Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2007-03-06:
Rikshospitalet har et landsdekkende ansvar og utfører alle organtransplantasjoner i Norge. Det fins et godt samarbeid med våre nordiske naboland om utveksling av organer, men det er dessverre et faktum at Rikshospitalet på grunn av manglende kapasitet tidvis har måttet sende organer ut av landet og av samme grunn ved enkelte anledninger har avslått tilbud om organer fra våre naboland, og pasienter dør på venteliste i påvente av livgivende organ. I 2004 ble det nedsatt en arbeidsgruppe som skulle utrede forholdene med tanke på å bedre tilgangen på organer og eventuelt opprettelse av et nasjonalt register. Arbeidsgruppen gikk imot opprettelse av et organdonasjonsregister, da erfaring fra andre land viser at registre ikke bidrar til å øke tilgangen på organer. Det er dessuten kostbart å etablere og drive og vanskelig å avvikle. Stiftelsen Organdonasjon har siden 1997 sørget for å gi allmennheten god og nøktern informasjon om hva organdonasjon er, og donorkortet, som ble innført i 2002, har vist seg å være en god måte å promotere organdonasjon på i forhold til allmennheten. Fremskrittspartiet vil derfor i budsjettene sørge for årlige driftsbidrag som setter stiftelsen i stand til å videreføre sitt opplysningsarbeid. Arbeidsgruppens utredning gav imidlertid mange svar på hvordan forholdene ved sykehusene kan bedres, og undertegnede, Nesvik og Fredriksen har derfor med bakgrunn i denne utredningen fremmet forslag om tre konkrete tiltak, som har fått støtte både fra pasientorganisasjonene og de ansvarlige ved sykehusene. Organtransplantasjon er i dag den eneste behandlingen som kan gi langtidsoverlevelse ved terminal svikt i hjertets, lungenes og leverens funksjon. For pasienter med nyresvikt, som vi dessverre kan forvente øker i antall, er dialyse et alternativ som opprettholder livet, men livskvaliteten blir dårligere, og kostnadene for langvarig dialyse er mange ganger høyere enn ved transplantasjon. Jeg ser nå at antallet som venter på nyre, faktisk har økt med 30 pst. siste året. Samtidig har jeg registrert at antallet transplantasjoner gikk ned, selv om det også kan benyttes levende giver. Dette var ikke hva jeg ventet meg etter å ha fulgt problematikken og drøftingene på konferanser det siste året. Det er en vanskelig oppgave for helsepersonell å snakke med pårørende om donasjon, spesielt hvis den forulykkede selv ikke har tatt stilling til spørsmålet. Pårørende, som er preget av dyp sorg og fortvilelse, kan ha vanskelig for å akseptere at deres kjære virkelig er død, da de vanlige tegn på at døden har inntrådt, ikke er til stede. Dette stiller store krav til legens evne til kommunikasjon, empati og engasjement, og selv da vil resultatet i mange tilfeller bli et nei til donasjon. Det vil også være tilfeller hvor organene ikke er egnet, eller hvor man ikke finner en egnet mottaker på kort varsel. Det er ingen selvfølge at ethvert organ passer, og forutsetningen for en vellykket operasjon er at organet ikke frastøtes. Når en pasient dør under omstendigheter som muliggjør organdonasjon på et donorsykehus, plikter behandlende lege å ta opp spørsmålet om organdonasjon med de pårørende, og for å sikre at dette skjer, foreslår vi at sykehusene må pålegges å føre statistikker over alle dødsfall i intensivavdelinger, hvor det klart framgår om donasjon har vært vurdert. Den langt høyere donasjonsraten i Spania skyldes vesentlig at potensielle organgivere blir identifisert og fulgt opp medisinsk, og at de pårørende blir spurt. Det blir bekreftet av sykehusene at det ikke fungerer slik hos oss i dag. Ved positiv respons fra pårørende varsles Rikshospitalet. Rikshospitalets donorteam reiser umiddelbart til donorsykehuset, hvor de foretar uttak av organer, for så raskt å returnere til Rikshospitalet for å utføre transplantasjoner, opptil syv samtidig. Dette krever svært store ressurser, og virksomheten må ha døgnkontinuerlig beredskap året rundt. Det bør snarest etableres en DRG-kode, som blir utløst ved hver enkelt donasjon. Ved beregning av en slik kode må alle direkte og indirekte løpende kostnader regnes med. DRG-en må ikke settes for lavt. Det må også avsettes nødvendig tid til oppgavene, samt til egen kompetansehevning og opplæring både for donoransvarlig lege og dennes medarbeidere. Det må sikres at sykehusene til enhver tid har tilstrekkelig intensivkapasitet til også å utføre organdonasjonsoppgaver. Det vil være et paradoks hvis det iverksettes tiltak og benyttes midler for å øke antallet organer og Rikshospitalet ikke samtidig har kapasitet nok til å benytte de organene som stilles til rådighet. Vi håper derfor at vi nå får støtte til Fremskrittspartiets forslag, som herved blir tatt opp igjen. Det haster med å innføre de tiltak som har vist seg å gi god effekt i land som f.eks. Spania, og vår målsetting er å bli best på dette.