trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2002-12-12:
Først: Senterpartiet er anklaget av flere representanter i debatten for å være imot endring. Jeg har lyst til å si at vi har om lag 100 entusiastiske ordførere som har omorganisert, som har drevet fram interkommunalt samarbeid i årevis, og som langt fra er fanget av gamle strukturer og tenkemåter. Så til saken: I går hadde vi en kirkedebatt her i Stortinget. Kirkeministeren gir uttrykk for bekymring over stengte kirker. Hun sier i dag til avisen Vårt Land: «Det er svært alvorlig, og ikke noe hyggelig budskap», men legger til at hennes trøst er at mange av meldingene er krisemaksimering, og at det ikke vil bli så mange stengte kirker i praksis. Jeg tror Regjeringen har vansker med å ta innover seg hvordan situasjonen er for Kirken i store deler av landet. Kirken lokalt er en liten organisasjon med få tilsatte. Innsparingstiltak rammer derfor hardt. Jeg vet at ledige kirkelige stillinger der kommunal delfinansiering er en forutsetning, ikke blir lyst ut. Stengte kirker er uttrykk for en kommunal fattigdom jeg ikke trodde skulle bli virkelighet i 2003. Kirkerådet frykter faktisk at 100 kirker kan bli stengt. Kirkevergen i Vindafjord vurderer å ta 1 000 kr i betaling for hver vigsel og hver begravelse for å få kirkebudsjettet til å gå opp. Eller skal kanskje kirkeofferet brukes til å betale strømregningen istedenfor at det skal gå til misjonen? Dette er en uverdig situasjon for Kirkens ansatte og for alle som lar seg betjene av Kirken. Biskop Øystein Larsen i Sør-Hålogaland sier det slik: Nå ser vi at dårlig kommuneøkonomi er i ferd med å ta kirken fra folk flest. Det er vanskelig å forstå i ett av verdens rikeste land. Jeg har fulgt debatten her i dag. Representanten Apelthun Sæle fra Kristelig Folkeparti sa rett ut at hun var stolt av budsjettet. Det som er min store bekymring, er at representanten Apelthun Sæle og hennes partifeller og avtalepartnere ser på det budsjettet de vedtar, og tenker: Se, alt er såre godt. Jeg hadde faktisk ikke forventet at Kirken skulle komme i en slik situasjon med en statsminister og en kirkeminister fra Kristelig Folkeparti.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-12:
Mange av oss husker fortsatt at det var en rørende enighet på tvers av partigrensene ved forrige stortingsvalg om at fattigdom skulle bekjempes. Partiene, fra venstre til høyre, ville avskaffe de uverdige forhold som mange levde under. Vi husker godt at vi var opptatt av 70 000 barn som levde i fattigdom. Min påstand i dag er at det budsjettet som stortingsflertallet er i ferd med å vedta, bryter med de intensjonene og de løftene politikerne gav til folket. Jeg har lyst til å invitere Stortinget til et rådhus bare noen få hundre meter fra denne salen. Dette rådhuset har i dag vedtatt et budsjett som kan kalles et elendig budsjett. Oslo kommune vedtok i dag et budsjett som reduserte sosialhjelpen istedenfor å prisjustere den. Det er vedtatt at dersom en mister jobben, bryter ut av familien, blir kastet ut av en voldelig ektefelle og blir nødt til å få hjelp fra fellesskapet, så får en 66 pst. av vanlig sosialhjelp de første to måneder. Videre har Oslo kommune vedtatt at dersom en velger å bo sammen med familien, men trenger sosialhjelp og er mellom 18 og 24 år, vil en få ca. 900 kr å rutte med i måneden, istedenfor 2 500 kr, slik det er nå. Beløpet kan variere fra kommune til kommune, men tendensen er klar: Kommunene får dårlig råd, og det går utover de fattige. Det er beklagelig at flertallet vil vedta et budsjett som vil øke SFO-satsene betydelig. Dyrere SFO-ordninger skaper et skille mellom dem som har og dem som ikke har. Dette vil skille barna – barn som kommer fra samme nabolag, og barn som vil gå på samme skole og i samme klasse. Skillet vil gå mellom dem som har, og dem som ikke har. Har man penger nok, er man med. Har man det ikke, må man være utenfor det gode selskap. Dette kaller vi SV-ere klasseskille. Vi vet bestemt at engasjementet for å bekjempe klasseskillet varierer fra parti til parti. Men ønsker vi et samfunn hvor barn blir skilt ut etter foreldrenes lommebok? Dagens klasseskiller går langs andre akser enn det de gjorde for noen tiår tilbake, men like fullt er de skiller. Og regjeringspartiene sammen med Fremskrittspartiet er med på å sementere disse. Noen vil merke dette mer enn andre – Kristelig Folkepartis velgere, mon tro?
Ola T. Heggem (Senterpartiet), 2002-12-12:
For meg som opprinnelig hadde tenkt å lede budsjettmøtet i kommunestyret akkurat i dag, er det med litt blandede følelser jeg i stedet følger denne debatten her i stortingssalen. Jeg føler nok dessverre at budskapet fra lokalpolitikere fra alle parti, landet rundt, på ingen måte har nådd fram til stortingsflertallet. Så får vi avvente og se om innbyggernes reaksjon når de oppdager at tjenestetilbud forringes og forsvinner, når inn til det samme flertallet.(Brannalarmen går.) (Brannalarmen går.)
