Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2007-03-19:
Først må jeg få si at det er godt å se et sånt prisverdig engasjement for å få på plass fornybar kraftproduksjon i Norge. Det ser ut til å være stor enighet om behovet. Det er med andre ord virkemidler vi diskuterer her i dag, ikke målet, og det er på mange måter et stort framskritt. Så må det sies at det er ikke noe nytt at en politisk debatt om en sak brukes til å trekke hverandres motiver i tvil. Hører man på opposisjonen i denne debatten, kan man jo få inntrykk av at Regjeringen og partiene i posisjon ikke er opptatt av at det skal sikres gode rammevilkår for ny fornybar kraft og varme i Norge. Det er med respekt å melde ganske utrolig, all den tid dette er den største satsingen som er gjort på dette feltet noensinne. Det er klart at man kunne alltid ha gjort ting enda bedre, brukt enda mer penger, men jeg synes det er verdt å merke seg det Terje Aasland sa. Han presiserte at poenget med ordningen ikke er å fjerne enhver risiko ved å investere i fornybar produksjon, men at poenget er å bidra til stabile rammevilkår og utløse gode, robuste prosjekter. Det er selvfølgelig en ærlig sak å mene at det ikke kan sikres på noen annen måte enn ved innføring av grønne sertifikater. Men det er faktisk grunn til å påpeke at det fra Regjeringens side ble gjort en grundig vurdering av de grønne sertifikatene. Man var i lange forhandlinger med svenskene, og kom altså fram til at systemet som nå legges fram, vil være mer hensiktsmessig i forhold til å få satt i gang produksjon av ny fornybar kraft og varme i Norge. Og «i Norge» er et vesentlig poeng her. Det er viktig å huske på at kostnadene ved å innføre grønne sertifikater var noe som strømkunden skulle betale. Det trenger ikke å være galt i seg selv, men skulle vi i Arbeiderpartiet være med på å legge en sånn ekstra byrde på forbrukeren, måtte vi vite at systemet fungerte. Og med «fungerte» mener jeg at det ville ha ført til mer fornybar kraftproduksjon i Norge. Det argumenteres ofte med, senest av sakens ordfører i dag, at den ekstra regningen til forbrukeren ville veies opp ved at ny kraftproduksjon presser prisene nedover. Det er i og for seg riktig. Men det krever, til tross for at vi har en viss grad av kraftutveksling, at en vesentlig del av den nye produksjonen skjedde i Norge. Med et felles norsk-svensk marked er det sannsynlig at vi ville sittet igjen med halve regningen, mens en stor del av kraftutbyggingen skjedde i Sverige. Det var altså for Arbeiderpartiets og Regjeringens del ikke noe scenario som man ønsket seg. Det var altså ikke manglende vilje fra regjeringspartiene som gjorde at grønne sertifikater ikke ble noe av. Faktum er at det forhandlingsresultatet vi satt igjen med, ikke var godt nok. Det ville ikke gitt den effekten vi ønsket oss. Hadde elsertifikatene vært et så suverent og uproblematisk virkemiddel som opposisjonen hevder, er det klart at det ville blitt innført. For oss – og jeg regner med at det er en oppfatning de fleste kan dele – er det ikke sånn at grønne sertifikater er et mål i seg selv. Målet er mer produksjon av fornybar kraft og varme, og at det skjer på en måte som ikke belaster forbrukeren mer enn nødvendig. Så er det lagt mye vekt på høringsuttalelser fra bransjen i denne debatten, naturlig nok. Vi ser den bekymringen som har vært uttrykt for om nivået på støtten er høyt nok til å utløse så mye elproduksjon som vi ønsker. Men det er også verdt å merke seg at man gjennom høringsprosessen i stor grad har fått tilslutning til prinsippet om produksjonsstøtte, altså til selve modellen som vi nå vil innføre. Så der tar Ketil Solvik-Olsen feil. Så skjønner jeg at det er morsomt for opposisjonen for en gangs skyld å stå samlet og sprelle litt, og til og med å foreslå å sende en sak som denne, hvor man legger opp til tidenes satsing på fornybar kraft og varme, tilbake til Regjeringen. Og for all del: Hold nå på! Men å trekke Regjeringens ambisjoner, engasjement og motiver i forhold til fornybar kraftproduksjon i tvil, er faktisk å bevege seg ut på svært, svært tynn is.