trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingvild Kjerkol (Arbeiderpartiet), 2014-02-27:
Arbeiderpartiet legger til grunn at alle skal kunne henvende seg til fastlegekontoret når de har behov for helsehjelp. Fastlegen er porten til det offentlige helsevesenet, som skal være tilgjengelig og gi et likeverdig tilbud til alle, inkludert dem som sjelden bruker fastlegen, og dem som ikke har forutsetninger for eller ressurser til å finne andre alternativer. Selv om noen abortsøkende kvinner henvender seg direkte til sykehuset, eller finner hjelp på annen måte, kan vi ikke lage et eget system for akkurat denne pasientgruppen, som i likhet med andre grupper er sammensatt og består av personer med ulike behov. Alle kvinner bør være sikker på at de får den hjelpen de har rett på, ved sitt fastlegekontor. Det blir nå konstruert et bilde hvor en ressurssterk legegruppe framstilles som offer med snakk om yrkesforbud og brudd på menneskerettigheter. Det som derimot er tilfellet, er at vi har sett en dreining av debatt og holdninger som bidrar til å forverre situasjonen for abortsøkende kvinner. I debatten er det flere som legger til grunn at leger som vil reservere seg, per definisjon er spesielt samvittighetsfulle og moralske og har truffet sin avgjørelse etter høyverdige etiske overveielser, i motsetning til de legene som henviser. Og dette kommer i tillegg til påstander om krenkelse av samvittighet og menneskerettigheter, og yrkesforbud dersom fastleger ikke skal kunne reservere seg. Det har skjedd en forskyvning av tyngdepunktet i debatten. Abortmotstandere og reservasjonsleger fremmer sine krav med tydeligere røst både i og utenfor legekontorene. Arbeiderpartiet står på pasientens side, og om noen leger skulle erfare at det har blitt vanskeligere å jobbe som fastlege etter det rundskrivet som kom for ca. to år siden, skyldes det ikke forfølgelse fra myndighetene. Ansvaret faller på denne regjeringen og på denne helseministeren og andre som på ganske syltynt grunnlag presser fram konfrontasjon gjennom å framstille reservasjonslegene som ofre, og samtidig sår tvil om vidden på porten og høyden på døra inn til vårt felles helsevesen.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2014-02-27:
Det er ingen tvil om at dette har vært en vanskelig sak for mange. Jeg tror at flere er overrasket over omfanget på og engasjementet i debatten også utenfor denne salen. Selv ble jeg overrasket over at reservasjon for fastleger var en del av avtalen som ble inngått mellom tre av de fire partiene som danner grunnlaget for denne regjeringen. Jeg er overbevist om at det samme overveldende flertallet som stemte ned forslag om endringer i abortloven på landsmøtet til Høyre i fjor, ville stemt ned et forslag om reservasjonsrett. Men dette handler om å innvilge leger en mulighet til å reservere seg dersom gitte forutsetninger er oppfylt. Selv jeg ser forskjellen på det. Jeg er stolt av å være med i et parti der vi har en levende debatt i saker som berører våre grunnleggende verdier, syn på enkeltindividet og ikke minst det å være menneske. Det gjør oss mer robuste når vi i framtiden vil utfordres av at stadig flere etiske dilemmaer oppstår som teknologi og utvikling vil gi oss. Også jeg forstår at politikk er kompromisser. Jeg regner med at Høyres samarbeidspartnere har sett at når vi har inngått en avtale, står vi ved den, også når det koster, når den koster inderlig. Samtidig er jeg ikke imponert over hvor høye og mørke enkelte framstår i denne debatten, når den forrige regjeringen selv skapte tvil om saken i 2009, men prisverdig nok forsøkte å kartlegge og rydde opp i en blandet praksis i 2011. Men representanten Lene Vågslid er i hvert fall ærlig nok til å innrømme overfor TV 2 i januar i år at tidligere forsøk på å rydde opp har vært mislykket. Ingen sanksjoner ble iverksatt av den forrige regjeringen etter 2011. Som ny på Stortinget har det vært spesielt å observere hvordan et tidligere regjeringsbærende parti strekker hånden ut mot en av våre samarbeidspartnere for så å knytte neven og hamre løs mot deres menneskesyn og verdier. Dette forslaget kommer fra representanter fra et parti som under den forrige regjeringen uten reservasjoner godtok å sende norske jagerfly til Libya, videreføre kontantstøtten i åtte år, stramme inn i asylpolitikken og åpne nye områder for oljevirksomhet. Så når jeg først skal lære å svelge kameler mothårs og på tvers, er det greit å ha noen å lære av. Denne debatten har synliggjort de legene som reserverer seg uten hjemmel i dagens regelverk, men vi har også fått eksempler på kvinner som ønsker å beholde barnet de bærer på, hvor legen altfor lett griper til henvisningsblokken. Det viser at en levende debatt er viktig, for vi vil jo ikke ha det slik, heller. Avslutningsvis har jeg lyst til å takke alle som har bidratt med viktige og respektfulle refleksjoner fra begge sider – hovedsakelig dessverre utenfor denne salen: leger, jordmødre, sykepleiere og engasjerte borgere i kronikker, i debatter og på mailer. Deres engasjement vil føre til at forslaget som kommer fra regjeringen, blir det beste det kan bli og rydder opp i en praksis den forrige regjeringen lot ligge. Jeg vil stemme for det forslaget når det kommer opp til høsten, og mot forslaget som ligger på bordet i dag.