Einar Holstad (Kristelig Folkeparti), 2002-12-12:
Følgende stod å lese i dagens Nationen: «Vi må ha råd til å varme opp kirker, begrave folk …» Det var stortingsrepresentant og komiteleder Rolf Reikvam som gav uttrykk for dette. Han mente videre at de rike skulle betale mer skatt, slik at staten kunne kjøre flere penger inn i den dårlige kommuneøkonomien. Det har vært mange opprørsforsøk mot dårlig offentlig økonomi, men jeg tror mer på en bedre fordeling av midlene kommunene imellom. Det vil bare forsterke ulikhetene dersom vi velger å smøre en større ramme jevnt ut over den beskrevne elendigheten. Det blir ikke inflasjon verken av å male veggene på sykehjem, av å sørge for oppvarming i kirkene, eller av å gi mennesker en anstendig begravelse. Når skuespiller Lars Andreas Larssen er opprørt over situasjonen og i følge Aftenposten vil samle sine kolleger og sette kurs for Lofoten i romjulen eller tidlig på nyåret, ser jeg positivt på det. Larssen lover at samtlige 1200 sitteplasser i den mektige Lofotkatedralen skal fylles av mennesker som vil vise hva de mener om distriktspolitikken. Det vil være flott at så mange mennesker samles i en kirke og samtidig får med seg Guds ord. Jeg har forståelse for at folk reagerer når kirken, som man tar som en selvfølge, trues eller ikke lenger er en selvfølge. Kirkene rundt i det ganske land har de fleste steder i lang tid vært salderingsposter på kommunale budsjetter. Det har ikke vært forståelse for at kirkelige ansatte har kunnet aksjonere for sine behov. Budsjettmøtene i landets kommunestyrer har titt og ofte vært preget av elever og foreldre, godt hjulpet av meningsfulle lærere. Dette har over tid ført til en større økning av midler til skolesektoren i forhold til kirkelige formål. Når livremmene i det siste har vært strammet ekstra til rundt om i Kommune-Norge, har dette vært mest merkbart og dramatisk for den kirkelige virksomheten. Nå må Kirken stå fram lokalt og synliggjøre overfor lokale politikere og befolkningen hvilke konsekvenser manglende bevilgninger til kirkelige formål har. Det blir for enkelt å skylde på kirkeministeren straks noen varsler om å stenge en eller annen kirke i landet. Dette er først og fremst et signal til lokale myndigheter. Det blir ikke automatisk mer til kirkene ved å øke rammene til kommunesektoren. Det må være en vilje til, blant flertallet i hvert kommunestyre, å prioritere dette området. Så langt har Kristelig Folkeparti stort sett vært alene om å øke rammene til kirkelig sektor i svært mange kommuner.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2002-12-12:
I min hjemkommune, Kvinesdal, vedtok kommunestyret i går å legge ned skolen, aldershjemmet og brannstasjonen i den bygda jeg bor i. Det er ingen svartmaling. Det er en realitet, og den realiteten må altså Regjeringen kunne stå inne for og ta ansvar for. At Regjeringa og dens støtteparti ikke liker virkeligheten, får så være. Folk registrerer nok det som skjer ute, i hvert fall i de lokalsamfunnene som rammes av Regjeringens prioriteringer. Vi svartmaler ikke. Arbeiderpartiet maler rødt, og det skal vi fortsette med. Vi skal sørge for at folk får de tjenestene de har behov for, uavhengig av bosted og økonomi. Derfor vil vi bevilge mer penger til kommunene. Vi vil ha en miljø- og næringspolitikk som medfører at industrien og arbeidsplassene ikke flytter ut av landet, men blir i distriktene. Derfor vil vi bevilge mer penger gjennom SND og ha en bedre kvotehandling når det gjelder CO2 -utslipp. Vi vil ha en annen fordeling enn det Regjeringen vil ha. Det bør Regjeringen tørre å innrømme, og de bør tørre å stå for det. Kristelig Folkeparti valgte side i fjor, det var ikke det norske folk som foretok det valget. Kristelig Folkeparti kan fortsatt velge annerledes. Døren til et mer rettferdig samfunn står åpen hos Arbeiderpartiet. Da må Kristelig Folkeparti skifte malerkost – ikke til den svarte, men til den røde. De må ønske mer penger til kommunene, de må være imot de usosiale kuttene de nå er med på, de må være for et produserende næringsliv i distriktene, de må være imot å sende bestemor ut på anbud, og de må være for et varmere samfunn for alle.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-08:
Denne saken har hatt stor interesse både i næringa og blant dyrevernsorganisasjonene. I komiteen er det en forbausende stor enighet om hvordan vi skal håndtere dette. Saken dreier seg i hovedsak om tre områder, og jeg skal kort belyse hvordan komiteen har landet. Det første går på dette om forbudet mot kastrering. Der har komiteen landet på – ikke helt enstemmig, det er med unntak av Senterpartiet – at vi ønsker å innføre forbud mot kastrering av smågris fra 1. januar 2009. Det andre spørsmålet som har vært oppe til diskusjon, er hvordan man håndterer kastrering fram til forbudet i 2009. Der har komiteen enstemmig gått inn for at man fra 1. august skal innføre kastrering ved hjelp av bedøvelse, og utført av veterinær. Denne saken har skapt en god del diskusjon i næringa, og komiteen har lagt inn en klar føring på at det er under forutsetning av at man får til virksom bedøvelse som fungerer, at man gjør dette. For det er en del usikkerhet også blant veterinærmyndighetene hvorvidt man klarer å få en sånn bedøvelse opp å gå, og funksjonell, fram til den datoen som komiteen har satt. Det tredje spørsmålet komiteen har diskutert, går på hvem som skal betale. Hvem skal betale det det koster ekstra å ha veterinær som skal foreta denne kastreringen? Der har ikke komiteen blitt enig. SV og Senterpartiet har et forslag der vi foreslår at staten skal dekke merkostnadene utenfor jordbruksoppgjøret. Dette er det ikke flertall for, men jeg fremmer da dette forslaget på vegne av SV og Senterpartiet.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2002-03-08:
Dette lovforslaget som nå ligger til behandling, er en oppfølging av vedtak som ble fattet i Stortinget i forbindelse med behandlingen av Ot.prp. nr. 68 for 1999-2000. Flertallet i daværende næringskomite fremmet forslag om at regjeringen snarest skulle fremme et lovforslag som skulle inneholde forbud mot kastrering av gris. I tillegg foreslo komiteen at det i overgangsperioden kun skal være veterinærer som skal kunne utføre kastreringen. De av oss som var i Stortinget i desember 2000, husker at den debatten hadde en rimelig høy temperatur. Det er fornuftig av Regjeringen å komme så raskt tilbake med en slik sak. Det ble også sagt i forslaget fra flertallet den gangen: «Det må også legges til grunn at det ikke skal være unntak fra bestemmelsen om å nytte bedøvelse ved kirurgiske inngrep på gris og andre dyr hvor inngrepet kan påregnes å gjøre «mykje vondt».» Det vedtaket vi i dag fatter, er enda et skritt i riktig retning til god dyrevelferd i Norge. Jeg har lyst til å gi honnør til Dyrevernalliansen for det arbeidet de gjør i så måte, men også til næringen, som har vært positiv i denne sammenheng, selv om den har hatt noen motforestillinger med hensyn til forslagene, spesielt når det gjelder bruk av bedøvelse. Underveis har det vært reist spørsmål om vi ikke burde utsette denne saken og behandle den sammen med den bebudede stortingsmeldingen om dyrevern og dyrehelse, som antakelig kommer til høsten. Det er det ingen grunn til. Denne odelstingsproposisjonen er en oppfølging av det nesten enstemmige vedtaket i desember 2000. Under arbeidet med denne proposisjonen har jeg opplevd at det har vært liten uenighet om å innføre forbud mot kastrering. Det det har vært noe usikkerhet om, er fra hvilket årstall det skal innføres. Når næringen og forskningsmiljøene har fått frist til 1. januar 2009 med å finne fram til metoder for å redusere de stoffene som gir såkalt rånesmak i kjøttet fra hanngris, så har de fått en rimelig frist, synes flertallet i komiteen. Debatten pågår også i Europa, og forskningen pågår også der. Vi er overbevist om at det vil bli et enda tettere samarbeid mellom Norge og de europeiske land som har samme interesser som oss. Den vanskelige delen av denne saken har vært bruk av bedøvelse, spesielt fordi vi har forstått at den metoden som i dag brukes, ikke er fullt ut tilfredsstillende samt at den påfører næringen ganske store utgifter. Vi har imidlertid valgt å gå inn for kastrering med bedøvelse, og utført av veterinær, i overgangsperioden, og så regner vi med at dette fører til at en jobber videre med å finne bedøvelsesmetoder som er bedre enn dagens. Vi fra Arbeiderpartiet har ikke blitt med på forslaget fra Senterpartiet og SV om økonomisk kompensasjon til næringen. Vi er klar over at dette vil kunne medføre økte priser på svinekjøtt, men vi forutsetter at dette vil bli fanget opp i landbruksoppgjøret.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2002-03-08:
Dagens vedtak set Noreg i ei særstilling – med strenge krav til kastrering av griser og med pålegg om ei utvikling som innan 2009 gjer kastrering av griser unødvendig. Vedtaket vert fatta med eitt motiv: å betra dyrevelferda for griser. Det er ei målsetjing å utvikla og styrkja dyrevelferda. Men me er kjende med at det herskar fagleg usikkerheit om dagens metode med lokal bedøving er god nok. Ein er òg kjend med at det er ein fagleg diskusjon om korleis bedøving ved kastrering av hanngriser bør utførast i praksis. Me vil her visa til Ot.prp. nr. 36, som seier at departementet vil be Noregs veterinærhøgskule fullføra arbeidet med å utvikla ein brukbar bedøvingsmetode. Regjeringspartia føreset at det før påbodet om bedøving ved veterinær trer i kraft, må liggja føre ein anbefalt metode frå Veterinærhøgskulen, dvs. ein metodikk som påfører grisen mindre smerter enn ved den nåverande kastreringspraksisen. Skulle krava om bedøving ved kastrering føra til kapasitetsproblem for veterinærane, føreset eg at Landbruksdepartementet tek initiativ for å løysa dei problema. Både svineprodusentar og departementet har ei målsetjing om å arbeida for å sikra og styrkja svineproduksjon som distriktsnæring gjennom økonomiske rammevilkår tilpassa dagens struktur. Kostnadene ved kastrering vert relativt høge, spesielt for ein liten produsent, der det pr. besøk er få kull – kanskje berre eitt – som kan kastrerast, samanlikna med ein større produsent, der det pr. besøk vanlegvis kan kastrerast fleire kull. Landbruksdepartementet har på basis av ei utrekning frå NILF og etter innspel frå næringa konkludert med at kostnadene vil liggja på 30–35 mill. kr. I tillegg kjem kostnadene ved meirarbeid for bonden i form av auka tidsforbruk. Dette er berekna til ca. 5 mill. kr. Dei totale meirutgiftene for svineprodusentane vil altså vera ca. 40 mill. kr pr. år, dvs. i underkant av 700 kr pr. avlspurke. Næringa har gjennomført ei sterk effektivisering og modernisering for å verta mest mogleg konkurransedyktig når det gjeld prisen på svinekjøt. Kastreringskrava våre vil påføra næringa særnorske kostnadstillegg, sidan andre land ikkje har innført krav om bedøving ved veterinær. Næringa har alt investert og vil i dei komande åra bruka store midlar på forsking for å løysa problema rundt produksjonen av svinekjøt frå ikkje-kastrerte griser. Regjeringspartia vil derfor be Landbruksdepartementet om å vera positiv til at kompensasjonstemaet vert teke opp i dei komande landbruksforhandlingane. Dette er viktig, ikkje minst fordi økonomien for mange svineprodusentar alt er pressa. Ein kostnadskompensasjon vert aktuell i ein overgangsperiode – fram til me kan halda opp med å kastrera griser. Det er ei ganske samrøystes oppmoding frå Stortinget i dag – så vidt eg kan forstå. Målet for denne forskings- og utviklingsprosessen er så snart som mogleg å gjera kastrering av griser unødvendig. Vedtaket i dag er noko omstridt, men med ei positiv innstilling til eit samarbeid mellom næringa, fagmiljøet og departementet om framdrift og tiltak skulle det liggja til rette for ei meir dyrevenleg utvikling.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-08:
Senterpartiet tar til etterretning at dette er en sak som har vært behandlet i Stortinget flere ganger, og som har skapt en ganske omfattende debatt. Jeg mener det også er grunn til at den har skapt debatt, både om det er nødvendig å gjøre det på den måten som det nå legges opp til, og også om de kostnadene som dette faktisk medfører. Senterpartiet tar til etterretning at et flertall i denne salen ønsker å innføre et forbud mot kastrering, og at en i mellomtiden skal kunne kastrere gris ved bruk av bedøvelse. Vi slutter oss til det, men vi mener at en burde ha gitt rom for en overgangsperiode fram til en slutter å kastrere gris som hadde vært noe lengre enn det flertallet legger opp til. Jeg tror det er nødvendig hvis næringen skal få mulighet til å gjennomføre den omstillingen som den nå blir utsatt for, og hvis en skal få mulighet til å gjennomføre de tiltakene som er helt nødvendige for å få den kvaliteten på kjøttet som en ønsker når en etter en overgangsperiode slutter med kastrering. Senterpartiet er skuffet over at det ikke er mulig å få støtte til et forslag om å øke bevilgningene for å dekke noen av de kostnadene som næringen utsettes for, kostnader som skal dekke et inngrep som flertallet i denne innstillingen sjøl sier er viktig og nødvendig. Vi vet at utøverne i denne næringen er sterkt presset på inntektssiden allerede, og for mange mindre utøvere vil dette utgjøre store kostnader. Jeg synes det er positivt dersom statsråden tar oppfordringen fra Kristelig Folkeparti om å ta opp dette spørsmålet i det kommende jordbruksoppgjør. Det synes jeg hadde vært viktig som et håndslag, særlig til de mindre produsentene som blir utsatt for en ganske sterk omstilling. Men i så tilfelle bør ikke det gå ut over andre innenfor næringen. Det bør altså ikke skje på bekostning av andre utøvere innenfor landbruksnæringen. Senterpartiet mener også at sjølve overgangsperioden, fram til en slutter å kastrere gris kommer til å måtte bety en økning i bevilgningene til forskning og utvikling på dette området. Det må til dersom en skal klare å nå målsettingen om å få andelen av utsorterte råner ned i 5 pst. Det er et meget ambisiøst mål, og det er et mål som neppe kan nås med den satsingen vi i dag har på forskning og utvikling. Det trengs helt andre ressurser for at vi skal klare å oppnå det.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-08:
Jeg skal knytte noen kommentarer til denne lovendringen. Regjeringen har lagt fram en proposisjon som foreslår endringer i dyrevernsloven når det gjelder kastrering av gris. Endringene bygger på det anmodningsvedtak som Stortinget fattet under behandlingen av Ot.prp. nr. 68 for 1999-2000 om endringer i dyrevernsloven. Regjeringen har foreslått at det innføres et forbud mot kastrering av gris, som skal tre i kraft etter nærmere kunngjøring. Inntil forbudet trer i kraft, skal det bare være veterinærer som skal kunne kastrere gris ved bruk av bedøvelse. Jeg tar til etterretning at næringskomiteen har fastsatt en dato, 1. januar 2009, for ikrafttredelse av forbudet, og fastsatt en dato, 1. august 2002, for når overgangsordningen om at bare veterinærer skal kunne kastrere gris ved bruk av bedøvelse, skal tre i kraft. Jeg tar også til etterretning at det er gitt adgang for veterinærer til å kastrere gris når særlige bruksgrunner gjør dette nødvendig. En slik kastrering vil etter mitt syn få et meget lite omfang. Med innføringen av denne lovendringen står Norge i en særstilling i dyrevernssammenheng. Ingen andre land har innført forbud mot kastering av gris. Det er heller ingen andre land som har innført krav om at all kastrering av smågris skal utføres av veterinær, ved bruk av bedøvelse. Jeg konstaterer at komiteen ber Regjeringen sette i verk tiltak som har som målsetting å få andelen av utsorterte råner ned i under 5 pst. innen utgangen av 2008. Komiteen ber videre Regjeringen sette i verk tiltak for å utvikle bruksområder for svinekjøtt med rånelukt. Regjeringen vil innenfor fastsatte budsjettrammer til forskning og i samarbeid med næringen arbeide for at det blir utviklet metoder som kan være med på å nå disse målene. Til slutt til spørsmålet om de merkostnader dette påfører næringen. I forkant av jordbruksoppgjøret, i den fasen vi er i nå, er det nettopp spørsmål om hvilke kostnader og kostnadsøkninger næringen møter, som er det helt sentrale når staten skal utmåle sitt innspill til forhandlingene. Og kanskje det mest spennende av alt i denne fasen er hvordan kostnadsutviklingen har vært det siste året, noe som skal ligge til grunn for de forhandlingene som skal foregå. I en næring med så lav lønnsomhet er selve kostnadsspørsmålene helt avgjørende for å skaffe næringen en større lønnsomhet. Hovedprinsippet må være at man gjør hva man kan for å holde kostnadsveksten i sjakk, for den er det helt bærende for å fremskaffe næringens utøvere bedre inntekter. Så er det slik i politikken at vi gjennom året på ulike måter bidrar til at kostnadsøkninger alltid kommer, og det er det jordbruksavtalen handler om. Det vedtaket Odelstinget gjør i dag, påfører næringen en ny kostnad. Det vil inngå i grunnlaget for statens innspill i jordbruksforhandlingene, slik det også er bedt om av et flertall.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Først til spørsmålet om stramt budsjett, som Regjeringen er opptatt av å understreke at budsjettforslaget legger opp til. Ja, det er helt avhengig av hvem man snakker om. For dem som har mest, er dette og fjorårets budsjett overhodet ikke stramt. Det er betydelige skattelettelser for dem som har de største formuene, de dyreste boligene og de høyeste aksjeinntektene. For dem er budsjettet overhodet ikke stramt. Det er faktisk slik at vi ikke har sett et slakkere budsjett på svært mange år. Derimot er budsjettet stramt for dem som har lite – for de arbeidsledige som får opp mot 20 000 kr mindre pr. år, for uføre- og alderspensjonister som får økte egenandeler, for dem med barn i skolefritidsordningen som får dyrere skolefritidsordning, og for enslige forsørgere som er avhengige av tilsyn og barnepass, og som får kutt i de stønadsordningene som finnes. Om budsjettet er stramt eller ikke, er helt avhengig av hvem man snakker om. Det er stramt for mange av dem som fra før har det vanskeligst. Så til spørsmålet om skatter. Det er ikke slik at Arbeiderpartiet øker skattene. Det Arbeiderpartiet gjør, er å redusere skattelettelsene som Regjeringen legger opp til, simpelthen fordi vi mener at det er viktigere å satse på f.eks. næringsutvikling gjennom tilskudd, støtte til forskning, utvikling og nyetableringer, fordi vi mener det er viktigere å sørge for at de ledige ikke får drastiske kutt i dagpengene, og fordi vi mener det er viktigere å kunne ha en satsing på eldreomsorg og skole i kommunene istedenfor å gi ekstra lettelser til dem som har aller mest fra før. Og det er også veldig typisk at hver gang Høyre sitter i regjeringskontorene – enten det var på 1980-tallet eller 1990-tallet – går det dårlig for norsk industri. Det som også er typisk, er at selv om Høyre sitter i regjeringskontorene, har alle andre enn Høyre ansvaret for at det går dårlig for norsk industri. Det er alltid opposisjonen som har skylden. Det er på tide at Regjeringen selv tar ansvar.