Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2011-11-22:
Vårt offentlige pensjonssystem har etter en lang og grundig prosess gjennomgått store og nødvendige endringer. Det kjenner finansministeren bedre til enn de fleste. Forhåpentligvis vil endringene gi den effekt at det ikke blir tvil om Norges evne til å bære forpliktelsene. Trygghet for opprettholdelse av livskvalitet som pensjonist hører med til de grunnleggende forutsetningene for et velferdssamfunn. Vår levestandard øker, og den enkeltes forventning til hva pensjonsalderen skal bringe, vil være individuell. Det en kan si med en rimelig grad av sikkerhet, er imidlertid at forventningene til standard og frihet til å reise og nyte livet vil øke. Med de omleggingene som er foretatt i det offentlige pensjonssystemet, vil den enkelte måtte ta større ansvar for sin pensjonstid selv. Det vil sannsynligvis ikke være samsvar mellom det som er den framtidige folketrygdens ytelser, og den enkeltes forventninger. Stortinget har bl.a. understreket dette gjennom å gjøre tjenestepensjonen obligatorisk fra 1. januar 2006. Derfor sparer svært mange ekstra til pensjon, enten det er gjennom tjenestepensjon, individuelle pensjonsforsikringer eller på andre måter. Det er store beløp vi snakker om her. Utviklingen i kundefond tilknyttet ytelsespensjon i norske livselskaper er nå mer enn 700 mrd. kr når en inkluderer fripolisene. Derfor er det også særdeles viktig å fokusere på at livselskapene har betingelser som gjør at de kan forvalte dette ansvaret på en optimal måte og bidra til å legge forutsetningene på plass for en god forvaltning. Denne høsten har i så måte vært tankevekkende. Det er gjennom debattinnlegg i media – i hovedsak Dagens Næringsliv og Aftenposten – blitt ropt varsko om at livselskapene står i fare for å bukke under om ikke rammebetingelsene blir endret. Det blir påstått at dagens regelverk gir som resultat at de ikke kan optimalisere den langsiktige avkastningen på kundens og den framtidige pensjonistens sparing. Fra 2013 er planen å innføre et nytt solvensregelverk i Norge, basert på regler innenfor EØS-avtalen, det såkalte Solvens 2. Signalene er også at rammebetingelsene for norske tjenestepensjonsprodukter i liten grad er tilpasset dette. Medfører disse påstandene riktighet, er det både alvorlig og utfordrende. Jeg tar for gitt at finansministeren er enig i det. Dette er en utfordring som krever politisk fokus, for utfordringen ligger på flere plan. Det er til dels orkan i finansmarkedene. Gjeldskrise, manglende framtidstro og evne til å skape arbeid og velferd i mange land i Europa er bakteppet. Det diskuterer vi ganske jevnlig også i Stortinget. Rente- og obligasjonsmarkedene har vært inne i en fallende avkastningstrend de siste 20 årene. Den gang lå avkastningen i rentemarkedet på omtrent det dobbelte av den garanterte avkastning som selskapene ga. Til tross for at den garanterte avkastningen er senket fra 4 pst. til 2,5 pst. i dag, har avkastningen i rentemarkedene falt mye mer. Risikofrie renter ligger i dag lavere enn den rentegarantien livselskapene har stilt. Det er rimelig åpenbart at en periode med svært, for ikke å si ekstremt, lave renter og fallende aksjemarkeder gir store utfordringer for livselskapene og deres kunder. Det gir bl.a. som resultat at man i privat sektor forlater ytelsesbaserte pensjonsavtaler og går over til innskuddsbaserte, mens vi leser i avisene om kommuner som får store budsjettutfordringer fordi de fortsatt holder seg til ytelsesbaserte ordninger. Om dette er rett eller galt, er ikke mitt ønske å diskutere, men det sier mye om hvilken utfordring det er å skape trygghet rundt den framtidige utbetaling av pensjon. Forvaltning av sparepenger fram mot pensjon er et langsiktig tillitsforhold mellom selskap og kunde. Selv små endringer i langsiktig forventning til avkastning gir store utslag i nåverdi av de framtidige beløp. En ytelsesbasert pensjonsavtale får umiddelbart utslag i krav til innbetaling fra arbeidsgiver, mens en innskuddsbasert ordning vil kreve mer sparing fra den enkelte framtidige pensjonist om han ønsker å opprettholde samme pensjonsytelse. Den store forskjellen er hvor risikoen og ansvaret for å fylle opp manglende beløp ligger. I ytelsesbasert ligger den hos arbeidsgiver, i innskuddsbasert hos arbeidstager. De krav om innbetaling som mange kommuner mottar for å fylle opp sine pensjonsforpliktelser, illustrerer