforsyning og trygghet for at det blå gullet kommer fram dit det skal. Denne loven reflekterer ikke over det. Derfor står Kristelig Folkeparti for de merknadene vi har vært med på i denne saken.
Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2012-01-10:
Som jeg sa i mitt forrige innlegg, så reflekterer denne loven på mange måter det som er situasjonen i Norge i dag. «Det blå gullet», som Vedum kalte det, er det jo stort sett det offentlige, kommunene, som sørger for at kommer fram til brukerne, til deg og meg. Slik skal det også være i framtiden, det prøvde jeg å understreke i mitt forrige innlegg. Det er også Kristelig Folkepartis syn. Det var Bjørg Tørresdals syn i forrige periode, og det er vårt syn i dag. Det som i første rekke er kritikken min, er at denne loven ikke i det hele tatt reflekterer noe av det som er den store utfordringen, nemlig at så mye vann går til spille gjennom eldgamle vannrør. Det må vi gjøre noe med. Det regner jeg med at vi kommer tilbake til når vi får en melding om tilpasning til klimaendringene. Da må det tas med, og det må også komme forslag til tiltak som gjør at vi kan få opp tempoet. For dette har ikke bare med vannforsyning å gjøre, dette har også i stor grad å gjøre med hygiene – med folkehelse, rett og slett. For at det ikke skal være noen tvil om at Kristelig Folkeparti mener det vi har ment hele tiden, vil jeg anbefale min gruppe å stemme for lovforslaget, slik at det ikke er noen tvil om hvor vi står. Noe av kritikken har som sagt vært at dette lovforslaget overhodet ikke reflekterer noe av utfordringene. Det det kan føre til, er mer sakspapirer i kommunene. Det kan være at klageinstansene får noe mer å gjøre. Andre ting endrer det ikke på. Men for at det ikke skal være noen tvil om hvor Kristelig Folkeparti står, vil jeg anbefale vår gruppe å støtte lovforslaget.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-10:
Det er den grunnleggende tro at rettigheter av dette slaget, som er helt grunnleggende infrastruktur som alle mennesker er helt avhengig av, sikres best hvis det offentlige har full kontroll over dem, og – ikke alltid, men ofte – hvis det offentlige også leverer de tjenestene. Så er det svært mange andre deler av samfunnet som ordnes best ved at det private står for det. Denne grunnleggende troen, som regjeringspartiene har, og som jeg tror egentlig deles av veldig mange også utover regjeringspartiene i Norge, er at det offentlige er det fundamentale i å sikre enkeltindividets rettigheter. Så vil jeg strekke ut en hånd til Fremskrittspartiet og oppfordre til at vi har en felles dugnad, for det vil koste betydelige beløp å få disse systemene bedre. Enten det er i privat eller offentlig sektor, kommer de kostnadene. De kostnadene vil mange norske kommuner måtte ta i årene framover, og de vil måtte ta dem ved å ta inn økte gebyrer og avgifter av dem som er avhengig av det. Jeg vil oppfordre Fremskrittspartiet til å være med på den dugnaden og sørge for at de pengene kommer inn.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-10:
Jeg er enig med representanten Helleland i at vi har to spørsmål her. Det ene er det spørsmålet vi i dag diskuterer, nemlig eierstrukturen, og det andre er hvordan vi på basis av den offentlige eierstrukturen får et bedre system for den enkelte. Det skal vi komme tilbake til, som jeg akkurat sa, i klimatilpasningsmeldingen, og den er det regjeringens ambisjon å legge fram i løpet av 2012.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-01-10:
Det er kanskje ikke så veldig mye å tilføye. Det jeg sa nå, har statsministeren også sagt her tidligere. Så med all respekt for opposisjonen, det blir litt unødvendig å gjenta og gjenta det. Vi skal gjennomføre tiltak på basis av klimaforliket. Det at det finnes enkeltstående stemmer i regjeringspartiene av en annen oppfatning, er en del av en helt normal politisk debatt. Jeg har – med all respekt – registrert en serie stemmer i Høyre som tar til orde for å bryte med klimaforliket. Jeg har likevel trygghet for at Erna Solberg og Høyres ledelse har tenkt å gjennomføre klimaforliket sammen med oss, selv om jeg hører enkeltstemmer som mener noe annet. Hvis noe annet er tilfellet, vil det være interessant å få det opplyst i debatten, selvsagt. Vi i regjeringen legger til grunn at vi har et bredt forlik. Vi skal gjennomføre politikk på basis av det forliket, og vi vil ha en utstrakt hånd til opposisjonspartiene om å gjennomføre denne nasjonale dugnaden sammen. Det kommer ikke til å bli enkelt. Det vil måtte gjennomføres tiltak på alle vesentlige områder hvis vi i sum skal innfri det Stortinget har vedtatt. Det vil måtte være tiltak innenfor petroleum, innenfor industri, innenfor samferdsel, innenfor bygg og på alle andre vesentlige områder. Det er ikke ett enkelt tiltak som kan bringe oss i mål, men bare summen av tiltak på mange områder. En god del av disse tiltakene vil møte motstand i næringsorganisasjoner, i de forskjellige politiske partiene, i media, og noen av dem vil være upopulære hos velgergrupper. Så det vil kreve betydelig styrke fra Stortingets partier for å stå opp for og sørge for at vi i sum får en politikk som innfrir klimaforliket, som vi har sagt at vi skal gjøre. Så deler jeg fullt ut Line Henriette Hjemdals utålmodighet. Det jeg dog allikevel må si, er at jeg har en absolutt utålmodighet for teknologisk utvikling, men den kan ikke vedtas av oss. Det har vist seg å ta lengre tid på noen områder enn noen av oss ønsket. Det kan vanskelig verken Stortinget eller den norske regjering beskyldes for å være ansvarlig for, i og med at det også tar lengre tid i andre land som er så uheldige verken å ha noe Kristelig Folkeparti eller en rød-grønn regjering, for å si det på den måten. Det må være andre faktorer som gjør at det tar lengre tid. Men den utålmodigheten er en utrolig viktig drivkraft. Uten en slik utålmodighet kommer vi ikke videre. Så la oss beholde den fram til klimameldingen kommer til Stortinget.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-10:
