Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Dei signala som kjem fram gjennom behandlinga av og debatten om langtidsprogrammet, er særs viktige. Det er bl.a. gjennom desse føringane me kan få fram korleis dei ulike partia ønskjer samfunnsutviklinga i komande stortingsperiode, og her bør det vera mogleg å lesa både likskap og forskjellar mellom dei enkelte parti og konstellasjonar. Ei grunnleggjande målsetjing i den økonomiske politikken er å leggja til rette for verdiskaping, for arbeid til alle og forsvarleg og langsiktig forvalting av naturressursar og miljø. Formuen vår frå petroleumsverksemd må forvaltast slik at me sikrar langsiktige og berekraftige løysingar på sentrale velferdsoppgåver, samstundes som me unngår å skapa press i økonomien. Det er difor med ei viss undring me registrerer at Regjeringa i løpet av svært kort tid har endra argumentasjonen på dette feltet. For få månader sidan vart det med styrke hevda at bruk av meir oljepengar ville svekkja grunnlaget for økonomien og medføra svekking av det generelle velferdstilbodet. No har det altså vorte ansvarleg å bruka mykje meir av oljeformuen. Petroleumsressursane må forvaltast slik at dei òg kjem dei neste generasjonane til gode. Difor meiner me i Kristeleg Folkeparti at bruken av petroleumsinntektene må sjåast i samanheng med konjunktursituasjonen til kvar tid. Me meiner òg at det er interessant å vurdera nærare bruken av desse inntektene opp mot ei eventuell fondering av delar av folketrygdforpliktingane våre. Eit viktig mål i den økonomiske politikken er at rammevilkåra for ulike sektorar vert stabile og føreseielege. Ei av utfordringane i framtida vert å investera staten sin finansformue i framtidig verdiskaping, utan å skapa uheldige verknader for norsk økonomi. Her kan eit verkemiddel vera å innføra langtidsbudsjettering. Så må eg få kommentera den merknaden som det er referert til så mange gonger i dag, og som er utlagd til det ugjenkjennelege. Eg synest det kan vera på sin plass å lesa merknaden i samanheng. Det står: «Komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Høyre, Venstre og representanten Steinar Bastesen mener også det er viktig å ha en balanse i forholdet mellom privat og offentlig sektor i norsk økonomi. Både for å sikre fortsatt rom for et konkurranseutsatt næringsliv, og for å gi tilstrekkelige incentiver til økt produktivitet og effektivisering i offentlig sektor, mener disse medlemmer det må være en målsetting at veksten i offentlig sektor over tid ikke skal være høyere enn veksten i verdiskapingen i Fastlands-Norge.» Eg har ein sterk mistanke om at realiteten i desse formuleringane er heilt i tråd med det som det tidlegare har vore brei politisk forståing for. Som kjent er den økonomiske politikken samansett av finanspolitikk, pengepolitikk og inntektspolitikk. I eit finstemt samspel skal desse delområda bl.a. sikra målet om stabile rammevilkår for næringslivet og ei sunn økonomisk utvikling. For Kristeleg Folkeparti er det viktig at ikkje finanspolitikken sin innverknad på denne heilskapen vert svekt. Skjer det, vil også den reelle politiske og med det den folkevalde styringa verta svekt. Finanspolitikken sitt primærområde er å stabilisera utviklinga i etterspørselen etter varer og tenester. Økonomisk vekst vil i seg sjølv skapa rom for ein realvekst i dei offentlege utgiftene. Veksten i offentlege utgifter, eller meir konkret den automatiske utgiftsveksten, aukar for kvart år. Dersom denne veksten held fram med same styrke òg i åra som kjem, vil det leggja beslag på store delar av det finanspolitiske handlingsrommet som vert skapt gjennom auka verdiskaping. Etter Kristeleg Folkeparti sitt syn er det å takla denne situasjonen ei av dei verkeleg store utfordringane i den nære framtida. Kristeleg Folkeparti er vidare oppteke av at det skal vera attraktivt å arbeida. Me er overtydde om at det via ulike positive verkemiddel må vera mogleg å stimulera til større grad av kombinasjon mellom arbeid og trygd og arbeid og pensjon, til deltidsarbeid, og at utdanning må leggjast til rette slik at fleire kan koma i arbeid. I Kristeleg Folkeparti har me merka oss at Regjeringa har endra retningslinjene for pengepolitikken, slik at den vert retta inn mot eit inflasjonsmål som over tid skal liggja nær 2,5 pst. Slik me vurderer det, vil ikkje dette i praksis føra til store endringar i pengepolitikken. Det må snarare kunna definerast som ei stadfesting av ein pengepolitikk som alt har vorte utøvd. Ei balansert økonomisk utvikling med låg pris- og kostnadsvekst er ein av føresetnadane for å oppnå stabilitet i