trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-16:
I forbindelse med statsbudsjettet for 1999 ble minsteinntektsgrunnlaget for å få rett til sykepenger fra folketrygden hevet fra 0,5 til 1,25 G. Det er ingen grunn til å legge skjul på at det var en sak flere av oss likte svært dårlig. Det er derfor desto gledeligere at Regjeringen allerede nå i forbindelse med St.prp. nr. 67 for 1998-99 signaliserer at den vil komme tilbake i høstens statsbudsjett og endre dette forholdet. Regjeringen gir selv en vurdering av den endring som ble gjort i forbindelse med statsbudsjettet for 1999 og konkluderer med at endringen slo uheldig ut for enkelte grupper. Ut fra dette sier Regjeringen at denne saken bør tas opp igjen, og at minsteinntektsgrunnlaget bør vurderes i forhold til inntektsgrenser som ellers gjelder i folketrygden, f.eks. for opptjening av pensjonspoeng og i forhold til ektefelletillegg. På bakgrunn av dette vil Regjeringen foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i 2000-budsjettet. Vi er glad for at Regjeringen gir dette signalet allerede nå, og at den skjevhet som har oppstått, kan bli rettet opp fra årsskiftet. Denne saken gjelder spesielt for dem som har deltidsjobber, og kanskje spesielt innenfor lavt lønnsyrkene. Innenfor denne gruppen finner vi bl.a. mange kvinner og også yrkesvalghemmede som kombinerer arbeid og trygd. Det er viktig at disse grupper får arbeidsvilkår og forhold som gjør at de fortsatt vil og kan være i yrkeslivet ut fra sine vilkår og forutsetninger, og at de har et sosialt sikkerhetsnett som sikrer deres levekår. Forslagsstillerne til Dokument nr. 8:54 fra Sosialistisk Venstreparti ber i sitt forslag om at Regjeringen vurderer på nytt kravet til nedre inntektsgrense for å ha rett til sykepenger utover arbeidsgiverperioden. Dette vil altså skje gjennom det Regjeringen selv har lagt fram i vår, og de vil da se dette i sammenheng med andre forhold som gjelder i folketrygden. På bakgrunn av dette anbefaler flertallet i komiteen at Dokument nr. 8:54 for 1998-99 fra stortingsrepresentantene Karin Andersen, Ågot Valle og Olav Gunnar Ballo vedlegges protokollen.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 1999-06-16:
La meg først svare på det som representanten Skogholt var inne på. Jeg sa at jeg synes det er greit at en har kommet til den erkjennelse at vi ikke har en god nok narkotikapolitikk og ikke har hatt det fram til dags dato. Framstillingen har ofte gått i retning av at overdosedødsfall og andre problemer innen narkotikapolitikken er noe som har skjedd de siste årene, og at det har vært et akuttfenomen nå. Så det synes jeg er en selverkjennelse. Så til Innst. S. nr. 184 for 1996-97 og narkotikameldingen, som ble behandlet for to år siden. Det er ikke riktig som representanten Skogholt sier, at vi ikke var med på metadonprosjektet. Jeg kan gjerne sitere fra innstillingen, hvor Senterpartiets og Sosialistisk Venstrepartis medlemmer «mener det er riktig med en utvidelse av tilbudet om metadon», men vi har «strenge kriterier» for dette: Det skal være for de mest slitne og de som har kommet opp i en viss alder. Så litt til det jeg ikke fikk avsluttet innlegget mitt med. Jeg viste til en del av de forslag og utspill som Fremskrittspartiet har kommet med, bl.a. at man vil reise en debatt rundt spørsmålet om hvorvidt kriminalisering av unge brukere av stoff har den avskrekkende virkning som nåværende politikk legger opp til. Hva er alternativet, vil jeg spørre Fremskrittspartiet om. Mener man at man ikke lenger skal kriminalisere bruk av narkotika? Ser vi her en utvikling i retning av en mer liberal holdning til narkotiske stoffer og en løsning på rusproblemene i retning av mer ensidig medikamentell behandling, vil vi i Senterpartiet i så fall sterkt beklage det. Det synes som om sentrumspartiene befinner seg i midten også i narkotikapolitikken, mellom SV på den ene siden og Fremskrittspartiet/Arbeiderpartiet på den andre. Vi synes behandlingen i komiteen har vært avklarende på en del områder, og vi forutsetter at Regjeringen kommer tilbake med tiltak som vil bidra til redusert rusmiddelbruk og til nedgang i antall overdosedødsfall. Men det er viktig å stille noen veldig sentrale spørsmål her: Hvorfor har vi denne utviklingen? Er det en fare for at vi ser for lettvint på det i dag også? Burde vi hatt en debatt hvor spørsmålet ble stilt: Hvorfor blir det slik? Hvorfor er livet så kipt for en del? Hva er det som er årsaken til det? Fremskrittspartiet sier at misbrukere er «syke», og at misbruk er sykdom. En tidligere helseminister yndet å snakke om at fattigdom er all sykdoms mor. Er det slik at samfunnet har blitt så fattig at vi har fått sykdommen rusmiddelmisbruk? Og i tilfelle, hva må vi gjøre med samfunnet da? Enkeltmenneskets situasjon – familie og samfunnsutvikling – skal vi sette det mer i sentrum enn bare å snakke om medikamentell behandling, som vi ofte gjør her?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg understreket i mitt innlegg at SV har hele tiden ment og mener fortsatt at man bør ivareta akuttberedskapen ved de medisinske avdelingene ved lokalsykehusene. Det arbeidet vil vi videreføre, og vi vil følge opp i forhold til akuttmeldingen for å ha overordnede målsettinger knyttet til det fra Stortingets side. Det har jeg sagt her fra talerstolen, og det har Hedstrøm hørt, så jeg synes at man må ha krav på en viss redelighet i tilnærmingen. Spørsmålet er altså hva Stortinget har hjemmel til å gjøre. SV kan ikke se at Stortinget har noen hjemmel her til å overstyre fylkeskommunen. Så vil jeg si en ting til: Det er klart at i den grad Hedstrøms eksempel her, nemlig at en blir sendt hjem fra sykehus med 38,2 i feber, er et eksempel på grov uforsvarlighet, skjer det ute i hele landet grov uforsvarlighet daglig. Det betyr at vi må organisere helsevesenet på en så dramatisk annerledes