Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2011-02-08:
Interpellasjonen ble rettet til justisministeren. Boplikt hører imidlertid under mitt arbeidsområde, og vi har derfor kommet fram til at jeg møter til denne debatten. For meg ser det ut som om interpellanten bygger sin henvendelse på en vurdering om at dagens regler om boplikt på landbrukseiendom først og fremst krenker menneskerettigheter – rettigheter som gir enhver rett til å bevege seg fritt og vern mot å bli fratatt eiendom. Jeg deler ikke interpellantens syn på dette. Ideen om individets frihet og klassiske rettigheter er nedfelt i FNs verdenserklæring, og de er selvsagt sentrale i en rettsstat som vår. Rettigheter knyttet til dette er bl.a. fastsatt i Grunnloven og i menneskerettighetsloven som ble vedtatt i 1999. Bestemmelsene som interpellanten nevner, er inntatt i protokoller tilknyttet menneskerettighetsloven, og dette gjør dem gjeldende i Norge. Ideene er også for øvrig godt forankret i det lovverket som er vedtatt her i Stortinget. Menneskerettighetene innebærer likevel ikke at alle kan følge sine egne lyster. Hensynet til andre mennesker og hensynet til fellesskapets beste gjør det nødvendig å sette grenser for friheten. Lovgivningen er bestandig et redskap for å sette tydelige grenser mellom de samfunnsinteressene som er aktuelle, og de privatinteressene som den enkelte måtte ha. Reglene viser alle og enhver at det dreier seg om frihet under ansvar. Det er statens oppgave å sørge for at den enkelte har det vernet og den tryggheten enhver har rett til innenfor rettsstatens rammer. Det er utallige eksempler på slike avveininger i lovgivningen. Jeg vil nevne noen få: Vi har røykeforbud, ikke av hensyn til den som røyker, men først og fremst av hensyn til omgivelsene. Vi har et reklameforbud mot tobakk og alkohol, og det er satt opp av hensyn til brukerne. For å sikre trygge arbeidsvilkår stilles det krav om tiltak av hensyn til arbeidsmiljøet. Til slutt: Bare de som har gyldig førerkort, får lov til å kjøre bil. Den som overtar en landbrukseiendom og er i nær slekt med selger, eller har odelsrett til eiendommen, er unntatt fra plikten til å søke konsesjon. Unntaket er betinget av at den nye eieren bosetter seg på eiendommen og bor der i fem år. Dette er boplikten. Formålet med reglene er å ivareta hensynet til bosetting, en helhetlig ressursforvaltning og hensynet til kulturlandskapet. Reglene om boplikt er på samme måte som eksemplene jeg har nevnt, begrunnet i viktige samfunnshensyn som altså veier tyngre enn den enkelte eiers rett til å gjøre som han eller hun selv lyster. Det følger av retten til å eie eiendom i menneskerettighetskonvensjonen, protokoll 1 artikkel 1, som Norge har sluttet seg til, at samfunnshensyn også etter menneskerettighetene kan begrunne inngrep i eiendomsretten. Jeg må få understreke at boplikten hindrer heller ikke eieren eller andre å bevege seg fritt i landet, slik denne rettigheten er beskrevet i menneskerettighetskonvensjonen, protokoll 4 artikkel 2 nr. 1. Bestemmelsen bygger på at bevegelsesfriheten kan begrenses gjennom lovgivning dersom dette tjener samfunnsinteresser. Jeg vil videre tilføye at boplikt, som også representanten nevnte, ikke er et særnorsk fenomen. Danmark og Østerrike er eksempler på land i Europa som har regler om boplikt ved kjøp av landbrukseiendom. Det er også verdt å merke seg at da den danske landbrukslovgivningen ble betydelig endret i 2010, valgte den borgerlige regjeringen å beholde reglene om boplikt for de ti første årene etter kjøpet. Den varige boplikten i Danmark ble imidlertid opphevet. Jeg er også oppmerksom på at Høyesterett tirsdag i neste uke vil behandle en sak om boplikt og menneskerettigheter. Saken gjelder et vedtak om å nekte konsesjon fordi boplikten var misligholdt i mange år og eiendommen var i bruk som feriested. Temaet i saken er ikke primært spørsmålet om det er adgang til å ha regler om boplikt, men hvorvidt menneskerettighetene gjør seg gjeldende på en slik måte i den konkrete saken, at Høyesterett finner grunnlag for å kjenne vedtaket ugyldig. Gjeldende regler om boplikt ble vedtatt av et bredt flertall i Stortinget senest i juni 2009. I proposisjonen som lå til grunn for lovvedtaket, ble forholdet til menneskerettighetene vurdert. Stortinget ble følgelig orientert om