Erna Solberg (Høyre), 2003-10-06:
Like etter at kommunevalget var avsluttet, ble det annonsert fra SVs leder Kristin Halvorsen at det kom til å bli en het høst på Stortinget. Jeg er ikke helt sikker på om trontaledebatten så langt i dag har gitt oss den samme følelsen av oppheting. Det kan vel være at ettertankens lys har kommet over denne forsamlingen og konstatert at det er den samme sammensetningen som man hadde etter valget i 2001, det er de samme politiske forholdene, det er det samme Stortinget som et skattetrett norsk folk valgte og satte sammen slik at det var mandat til en ny regjering med en annen politikk – en annen politikk som denne regjeringen følger og også kommer til å følge. Det er en politikk som dreier seg om å skape robusthet for norsk fremtid – en politikk som ikke dreier seg om å fordype seg i alle mulige problemer som skal løses nå, med mer oljepenger, men faktisk om at noe av det viktigste vi gjør, er å fornye vårt samfunn, slik at vi har grunnlag for velferden også i fremtiden. Det betyr at det fortsatt skal være satsing på en generell økonomisk politikk som gjør at vi får ned arbeidsledigheten, får et mer fremtidsrettet norsk næringsliv med mulighet og optimisme, som det vi nå ser antydningene til, men som det er fullt mulig å ødelegge gjennom enten å ha en for ekspansiv økonomisk politikk eller ved å sette i gang skatte- og avgiftsøkningsspiralen, som var svaret på alle utfordringer på 1990-tallet. Det er altså slik at det mandatet velgerne gav dette stortinget i 2001, faktisk står ved lag, og gjør det frem til 2005. Men det er vel da også en felles forpliktelse for alle som sitter i denne salen, å finne løsninger for folk – fra år 2001 til 2005 – og ikke bare bruke tiden til spill for å posisjonere seg frem til valget i 2005. Jeg tror at hvis vi ønsker å rette opp noe av inntrykket av norsk politikk overfor velgerne, er det kanskje viktig at vi også tar innover oss at vi alle har et mandat til å finne felles løsninger innenfor periodene mellom stortingsvalgene, og ikke bare posisjonere oss frem til det neste stortingsvalget. For Høyres vedkommende betyr det at vi pragmatisk kommer til å jobbe videre med en politikk for lavere skatter, en politikk for å få en bedre skole og ikke minst for å fornye grunnlaget for vårt velferdssamfunn. Det dreier som om å få en bedre fungerende offentlig sektor, både innenfor overføringsordninger og innenfor selve det offentlige byråkratiet. Det dreier seg om å gi større frihet for bedrifter til å etablere seg, og det dreier seg om å forstå at det ikke er særlig gunstig i et land som allerede har rekordhøye lønninger – og lønnskostnadsproblematikk – samtidig å legge opp til en skattepolitikk som gjør at kapital blir dyrere i forhold til andre land. Derfor har vi gjort noen valg i forhold til skattepolitikken ved å prioritere næringslivet. Jeg har fremdeles ikke hørt at det er mange som ønsker å reversere fjerningen av investeringsavgiften, eller at det er mange som ønsker å senke innslagspunktet for toppskatten, selv om de var imot å innføre den og å øke den. Jeg har lyst til å kommentere noen påstander som er fremsatt i denne debatten, knyttet til differensiert arbeidsgiveravgift. For det første synes jeg at en del av den kritikken som rettes – ikke minst fra Arbeiderpartiets side – står i et grelt lys i forhold til hva de selv må vite er riktig. For det første er det et parti som har gått inn for en EØS-avtale. Går man inn for en avtale som EØS-avtalen, betyr det at vi går inn for å underlegge oss de rettsmekanismer som EØS-avtalen består av. Og disse rettsmekanismene gjorde at vi i 1999 tapte en rettssak. Det er slik at differensiert arbeidsgiveravgift er definert som statsstøtte. Etter den tiden har Sverige fått avslått sitt ønske om en tilsvarende ordning. Etter det har kommisjonen tatt opp overfor ESA et ønske med en klar presisering om at den fortolkningen som ESA gjorde, som gav Norge en mulighet til å fortsette i fire år med differensiert arbeidsgiveravgift, ikke var riktig, og at de måtte stramme det til. Og da er det ikke mulig å oppheve alt dette gjennom politiske vedtak. La meg si én ting om det politiske spørsmålet ved å bruke protokoll III. Det er ikke slik at det bare er en opphevelsesklausul for politikere som ønsker et annet resultat. Det skal altså usedvanlige omstendigheter til for å gjøre det. Vi har fått gjennomslag for en usedvanlig omstendighet som dreier seg om tiltakssonen, som altså ikke er tilfeldig. Men det dreier seg ikke om noe man bare kan trekke opp av hatten og si at dette skal andre kunne innrømme Norge, når det faktisk er EU-kommisjonen som har initiert innstramningen fra ESA.