Torgeir Trældal (Fremskrittspartiet), 2012-04-12:
Først vil jeg gi en liten kommentar til representanten Haugen, som ble stilt spørsmål om tre konkrete tiltak som man har kommet med i meldingen. Han nevnte noen tiltak, men når man går til forslagsdelen, kan ikke jeg se disse tiltakene der. Så her er det mye prat og lite handling. Fremskrittspartiet ønsker den lenge varslede meldingen velkommen. Som et land med lange mat- og landbrukstradisjoner vil mat- og landbrukspolitikk være et tema av stor betydning for samfunnet vårt. Alle nordmenn har et forhold til maten på tallerkenen – det være seg laks fra Hitra, villsau fra Austevoll, melk fra Røros eller erter fra Ringerike. Samtidig har vi blitt mer og mer vant til nye smaker fra utlandet, og vårt forhold til mat og landbruk er i stadig endring. Samfunnsendringer krever en ny og bedre landbrukspolitikk. Jeg vil understreke landbrukets sterke tilknytning til tradisjonelle borgerlige verdier, som respekten for privat eiendomsrett, frihet til å drive næringsvirksomhet og vern om kultur og natur. Den frie og selvstendige bonden har vært med på å legge grunnlaget for den nasjonen vi i dag kjenner som Norge. Fremskrittspartiet viser til den sterke stillingen norske bønder tradisjonelt har hatt i det norske samfunnet. Bondestanden gjorde flere opprør under dansketiden da kongen i København skrev ut flere skatter og avgifter. Den selvstendige norske bonden har ønsket minst mulig inngripen og mest mulig frihet. Dette er verdier som bare er forenlig med et borgerlig samfunnssyn. Fremskrittspartiet vil på bakgrunn av dette historiske bakteppet understreke at landbruksmeldingen Velkommen til bords omhandler et saksområde med lange og stolte tradisjoner. Derfor er det viktig at meldingens ambisjoner og målsettinger er forankret i en forståelse av bøndenes viktige stilling i det norske samfunnet. Det blir derfor viktig å ta i bruk nye virkemidler for å sikre at de nye bøndene som ønsker å komme inn i yrket, skal oppleve en lettere hverdag og få lyst til å satse videre. Til grunn for utviklingen av vår politikk for norske bønder ligger noen grunnleggende verdier i det norske samfunnet, som personlig frihet og livskvalitet at det skal lønne seg å jobbe og investere i norsk landbruk at politiske virkemidler skal være målrettede og realistiske Det er enkeltmenneskers innsats i hverdagen som har formet det norske samfunnet til ett av verdens beste land å bo i. Derfor er enkeltbøndenes muligheter til å få utvikle sin gård og drift avgjørende. Fremskrittspartiet ønsker en ja-kultur hos myndighetene. En vesentlig livskvalitet i bondeyrket er nettopp friheten i egen hverdag, en frihet som må utvides ved å gjenreise eiendomsretten og det kommunale selvstyret. Jeg mener utfordringene innen norsk landbruk er store – ikke minst tærer det på mange bønder at forskjellen mellom det virkelige liv og den virkelighet som beskrives av offentlige myndigheter, er ganske stor. Nytenkning og nye løsninger er – og må være – nødvendig. Støtteordningene må utvikles slik at effektiv drift gir lønnsomhet. Det skal lønne seg å drive jordbruk, også når det skjer i kombinasjon med andre yrker – slik hverdagen er for flertallet av norske bønder. Det må bli slutt på at regelverket har store begrensninger. De som ønsker å være bonde på heltid og vokse, må få flere muligheter og færre reguleringer. Regjeringen har sagt at hvert nedlagte bruk er et personlig nederlag. Men antallet norske bønder synker, og det er nå færre enn 50 000 registrerte jordbruksforetak. Bondefamiliens inntekt er nå bygget opp slik at bare 40 pst. av inntektene kommer fra konvensjonelt jordbruk, ifølge tall fra NILF. Det vil være helt avgjørende at den offisielle virkelighetsbeskrivelsen av norsk jordbruk faktisk stemmer med realitetene. Med bind for øynene er det vanskelig å utforme en god politikk, og jeg vil derfor understreke at landbrukspolitikken skal