spørsmålet i forkant. Stortingets behandling viser at både flertallet og mindretallet mente at bosetting, helhetlig ressursforvaltning og kulturlandskap er viktige samfunnshensyn. Representantene var imidlertid til dels sterkt uenige om boplikt er egnet til å ivareta disse hensynene, og om hensynene var så viktige at de kan begrunne dagens regler. Denne politiske uenigheten eksisterer fortsatt, men uenigheten har ikke noe med menneskerettigheter å gjøre. For meg handler dette om å ivareta individets frihet under ansvar og å sikre viktige felleskapsinteresser. Samfunnshensyn er viktig når det skal tas stilling til hvordan eiendomsressursene i dette landet skal utnyttes. Dette er hensyn en ikke kan forvente at eierne tar selv. Eiendomslovgivningen, herunder boplikten, gjør det mulig å foreta avveininger der både eierens interesser og samfunnshensyn har en sentral plass. Jeg mener lovverket vi har i dag ivaretar denne balansegangen på en god måte. Reglene bygger ikke på lettvinte løsninger hvor hensynet til fellesskapet er fraværende. De kan imidlertid etter min mening, sammen med en bevisst bruk av reglene i kommunene og aktiv lokal bygdelivsmeglerinnsats, bidra til at tomme gårdsbruk igjen blir bebodd. Etter min mening er reglene således egnet til å ivareta de samfunnshensynene som begrunner boplikten. Cirka 80 pst. av bolighusene på norske gårdsbruk brukes i dag til bolig. Dette innebærer at ca. en femtedel av bolighusene på norske gårdsbruk ikke brukes til bolig. Noen står tomme, andre hus brukes som hytter eller fritidsboliger. Diskusjonen om hvordan de tomme gårdsbrukene i Norge bør tas i bruk, er en viktig debatt. Det handler imidlertid om mer enn grunneiers disposisjonsrett, nemlig om hvordan en skal opprettholde og skape levende bygder. Det har betydning for utviklingen både i byene og på landet, og arbeidet med å få dette til forutsetter kontinuerlig innsats fra ulike aktører. Undersøkelser viser at nær 400 000 personer kan tenke seg å kjøpe et småbruk. Mange vil kjøpe en gård for å bo der, mens andre vil bruke den som hytte eller fritidsbolig. Det politiske målet må være å legge til rette for at ressursene de tomme boligene representerer, blir utnyttet for å sikre bosetting i sårbare lokalsamfunn. For de ressurssterke landbrukseiendommene må det dessuten være bred aksept for at eieren må underlegges visse reguleringer og plikter. Slike eiendommer, som ofte har rett til offentlige overføringer, som er avhengig av drift, må forvaltes på en slik måte at det ytes noe tilbake til lokalsamfunnet i form av matproduksjon, i form av næringsutvikling, kulturlandskap, bosetting og levende bygder. For meg handler dette om flere ting: Hvis eieren selv ikke bruker gården til bolig eller næring, bør vi stimulere til å få gården eller boligen på salg. I tillegg må de som ønsker å bo i boligen, få reell mulighet til å kjøpe. De må ikke konkurrere på pris med eiere som vil bruke eiendommen til rene fritidsformål. Skal bosettingen sikres på sikt, må det dessuten finnes eller skapes arbeidsplasser for dem som skal bo i husene. Reglene om boplikt påvirker hvem som får overta landbrukseiendom, og dermed hvordan eiendommene vil bli brukt. Reglene har dermed en direkte betydning for å oppnå de målene jeg her har skissert. I tettstednære områder har hensynet til å opprettholde eller styrke bosettingen mindre vekt som begrunnelse for regler om boplikt på landbrukseiendommer fordi fraflyttingen ikke er et problem i slike områder. Hensyn knyttet til en helhetlig ressursforvaltning og til kulturlandskapet taler imidlertid for boplikt også i slike områder. Reglene er forholdsmessige. Eiere av landbrukseiendom forvalter viktige samfunnsverdier. Det står eierne fritt om de ønsker å bruke eiendommen som bolig eller til å selge den til andre som vil bruke den slik. Lovgivningen åpner dessuten for at det i en konsesjonsbehandling kan foretas en konkret avveining av en rekke forhold. Momenter som eiendommens størrelse, avkastningsevne, husforhold, tilknytning til eiendommen og søkers livssituasjon kan trekkes inn og begrunne et unntak fra boplikt i det konkrete tilfellet. Samlet sett mener jeg at lovene, med de endringer som ble vedtatt i 2009, gir et godt utgangspunkt for den politikken jeg har skissert i dag. Jeg oppfatter også at jeg har mange med meg i det.