Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2012-05-21:
Dette er en historisk, viktig og gledelig dag. Maktkampen om hvem som skal styre, har pågått i lang tid i vår nasjon – og kanskje startet det allerede da Jesus veltet pengevekslernes bord på Tempelplassen for over 2 000 år siden. Det var ikke primært fordi han var imot shopping, men det var fordi penger gir makt, og makt bestemmer hvem som skal være herre i Herrens hus. Det var årsaken til et av de få harmfulle øyeblikkene vi så i Jesu liv. Den 10. april 2008 inngikk partiene på Stortinget et forlik som tok store skritt for å frigjøre Den norske kirke som et trossamfunn. De skal nå selv få velge sine åndelige ledere. Det har til tider vært overkjøring fra statens side av Kirken som trossamfunn. Etter intense forhandlinger her på huset kom de syv partiene på Stortinget fram til en endelig løsning. Jeg vil gå gjennom noen av punktene i avtalen – sett med våre øyne. Jeg synes også det er gledelig at det i stor grad er samsvar mellom Kristelig Folkepartis standpunkt og det som fikk gjennomslag. Det største og viktigste grepet vi gjør, er å sikre at Den norske kirke blir et trossamfunn og får utnevne sine egne åndelige ledere. Kristelig Folkeparti har alltid hatt det standpunkt at tros- og livssynsfrihet, sammen med ytringsfriheten, er fundamentalt i et demokratisk samfunn. Det betyr at staten ikke skal blande seg inn i enkeltindividers tros- og livssynssfære. Det innebærer også at ulike trossamfunns indre anliggende må respekteres av staten. Staten må ikke blande seg inn i trossamfunns indre liv, virke og organisering. Lærespørsmål og personalspørsmål – herunder utnevning av biskoper og proster – bør ikke avgjøres politisk, men av trossamfunn alene. Dette må også gjelde for Den norske kirke, og Den norske kirke må respekteres som et selvstendig trossamfunn. Derfor er vi glade for at avtalen sier at avtalepartene er enige om at det igangsettes en prosess, hvor partenes felles mål er at utnevning av biskoper og proster overføres fra kirkelig statsråd til kirkelige organ, som Kirkemøtet eller bispedømmeråd. Det skjer ved at vi i dag fjerner ordet «geistlige» i Grunnloven §§ 21 og 22. I avtalen ble det slått fast at det skal gjennomføres en demokratireform i samarbeid med Den norske kirke, slik Den norske kirke selv har tatt til orde for, innen 2011. Avtalen slo fast hvilke elementer som skal gjennomføres. Det var økt bruk av direktevalg, kirkevalg sammen med offentlige valg, og reelle valgmuligheter. Dermed ble dette en reform som skal vurderes ut fra struktur, ikke i form av et prosentmål for valgdeltakelse. Det er gledelig at Kirken – med liten tid og med relativt knappe ressurser – allerede har klart å gjennomføre to valg som i all hovedsak oppfyller demokratipunktene i avtalen. Så til § 2. Kristelig Folkepartis standpunkt var at vi ikke kan være med på en endring av § 2, som en følge av stat–kirke-forliket, uten at den vil representere den kristne etikk og kulturarv som en viktig historisk arv, og som en fellesverdi i vårt norske samfunn. Kristendommen har preget vårt menneskesyn, våre verdier, våre lover, vår historie og vår kultur, og dette må fremdeles være en viktig del av grunnmuren for det norske samfunnet. En nyordning av forholdet mellom kirke og stat må innebære at disse verdiene blir beholdt i Grunnloven. Derfor er jeg fornøyd med at § 2 nå endres til: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokratiet, Retsstaten og Menneskerettighederne.» Vi har klart å sikre en ny verdiparagraf som klart henviser til de kristne og humanistiske verdiene. I tillegg understreker «forbliver» at det er det som har vært, som skal fortsette å være. Da vil §§ 1 og 2 – etter avstemningen i dag – forhåpentligvis se sånn ut: A. Om Statsformen, § 1: «Kongeriget Norge er et frit, selvstendigt, udeleligt og uafhændeligt Rige. Dets Regjeringsform er indskrænket og arvelig monarkisk.» Og § 2: «Værdigrundlaget forbliver vor kristne og humanistiske Arv. Denne Grundlov skal sikre Demokratiet, Retsstaten og Menneskerettighederne.» Kristelig Folkepartis standpunkt har vært – og overskriften på vår landsmøteuttalelse var – at vi ønsker en fortsatt folkekirke forankret i Grunnloven. Men jeg er veldig enig i representanten Martin Kolbergs ord her, at det er ikke ved lover vi kan sikre at dette blir en folkekirke. Det er det opp til Den norske kirke og dets medlemmer å sørge for at den «forbliver». Vi kan bare frigjøre et trossamfunn fra overstyring fra statlig hold. Det er Kirken selv som må gjøre sin oppgave for å ivareta den relasjonen den har til det norske folk. En naturlig følge av stat–kirke-forliket er jo også at kirkelig statsråd og kirkeordningen oppheves. Vi kommer litt tilbake til det når vi skal diskutere kirkeloven senere i dag. Men la meg allerede si at selv om man fjerner kravet til kirkemedlemskap, kan det være klokt at den som skal ha det formelle ansvaret for en grunnlovfestet folkekirke, fortsatt har et medlemskap i og kjennskap til Den norske kirke. Så skal jeg senere komme tilbake til hvorfor vi støtter at det ikke skal være et krav til medlemskap. Kongens situasjon har også vært oppe i diskusjonen – Kongens bekjennelsesplikt. Den endres, sånn at Kongens rolle i å håndheve og beskytte Kirken fjernes. Dette er en nødvendig konsekvens