Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-02-04:
Hilde Frafjord Johnson holdt en god redegjørelse om humanitær bistand, en redegjørelse som etter mitt skjønn også er dekkende for den sentrumvenstreallianse som holder norsk bistand, norsk humanitær innsats under andre himmelstrøk, oppe. Jeg har ganske få kommentarer til den og skal derfor heller bruke innlegget til å rendyrke ett poeng som jeg mener er det viktigste og overordnete, og det er at vi så å si må endre doktrine for norsk bistand i retning av politikk, den må politiseres. For å bruke et sitat av formann Mao som var populært under kulturrevolusjonen i Kina: Vi må ta politikken som nøkkelleddet. Vi må begynne å tenke hele vår bistand ut fra våre politiske målsettinger, og jeg rendyrker det i dette innlegget for å få poenget tydelig fram. Det har vært populært å mene at fattigdom skaper krig, og at fattigdom skaper dårlige politikere. Men det motsatte er mye sannere: Krig og dårlige politikere skaper fattigdom. Og alle forstår selvsagt at det også er en motsatt sammenheng: Er det økonomisk nedtur i et land, blir det også oftere grunnlag for demagogiske politikere av typen Slobodan Milosevic og andre. Men det er likevel politikken som er det avgjørende. La meg peke på tre grunner til at vi så lite har forstått dette de siste årene. Den ene er det man kan kalle den kristne sosialdemokratiske humanitære tradisjonen som vi alle – unntatt Fremskrittspartiet – er en del av. Den tradisjonen har pekt ut det å gi direkte hjelp til de fattige, så å si gi kjeks direkte til dem, som det viktigste. Dernest kommer på venstresiden en innflytelse fra en marxistisk tradisjon som går på at økonomien er det grunnleggende i samfunnet, og at politikken så å si er en refleks av økonomien i det tradisjonelle begrepet om basis og overbygning. Dette har også sitt speilbilde på høyresiden, hvor sosialøkonomien jo har trengt igjennom som den rådende ideologi, og hvor sosialøkonomisk tenkning har vært dominerende. Alle disse tradisjonene har virket i samme retning, nemlig i retning av en veldig sterk tendens til å se økonomien som det grunnleggende og politikken som en avspeiling. Jeg mener at vi må endre dette dramatisk og se det motsatt: Politikken er nøkkelleddet. La meg bare ta noen eksempler. Sudan og Angola ble nevnt i tidligere innlegg. Jeg vil gjerne be bistandsministeren komme tilbake til Angola i sitt innlegg. Finnes det noe det internasjonale samfunn nå kan gjøre for å avverge en total katastrofe og full krig i Angola? Og vi kan fortsette: Det såkalte Great Lakes-området er et opplagt eksempel, Somalia, Sierra Leone, Kongo, Rwanda, Burundi – i nær sagt hvert eneste område i Afrika som virkelig er til det ytterste fattig, er krig og konflikt en medvirkende årsak. I en del tilfeller er det lett å se ganske små ting som kunne ha vært gjort, og som hadde avverget det hele, og dermed avverget gigantiske humanitære problemer. Det er nærmest unison enighet i dag om at hadde man i Rwanda satt inn en liten fredsopprettende styrke – ikke større enn den som ble satt inn for å redde de hvite ut av infernoet – med det mandat å stoppe folkemorderne, ville det vært mulig å stoppe dem. Jeg tror nesten ingen med kjennskap til Rwanda er uenig i det perspektivet. Med andre ord: Hadde vi gått inn i 1994, hadde vi avverget en gigantisk katastrofe som kommer til å prege Rwanda i mange tiår framover, og som med all sannsynlighet vil bidra til nye konflikter. Vi vet nå også fra russiske arkiver at det var to russiske politikere – intet mer, bare to, Gromyko og Andropov – som tok beslutningen om å sette russiske tropper inn i Afghanistan. Begge trodde at de russiske styrkene som ble satt igjen ved juletider, ville være ute igjen til sommeren året etter, altså et halvt år etterpå. Andropov hadde vært ambassadør i Ungarn under den russiske invasjonen der, og ut fra sin erfaring trodde han at Afghanistan ville være et tilsvarende kortvarig eventyr. Hadde noe vært gjort på det tidspunktet for å stoppe dette, hadde altså 18 års krig i Afghanistan vært unngått. Kanskje ville det samme vært tilfellet i Angola også: Hadde Savimbis fått tilstrekkelig mange svarte Mercedeser tidlig på 1990-tallet og fått en garantert rolle i et framtidig angolansk system, kan det tenkes – jeg vet mindre om Angola – at også krigen der kunne vært unngått. Poenget er iallfall innlysende: Vi må gå inn i det politiske. Dette gjelder også land hvor det ikke er krig, men hvor politikken lammes av konflikter. I f.eks. Zambia, et av våre viktigste bistandsland, skjer det ikke noe om dagen fordi de to ledende politiske skikkelsene i landet bruker all tid og alle krefter på å bekjempe hverandre. Kambodsja – det kommer nå