Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2006-05-23:
I tiden 5.–15. mai, altså rett før 17. mai, var den årlige IPU-vårkonferansen i Nairobi i Kenya, og jeg hadde det privilegium å være en av deltakerne i den norske delegasjonen. Jeg har lyst til å begynne med det, fordi jeg synes de temaene og de problemstillingene som var oppe på denne konferansen, på mange måter gav et tverrsnitt av utviklingspolitikkens problemstillinger slik vi møter dem. Hovedtemaet i hoveddebatten var demokrati, MR, korrupsjon, og det i et land som Kenya, som vi har fulgt ganske nøye de siste årene, fra en oppgang og positiv stemning for to år siden, til i dag hvor man kan si det er en spiral nedover med økende korrupsjon og stagnasjon i utviklingen av de styrende organene. Det ble fra vår side lagt vekt på å understreke at det er en del kjerneelementer i demokratiutviklingen som har å gjøre med respekt for menneskerettigheter og rettsstat, representativt styre og antikorrupsjonsarbeid, og som må gå igjen i alle land som gir seg inn på demokratisering. Dessuten må en ha respekt for lokale varianter av institusjonsbygging. Jeg synes dette gir et godt innfall til å si at vi fra vår side er veldig opptatt av FNs antikorrupsjonskonvensjon som er til behandling i Stortinget i disse dager – et godt bidrag til å komme noe videre med det arbeidet. I IPU har vi tre faste komiteer som har temabehandling med resolusjonsavgivelse i løpet av uken. Den første behandlet vold mot kvinner. Den andre behandlet miljøforpliktelser også i utviklingssammenheng. Og det gir meg et innfall til å si at jeg er veldig fornøyd med at en er kommet så pass langt med handlingsplanen for miljø, som var omtalt i bistandsmeldingen i fjor. Vi ser frem til en planlagt evaluering av effektene av planen når den settes ut i livet. Den tredje komiteen behandlet håndvåpen, og da særlig ut fra et lokalt sikkerhetsaspekt. Det er ingen tvil om at f.eks. i Nord-Kenya er håndvåpen nå så utbredt at folk føler usikkerhet i dagliglivet og faktisk flytter derfra. Dette har også å gjøre med stabilitet og samfunnsutvikling og er absolutt et relevant tema som grunnlag for utvikling. IPU har hvert år et hastetema som blir vedtatt under møtet, hvor de arabiske landene i år forsøkte å få inn Muhammed-tegningene, men det endte opp med en hasteresolusjon om tørke og hunger på Afrikas Horn, og jeg har i et replikkordskifte allerede kommentert sammenhengen mellom kortsiktig nødhjelp og langsiktige tiltak. Jeg hadde også anledning til å delta i en mindre delegasjon i regi av UNICEF til helseinstitusjoner i det tørkerammede området mot Somalias grense. Turen viste til overmål hvor sårbare barn er når de er både inntørket og utsatt for hunger, for å bli gjenstand for all verdens infeksjoner og sykdommer. Under konferansen var det også et panel om aids/hiv, særlig rettet mot barn, unge og gravide. Det er et tankekors at gravide kvinner i Vesten får full behandling mot viruset, og det fører til at under 1 pst. av barna er hiv-smittet når de blir født. I Afrika går det derimot på endosebehandling, og da er 35–50 pst. av barna smittet når de blir født. Det gir selvfølgelig den type kommentarer som en hørte under panelet også, og som jeg godt kan forstå: Er det slik at et nyfødt liv er mindre verdt i Afrika? Det er i kjølvannet av hiv-infeksjonen land i Afrika hvor faktisk 30 pst. av befolkningen er foreldreløse barn. En får ingen løsning på barns problemer uten bedre vilkår for kvinner også generelt, og vi kjenner stikkordene: likeverd, likestilling, arbeid mot vold, arverett, eiendomsrett og sosiale rettigheter. Høyre ønsker velkommen denne muligheten til å drøfte norsk utviklingspolitikk som det er lagt opp til gjennom statsrådens fyldige og gode redegjørelse, med mange nye innspill. Under landsmøtet vårt gikk vi inn for å opprettholde det høye nivået på norsk bistand. Høyre mener at bistand må være en internasjonal forlengelse av vår hjemlige politikk og en manifestasjon av våre viktigste verdier: mulighet for alle – også utviklingslandene; en ny sjanse til å lykkes – også for verdens fattige. Samtidig som vi ønsker å hjelpe de arbeidsledige inn i arbeidslivet her hjemme, ønsker vi å integrere utviklingslandene bedre i global handel og dermed hjelpe dem til å klare seg selv. Og på samme måte som i norsk politikk skal bistanden svare til nøyaktig de samme