Erna Solberg (Høyre), 2018-01-31:
Jeg har lyttet til innleggene som har vært fremført i debatten så langt, og en første refleksjon er at det er bred enighet om viktige mål for det norske samfunnet. Det inntrykket kommer tydelig frem – på tross av enkelte forsøk på å karikere regjeringens standpunkter. Disse viktige målene handler først og fremst om arbeid. Høy sysselsetting og lav ledighet er noe vi alle jobber for. Det er nødvendig for landet vårt, og det gir en mulighet til å skape en fremtid for den enkelte. Et annet mål det er bred enighet om, er å ta vare på et samfunn med små forskjeller. Blir forskjellene for store, vil det komme i veien for den enkeltes mulighet til å lykkes og til å bruke sine evner. Det blir et urettferdig samfunn. Det vil igjen bremse både vekst og verdiskaping, men også skape et samfunn som ikke er likt det samfunnet jeg tror vi alle her er stolte av. Et tredje felles mål handler om et seriøst arbeidsliv. Måten vi har organisert vårt arbeidsliv på, er en viktig konkurransefordel for Norge. Seriøse arbeidsgivere som investerer i sine ansattes kompetanse, som tar inn lærlinger og konkurrerer om smartere og mer effektive løsninger, har vist seg å være en suksess. Innsatsen mot aktører som truer den norske modellen, skal fortsatt være av høy prioritet. Og det fjerde – og jeg sier det fordi det ikke er blitt tatt opp i så mange av innleggene fra de parlamentariske lederne, men jeg antar at plattformen ligger til grunn – er at vi har et felles mål om å bekjempe klimautfordringene. Det er bred enighet om – og jeg tar med alle, for det som ikke er sagt, er vel kanskje at man er enig – at Norge skal ta sin del av ansvaret for å oppfylle de forpliktelsene vi har lovet overfor resten av verden å oppfylle. Jeg mener at den brede enigheten i disse spørsmålene er grunnleggende positivt for Norge. Jeg mener det bidrar til å sørge for både stabilitet og langsiktighet, og det gjør også at vi i fellesskap som nasjon lettere kan nå de målene vi setter oss. Det er derfor bra at hovedlinjene i utenrikspolitikken også ser ut til å være gitt tilslutning til, så langt i denne debatten. Det jeg imidlertid ikke like lett ser en like utbredt forståelse for når det gjelder de særlige utfordringene Norge står overfor, er hva de faktisk vil kreve av oss, de utfordringene som er helt nødvendig å løse, også fordi vi skal klare å nå de viktige målene vi er enige om. I årene som kommer, må det skapes et betydelig større antall nye arbeidsplasser i privat sektor i Norge. Det er først og fremst der vi må hente skatteinntekter for å løfte resten, for å få sysselsettingen opp, slik at flere kan finne en vei inn i arbeidslivet, for å få verdiskapingen opp, slik at vi kan finansiere gode velferdsordninger for kommende generasjoner. Regjeringen bygger på mye av det gode som skjedde i forrige periode. Senest for omtrent et år siden la vi frem en ambisiøs industrimelding med nye tiltak, som vi har rullet ut det siste året, og som fikk bred støtte i hele næringen. Norsk Industri legger i dag frem sitt konjunkturbarometer, som tydelig sier ja til signalene i både Jeløya-plattformen og regjeringens politikk om en tydeligere konkurransekraft for norsk industri. Det dreier seg om å være tydelig på at vi i årene som kommer, må prioritere innovasjon og privat skaperkraft. Vi må også se på hvordan offentlig sektor sammen med privat sektor både løser utfordringer i vårt samfunn og skaper nye arbeidsplasser. Det er unaturlig å snakke om en stor helsenæring – som regjeringen lover en melding om til høsten, og som vi skal jobbe med om hvordan vi skal nå målene for – uten å si at også private må være leverandører til det offentlige Norge, som jo har helse som den store offentlige prioriteringen. Det er offentlige anskaffelser. Når vi sier at dette skal bidra til mer innovasjon, betyr det at private kommer til å delta mer også på offentlig finansierte områder i fremtiden. Debatten her ser ikke ut til å ta med det. Skal vi ikke bruke den store kraften som ligger i offentlig sektor, også for å skape arbeidsplasser som kan bygge et fremtidig næringsliv? Da må vi sørge for at vi ikke ser oss blind på skillet mellom offentlig og privat, men faktisk ser på hvordan samarbeidsplattformene mellom det offentlige og de private skal være i tiden fremover. Det har regjeringen som grunnlag. Vi ser det