Heidi Nordby Lunde (Høyre), 2014-02-27:
Jeg hørte representanten Ruth Mari Grung fortelle med hvilken forståelse og respekt Arbeiderpartiet møter meningsmotstandere i viktige verdispørsmål. Dette ble også understreket da representanten Lene Vågslid kalte debatten «grums» fra fortiden og henviste til 1979. Jeg tenkte jeg bare for å skape god stemning skulle trekke opp litt mer grums fra fortiden: «Jeg vil bruke mine evner for det beste for mine pasienter i samsvar med min dyktighet og min dømmekraft og aldri volde noe skade.» Jeg har hatt glede av å holde en del retorikkurs for Legeforeningen, noe jeg kan tenke litt på i dag. Deltakerne får der muligheten for å debattere mot hverandre, hvor man velger etiske og prinsipielle motsaker – for at man skal kunne trenes. Reservasjonsrett har vært en av de sakene, og et av de sterkeste innleggene hørte jeg nå nylig. Det var like kort som det var konsist. Legen som holdt det, var imot reservasjonsrett, men hun ble tvunget av meg til å argumentere for, og da siterte hun fra den opprinnelige legeeden: «Jeg vil bruke mine evner for det beste for mine pasienter i samsvar med min dyktighet og min dømmekraft og aldri volde noe skade.» Den følelsen som la seg i det rommet, hvor et flertall var imot reservasjonsretten – men som da måtte tenke over hva de faktisk også jobbet med til daglig – var til å ta og føle på. Jeg satt også der og kjente på det. For det er det denne debatten handler om: etiske retningslinjer og grunnleggende verdier hos mennesker som har valgt et yrke og avlagt et løfte. Som politikere har vi også valgt det virket vi driver med, hvor vi også står overfor etiske dilemmaer uten at det gjør oss til ofre, og det er ingen her som har påberopt seg å være et offer i denne debatten. Men alle i denne sal har også sverget til noen ideer og verdier. Da skal jeg også gjøre Den hippokratiske eds ord til mine før vi nå snart kommer til å gå til votering. Den avsluttes omtrent som dette: «Hvis jeg holder denne ed trofast, vil jeg kunne nyte mitt liv og utøvingen av min kunst, respektert av alle mennesker i all tid; men hvis jeg bli avledet fra min ed eller bryte den, måtte så det motsatte bli min byrde.» Det er de valgene vi som politikere står overfor hver eneste dag, og det er dette fastlegene også står overfor hver eneste dag.
Irene Johansen (Arbeiderpartiet), 2014-02-27:
Den nye regjeringen bygger sitt virke på et verdigrunnlag som bl.a. sier at samarbeidspartiene bygger sin politikk på frihet og tillit til enkeltmennesket, familien, gründeren, lokalsamfunnet og frivilligheten, og at samarbeidspartienes verdiforankring ligger i rettsstatens og demokratiets prinsipper, og den kristne og humanistiske kulturarv. Dette verdigrunnlaget står i sterk kontrast til den politikken som nå skal gjennomføres når det gjelder legers reservasjonsrett. Her bygger ikke samarbeidspartiene lenger sin politikk på frihet og tillit til enkeltmennesket og familien. Her bygger de ikke på rettsstatens og demokratiets prinsipper, når Solberg-regjeringen og deres støtteparti Kristelig Folkeparti med sine 5,6 pst. velgere i ryggen, vil gi fastleger mulighet til å reservere seg mot å henvise kvinner til abort utfra hensynet til legenes oppfatning. Alle skal ha frihet til å bestemme over sin egen kropp. Å gi fastleger mulighet til å reservere seg mot bl.a. å henvise til abort, er en innskrenking av kvinnenes frihet og rettigheter. Reservasjonsrett for leger er en uthuling av retten til selvbestemt abort, fordi kvinner blir satt i en situasjon hvor de ikke automatisk får den hjelpen de skal ha av det offentlige, når de trenger den. I små kommuner med få leger vil dette være særlig sårbart. Jeg har forståelse for at ikke alle leger støtter loven om selvbestemt abort, men da bør de utføre andre oppgaver i helsevesenet, der de ikke kommer i konflikt med sin egen samvittighet. Norsk helsevesen må sette pasientene først – også kvinnene. Flertallet i Stålsett-utvalget sier det slik i sin innstilling, NOU 2013: 1 Det livssynsåpne samfunn: «Det bør ikke aksepteres at legens oppfatninger av ulike spørsmål som abort, assistert befruktning og prevensjon skal kunne hindre tilgang til en likeverdig og forutsigbar førstelinje i alle landets kommuner innen den offentlige helsetjenesten.» Jeg oppfatter forslaget om å innføre reservasjonsrett for leger som nok en omkamp mot loven om selvbestemt abort. Vi husker alle programprosessen i Høyre før valget, der det var forslag om å endre loven om selvbestemt abort som ble vedtatt i 1978. Dette fikk kvinner generelt og Høyre-kvinnene spesielt til å gjøre opprør. De ville ikke ha denne endringen. Nå har motstanderne mot selvbestemt abort funnet en annen vei. De vil gi fastleger mulighet for å reservere seg mot å henvise kvinner til abort. Nå er det helt tyst fra Høyre-kvinnene. Jeg merker meg også at de er ganske fraværende i debatten her i dag. De er blitt fanget av en avtale partiet har inngått med Kristelig Folkeparti for å komme i regjering. Jeg oppfordrer Høyre-kvinnene til likevel å stemme for dette forslaget her i dag. Den rød-grønne regjeringen fastsatte i 2011 i rundskriv at det ikke er lov for fastleger å reservere seg mot å henvise til abort. Slik må det fortsatt være.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2014-02-27:
Jeg må si at jeg nesten ble satt ut av Snorre Serigstad Valen sine svovelpredikanttakter her. Vi mener at Høyre er et folkeparti, og diskusjonen om hvor smalt partiet er, kan vi kanskje ta en annen gang. Denne debatten er alvorlig. Den handler ikke om kvinnens rett til abort, men den handler om hvorvidt vi skal tillate noen få leger å reservere seg mot henvisning til abort av samvittighetsgrunner. Samvittighet er knyttet til verdier og moral, og samvittighet handler om enkeltmenneskets verdier. Disse verdiene kan komme på kollisjonskurs med statens syn og statens verdier. Noen ganger er det veldig bra og veldig sunt. Samvittighet er ofte knyttet til spørsmål som gjelder liv og død. Dette diskuteres ikke bare her, men det er også diskutert i Europarådet. Europarådet sier i resolusjon 1763 at ingen person skal bli presset, holdes ansvarlig for eller diskrimineres fordi man ikke vil utføre, tilrettelegge, assistere eller henvise til abort eller aktiv dødshjelp. Det er altså en diskusjon som også tas andre steder. En liberal og demokratisk holdning tilsier at vi tolererer uenighet og annerledestenkende, selv om vi er fundamentalt uenige. Kan vi respektere og tolerere det? Etikk handler om dilemmaer, valg og standpunkter. Noen få leger har altså det verdistandpunkt at de ikke ønsker å henvise kvinner til abort. Kan vi gi en mulighet til det? Ja, jeg mener faktisk at samfunnet kan tåle det. Forutsetningen er helt klart at kvinnen får sin rett til helsehjelp. Jeg mener også at det er best å møte en lege som er en god samtalepartner. Å møte en lege som er grunnleggende mot abort, gjør det vanskelig å ha en god samtale når en ønsker å få utført en abort. Da mener jeg at det faktisk er bedre å bli henvist til en annen lege. Mange kvinner opplever store samvittighetskvaler ved å ta en abort. Dette er ikke et teknisk spørsmål. Derfor er dialogen mellom kvinne og lege viktig, og den skal ikke føre til en belastning, men faktisk være en støtte. Jeg mener at vi i et demokratisk, fritt samfunn skal tillate et lite antall leger ikke å henvise – altså en reservasjonsmulighet – under gitte forutsetninger. Det er ute på høring nå.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2014-02-27:
Det denne saken handler om, sett fra Kristelig Folkepartis side, er hvorvidt det er mulig å kombinere samvittighet og pasientrettigheter etter gjeldende norsk lov. Det har vi greid før, men det ser det ikke ut til at vi i like stor grad greier fremover. Da abortloven kom, ble det innført en reservasjonsadgang for leger til ikke å utføre selve abortinngrepet, selv om man har en pasientrettighet etter norsk lov, og, som flere her har argumentert, at det derav følger at man har plikt til å utføre alle de tjenester som den loven innebærer at man som pasient har krav på. Så hvis det er spørsmål om prinsipiell linje, må jeg si jeg stusser over mange av de innlegg jeg har hørt her i dag. Og: Den reservasjonsadgangen man har hatt for fastleger, har i realiteten fungert siden abortloven ble vedtatt, først for allmennleger, deretter for fastleger, under utallige helseministre fra Arbeiderpartiet. Det er ikke drøftet eller løftet i denne sal én gang før i 2011. Og det var veldig interessant å høre i forbindelse med Kjersti Toppes innlegg hvordan den prosessen har vært i daværende regjering. Det har visst åpenbart gått helt på frihånd. Vi mener det er mulig å kombinere samvittighet og rettigheter i denne saken. Det er vi ikke alene om. Europarådet har uttalt klart: «Ingen person skal bli presset, holdes ansvarlig for eller diskrimineres fordi man ikke vil utføre, tilrettelegge, assistere eller henvise til abort eller aktiv dødshjelp.» Dette fra den vedtatte resolusjon i Europarådet. Det er vel heller ikke tilfeldig at mange av dem som var pådrivere for det i Europarådet, var parlamentarikere fra Øst-Europa. De kjenner godt til hva en ensrettet stat innebærer. Vi får også debatt knyttet til aktiv dødshjelp – det er nå til behandling i parlamentet i Belgia. Et flertall der går inn for at det skal kunne gis helt ned til man er 12 år. Skal det prinsippet som mange her i dag har sagt at de er for, gjelde, nemlig at enhver tjeneste som er lovpålagt, har man plikt til som lege å utføre selv om det går på liv–død-spørsmål, gir det dessverre en klar retning for hva man mener i den saken.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2014-02-27:
Det er interessant å høre hvordan man fra SV avfeier Europarådet, som altså er den organisasjonen hvor Den europeiske menneskerettskonvensjon har sin basis – det er bare en forsamling som er konservativ og katolsk, og ferdig med det. Sånn kan det også gjøres. Eller vi kan som lederen i SV, Lysbakken, redusere et samvittighetsspørsmål til et gallupspørsmål. Da er det klart at vi er på litt ulik banehalvdel når vi diskuterer. Det er ingen tvil om at i vårt samfunn er staten og individet stadig mer sammenvevd. Vi møter det offentlige på nær sagt alle arenaer i vårt samfunn. Vi har fått en svært allmektig stat. Nettopp derfor, i disse avgrensede områdene, bør den samme stat også anstrenge seg for å imøtekomme grunnleggende samvittighetsspørsmål der det er mulig. Det skjønner jeg at mange i denne salen synes er uten interesse. Men da er det helt riktig, som statsråden her sier, at det må få konsekvenser utover det vi diskuterer her i dag. Jeg synes ikke det er et fremskritt hvis det er den retningen man peker på når det gjelder norsk samfunnsutvikling. Jeg mener – og det skulle jeg ønske det var mulig å diskutere – at man kan kombinere pasientrettigheter og samvittighetsspørsmål og hvordan staten skal forholde seg til det, i disse helt avgrensede spørsmål knyttet til liv og død. Jeg håper at det fortsatt er mulig når denne debatten er ferdig her i dag. Den kommer helt sikkert til å være levende inntil vi får et endelig vedtak, og helt sikkert etter det også. Og kanskje er det et paradoks at dette skjer nettopp i et grunnlovsjubileumsår.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2014-02-27:
Det denne debatten har bevist, er at det er openbert at ved å styrkje retten til éin, så går det ut over retten til ein annan. Når ein aukar retten til legen til å motsetje seg tilvising til abort, så svekkjer ein retten til kvinna. Det som er interessant med denne diskusjonen generelt, kan uttrykkjast i eit fråsegn som eg kom på, om at når du ser ned i avgrunnen, så ser også avgrunnen på deg. Altså: Når ein har inngått kompromiss med andre parti, har det ein tendens til at ein plutseleg også meiner det som kompromisset står for. Ein har plutseleg forandra seg, ein har inntatt det andre standpunktet. Så kjem nytalen om at «retten» blir gjort til ei «moglegheit». I menneskerettserklæringa står det i artikkel 1 om retten til liv, fridom og personleg tryggleik. Det er jo interessant å sjå korleis høgresida etter denne gjennomgangen, når ein gjer om «rett» til «moglegheit», får «moglegheit for liv», «moglegheit for personleg tryggleik», «moglegheit for fridom». Det er ei interessant omskriving. Men eg tok ordet for å tale kvinner i distrikta si sak. Sjølv kjem eg frå Nord-Noreg. Det er ein landsdel der folk må reise med fly for å komme seg til sjukehus. Moglegheitene for å få likeverdig behandling og likeverdige moglegheiter til å ta abort der er heilt annleis enn om du bor i Oslo. Dette forslaget ber preg av å strøyme ut av ein situasjon kor folk bur ekstremt tett, der det er mange valmoglegheiter. Men det er jo openbert for alle her at ein 17-åring, oppvaksen i indre Finnmark, ikkje berre plutseleg kan ta eit fly til Tromsø for å få abort. Denne moglegheita er ikkje-eksisterande. Jo lenger unna du kjem sentrale strøk, jo meir blir rettane til kvinna svekt. Jo mindre tett befolkningssamansettinga er, jo vanskelegare blir dette for kvinna. Så dette er jo eit slag for kvinner i distrikta, og i Nord-Noreg spesielt. Det slår jo hardt ut for dei. Eg håper dette ikkje er siste ordet som er sagt i denne debatten. Denne saka kjem til å komme opp igjen, og jo lenger debatten går, jo tydelegare vil dette bli, både for kvinner rundt omkring i landet og for folk elles.