valutakursane. Kristeleg Folkeparti meiner at me må vera varsame med å leggja for store bører på pengepolitikken, for det kan over tid føra til styrking av krona, noko som igjen vil svekkja den konkurranseutsette sektoren. For å ta vare på konkurranseevna bør pris- og kostnadsveksten ned mot same nivå som hos handelspartnarane våre. Dette er også nødvendig for å unngå ei særnorsk høg rente. Som kjent rammar renteauke svært usolidarisk, både for privatpersonar og for næringslivet. Kristeleg Folkeparti ønskjer å vidareføra det inntektspolitiske samarbeidet mellom staten og partane i arbeidslivet. Trass i ulike svake sider har dette samarbeidet dei seinare åra i sterk grad medverka til å stabilisera den innanlandske økonomiske utviklinga og til å styrkja norsk næringsliv si konkurransekraft. Det er likevel viktig å visa varsemd, slik at ikkje det inntektspolitiske samarbeidet får leggja for sterke føringar på handlefridomen til folkevalde organ. Men trass i inntektspolitisk samarbeid har skilnadene i inntekt mellom ulike grupper i samfunnet auka dei seinare åra. Difor må det vera eit mål at dette samarbeidet i komande langtidsprogramperiode kan føra til ei jamnare inntektsutvikling mellom ulike grupper. Gjennom skattepolitikken har Stortinget eit mektig verkemiddel for både å medverka til utjamning/fordeling og til å påverka næringslivet sine rammevilkår. Det er ingen tvil om at stabile og føreseielege skattereglar skaper tillit og tryggleik og vil på ein god måte medverka til kreativitet, vidareutvikling og nyskaping. Altså – stabilitet og «forutsigbarhet» blir viktige stikkord. Me ønskjer at skattesystemet heile tida skal fungera slik at det stimulerer til både utvikling og fornying av næringslivet. Tida har bore preg av raske omskifte. Dette stiller nye krav til skattelover og -reglar. Internetthandel og fri flyt av kapital er eksempel på at me ikkje kan tenkja isolert berre på innanlandske forhold, men at internasjonal konkurransedugleik også gjeld for det offentlege når me t.d. snakkar om skattelover og -reglar. Kristeleg Folkeparti har tidlegare teke initiativ for å fjerna formuesskatten på såkalla næringsaktiva, eller arbeidande kapital. Eg skal ikkje leggja skjul på at me var skuffa når dette ikkje lukkast å få til i statsbudsjettet for inneverande år, men me syntest at det forslaget som låg føre, var så dårleg at me ikkje kunne gå for det. Me har likevel ikkje lagt det til sides. Elles er me i Kristeleg Folkeparti svært opptekne av prinsippet om at grøne skattar etter kvart skal verta meir og meir implementerte i skatte- og avgiftssystemet vårt. I samband med budsjettforliket for inneverande år mellom sentrumspartia og Arbeidarpartiet vart det bestemt at det skal utarbeidast ein ny skattemodell som m.a. skal byggja på ei tilnærming av skatt på lønnsinntekt og skatt på kapital, ei meir rettferdig fordeling og på nøytralitet mellom ulike investerings-, finansierings- og verksemdsformer. Me såg tidleg at dersom denne nye modellen skulle innførast frå 1. januar 2002, ville det gje ei uforsvarleg kort behandlingstid, utan moglegheit for ei brei deltaking frå ulike aktørar. Tidleg i vår valde me difor å medverka sterkt til det som etter kvart fekk brei tilslutning i Stortinget, nemleg at me brukar eit år ekstra på å snekra saman denne nye modellen. På den måten vil me sikra at både næringsliv og fagmiljø får koma med gjennomarbeidde merknader og innspel, og at det elles vert nok tid til ei grundig politisk behandling som vonleg kan sikra ei brei politisk plattform for den nye skattemodellen. Me er glade for klåre tilbakemeldingar frå næringslivet om at dei har sett stor pris på at Stortinget valde å bruka litt lengre tid på dette arbeidet. Me trur at gode løysingar på mange store utfordringar ligg nett i dette at dei ulike aktørane kan medverka i eit samspel der alle får koma til orde, og der alle kan gje uttrykk for sine merknader og koma med ulike forslag til løysingar. Når så den endelege avgjerda skal takast, er det til sjuande og sist eit ansvar for Stortinget. Det er likevel viktig og verdifullt at alle har fått sagt sitt før prosessen er komen så langt. Eg er overtydd om at dette vil gje dei beste løysingane. Det er ingen som vil tapa på opne prosessar. Prosessen med langtidsprogrammet for 2002–2005 har fått fram mange både spennande moment og synsmåtar som er interessante. Det skal verta interessant å følgja med når dette skal omsetjast i praktisk politikk. Frå Kristeleg Folkeparti si side er me førebudde på å medverka til gode og konstruktive løysingar på dei mange utfordringane som Stortinget vil møta.