måte at det må bygges nye lokalsykehus rundt omkring i en rekke norske kommuner, også min egen. Jeg har ikke sett noen initiativ fra Fremskrittspartiet til at helsevesenet skal skapes på den måten – tvert imot. Fremskrittspartiets politikk er i sitt vesen sterkt sentraliserende, setter en rekke lokalsykehus i fare og betyr at man får en opphoping av spesialister der man har flest fra før. Det er helheten i politikken jeg synes man skal være opptatt av. Jeg føler med den mannen som blir sendt hjem, og som ikke føler seg i stand til å være hjemme, og jeg håper at det er færrest mulig slike hendelser. Men når Fremskrittspartiet trekker fram den typen eksempler, kanskje rendyrker dem – gjør slik Hedstrøm sier og nærmest leter med lys og lykte for å finne dem – for så å kjøre dem ut overfor befolkningen, er det jo helt åpenbart at det man oppnår, er å skape en utrygghet i befolkningen, en frykt for alvorlige hendelser som vil forsterke konfliktsituasjonen. Jeg synes det må være et poeng for stortingspolitikere å ta ansvaret innover seg og si at dette må vi prøve å finne gode løsninger på over tid. Vi skal se på situasjonen i forhold til akuttutvalget og prøve å roe ned befolkningen, i stedet for å gjøre slik Hedstrøm her gjør fra talerstolen, nemlig å forsterke engstelsen, også der den synes ubegrunnet, for på den måten å kunne skåre lettvinte poenger i den forestående valgkampen. Jeg må mane Fremskrittspartiet til en smule edruelighet knyttet til dette spørsmålet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
SV stod sammen med Arbeiderpartiet om forslaget i budsjettet om ikke å få den nedskjæringen på dette området som man fikk. Dessverre utgjør ikke de to partiene samlet noe flertall i denne salen, så det ble et kutt. Det har rammet en rekke personer, særlig kvinner, i lavlønnsyrker og deltidsstillinger. Det er naturligvis positivt, sett med SVs øyne, at man nå ser ut til å kunne få ordningen på plass igjen. Men SV ser det, på lik linje med Arbeiderpartiet, som beklagelig at man ikke kunne ha fått det til allerede nå i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. SV har lagt det inn og foreslår sammen med Arbeiderpartiet at man allerede nå gjenoppretter ordningen. Når regjeringspartiene nå har gått så langt som å si at de likevel skal se på ordningen og få den på plass i forbindelse med statsbudsjettet, må man forvente at det er den opprinnelige ordningen som skal på plass, og at man ikke her får en slags mellomløsning, der man ikke helt ut gjenoppretter den ordningen som eksisterte. Jeg må på nytt – og det er ganske naturlig – gjøre en visitt innom Fremskrittspartiet. Fremskrittspartiet gråt krokodilletårer i forbindelse med budsjettet når det gjaldt denne saken, og uttrykte at det var med meget tungt hjerte de så at denne gruppen skulle rammes. Likevel uttrykte de i sine merknader: «Disse medlemmer vil likevel gi sin støtte til dette forslaget grunnet budsjettforliket med Høyre og regjeringspartiene.» Så kommer Fremskrittspartiet nå tilbake med en merknad der de er veldig glad for at man nå skal få dette på plass igjen: «Disse medlemmer er derfor glad for at Regjeringen nå har varslet at den vil foreta en nedjustering av minsteinntektsgrensen for rett til sykepenger i forbindelse med budsjettet for 2000.» Det Fremskrittspartiet ikke sier ett ord om, er at hvis de hadde gått inn og støttet det fellesforslaget som nå foreligger fra Arbeiderpartiet og SV, hadde det vært et flertall allerede nå, og så hadde vi hatt ordningen på plass. Man hadde fjernet all usikkerhet. Poenget her er jo at Fremskrittspartiet uttrykker at de prøvde å øve påtrykk i forbindelse med budsjettforhandlingene for å få dette på plass. Nå har Fremskrittspartiet sjansen i denne salen til å få ordningen på plass nokså umiddelbart. Det at de ikke benytter seg av muligheten, gjør jo at man må stille spørsmål ved deres budsjettmerknader og troverdigheten av dem. Er det virkelig slik at Fremskrittspartiet har lagt seg i selen når de ikke er mer opptatt av dette enn at de nå velger ikke å støtte det forslaget som her foreligger fra Arbeiderpartiet og SV?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Harald T. Nesvik sa i sitt innlegg at jeg i dag har prøvd så godt jeg har kunnet å tegne et bilde av Fremskrittspartiet som et grovt uansvarlig parti. Det er mulig at jeg har prøvd det, men jeg synes at de som i størst grad har lyktes med det, er partiet selv. Jeg er veldig glad for henvisningen fra representanten Nesvik til side 27 i Fremskrittspartiets alternative budsjett, hvor man fikk fram 25,6 milliarder i skattelette. Når man sier at SV har plassert seg på sidelinjen og er misfornøyd med det, synes jeg det blir ganske meningsløst i en sak der Arbeiderpartiet og SV står sammen, og der Fremskrittspartiet faktisk blir sittende på vippen. De sier at her ønsker de en endring, men så får man høre fra representanten Nesvik at de finner det mest hensiktsmessig å ta det i forbindelse med statsbudsjettet. Med tanke på foregående sak der man diskuterte sykehuset i Askim, synes jeg med respekt å melde at det er en ganske ynkelig tilnærming hvis engasjementet fra Fremskrittspartiet virkelig skulle være så stort som de sier at det har vært i denne saken.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
