Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-05:
Tiden vi lever i, og årene vi skal inn i, preges av to store kriser. Det ene er pandemien og den økonomiske krisen som den har utløst. Det andre er klima- og miljøkrisen. Det betyr at det vi skal gjøre dette stortingsåret, det vi skal ta stilling til i valget neste år, er preget av et større alvor enn det jeg i hvert fall kan huske at norsk politikk har vært før, og at det er et stort behov for en politikk for håp og forandring. Skal vi klare å løse disse to krisene, må vi gjøre det vi har gjort i Norge mange ganger før, nemlig føre en politikk som er for de mange og ikke for de få, der det ikke er de snevre egeninteressene til dem med mest penger og mest makt fra før som får bestemme, men interessene til vanlige folk. Det er slik vi har gjort det ved avgjørende veivalg i dette landet. Slik fikk vi et arbeidsliv der folk ikke skulle stå med luen i hånden, men være beskyttet av et sterkt lovverk og sterke fagforeninger – et arbeidsliv for de mange og ikke for de få. Slik fikk vi et skattesystem der de med de bredeste skuldrene skulle bære de tyngste byrdene, og der en ikke bare skulle få ned forskjellene, men også finansiere en velferdsstat som skulle sørge for et sikkerhetsnett for oss alle sammen, men også en trampoline å ta sats på i livet for folk, slik at ikke bare de rikestes barn, men alles barn, skulle ha muligheten til å ta i bruk sine evner og leve ut sine drømmer – et skattesystem for de mange og ikke for de få. Slik fikk vi en næringspolitikk som sikret vannkraften og oljen for folket i stedet for å privatisere bort ressursene – en næringspolitikk for de mange og ikke for de få. Kort sagt har dette landet aldri blitt bygd med markedets usynlige hånd; det er bygd på sterke fellesskap og små forskjeller. Nå må vi gjøre det samme igjen. Men det er ikke slik denne regjeringen møter krisetiden. Tvert imot har vi sett en utilstrekkelighet i tiltakene mot arbeidsløshet, og vi har sett en mangel på sosiale krav. Hvor er kravene om at de som får statsstøtte, ikke samtidig skal kunne putte penger i skatteparadiser eller utbetale utbytte til eierne? Hvor er kravene om at de som mottar penger fra staten, ikke bør si opp folk eller gå over til løsarbeid? I stedet ser vi meningsløse skattekutt, enten det er kutt i formuesskatt eller kutt til oljeselskapene. Når det gjelder klimakrisen, har vi fått en skattepakke som kun garanterer for aksjonærene i oljeselskapene, ikke for arbeid og klimaomstilling. Regjeringen har fortsatt ikke en plan for den omstillingen vi skal igjennom, eller for hvordan vi skal nå klimamålene i 2030. Fortsatt er det ingen erkjennelse av at vi ikke kan lete etter mer olje når verden allerede har funnet mer fossil energi enn vi kan brenne, hvis vi skal unngå katastrofal global oppvarming. Det har kommet noen rapporter i det siste som det er nødvendig å bruke lite grann tid på. Den ene er den fra Statistisk sentralbyrå som viser oss sannheten om Forskjells-Norge – hvor stor ulikheten i makt og rikdom i dette landet faktisk er. Den viser at det SV har sagt i årevis om det dype samfunnsproblemet vi har med økende ulikhet, er sant. De 370 rikeste enkeltmenneskene i Norge legger beslag på 6 pst. av all inntekt, står det i den rapporten. Den rikeste promillen av landets befolkning betaler mellom 9 pst. og 17 pst. i skatt, mens vanlige arbeidsfolk betaler mye, mye mer. De rike drar ifra, og det er hovedgrunnen til at ulikheten i makt og rikdom øker i Norge. Det er et samfunnsproblem når makt og penger samles på færre hender enn før. Så har vi dagens rapport, bestilt av regjeringen, som viser at det ikke er lavere, men økt formuesskatt som kan gi flere arbeidsplasser – like etter at Høyre har vedtatt at det er et stort og viktig mål å fjerne hele formuesskatten. Dette viser jo at det største regjeringspartiet lar sin skattepolitikk styres av milliardærenes