Et godt vann er en forutsetning for god folkehelse. Mennesket kan ikke leve lenge uten vann, og vann er et næringsmiddel som må ha høy kvalitet. Loven slår fast at det er kommunene, det offentlige, som skal eie vannanleggene. Mesteparten av vannverkene i Norge er i offentlig eie, så en innskjerping av loven vil ikke endre vesentlig på tingenes tilstand. Med julen og nyttårets stormfulle tider bak oss og en viktig debatt knyttet til beredskap og sikkerhet for innbyggerne, vil det være godt å få vedtatt denne loven og slått fast at vann er et offentlig ansvar. Vannettet i Norge står foran stor oppgradering og er i dårlig forfatning. Under høringen framholdt bransjeorganisasjonen Norsk Vann behovet for kraftig satsing på dette feltet. Dette er komiteen enig i. Arbeidet med å fornye vann- og avløpsanleggene i Norge må forseres, og den utskiftingstakten som er nå, gir ikke tilstrekkelig framdrift. Vedlikeholdsetterslepet gir uheldige miljømessige konsekvenser, men kan også ha helsemessige virkninger for innbyggerne. Her kan jeg nevne min egen kommune, Måsøy, som fikk et kraftig E. coli-utbrudd på 1990-tallet på bakgrunn av gamle vannrørledninger, som i tillegg gikk i samme gate som avløpet. Folk ble syke, og kommunen kom til en erkjennelse av at oppgradering måtte gjøres, og det raskt. Mange kommuner gjør som Måsøy, venter til det skjer noe alvorlig før en tar fatt på nødvendig vedlikeholdsarbeid. Det er nødvendig å synliggjøre overfor kommunene hvor viktig det er å prioritere dette viktige feltet, for innbyggerne og folkehelsens skyld. Vi har de siste årene blitt mer og mer oppmerksom på klimaendringene og resultater som flom, oversvømmelser og ras. Disse faktorene påvirker vanntilførselen og vannkvaliteten. Flertallet i komiteen er opptatt av dette feltet og ber om at behovet for en mer helhetlig vann- og avløpslovgivning blir vurdert i forbindelse med regjeringens arbeid med en stortingsmelding om tilpasning til klimaendringene. Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti har meldt at de vil stemme imot lovforslaget, fordi det svekker den lokale selvråderetten, og at det kan forsterke de vedlikeholdsutfordringene som denne sektoren har. Fra Arbeiderpartiets side mener vi tvert imot at denne loven styrker innbyggernes rettigheter og fastslår ansvarsforhold. Vann er folkehelse og hører med til primæroppgavene. Primæroppgavene er et offentlig ansvar, ikke et privat.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-01-10:
De som har talt for denne loven, har startet sine innlegg med en hyllest til vannet som fenomen. Det kan jeg også være med på. Nå er det jo ikke slik at vannet i Norge er et knapphetsgode. Det vil det selvsagt kunne bli den dagen man får innført mer planøkonomi. Da får man sikkert etablert køer for det også på forbrukersiden – men vi er jo ikke der ennå. Det denne saken gjelder, er hvorvidt man skal tvinge gjennom et kommunalt eierskap i et landskap som allerede domineres av de 95 pst. i Norge som får drikkevannet fra kommunale selskaper. Vi synes fra Høyres side at det er dårlig lovgivningsteknikk å gi lover på et område som er i skjønneste orden, samtidig som vi faktisk kan konstatere at det fjerner oppmerksomheten fra det som burde interessere denne forsamlingen enda mer. Det er at det norske drikkevannet, på tross av hyllesten fra Slagsvold Vedum, faktisk ikke er blant Europas beste. Utenlandske mineralvann- og bryggeribedrifter må altså gjøre noe med vannet, rense det, fordi det norske vannet ikke holder internasjonale renhetskriterier. Det skyldes at vi stort sett tar vannet fra overflatekilder, mens man i Europa henter dette opp fra grunnvannet, slik at vannet er naturlig filtrert gjennom flere hundre år. Så jeg kunne tenke meg å utfordre miljøvernministeren, som i tillegg til helseministeren også burde interesse seg for den norske folkehelsen, til å legge frem en oversikt over hvordan den norske vannkvaliteten ligger an i et større europeisk bilde. Det er en veldig gammeldags forestilling at man styrer noe som helst i et moderne samfunn gjennom eiendomsretten. Staten har mange andre virkemidler hvis den ønsker å påvirke både pris og kvalitet for enhver vare som omsettes. Jeg vil faktisk fremheve faremomentet ved at man slår seg til ro med at de kommunale vannverkene er offentlig eid, og altså ikke drives etter et fortjenestemotiv som er så utskjelt at man også glemmer at etter fortjeneste følger skatteinntekter til det offentlige. Men når det er sagt: Man slår seg til ro med at siden man ikke er på profittjakt, vil leveransen til befolkningen automatisk være billig og av god kvalitet. Det viser all internasjonal erfaring ikke er tilfellet. Det er først når man har privatisert at man har fått en spesifisering av kvalitetskravene når man går ut på markedet og henter vannet fra private leverandører.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-01-10:
Jeg blir så begeistret når vi får et anslag av en rettspolitisk debatt her i den lovgivende forsamling, hvor noen av oss fremfører det synspunkt at det er bedre med nødvendige lover enn med unødvendige lover – hvis vi kan unngå unødvendige lover, så unngår vi byråkrati. Det er det vi har pekt på: Denne loven er ikke noen vinning annet enn å regulere et eierskap slik at det blir totalt udynamisk og hindrer lokale kommuner i å treffe samarbeidsordninger med eventuelt private vannverk, eller sale om, hvis de ønsker det. Nå låser Stortinget denne ordningen fast en gang for alle. Siden vi var litt inne på det rettspolitiske her, har jeg lyst til å minne om at Justis- og politidepartementet har utarbeidet et «huskehefte» for hvordan man skal være en god lovgiver. Det er nok særlig utmyntet med tanke på dem som sitter og lager forslagene for oss i departementene, men det kan være verdt, også for oss, å slå opp på side 13 hvor det står: «Valget av virkemiddel skal alltid bygge på en bevisst vurdering. En oppgave bør ikke forsøkes løst gjennom rettslig regulering uten at det på forhånd er vurdert om den ønskede effekten kan oppnås bedre eller enklere ved bruk av andre virkemidler.» Det synes jeg er en betimelig påminning. Jeg vil gjerne også utfordre de resterende talere fra regjeringssiden til å definere noe sterkere: Hva er problemet? Hva er det man skal løse? Så kan vi kanskje få en mer meningsfylt diskusjon om løsningene i lys av en mer klar og presis problemdefinering. Som en forlengelse av det jeg sa i mitt første innlegg, vil jeg få antyde at problemet er at norsk vann ikke holder et spesielt høyt nivå sammenlignet med andre land. Jeg har pekt på at det å være for opptatt av hvem som eier ledningsnettet, kan hindre en dynamikk og lokale samarbeidsformer, og at staten alltid har muligheten til å gripe inn hvis det skulle danne seg sentrale eller lokale monopoler gjennom prisregulering, og fremfor alt at man også bør benytte anledningen til å stille kvalitetskrav, og at de kanskje blir slappere hvis man tror at organisasjoner som ikke driver med fortjenesteformål, også er snillere og leverer bedre kvalitet for en lavere pris. Det eneste jeg synes er et fremskritt med denne loven, er at man går over fra å kalle det «kloakkavgift» til å kalle det «avløpsgebyr». Vi vet alle at «avløp» er et litt penere ord for det samme, og at gebyr visstnok skal være hyggeligere å betale.
Michael Tetzschner (Høyre), 2012-01-10:
Med all respekt for representanten Holmås vil jeg si at hans innlegg tjener som et utmerket eksempel på fullstendig statisk tenkning. Det kommunale, det offentlige og i og for seg også det private ledningsnettet har størst verdi hvis man tenker seg at drikkevannskildene ikke endres – at man fortsatt skal hente vannet fra overflatevann, hvilket ikke er anbefalt, og hvilket ikke er hovedløsningen i Europa. Hvis vi et øyeblikk tenker oss at man i Norge overveide å innføre et krav om at vannet skal hentes fra grunnen, vil ledningsnettet som det er investert i, og som er basert på de overflatekildene vi har, være lite verdt. Så kan man da tenke over om det blir bukk og havresekk når staten og kommunen skal ta stilling til et slikt kvalitetskrav i lys av de investeringene de selv har gjort, eller om de hadde holdt en riktig avstand hvis det var private som i større grad hadde investert i dette ledningsnettet.
Erling Sande (Senterpartiet), 2012-01-10:
Det er sagt mykje godt om vatn, og det er ikkje grunn til å gjenta alt det. Men debatten er likevel interessant, fordi det synest som det er brei einigheit om at den situasjonen ein har i dag, er god. Det synest å vere eit breitt ynske om at det er situasjonen ein også skal ha i framtida. Sjølv om både Høgre og Framstegspartiet i denne debatten ikkje gjev uttrykk for noko prinsipielt standpunkt om at fellesskapen skal eige denne viktige infrastrukturen, synest det som om ein ynskjer dagens situasjon. Derfor er det merkeleg når representanten Tetzschner seier det er dårleg lovpraksis å vedta lover på område der ein har ein tilstrekkeleg god situasjon i dag. Vel, det må no vere god lovpraksis å gjere dei lovendringane på dette tidspunktet, når ein ikkje har ein situasjon som i større grad fragmenterer eigarskapen eller har store problemstillingar kring han. Han kommenterer heller ikkje søsterpartiet til Høgre i England sin praksis på dette området, jf. tilfellet i London som representanten Slagsvold Vedum viste til. Men det som er aller mest interessant, er Kristeleg Folkeparti og representanten Bekkevold, for han understreka jo det same: Lova reflekterer dagens system, forsyning av trygt vatn er svært viktig. Dette er heilt i tråd med det representanten Tørresdal sa sist forslaget var til vurdering, og ho gav støtte til forslaget på grunn av den argumentasjonen, altså at ein må sikre tilgang til, vedlikehald av og kvalitet på vatnet for framtida, som Tørresdal sa den gongen. Spørsmålet er vel eigentleg: Kva er det som har endra seg som gjer at Kristeleg Folkeparti i alle fall tilsynelatande no har skifta syn? Viss ein meiner dagens praksis er god, og viss ein meiner at det skal vere praksisen også i framtida på dette området, kvifor vil ein då ikkje vere med og støtte dette lovforslaget? Det held jo ikkje berre å seie at vedlikehaldsetterslepet er stort, og at debatten burde handle om det – ein må også ta eit prinsipielt standpunkt i sjølve debatten. Så eg kunne tenkje meg å få litt klargjering frå Kristeleg Folkeparti av det. Eg vil også oppmode Kristeleg Folkeparti – på bakgrunn av både innlegget til Bekkevold og innlegget til Tørresdal i førre runde – om å vurdere denne saka på nytt før avrøystinga.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2012-01-10:
Statsråden kom med en viktig bekreftelse ved at han sier ja til at klimaforlikets målsetting om at 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter – om lag to tredjedeler – skal tas i Norge innen 2020. Dette er en viktig bekreftelse når det gjelder forliket som er inngått. For det er ikke det som VG slår opp, at Finansdepartementet vil bryte klimaavtalen, eller at statssekretær Henriksen fra Olje- og energidepartementet går ut mot SVs klimakrav. Et ord på landets viktigste talerstol veier tungt, og jeg forventer at det blir fulgt opp i den meldingen som kommer. Statsråden sier at klimaforliket er et forlik om mål og virkemidler, men at det må flere og sterkere virkemidler til enn dem som ligger der, for å nå disse målsettingene. Det var aldri tenkt at det var nok virkemidler i klimaforliket for å nå disse målsettingene. Derfor skulle vi få nye klimameldinger for å ta nødvendige nye grep. Det som er utfordringen, er at vi går i feil retning. Nå ligger vi 8 pst. over 1990-nivå. Statsråden viste en annen analyse, men det er det 2010-tallene viser oss – de siste tallene vi har – at vi er 8 pst. over 1990-nivået. Da er utfordringen: Selv om statsråden prater pent om den politikken som regjeringen har ført, har vi altså gått i feil retning. Ingen av oss som driver klimakampen, har sagt at dette er en enkel oppgave. Da hadde vi valgt noe helt annet å drive med. Vi må være utålmodige, og vi må være kreative, og vi må stå på og tenke langsiktig. Det er bare slik vi kan være med og redde kloden vår. Jeg er enig i, og Kristelig Folkeparti er enig i, at vi må gjøre ting både hjemme og ute. Men utfordringen er jo at vi opplever at mye skjer i utlandet, internasjonalt, og at vi gjør for lite hjemme med tanke på at vi har virkemidler som går i feil retning, og at utslippene våre også går i feil retning. Så er det slik at vi gjerne kan si at vi er verdensledende når det gjelder utviklingen av teknologi på CCS-rensing på Kårstø og Mongstad, og statsråden er utålmodig som meg. Utfordringen er at denne utviklingen går for sakte i forhold til de krevende tiltakene vi – eller regjeringen – må legge på plass. Hvis vi ikke kan si at vi kommer i mål med Kårstø og Mongstad innen 2020, skal det tas store kutt på andre områder. Det er en av de store utfordringene. Da nytter det ikke å slå seg på brystet og si at vi er verdensledende. Når det gjelder det forliket vi har inngått: Det skal vi oppfylle – med et stort ja og utropstegn, skrev undertegnede, og den lappen vil hun ta vare på til senere debatter.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2012-01-10:
Jeg har lyst til å takke for en innholdsrik debatt, som jeg synes vi har hatt den siste timen. Da jeg hørte representanten Marianne Marthinsens innlegg, der hun omtalte gratiskvotene og at man ikke skulle få noen økonomiske lettelser i det regimet som regjeringen legger opp til, kan jo ikke det tolkes på så mange andre måter enn at regjeringen går inn for å øke CO2-avgiften til det nivået som CO2-avgiften var før man hadde kvoter, kanskje høyere. Det er eventuelt et spennende grep som regjeringen legger opp til. Når det gjelder representanten Amundsen, hører han en religiøs overtone når det snakkes om totredjedelsmålet. Videre sier han at det er noe irrasjonelt over det. Representanten Amundsen avslører vel selv hvilke tanker han har om religion som noe irrasjonelt, og for meg er det da svar nok. Representanten Marthinsen er lei av opposisjonen som forteller at ingenting skjer. I mitt innlegg sier jeg at ting skjer, men det skjer ikke fort nok, og vi går i feil retning. Det er den store utfordringen, altså at vi i dag ligger over 8 pst. over 1990-nivået i de utslippene vi allerede har sendt opp, og som vi kan måle. Den politikken som vi vedtok på de siste møtene her i salen før vi tok juleferie, vil også gjøre at utfordringen med å få til klimaforliket, blir enda tøffere. Så er jeg enig i at vi skal se muligheten, som representanten Thorkildsen er inne på. Vi skal få ren byluft, vi skal få et rent byrom, og derfor fremmet jo Kristelig Folkeparti, sammen med Venstre og Høyre, et av Klimakur-tiltakene om sammenhengende sykkelvei. Det er et tiltak som sparer samfunnet for 10 000 kr per person, for vi får ned helseutgiftene! Det stemte altså regjeringspartiene ned i 2010 fordi de ville vente og se. Vi kunne ha gjort det. Vi vet hva som skal til, dette kunne vi ha gjort. Og med respekt å melde: Jeg prøver å være ærlig i forhold til den klimakampen vi står i – ikke snakke ned noe, men være ærlig med hensyn til hvordan kartet og terrenget vi har framfor oss, er. Jeg er utålmodig, og det er statsråden. Men det går ikke an at statsråden fraskriver seg ansvaret for de utslippene som skjer på Mongstad. Det er ansvar han har som statsråd. Statsråden begynte med å si at han la klimamålet til grunn for klimameldingen. Det er bra. Da gjenstår det bare én ting: at det kommer nok tiltak i den klimameldingen som regjeringen har varslet i løpet av dette året, som innebærer at klimamålsettingene blir oppfylt.