I mitt forrige innlegg holdt jeg meg strengt til komiteens tilråding og mindretalls- og flertallsmerknader, men jeg vil nå i treminuttersinnlegget komme inn på SVs syn. Det er slik at de fleste av de forslagene som er her, kan synes lite kontroversielle, med unntak av tre. Det gjelder de to forslagene knyttet til Subutex, og ikke minst gjelder det forslaget omkring sprøyterom. Jeg synes det er interessant når flertallet her, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, henviser til erfaringer med sprøyterom fra Frankfurt, som om de erfaringene skulle være entydig positive og at det skulle kunne ligge anbefalinger i det. Jeg vil sitere fra bladet Mot Rusgift, der man har behandlet alle de forslagene som er her i Stortinget i dag, og der man også refererer i forhold til bruken av sprøyterom. Det man sier der, er: «Erfaringene fra den første sprøyterometableringen i Schielerstrasse i Frankfurt var slik at stoffsalg og annen kriminalitet kom helt ut av kontroll. For å få noenlunde kontroll med dette måtte man sette strenge grenser for hvor mange stoffbrukere som kunne oppholde seg der samtidig, og hvor lenge de kunne være der. Flertallet av injeksjonene hos sprøyteromsbrukerne settes derfor fortsatt utenfor sprøyterommene. Det eksisterende sprøyteromstilbudet i Frankfurt benyttes i dag av 380-450 personer, dvs. 5-10 prosent av de injiserende stoffbrukerne. Sannsynligvis ville et eller flere sprøyterom i Oslo kunne nå en tilsvarende marginal del av målgruppen.» I det samme bladet refererer man i forhold til Helge Waal sin rapport fra han var i Frankrike, og erfaringer knyttet til bruken av buprenorfin, eller Subutex som flere her sier. Det synes jeg også er interessant. For når man hører på Alvheim i hans tilnærming til Subutex, er det som om man har en slags trylleformular her med bruken av det midlet, mens det man beskriver her i denne rapporten, er: «I Frankrike blir det opplyst at 74 prosent av brukerne ved franske sprøytebusser injiserer Subutex. 45 prosent injiserte stoffet daglig og 33 prosent hadde kjøpt stoffet på det illegale markedet. Det er også rapportert overdosedødsfall med Subutex sannsynligvis i kombinasjon med andre stoffer. Det er bl.a. derfor vanskelig å se at Subutex skulle kunne utgjøre noe alternativ til stoffavhengige som står i kø for å få metadon.» Det vil føre for langt her å komme inn på andre innvendinger i forhold til bruken av Subutex. Men det er helt åpenbart at innvendingene er betydelige, og at man i hvert fall må ha et regime knyttet til stoffet, som for metadon, men at metadon i det alt vesentlige vil kunne ha de fordelene som man er på jakt etter i forhold til Subutex, fordi det ville være lett å skjule. Man kan misbruke det, man kan oppløse det og man kan injisere det. Jeg synes det er rart at forslagsstillerne ikke tar innover seg en del av så viktige argumenter, men i stedet prøver å presse gjennom at den bruken skal man ha i Norge ved siden av metadon.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Det går tydelig fram av de papirene vi har mottatt fra organisasjonene, at det har funnet sted en underregulering av folketrygdens grunnbeløp gjennom en årrekke. Jeg synes det er interessant å høre på betraktningene, spesielt fra Arbeiderpartiets Britt Hildeng når hun trekker fram at det i 1998 var en spesielt kraftig underregulering, betinget av at man fikk oppregulert grunnlaget for minstepensjonistene. For hvis det var en kraftig underregulering i 1998, hvor kraftig må ikke da den underreguleringen ha vært i 1997, i 1994, i 1993 og i 1991 – for den saks skyld i 1987 – alle sammen år da Arbeiderpartiet satt med regjeringsansvar, og hvor det til dels har vært betydelig større underregulering enn for fjoråret? Uansett beklager SV at det har vært en underregulering gjennom mange år. Og når Stortinget får seg forelagt fra Regjeringen oppgjøret til godkjenning, ligger det en reell politisk innflytelse i det, som man altså har full mulighet til å benytte seg av. Det ønsker SV å gjøre. Og her står vi sammen med Fremskrittspartiet, bortsett fra at SV ikke strekker seg så langt når det gjelder oppjusteringen. Vi mener at man får rette opp den skjevheten som fant sted i fjor, så står vi på 4,5 pst. i tillegg til det, og så får man gjennom forhandlinger senere prøve å rette opp gradvis i forhold til tidligere skjevheter. For det blir mye som da skal rettes opp, og man klarer ikke å ta alt under ett. Jeg må si at det var en spesiell form for tungegymnastikk som her ble utøvd både fra Arbeiderpartiet og fra Høyre. For her fremmer man altså en form for kritikk overfor Regjeringen, mens man sier at man ikke kan gå inn og gjøre noe, for det vil man jo så nødig. Hva som egentlig da blir grunnlaget for kritikken, er uvisst. Det virker jo en smule besynderlig. Spesielt besynderlig blir det når man så fremmer et forslag til nye retningslinjer, der man velger de samme formuleringer som står i dagens retningslinjer, med nøyaktig samme ordlyd, «om lag på linje med de lønnstakere» osv. Selv om man leser dette flere ganger, klarer man ikke å se at det nye forslaget innebærer noen som helst endringer i forhold til dagens ordning, og da vitner det jo mer om en form for tåkelegging av at man selv ikke går inn og tar det ansvaret som man skulle tatt for å oppregulere grunnbeløpet i folketrygden. SV har som sagt fremmet sitt eget forslag, med en oppjustering på 1 920 kr av grunnbeløpet, som da tilsvarer etterslepet for 1998 pluss Regjeringens forslag for 1999. Og det forslaget vil vi fremme her. Vi står ellers sammen med Fremskrittspartiet om en god del av merknadene, og har den samme typen betraktninger når det gjelder endring av retningslinjene, som naturligvis må bli mye mer presise. Der man må understreke at reguleringen skal skje på linje med, og ikke, som det sies her, «om lag på linje med», for ellers vil man ha nøyaktig den samme åpningen som man har i dag for at en videre underregulering finner sted år om annet, og så vil et stortingsflertall her sitte og toe sine hender samtidig som de tilsynelatende ønsker å kritisere Regjeringen.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-06-16:
Jeg skal ta replikk. Jeg vil bare først understreke at SV fremmer det forslag som fremgår av innstillingen. Vi har hørt fra Arbeiderpartiet og Høyre om den store bekymring man fra de to partienes side har når det gjelder den underreguleringen som finner sted. De kommer også med forslag til nye retningslinjer, som det riktignok er vanskelig å lese ut av hva endringene skal bestå i. Jeg vil spørre statsråden når det gjelder det forslag som foreligger i innstillingen fra flertallet av Arbeiderpartiet og Høyre: Hvordan oppfatter statsråden forslaget knyttet opp mot dagens retningslinjer? Hva kan man forvente at forslaget vil munne ut i – rimelig konkret ut fra forslaget slik det er formulert – når det gjelder endringer av retningslinjer? Kan statsråden gi en presis beskrivelse av hva statsråden i det hele tatt oppfatter som en forskjell i forslaget i forhold til dagens retningslinjer?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Eg kan i helseministeren sitt fråvær forsikra at eg vil ta med tilbake til han den breie støtta som er gitt frå Stortinget til hans handtering av denne saka. La meg elles kommentera dette forslaget ved å seia fylgjande: I sitt brev av 27. mai d.å. til komiteen viste helseministeren til at fylkeslegen i Østfold hadde mottatt ein klage frå bl.a. ordføraren i Askim kommune på ikkje forsvarleg akuttmedisinsk tilbod til pasientar frå indre Østfold. Klagen vart innlevert 18. mai, same dagen som den akuttmedisinske beredskapen i indremedisin vart overført frå sjukehuset i Askim til sjukehuset i Moss. Den akuttmedisinske beredskapen i kirurgi vart overført i 1993. I klagen vart det fokusert på fire tilhøve: Manglande sengekapasitet ved sjukehuset i Moss, lengre transport, manglande bemanning og ei samla vurdering av desse tilhøva. Fylkeslegen oversende i brev av 20. mai klagen til Østfold fylkeskommune for opplysningar. Sjukehuset Østfold, avdeling Moss, har i sitt svar på klagen gitt følgjande opplysningar: Nytt tilbygg ved sjukehuset i Moss blir ferdigstilt 26. juli d.å. og innflytta 9. august. Fram til denne datoen er det kompensert med midlertidige løysingar for å ta imot eit aukande tal akuttinnleggingar. Mellom anna er det inngått avtale med Moss legevakt om sambruk av undersøkingsrom. Hjarteovervakingskapasiteten er auka med fem senger, og det er moglegheiter for auka bruk av observasjonsplassar. Sjukehuset stadfestar at det i dei to første vekene etter overføringa ikkje har vore problem på grunn av manglande kapasitet på senger. Sjukehuset viser til at Østfold i dag har ei av dei beste ambulansetenestene i landet, og den kortaste responstida i landet når det gjeld utrykkingar med blått lys. I moderne medisin er tida frå eit sjukdomstilfelle oppstår, fram til ambulanse med nødvendig utstyr når fram til pasienten, viktigare enn transporttida. Elles peikar sjukehuset på at store delar av befolkninga i landet har monaleg lengre transporttid til sjukehus enn befolkninga i Østfold. Når det gjeld manglande behandling, er situasjonen ved sjukehuset i Moss, som ved andre norske sjukehus, prega av mangel på pleiepersonell, men situasjonen blir ikkje framstilt som verre enn ved andre sjukehus i Østfold. Det er sett i gang ei rekkje kompenserande tiltak: Ferieavviklingsperioden ved akuttavdelingane er redusert frå ni til seks veker. Det blir nytta vikarar i dei vakante heimlane. Det faste personalet påtar seg og blir beordra til ekstravakter. Det blir tilsett pleiarar med framandspråkleg bakgrunn. Etter det som er sagt av avdelingsleiarane ved akuttmottaket, intensivavdelinga og indremedisinsk avdeling, har dei to første vekene etter overflyttinga gått utan store problem. Det er ikkje registrert overbelegg utover det som er normalt. På bakgrunn av dette skulle det ikkje vera nokon grunn til å endra konklusjonen som helseministeren gav i sitt brev av 27. mai.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
I mitt fyrste innlegg viste eg til at fylkeslegen i Østfold hadde bede Østfold fylkeskommune om opplysningar. Vidare refererte eg til sykehuset i Østfold, avdeling Moss, si orientering om sine erfaringar frå dei to fyrste vekene etter den 18. mai. Lat meg i tillegg, for ordens skuld, opplysa om noko som eg ikkje fekk tid til i løpet av dei fyrste treminutta mine. Fylkeslegen i Østfold har enno ikkje motteke noka samla utgreiing frå fylkeskommunen i denne saka, men dei opplyser at det ikkje er kome inn nokon klager på drifta i løpet av dei fyrste fire vekene etter overflyttinga. Eg synest det ytterlegare understrekar den konklusjonen som helseministeren og eg har kome til. Vi har frå departementet si side ikkje funne grunnlag for noko initiativ overfor fylkeskommunen i denne saka.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Budsjettet for 1999 var eit tøft arbeid. Ulike estraordinære tilhøve, både i norsk og internasjonal økonomi, gjorde at Regjeringa såg seg nøydd til å føreslå store innsparingar. Det var naudsynt både å drøfta og føreslå tiltak som i ein meir vanleg budsjettsituasjon ikkje ville ha kome på tale. Regjeringa føreslo til saman 9 milliardar kr i innsparingar for å få ned renta. Med dagens rentekutt kan vi på nytt gleda oss over at vi er på rett veg. Vi visste at dei ulike budsjettiltaka våre ville kjennast av mange. Eg var glad då vårt budsjett vart lagt fram, at sjukeløna i hovudsak var tryggja. Eg var òg glad for at det var mange andre tiltak som vi trass i den tøffe prosessen likevel hadde fått plass til. Når det gjeld oppjusteringa av sjukepengegrensa, høyrer det med at Arbeidarpartiet hadde gått føre og vist veg gjennom sitt forslag i 1996 om å endra minsteinntektsgrensa for dagpengar. Etter det vedtaket som då fekk fleirtal, gjeld regelverket slik at grensa for dagpengar er 1,25 G «i nuet», altså frå det tidspunktet det er snakk om å verta ledig, eller eit gjennomsnitt på 1 G i løpet av dei siste tre åra. No har Regjeringa varsla nedjustering av grensa for sjukepengar frå år 2000. Eg merka meg m.a. Reidun Gravdahl si påpeiking av grensene for innbetaling av trygdeavgift. Vi har sjølve peika på både det regelverket som er i høve til opptening av pensjonspoeng i folketrygda og forsørgjartillegget. Det