pågår hånd i hånd, både for å løse oppgaver og for å skape næringslivet for fremtiden, med de fremtidsbehov og utfordringer som vi får i en situasjon hvor både digitalisering, helsenæringer og store kunnskapsnæringer kommer til å være viktige verdiskapere for fremtiden. I overgangsperioden fra midten av 2000-tallet kom mesteparten av den jobbskapingen vi hadde i Norge, innvandrere og arbeidsinnvandrere til gode. Det må vi lære av nå. Vi lyktes ikke i å løfte nok av dem som sto utenfor arbeidslivet, inn i arbeidslivet. Vi må skape en ny, inkluderende vekst, som løfter flere inn i arbeidslivet, og som bidrar både til et bedre liv og til bedre mulighet for dem som kommer inn, men samtidig også gjøre noe med statsbudsjettets inntekts- og utgiftsside. Derfor har vi sagt at vi trenger en inkluderingsdugnad. Derfor har vi sagt at dette er et høyt prioritert prosjekt for regjeringen. Derfor skal det komme langt flere og nyere tiltak, men også klarere forpliktelser. Når det så tydelig står at 5 pst. av alle nyansettelser i staten skal komme fra folk med hull i cv-en eller med funksjonshemning eller annet, er det en forpliktelse som skal være tydelig og klar på at staten nå ikke skal hvile seg på at det bare er privat sektor som skal løfte dette. Dette skal også staten og – forhåpentligvis – også kommunesektoren være med på å løfte i årene fremover. Det er nemlig ingen bærekraftig løsning for Norge fremover ikke å gjøre enda mer for at flere som står utenfor, kan komme inn i arbeidslivet. Jeg synes det er rart å bli beskyldt for at vi ikke ser på de langsiktige utfordringene knyttet til fattigdomsbekjempelse. Det er nettopp det hele vår satsing på arbeid, inkludering og integreringsløft – de sakene regjeringen har løftet høyt opp – bidrar til. Grunnen til at det er flere fattige barn i dag, er at vi har fått langt flere som har innvandret, særlig de som har kommet som flyktninger og asylsøkere, inn i vårt arbeidsliv. Hvis vi ikke klarer å oppnå en høyere sysselsettingsgrad i de gruppene, kommer vi til å ha varig fattigdom, som sitter fast. Dette er å ta utfordringene ved roten, istedenfor å strø på med ordninger. Det er å snakke om hvordan vi løfter dette for fremtiden, og det har jeg sagt har høy prioritet hos regjeringen. Det er heller ingen bærekraftig løsning for Norge å satse på økte subsidier eller på flere reguleringer som skader næringslivets mulighet til å konkurrere internasjonalt. Løsningen for Norge ligger i å føre en politikk som fremmer grønne, innovative og konkurransedyktige arbeidsplasser, som skaper jobber og et overskudd for samfunnet. Vi trenger derfor et konkurransedyktig skattesystem, der både nivå og innretning legger til rette for investeringer i norske arbeidsplasser. Vi trenger en fortsatt satsing på infrastruktur, på forskning, utvikling og kunnskap. Regjeringsskiftet i 2013 markerte et taktskifte på disse områdene. Jeløya-plattformen varsler at satsingen skal fortsette. Men så er det gledelig at debatten har vist at det fortsatt er flertall for en helt nødvendig næringsvennlig politikk. En reversering tilbake til den forrige regjeringens kurs vil være skadelig både for norsk verdiskaping og for muligheten til å nå de høye målene vi har satt oss for vårt samfunn. Mange private bedrifter jobber målrettet med å ansette mennesker som har falt utenfor arbeidslivet. De gjør det fordi det er lønnsomt. De finner motivert og kompetent arbeidskraft der andre overser det. Mest av alt rapporterer de om at det gjør noe med miljøet internt i bedriften. Det bidrar til at det også gir større ringvirkninger å føle at man jobber i en inkluderende bedrift. Det er på tide at det offentlige også tar tak. Derfor lanserte vi inkluderingsdugnaden under forhandlingene på Jeløya. Det er ingen grunn til at det offentlige ikke skal være like offensive her som det private bedrifter er. Jeg tror – på tampen av den innmeldte taletiden – at vi har god grunn til å anse at det er bred støtte for hovedmålene. Jeg er helt sikker på at vi kommer til å finne mange ulikhetspunkter, men et lite tankekors til slutt: Kanskje er det aller viktigste vi gjør, ikke å tegne så svart-hvite bilder mellom oss at det tilsynelatende ikke er forståelig for dem som skal være med på å løfte alle disse målene. Hele det norske arbeidslivet må vite at vi forstår hva som er virkeligheten og utfordringene.