følelsesliv i stedet for det som er det ekte næringslivets faktiske interesser. Vi trenger ikke milliardærer, vi trenger milliarder til arbeid og velferd. Gjennom årene med blå regjering har vi sett en utvikling der mange vanlige arbeidsfolk opplever stagnasjon i sine inntekter, sett opp mot det som skjer på toppen av samfunnet. Mange av de dårligst betalte i Norge har ikke hatt reallønnsvekst på årevis. Pensjonistene ser nå nok et år med minus i kjøpekraften, noe som selvfølgelig rammer hardest de som er eldre og har lave pensjoner fra før. Regningen for skattekuttene i de blå årene er også i stor grad blitt sendt til mange av dem som har minst – uføre, aleneforeldre, folk på arbeidsavklaringspenger, brannskadde, amputerte, barn med briller – alle de ulike støtteordningene som denne regjeringen har kuttet i. I dag fremmer SV forslag om at Stortinget skal be regjeringen gjøre noe de aldri har gjort, nemlig undersøke konsekvensene for dem som er rammet av disse kuttene. Det er det minste vi kan be om. Jeg tror at den undersøkelsen – hvis Stortinget vedtar å gjennomføre den – vil vise at disse kuttene bør reverseres, ett for ett, krone for krone. SV foreslår også å erklære klimakrisen som en nasjonal nødsituasjon. Det vil være å understreke det alvoret vi må møte klimapolitikken med framover. En del representanter fra Stortinget har nylig vært på Svalbard. Jeg var der sammen med utenriks- og forsvarskomiteen. Temperaturøkningen i den delen av landet vårt har vært på 5,5 grader siden 1990. Der ser vi – tydeligere enn noe annet sted i vårt land – hva konsekvensene av klimakrisen er og vil bli: økosystemer i ubalanse, forutsetningene for lokalsamfunn blir drastisk endret. Likevel er klimapolitikken i dette landet fortsatt tilfeldig og halvhjertet. Nå trenger vi en plan for å nå klimamålene i 2030 og en plan for å gjøre oss mindre avhengige av oljen. Rundt om i landet venter bedrift etter bedrift på den planen og på tiltakene som skal gjøre at det er nullutslippsløsninger som lønner seg, på tiltakene som skal gjøre at de nye ideene får muligheten til å lykkes. Det vi står foran, er en renessanse for den aktive nærings- og industripolitikken, med staten og fellesskapet som motor og med markedsliberalismen på historiens skraphaug. Norge trenger en grønn ny deal, der vi skal kutte utslipp, bygge landet og dele goder og byrder – kutte, bygge og dele. Det er fellesskap og ikke marked og privatisering som nå er det moderne. Da burde vi denne høsten også få se et ordentlig løft for kommuneøkonomien. Vi burde få se en stopp i privatiseringspolitikken, enten den handler om de sugerørene som velferdsprofitører har fått ned i statskassen gjennom frislipp for kommersialisering innenfor barnevernet, eller den handler om den store muligheten til å ta ut profitt fra barnehager og eldreomsorg. Det burde innebære å stoppe privatiseringen av jernbanen og stoppe utviklingen der fiskeriressursene samles på færre hender enn før. Til slutt: En av debattene Stortinget må ta denne høsten, er hvordan vi skal håndtere den demokratiske forankringen og behovet for åpen debatt rundt nødvendige tiltak mot pandemien. Til nå har regjeringen hatt makt til ene og alene å vedta svært dramatiske inngrep i innbyggernes friheter og rettigheter – nedstenging av hele deler av samfunnet vårt. Det var nødvendig å gjøre det i vår, det hadde bred politisk støtte, men SV har sagt hele veien at vi har et lovverk som er tilpasset kortvarige, men ikke langvarige kriser. Derfor vil jeg utfordre Stortinget til en debatt om det forslaget SV har fremmet om å trekke tilbake regjeringens fullmakter, slik at nye koronatiltak må forankres i Stortinget på en helt annen måte. Vi lover tydelig opposisjon i høst. SV er det rød-grønne folkepartiet i norsk politikk. Vårt prosjekt er en rød-grønn regjering – en som jobber for de mange, ikke for de få. Med det tar jeg opp SVs forslag nr. 71–87.