kriteriene for ansvarlighet, etterrettelighet og måloppnåelse som vår hjemlige politikk. Det er nettopp disse kriteriene vi skal måle Regjeringens utviklingspolitikk etter. Og på samme måte som i vår skolepolitikk, hvor evaluering av elevene er helt essensielt for å se om de får utbytte av undervisningen, må vi evaluere bistanden og regjeringene i mottakerlandene og oss selv som givere. Hovedinntrykket av statsrådens redegjørelse er litt delt. Jeg savner egentlig det overordnede fattigdomsfokuset og også relateringen til tusenårsmålene, men jeg ser at bistandsmeldingen som det var bred konsensus om i fjor, ligger i bunnen. Men jeg må for en gangs skyld si meg enig med samarbeidsorganisasjonen RORG, som i sin nyhetsmelding den 18. mai skriver: «Tross valgløfter om en ny kurs, bar redegjørelsen mer preg av stø kurs, selv om Solheim også har tatt noen nye grep og varslet en rekke nye initiativer.» Og de viser til fellesmerknadene fra dagens tre regjeringspartier i innstillingen til bistandsmeldingen som ble behandlet i fjor, hvor de mente at «det ikke hersker full konsensus om fattigdomsanalysen», og at det mangler «en analyse av de nye sikkerhetspolitiske utfordringene som i stigende grad er relevante for utviklingsbistand og fattigdomsbekjempelse og en analyse av de strukturelle underliggende årsakene til fattigdom. I lys av disse utfordringene burde også FNs rolle ha vært drøftet nærmere». Noen slik ny kurs er det ikke lett å lese ut av statsrådens redegjørelse. Jeg rekker ikke å gå inn på de enkelte undertemaene, som er mange og interessante, men la meg si at vi ser frem til behandlingen av utvalgsinnstillingen om de frivillige organisasjonene. Det minner meg på at vi etter jul hadde et spørsmål i spørretimen vedrørende rapporteringen fra Røde Kors om tsunamikatastrofen og den manglende offentlighet omkring rapporteringen. Nå ser jeg at Røde Kors i slutten av mars har kommet med en rapportering om temaet, og det kunne vært interessant å vite om statsråden nå anser seg fornøyd med den rapporteringen som foreligger. På bakgrunn av statsrådens positive betraktninger om betydningen av frihandel må jeg også si at vi nå forventer at Regjeringen inviterer flere u-land inn i ordningen med tollfri eksport til Norge. Så må jeg gjenta, som vi har gjort flere ganger før fra denne talerstolen, at solidaritetsavgiften for flytrafikk er vi prinsipielt imot. Vi synes i første omgang det er påtrengende å se til at medlemslandene i FN oppfyller sine forpliktelser om 0,7 pst. av BNI som bidrag til organisasjonen, koblet sammen med en bedre evaluering av effekten, som også representanten Høglund var inne på. Nettopp evaluering har vært et kjernepunkt for undertegnede de siste fire årene. Jeg er glad for at statsråden legger så stor vekt på det. Jeg tror det trengs både metodeutvikling, det trengs en mer planmessig gjennomføring, prospektivt, når man går inn i nye prosjekter, og det kreves bedre resultatmåldefinering, slik at en kan måle evalueringen bedre i forhold til hva man ønsket. Det kreves også bedre transparens, det å konfrontere de som ikke lever opp til forventningene, med konsekvensene. Dette fordi vi står til ansvar overfor skattebetalerne, men også fordi vi i aller høyeste grad står til ansvar overfor de trengende mottakerne som skulle hatt glede av de midlene som går i andres lommer. Jeg er blitt mer bekymret jo lenger jeg har jobbet med denne materien. Jeg har holdt på i fem år med dette nå. Jeg møter av og til noen holdninger, bl.a. i Kenya nå for to uker siden, der en kan få inntrykk av at det faktum at det går mange liv tapt i sult, sykdom, aids, krig og konflikt, skulle bety at samfunnet verdsetter det enkelte liv lavere enn vi f.eks. gjør i våre samfunn i Vesten. Vi må aldri falle for fristelsen til å gå i en slik mental dødsfelle. Jeg så eksempler i Nordøst-Kenya på hvor høyt en skatter det enkelte nyfødte liv, midt oppe i en katastrofe, der innbyggere og barn dør i hopetall. Det gav en refleksjon over faren ved å ta vår egen velferd og overflod for gitt, og den enda større faren for å ta for gitt at andre faktisk har det verre enn oss. Men det aller verste er om vi gradvis glir inn i en forestilling om at vi er mer verdt enn dem, som enkeltmennesker. En slik holdningsutglidning vil være et havari. Jeg er glad for at jeg i Stortinget stort sett har møtt andre holdninger.