Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2012-11-27:
Når jeg med dette har æren av å legge fram finansinnstillingen, er det den siste store finansdebatten i Stortinget før velgerne neste høst skal gå til stemmeurnene for å velge hvem som skal styre landet videre, og hvilken retning Norge skal ta etter valget i 2013. Det er en viktig påminnelse, ikke bare for regjeringen og Stortinget, men for næringslivet, for arbeidstakere og for folk flest som er opptatt av trygg økonomisk styring, gode forutsigbare rammebetingelser og arbeid til alle – de frivillige, småbarnsfamiliene, ja, de fleste i Norge som er opptatt av at Norge skal være et trygt samfunn med små forskjeller, hvor vi deler rettferdig og ønsker at Norge skal tas videre i den retningen. Det går godt i Norge, langt bedre enn i de aller fleste land i verden. Rundt oss i Europa går mer enn 25 millioner mennesker uten jobb, uten framtidstro. Ledigheten er godt over 10 pst. i snitt i landene rundt oss. Ungdomsledigheten er langt høyere. Mange land sliter med høy statsgjeld. Mange land må bygge ned velferden. Det rammer først og fremst dem som trenger det aller mest. I Norge er situasjonen annerledes. FN kårer oss igjen til verdens beste land å leve i. Vi har gode statsfinanser. Andelen som er i jobb, er blant de høyeste i verden. Spesielt er andelen høy blant kvinner. Vi har kommet oss gjennom den alvorlige finanskrisen, som er det mest alvorlige økonomiske tilbakeslaget siden annen verdenskrig, med Europas laveste arbeidsledighet. Under rød-grønt styre er det sammen med arbeidstakerne og næringslivet skapt over 330 000 nye jobber på syv år. Det er elleve ganger så mange som under den forrige regjeringen, hvor Høyre var det største partiet. Og ikke bare det – det er viktig for mange og også viktig for meg å si: De langt fleste jobbene har kommet i privat sektor. Dette er altså resultatet etter syv år med den regjeringen som tidligere næringsminister fra Høyre, Børge Brende, mente ville føre en dommedagspreget politikk overfor næringslivet og på arbeidsplassene. Slik ble det altså ikke. Hvorfor er det slik? Jo, fordi målet om arbeid til alle og gode velferdsordninger krever at vi har produktive, konkurransedyktige bedrifter som skaper arbeidsplasser og verdier. Næringslivet trenger en regjering som holder orden i økonomien, som har vilje og evne til å holde igjen på oljepengebruken når alle andre roper om at det skal komme mer til gode formål, og som legger til rette for økt verdiskaping gjennom gode, stabile rammebetingelser. Derfor har vi holdt skattetrykket uendret på 2004-nivået etter at vi gikk opp til det nivået i 2006–2007. Det rare når man hører norsk debatt, er jo at man ikke skulle tro at flere, også internasjonale, aktører også anser norsk skattepolitikk som relativt konkurransedyktig, i hvert fall i nordisk sammenheng. Ikke bare det – vi har også lettet byrdene på næringslivet gjennom å ta vekk kostnader. Da vi gjennomførte et av største tiltakene for småbedriftene – fjerning av revisjonsplikten – fikk vi skryt av NHO-presidenten, daværende Bernander, som kalte det tidenes forenklingstiltak for småbedriftene. Vi satser også på en aktiv arbeidsmarkedspolitikk og et mer inkluderende og anstendig arbeidsliv gjennom en lange rekke tusen tiltaksplasser, styrking av en jobbstrategi og en fornyet og forsterket ungdomssatsing i budsjettet. Vi satser på forskning og kunnskap. Til sammen har altså forskningsinnsatsen i Norge økt med 32 pst. reelt på syv år. Det gjør oss til det landet i OECD-området med nest høyest offentlig forskningsinnsats per innbygger. Vi utdanner flere studenter. Vi bygger ut studieplasser for å gi rom for at folk også skal ta utdanning og bidra i næringslivet i framtiden. Det satses på veier og jernbane over en lav sko. Det er ikke til å komme unna at også veibevilgningene og jernbanebevilgningene har fått et helt annet taktskifte etter at den rød-grønne regjeringen tok over. Vi har sørget for full barnehagedekning, og det gjør at veldig mange småbarnsforeldre kan være i jobb mens barna har det trygt i barnehagen. For å avslutte denne historiebeskrivelsen: Dette går heller ikke upåaktet hen internasjonalt. Dette er en av grunnene til at Verdensbanken rangerer Norge som et av de beste landene å drive butikk og bedrifter i. Det er jeg glad for å høre. Alt dette videreføres i innstillingen fra flertallspartiene. I budsjettet for 2013 fortsetter vi arbeidet med å trygge norske arbeidsplasser og bygge ut norsk velstand og velferd. Jeg