dette svært godt. Det vil neppe bli samme fokus rundt konsekvensene for dem med innskuddsbaserte ordninger. De må enten senke sine forventninger eller øke innbetalingen, da spørsmålet er om rammebetingelsene her følger med på utviklingen. Dagens innskuddsbegrensninger medfører at innskuddsbaserte ordninger ikke vil kunne komme opp på samme nivå som ytelsesbaserte. Både Sverige og Danmark har langt romsligere regler på dette enn Norge. For livselskapene er det et misforhold mellom den årlige garanterte avkastning og den langsiktighet som ligger i en pensjonsspareavtale. Intensjonen bak en garantert avkastning er åpenbart god. Sparingen skal sikres. Men kan det bli slik at det gode blir den bestes fiende? Årlig avkastningskrav som må innfris, vil medføre et kortsiktig fokus i en forvaltning som har en langsiktig karakter. Det er uheldig. Bufferkapitalen selskapene har bygd opp, kan ikke brukes til å dekke opp negativ avkastning i et år. Dette må derfor dekkes inn av selskapet, og risikoen blir svært stor for selskapet og dets eier. Det burde her være mulig å vurdere garantier som er flerårige, eller som retter seg mot det sluttvederlag som er avtalt, slik at selskapene ikke går inn i panikksalg av bl.a. aksjer som følge av det årlige avkastningskravet. Dette er store beløp, og ikke-optimale rammebetingelser kan lett forsterke de markedssvingningene man ser. Den norske stat er rik. Det gir både trygghet, handlefrihet og glede, noe som gjentas ganske ofte i denne sal. Men for et langsiktig privat sparemarked, som pensjoner, gir det også utfordringer. Livselskapene har et stort behov for et langsiktig norsk obligasjonsmarked. Statsobligasjoner vil, selv om eurokrisen synes å så tvil om denne tesens sannhet, være prefererte, trygge plasseringer for langsiktig forvaltning for livselskapene. I Norge er disse markedene svært små, fordi statens lånebehov er lavt. Det gir spesielle utfordringer for selskapene, men er også noe finansministeren bør ha fokus på. Hvordan kan vi skape et tilstrekkelig og langsiktig norsk obligasjonsmarked, slik at selskapene finner plasseringer som i sin langsiktighet står i forhold til den langsiktighet som sparekontraktene tilsier? Livselskapenes forvaltning er av noen i media blitt sammenlignet med oljefondet, fordi de opererer med langt lavere aksjeandel i sine porteføljer enn oljefondet. Dessuten gir oljefondets mandat de motsatte effekter av hva vi ser hos livselskapene. Oljefondet kjøper aktivt aksjer i dårlige tider og avhender i gode, mens livselskapene gjør det motsatte. Dette burde i seg selv være nok til at man retter et fokus mot hvilke rammebetingelser selskapene har. Oljefondet og livselskapene er selvfølgelig ikke fullt ut sammenlignbare, fordi intensjonen bak oljefondet er at det skal være et evigvarende, nasjonalt fond, mens livselskapene forvalter en mengde individuelle avtaler med forskjellig gjenværende løpetid for enkeltkunder. Ønsket om optimal risikoprofil vil variere fra kunde til kunde og avhenge av alder og tid fram til pensjonsalder. Fokuset når det gjelder rammene for livselskapenes forvaltning, må derfor være å gi kunden en mulighet til å velge en profil på forvaltningen som passer den enkelte, men innenfor en ramme av hva selskapene kan garantere av langsiktig avkastning og risiko. Debatten i media den siste tiden kan tyde på at det skapes incentiver også på dette området som ikke er optimale i forhold til langsiktig, god forvaltning og avkastning. Pensjonssparing er komplisert og vanskelig. Jeg vet at Banklovkommisjonen har fått i oppdrag å tilpasse tjenestepensjon til grunnprinsippene i folketrygden, men min interpellasjon har et bredere fokus enn jeg oppfatter at dette mandatet har. Det spares for å skape trygghet, og endringer av rammevilkårene må selvfølgelig gjøres med forsiktighet, men den senere tids debatt, krisen i Europa med svært lave avkastningsnivåer som resultat og den kunnskap dette gir oss, bør medføre at man vurderer endringer. Vil statsråden ta initiativ til å vurdere en mer langsiktig definisjon av garantert avkastning, slik at garantien står i forhold til den langsiktighet som ligger i sparingens intensjon? Vil statsråden ta initiativ til å skape et større og bedre obligasjonsmarked, og vil han legge til rette for en mer fleksibel bruk av bufferkapital og porteføljeprofiler som kan sikre kundene en optimal forvaltning av de langsiktige tilleggspensjoner?