Inge Lønning (Høyre), 2007-12-03:
Riksrevisjonens gjennomgang av feltet er sterk lesning. Den etterlater et inntrykk av et område hvor det meste styres av tilfeldigheter, hvor det er mangelfull kunnskap om tilbudet både kvantitativt og særlig kvalitativt, og hvor man ikke er i nærheten av å kunne garantere noen likeverdig behandling for dem som har bruk for tjenestene. Det er meget få områder innenfor norsk helsevesen hvor tilstanden kan sammenliknes med dette, heldigvis. Derfor er det nærliggende å stille spørsmålet: Hvordan er det mulig at en sektor kan bli akterutseilt så dramatisk som denne sektoren har blitt, både kvantitativt og kvalitativt? Jeg tror forklaringen på det må søkes i det vi påpekte i den første prioriteringsutredningen i norsk helsepolitikk allerede i 1987, nemlig at alternativet til en bevisst og gjennomtenkt prioritering innenfor helsepolitikken er prioritering etter desibelmetoden. Det vil si at de områdene som har velorganiserte lobbygrupper, som er i stand til å tale sin sak gjennom mediene, får gjennomslag, mens de områdene som av ulike grunner ikke er i stand til å organisere seg som effektive lobbygrupper, ingenting får. Det er lett å se at barn og ungdom som har psykiske problemer, ikke er noen sterk potensiell organisatorisk størrelse, og kommer heller aldri til å bli det. Det er heller ikke grunn til å regne med at de nære pårørende vil ha det helt store potensialet som velorganisert lobbygruppe. Det legger et desto større ansvar på den politiske styring når det gjelder å sørge for at området blir prioritert på den måten det fortjener. Faglig sett ønsker vi å ha et helsevesen som er evidensbasert, dvs. basert på veldokumentert kunnskap. Når Riksrevisjonen dokumenterer at poliklinikker kan ha så ulike vurderinger av hva som er forsvarlig ventetid for behandling etter traumatiske opplevelser, at det spenner fra sju – til 180 dager, er det i hvert fall én ting som er sikkert, og det er at dette ikke er evidensbasert. Det er ikke basert på vitenskapelig dokumentert kunnskap i det hele tatt, og det er meget foruroligende. Det er også en gåte hvorledes man år etter år, for ikke å si tiår etter tiår, kan registrere at produktiviteten i form av pasientbehandling innenfor en sektor er dramatisk lav, uten at det ser ut til å være mulig å få gjort noe med det. Her vil jeg gjerne utfordre den ansvarlige statsråd. Vi har gjentatte ganger fra Høyres side reist spørsmålet i denne sal om å få en bedre oversikt over de totale fagressursene som er tilgjengelige når det gjelder å bedre behandlingstilbudet, uavhengig av om det dreier seg om offentlig organiserte leger eller private avtalespesialister, eller private sykehustilbud. Statsråden har lovet å fremskaffe en slik oversikt. Hittil har vi ikke sett noe til oversikten. Det er grunn til å regne med at det er betydelig tilgjengelig kapasitet dersom man er villig til å bruke den uavhengig av organisasjonsform. Til beste for pasientene burde det være mulig å oppnå enighet om at det ikke er hvorvidt en psykolog eller psykiater er offentlig ansatt eller driver privat, som skal være utslagsgivende for hvorvidt vedkommende er disponibel eller ikke, når det gjelder å dekke behovet. Det er skremmende at barn og ungdom i meget utsatte faser av livet ikke er sikret et bedre behandlingstilbud enn det de er i dag. Derfor håper jeg at statsråden vil kunne fortelle Stortinget hva hun akter å gjøre for å skape et bedre kunnskapsgrunnlag og et bedre faglig tilbud.