Abid Raja (Venstre), 2014-02-27:
Jeg er veldig glad for at Venstre ikke er en del av den avtalen mellom Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti som gjelder reservasjonsrett. Og jeg takker også representantene fra SV, Karin Andersen, Audun Lysbakken og Snorre Serigstad Valen for representantforslaget. Vi har i dag i Norge et prinsipp om selvbestemt abort: Alle kvinner skal ha rett til å bestemme over egen kropp. Når det gjelder likestilling, så tenker jeg ofte at etnisk norske kvinner nærmest er likestilt den etnisk norske mannen – det gjenstår noe, men de er nærmest der. Det er også det perspektivet vi har i debatten, men så glemmer vi at Norge ikke bare består av etnisk norske kvinner. Norge består også av minoritetskvinner, kvinner med annen religion, med annen hudfarge. Hvis vi ser på deres likestilling, hvor er den? Den er ikke der. De er ikke der hvor den norske kvinnen er, hvor kanskje alt som står igjen, er lik lønn for likt arbeid. For mange innvandrerkvinner, og innvandrerjenter, er det slik at du ikke får lov til å velge fritidsaktiviteter som lite barn. Du kan ikke velge dine egne venner, du kan ikke få velge utdanning, og det som vi kanskje anser som det mest grunnleggende, at du ikke har rett til å velge din egen ektefelle. Dette vet vi. Mange av dem snakker ikke alltid godt norsk, og veldig mange går også til leger med innvandrerbakgrunn, og veldig mange av dem er muslimer. Hvilket press vil disse legene oppleve fra et muslimsk miljø om å reservere seg, og hvilken ære vil man sitte igjen med i sitt miljø hvis man lar være å reservere seg, når religionen, islam, er så klar på at man er imot abort i utgangspunktet? Hvilke muligheter gir vi da innvandrerkvinner – når de allerede er undertrykket? Skal Stortinget være med på å uthule innvandrerkvinnenes rett til å bestemme over egen kropp? Vil vi virkelig det? Det vil jeg ikke at dette Stortinget skal være med på! Jeg vil også si til slutt: Fremskrittspartiet snakker ofte om innvandrerkvinner. Ofte når de snakker om innvandrerkvinnene og deres likestillingskamp, er jeg stille og kritiserer ikke Fremskrittspartiet tilbake, for jeg er langt på vei enig. Hvor er det blitt av Fremskrittspartiet nå? Hvor er det blitt av den gode viljen til å hjelpe innvandrerkvinnene? Skal vi gjøre det enda vanskeligere for innvandrerkvinnene å oppnå full likestilling? Jeg snakker så varmt jeg kan til våre samarbeidspartier om at det må ikke være noen skam å snu! Vi må ikke la det gå prestisje og ære i dette. Det er fremdeles mulig for de tre partiene å legge æren til side og la prinsippet om retten til å bestemme over egen kropp være et bærende prinsipp også for framtiden.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-02-27:
Aller først vil jeg starte med å takke komiteen for en god behandling av saken. Forslaget vi skal debattere i dag, er hvorvidt Stortinget skal be bokbransjen foreta en vurdering av om de skal utarbeide et felles etisk rammeverk samt å vurdere opprettelse av et faglig utvalg eller etisk råd for bokbransjen, litt etter modell av Pressens Faglige Utvalg. Det er bred enighet i komiteen om at en god og løpende debatt rundt bokutgivelser, særlig rundt det etiske, er viktig. Det er også komiteens oppfatning at denne debatten lever godt i dag, og iblant blusser den også opp i styrke, særlig knyttet til en og annen kontroversiell bokutgivelse. Pressens Faglige Utvalg er et selvdømmesystem. Det ligger utenfor rettssystemet og lovverket, og det er også uten sanksjonsmuligheter. Det juridiske ivaretas av rettsvesenet, i både pressen og bokbransjen. Da må det også være opp til bransjen selv å vurdere om det er behov for felles etiske retningslinjer og et faglig utvalg for å påse at disse følges. Jeg tror det ville være litt utidig om staten skulle øve press på forlagsbransjen for å utarbeide et felles etisk rammeverk. Staten har ansvar for å føre en aktiv litteraturpolitikk og bidra til en sunn utvikling. Det er for så vidt også komiteens oppfatning at felles kjøreregler sikkert ville være positivt og ville kunne bidra til en enda høyere etisk bevissthet, men å be bransjen utarbeide et regelverk eller et etisk råd ville være å gripe direkte inn i bransjens frihet og innhold. Nå viser det seg også at det heller ikke er nødvendig. Bransjen er allerede i gang med å drøfte disse spørsmålene, og i går ble det kjent at Forleggerforeningen nå ønsker å utarbeide retningslinjer for sakprosautgivelser. Og slik det ser ut, kommer det til å være klart allerede før sommeren.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-02-27:
Det er lansert et forslag om at regjeringen skal initiere at bokbransjen setter i gang et arbeid for å etablere et felles etisk rammeverk og et etisk råd eller faglig utvalg. Regjeringen har en ambisiøs litteraturpolitikk. Vårt mål er at det i Norge skal bli utgitt et bredt utvalg bøker og i et variert mangfold. Det skal være høy kvalitet, og bøkene skal være tilgjengelig over hele landet. Staten bidrar til dette med en rekke forskjellige virkemidler. Felles for virkemidlene er at staten overlater til bransjen selv å vurdere hvilke bøker som skal utgis. Jeg er enig i at det kontinuerlig bør være en god etisk debatt rundt utgivelse av bøker for å sikre at ytringsfriheten forvaltes på en god måte overfor enkeltpersoner. Etter min mening bør rettssystemet være ansvarlig for de juridiske yttergrensene for hvilke bøker som kan gis ut. Denne grensen ligger i skjæringspunktet mellom ytringsfriheten og retten til privatlivets fred. Dette er ingen absolutt grense, og det er i dette grenselandet de etiske problemstillingene kan komme på spissen. Det er først og fremst forfatteren selv, men også forlaget, som har ansvaret for å kvalitetssikre en god prosess og informasjonen som legges til grunn for en bok. Jeg mener at det må det være opp til bokbransjen selv å vurdere om det er behov for felles etiske retningslinjer og et faglig utvalg for å påse at disse følges. Det er mange forhold som er forskjellig for bokbransjen og pressen. Dette gjør at det etter min mening ville være uheldig om staten skulle øve press på forlagsbransjen for å utarbeide et felles etisk rammeverk. Det ville være å gripe direkte inn i en bransjes frihet og innhold. Nå viste det seg i går, som flere har vært inne på, at det heller ikke er nødvendig å øve press på bransjen i denne saken. Bransjen er godt i gang med å drøfte disse spørsmålene, og i går ble det også klart at styret i Forleggerforeningen har konkludert med å etablere et felles sett av retningslinjer for sakprosautgivelser. Disse retningslinjene vil være til hjelp for de redaksjonelle vurderingene i forlagene, men det vil ikke bli etablert et håndhevingsorgan etter modell av Pressens Faglige Utvalg. Etter det jeg forstår, er planen å sende dette forslaget til etiske retningslinjer for sakprosa på høring i organisasjonen, og at den formelle beslutningen om å innlemme dem i Forleggerforeningens vedtekter skal gjøres på generalforsamlingen i juni i år.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2014-11-19:
Jeg har et spørsmål til kunnskapsministeren. I høst kunne Høyre og Fremskrittspartiet legge fram sitt eget budsjett og endelig få vist hva som er viktigst for dem, hva som er Høyre- og Fremskrittsparti-politikk. Budsjettet har ført til en storm av protester mot urettferdige kutt: kutt for barn med uføre foreldre, fjerning av sykelønnen for dem med lavest lønn, fjerning av kulturtilbud for eldre og kutt for bevegelseshemmede som trenger bil. Og ekstra opprørt tror jeg folk har blitt fordi de ser at Fremskrittspartiet og Høyre samtidig har råd til mellom 8 000 mill. kr og 9 000 mill. kr i skattekutt for de rikeste. Erna Solbergs svar er at Høyre bare gjør det de har sagt at de skal gjøre, men i landsmøtetalen sin sa Erna Solberg ordet «skole» 17 ganger og ordet «skattekutt» bare én gang. Likevel svarer Røe Isaksen at den samlede økningen til grunnskole og videregående skole er på 98 mill. kr. I statsbudsjettet satses det altså nesten 100 ganger mer på skattekutt for de aller rikeste enn det satses på grunnskole og videregående skole – ingen ting til tidlig innsats for barn og unge som sliter med lesing, regning og skriving, ingen ting for å redusere størrelsen på klassene, ingen ting for å hjelpe flere gjennom videregående skole, ingen ting for å styrke kampen mot mobbing. I statsbudsjettet er bare skattekuttet til de to, tre rikeste i Norge like mye som hele satsingen på grunnskole og videregående skole. Mitt spørsmål er: Hvorfor mener kunnskapsministeren at det er riktig å satse 100 ganger så mye på skattekutt som å gi barn og unge kunnskap og utdanning? Mener kunnskapsministeren at skattekutt til milliardærer er det vi skal leve av framtiden, eller er det barn og unges kunnskap vi skal leve av i framtiden?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2014-11-19:
Jeg skjønner at kunnskapsministeren ikke bruker opp taletiden sin når han skal snakke om satsingen på skole i statsbudsjettet, for ifølge hans eget svar til Stortinget er den samlede satsingen i statsbudsjettet på grunnskole og videregående 98 mill. kr. Det skriver kunnskapsministeren selv. Samlet satsing på skattekutt er 8,3 mrd. kr, eller altså 8 300 mill. kr. Arbeiderpartiet la i dag fram sitt alternative statsbudsjett. Der sier vi at vi beholder skattenivået slik det var i 2013 – altså ikke én krone mer i skatt utover det vi hadde i 2013. Da får vi en skikkelig innsats for dem som sliter med lesing og regning tidlig i grunnskolen, vi får 100 mill. kr til satsing på yrkesfag og utstyr i videregående skole, vi får satsing mot mobbing så vi slipper å høre de rystende historiene som vi har hørt de siste ukene, vi får øremerket satsing på skolehelsetjeneste og vi får en solid satsing på kommunene slik at de kan bygge ut skolen, i stedet for det vi nå ser av kutt. Er Røe Isaksen skuffet over at Høyre og Fremskrittspartiets politikk fører til det stikk motsatte?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Jeg mener det er barn og unges kunnskap vi skal leve av i fremtiden. Jeg mener også det er en fordel at man har arbeidsplasser å gå til. Hvis man ser på kunnskapsbudsjettet, så er dette et veldig godt kunnskapsbudsjett. Man kan bare gå gjennom det, man kan se på satsingen på barnehage, på tidlig innsats, på kvalitet i barnehagen – som aldri har vært høyere, doblet de to siste årene. Så kan man gå til skolebudsjettet, hvor det aller viktigste vi satser på, er tidlig innsats, styrkede lærere, nettopp fordi vi vet at det aller viktigste for at elevene skal lære mer og for at flere skal gjennomføre videregående skole, er at man har gode, engasjerte og kvalifiserte lærere. Så kan man gå til FoU-budsjettet, som er historisk høyt. Fra 2010 til 2013, de siste rød-grønne årene, var det en realvekst i FoU-budsjettene – altså forskning og utvikling – på 0,9 pst. Under Solberg-regjeringen har det hittil vært en realvekst på 5 pst. I tillegg kommer andelen til forskning og utvikling, altså investering i fremtidens arbeidsplasser og fremtidens kunnskap, den nest største siden 2000 – bare 2007 var bittelite grann høyere – altså et formidabelt løft. Kunnskapsbudsjettet sett under ett – for både skole, barnehage, forskning og utvikling – er et formidabelt og godt fremtidsbudsjett.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Nå har ikke jeg fått tid til å lese hele Arbeiderpartiets alternative budsjett, men det er veldig lite der som tyder på en formidabel kunnskapssatsing. La meg ta et eksempel på hva denne regjeringen har levert. Vi har sagt at det aller viktigste i skolepolitikken er at elevene skal lære mer. Og den aller viktigste faktoren for at elevene skal lære mer, er at vi har lærere som er gode, engasjerte, faglig på topp og som får karrieremuligheter og faglig påfyll gjennom løpet. Vi har tredoblet innsatsen til videreutdanning, til faglig kompetanseutvikling i skolen, siden Arbeiderpartiet satt i regjering. Hvis man ser på yrkesfagbudsjettene, så kan man jo ta økningen: Da vi kom inn i regjering, altså med det siste rød-grønne budsjettet som ble lagt frem, så la vi på over 100 mill. kr ekstra. At Arbeiderpartiet legger på litt mer i år, er i og for seg fint, men satsingen kom da vi satt i regjering. Den viktigste satsingen på yrkesfag er den jobben vi gjør for å få