av at kirkelig statsråd skal oppheves, men Kongen skal imidlertid i det nye forslaget fortsatt bekjenne seg til den evangelisk-lutherske religion. Det var også viktig i forliket å snakke noe om finansieringsordningene. Det har vært en viktig del av alle de utredningene som har ligget til grunn før forliket ble inngått. Kristelig Folkeparti har alltid ment at det offentlige fortsatt må finansiere Den norske kirke og samtidig gi andre tros- og livssynssamfunn tilskudd etter sine medlemstall, samt arealtilskudd til kirkebygg. Spørsmålet om en eventuell framtidig medlemskontingent har Kristelig Folkeparti sagt ikke skal være et politisk spørsmål. I avtalen ble det slått fast at dagens finansieringsordning for Den norske kirke skal videreføres, også finansieringsordningen som innbefatter andre tros- og livssynssamfunn. Ifølge forliket innebærer dette også at det ikke skal innføres medlemsavgift i Den norske kirke. La meg også kommentere noe av det som Senterpartiet har framholdt her i salen, nemlig Senterpartiets forsøk på å ri to hester – eller skal vi si to kuer, siden vi har hørt kubjeller som bakgrunnsmusikk til denne debatten i dag. Alle forsvarer retten til å stå opp for sin egen overbevisning, men spørsmålet er om man først kan sitte og forhandle og påvirke resultatet i sin retning, for så – i ettertid – å si at man ikke vil stemme for det? Det tror jeg er noe av bakgrunnen for noen av disse reaksjonene, ikke om man skal få lov til å stemme for egen overbevisning. Etter mitt syn har Senterpartiet nå spilt seg ut av den rollen som de kunne ha hatt, med å fortsette å påvirke med sine standpunkter i den framtidige diskusjonen i denne saken. Man kan ikke både sitte og forhandle og trekke ting i sin retning, og så reservere seg i etterkant for å stemme for helheten. Det er det som noen av oss har prøvd å framheve. Så til kontingenten. Den sikreste måten vi kan unngå kontingent i Den norske kirke på, er å sørge for at det finnes en raus finansiering av tros- og livssynssamfunn, herunder Den norske kirke. Da er det underlig å høre representanter fra Senterpartiet, som har sittet i denne regjeringen, og som har sviktet når det gjelder finansieringen av f.eks. trosopplæringsreformen, og som ikke har finansiert demokratiprosjekter raust nok til at de kan fungere, være dem som er engstelige. Ja, ja, kanskje kjenner man seg selv best og dermed advarer om framtiden. Jeg må vel også avlegge en visitt når det gjelder det å fjerne religion fra det offentlige rom, som Lundteigen var engstelig for. Det er nok et argument som hadde stått seg bedre uten Ola Borten Moes refs i forrige uke av en kirke som nettopp deltok i det offentlige rom, og som av nestlederen i Senterpartiet fikk refs fordi man blandet seg inn i det man anså som de politiske sfærer. Jeg tror vi trenger en diskusjon når det gjelder tros- og livssynssamfunn og deltakelse i det offentlige rom. Jeg ser fram til den utredningen som nå foregår gjennom Stålsett-utvalget, og jeg tror vi kommer til å komme tilbake til disse diskusjonene. Det er mange som ser med bekymring på det vi skal gjøre i dag. Jeg har sagt at det er en bekymring som jeg hilser velkommen. Det er viktig at folk bryr seg om hvordan vårt samfunn utvikler seg. Det er mange som har vært bekymret for at dette kan redusere kristendommens stilling her i vårt samfunn. Jeg har ikke vært opprørt over å få tilbakemeldinger fra de bekymrede røstene, men jeg har satt spørsmålstegn ved motivene til enkelte av de lederne som bevisst har drevet med feilinformasjon om hva som faktisk foregår, og hva som faktisk kommer til å bli vedtatt. Jeg setter også spørsmålstegn ved motivet, fordi dette kom ikke ved inngåelsen av stat–kirke-forliket, som var veldig kjent og som ble annonsert vidt og bredt i 2008, men kom nå etter jul i 2012. Da må det være lov til å spørre seg om motivet, og om det var motivert ut fra et ønske om å samle folk inn i en politisk eller religiøs kontekst til seg selv. Den norske kirke har vist oss som har deltatt på Kirkemøtet, at de har en bred, demokratisk debatt. De har vist at de gjennom trosopplæring tar ansvar for å lære opp sine barn og unge. De er utålmodige etter å få fullfinansiert dette og ta det ansvaret. Vi har en kirke som møter sitt folk i glede og i sorg, og som er et sted med rom for tro og samfunnsengasjement. Det som da vil skje, er at når folk har et engasjement for hvordan de ønsker at Den norske kirke skal være, kan de ikke lenger komme til Stortinget og til politikerne for å søke å få gjenklang for sitt engasjement. Dette engasjementet må de nå gå til Den norske kirke med og delta i debattene og være med å utvikle Kirken sånn som de ønsker at den skal være. Jeg har avslutningsvis lyst til å takke de forhandlerne som var med den gangen, da vedtaket ble inngått den 10. april, og da debatten gikk i Stortinget den 13. juni: representantene Ine Marie Eriksen Søreide, Anders Anundsen, Odd Einar Dørum, Inger S. Enger, Rolf Reikvam, statsråd Trond Giske – og undertegnede – som gjennom nattetid og dagtid, gjennom kompromisser og tøffe forhandlinger klarte å komme fram til noe som vi tror på. Det er en glede å se at Stortinget i dag slutter seg til de foreslåtte endringene som vi kom fram til i 2008. Dette er en historisk, og en gledelig, dag. Dette kommer til å bli bra.