være realistisk i forhold til utøverne. Regjeringen Stoltenberg har nå sittet med makten i snart åtte år, og jeg synes det da er underlig at regjeringen ofte kritiserer andre partiers landbrukspolitikk, men ikke leverer på egne løfter om landbruk i hele landet. Jeg refererer til spørsmålet til representanten Haugen i stad. Riksrevisjonen har konkludert med at det er en økende konsentrasjon av jordbruksbedrifter i Rogaland, på Østlandet og i Nord-Trøndelag, og at enkelte produksjonsformer ikke er tilstrekkelig attraktive til at rekrutteringen sikres i et langsiktig perspektiv. Det blir da spesielt viktig at landbrukspolitikken og landbruksbyråkratene fester blikket på bonden som står i yrket, og ikke ser seg blind på om en eiendom er registrert som en landbrukseiendom i offentlige registre eller ikke. Vi kan gå inn og se litt på odelsloven. Jeg vil ta et eksempel – som har vært oppe i det siste – på hvordan odelsloven kan slå ut: På en gård i Ringerike kommune ble odel formelt overdratt fra en person til en annen. Forut for dette hadde det pågått en prosess mellom selger og kjøper i flere år. Forut for salget ble det i september foretatt en odelsfraskrivelse på selgers datter av Ringerike overformynderi. To uker etter overdragelsen kommer det en ny henvendelse via megler om at selger ønsker å avvikle salget og ikke vil selge. Dette skjer etter at de nye eierne har åpnet og begynt å pusse opp. Etter en stund får de altså beskjed om at selger vil ha odelen tilbake, og man bruker retten til å få eiendommen tilbake. Dette viser at det er en uforutsigbar politikk, som er mer opptatt av odelsloven enn at man skal drive med lønnsom og produktiv matproduksjon. Det er ikke rart at det legges ned tre gårdsbruk hver dag, som utgjør 21 i uken. Faktisk er søndagene også i bruk når det gjelder nedlegging av landbruket i Norge i dag. Matproduksjon fra land og sjø, som ledd i en bærekraftig produksjons- og verdikjede, er sentral for vår selvforsyning og matsikkerhet. Det er i en melding om matpolitikk viktig å understreke at vår selvforsyning av sjømat er et vesentlig element i diskusjonen om størrelsen på den nasjonale selvforsyningssikkerheten. Bare eksporten av oppdrettsfisk og hvitfisk utgjør 38 millioner måltider daglig. Det er et gjensidig avhengighetsforhold mellom råvareproduksjonen i landbruket for mat og foredlingsindustrien, og norsk matindustri må derfor ha gode rammebetingelser, ikke minst i forhold til internasjonal konkurranse. Det er viktig å være klar over at landbruksnæringens ønsker om stadig høyere tollbeskyttelse av egen virksomhet er tveegget. På den ene siden beskytter det selvsagt mot import og vil bli benyttet til økning av prisene ut til norske forbrukere, men på den annen side øker også råvareprisforskjellen mellom Norge og verden rundt oss, slik at importen av bearbeidede råvarer og ferdigvarer til lav toll vil fortsette å øke, samtidig som grensehandelen vil øke når tollbeskyttelsen tas ut i økte forbrukerpriser. Dette kan på sikt bidra til en større import og grensehandel, en lavere produksjon basert på norske ressurser og en svekket næringsmiddelindustri – altså en utvikling stikk i strid med regjeringens målsettinger i meldingen. Jeg mener at dette skaper en politisk risiko for matvareindustrien, gjennom både prisnedskrivningsordningen gjennom RÅK-systemet og prisutjevningsordningen for melk. I tillegg gir bruk av økt tollbeskyttelse over tid en krevende utfordring i forhold til framtidige tilpasninger av handelsavtaler i EØS/WTO-området samt at det bidrar til utvikling av ikke-konkurransedyktig produksjon i Norge. Vi vil derfor oppfordre til varsomhet med å utnytte det såkalte handlingsrommet i importvernet. Jeg registrerer at mat- og drikkeindustrien opplever en stadig tøffere konkurranse fra store internasjonale mat- og drikkeprodusenter. Fremskrittspartiet mener at i tilknytning til målet om matsikkerhet står