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Det jeg gjorde i mitt innlegg, var å peke på forskjellene mellom den politikken som Arbeiderpartiet står for, og den som Fremskrittspartiet nå faktisk stemmer for sammen med regjeringspartiene. Jeg hører at Fremskrittspartiet sier at de stemte for det nest beste. Nå hadde ikke jeg forventet at Fremskrittspartiet skulle stemme for vårt budsjett, men det er likevel slik at hvis de hadde stemt for vårt budsjett, hadde alle uføretrygdede og alle alderspensjonister blitt fritatt for egenandeler på blå resept. Hadde de stemt for vårt budsjett, hadde det fortsatt vært tilskudd til skolefritidsordningen. Og hadde de stemt for vårt budsjett, hadde ikke de arbeidsledige blitt fratatt betydelige midler i dagpenger, og vi hadde beholdt f.eks. ordningen med småbarnstillegg i barnetrygden. Det er derfor ikke slik at det er nest best i den betydning at man ved å stemme for forliket vil få mindre sosiale kutt enn man hadde fått med Arbeiderpartiets opplegg. Der er disse usosiale kuttene fjernet. Men Fremskrittspartiet velger likevel å gå i forlik med regjeringspartiene, for der får de noe de ikke ville fått med Arbeiderpartiets opplegg, nemlig lavere skatt til dem som har mest fra før. Det er det som er den store forskjellen. Hadde man stemt for Arbeiderpartiets opplegg, hadde man fått et vesentlig mer sosialt opplegg, mer til eldreomsorg og fjerning av de usosiale kuttene, men man hadde ikke fått lavere skatt til dem som har mest fra før. Da velger Fremskrittspartiet lavere skatt til dem som har mest fra før, framfor å rette opp usosiale kutt som man kunne fått til gjennom det som ligger i Arbeiderpartiets opplegg. Når det gjelder grunnbeløpet, fikk vi til en avtale med pensjonistorganisasjonene hvert år da vi satt i regjeringsposisjon på 1990-tallet. Vi mener at det som skjedde i vår, er veldig alvorlig, og at Regjeringen ikke gjorde jobben sin. Derfor vil vi foreslå at retningslinjene strammes inn slik at vi ikke får en underregulering av grunnbeløpet i fortsettelsen. Det som er alvorlig, er at Fremskrittspartiet ikke benyttet anledningen til å rette opp dette da vi behandlet revidert nasjonalbudsjett i vår, men også da stemte for budsjettet uten ekstra penger i grunnbeløpet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Det er riktig som representanten Halvorsen sier, at vi nå reiser rundt og driver tillitskapende arbeid. I min ungdom kalte jeg det noe helt annet. Men hvis det er slik at man kan ha et kjærlighetsforhold til en institusjon, har jeg vel det i forhold til EU, i den forstand at jeg mener at EU er veldig viktig for fred, for utvikling og for mange andre viktige verdier som jeg slåss for i mitt politiske arbeid – EU er avgjørende for det i forhold til Europa. Samtidig ser jeg at det er trekk og egenskaper ved EU som jeg ikke setter pris på, og som jeg mener er negative. Men det paradoksale er jo at de aller fleste negative sidene ved EU-samarbeidet er vi allerede en del av, for det er de tingene som er knyttet til de kommersielle sidene, de rent økonomiske sidene av EU-samarbeidet. Der ser jeg også negative sider. Det er Norge en del av gjennom EØS-avtalen, mens de delene av EU-samarbeidet jeg mener er de mest positive, det politiske samarbeidet, arbeidet for fred, for sikkerhet, for utvidelse østover, deltar vi ikke fullt ut i, eller er faktisk stengt ute fra. Hvis man først skal ha et forhold til noen, har jo de fleste både gode og dårlige sider, og da er det rart at man bare har et forhold til de dårlige sidene og ikke til de gode sidene. Jeg vil gjerne ha fast følge, et forhold fullt og helt og på den måten bidra til at vi får deltatt i EU-samarbeidet, både i forhold til det som er bra, og det som er mer problematisk, som vi også i stor grad allerede deltar i gjennom EØS-samarbeidet. Jeg mener at EU-saken er så viktig at Arbeiderpartiet ikke kan fraskrive seg muligheten for å ta opp igjen det spørsmålet. Vi har vedtatt at vi skal ha handlefrihet i denne perioden, og jeg regner med at vi også kommer til å vedta at vi skal ha handlefrihet i neste periode. Det er en handlefrihet Arbeiderpartiet mener det er riktig at vi har, og det vil også kunne få konsekvenser for hva slags type samarbeid vi kan ha med andre partier. Men det problemet får vi ta når det eventuelt kommer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Først vil jeg gjerne rose representanten Lilletun for en veldig ryddig og ordentlig oppførsel gjennom hele budsjettprosessen, og fordi han legger vekt på at vi får et ansvarlig budsjett. Jeg er også helt sikker på at Lilletun hele tiden har vært opptatt av at vi skal ha et budsjett med en god sosial profil og satsing på kommunene. Jeg mener at man hadde oppnådd mer i den retningen dersom man hadde strukket seg lenger i retning av Arbeiderpartiet og fått til et forlik med Arbeiderpartiet, men man valgte altså å strekke seg langt i retning av Fremskrittspartiet, og man fikk da et budsjettforlik med Fremskrittspartiet der det ikke ble satset nok på kommuner, og dermed på eldreomsorg og skole, og der det heller ikke ble gjort nok for å fjerne usosiale kutt i budsjettet. Det er riktig at vi sammen med Kristelig Folkeparti i fjor gikk inn