ville ikke si det, men jeg tror enkelte som hadde tittet på Norge og skulle kommentere norsk politikk, ville si at svartmalingen fra deler av opposisjonen framstår som litt parodisk med disse resultatene som bakteppe. Høyresiden, og da mener jeg Fremskrittspartiet, Høyre og delvis Venstre, har i syv år tegnet – og fortsetter i denne innstillingen som vi i dag debatterer, å tegne – et bilde av at norske bedrifter og arbeidsplasser er i ferd med å bukke under på grunn av f.eks. beskatningen gjennom formuesskatten på 1,1 pst. av skattbar formue. Når fasiten viser at det i løpet av disse årene med formuesskatt er skapt over 200 000 nye jobber i privat sektor, at det er opprettet over 20 000 nye bedrifter som tjener godt – og som øker inntjeningen sin – og at bedriftseierne er mer optimistiske enn på lenge, synes jeg det er mildt sagt ganske spesielt. Alt dette har vi altså fått til sammen med næringslivet og arbeidstakerne innenfor en ramme der vi fortsatt skal ha et skattesystem der alle bidrar, der de rikeste også over skatteseddelen bidrar til det fellesskapet og spleiselaget som velferdsstaten er. En av de skarpeste skillelinjene i innstillingen går nettopp i skattepolitikken – og formuesskatten spesielt. Det er et uttalt mål fra store deler av opposisjonen at formuesskatten skal fjernes, og den skal fjernes i form av at dagens regjering blir byttet ut med en ny ved neste valg. I hvilket tempo, derimot, er det stor uklarhet rundt. Fremskrittspartiet foreslo tidligere i vår et eget representantforslag – det var egentlig to forslag – men summen var at man skulle fjerne hele formuesskatten fra 1. januar 2013. I sitt alternative budsjett legger de inn ca. 1 mrd. kr til å fjerne formuesskatten. Nå er ikke jeg noen matematikkprofessor, men det sier seg selv at det da tar ca. 15 år å fjerne formuesskatten hvis man skal legge opp til det tempoet. Høyre derimot kutter 3 mrd. kr i formuesskatten i sitt budsjett og er således bedre i rute med å fjerne den i løpet av en periode. Min hypotese er at de tror på dette når de sier at de vil fjerne den, og at de vil klare å prioritere det. Men det skal bli spesielt og spennende å se hvordan de skal finne penger til å gjøre det. En fjerning av formuesskatten innebærer ikke bare at det blir mindre penger i felleskassen til å betale for skoler, omsorg og veier, men det er oppskriften på å gjeninnføre nullskatt- eller minimumsskattytere i Norge. Jeg ser i dagens aviser at det igjen er oppslag om at Høyre, som det største opposisjonspartiet – i hvert fall på meningsmålingene per nå – ikke klarer å svare på hvordan de skal finne oppskriften på hvordan de rikeste også skal bidra over skatteseddelen neste år. Det er nesten så man ikke tror det man ser, når Høyre, som liker å være et næringslivsparti, nå spør finansministeren om hvordan de skal innføre nye skatter for næringslivet, enten det er skjermingsfradrag eller økt utbyttebeskatning, altså næringsfiendtlige forslag, som vil bidra til sterke innlåsingseffekter i kapitalen for næringslivet. Når Dagens Næringsliv skriver om sånt, skjønner jeg at det har gjort inntrykk på representantene fra Høyre – hvordan fjerning av formuesskatten vil slå ut. Det å fjerne den skatten er også oppskriften på økte forskjeller i Norge. Det er noe unorsk over det. I Norge verdsetter vi, det er en egen norsk verdi, at det er små forskjeller mellom folk. I Norge er det en verdi, nærmest en selvfølge, at alle må bidra. Jeg synes derfor det er helt urimelig at vi kan risikere å få en lang rekke nye folk som betaler null eller lite skatt, og at mer enn 150 av de 1 000 rikeste i Norge vil betale mindre skatt enn en industriarbeider ved fjerning av skatten. Jeg tror også at folk synes det er urettferdig når f.eks. Høyre i sitt alternative budsjett for 2012 gir dem – med formuesskatten innbakt – med de høyeste inntektene 40 ganger så mye skattekutt som vanlige folk, og at småbarnsforeldre og andre får regningen i form av økte barnehagepriser og økte avgifter. Formuesskatten er bare én av skattene høyresiden har lovt de skal fjerne. Fremskrittspartiet har gjennom budsjettbehandlingen og oppslag i medier og annet bekreftet at det er oppimot 100 mrd. kr de har som mål å redusere norske skatter og avgifter med, mens Høyre har begrenset seg til 25 mrd. kr. Med budsjettforslagene og innstillingen vi diskuterer i dag, er de begge i rute for å nå dette målet. Hva resultatet blir, er ikke sikkert. Det vil avhenge av styrkeforholdet partiene imellom – hvis de skulle vinne valget. I