produksjon av nok mat sentralt, og vi er samtidig opptatt av at kostnadene til matkjedene ikke drives urimelig mye i været sammenlignet med våre naboland gjennom en «maks-norskhetstenkning» i alle ledd. Det må ikke være slik at man er så opptatt av den nasjonale kornproduksjonen at man tar i bruk så sterke virkemidler for å øke den at det gode blir det bestes fiende. Nytte og kostnad med økt kornproduksjon må balanseres med en hensiktsmessig satsing på grovfôrkrevende produksjoner også i de beste jordbruksområdene. Det er viktig av agronomiske forhold, av miljømessige utfordringer og behovet for den goodwillen som skapes for norsk landbruks- og matindustri. Det viktigste er at produksjonen av råvarer til norske matvarer starter så tidlig som praktisk mulig i produksjonskjeden, og innenfor økonomiske rammer som bidrar til at prisgapet mot våre naboland ikke øker. Jeg registrerer også at regjeringen har utredet et styrkeforhold i verdikjeden for mat uten å ha tatt med jordbrukssektorens rolle og påvirkning i en verdikjede så avhengig av offentlig budsjettstøtte. Jeg har også registrert at en høynivågruppe i EU behandlet akkurat den samme problematikken mellom leverandører og sisteleddsomsetningen, og at man der kom fram til at den beste og ønskede løsningen ville være at partene selv kom fram til omforente tiltak uten at politikere skal lovregulere forretningsforholdene mellom grupper av næringsdrivende innenfor bestemte bransjer, som vi har i Norge. Det er en klok tilnærming som først burde vært foreslått prøvet også av den rød-grønne regjeringen framfor å lovregulere avtaler mellom næringsdrivende. Vi registrerer den store faglige uenigheten i kjølvannet av Matkjedeutvalgets rapport. For eksempel har Konkurransetilsynet framført kritikk i sin høringsuttalelse til Matkjedeutvalgets rapport av 30. november 2011. Konkurransetilsynet mente at det særnorske avgifts- og kostnadsnivået samt importvern for landbruksprodukter var de vesentlige forklaringer på situasjonen i matvarebransjen. Importvernet fungerer som en beskyttelse mot konkurranse fra utlandet for deler av matindustrien, og det gir høy markedskonsentrasjon i en rekke leverandørmarkeder. Dette er sannsynlige årsaker til et høyt prisnivå og et begrenset utvalg i butikkene. Konkurransetilsynet har funnet at marginene til de norske dagligvarekjedene er lavere enn både i Sverige og i Storbritannia. Dette gjelder når man sammenlikner både gjennomsnittsmarginen for bransjen og marginen til de største kjedene i hvert av landene. Fremskrittspartiet er av den oppfatning at prisnivået på mat i Norge ikke kun skyldes høyere fortjeneste hos norske dagligvarekjeder. Meldingen gir ikke et helhetlig bilde av verdikjeden i norsk matbransje. Om det eventuelt skal gjennomføres en ny utredning, er det derfor nødvendig at den tar hensyn til absolutt alle ledd i verdikjeden, og at den har en samfunnsøkonomisk innfallsvinkel til problemstillingen. Fremskrittspartiet er ikke opptatt av hvem som eier foredlingsforetakene, så lenge det finner sted god og virksom konkurranse som gir forbrukerne de beste produktene og et godt utvalg til konkurransedyktige priser. Hvis produsenten finner det rasjonelt og lønnsomt å eie produksjonsforetakene sammen, er dette positivt. Vi trenger en viss regulering i markedsbalansen i både kjøtt- og melkesektoren, men vil vise til at markedsreguleringen, slik den er organisert i dag, er konkurransevridende for aktørene i foredlingssektoren ved at den er tillagt samvirket. Jeg registrerer også at i enkelte jordbrukssektorer har svært mange aktører valgt å stå utenfor samvirket, men at de selvsagt er like fullverdige bønder som de som er i samvirket, og at også deres behov skal ivaretas på en like god måte som de øvrige også når det gjelder markedsreguleringen. Dagens ordning gir enkeltaktører et annet innsyn i markedet enn andre ved å opptre både som kommersiell aktør og