veldig positive signaler om at Norge i større grad skal gå inn med bistand der – er et annet eksempel på et land hvor man må løse den politiske krise og bidra til at de politiske partiene samarbeider, om vi i det hele tatt skal komme videre. Balkan er også et innlysende eksempel i denne forbindelse. Jeg vil gi bistandsministeren honnør for at hun trakk fram det som skjedde i Rwanda etter folkemordet som et eksempel på gal håndtering fra det internasjonale samfunns side. Det var intet mindre enn en humanitær forbrytelse. Det som skjedde, var følgende – og mye er knyttet til det Haakon Blankenborg her snakket om tidligere også: Fordi det ikke var noen TV-bilder fra selve folkemordet, kom alle TV-teamene til flyktningleirene etterpå, og det de internasjonale hjelpeorganisasjonene da gjorde, var å skape bedre forhold i disse flyktningleirene enn det som var situasjonen i Rwanda, som folk hadde flyktet fra. Det var galt. Men mye, mye verre var det at det internasjonale samfunnet reddet folkemorderne. De flyttet hele statsadministrasjonen fra de østlige delene av Rwanda til Tanzania, fra de vestlige delene av Rwanda til det som nå er Kongo, og opprettholdt akkurat de samme strukturene der under det internasjonale samfunnet beskyttelse. Slik ble altså folkemorderne reddet av kombinasjonen av fredstyrker, frivillige organisasjoner og TV-kameraer, istedenfor at man gikk inn og avvæpnet dem, som selvsagt var det eneste – det er lett å si – som ville vært fornuftig. Norge har særlige forutsetninger – kanskje ikke som humanitær supermakt, kanskje ikke engang som humanitær stormakt, men iallfall som humanitær makt. Oslo-prosessen gjør at Norges navn er kjent over hele kloden. Noen sier at det krever ufattelige ressurser. Men Oslo-prosessen var fire mennesker! Hele det halvåret dette virkelig pågikk, fram til høsten 1993, var det fire mennesker som var engasjert i dette – ministrene kom inn på senere tidspunkt. Det var ikke spesielt ressurskrevende. Men Oslo-prosessen hadde en del andre forutsetninger, nemlig at vi har et tett forhold mellom frivillige organisasjoner og Utenriksdepartementet i Norge – det som er kalt «den norske modellen», og den eksisterer fortsatt – og et tett forhold til USA, som er avgjørende for konfliktløsning de fleste steder på kloden, siden USA er den eneste supermakten. Det bidrar konstruktivt at vi ikke er medlem av EU, fordi vi ikke trenger å samordne oss med andre, det bidrar også at folk vet at den norske stat har penger, slik at vi kan gå inn i en etter-konfliktsituasjon og bidra økonomisk, og det er selvsagt avgjørende at i svært få konfliktområder på kloden har Norge egne økonomiske eller strategiske interesser. Hvis vi legger sammen alle disse faktorene, gjør det faktisk at vi kan være så ubeskjedne å mene at Norge svært mange steder på kloden har helt særegne forutsetninger for å spille en rolle som humanitær makt, som konfliktløser og forsoner. Det har vi gjort i Midtøsten, det har vi gjort i Guatemala, det gjøres forsøk i land som Colombia, på Kypros, i enkelte land i Sentral-Amerika og i Karibia. Dette er en vei vi skal gå videre på, men det krever også at vi dreier ressursene fra tradisjonell bistand og tradisjonell nødhjelp og over på de politiske prosessene. La meg gi eksempler på hva vi bør gjøre mer av, samtidig som vi gjør mindre av andre ting. Jeg mener også – for å si det i forbifarten – at vi er galt organisert. Bistandsdepartementet burde innordnes under Utenriksdepartementet, det burde være én ledelse. Dette er ikke en personlig kritikk av bistandsministeren, men et strukturelt problem. Det at man på mange områder har to strukturer, bidrar til for liten samordning. Og siden politikken er det avgjørende, burde det være én ledelse for norsk politikk i den tredje verden og for norsk bistand i den tredje verden – men det får nå en framtidig regjering eventuelt komme tilbake til. Det er altså, som sagt, ingen kritikk av de to personene som er i dette systemet, men et strukturelt problem. Det vi kan bidra til å gjøre, er å gå inn med tidlig varsling og tidlig konfliktløsning der konflikter er under oppseiling. Vi kan bidra mye mer til å mekle i konflikter som allerede eksisterer, vi kan bidra mye mer til å legge et politisk press for å få åpenhet og få media inn i konfliktområder – det er som sagt den beste garantien mot overgrep, og nesten alltid en bedre garanti enn ulike styrker. Vi kan støtte opp om politiske prosesser der det fins politikere som faktisk ønsker fred og forsoning – Burundi er et veldig godt eksempel på det for øyeblikket. I Burundi har altså de mest sentrale politikerne virkelig, for å si det på engelsk, «committed themselves» – hva er det nå det heter på norsk?