Oskar J. Grimstad (Fremskrittspartiet), 2012-10-25:
Det er ei glede på vegner av representantane Per-Willy Amundsen, Henning Skumsvoll og meg sjølv å fremje forslag om ei stortingsmelding om rikets energitilstand.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-10-25:
Jeg har den glede på vegne av representantene Vigdis Giltun, Laila Marie Reiertsen og meg selv å fremme representantforslag om å kjøpekraftjustere kontantstøtte og barnetrygd i forhold til utgiftsnivået i bostedslandet.
Svein Harberg (Høyre), 2012-10-25:
Da har jeg gleden av på vegne av representantene Linda C. Hofstad Helleland, Bjørn Lødemel, Øyvind Halleraker, Anne Karin Olli, Anders B. Werp og meg selv å framsette et forslag om økt lokalt selvstyre i saker om motorferdsel i utmark.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2012-10-25:
Jeg takker utenriksministeren for en grundig redegjørelse. La meg først konstatere at utenriksministeren deler det synet som det irakiske rettsvesenet har kommet fram til, angående hva som skjedde i Halabja, nemlig folkemord. Dette er et steg som jeg er helt sikker på at det kurdiske folk vil finne meget tilfredsstillende. Det er viktig for oss alle i verden å bidra til at kjemiske våpen, biologiske våpen og andre masseødeleggelsesvåpen, som ikke er selektive i det hele tatt, og som treffer alle uavhengig av alder og kjønn, blir bekjempet og begrenset. Vi håper at det som skjedde i Halabja, aldri skjer noen andre steder. Derfor er det viktig at vi lærer av det som skjedde i Halabja. Mitt spørsmål til utenriksministeren i denne debatten vil da være: Har vi kontakt med den irakiske regjeringen eller den regionale kurdiske regjeringen for å lære noe av disse erfaringene? Hvordan skal vi bruke disse erfaringene videre? Det er også viktig å øke bevisstheten og kunnskapen om den ondskapen her hjemme. Jeg ønsker å spørre utenriksministeren om vi har et pågående arbeid om dette, og hvordan bevisstgjør vi den norske befolkningen om ondskapen som disse våpnene representerer? Jeg er veldig glad for å konstatere, sammen med utenriksministeren, at 75 pst. av disse våpnene er destruert. Men det er bekymringsfullt at det fortsatt finnes veldig mye våpen av denne klasse i verden. Jeg ser at to av verdens viktigste og største land, med slagkraft og politisk innflytelse, besitter disse våpnene – nemlig USA og Russland. Jeg lurer på om utenriksministeren kan kommentere i sitt innlegg videre hva slags kontakt vi har med USA og Russland om dette, og hvordan bruker vi Norges innflytelse for å avskaffe disse våpnene også i Russland og USA. Til slutt til det konfliktfylte området i Midtøsten, hvor Syria besitter disse våpnene, og konflikten går, og regimet kan falle når som helst. Jeg ønsker å høre hvordan utenriksministeren tenker om de kjemiske våpnene og biologiske våpnene som fins i Syria i dag.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2012-10-25:
SV ble dannet på motstand mot atomvåpen. Jeg er stolt over å være en del av det partiet. Vår motstand står fortsatt støtt. Derfor er jeg veldig glad for de signalene som kom fra mine kolleger. Vi er utålmodige hva gjelder avskaffelse av alle atomvåpen i verden. Jeg deler representanten Svein Roald Hansens betraktninger ubetinget. Vi må gjøre alt vi kan for at Iran ikke skaffer seg atomvåpen. Det er SV helt klar på. Samtidig er jeg enig med representanten Svein Roald Hansen i at ingen andre land skal bruke våpen mot Iran, for da har vi et problem, da har vi et Midtøsten som står i brann. Og jeg deler representantens syn på Israel, som selv har atomvåpen: Med hvilken moralsk kraft vil de bruke våpen mot Iran for at de ikke skal skaffe seg atomvåpen? Det beste som kan skje i Midtøsten, er at hele Midtøsten blir atomvåpenfritt, og at Israel avskaffer sine våpen. Da får vi et Midtøsten som er atomvåpenfritt. Der er SV meget klare, og vi vil fortsatt jobbe for det. Jeg registrerer og takker utenriksministeren for at regjeringen har god kontakt med både den irakiske og den regionale kurdiske regjeringen for å lære av og dele erfaringene fra Halabja for å unngå at slike våpen blir brukt noen andre steder. Jeg konstaterer med glede at det er bred enighet i det norske stortinget om at kjemiske våpen, biologiske våpen og andre masseødeleggelsesvåpen er et onde for verden og bør avskaffes fortest mulig. Jeg er veldig glad for at parlamentet gir regjeringen sin fulle støtte i det arbeidet som regjeringen gjør. Jeg er også veldig glad for at regjeringen skal holde en konferanse i Norge neste år hvor vi skal bruke vår innflytelse og vårt engasjement for å gjøre verden til et fredeligere sted enn den er i dag. Så til Syria. Jeg er helt enig med utenriksministeren i at situasjonen er uoversiktlig. Det er altfor mange aktører. Vi vet ikke hvem de er, vi vet ikke hvilken agenda de har, vi vet ikke hva de vil gjøre med Syria i dag, langt mindre hva de skal gjøre etter at regimet er falt. Derfor er vi nødt til å holde skarp fokus og holde kontakt med verdens aktører, slik at vi er parat til å bistå slik at det blir en fredelig utvikling der.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-10-25:
Jeg takker interpellanten, Akhtar Chaudhry, for gode oppfølgingsspørsmål. Jeg vil begynne med å si, som jeg nevnte i innlegget, at det er nettopp erfaringene fra de grusomme overgrepene som Saddam Hussein sto for mot egen befolkning, som har skapt den nye given i dette arbeidet. Sånn sett ligger allerede de erfaringene til grunn for både vårt arbeid og mye av det som gjøres internasjonalt. Disse erfaringene er naturligvis et tema som vi har diskutert og vil diskutere med både irakiske og regionale kurdiske myndigheter, og det oppfølgingsarbeid som gjøres der. De fortjener verdens oppmerksomhet, og jeg er glad for denne anledningen til at vi sammen både kan minne om de lidelsene som ble påført, og arbeide for at det ikke må skje om igjen, på samme måte som folk i Hiroshima og Nagasaki har spilt en rolle i å minne verden om atomvåpnenes totalt uakseptable virkninger om de blir brukt. Så stiller representanten Chaudhry et spørsmål om Syria. Vi er i den store alminnelighet dypt bekymret for hele bildet i Syria – for brutale overgrep fra regimets side mot egen befolkning, men også for en fragmentert opposisjon og veldig mye av det som skjer den andre veien. Vi ser jo at det som begynte som et demokratisk opprør, utvikler seg mer og mer til en borgerkrig, og dessverre er land utenfor Syria involvert i den. Noe av det som bekymrer meg aller mest, er hvis dette skulle føre til enten bruk av kjemiske våpen fra regimets side eller ved en regimekollaps at kjemiske våpen kommer på gale hender. Derfor er det utrolig viktig at de kompetente organer og FN har dette meget høyt på agendaen, at vi har en kriseplan for om dette skulle skje, altså enten i tilfelle bruk under den nåværende konflikten eller ved en regimekollaps. Dette er det stor oppmerksomhet rundt, og jeg vil personlig bidra til større oppmerksomhet rundt det. På dette planet ser det ut til, selv om det er dyp uenighet om mange andre spørsmål, at stormaktene deler den bekymringen når det gjelder utviklingen i Syria. Til slutt til USA og Russland. Det gjelder på hele feltet kjemiske, biologiske og nukleære våpen at vi må ha en sterk norm, men vi må også ha sterke verifikasjonsregimer. Det fins stater som nok har tenkt at de en gang skal avskaffe disse våpnene, men da vil de være sikre på at man i ettertid også vet at andre ikke skaffer seg dem. Derfor er det en sammenheng mellom normbyggingen og byggingen av sterke og gode institusjoner som kan ivareta på en troverdig måte at medlemslandene forplikter seg på normene.
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-10-25:
Jeg takker for mange og gode innlegg om et av verdens viktigste og mest krevende spørsmål. Jeg vil kvittere – som ble nevnt av flere representanter fra opposisjonen – at jeg også setter stor pris på den brede tverrpolitiske enigheten, for dette er spørsmål av en viktighet der vi som et tross alt relativt lite land står oss veldig godt på å stå samlet, så jeg takker for det som ble sagt her, og også det løpende samarbeidet. Jeg vil si noen ord til om selve spørsmålet om Halabja og folkemordet. Det var jo slik at de massive overgrepene mot kurderne i Halabja i Nord-Irak først ble undersøkt av menneskerettighetsorganisasjonen Human Rights Watch i 1992 og 1993. Deres konklusjon var at overgrepene utgjorde et folkemord. Så hadde vi en straffedom i Nederland i 2007 mot en forretningsmann som hadde forsynt irakiske myndigheter med råmateriale til produksjon av giftig gass, og det nederlandske rettsvesenet mente at det var sterke indikasjoner på at det var blitt begått et folkemord. Og så, like etter, avsa den spesialopprettede nasjonale domstolen, Iraks høye domstol, en straffedom mot fem personer, bl.a. for deltakelse i folkemord begått mot kurderne under Anfal-angrepene, som de altså anså som folkemord. Det er altså den juridiske prosessen og tolkningen som Norge støtter når vi også slutter oss til – som interpellanten – at dette utgjør et folkemord. Så til representanten Svein Roald Hansen. Det er svært viktig at vi fortsetter med det ene som har lyktes i det tapte tiåret – jeg er helt enig i beskrivelsen «tapt tiår» – på nedrustningsarenaen, og det er å sette de humanitære konsekvensene i sentrum. Vi har sett at ved å ta en del nedrustningsspørsmål ut av de tradisjonelle foraene og sette den humanitære vinklingen, så kan vi få ny giv. Det er nettopp det regjeringen prøver når vi nå setter i gang arbeidet med en stor konferanse i Oslo om humanitære konsekvenser av atomvåpen. Den er ikke i seg selv en nedrustningskonferanse, men det er grunn til å håpe at den vil skape en ny dynamikk i det arbeidet. Når det gjelder samarbeidet med Russland om atomopprydding, vil jeg si at det har vært et langvarig samarbeid. Jeg har selv deltatt i det i flere perioder. Det har vært krevende, men viktig. Det har vært mye framgang når det gjelder fyrlykter og opprydding i gamle marinebaser, og det er ikke urimelig at Russland etter hvert tar et større ansvar for det selv. Men det vi kommer til å fortsette å gjøre, er å støtte opp om uavhengige russiske overvåkingsorganer – altså den russiske statens atomtilsyn. Det er viktig at man har en intern dialog i Russland om hvordan dette skal gjøres. Til slutt vil jeg si at jeg slutter meg til det som har vært sagt om at kurdernes situasjon i en rekke land fortjener betydelig mer oppmerksomhet enn den gjerne får. Det er et tema vi tar opp hver gang vi har anledning til det i vårt samkvem med de landene dette angår.