regulator. Det betyr bl.a. at styret i de store samvirkeforetakene, som også er forretningsmessig ansvarlig for resultatene, har et unikt innsyn i markedsbalansen og samtidig har myndighet til tidsmessig og strategisk å velge reguleringsstrategi. Dette er det eneste stedet i Europa det fungerer på den måten. Det er viktig å understreke at markedsregulering er et samfunnsoppdrag, hvor utvelgelsen til å utføre oppdraget må baseres mer på et kostnadseffektivt og konkurransenøytralt standpunkt, enn på hvem som er eierne av selskapet som utfører oppdraget. Dagens ordninger gir et unikt konkurranseforhold mellom markedsaktørene og dermed også en betydelig fare for konkurransevridning, noe som til slutt vil gå ut over pris og tilbud til forbrukerne. Jeg vil understreke at en ikke ønsker at det som i dag er en privat ordning, skal avløses av en offentlig ordning, men at en ønsker at private monopolers eksklusive innsyn i markedet skal opphøre. Bøndene betaler i dag for dette via omsetningsavgiften. Det vil være naturlig at den fjernes, og at ordningen finansieres på en annen måte. Det er viktig at markedsreguleringen gjennomføres av en uavhengig regulator, og vi mener at det i første omgang bør nedsettes et uavhengig utvalg som kan gjennomgå de forskjellige ordningene, deres finansiering og funksjoner og fremme forslag til en regulatorordning, hvor markedets aktører gjerne kan delta, men hvor alle får den samme markedsinformasjon til samme tid. Dette er forslag som Fremskrittspartiet har lagt fram, og som vi håper å få støtte for når de kommer til behandling i komiteen. Fremskrittspartiet mener at målet om 15 pst. bruk av norske arealer og 15 pst. av omsetningen totalt i økologisk produksjon om åtte år ikke lar seg forene med målet om en bærekraftig matproduksjon i jordbruket. Dette er et godt eksempel på urealistiske målsettinger uten konkrete virkemidler. Man bør også være klar over at økologisk produksjon legger beslag på mer areal – det har vært hevdet 20–25 pst. mer areal enn ved konvensjonell produksjon. Status for økologisk produksjon er nå 5 pst. areal og 1 pst. omsetning, noe som klart viser at målene er urealistiske og i klar konflikt med målene i denne meldingen om økt selvforsyning og økt samlet produksjon. Jeg har tillit til konvensjonell matproduksjon. Økologisk landbruk er et nisjeprodukt som selvfølgelig skal være tilgjengelig for de forbrukerne som ønsker det, men ressursbruken av både arealer og økonomiske tilskudd må ses i et totalt landbruksmessig perspektiv. Det er urovekkende at regjeringen arbeider med å bruke offentlige innkjøp som et virkemiddel for å oppnå målene om økologisk produksjon ved at det stilles krav til offentlige anbudsinnbydelser. Jeg vil sterkt advare mot en slik praksis, som vil sende et signal til befolkningen om at vanlig norsk landbruksproduksjon nærmest mangler myndighetenes godkjenning som sunn og sikker mat. Fremskrittspartiet registrerer at problematikken rundt spredningsareal ved husdyrhold er en utfordring, spesielt i pressområder hvor det er for lite landbruksareal. Det er en kjensgjerning at enkelte land i EU har kommet lenger i å iverksette tiltak for å forbedre miljøet. Vi mener at satsing på bioenergi må prioriteres, og at dette skal finansieres gjennom ENOVA SF. Det er også et problem innen landbruket at det er utbredt med foretak/samdrifter, spesielt innen melkeproduksjon som drives på felles kvote. Imidlertid har dagens ordning en begrensning hvor det kun er fem deltakere som kan delta i samme samdrift. Det er på tide at det bør gjøres mer attraktivt med ulike driftsløsninger innen landbruket, herunder bl.a. aksjeselskap, samvirke eller samdrifter. Man bør i denne sammenheng snarest oppheve begrensningen i antall deltakere i samdrifter. Mattilsynet har ansvaret for tilsyn med dyrevelferd for både produksjonsdyr og familie- og sportsdyr. Ansvaret omfatter også både fisk og landdyr. Dyrevelferd