Ola Elvestuen (Venstre), 2022-01-11:
Jeg vil også takke interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål om konkurranseutsetting. Når det gjelder satsing på jernbanen, er det viktigste å ha vilje til satsing, og det har vi virkelig hatt de siste åtte årene. Det vil si at det som nå brukes på jernbane, er vel dobbelt så mye som det var i 2013. Det er 31 mrd. kr, hvis jeg ikke tar feil, i budsjettet for neste år, i tillegg til at vi har hatt en ganske formidabel passasjervekst. Det er opp fra 62 mill. kr til over 80 mill. kr. Antall kjørte tog er økt betydelig i løpet av disse årene. For Venstre er konkurranse også et virkemiddel for å få et bedre jernbanetilbud. Det man må ha oppmerksomhet rundt, må alltid være å få et bedre jernbanetilbud – men konkurranseutsetting er et virkemiddel. Det første eksempelet var Gjøvikbanen, som ble konkurranseutsatt i 2005. Den gangen var en motivasjon for å konkurranseutsette å redde Gjøvikbanen. Den gangen var utfordringen at det var planer om å nedlegge den nordlige delen, fra Roa til Gjøvik. Fra Venstres side regnet vi med at vi ville kunne redde banen i de ti årene gjennom å ha en konkurranseutsetting og et anbud som ville vare i ti år. Vi var ganske sikre på at i løpet av ti år ville også diskusjonen om Gjøvikbanen endre seg, som det også viste seg at den gjorde. I tillegg til å være en stor suksess gjennom at det var mange flere som bruker jernbanen, har man slik sett vært med på å utvikle den framover. Jeg mener også at når vi ser på den konkurranseutsettingen som nå er gjennomført, kan den gjennomføres bra, eller den kan gjennomføres mindre bra. Den modellen vi har valgt i Norge, er at det vi konkurranseutsetter, kun er det som handler om ansvaret for å kjøre tog. Hele skinnegangen er fortsatt statlig. Det er ikke noen konkurranse på den, i motsetning til det man startet med bl.a. i Storbritannia. Det er ikke noe konkurranse på materiellet, det er statlig eid. Det er virksomhetsoverdragelse når det gjelder de ansatte – de har muligheten til å gå over til dem som vinner anbudene. For meg er det vanskelig å forstå denne ideologiske motstanden mot konkurranseutsetting, for det jeg opplever, er at nærmest uansett skal vi ikke konkurranseutsette. Det er alltid at man har et utgangspunkt om at det er staten som er best, både til å eie, til å drive skinnegangen og til å kjøre. Det tror ikke jeg. Jeg tror vi hele tiden må se på hvordan vi skal lage insentiver for å få en bedre jernbane. Og med den modellen som vi har valgt i Norge, mener jeg at vi har fått det. Det viser seg også på de strekningene som vi nå har konkurranseutsatt, at det er blitt et bedre tilbud. Så må man heller gå inn og se på hvor problemene er. Det ble nevnt her at koordinering av lavprisbilletter kunne vært bedre. Ok, men da bør man heller gå inn og se på hvordan vi gjør det bedre, i stedet for å avslutte og gå imot konkurranseutsetting i seg selv. For det er ingen tvil om at tallene på hvor mye man kan spare, er tall og penger som ellers ville kunne blitt brukt på jernbane for å bedre tilbudet. Så er jeg glad for at statsråden trekker fram Sporveien i Oslo som et eksempel på dem som driver effektivt. Det var det jeg som byråd som satte i gang – Best 2015. De driver effektivt. Jeg var helt klart for at det var den modellen vi skulle ha, men jeg var også for at vi konkurranseutsatte og hadde anbud på bussdriften i Oslo, som drives veldig bra, som det aldri har vært noen problemer med, og som er mer effektiv. Vi har et selskap som er eid av kommunen, men som også er i konkurranse med de andre. Det viser at det er formålet som må være det viktige. Slik mener jeg det også må være nå. Når regjeringen har valgt å direktetildele, må forventningen være at da får man et like godt eller bedre tilbud enn man ville fått ved konkurranseutsetting. Jeg håper virkelig ikke at man bruker pandemien som en unnskyldning for at tilbudet ikke skal opprettholdes på samme ambisjonsnivå som den forrige regjeringen la til grunn.