for å gjeninnføre utbytteskatten, fordi Skattereformen 1992, og spesielt den såkalte delingsmodellen, var så uthulet at svært mange som skulle ha en høyere skatteprosent enn 28, greide å omgå det, bl.a. gjennom å benytte seg av det skattefrie utbyttet og alle hullene i delingsmodellen og skattesystemet. Derfor ønsket vi sammen med Kristelig Folkeparti å ha en midlertidig utbytteskatt til vi fikk et nytt og bedre skattesystem av bedrifter og kapital. Vi står faktisk ved det forliket, men jeg skjønner at Kristelig Folkeparti har forandret mening og nå er motstander av den midlertidige utbytteskatten de var tilhengere av for kort tid siden. Når det gjelder toppskatt, har vi gjennomført en økning der fra 2001 til 2002 – fra noe over 280 000, der toppskatten startet før, til 320 000 kr, og Arbeiderpartiet foreslår å øke den ytterligere til 325 000 kr. Vi tok altså først initiativ til en ganske kraftig økning fra 280 000 til 320 000 kr, og deretter en ytterligere økning. Men det er riktig at vi ikke følger regjeringspartiene helt opp til tre hundre og noen og førti tusen, simpelthen fordi vi mener at det er andre ting som er viktigere. Vi foreslår større skattelettelser for de lavere inntektene enn regjeringspartiene, og vi har mer til uføre- og alderspensjonister. Og det mener vi er viktigere.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Arbeiderpartiet er veldig opptatt av å styrke kommunenes evne til å levere gode velferdstjenester til innbyggerne her i landet, det være seg eldreomsorg, skole eller andre viktige velferdstjenester som kommunene leverer. Da mener vi at det i hvert fall er to ting vi må gjøre. Det ene er at vi må organisere kommunene bedre, det er en hva jeg vil kalle systemkrise i Kommune-Norge, og vi må gjennomgå måten vi organiserer og finansierer kommunene på. Vi har også i vårt vedtak på landsmøtet gått inn for at man lokalt enten ser på mulighetene for et tettere samarbeid mellom kommuner eller foretar utredninger og vurderinger av gevinster ved kommunesammenslåinger. Vi mener at en bedre bruk av pengene i kommunene er viktig. Fornyelse av offentlig sektor gjelder også Kommune-Norge. Uten det vil det være umulig i lengden å sørge for at vi har et godt og velfungerende velferdssamfunn her i landet. Ja til fornyelse, og ja til en bedre organisering av kommunal sektor er en viktig del av Arbeiderpartiets budskap. Men den andre delen av Arbeiderpartiets budskap er at nettopp fordi vi sier ja til å bruke pengene bedre, så mener vi også at det er nødvendig å bruke mer penger. Der skiller vi oss fra Høyre, som åpenbart mener at den beste måten å få til fornyelse på, er å nærmest strupe kommunene og så gjennom drastiske nedskjæringer få fram en fornyelse. Vi tror ikke på det. Vi tror det er nødvendig å bruke mer penger. Der er det en grunnleggende og viktig forskjell. Vi mener at det er galt, slik Regjeringen nå legger opp til, at man i løpet av neste år skal gi nesten 12 milliarder kr i lavere skatt, mens det altså blir 2–3 milliarder kr ekstra til eldreomsorg og skole i kommunene. Det er å velge privat forbruk framfor fellesgoder, og det er i strid med det Arbeiderpartiet står for. Jeg merker meg bare at Senterpartiet har mer penger i opposisjon enn de hadde i posisjon, og det er greit å vite.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Som jeg sa i mitt innlegg, er det mange ting i det budsjettet som blir vedtatt i dag, som vi i Fremskrittspartiet ikke er fornøyd med – mange ting! Men det ville vært betydelig flere ting som hadde gått i definitivt gal retning hvis Arbeiderpartiet hadde fått klar bane rett inn i regjeringskontorene igjen. Jeg synes at det er litt bedrøvelig at Arbeiderpartiet tør ta den svært offensive linjen som de nå gjør, bare ett år etter at de selv satt i regjeringskontorene. Arbeiderpartiet har jo dominert regjeringskontorene i hele etterkrigstiden, og hva i all verden er det de siste årene Arbeiderpartiet har å skryte av, som er så fantastisk flott for norsk økonomi at vi skulle forte oss å få Arbeiderpartiet tilbake til regjeringsmakt? Jeg kan ikke se hva det skulle være. Med den skatteiver, med den glød man har for å sparke beina vekk under små og mellomstore bedrifter som er hele bærebjelken for norsk økonomi og for våre arbeidsplasser, ville det vært langt mer uansvarlig. Jeg er enig med Hill-Marta Solberg i at det finnes ingen subsidiær virkelighet. Vi er svært klar over konsekvensene av de vedtak som blir fattet i dag, men vi er også svært klar over hva som ville blitt konsekvensene dersom helt andre ting hadde blitt vedtatt. Derfor blir dette et valg mellom pest og kolera. Det er ikke et valg mellom det perfekte og det dårlige, men vi har forsøkt gjennom de forhandlinger vi har vært gjennom, å rette opp i hvert fall en del av de usosiale kuttene som lå i Regjeringens opprinnelige budsjettforslag. Jeg registrerer at mye av det Fremskrittspartiet har fått til, er Arbeiderpartiet enig i. De burde derfor være glad for at noen har tatt ansvar i stedet for å løpe fra det.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg har lyttet, jeg har lyttet godt, og jeg har også fått med meg at virkeligheten har forandret seg siden Regjeringen snekret sammen det budsjettet som er grunnlaget for denne debatten. Det tror jeg ikke Jan Tore Sanner har fått med seg, når han fortsetter å behandle virkeligheten som om ingen ting har forandret seg. Vi har bare de siste ukene sett dramatiske endringer. Vi ser stadig flere oppsigelser, stadig mer usikkerhet, stadig mer utrygghet og stadig flere bedrifter som flagger ut. Da hjelper det ikke i fine festtaler å snakke om å trygge arbeidsplassene. Da må man gjøre noe for å gjøre det. Jeg tror dessverre at vi i løpet av svært kort tid, bare vi kommer over på nyåret, er nødt til å foreta en del endringer, slik at vi kan virkelig trygge de arbeidsplassene vi har. Nå har vi altså gjennom svært mange år hørt de samme besvergelsene om behovet for et stramt budsjett for at vi skal få renten ned. Men hva er det som har blitt konsekvensen? Vi har hatt relativt stramme budsjetter. Til tross for det har det jo ikke vært noen spesielt kraftig nedgang i norsk rentenivå. Da burde også regjeringspartiene ta dette innover seg og kanskje vurdere om den oppskriften man har fulgt år etter år, er den eneste riktige, når vi altså står i den situasjonen at stadig flere blir arbeidsledige og renten fortsatt er høy.