har viktige etiske aspekt. Samtidig er dyrevelferd et viktig element for produktiviteten i næringene. Fremskrittspartiet legger til grunn at Mattilsynet har en aktiv oppfølging av dyrevelferd i samsvar med lov om dyrevelferd av 2009. Mattilsynet legger vekt på å videreutvikle samarbeidet med andre offentlige aktører, og det legges vekt på den plikt alle har til å melde fra om mishandling og alvorlig vanstell av dyr. Vi krever og forventer at Mattilsynet intensiverer sitt arbeid med næringsvirksomhet innen husdyrhold og i større grad enn i dag foretar uanmeldte tilsyn. Vi har i den siste tiden hatt en del uheldige episoder, bl.a. i Troms, som ser ut til ikke å være over og ser ut til å eskalere, uten at vi kan se at Mattilsynets ordning har fungert. Dette viser at det kanskje er på tide å gå inn og se om det kan være andre måter å drifte dyrevelferd på i dette landet, kanskje på lik linje med andre europeiske land. Fremskrittspartiet ser også positivt på arbeidet som frivillige organisasjoner gjør i forbindelse med dyrevelferd, som f.eks. Dyrevernalliansen og SPCA. Ifølge Statistisk sentralbyrå har Norge en handelslekkasje til Sverige som bare i 2011 utgjorde 11,5 mrd. kr, hvorav om lag halvparten kan relateres til kjøp av næringsmidler. Dette utgjør et tap på nærmere 10 000 arbeidsplasser innen norsk næringsmiddelindustri, vare- og detaljhandel. I Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett for 2012 fremmet vi en egen grensehandelspakke for å redusere handelslekkasjen og gjøre det mer attraktivt å etterspørre varer og tjenester i Norge. Dessverre ble den nedstemt. Det er bare å beklage når man ser at grensehandelen nå er kraftig økende. Vi ser at det er slått rekorder på rekorder på rekorder i all grensehandel over hele landet i påsken. Nordmenn har invadert Sverige. Dette er et stort problem for norsk industri. Vi registrerer også bl.a. at vi nå har en landbruksminister som har sett at det er billigere å reise til Sverige for å handle og få billigere mat og billigere andre ting. Vi ser også at han har følge med melkebønder, som også har gitt opp det norske landbruket. Her er det viktig ikke å stelle seg på den måten at vi reiser over grensen, men heller påser at vi klarer å være konkurransedyktige og gjøre det slik at vi nordmenn handler den maten man har i Norge, og beholder arbeidsplassene innenfor Norges grenser. Fremskrittspartiet er også kritisk til at regjeringen Stoltenberg II i den framlagte landbruks- og matmeldingen ikke avklarte pelsdyrnæringens framtid i Norge. Dette er med på å skape usikkerhet i næringen, med den konsekvens at bl.a. finansinstitusjoner er tilbakeholdne med å gi lån til oppgraderinger og nyinvesteringer i næringen. Vi vil opprettholde pelsdyrnæringen som egen næring og forventer at regjeringen i løpet av 2012 legger fram en egen melding som avklarer pelsdyrnæringens framtidige rammevilkår. Jeg registrerer også at pelsdyrnæringen de senere år har gjort et betydelig arbeid med egenkontroll og tiltak i forbindelse med dyrevelferd, som synes å ha gitt gode resultater for næringen. Da synes jeg vi burde få en melding i denne perioden. Jeg har stilt statsråd Brekk det spørsmålet fra denne talerstolen opptil flere ganger om han kan garantere at meldingen om pelsdyrnæringen vil komme i denne perioden, men det gjør den ikke. Dette er igjen et bevis på at Senterpartiet ikke har noen innflytelse i landbrukspolitikken i Stortinget. Vi ser bare ved å lese Nationen de siste dagene at man her har et opprør. Vi ser også at det ligger et forslag på bordet fra en av Senterpartiets representanter som går på tvers av det regjeringen gjør. Her er den indre spliden nok større enn det vanlige folk på utsiden ser. Så skal det bli spennende å se når det skal opp til avstemning – om det kommer. Jeg vil med dette sette fram Fremskrittspartiets forslag, både de vi har sammen med andre, og de vi har alene.