Bent Høie (Høyre), 2013-04-23:
Jeg tror det er riktig i dag å minne om bakgrunnen for Samhandlingsreformen, nemlig Wisløff-utvalget, som så på betydningen av at en hadde en helsetjeneste som hang sammen, selv om en har valgt å organisere ansvaret på to nivåer. De gruppene som ble framhevet som en hadde behov for å forbedre samhandling rundt, var ikke minst pasienter som er kronisk syke, og som har behov for sammenhengende helsetjenester over tid. Veldig mange av dem har et stort behov for et godt rehabiliteringstilbud. Derfor mener jeg at det er helt riktig når noen beskriver rehabilitering som Samhandlingsreformens sorte hull. Virkemidlene i Samhandlingsreformen fokuserte veldig mye på det økonomiske, de økonomiske incentivene, mellom kommunen og spesialisthelsetjenesten, mens de i veldig liten grad hadde en beskrivelse av behovet for utvikling av innholdet i helsetjenesten, og ikke minst det som også var en samlet opposisjons krav for å gå inn i forhandlinger om innholdet i Samhandlingsreformen, nemlig en opptrappingsplan for rehabiliteringsfeltet. Men rehabilitering er veldig mye. Det er alt fra f.eks. hjemmehjelpen som bidrar til å legge til rette for at den som får hjemmehjelp, i større grad selv finner fram mat og kan lage seg et måltid istedenfor å få det servert på et brett, til den veldig spesialiserte intensive rehabiliteringen som foregår på Sunnaas sykehus. Mellom det er det et stort mangfold. Det som interpellanten her tar opp, og som veldig mange av dem som er pasienter og fagfolk innenfor rehabiliteringsfeltet er opptatt av, er at det nå skjer ganske store endringer på rehabiliteringsfeltet, uten at dette er forankret i noen veldig tydelige faglige og politiske retningslinjer, og at en kan risikere at gode, viktige rehabiliteringstilbud blir lagt ned – forsvinner – eller ikke får den plassen de skulle hatt i dette arbeidet. Da tenker jeg spesielt på den typen rehabiliteringsinstitusjoner som er spesialisert innenfor enkelte områder, der én ting er den faglige kompetansen som foregår på disse institusjonene, som er veldig viktig, men ikke minst også det som mange av pasientene beskriver som vesentlig, det likemannsarbeidet eller den brukerkompetansen som en opplever der. Det er et tilbud som kommunene ikke vil kunne være i stand til å gi uavhengig av hvor store kommuner vi har, eller kommer til å ha, i Norge i framtiden. De fleste kommunene vil oppleve at de har brukere og pasienter innenfor det området, kanskje noen få hvert eneste år. De vil derfor ikke ha denne fordelen med å jobbe sammen med andre som er i samme situasjon, som en opplever på disse institusjonene. Derfor er det viktig å sørge for at en i det arbeidet som foregår videre, vektlegger den typen institusjoners rolle, og at de ikke kontinuerlig presses mellom andre tilbud. Så vil det også være et behov for å se på det som er den mer arbeidsrettede rehabiliteringen. Der ser en jo også at Nav har en rolle å spille med tanke på bruken av den arbeidsrettede rehabiliteringen. Der er det også behov for en bedre koordinering mellom helsetjenesten og Nav, så Nav bør trekkes med i det arbeidet som helseministeren redegjorde for – fire tiltak som vi mener er fornuftig å sette i verk. Vi ser at det er mange som ønsker rehabilitering, og vi ser at det er ledig kapasitet for rehabilitering som ikke blir benyttet. Derfor vil en ordning med fritt rehabiliteringsvalg, som Høyre har tatt til orde for, være en viktig ordning, ikke minst for å sikre at pasienter får rehabilitering på de institusjoner som de ser vil kunne bidra mest, f.eks. med det som jeg var inne på når det gjelder brukerkompetanse. Så Høyres konklusjon er at i tillegg til de tiltak som helseministeren trekker opp, er det fortsatt behov for en opptrappingsplan på rehabiliteringsfeltet som beskriver feltet framover.