Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-02-07:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp vold i nære relasjoner. Stortinget har diskutert temaet mange ganger før, og vi må fortsette med det, for dessverre er vold i nære relasjoner en form for kriminalitet som det er vanskelig å bekjempe. Regjeringens nye handlingsplan fra 2012 er en nødvendig videreføring av dette arbeidet, og i tråd med Soria Moria-erklæringen har flertallsregjeringen som ambisjon å fortsette, forsterke og forbedre innsatsen mot vold i nære relasjoner. Det er bra. Det trengs. Som tidligere justisminister Knut Storberget sa i en interpellasjonsdebatt om dette temaet høsten 2006, at «vi her står overfor en type vold og overgrep, som nærmest savner sidestykke både når det gjelder omfang og når det gjelder måten volden rammer på». Denne volden rammer særlig barn og kvinner, og den rammer hardt. Det er brutaliteten i seg selv. Den tar som regel aldri slutt; ofrene går bare og venter på neste gang, og det finnes ingen steder å gjemme seg. Volden utøves av den som egentlig skulle stått en aller nærmest – en enorm krenkelse i seg selv – og den foregår ofte skjult for omverdenen. Det gjør disse voldsofrene til noen av de aller mest sårbare. De har krav på samfunnets kontinuerlige oppmerksomhet. Vi må forebygge, beskytte og straffe. Det er en nasjonal oppgave, men også en internasjonal. I 2006 lanserte Europarådet, vår menneskerettighetsorganisasjon, sin treårige kampanje «Parliaments united in combating domestic violence against women» i et nært samarbeid med FN. Europarådet slo ettertrykkelig fast at vold i hjemmet er et klart brudd på menneskerettighetene og samtidig den mest utbredte formen for krenkelse av menneskerettigheter som finnes. Det skjer i alle medlemsland, på tvers av grenser, aldersgrupper, raser, familietyper og sosiale miljøer. Kampanjen er fulgt opp i ettertid, og Norge er representert i et internasjonalt nettverk av parlamentarikere, ved stortingsrepresentant Håkon Haugli, som er medlem i vår Europarådsdelegasjon. Det siste er en ny europarådskonvensjon om forebygging og bekjempelse av vold mot kvinner og vold i nære relasjoner, den såkalte Istanbul-konvensjonen, som er den mest omfattende internasjonale traktaten mot denne formen for menneskerettighetsbrudd. Den handler om forebygging av vold, beskyttelse av ofre og straffeforfølgelse av gjerningspersoner og er et viktig skritt i retning av et tryggere Europa. Konvensjonen er banebrytende på flere måter. Den anerkjenner vold mot kvinner som et brudd på menneskerettighetene og stiller dermed statene til ansvar. Det er den første konvensjonen som definerer kjønn – ikke bare biologisk, men også som en sosial kategori. Den viser til rollemønstre og -atferd som viktige forklaringer på at vold mot kvinner faktisk også aksepteres i noen miljøer. Konvensjonen fastslår at kvinnelig kjønnslemlestelse, tvangsekteskap, forfølgelse, såkalt «stalking», tvangsabort og tvangssterilisering er straffbart. Det betyr at stater må ta dette inn som straffbare forhold i egen lovgivning, og det er banebrytende i en del land. Ellers omfattes selvsagt fysisk og psykisk vold, seksuell vold og trakassering. En egen overvåkingsmekanisme skal kontrollere at konvensjonen etterleves. Konvensjonen krever altså at statene skal forebygge, bl.a. gjennom holdningsendringer, gjennom tverretatlig koordinering, ved økt kompetanse i rettsapparat og hjelpeapparat, likestilling som del av læreplaner i skolen, at ofre skal beskyttes og gjerningspersoner straffes. Konvensjonen åpner for strengere straff når vold utøves av en nærstående. Bortforklaringer på grunnlag av kultur, tradisjon, religion eller såkalte æresbegreper aksepteres ikke. Den gjelder kvinner og jenter – uansett bakgrunn, alder, etnisk opprinnelse, religion, sosial opprinnelse, flyktningstatus eller seksuell orientering. Men statene oppfordres også til å bruke tiltakene overfor andre ofre for vold i nære relasjoner, f.eks. menn, barn og eldre, slik interpellanten tar opp, og som andre talere også har vært inne på. Men det hjelper lite med konvensjoner dersom de ikke blir iverksatt. På siste sesjon i Europarådet, nå i januar, vedtok parlamentarikerforsamlingen – inklusive de norske stemmene – en henstilling til alle medlemsstater om å signere og ratifisere konvensjonen. 16 medlemsland har signert, herunder Norge, men kun ett land, Tyrkia, har ratifisert. Det trengs ti. Det hadde derfor vært fint om statsråden i sitt siste innlegg kunne antyde noe om når Norge kan være klar til å ratifisere. Mye er jo på plass allerede – jamfør statsrådens første innlegg – og dette ville være et håndslag til kvinner over hele Europa, ikke bare her i Norge.