Berit Brørby (Arbeiderpartiet), 2000-05-11:
Også innen regional- og distriktspolitikken må en både ville og velge. Vi lever i mulighetenes samfunn og i et fredelig hjørne av verden, og vi har et stort sosialt sikkerhetsnett. Det store flertallet av oss har mer enn nok, faktisk mer enn vi trenger. Det blir derfor et paradoks at vi hisser oss opp mer over de som har mye, enn over de som har lite. Det er gjennom samfunnskritikk vi har brakt samfunnet framover, og resultatene av samfunnskritikken har gjort at vi har levende bygder, distrikter og byer. Men vi kan ikke leve på gamle seirer. Det er viktig å ha med seg i debatten om en god distrikts- og regionalpolitikk at det også er: God helsepolitikk. En stor andel av frie midler i kommunal sektor går til helseformål. God utdanningspolitikk. En stor andel av frie midler i kommunal sektor går til skole- og utdanningsformål. En god distrikts- og regionpolitikk er god nærings- og samferdselspolitikk. Et godt utbygd veinett og andre kommunikasjoner legger til rette for næringsliv og bosetting i alle regioner. God distrikts- og regionpolitikk er god miljøpolitikk. Det er i regionene lokalt at forvaltningen av nærmiljøet foregår. Det er der grunnlaget for en god forvaltning av naturressursene legges. God distrikts- og regionpolitikk er også god landbrukspolitikk. Samarbeidet mellom Arbeiderpartiet og sentrum om denne er et godt bidrag til levende bygder og et viktig fundament for distriktspolitikken. Det er også viktig å satse på nyskaping og kompetanseutvikling. Desentraliserte studiesteder og muligheter for etter- og videreutdanning spiller her en viktig rolle. I tillegg er det viktig å legge til rette for flere entreprenører, og særlig kvinner bør oppmuntres til å etablere sin egen bedrift. Bare et lite eksempel: For tre og et halvt år siden var representanten Erna Solberg og jeg på en studietur i USA for å studere hvorfor kvinnelige etablerere lyktes så godt. Godt over 60 pst. av de nye bedriftsetableringene i USA ble startet av kvinner. Gjennomsnittlig størrelse er 20 ansatte. Pappas penger, mannens penger, egne kreditter og pantsetting av alt de eide, var ulike startmuligheter. Uavhengig av dette levde over 50 pst. av bedriftene etter fem års drift. Hvorfor? De fikk bistand i etableringsfasen fra eldre næringslivsfolk, menn, såkalte mentorer. De hadde egne rådgivningsgrupper i etableringsfasen, og også når de begynte å tjene penger, fikk de hjelp fra offentlige servicekontorer, og kanskje det aller viktigste – holdningene omgivelsene møtte dem med, lokalmiljøet var glad om de lyktes. Jeg er ikke like sikker på at vi opplever samme holdningen her. Omkvedet er nok heller: Lurer på hvor lenge det går før det smeller. Skolene kan gjøre mye mer for å skape entreprenørånd hos unge mennesker. Det bør være en utfordring som vi tar. Men vi må også tilrettelegge enda mer gjennom de etablerte ordningene, som bygdeutviklingsmidler og SND, for å nå våre mål. Gjennom de siste 40-50 årene har Norge gjennomgått fundamentale endringer på nær sagt alle områder. Der hvor vi har gjort minst, er innenfor kommunestrukturen. Den har så å si stått stille. Frivillige kommunesammenslåinger må stimuleres, og det regionale samarbeidet må forsterkes. Det ligger penger i det. Fornyelse av offentlig sektor er ett av Regjeringens viktigste mål, og egentlig har alle partier sagt dette. Fornyelsen kommer ikke uten at kommunenes inntekter økes, men vi må samtidig stille krav til både organisering og bruk av penger. Når Regjeringen går inn for å redusere statlig styring og øremerking av midler, kan det bidra til en mer effektiv ressursbruk og økt lokal handlefrihet. Poenget er at det offentlige rom må være tilpasset de individuelle behov. Den teknologiske utviklingen gjør det mulig at Utsira ligger like nær Europa som Oslo. Jeg har forventninger til en aktiv statlig lokaliseringspolitikk. Elektroniske kontorer er ett virkemiddel, flytting av arbeidsplasser et annet. Slagordet «By og land, hand i hand» har alle et ansvar for å gi liv til. Slagordet kan utvides til «By og land – Norge og andre land». Vi må nå vokte oss vel for å knytte mer oppmerksomhet til fortiden enn til nåtiden og framtiden. Ser en framover gjennom et bilvindu, ser en at frontruten er størst, og det er ikke uten grunn. Framtiden er der vi skal være resten av våre liv.