Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-11-29:
Jeg vil også få takke interpellanten for å ta opp et viktig tema til debatt. Det er alltid nødvendig og riktig å ha en evaluering når en militæraksjon har pågått over så lang tid. Jeg mener at den beslutningen som vi var med på høsten 2001, om å stemme for et norsk engasjement i Afghanistan, står seg godt, og at den var riktig. Jeg mener ikke minst den var riktig fordi Afghanistan ikke lenger er et fristed for internasjonal terrorisme. Jeg mener at man ikke hadde klart å oppnå dette på samme måte uten et klart militært virkemiddel, som vi valgte å være en del av. Den militære operasjonen ble aldri vurdert som enkel. Det hørte jeg ikke i debatten. Da vi gikk inn i Afghanistan, tror jeg ikke man så for seg alle de kompleksitetene og utfordringene man sto overfor, men som vi i dag, med den erfaringen vi nå har, vet om – men enkelt var det ikke. De humanitære utfordringene ble ikke glemt. Før vi kom til debatten 5. desember 2001, som det har vært referert til, ble det i Stortinget behandlet en sak – faktisk en av de første sakene som kom fra Bondevik-regjeringen etter valget i 2001 – om et humanitært bidrag for å avhjelpe den situasjonen i Afghanistan som vi visste kom til å bli vanskelig etter 11. september, uansett hva som hadde skjedd av internasjonal oppmerksomhet knyttet til Afghanistan. Dette var jo et oppløp til Bonn-konferansen. Stortinget var samlet sett fullt ut villig til å være med på det sporet, og det var stor oppmerksomhet også om det, ikke like mye om penger som om det militære, men det var bred oppmerksomhet. Hvis jeg skal snakke for egen del, så man ikke like klart hvor kompleks regionen var, og hvor vanskelig ikke minst Pakistan ville være i dette. Pakistans forhold til Afghanistan og til de vestlige og internasjonale styrkene har gått fra kanskje krevende og utfordrende til å bli svært vanskelig, for ikke å si nesten negativt. Pakistans nylige beslutning om å boikotte den kommende Bonn-konferansen er nok et signal på at man nå overhodet ikke er i takt, man snakker ikke sammen. Den realiteten har vel vært der over lang tid, men dette gjør at muligheten for en politisk løsning uteblir. Det så man nok ikke like klart høsten 2001. Når representanten Solhjell ønsker en doktrine, må jeg si at vi ønsker et forslag velkommen. Hvis representanten Solhjell og SV ønsker å legge frem et forslag til drøfting og debatt i Stortinget, skal vi ta det på det største alvor og vil behandle det med den respekt det fortjener. Det skulle bare mangle! Men nå vil jeg si, i likhet med utenriksministeren, at det er en veldig høy terskel, har jeg opplevd, hos alle politikere for å gå inn i militære operasjoner, si ja til å sende norske styrker ut i utenlandsoppdrag eller hvilke som helst skarpe oppdrag. Det er ikke noe man gjør med lett hjerte. De forhold som representanten Solhjell trekker opp, er i all hovedsak en del av en slik vurdering. Det kan fort bli en litt teoretisk debatt å sette opp et sett av faste kriterier, men, som sagt, vi ønsker dette velkommen. Det å ha en debatt, helst i Stortinget, når vi sender soldater ut i oppdrag, er en ønsket situasjon, og vi bidrar gjerne til det hvis det er av tidsmessige årsaker, eller det er andre forhold som tilsier at det er mulig. Ellers vil jeg si at Stortinget i løpet av disse ti årene vi har vært i Afghanistan, jevnlig har diskutert innretningen på vårt bidrag, både det humanitære, det bistandsmessige, det politiske og det militære. Det vil vi fortsette med. Så Stortinget har vært villig til å gjøre de nødvendige endringer, som vi har sett behov for, underveis.