er naturleg å sjå alt dette i samanheng. Eg registrerer at når Regjeringa kjem med sitt forslag, kan det forventast brei støtte til det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Til representanten Karin Andersen fyrst. Eg går ut frå at fleirtalsmerknaden går tilbake på teksten slik den framgår i revidert nasjonalbudsjett. Der er det vist til at endringar slår sosialt uheldig ut for enkelte grupper. Eg trur at representanten Karin Andersen og eg vil vera einige om at det er ulike grunnar til at folk har ei deltidsstilling og òg ulik samla inntekt. Det er på ingen måte mi meining å gå inn og vurdera ulike grupper nærmare. La det vera klart. Det som Regjeringa har varsla her – og det står vi ved – er ei nedjustering av minsteinntektsgrensa for retten til sjukepengar i samband med budsjettet for år 2000. Så viste representanten Karin Andersen til opptening av pensjonspoeng og til ektefelletillegg. I begge desse tilfella er grensa 1 G. Eg sa sjølv i mitt fyrste innlegg at eg synest det er naturleg å sjå dette regelverket også i samanheng med innbetaling av trygdeavgift som pr. dato er 21 400 kr. Så til representanten Gunhild Øyangen sitt spørsmål. Eg forstår godt at ho ikkje likar å bli mint om endringane i dagpengegrunnlaget, som vart vedtatt i Stortinget med stort fleirtal. Det er ikkje tvil om at det òg er nokon som i dag opplever det vanskeleg at grensa no er sett der den er. Frå mi side var det eit forsøk på å forklara at vi har sett desse to regelverka i samanheng, men eg vil gjerne understreka at Regjeringa tek ansvar for dei forslaga som Regjeringa set fram. Vi hadde ein tøff budsjettprosess, vi måtte foreslå innsparingar i den storleiken som vart foreslått, på til saman 9 milliardar kr. Vi varslar nå endring på nokre område. På dette området varslar vi ei nedjustering frå Budsjett II i samband med budsjettet for år 2000.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Eg vil gjerne svara på representanten Skogholt sitt spørsmål. Tidlegare i denne debatten har eg blitt konfrontert med eit sitat frå VG. Dette vart sagt i ein situasjon som viste seg å vera heilt annleis enn då budsjettet for komande år skulla leggjast. Det inneber at svaret på Skogholt sitt spørsmål om kvar ein no skal setja grensa, må vera at det er naturleg at det blir varsla i budsjettet for år 2000, som det no er sagt i revidert nasjonalbudsjett. Eg registrerer den breie semja som det synest å vera i denne salen, om å justera grensa tilbake til 0,5 G, og eg vil sjølvsagt ta det med meg i det vidare budsjettarbeidet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Eg vil gjerne ta det siste fyrst. Eg har merka meg begge desse problemstillingane som Oddbjørg Ausdal Starrfelt her kom inn på både i høve til Rogaland og andre fylke. Når det gjeld avrusing, har departementet sett ned ei arbeidsgruppe som går igjennom behandlingstilbodet slik som det er i dag, både det behovet som er i forhold til dei tilboda som finst, kvaliteten på tiltaka, organiseringa av dei og finansieringssystema. To delrapportar er allereie sende på brei høyring. Representanten Alvheim har referert frå delar av ei høyringsfråsegn. Den tredje er snart klar for utsending. Konklusjonane i desse rapportane vil, saman med høyringsfråsegnene, danna grunnlaget for vidare oppfylging overfor Stortinget om ulike tema. Når det gjeld avrusing og problema i samband med det som enkelte i dag peikar på, er det viktig å få til eit likt regelverk i alle fylke. Når det gjeld tildeling av metadon og legane si plikt til å yta nødvendige helsetenester, ser vi no på dei mellombels kriteria. Ein måte å gjera det på er å fylgja det opp der, men i tillegg er det heilt klart at vi òg må styrkja samarbeidet ytterlegare mellom dei sentra som har eit ansvar, og den enkelte legen som òg må påta seg ansvar, slik at folk får oppfylging.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Eg møtte representantar for BrukerForeningen Tønsberg i farten må eg seia, ute i Vandrehallen i Stortinget i dag. Det er den kontakten eg har hatt med den foreininga så langt. Eg har merka meg representanten Alvheim si oppmoding. Elles har eg brukt mykje av mi tid desse månadene som eg har vore sosialminister, i møte med både rusmiddelmisbrukarar og med behandlingstilbodet. Og er det noko som har vorte understreka for meg, er det at her finst det ikkje enkle løysingar. Om eit opplegg er vellukka for ein rusmiddelmisbrukar, er det ikkje sikkert at det let seg overføra til ein annan. Når det gjeld buprenorfin, er det kjent for Stortinget frå før at vi var ei gruppe som besøkte ein klinikk i Frankrike som har erfaring med dette over tid. Det er ingen tvil om at buprenorfin der var til god hjelp for fleire rusmiddelmisbrukarar. Det er heller ingen tvil om at for å ha moglegheit til å lukkast trengst det tett oppfylging. Vi ynskjer no å setja i gang forsøk knytte både til MARIO i Oslo og Bergensklinikkene i Bergen. Men la meg understreka at tett oppfylging er her, etter mitt syn, ein føresetnad.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