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg må først få lov å kommentere det første Øystein Djupedal tok opp, nemlig dette med norsk pengepolitikk og inflasjonsmål. Man må ikke forsøke å fremstille det som noe særnorsk fenomen. Dette er et regime for pengepolitikken som de aller, aller fleste land i den vestlige verden har. Det er nødvendig, fordi det bidrar til å stabilisere prisstigningen, som har betydelig større konsekvenser for norsk økonomi enn hvis den hadde løpt løpsk. Det er ikke slik at vi med et annet pengepolitisk regime automatisk ville fått kronekursen og renten ned. Tvert imot er det en rekke andre faktorer som i særlig grad påvirker hvordan kronekursen utvikler seg, og det vet representanten Djupedal svært godt. Derfor burde også han bidra til at det nå ble skapt ro omkring det pengepolitiske regimet vi har, og så får vi som sitter i denne salen, påvirke det vi har mulighet for å påvirke, nemlig innretningen på finanspolitikken. Og er det iallfall én ting som er helt sikkert, er det at det kanskje viktigste bidraget til at det nå blir en budsjettenighet i høst, er at man holder SV langt unna regjeringskontorene. Det er jo ikke slik at Fremskrittspartiet er bundet til Regjeringen. Fremskrittspartiet har valgt å gi et justert opplegg sin subsidiære støtte, men vi er langt fra bundet, og det kommer helt sikkert til å synliggjøre seg i tiden som kommer. Når det gjelder Fremskrittspartiets mulige mål om regjeringsdeltakelse, er det basert på at vi ved gjentatte anledninger har gitt uttrykk for at vi er villig til å ta ansvar. Vi har definert våre potensielle samarbeidspartnere. Men det er opp til velgerne å avgjøre hvordan de ønsker Stortinget sammensatt, slik at det er mulig å få til en stabil flertallsregjering i Norge etter neste valg.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
«Småskalaforsøk» anmodet representanten Sørfonn om. Ja, på seg selv kjenner man andre. Det er jo akkurat slik man lett kan beskrive Regjeringens politikk om dagen: småskalaforsøk, en politikk som egentlig ikke forandrer seg stort i forhold til politikken til dem man skulle ta over etter. Og det er jo egentlig det mest urovekkende. Den nye regjeringen, med den nye kursen, ja, hvor er den? Hvor er den nye kursen? Fremskrittspartiet har begynt å etterlyse den. Vi har etterlyst den mange ganger, og snart må vel også tiden være kommet for at Regjeringen skal begynne å vise Sem-erklæringens løfter i praksis. Så til utfordringen om at man skal tenke seg grundig om før man foreslår å bruke noe mer av vårt overskudd i Norge fremfor å spare det i utlandet. Ja, det er forskjell på å bruke og forbruke. Og det vi foreslår i vårt alternative budsjett, har i all hovedsak to formål. Det ene er å redusere skattene og avgiftene, fordi vi vet at det virker positivt inn på norsk økonomi. Vi vet at det betyr økt produktivitet hos bedriftene. Vi vet at det betyr at flere mennesker kan klare å leve bedre av egen inntekt. Vi foreslo å redusere elavgiften med 5 øre, i en tid da strømprisene skyter i været. Hvorfor i all verden er Kristelig Folkeparti uenig i det? Så dette er definitivt gjennomtenkt. Og i motsetning til Kristelig Folkeparti tør vi å stå oppreist også på de sakene hvor vi kutter. Det er altså ikke slik som enkelte ynder å hevde, at Fremskrittspartiet alltid snur kappen etter vinden og har alt til alle gode formål. Vi kutter jo over statsbudsjettets utgiftsside langt mer enn det Regjeringen har vært i stand til, og det har også fått som konsekvens at vi nå har endt opp med å saldere budsjettenheten med det finansministeren tidligere har kalt harrypenger.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Som jeg sa i mitt innlegg, er det mange forhold ved dette budsjettet som vi fortsatt ikke er fornøyd med, men vi har klart å snu flere av de usosiale kuttene Regjeringen la opp til. Noen gjenstår – dessverre. Men jeg vil gjenta nok en gang at alternativet hadde vært verre. Så til helseforetakene. Det er gledelig at også Senterpartiet har oppdaget at det i løpet av 2002 har kommet et betydelig underskudd i helseforetakene som følge bl.a. av at helseforetakene har vært flinkere til å behandle pasienter. Da budsjettrammene ble lagt for 2002, anslo man en vekst i pasientbehandlingen i inneværende år på 1,5 pst. Og så viser det seg at flere av helseforetakene har klart å doble det, noe som har fått som konsekvens at pengesekken er tom, fordi vi ikke har et fullt utviklet stykkprisfinansieringssystem hvor sykehusene får betalt hver gang de behandler en pasient. Det må jo nå vise seg å være det viktigste incentivet vi kan gi helseforetakene, nemlig at de blir premiert når de er flinke og effektive og behandler flere pasienter. Men konsekvensen av det må vi jo ta allerede om svært kort tid, når Stortinget skal behandle nysalderingen av inneværende års budsjett. For dette er et forhold som har oppstått i inneværende år. Da er det også fullt mulig å bøte på det i inneværende år gjennom å bevilge nå de midler som skal til, slik at sykehusene får dekket underskuddene sine og kan gå inn i 2003-budsjettet med de friske midlene som ligger der. Så min utfordring går rett tilbake til Morten Lund. Vil han være med på å støtte et slikt forslag fra Fremskrittspartiet, som vil bli fremlagt i forbindelse med nysalderingen for 2002-budsjettet?