Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 1999-06-17:
Jeg skal i dette innlegget i hovedsak konsentrere meg om de landbrukspolitiske utfordringene som er knyttet til den kommende WTO-forhandlingsrunden. Som utenriksministeren påpekte, er landbrukssektoren et område vi er forpliktet til å forhandle om. Gjennom Uruguay-runden fikk vi en egen jordbruksavtale. Artikkel 20 i denne avtalen trekker opp en klar målsetting om å oppnå betydelige, gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak. Samtidig gjøres det klart at det også skal tas hensyn til såkalte ikke-handelsmessige forhold. Regjeringen viser til at den i stor grad bygger på den forhandlingsstrategi som Harlem Brundtland-regjeringen stod for i forrige forhandlingsrunde. Det innebærer at det fra norsk side vil bli lagt stor vekt på landbrukets mangesidige oppgaver, landbrukets produksjon av kollektive goder – ja, det som i dag får betegnelsen «landbrukets multifunksjonelle rolle». Arbeiderpartiet gir sin tilslutning til denne forhandlingsstrategien. Norsk landbruk har i dag en avgjørende rolle i norsk distriktspolitikk. Dersom landbrukspolitikken utelukkende skulle ha norsk matproduksjon som målsetting, kunne vi ha redusert næringsoverføringene til landbruket med betydelige summer. Det samme ville selvsagt vært gjeldende i forhold til behovet for beskyttelse i form av høye tollsatser. Men det har vært en bred politisk enighet i Norge om å bruke landbrukspolitikken som et aktivt virkemiddel for å nå mål på andre politikkområder. Derfor har vi et småskala, distriktsbasert og miljøvennlig landbruk i vårt land. Gjennom dette landbruket opprettholder vi bosetting og god dyrehelse, vi produserer trygg mat, og vi ivaretar vårt kulturlandskap. Dersom vi skal videreføre en landbrukspolitikk som har som mål å ivareta disse mangesidige oppgavene, vil vi være avhengig av at Norge fortsatt får tilslutning til et nasjonalt handlingsrom i landbrukspolitikken. Men samtidig må vi altså huske den klare målsettingen om en gradvis reduksjon i landbruksoverføringene som ligger i artikkel 20 i WTOs landbruksavtale. Arbeiderpartiet er fullt ut enig i den vurdering utenriksministeren kommer med i redegjørelsen, når han konkluderer med: «Partene må allikevel forventes å måtte gå lenger enn de eksisterende forpliktelsene.» Dette står i sterk kontrast til uttalelser fra – la meg kalle ham Kommunaldepartementets landbrukspolitiske talsmann – Per Olaf Lundteigen, som til avisen Tromsø har uttalt: «Sp avviser helt kategorisk at WTO-runden kan brukes til å kutte i overføringene til landbruket. Regjeringspartiet Senterpartiet kan ikke akseptere at den sittende Bondevik-regjeringen kutter i støtten til norske bønder. – Man kan ikke bruke WTO-begrunnelse for å kutte i overføringene til norsk landbruk.» Arbeiderpartiet forutsetter at det er utenriksministerens virkelighetsforståelse som ligger til grunn. Men det er merkelig at Regjeringen i denne situasjon i forbindelse med landbruksoppgjøret for1999 øker støttenivået til norsk landbruk. I så måte går altså Regjeringen feil vei i forhold til de forventninger utenriksministeren har til resultatet av den kommende WTO-runden. I neste omgang fører i så fall dette til at norsk landbruk må gjennom en brå og vanskelig omstilling, i stedet for den gradvise omlegging som var resultatet av forrige runde. Dette er Arbeiderpartiet svært kritisk til. Med i dette bildet hører også en bekymring knyttet til at Norge i forhold til verdenshandel med mat jo har både en offensiv og en defensiv strategi i den kommende WTO-runden. Når det gjelder fisk og fiskeprodukter, ønsker Norge at handelshindringer bygges ned, men på landbruksprodukter ønsker vi å bevare et høyt skjermingsnivå. Arbeiderpartiet vil understreke at det etter vår mening er viktig at Norge holder fast på ønsket om bedrede handelsbetingelser for fisk og fiskeprodukter.