Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2007-02-15:
Kampen om medias og dermed også politikernes oppmerksomhet blir sjelden vunnet av Afrika. Så har også vært tilfellet i denne debatten. Det synes alltid å være en del av verden hvor behovet for hjelp er litt større, eller hvor konfliktnivået er litt høyere. Jeg har tenkt å bruke mitt innlegg til snakke om noen av de demokratiske utviklingstrekk som preger kontinentet. Afrika er heldigvis langt mer enn humanitære katastrofer. Landet, eller kontinentet, er i utvikling også demokratisk. Den 24. februar – om mindre enn to uker – skal Zimbabwe feire sin despots fødselsdag. 83-åringe president Robert Mugabe står sammen med sine håndlangere ansvarlig for et land i fritt fall. Landet har verdensrekord i inflasjon, rundt 90 pst. av arbeidsstyrken står utenfor den lovlige økonomien, aids tar livet av stadig flere, og landet er blant dem med høyest andel med hivsmittete. Over halvdelen av befolkningen er avhengig av internasjonal matvarehjelp. Det er i denne situasjonen kvalmende at presidenten vil bruke over 1 million dollar på å feire seg selv. Selv om dette er innsamlede penger, er det slående hvor mange andre bruksområder de heller burde hatt. Jeg ønsker også i denne debatten å utfordre utenriksministeren til å engasjere seg i Zimbabwe. Utenriksministeren og Norge må være en pådriver for demokratiske reformer – også i Zimbabwe. Befolkningen har lidd lenge nok. Nå trengs det handling! Vent og se-holdningen som har vært praktisert de siste ti årene, har vært feilslått. Democratic Alliance, Sør-Afrikas største opposisjonsparti, har lenge sterkt oppfordret også Norge til å slutte å lene seg på Sør-Afrika, til heller å presse Sør-Afrika til handling overfor sin nabo i nord. Nøkkelen til løsning ligger både internt i Zimbabwe og innenfor hele det afrikanske kontinentet, med Sør-Afrika som nøkkelspiller. Desmond Tutu uttrykte nylig bekymring for Sør-Afrikas demokratiske utvikling. Spesielt siktet han til landets stemmegivning i FNs sikkerhetsråd, der landet stemte mot en resolusjon som fordømte menneskerettighetsbrudd i Myanmar. Sør-Afrika stod sammen med Kina og Russland. Videre gir det grunn til bekymring at Sør-Afrika ser ut til å motsette seg enkelte deler av Den afrikanske unions såkalte «Peer Review». Land som Ghana, Rwanda, Kenya og nå Mauritius har blitt gransket. Dette er et verktøy som kan brukes for å få økt kunnskap, for så å få økt økonomisk og demokratisk utvikling. Det er synd at ANC ikke ser at de har en egeninteresse av åpenhet og kunnskap om landets politikk. I Klassekampen 3. februar i år skriver statsråd Erik Solheim: «Bistand er politikk». Jeg er helt enig i det. Jeg er overbevist om at det ligger mye politikk i det faktum at dagens regjering heller vil gi mer i bistand enn å åpne opp våre markeder til nye land og nye produkter, slik Høyre foreslo i statsbudsjettet for 2007. Men la det ligge. La oss heller konsentrere oss om det faktum at vi har en utviklingsminister som ønsker å premiere enkelte land, og da ut fra det han kaller demokratiske kriterier. Jeg sikter nå spesielt til Latin-Amerika, som er tatt opp til å være et av de kontinenter som bør premieres. Spørsmål da er: Skjer den premieringen med bakgrunn i Latin-Amerikas enkeltstater som går til venstre – til SVs tradisjonelle samarbeidspartnere, som Hugo Chávez i Venezuela? Hvorfor ser man ikke en tilsvarende opptrapping av bistanden – eller i hvert fall en opptrapping av retorikken – i forhold til noen av Afrikas demokratiske fyrtårn? Da tenker jeg spesielt på Ghana og på Senegal. Ghana har gjenvalgt sin demokratisk valgte regjering – faktisk unikt for et afrikansk land. Det bør ikke gå upåaktet hen. Det bør også få med seg norske bistandskroner. Det å være med på å bygge opp og styrke demokratiske institusjoner også i Senegal vil være et viktig signal å sende – betydelig viktigere enn signalet om at land som går til venstre, fortjener økt bistand. Det gjør de ikke – land som velger demokrati, fortjener økt bistand.