GHB er eitt av fleire syntetiske stoff som er i omløp. Utviklinga går i retning av eit aukande tal på syntetiske stoff som kan misbrukast. Det er ingen tvil om at vi her får ei viktig utfordring i åra som kjem. I desse dagar gjeld det stoffet GHB, som er eit forholdsvis nytt stoff i misbruksamanheng. Eg deler representanten Sonja Sjølis vurderingar både i høve til oppslaget i Aftenposten og den oppfylginga som her er nødvendig. Helsetilsynet har no dette stoffet til vurdering. Dei ser på moglegheita for å føra det opp på narkotikalista. Det er visse prosedyrar i samband med det, men Helsetilsynet har lovt at denne saka skal gjevast høg prioritet.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Etter møtet mitt den 13. april med dei 11 kommunane med flest overdosedødsfall i 1998 er til saman 12 kommunar no tildelte midlar for å styrkja helsetenestetilbodet. Eg føler behov for å understreka at lågterskel-helsetenestetilbod må integrerast i det ordinære helsevesenet, slik at det ikkje utviklar seg ei særomsorg på dette området. Eg føler òg behov for å peika på at representanten Oddbjørg Ausdal Starrfelt reiser ei viktig problemstilling: Kva med legane sine ulike engasjement? Det er ei utfordring dei prioriteringane som blir gjorde i den enkelte kommune og blant helsepersonellet, og vi er glade for at alle desse tolv tilboda kan fortelja at dei har helsepersonell på plass. Så til debatten om sprøyterom. Eg er nyleg gjort merksam på at FN sitt narkotikakontrollråd den 18. mai i år i eit brev til den danske helseministeren har gjort det heilt klårt at etablering av sprøyterom vil vera i strid med dei internasjonale narkotikakontrollkonvensjonane, som òg Noreg har ratifisert og er folkerettsleg forplikta til å fylgja. Det er noko vi må ta med i dei vurderingane som no skal gjerast. Det er òg noko som for oss må innebera eit forsterka engasjement for andre alternativ enn sprøyterom. Fagrådet innan Rusvernet er vigt spesiell merksemd. Eg ynskjer å understreka at eg vil leggja vekt på eit godt samarbeid med Fagrådet. Eg synest òg det er på sin plass å lyfta fram dei regionale kompetansesentra innan rusfeltet og den viktige rolla dei har innan det førebyggjande arbeidet, samstundes som dei har spisskompetanse på område som t.d. yngre rusmisbrukarar, kvinnelege misbrukarar, medikamentavhengige, arbeidsliv og rusmiddelmisbruk, familiearbeid og rus og psykiatri. Dei har som særskilde oppgåver å gje etterutdanningstilbod til kommunane og å utvikla spisskompetanseområda vidare. Dei er organiserte i eit noregsnett, og det er for departementet eit svært viktig fagleg rådgjevande organ. Så vil eg seia til slutt at eg er glad for det breie engasjementet som er i Stortinget for å styrkja det førebyggjande arbeidet. Det er ikkje minst nødvendig for å hindra ny rekruttering. Debatten i dag har òg vist at det ikkje er nokon lett veg for den som vil ut av sitt rusmiddelmisbruk.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Heilt til slutt frå mi side eit svar i forhold til komiteens leiar og det han nemnde om at arbeidsgruppa som er nedsett, verken er fagleg godt samansett eller har fått tid nok på oppdraget sitt. Eg går god for gruppa slik ho er sett saman. Den tida som denne gruppa har fått til rådvelde, er bevisst frå mi side ut frå det utolmodet som eg har sjølv, og òg det utolmodet som Stortinget har målbore i forhold til å forsterka innsatsen. Eg ser no fram til dei høyringsutsegnene som er i ferd med å koma inn til departementet. To av delrapportane er altså sende på høyring, og den tredje er klar til høyringsutsending om nokre få dagar. Eg både trur og håpar at det materialet vil vera svært nyttig i det vidare arbeidet med dei ulike sidene ved rusmiddelproblematikken. Det vil òg dei 13 forslaga som Stortinget i dag har behandla, vera.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Det er Kommunal- og regionaldepartementet som handterer regelverket for bustøtte. Dei har varsla ein gjennomgang av regelverket. Dei har samtidig lagt til grunn at så lenge dagens regelverk er det som gjeld, skal den auka minstepensjonen ikkje få følgjer, men dei har varsla ein gjennomgang av bustøtteregelverket, og er i gang med det. Så til spørsmålet om underregulering. Det var eit viktig tema i samband med budsjetthandsaminga i haust. Det var ein invitasjon frå Regjeringa til å ta eit felles lyft for å sikra eit forsvarleg budsjett. Då var det tre forslag som hang saman. Det var for alle friske arbeidsføre folk i dette landet ein invitasjon til å levera inn ein fridag. Det var utviding av arbeidsgjevarperioden i samband med sjukefråvær, og det var ei underregulering av grunnbeløpet på 0,3 pst. Så fall dei to fyrste, som var aktuelle i samband med budsjettbehandlinga. Då vart det understreka frå Regjeringa si side at vi såg desse tre spørsmåla i samanheng. Det var derfor aldri aktuelt å trekkja dei inn i vårens trygdeoppgjer. Eg meiner òg at det som var varsla frå Regjeringa i budsjettet, var at det låg inne ein venta lønsvekst på 5 pst., og at det som låg inne på ymseposten i forhold til trygdeoppgjeret, var 4,7 pst. Vi valde å la venta lønsvekst og regulering av grunnbeløpet fylgjast åt, med 4,5 pst.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Fyrst til dei drøftingane som blir førte. Det er to arrangement i samband med det. Det eine er drøftingar som gjeld trygdeoppgjeret med organisasjonane, det andre er drøftingar i forhold til statsbudsjettet, der organisasjonane legg fram for Regjeringa kva tiltak dei meiner bør prioriterast overfor både pensjonistar og funksjonshemma. Eg har ansvaret for den delen av det som gjeld budsjettet, og for ei koordinering og samordning i forhold til andre departement, slik at organisasjonane samla sett skal ha høve til å klargjera så vel bustøtteordning og eldreomsorg som ulike tiltak overfor funksjonshemma som dei gjev råd om bør prioriterast. Dei framstiller dette som krav, men den typen møte er òg drøftingar. Så til eit godt spørsmål til, frå Harald T. Nesvik, nemleg behovet for dette mindretalsforslaget. Det er heilt rett, som han påpeikte, at slike initiativ kan Regjeringa ta sjølv. Eg oppfattar dette forslaget som eit innspel i forhold til det fleirtalsforslaget som er fremma. Eg hadde gjerne sett at både Arbeidarpartiet og Høgre vurderte det nærmare. Eg synest det ville vera meir i samsvar med deira eiga understreking av at dei eigentleg ikkje ynskjer å diktera eit forhandlingsopplegg.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-06-16:
Både statsråd Dåvøy og eg har understreka at vi saman skal fylgja opp dei vurderingane som ein her har bede om. Men det må vera tillate å framføra ei aldri så lita undring i forhold til det engasjementet som er i år – eit år der ein faktisk har lagt seg på eit oppgjer i forhold til ei venta lønsutvikling. Og her har ikkje minst Arbeidarpartiet ei historie å visa til.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg vil gjerne rette en åpenbar misforståelse, for representanten Nakkim hevdet at Fremskrittspartiet ikke hadde stått på barrikadene. Jeg vil bare si at Fremskrittspartiet har stått på barrikadene hele veien, også i fylkeskommunal og lokal sammenheng når det gjelder lokalsykehusene i fylket – det være seg også Askim. Gjennom flere år har det politiske flertall i Østfold fylkesting gradvis bygd ned de somatiske enheter rundt om i Østfold fylke mot befolkningens ønske. Man begynte først med fjerning av akuttberedskapen ved hvert av lokalsykehusene i Sarpsborg. Halden, Askim og Moss vil om litt lide den samme skjebne. Det er det ingen tvil om. Man må først bare bruke noen millioner kroner i sammenheng med nye strukturendringer, som det heter. Det regjerende politiske regimet i Østfold fylkeskommune velger modeller som er meget kostbare for skattebetalerne og pasientene. Østfold har lidd og lider fortsatt under vedtak som bidrar til å ødelegge deler av fagmiljøet ved lokalsykehusene – først og fremst fordi nedbyggingen av lokalsykehusene foregår stykkevis og delt, uten en helhetlig sykehuspolitikk. De årvisse strukturendringer har ført til at flere fagfolk innenfor sykehussektoren har forlatt Østfold fylkeskommune og Østfold fylke etter at de har kjempet en lang kamp for akuttfunksjonene. De som sitter igjen som de store taperne i dette, er pasientene og befolkningen som mister sitt lokalsykehus. Høyres og Arbeiderpartiets mål har vært klart helt siden 1980-tallet, selv om fremgangsmåten har vært forskjellig: Det skal være kun ett sykehus i fylket, og det skal bygges et nytt sentralsykehus – koste hva det koste vil. Det har kostet Østfolds skattebetalere flerfoldige millioner kroner å foreta sykehusutredninger, konsulentengasjement, diverse møtevirksomhet m.v., som har blitt finansiert ved nedskjæringer på tilbud i helsesektoren. Alle ombygginger og omstruktureringer gjennom årene ville ha gitt mange akuttavdelinger i fylket, og Askim med flere hadde sluppet dette hvis de forskjellige partiene hadde tatt til orde for andre løsninger og omprioriteringer. Hadde det ikke vært for at fylkeskommunen hadde fått ekstra skatteinntekter fra fylkets skattebetalere, hadde institusjonen, med sin store gjeld og medfølgende renter, kollapset for lengst. Jeg vil bare si helt til slutt: Når det gjelder overstyring, er det fylkespolitikerne som overstyrer befolkningen, for befolkningens interesser er ikke ivaretatt i denne saken. Befolkningens interesser vil ikke bli ivaretatt før vi får en annen finansiering, at vi beveger oss vekk fra rammefinansiering og pengene følger den enkelte pasient.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
La meg slå fast, med strek under, at det er Stortinget som er ansvarlig for helsepolitikken i dette landet. Det kan det ikke være noen tvil om. Hvorfor skulle vi ellers i det hele tatt befatte oss med helsepolitikk i Stortinget? Så var saksordføreren i stand til å vise til Porsgrunn og Skien. Det var i grunnen kjærkomment for meg at han nettopp tok opp det. Man foreslo å fjerne akuttberedskapen ved sykehuset i Porsgrunn, som var en del av sentralsykehuset, 7 km unna. Man skulle spare 8 mill. kr ved å fjerne akuttberedskapen i Porsgrunn. Resultatet var at man fikk 11 mill. kr mer i utgifter ved å fjerne beredskapen i Porsgrunn. Så lå Porsgrunn der uten beredskap, med de problemene det har ført med seg over flere år. Så er det noen som påstår at vi ikke skal overkjøre fylkeskommunen. Det fylkeskommunen i dette tilfellet har gjort, er faktisk at den har overkjørt Stortinget, for Stortinget gjorde et vedtak for noen år tilbake om at intet skulle gjøres med sykehusstrukturen i dette landet før man hadde fått en konsekvensanalyse av forslaget – den gang fra Hernes – om å fjerne akuttberedskapen ved hele 32 lokalsykehus. Det er noen som påstår at Fremskrittspartiet bruker dette som en valg-gimmick. Jeg er enig i at forslaget kom rimelig sent i forhold til at vedtaket som ble gjort i Østfold, allerede var trådt i kraft før vi fikk behandlet saken her i Stortinget. Men likevel var det betimelig at forslaget kom, og det kan ha betydning for andre fylkeskommuner. Representanten Ballo sier at Fremskrittspartiet overhodet ikke har tillit i det politiske miljøet her i Stortinget. Nei, vi har dessverre for lite av det når det gjelder helsepolitikk. Men velgerne på utsiden av dette huset har stor tiltro til Fremskrittspartiets helsepolitikk. For oss er det viktigere, og for pasientene er det viktigere. Hvis man argumenterer med at lokalsykehus av liten størrelse har problemer med å skaffe seg fagfolk, da må jeg si: Det er jo nettopp det nedleggelsesspøkelset vi har hatt over år, også når det gjelder Østfold-sykehusene og andre lokalsykehus, som har gjort at rekrutteringen av fagfolk har vært meget vanskelig i de seneste år.