Jan Petersen (Høyre), 2004-11-30:
Når jeg nå ser meg rundt i salen, tror jeg at vi i hvert fall kan konstatere at dette ikke har vært noe stormløp på Regjeringen. Jeg tror vi kan konstatere at den linjen Regjeringen har lagt opp til, på mange måter ikke har fått noe svar i form av noe alternativ til denne linjen. Jeg la vekt på i min redegjørelse for Stortinget at hovedspørsmålet nå er: Bidrar vi, eller bidrar vi ikke i den politiske prosessen som Sikkerhetsrådet har trukket opp? Mitt klare svar på vegne av Regjeringen er at Norge bør bidra, og jeg gav et operativt svar. Jeg konstaterer at Arbeiderpartiet på mange måter gir det samme svaret på dette hovedspørsmålet. Det er en gradsforskjell med hensyn til hvor mye man skal bidra med, og hvor, men ingen har vel greid å trekke noe prinsipielt skille mot å bidra i Irak og å bidra på Jåtta. Det er jeg også enig i. Jeg tror ikke det er mulig å trekke et slikt prinsipielt skille. Men da er vi over i et mer praktisk spørsmål, nemlig: Hvor mye har man ressurser til, og hvordan ønsker man rent praktisk å følge opp? Dermed konstaterer jeg at selve hovedspørsmålene har Stortinget, med ganske bredt flertall, svart positivt på. Jeg skal heller ikke kommentere SVs innlegg i særlig grad, selv om det er der den alternative tenkningen på mange måter ligger. Når jeg ikke gjør det, er det fordi SV denne gangen har rendyrket sin rolle som kommentator, hvis politikk er å peke på en annen politisk linje, andre ting som skal gjøres, ha andre forslag. Så man må konstatere at SV ikke har hatt noen politikk på dette området. På tross av flere invitasjoner til å trekke opp hva denne politikken skulle bestå i, avstod jo SVs hovedtaler fra å gjøre det. Jeg skal derfor ikke si så mye mer om det, men bare si at jeg synes jo det er litt forbausende at SV på denne måten sklir unna selve det hovedspørsmålet som jeg reiste i min redegjørelse for Stortinget. Jeg må derfor konstatere at når Kristin Halvorsen i en rekke debatter har beskyldt meg for å være vag og uklar, må jeg bare si at jeg nå føler meg slått med solid margin på det området. SV har altså ikke noen politikk i forhold til hva vi gjør nå. Det var riktignok en referanse til den politiske prosessen. Jeg vil da minne om at sikkerhetsrådsresolusjon 1546 nettopp er en slik politisk prosess. Det er for så vidt ikke riktig, slik Thorbjørn Jagland sa, at okkupasjonsmakten fortsatt har okkupasjonsmaktsansvar i Irak. Det var et tidsskille som skjedde ved halvårsskiftet i år, men nå har altså Sikkerhetsrådet trukket opp en politisk prosess, som forhåpentligvis føres videre ved det valget som skal holdes i Irak i slutten av januar, der sikkerhetsstyrken kommer inn. Det er jo nettopp for å gjøre dette valget så utsagnskraftig som overhodet mulig at det bør være sikkerhet i Irak, slik at så mange som mulig får deltatt. Mitt spørsmål er i grunnen på mange måter: Støtter man eller støtter man ikke denne politiske prosessen? Jeg vil ikke si noe negativt om man mener at det bør legges opp til en annen politisk prosess, men poenget er at det er ingen som har vært i nærheten av å trekke opp en slik annen politisk prosess – heller ikke SV. Jeg må si at jeg i grunnen er forbauset over at SV til de grader rendyrker sin rolle som kommentator i norsk politikk, slik de har gjort det her. Det gjelder jo ikke bare i denne saken, men jeg tror vi ser det i ganske mange andre saker. Jeg tror det skal bli interessant å se hva det fører til til neste år. Men før de har noen meninger, skal jeg altså ikke kommentere dette videre. Når det så gjelder Israel–Palestina-konflikten, skal jeg ikke gå dypt inn i denne. Det var for så vidt bare et tillegg i min innledning, fordi jeg ble bedt om å snakke om Irak og bare om Irak. Jeg har bare lyst til å si én ting, og det er at jeg på mange måter er helt enig med Thorbjørn Jagland i at det vil være ytterst hjelpsomt og svært viktig for andre konflikter om man får løst denne konflikten. Jeg vil samtidig ikke gå så langt som til å si at alle konflikters løsning skjer ved at denne konflikten løses. Det har vært mulig å få fremgang på visse områder i Midtøsten uten at denne viktige konflikten er løst, det gjelder f.eks. Libyas masseødeleggelsesvåpen, eller de tegn til reformer som vi ser i Golf-statene. Men at det vil være ytterst hjelpsomt og viktig, tror jeg vi er enige om, og det er egentlig det som er selve hovedspørsmålet. Derfor er nå et hovedspørsmål å få beveget Israel–Palestina-konflikten fremover på en positiv måte. Muligheten er der, men jeg må samtidig si at jeg også ser store problemer med det, ikke minst fordi tilbaketrekkingsplanen for Gaza har mange fallgruver. Samtidig må vi erkjenne at et lederskap på palestinsk side må ha etablert sin autoritet ordentlig før man kan regne med at det vil være mulig å nå frem til løsninger. Så en avsluttende kommentar: Når det gjelder folkerettsspørsmålet, har vi vært igjennom det mange ganger i Stortinget. Jeg tror ikke jeg har noe mer å si om det enn det jeg har gjort tidligere. Jeg mener at den riktige formuleringen er den som statsministeren brukte, og som jeg også har brukt ved en rekke anledninger. Dette er et spørsmål hvor det rettslig kan begrunnes flere konklusjoner. Derfor tror jeg den formuleringen som Regjeringen hittil har lagt seg på, dekker dette best. Ellers må jeg kanskje si, når det gjelder norsk innenrikspolitikk, at jeg synes det for så vidt er interessant å registrere at SV ikke vil forfølge sitt nei til NATO-standpunkt. Det har jeg ingen innvendinger mot, og det tror jeg på mange måter er realitetene. Men det skal neimen ikke bli lett i en eventuell annen regjering enn den sittende å ha disse daglige geriljakampene fra SV gående. Det er ikke det som kommer til å befordre det vestlige samarbeidet.