Arve Kambe (Høyre), 2012-10-25:
I klimaforliket innførte man fredningstid fram til 2017, for å si det slik, for elbiler og rammebetingelser. Det er Høyre veldig fornøyd med. Samtidig har regjeringen, som representanten Svendsen forteller, stadig sagt det snart kommer en helhetlig gjennomgang av avgiftssystemet, og alle som ikke betaler veibruksavgift, må etter hvert betale en slik avgift. Det tror jeg egentlig de aller fleste på Stortinget er enige om. Noe av dette forslaget går nettopp på å få vite når, hvor lenge introduksjonsfasen skal vare og slike ting – det kommer ikke. Både Høyre og Arbeiderpartiet – og for så vidt Fremskrittspartiet – har vært veldig interessert i å få opp andelen biler som går på gass. Jeg er fra Rogaland, hvor det både i Stavangerregionen og Haugesundregionen tilbys gass gjennom rørledninger – rimelig enkelt å få tak i. For mange av dem som eier slike biler i dag, er bruktverdien usikker. Skal de kjøpe en bil som går på gass, eller skal de vente til 2013–2015 for å se hva skjer? Hva er status når det gjelder gass?
Arve Kambe (Høyre), 2012-10-25:
Jeg sa i det første innlegget mitt at jeg synes prosessen har vært lite kledelig for regjeringen, og det vil jeg gjenta. Rett etter tingrettsdommen hvor regjeringen tapte i tingretten, sender man, i sommerferien, forslag ut på høring. I høringsbrevet viser man til to dommer, Noretyl-dommen og Agder lagmannsretts dom, som går i favør av Finansdepartementet, men man unnlater å nevne to andre dommer, nemlig Franzefoss-dommen fra Borgarting lagmannsrett 20. august 2008 og EcoFuel-dommen fra Oslo tingrett av 24. april 2012, som går mot statens syn, og hvor dens forståelse ikke har fått støtte i rettspraksis. Nå utvidet regjeringen riktignok høringsfristen da den skjønte at det ikke så så pent ut å ha en kort høringsfrist i fellesferien. Det skal regjeringen selvsagt ha honnør for, men det har uansett ikke endret realitetene i det. Jeg mener på bakgrunn av de lekkasjene som har kommet fra stortingsrepresentanter fra Arbeiderpartiet, enten det er i tv eller andre steder, at det er et reelt flertall i Stortinget nettopp for å la disse drivstofftypene slippe veibruksavgiften fram til 2015, og dermed kunne vi hatt et godt grunnlag. Jeg mener, for å spisse budskapet litt, at finansministeren og regjeringen har gjort et dårlig politisk håndverk. De har latt det gå prestisje i saken. Det kunne vært løst på et betydelig tidligere tidspunkt, da problematikken oppsto mellom Toll- og avgiftsdirektoratet og dette firmaet. Da fikk også finansministeren og regjeringen politiske henvendelser både fra eget parti og fra opposisjonen, som kunne gjort at man fikk en løsning. Man pekte på at her var det tolket feil, vi har altså en rett som sier at det er tolket feil, det var en samlet opposisjon som mener at det er tolket feil, og vi har sannsynligvis et rent flertall i Stortinget som sier det er tolket feil. Regjeringen har her skapt et problem som ingen visste var et problem. Så har man gått i lås – det har gått prestisje i det fordi saken havnet i retten, og så gikk det enda mer prestisje i det fordi man tapte i retten og la ut forskriftsendringen. I og med at statsråden er neste taler, spør jeg: Hvorfor valgte finansministeren å legge ut en forskrift etter at man tapte i tingretten? Hvorfor avventet man ikke en rettskraftig, endelig dom og lot dette drivstoffet ha avgiftsfritak fra veibruksavgiften fram til dommen forelå, slik som f.eks. jeg mener at et reelt flertall i Stortinget mente?