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Jeg vil starte med å stille et spørsmål til representanten Karin Andersen: Når har Fremskrittspartiet foreslått å legge ned sykehus og institusjoner? Hvis man kommer med slike påstander, får man være snill å dokumentere dem. Flertallet bruker Steine-utvalgets innstilling, «Pasienten først!», som utgangspunkt i denne debatten. Pasienten først er foreløpig en floskel. I denne saken er det i hvert fall ikke pasienten først, her er pasienten sist. For her skal man ta hensyn til budsjettbalanse, her skal man ta hensyn til innsparing og her skal man først og fremst ta hensyn til fagfolk som vil gå på vakt hver 12. natt istedenfor hver fjerde på et mindre sykehus. Representanten Øyangen er inne på dette med kvalitet. Det er overhodet ikke dokumentert at den faglige kvaliteten ved lokalsykehus er dårligere enn ved andre sykehus. Så påstår man at vi skaper utrygghet blant befolkningen i indre Østfold. Nei, vi har ikke skapt utrygghet. Det er fylkestinget som har skapt utryggheten, og befolkningen har grunn til å føle seg utrygg etter at akuttberedskapen er nedlagt. Det vet alle og enhver av oss som har satt foten innenfor et norsk sykehus og sett hvordan dette fungerer. Vi skal detaljstyre, sier representanten Øyangen, og viser til kommunismen og planøkonomien. Nei, vi står ikke for planøkonomi. Det er det Arbeiderpartiet som har gjort, i årevis. Vi står for fristilling av sykehusene, gjerne i form av AS, og en finansiering hvor pengene følger pasienten. Det er jo først etter at vi fikk innsatsbasert finansiering, etter forslag fra oss, at vi har fått en reduksjon i ventelistene i forhold til det de var etter 20-25 års arbeiderpartistyre.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Vi har nå fått en egen brukerforening for stoffmisbrukere – et tiltak som jeg tror kan få utrolig stor betydning i tiden fremover fordi vi nå har fått disse pasientene, disse menneskene, fram i lyset. Og jeg vil innledningsvis henstille til sosialministeren om at denne foreningen, i likhet med andre pasientforeninger, får den støtte de fortjener etter størrelsen. Jeg skal få lov til å sitere følgende fra et dokument som er utgitt av denne foreningen: «Da Buprenorfin er et mildere og mindre giftig virkestoff enn Metadon, blir det fra BrukerForeningens ståsted oppfattet som skremmende at man tvinger pasienter som fungerer utmerket med buprenorfin, til å gå over til metadon «fordi lovverket forlanger det». BrukerForeningen mener dette er et klart eksempel på en pasientgruppe som blir offer for et lovverk «som har overlevet seg selv».» Og mitt spørsmål gjelder dette utprøvingsprosjektet som man nå skal etablere med Subutex. Det er så mye dokumentasjon både innenlands og utenlands på dette at man kunne starte behandlingen i morgen om det var vilje til det. Vi hadde det samme problemet da vi startet metadonbehandlingen i prosjektet på Gaustad. Da hadde man i Sverige gitt denne behandlingen over flere år, men vi skulle på død og liv overprøve dette. Det resulterte i fire års venting før vi fikk den første pasienten under behandling. Hvor mange som hadde forlatt denne verden før den tid, vet ikke jeg, men det var mange!
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det kan hende at Fremskrittspartiets representanter faktisk har bedre forstand på dette enn det en professor i medisin har! Så fikk vi en forklaring på hvorfor Arbeiderpartiet vil stemme ned det forslaget jeg har fremmet: Det er uenighet i Arbeiderpartiets gruppe. Det har jeg stor forståelse for. Men hvorfor ikke si at det er grunnen? Hvorfor ikke være ærlig? Jeg tror det viktigste vi kan gjøre, og som vi kanskje har gjort – i hvert fall kommet i gang med – er å heve rusmisbrukernes status som mennesker. Vi må fjerne stempelet klienter, sosialklienter, lasaroner og kriminelle fullt ut. Det er mennesker, og det er faktisk syke mennesker vi snakker om her. Derfor bør helsevesenet ta et langt større ansvar enn det som hittil har skjedd. Det er mitt anliggende. Vi er alle enige om at vi ikke griper til medikamentell behandling først. Det gjøres etter at andre behandlingstilbud er prøvd. Men når det gjelder en heroinmisbruker, er det ikke grunn til å vente i ti år før vi setter inn behandling. I all annen medisin er det slik at jo tidligere man kommer til med behandling, jo bedre blir effekten. Så til representanten Sonja Sjøli, som sier at medikamentell behandling ikke må være noe alternativ. Nei, det skal ikke være det. Men hvis vi unnlater å bruke medikamenter her, så kan alternativet faktisk være døden.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-06-16:
Det er og har vært litt av en skyggedebatt som er ført inntil nå fra det samme flertall som så lenge jeg har vært på Stortinget, har inntatt det samme standpunkt, nemlig at pensjonistene ikke skal ha den lønnsutviklingen som lønnsmottakere har. Det er realiteter i saken vi nå behandler. For retningslinjene sier at man bare skal ha «om lag på linje med», og så bruker man dette «om lag». Det er jo der selve problemet har ligget hvert eneste år i forhold til underreguleringen av pensjonene. Og så lenge man skal beholde disse retningslinjer med ordene «om lag på linje med», så kommer vi ikke av flekken. Det er ganske fantastisk at Arbeiderpartiet og Høyre fremmer et forslag til Regjeringen som innebærer akkurat det samme som det vi allerede i dag praktiserer, bortsett fra dette med indeksen. Hvorfor ikke være ærlig og si rett ut: Vi vil ikke at pensjonistene skal ha den samme lønnsutviklingen som lønnsmottakere. Da kunne vi unngått hele denne debatten. Men her har man brukt en ordflom fra ulike partier fra flertallet til en tåkelegging av hele problemet. Og så er man altså så freidig at man gir uttrykk for at man synes ikke det er riktig at ikke pensjonistene skal få en utvikling på linje med lønnsmottakere. Men hva gjør man? Ingenting. Og så denne påstanden som også kommer fra deler av flertallet, at Stortinget ikke kan gå inn og gjøre om forslaget fra Regjeringen. Hvorfor har vi sakene til behandling i Stortinget, hvis vi ikke kan gjøre noe? Vi kan gjøre noe hvis vi vil gjøre noe. Ja, det er for meg aldeles ufattelig. Så kritiserer man en regjering. Det gjør jeg også, og jeg vil gå litt lenger i min kritikk. Jeg skulle gjerne ha sett at den såkalte Verdikommisjonen som denne Regjeringen har nedsatt, så på dette og den behandlingen vi har gitt pensjonistene nå i 10 – 15 år med ulike regjeringer. Den ene regjeringen er slett ikke bedre enn den andre, og det er ingen grunn til spesielt å kritisere denne regjeringen. De har fulgt samme malen alle sammen. Taperne er blitt pensjonistene.