Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Jeg registrerer at representanten Sahl har gjort det til en egen sport å forsvare Regjeringen mot den påvisning av realiteter som jeg har funnet behov for å gjøre i en del saker. Vi får sikkert atskillige muligheter til å komme tilbake til det i den resterende delen av perioden. Men så sier representanten Sahl at undertegnede ikke kommenterer realiteten i saken. Men det er jo nettopp det jeg gjør. Jeg har tatt utgangspunkt i de formuleringer som statsråden i en tidligere sak understreket at han sjekker veldig nøye før de går videre til Stortinget, og hvor statsråden – og Regjeringen – uttaler: «Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål.» Mer konkret enn å gå direkte inn i proposisjonen kan jeg dessverre ikke være. Da er ikke mitt poeng i denne saken først og fremst at Regjeringen har brutt løfter. Det har den gjort, og jeg har vist til at representanten Jorunn Ringstad nå selv på vegne av regjeringspartiene har erkjent at det har man gjort, riktignok ikke med den samme entusiasme som det representanten Sahl legger for dagen – representanten Ringstad beklager det i noe større grad enn det Sahl gjør, har jeg registrert – men mitt poeng er at statsråden skyver Stortinget foran seg. Statsråden dekker seg bak Stortinget, som også representanten Faldet var inne på i en tidligere replikk i dag. Og så sier statsråden at han forholder seg til det budsjettet han får fra Stortinget. Selvsagt! Det er elementær konstitusjonell rett. Men det er ikke det som er poenget. Det som er poenget, er jo: Når statsråden velger en formulering som «Det har ikke vært flertall i Stortinget for økt satsing til vegformål», så er det altså å si at Regjeringen hadde ønsket å få tilslutning i Stortinget til økte bevilgninger, men det har dessverre ikke vært mulig. Det er jo ikke det som er situasjonen. Regjeringen har jo fått mer i Stortinget til veiformål enn den har bedt om, på grunn av at Høyre og Fremskrittspartiet har presset opp bevilgningene – riktignok ikke så langt som Arbeiderpartiet gikk inn for til riksveiinvesteringer i fjor høst, men de har altså presset opp bevilgningene til veiformål samlet sett i forhold til det som Regjeringen foreslo. Så sitter Regjeringen og sier at det ikke har vært flertall for økt satsing. Mitt spørsmål er da: Når har Regjeringen foreslått økt satsing? Når har Regjeringen foreslått noen bevilgning til veiformål som de ikke har fått tilslutning til i Stortinget? Hvis Regjeringens representant kan påvise ett eneste eksempel, er det interessant. Da er mitt poeng: Hadde det ikke være mer redelig fra statsrådens side og skrevet at Regjeringen har ikke funnet rom til å foreslå mer til veiformål, eller det som hadde vært enda mer rimelig; at Regjeringen har ikke sett det mulig å holde sine veiløfter. Det er fullt mulig å formulere seg på en slik måte, og det hadde vært å ta ansvar for sine handlinger. Men det statsråden gjør, og som representanten Faldet viste til i andre saker også, er at han skyver Stortinget foran seg som om det er Stortinget som har problemer i forhold til disse bevilgningene. Hadde det ikke vært greit å ta ansvar for egne handlinger og ikke prøve å skyve ansvaret over på andre?