Harald Victor Hove (Høyre), 1999-11-23:
Offentlighetsprinsippet bør ha en sterk posisjon i vårt samfunn. Åpenhet, som offentlighetsprinsippet i offentlighetsloven slår fast, og åpenhet i det politiske beslutningssystem og i de offentlige organ for øvrig er en viktig del av vårt demokratiske system. Det er viktig på grunn av deltakelse, innflytelse og kontroll med forvaltningen og med de politiske organ. Forslaget som ble satt fram av Lars Sponheim i forrige periode, er i høyeste grad et forslag han satte fram som partileder i Venstre. Det er derfor klart Venstres forslag og et viktig element i Venstres ærend for å styrke og utvikle demokratiet. Etter Venstres oppfatning er det viktig å grunnlovfeste prinsippet, fordi det fortjener plass i Grunnloven som en del av det fundamentale i vårt demokratiske styringssystem. I dette ligger at Venstre slutter opp om forslaget – både den enkelte representant, ut fra sin egen overbevisning, og Venstre som gruppe på Stortinget, for å henvise til noe av det representanten Hagen var inne på i avslutningen av sitt innlegg. Ved siden av at det å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet er riktig fordi det som en grunnleggende del av vårt demokratiske styringssystem fortjener grunnlovfesting, er det heller ikke tvil om at det vil ha betydning for den praktiske etterlevelsen av offentlighetsprinsippet ved utøvingen av offentlighetsloven i praksis. Med andre ord: Å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet vil være med på å understreke hovedregelen i offentlighetsloven om dokumentoffentlighet og styrke denne på bekostning av unntaksreglene som gir adgang til å unnta dokumenter fra offentlighet. Dette vil ha betydning i forhold til den mer rettslige forståelsen av offentlighetsloven, men det vil også ha verdi fordi det vil være med på å markere Stortingets holdning om at offentlighetsloven skal etterleves etter sin intensjon. Det er ikke tvil om at det at et prinsipp er grunnlovfestet, har betydning for hvordan de reglene som hører inn under samme området, blir forstått i praksis. Jeg må derfor si at jeg var veldig overrasket over representanten Husøys tilnærming til denne begrunnelsen i forslaget, slik det ble innlevert i 1996. Man kan i og for seg godt si at det bak denne tankegangen ligger et element som man kan kalle mistillit til dem som skal praktisere og etterleve loven. La nå det ligge, for det er i grunnen ikke det som er poenget. Det vil i ethvert system være spenninger mellom på den ene siden det å skulle etterleve offentlighet og på den andre siden det at man ser visse behov for unntak. I dette spenningsfeltet vil det utvilsomt ha stor verdi at prinsippet er grunnlovfestet. Jeg kan i hvert fall forsikre at når Venstre i dag går inn for grunnlovfesting og stemmer for det, er det ikke i mistillit til våre statsråder i Regjeringen – det er det så definitivt ikke! Vel tror vi at denne regjeringen kommer til å ha et langt liv, men den har tross alt ikke fått noe grunnlovfestet vern som gjør at vi kan være trygge på at det er denne regjeringen som kommer til å fortsette å praktisere offentlighetsloven i all framtid. Det er ikke, som representanten Kvassheim allerede har vært inne på, tvil om at denne regjeringen har sørget for at offentlighetsprinsippet etterleves og praktiseres på en langt bedre måte enn tidligere – la det være sagt. Hovedpoenget i problemstillingen knyttet til i hvilken grad en grunnlovfesting har betydning for praktiseringen av loven, er faktisk ikke et spørsmål om en god eller dårlig lov. Poenget er at dette uansett vil ha betydning, uavhengig av hvordan loven helt konkret måtte være utformet. Et spørsmål som jeg synes fortjener særlig oppmerksomhet i denne sammenheng, er spørsmålet om det som gjerne kalles utenriksoffentlighet; altså offentlighet for dokumenter som er knyttet til Norges forhold til fremmede stater og internasjonale organisasjoner. Det er ikke tvil om at det å grunnlovfeste offentlighetsprinsippet vil gi prinsippet økt tyngde og vil være et helt relevant argument i den grad Norge går noe lenger i offentlighet for dokumenter enn det andre land og organisasjoner uten videre måtte like. Da vil det å kunne argumentere med at offentlighetsprinsippet er en del av den norske konstitusjon – en del av den norske grunnlov – utvilsomt være et argument som vil ha vekt, og som vil bli forstått av andre land og organisasjoner. Når det gjelder å prøve å arbeide fram større offentlighet, også i spørsmål om utenrikspolitiske forhold – kanskje ikke minst der – vil det å ha en grunnlovfesting av prinsippet være viktig. Sverige har hatt offentlighetsprinsippet grunnlovfestet i svært lang tid, vel tilbake til slutten av 1700-tallet, da man der fikk en grunnlovfesting av prinsippet. Det viser for det første at det kan være både riktig og fornuftig å grunnlovfeste dette prinsippet – og det ville kanskje være i samsvar med grunnlovsfedrenes ånd, slik representanten Husøy ganske riktig viste til. Jeg tror heller ikke det kan være tvil om at det forhold at Sverige hadde et grunnlovfestet offentlighetsprinsipp, var av klar betydning for landet i forhandlingene om EU-medlemskap og i spørsmålet om Sveriges adgang til offentlighet omkring spørsmål knyttet opp mot EU. Jeg vil kanskje gå så langt som til å si at når det tross alt har vært en viss positiv utvikling knyttet til offentlighetsprinsippet innenfor EU, er det kanskje ikke minst et resultat av at man har fått inn ett medlemsland som har hatt dette prinsippet grunnlovfestet. Slik sett tror jeg at man kan si at en grunnlovfesting av prinsippet veldig klart har en betydning, ikke minst i forhold til fremmede stater. Ytringsfrihetskommisjonen har levert sin innstilling etter at dette forslaget ble satt fram – som naturlig er. Jeg må si at det er gledelig for Venstre å registrere den klare tilslutning som Ytringsfrihetskommisjonen gir til forslaget fra Venstre. For det er åpenbart det som er realiteten i Ytringsfrihetskommisjonens innstilling. Jeg oppfatter det slik at dette grunnlovsforslaget på mange måter allerede har hatt en klar, positiv betydning, og at det trolig har vært med og påvirket Ytringsfrihetskommisjonen. Og det er klart at den er med på å påvirke partiene på Stortinget deretter. Det er gledelig. Det er i og for seg forståelig å argumentere med at når den ligger til behandling, kunne man tatt selve grunnlovsendringen på et senere tidspunkt. Hadde det derfor vært en samlet komite som sa at dette går vi inn for, dette gir vi vår tilslutning til, men vi tar den tekniske siden i neste valgperiode, ja, så ville det ha vært en utgang på denne debatten som vi kunne enes om. Jeg opplever det som om Odd Holten på vegne av Kristelig Folkeparti nærmest gir sin tilslutning til dette, og at Inger Lise Husøy personlig gjør det, men at hun på det punktet ikke kan svare på vegne av Arbeiderpartiet. Det er for så vidt greit nok. Det kunne være interessant å utfordre de partiene som ennå ikke har hatt ordet, til å si hvordan de ønsker å forholde seg til det spørsmålet. Med andre ord: Har man tatt stilling og går inn for dette, men bare avventer grunnlovsendringen ut fra tekniske grunner, eller er man fortsatt i den situasjonen at man vurderer dette? Jeg vil til slutt få lov å gi honnør til Fremskrittspartiet, som har valgt å fremme forslaget fra komiteen, og for den positive holdningen til dette spørsmålet de på den måten har vist.