Arve Kambe (Høyre), 2012-10-25:
Jeg vil først benytte anledningen til å takke alle bidragsyterne i debatten. Jeg er glad for mye støtte, for dette er en viktig sak. Jeg anklager regjeringen for å ha hatt en ugalant framdriftsmåte i prosjektprosessen. Jeg mener det har vært dårlig politisk håndverk i Finansdepartementet og i dialogen mellom Toll- og avgiftsdirektoratet og Finansdepartementet på et tidligere tidspunkt. Hadde det vært bedre, hadde regjeringen sluppet å havne i rettsapparatet for n’te gang og tape i rettsapparatet for mer enn n’te gang. Det er ikke kledelig å komme med denne forskriften i ettertid. Spørsmålet på slutten av min interpellasjon var: Hvilken strategi har statsråden for å legge forholdene til rette for at det forskes mer, utvikles mer og selges mer alternative drivstoff? Debatten kunne blitt kortere hvis finansministeren hadde svart det han egentlig har svart: Jeg har ingen strategi, kjære storting, for dette, men trenger forslag til tiltak, og forslag til tiltak har opposisjonen ganske mange av her. For å gjøre det enkelt: Det er altså fire årstall som de som produserer drivstoff, importerer biler og selger biler, forholder seg til. Det er 2013, som er stortingsvalget – da kan det skje noe. Det er 2015, når finansministeren varsler en gjennomgang av unntakene fra veibruksavgiften. Det er 2017, som er endepunktet for elbilfritaket, og det er 2020, når hele gjennomgangen av veibruksavgiften kommer. Et inntrykk som en gjerne får når det gjelder flere andre punkter, er at de store sakene som regjeringen tidlig gikk ut og sa at det skulle komme en helhetlig gjennomgang av, skyves over til neste regjering. Kompliserte saker løses ikke av den sittende regjeringen, de skyves på, slik at det blir viktige arbeidsoppgaver for den neste regjeringen. Det er ikke vi bekymret for, for vi er i stand til å løse dem. Vi har løsninger for dem. Vi gleder oss egentlig også til å sette dette i verk ganske fort. Men jeg synes denne interpellasjonen har avdekket at det regjeringen har gjort i saken om GTL og EcoFuel, ikke er bra, det står til stryk, og jeg mener oppriktig at de som i dag forsker på alternative drivstoff, har verken i statsbudsjettet, i forbindelse med klimaforliket eller i denne interpellasjonen fått svar på om de får den tryggheten de trenger hvis en finner opp noe lurt for å slippe en avgift. Det har vi ikke fått, og konklusjonen er etter min mening at regjeringen ikke har en strategi for å legge forholdene til rette for at det skal forskes mer, utvikles mer og selges mer alternative drivstoff.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2012-10-25:
I statsbudsjettet for 2012 ga regjeringen en helhetlig gjennomgang av bilavgiftene. Hensikten var nettopp å sikre forutsigbarhet med hensyn til utviklingen i framtidige avgifter og å gi de enkelte avgiftene en prinsipiell forankring. I gjennomgangen ble det varslet en omlegging til en mer generell veibruksavgift på drivstoff. Veibruksavgiften skal dekke kostnader bilparken påfører samfunnet gjennom ulykker, kø, støy, veislitasje og helse- og miljøskadelige utslipp. I 2015 skal unntaket fra veibruksavgiftene evalueres. Jeg mener denne gjennomgangen skaper grunnlag for en helhetlig, prinsipiell og forutsigbar politikk. Bilavgiftene er sammensatte og skal ivareta mange hensyn. Tar man grep ett sted, kan det gi utslag også på andre områder. I arbeidet med gjennomgangen hadde Finansdepartementet kontakt med en rekke organisasjoner med interesse for bilavgiftene. Denne prosessen viste at flere og til dels motstridende hensyn må balanseres. Det er riktig å bruke avgiftssystemet til å bidra til en mer miljøvennlig nybilpark. Å styrke CO2-profilen i engangsavgiften har vært en viktig del av den nasjonale klimapolitikken, og omleggingen av engangsavgiften til å legge vekt på CO2-utslipp har bidratt til at norske bilkjøpere har valgt å satse miljøvennlig. Denne politikken er en suksesshistorie. Gjennomsnittlig CO2-utslipp fra nye biler er redusert fra 177 g/km i 2006 til 130 gram de ni første månedene av 2012 – en reduksjon på mer enn en fjerdedel. Siden nye biler i gjennomsnitt er på veien i rundt 20 år, vil dette ha konsekvenser for norske CO2-utslipp i lang tid framover. Det er en viktig grunn til at regjeringen har satt ambisiøse mål for reduksjon av CO2-utslippet fra nye biler. Endringene i engangsavgiftens CO2-element i 2012 gjør det enda mer lønnsomt å velge biler med små CO2-utslipp. Også lokale NOx-utslipp blir nå vektlagt i engangsavgiften. I klimaforliket ble det enighet om å legge ytterligere vekt på klimaegenskaper og lokal forurensning i bilavgiftene. Biler som har både lave klimautslipp og lave lokalutslipp, kommer dermed særlig godt ut. Denne politikken virker. I september 2012 utgjorde elbiler 5 pst. og hybridbiler 6 pst. av nybilsalget. Det er også positivt at det skapes forutsigbarhet, både for næringslivet og for bilistene, gjennom at veibruksavgiften for alternative drivstoff ikke endres før tidligst i 2015. Gjennom klimaforliket er det enighet om at dagens avgiftsfordeler for rene nullutslippsbiler videreføres ut neste stortingsperiode, så framt antall rene nullutslippsbiler ikke overstiger 50 000. Det er et positivt bidrag til en forutsigbar avgiftspolitikk for elbiler. På den bakgrunn mener vi at dokumentet bør vedlegges protokollen.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2012-10-25:
Jeg vil være kort, for dette som saksordføreren redegjorde for, er en sak som et bredt flertall står samlet om, og jeg kan stille meg bak konklusjonene hans. Merverdiavgiften er utformet som en generell forbruksavgift, som bør ha et bredt grunnlag og få unntak. Det skal beregnes merverdiavgift med alminnelig sats på 25 pst. med mindre annet er uttrykkelig fastsatt. For næringsmidler er satsen 15 pst. Næringsmidler som omsettes som del av en serveringstjeneste, skal avgiftsberegnes med alminnelig sats. Skulle en innført redusert sats på 15 pst. på serveringstjenester, vil en kunne redusere avgrensingsproblemene mellom mat som serveres, og mat som tas med, men samtidig gjøre regelverket vanskeligere for serveringssteder som serverer alkohol med ordinær merverdiavgiftssats, men som ikke tilbyr ta-med-mat. Samtidig er merverdiavgiften en av statsbudsjettets største inntektsposter, og å utvide området for redusert sats vil ha store kostnader som bør diskuteres i en helhetlig sammenheng sammen med resten av statsbudsjettet. Det er heller ikke grunn til å tro at hele avgiftsreduksjonen vil komme forbrukeren til gode. Så i tråd med det som Arve Kambe har sagt, vil også Arbeiderpartiet stå bak komiteens tilråding om at forslaget ikke vedtas.