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Hill-Marta Solberg sa nettopp nå at Jan Tore Sanner måtte tåle at det ble satt søkelys på virkningen av hans politikk. Ja, da håper jeg også at Hill-Marta Solberg tåler at det blir satt søkelys på virkningen av Arbeiderpartiets politikk. Derfor skal jeg stille et helt konkret spørsmål, og håper at det også blir like konkret besvart. I Arbeiderpartiets budsjettforslag for neste år foreslår Arbeiderpartiet skatteøkninger for 250 000 helt vanlige lønnsmottakere i Norge, altså for 250 000 mennesker. Hva er det ved en slik skatteøkning som er sosial politikk? Hva er det ved en slik politikk som vil bidra til å trygge arbeidsplassene, eller bidra til at flere mennesker kan klare å leve av egen inntekt? Det vil jeg veldig gjerne ha svar på. Jeg vil ha svar på det og ikke svar på alle andre ting som Arbeiderpartiet kunne tenke seg å foreslå i budsjettet hvis de bare hadde hatt noen innflytelse over det i det hele tatt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Det var hyggelig! Finansministeren og Regjeringen har gjennom hele budsjetthøsten vært svært opptatt av å gjenta behovet for et stramt budsjett. Det har virket som det har vært det overordnet viktige for Regjeringen. I budsjettforhandlingene viste regjeringspartiene en komplett mangel på evne til reell inndekning – krone for krone, som finansministeren selv ved gjentatte anledninger har vært svært opptatt av. Realiteten har derfor blitt kreativ bokføring, for å si det på pent norsk. Derfor har jeg lyst til å friske opp hukommelsen til finansministeren noe. Under debatten i Stortinget forut for vedtaket av budsjettet for 1999 sa Inge Lønning, Høyre-representanten: «Jeg er takknemlig for at statsråden tok seg i sin forsnakkelse og ikke regnet med Høyre i oppsamlingsheatet som ble anklaget for å bruke «harry-penger»» I Høyres egne budsjettmerknader i budsjettinnstillingen for 1998 skrives følgende: «Disse medlemmer konstaterer at kuttforslagene som tilsynelatende dekker inn denne delen av budsjettforståelsen ikke fullt ut innebærer reelle, aktivitetsreduserende tiltak. Tar en hensyn til enkelte slike «luftkutt» innebærer den budsjettforståelse som er oppnådd en svekkelse av stramheten.» Videre har de skrevet i sine merknader for budsjettinnstillingen for 2001: «Ved siden av dette kommer budsjettriks.» Og i Dagsavisen, i 1998, refereres nåværende finansminister, daværende finanspolitisk talsmann for Høyre, Per-Kristian Foss: «Det betyr at kuttene ikke er reelle, sa Foss. Andre betegnelser for harry-penger er «papirkutt» eller «luftkutt».» Eksempel på et slikt harrypengekutt er at «salg av aksjer dekker inn utgifter i salgsåret, men året etter er man like langt, det trikses med andre ord med budsjettposter slik at det ser bra ut på papiret og gir inntrykk av en voldsom innstrammingsiver». Hvordan henger dette på greip med den argumentasjonen Regjeringen nå fører?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
President! Til en åpenbar misforståelse!
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Jeg skal gjøre et forsøk, president! Det er ikke slik at Fremskrittspartiet ønsker å stemme mot de kuttene. Poenget har hele tiden vært debatten om hvorvidt disse pengene kan kalles harrypenger eller ikke. Vårt poeng er at det hadde vært mer renhårig av Regjeringen å erkjenne at denne talltriksingen i realiteten betyr at man bruker mer av oljepengene. For det er de facto virkeligheten.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Vi har nå nettopp fått en presentasjon av det som kan kalles en subsidiær økonomisk politikk. Men jeg tror at i tråd med det som representanten Jensen nylig sa, må også Fremskrittspartiet innrette seg etter følgende: Det finnes ingen subsidiære virkeligheter. Det finnes bare én virkelighet. Den virkeligheten blir påvirket av det som blir vedtatt i kveld i denne salen, der regjeringspartiene og Fremskrittspartiet stemmer sammen for statsbudsjettet. Den virkeligheten innebærer bl.a. at en rekke usosiale kutt blir gjennomført. Jeg minner om at da statsbudsjettet ble lagt fram, var representanten Carl I. Hagen, representanten Jensen og flere fra Fremskrittspartiet triste og lei seg. Ja, det var til å gråte over, så mangelfullt og galt var dette statsbudsjettet. Men nå i kveld vil de stemme for et budsjett som innebærer kutt i dagpenger for dem som er arbeidsledige, kutt for enslige forsørgere, kutt i gravferdshjelpen, og eldre og uføre får dyrere medisin. Når representanten Jensen snakker om tusener på tusener som får økte skatter, må jeg få lov å peke på det faktum at det budsjettet som vedtas i kveld, ved hjelp av Fremskrittspartiets stemmer, innebærer at 625 000 alders- og uførepensjonister nå får egenandel på blå resept-medisin. Det kan de takke Fremskrittspartiet og regjeringspartiene for, for det stemmer de for i budsjettet i kveld. Da er mitt spørsmål: Er representanten Jensen lei seg for det? Er det ikke lenger en provokasjon? Er det i kveld blitt akseptabelt?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Jeg kan forsikre representanten Sanner og alle andre om at det alternative budsjett som Arbeiderpartiet legger fram i finansinnstillingen, tåler dagens lys. Men også regjeringspartiene må tåle at det settes søkelys på virkningen av det budsjett de har lagt fram, og som de har funnet støtte for hos Fremskrittspartiet. Jeg registrerer at representanten Sanner misliker intenst å bli konfrontert med at han sammen med Fremskrittspartiet i kveld skal stemme for en rekke kutt i ordninger som er innrettet spesielt for folk som har det vanskelig. Det har tidligere i dag i denne debatten vært snakket om å tale med flere tunger – ja, det gjør i sannhet Regjeringen. De skryter på den ene side av en fattigdomspakke, en pakke som ikke i nærheten rekker opp i forhold til omfanget av de innstramminger de samme partiene står for når det gjelder de arbeidsledige – ikke minst de arbeidsledige. Det paradoksale er at man samtidig forteller at det blir flere arbeidsledige, legger det fram i nasjonalbudsjettet, men tillater seg å dra skruen skikkelig til – det skal bli tøffere å være arbeidsledig. Man tar fra eldre og uføre det fritaket som de var innvilget når det gjelder egenandel på blå resept. 625 000 eldre og uføre får slik sett dyrere medisin på blå resept. Man sparer seg heller ikke for – på tampen i avtalen med Fremskrittspartiet – å kutte i barnetilsynsordningen for enslige forsørgere. Da høres det merkelig ut i mine ører at man likevel kan stå fram og rose seg av en fattigdomspakke.