flere lærlingplasser. De foregående åtte årene skjedde det lite for å få flere lærlingplasser. Her kommer det til å komme et krafttak fra regjeringen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Jeg forstår at det kan være vanskelig mange steder lokalt å prioritere. Samtidig vet jeg, hvis man ser på kommunebudsjetttallene, at det kommuneopplegget som vi har levert, er fullt på høyde, både når det gjelder nivå og når det gjelder frie inntekter, med det som har vært vanlig i Norge. Jeg vet at det noen steder har kommet budsjettforslag hvor de foreslår å redusere f.eks. antall lærerstillinger. Alta er ett eksempel. Der var jeg i går. Der er det Arbeiderpartiet som har, om ikke gått i bresjen for det, så i hvert fall støttet det, etter hva jeg fikk opplyst. Jeg håper jo at alle kommuner satser på skole, men jeg mener samtidig det er en bedre vurdering at den beslutningen tas lokalt, enn at vi skal sitte og detaljstyre det herfra. Så er det riktig at det er skattelettelser inne i budsjettet. Hvis man f.eks. ser på et av de store problemene i Norge – det at vi må klare å utnytte den forskningen vi har på en bedre måte – så er det mangel på privat kapital. Vi har rett og slett ikke nok folk som investerer i arbeidsplasser i Norge. Da er det en god idé å gjøre det lettere å investere i arbeidsplasser.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Jeg har mange meninger om det, men overordnet sett mener jeg det er veldig fornuftig at kommunepolitikerne – som er valgt lokalt, som står til ansvar lokalt, som møter sine velgere i butikken hver eneste dag – tar disse beslutningene, og at det ikke detaljstyres fra nasjonalt hold. Så skal vi gjøre mer av det som vi vet virker, fra nasjonalt hold. Det er f.eks. å gjøre det lettere for kommunene å videreutvikle sine skoler gjennom kompetansepåfyll til lærerne. Vi har i dag forsterket innsats fra 1. til 4. trinn. Det er det viktig å opprettholde. Vi investerer massivt – historisk høyt – i kvalitet i barnehagen, som vi vet er det aller viktigste for at alle barn i Norge skal få en best mulig start i livet. Det mener jeg er viktige nasjonale tiltak som vi følger opp gjennom budsjettet, men jeg kan dessverre ikke, uansett hvor mye jeg har lyst, gå inn og detaljkommentere hvert eneste kommunebudsjett i landet.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Takk for spørsmålet. Jeg tror nøkkelen, altså kjernen, i skolens utfordring er det norske paradokset, nemlig at relativt sett bruker vi veldig mye ressurser på norsk skole. Det er ikke alltid det føles sånn ute i sektoren, men tallene viser det. Samtidig er de faglige resultatene våre på en del områder middels eller under middels. Da må vi forsøke å finne ut hva som er nøkkelen til å løse denne utfordringen. Jeg mener at tidlig innsats er viktig, særlig i barnehagen. Jeg mener at i barnehagepolitikken har det vært mye – ikke for mye – oppmerksomhet på kvantitet, vi har bygd ut veldig mange plasser, men vi har ikke vært like opptatt av innholdet. Det er et viktig prosjekt. Så mener jeg at lærerkompetanse på alle trinn er helt avgjørende, og jeg vil fremheve bl.a. det å legge om lærerutdanningen og få en praksisnær femårig mastergradsutdanning, som gjør at lærerne på alle nivåer i skolen har gode faglige forutsetninger, ikke bare for å bruke kunnskapen de har fått med seg, men også for å tilegne seg ny kunnskap gjennom en lang karriere i skolen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Vi har sagt at vi skal komme tilbake til disse spørsmålene, men noen foreløpige konklusjoner har jeg trukket. Jeg mener ikke at barnehagen skal bli en skole, og det skal være et klart skille mellom den læringen som foregår på skolen, og den type læring man har i en barnehage. Jeg er skeptisk til at vi skal ha en type læringsmål i barnehagen som vi har i skolen. Det første, viktigste løftet i barnehagen er å få inn enda flere ansatte med det som ofte kalles relevant barnefaglig kompetanse, altså flere med fagbrev, og flere barnehagelærere. Jeg er enig i at vi trenger en bemanningsnorm også, men så er det slik, som representanten sier, at i regjeringserklæringen står det at vi skal ha det innen 2020. Det er ikke en ikke-mulig før-dato, men det er en senest-dato. Det første løftet vi har satt i verk nå, er barnehagelærer- og fagarbeiderløftet. Det er der de aller fleste midlene brukes, til den historisk høye kvalitetssatsingen i barnehagen som vi har satt i gang. Det er der støtet virkelig settes inn. Så mener jeg at når det gjelder kartlegging og observasjon, er det viktig å holde tunga rett i munnen. Observasjon må foregå hele tiden i en barnehage, og det aller viktigste er å sikre at man klarer å fange opp de barna som uten hjelp, uten ekstra støtte, kanskje vil få en dårligere start i livet fordi de f.eks. har dårlig språkutvikling, eller fordi de kommer fra en familie hvor veldig få snakker norsk; kanskje ikke foreldrene snakker norsk. For å få til det må vi ha observasjon, men det er ikke gitt, og jeg er også skeptisk til det, at det betyr at vi skal ha en kartlegging av alle barn, sånn som den forrige regjeringen antydet. Jeg mener at det kanskje er å skyte på mål med hagle, og at vi må si observasjon først, og så må jo kartleggingen eventuelt komme inn for dem som trenger ekstra oppfølging.