Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1999-02-04:
Da Stortinget drøftet meldingen om reformer i FN-systemet, var vi opptatt av at terrenget har endret seg. Verdensorganisasjonen som ble stiftet på bakgrunn av de rykende ruinene fra annen verdenskrig for å hindre krig mellom nasjoner, måtte nå restruktureres bl.a. for å kunne forholde seg til helt andre utfordringer enn på slutten av 1940-tallet. Som statsråden understreket i redegjørelsen, er de fleste voldelige konflikter i dag borgerkriger. Av 101 væpnede konflikter mellom 1989 og 1996, sa hun, var bare seks kriger mellom stater. Mange av disse har etniske og religiøse islett, og de etniske konfliktene regionaliseres. Konflikter blusser gjerne opp igjen med ujevne mellomrom, og konfliktlinjene endres. Denne utviklingen endrer ikke bare FNs struktur og rolle. Det er mot dette bakteppet vi også må forstå den voldsomme veksten i norsk humanitær bistand. Vi må også forstå hvorfor konfliktløsning, fredsarbeid, demokrati og institusjonsbygging er så mye vanskeligere nå enn tidligere. I tillegg er det viktig å si at støtte til humanitære intervensjoner kan være helt nødvendig for å hindre en humanitær katastrofe, som vi f.eks. kunne fått i Kosovo hvis tusenvis av mennesker hadde fortsatt å være i fjellene i vinterkulda. Det må imidlertid være en forutsetning for slike intervensjoner at det finnes et internasjonalt mandat, og at andre forsøk på løsninger ikke har ført fram. Statsråden var i redegjørelsen også opptatt av sammenhengen mellom humanitær bistand og mer langsiktig utviklingshjelp, enten det er bilateral hjelp eller hjelp gjennom FN-systemet. La meg problematisere dette noe. Vi kan få en inflasjon av humanitær innsats som blir langsiktig og hindrer lokalt initiativ for gjenoppbygging og verdiskaping. I Bosnia er f.eks. antall ansatte i private hjelpeorganisasjoner blitt astronomisk i forhold til den øvrige sysselsettingen. Langsiktig bistand og investeringer kommer inn forkledd som humanitær bistand. «Non governmental organizations» glir umerkelig over i de samme prosjekter og de samme tiltak som bilateral statlig bistand eller UNDP-programmer. Dette er problemstillinger som vi bør gå inn i og ta stilling til, og som jeg også vil be statsråden se nærmere på. I økende grad er FN-systemet og norske private organisasjoner kanaler og utøvere for norsk humanitær bistand. Samarbeidet mellom myndighetene og organisasjonene kalles ofte for «den norske modellen». De norske organisasjonene har vist at de har evnen til å treffe raske beslutninger og raskt sette tiltakene ut i livet. De spiller også høyst ulike roller – og det bør vi innrømme – fra Røde Kors" nøytralitetslinje til andre organisasjoners mer solidaritetspregede nødhjelp, slik Norsk Folkehjelps humanitære innsats i Sør-Sudan kanskje kan defineres som. Men dette er ikke en ny problemstilling. I årevis gav norske solidaritetsorganisasjoner i samarbeid med myndighetene humanitær bistand til frigjøringsbevegelsene i det sørlige Afrika, som jeg også nevnte i en replikkveksling. Men det er trolig første gang at en norsk hjelpeorganisasjon opplever sine klart merkede sykehus bli bombet, slik Norsk Folkehjelp i Sør-Sudan ved flere anledninger har opplevd – fra sudanske myndigheters side. Det brutale folkemordet i Sentral-Afrika har sjokkert en hel verden og sterkt utfordret de humanitære organisasjonene og det internasjonale samfunnet. Jeg synes også statsråden skal ha ros for at hun fokuserer på hva som gikk galt i det humanitære arbeidet i nettopp det såkalte Great Lakes Area. Når FNs barnekonvensjon i 1999 fyller 10 år, kan det også være på sin plass å sette et spørsmålstegn ved verdenssamfunnets tafatthet, for ikke å si unnfallenhet, overfor overgrepene og menneskeslaktet i dette området, og i tillegg overfor det faktum at tusenvis av barn er blitt brukt som soldater. For øvrig utgjør kvinner og barn 80 pst. av de såkalte «displaced persons», eller internt fordrevne personer. Jeg er også glad for at statsråden er så klar på at dette må prioriteres. Dette var jo også noe som det ble lagt veldig stor vekt på under Kvinnekonferansen i Beijing, og det er viktig at vi aktivt følger det opp.