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Jeg mener jeg svarte på det, men jeg kan godt uttrykke meg enda klarere. Jeg er skeptisk til at vi skal ha læringsmål i barnehagen som vi har det i skolen. Bare for å illustrere forskjellen – veldig forenklet: En skoles læringsmål er at du skal kunne gangetabellen. En type ferdighetsmål, en type prosessmål, som man har i barnehagen, er at du skal jobbe med gangetabellen. Jeg mener at i rammeplanen i dag er det mulig å tydeliggjøre den læringen som foregår i barnehagen, enda bedre. Jeg mener det er mulig f.eks. å ha mer realfagssatsing, flere naturfagseksperimenter, enda bedre språkarbeid i mange barnehager, men jeg ønsker ikke at vi skal ha en barnehage som blir som en skole. Det skal fortsatt være en viktig og avgjørende forskjell på barnehagen og skolen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Svaret på det er nei. Men representanten vil kanskje høre litt mer også. Barnehagen skal fortsatt være frivillig. Hvorfor mener vi at det er bra for barna å gå i barnehagen? Det er noen som er opptatt av det samfunnsøkonomiske i dette, og det er vel og bra. Det gjør at foreldrene kan være ute i jobb samtidig som man har et sted hvor barna kan være. Det er bra for samfunnsøkonomien. Det jeg er mest opptatt av, er at det er overveldende dokumentasjon på at det å gå i en god barnehage er bra for alle, i hvert fall for nesten alle, og særlig for barn som kommer fra minoritetsfamilier. Hvis man ikke kommer fra et hjem hvor det snakkes norsk, f.eks., så er det å gå i barnehage i seg selv kjempeviktig for å få en god start i livet. Det foregår masse bra læring i norske barnehager, det foregår veldig mye læring i dag. Men det betyr ikke at vi ikke skal ha ambisjoner om at den læringen skal bli enda bedre, og at flere barnehager skal jobbe systematisk med det. For dessverre er forskjellene for store.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Det er to svar på det. Det ene svaret er at så vidt jeg vet, var det et ganske samlet storting – i hvert fall var forrige regjering også med på det, eller ledet an – som sa at man skulle ha likebehandling mellom de offentlige og de private barnehagene. Det har vært naturlig, det har vært fulgt opp av forrige regjering, og det ble også fulgt opp av oss i fjor. Det er ikke foreslått fulgt opp i 2015, men det har vært et felles utgangspunkt. Det er det ene svaret. Det andre svaret er at vi kommer til å gå igjennom hele finansieringsordningen for barnehagene – både for å se på om man har et tilstrekkelig godt finansieringssystem for å sikre en likeverdig kvalitet, og for å se på om det er urimelige finansieringsforskjeller som ligger i systemet. Vi fulgte opp vår likebehandling av barn i private og offentlige barnehager i budsjettet for inneværende år. Vi har ikke foreslått en økning i 2015. Vi har derimot foreslått en kvalitetsheving, med 60 mill. kr ekstra til kvalitetstiltak i barnehagen, noe som gjør at vi nå ligger på et historisk høyt nivå, med en dobling i løpet av to år.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Vi leverer et kommunebudsjett som er fullt på høyde med det som har vært vanlig de siste årene, og våre tiltak for barnehagene er finansiert. Det er mulig at jeg er en av de få som levende husker høsten i fjor. En av de tingene som denne regjeringen fikk kritikk for, var at det var et uttak fra kommunerammen på grunn av kontantstøtten, som veldig mange kommuner reagerte på, fordi de mente at det uttaket var for stort. Det kom flere spørsmål, bl.a. fra Senterpartiet. Det er ordnet for neste år. Hvis jeg ikke husker feil, koster det ca. 500 mill. kr, som er tilbakeført til kommunene. I tillegg ligger det i budsjettet inne tidenes økning på kvalitet. Det ligger inne 100 mill. kr til flere plasser, slik at kommunene kan bygge ut flere plasser og ha et mer fleksibelt opptak enn i dag. Alt dette til sammen gjør at kommunene har gode forutsetninger for å kunne satse på kvalitet i barnehagene til neste år, og at våre løfter om kvalitetsheving ikke er innfridd, fordi vi har fortsatt mange år igjen, men første steg er i hvert fall tatt.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Først er det viktig å si at det er viktig med relevant barnefaglig kompetanse, men det er også veldig viktig å si at de mange tusen assistentene som jobber i norsk barnehage, gjør en kjempebra jobb. Mange av dem har veldig lang erfaring og er populære blant barna, og det er viktig. Så er det viktig med barnehagelærere, og det er viktig med fagbrev. Kvalitetssatsingen vår har nettopp de to formålene: at flere skal ta fagbrev og få støtte til det – det skal bli lettere, og det er finansiert – og at flere med fagbrev skal ta barnehagelærerutdanning. En nøkkel til å få til det er at det i større grad enn i dag er flere plasser for dem som vil ta barnehagelærerutdanningen i den barnehagen der de er, altså de som allerede er i barnehagen, og som vil fortsette å være i barnehagen samtidig som de videreutdanner seg til barnehagelærer ved siden av. Og med en satsing og en opptrapping i årene som kommer, vil man kunne klare å tette det gapet som gjør at 4 400 barnehagelærere ikke er i barnehagen i dag, og som trengs i barnehagen.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Vi øker kontantstøtten – det skjer i inneværende år – fordi vi mener det er viktig at foreldrene også har en valgmulighet. Det er ingen motsetning mellom kontantstøtte og barnehage. Det er på tide at vi slutter å late som om det er det, for det er ikke det. Kontantstøtte er for de helt tidlige årene. Jeg vet at også Arbeiderpartiets leder har anerkjent at kontantstøtte er for de tidligere årene, barnehage kommer senere. Barnehagedeltakelsen blant femåringene i Norge er på ca. 97 pst. Vi gjør også mye viktig for å få flere inn i barnehage. La meg nevne to ting: Vi gjør noe som har blitt snakket om lenge, nemlig å lage en nasjonal minstenorm for sosial foreldrebetaling for å sørge for at de som har lavest inntekt, får rimeligere barnehage. Det er et viktig bidrag. Så skal vi bruke 100 mill. kr i 2015 på flere barnehageplasser i kommunene slik at de også kan ha mer fleksible opptak. Sammen med gratis kjernetid-prosjektet – som fortsetter – er det et viktig bidrag for å få enda flere inn i en barnehage hvor kvaliteten skal bli enda høyere.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Gratis kjernetid-prosjektet ligger hovedsakelig i Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet, men jeg oppfatter at representanten hadde et litt bredere spørsmål enn det, nemlig om man ikke burde innføre gratis kjernetid for alle lavinntektsfamilier. Til det vil jeg si at jeg synes det er viktig at tilgangen til barnehager blir bedre for dem som har dårligst økonomi. Derfor er det bidraget som denne regjeringen har gitt – som har blitt snakket om i mange år, men som ikke har blitt prioritert – en målrettet ordning, en nasjonal minstenorm, for hva slags sosial betaling man skal ha i barnehagen. Representanten er helt sikkert godt kjent med systemet, men grunnen til at den er viktig, er at selv om det er lovpålagt at kommunene skal ha en moderasjon for de familiene som har dårlig råd, vet vi at 15–20 pst. av kommunene ikke har det. Samtidig er ordningen vår innrettet slik at den gir færre uheldige effekter ved at man øker i inntekt, enn det f.eks. en stram inntektsgradering på gratis kjernetid for alle veldig lett kunne gjøre. Den er også innrettet slik at kommunene forutsettes å bruke de midlene som de allerede i dag bruker på moderasjon, på å opprettholde gode moderasjonsordninger – altså gjøre den nasjonale minstenormen bedre. Det er altså ikke en maksordning, men et minimumskrav til kommunene. Det har vært regjeringens prioriteringer for budsjettet i 2015. Jeg vil gjerne fortsette å prioritere at de med lavest inntekt skal få bedre tilgang til barnehage, men jeg kan ikke stå her og love at det vil komme forslag om gratis kjernetid for alle lavinntektsgruppene.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Svaret på det første spørsmålet er ja. Jeg vil gjerne gjøre det enda enklere – noe denne regjeringen også har foreslått – for foreldre fra lavinntektsfamilier å sende barna i barnehage. Men jeg tror vi også skal huske på at det for en del ikke er bare økonomien som sperrer. Det kom bl.a. en undersøkelse for et par måneder siden som viste at for en del med minoritetsbakgrunn og dårlige språkkunnskaper, er det å søke ganske komplisert – rett og slett det å vite hvordan man skal få barna inn. Derfor har noe av suksessen med gratis kjernetid-prosjektet, f.eks. i bydeler i Oslo, vært at man ikke bare har gitt gratis kjernetid, men man har aktivt alliert seg med sivilsamfunnet, f.eks. moskeer, man har drevet aktiv barnehagerekruttering og gått hjem til folk, banket på døren og sagt: Slik kan du sende barna dine i barnehagen. Det mener alle er fornuftig. Det er svaret på det første. Svaret på det andre spørsmålet – om barnehagelærere – er: systematisk arbeid, og derfor burde vi gjøre noe med rammeplanen. Jeg mener også at vi trenger et bedre system for oppfølging av de barna som ikke har gode nok språkferdigheter.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Som representanten Berg-Hansen innleder med i sitt spørsmål, har regjeringen lansert sin satsing i nord med rapporten Nordkloden. Her presenteres fem hovedprioriteringer: internasjonalt samarbeid kunnskapsbasert næringsliv bred kunnskapsutvikling sikrere infrastruktur bedre beredskap og miljøvern Kunnskap er særlig knyttet til to av hovedinnsatsfeltene – av åpenbare grunner. Kunnskap og kompetanse har stor betydning for utvikling av arbeids- og samfunnsliv i nord og for at nordlige Norge skal være et attraktivt sted å bo, arbeide og studere. Det er kunnskap og teknologiske nyvinninger som ofte ligger til grunn for verdiskaping og etablering av nye arbeidsplasser. Men alle fem prioriteringer er avhengig av kunnskap og kompetanse for å bli realisert. Kunnskapsutviklingen skal derfor være bred, og den må skje i nord, men ikke bare der. Det skal også være om nord og for nord. Kunnskapsmiljøene i nord har en spesiell mulighet til å bidra. Det er bl.a. seks høyere utdanningsinstitusjoner i de tre nordligste fylkene og i tillegg en rekke forskningsinstitutter. Mange av disse har kompetanse innenfor bl.a. havbruk og teknologi, som representanten Berg-Hansen nevner. I rapporten Nordkloden omtales hvordan disse miljøene kan bidra til å gjennomføre visjonene til regjeringen, bl.a. ved å utdanne kandidater samfunnet i nord etterspør. Vi understreker samtidig at Universitetet i Tromsø, Norges arktiske universitet, er navet i kunnskapsutvikling i nord, dette på grunn av størrelse og bredde i fagmiljøene. Det betyr selvfølgelig ikke at de andre høyere lærestedene i nord ikke skal bidra, tvert imot. Det gjelder ikke bare lærestedene som representanten Berg-Hansen nevner, men også andre høyskoler som finnes i nord i dag. Det er bare sammen vi kan nå de ambisiøse målene regjeringen har satt seg for å videreutvikle nordområdene. Jeg har selv flere ganger besøkt universiteter og høyskoler i nord, senest i går var jeg i Finnmark. Jeg har personlig sett hvor seriøst og grundig de arbeider, både for å videreutvikle fagporteføljen sin og også for spissing og profilering. Ingen i ledelsen ved institusjonene jeg har snakket med, har noen gang sagt seg uenig i betydningen av å ha et lokomotiv som Universitetet i Tromsø, Norges arktiske universitet, med på laget. De erkjenner at tyngdekraften gjelder, også nord for Polarsirkelen. I tillegg understreker de alle at det er ønskelig med tettere samarbeid. Samtidig vil jeg understreke at det ikke bare er lærestedene i nord som skal bidra til kunnskapsutviklingen. Universiteter, høyskoler og forskningsinstitutter i hele landet skal bidra til mer kunnskap om hav, klima, isbreer, fisk og sjøfugl og mye mer. Kunnskapsutvikling for og om nord skjer i hele Norge, det er ikke geografien som bestemmer hvem som skal forske på hva i dette landet. Regjeringens nordområdesatsing løfter blikket og ser mot nye horisonter i 2030.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2014-11-19:
Nå skal man jo ikke ta kritikk på vegne av regjeringen, men vi kunne kanskje hatt en enda bedre leseveiledning. Det er kanskje urimelig å forvente at alle representanter skal ha tid til å lese flere – eller alle – dokumenter som regjeringen kommer med. La meg bare si at regjeringens langtidsplan for forskning og høyere utdanning passer som hånd i hanske til nettopp det kompetansemiljøet som Universitetet i Nordland har bygd opp. De er veldig opptatt av hav – «Blue Growth», mulighetene som ligger i de marine ressursene våre. De har bygd opp et kompetansemiljø rundt dette, i nært samarbeid med den lokale næringen. Første hovedprioritering i regjeringens langtidsplan er nettopp hav – «Blue Growth» og andre aspekter ved det. Den andre prioriteringen er klima og miljø, som for en kystnasjon som Norge i høyeste grad omfatter havbruk og ressursene i havet. Dessuten er det verdt å merke seg at langtidsplanen og budsjettet inneholder en kraftig økning av FoU-virkemidlene – den nest høyeste andelen av BNP siden 2000.