et Europa som bygger ned velferden, og hvor man for første gang siden annen verdenskrig er i en situasjon hvor neste generasjon ikke får det bedre enn den forrige, bygger vi ut velferden i Norge. Det har vi kunnet fordi vi har valgt å prioritere de store pengene til de riktige oppgavene og si nei til skattekutt. Derfor rangerer også flere internasjonale forskningsstiftelser Norge som det beste landet når det gjelder velstand, i tillegg til næringsutvikling. Jeg har nevnt en rekke av hovedsatsingene i budsjettforslaget fra regjeringen, som ble presentert tidligere i høst, og som selvfølgelig får støtte fra de rød-grønne partiene. Mange av forslagene får også bred tilslutning her i stortingssalen, også utover regjeringspartiene. Det er jeg veldig glad for. Men regjeringspartiene har også gjort et godt budsjettforslag enda litt bedre gjennom enkelte endringer under behandlingen her i Stortinget. Jeg hører det er noen som sier at vi ikke lytter til hva som blir sagt og hørt, og hva folk mener om budsjettforslaget. Det gjør jeg med aller største alvor. Men det er ikke rimelig å si at man kan gjøre store endringer etter å ha jobbet såpass lenge med budsjettforslaget og har flertall for en politikk to valg på rad. Men noen endringer har vi likevel gjort. Vi har bl.a. reversert et kutt på såkalte behandlingsreiser til utlandet, vi har gitt Sjømannskirken mer penger til å styrke sitt arbeid med barn i utlandet, og aktivitetsstøtten til ulike forsvarsrelaterte organisasjoner skal styrkes. Jeg bare vil kort gjøre oppmerksom på at det er en trykkfeil i flertallsmerknaden under Helsedepartementets rammeområde, hvor riktig nettoramme skal være 145 155 570 000 kr – for øvrig et ganske friskt tall, som kanskje sier noe om hvordan det satses også på helseområdet her i Norge. Det er et tall man egentlig ikke forstår, men alle forstår at dette er ekstremt store penger. For å ta ett lite eksempel: Det er altså 75 pst. av det som Fremskrittspartiet sier de skal kutte skatter og avgifter med – som da er to tredeler av helsebudsjettet. Avslutningsvis: Det blir stadig tydeligere at neste års valg igjen blir et retningsvalg. En samlet opposisjon er uenig om veldig mye: bruken av oljepenger, handlingsregelen, klima, bistand – tauet dras i ulike retninger – ja, det aller meste. Med unntak av kanskje Kristelig Folkeparti er de enige om to forhold: De vil bruke et eventuelt nytt flertall til å kutte norske skatter og avgifter, og de ønsker å bytte ut den sittende regjering med et annet alternativ. Hva dette alternativet innebærer, er fortsatt uklart, men vi ser konturene ut fra debattene, ut fra de ulike partienes utkast til partiprogram, de alternative budsjettene og innstillingen som diskuteres i dag. For første gang skal vi kanskje neste år få et oppgjør mellom en rød-grønn regjering, som har vist at de kan styre Norge trygt gjennom mange år, og et regjeringsalternativ som innebærer at et stort parti til høyre for Høyre skal ha betydelig innflytelse på hva regjeringen skal gjøre, og hvilke partier regjeringen skal utgå fra. Makten i Norge vil altså for første gang ligge til høyre for Høyre. Det vil jeg advare mot. Når jeg mener at innstillingen viser at landet er tjent med en rød-grønn regjering, betyr det ikke – jeg gjentar: ikke – at jeg mener, at regjeringen mener, tror jeg, og at stortingsflertallet mener at alle problemer er løst etter åtte år med rød-grønt styre. Det betyr ikke at alt er perfekt i Norge, det er det ikke. Men vi kan se velgerne i øynene, også gjennom det budsjettforslaget og den innstillingen vi diskuterer i dag, ved at Norge går i riktig retning, at vi skal ta Norge videre langs det sporet. Når opposisjonen spør hva som er mulig for oss å gjøre den neste fireårsperioden som vi ikke har klart å gjøre på de årene vi har styrt, vitner det etter min mening om manglende forståelse for hvordan man bygger et samfunn. Samfunnet er ikke en statisk størrelse, men noe som beveger seg hele tiden. Da trenger vi en regjering som er villig til å diskutere nye problemer på nytt, og ikke kommer med gamle løsninger innpakket i nytt papir. Vi trenger en regjering som tar samfunnet i den retningen vi har bygd det ut de siste årene. Det skal vi gjøre gjennom å skape mer rettferdighet i Norge, gjennom å bidra til mer vekst, mer fellesskap, bekjempe sosial ulikhet, og rette opp manglene som alle ser i eldreomsorgen, i helse, i boligmarkedet, i samferdsel. Vi skal investere de store pengene i framtiden, i kunnskap og i arbeid. Vi har store ambisjoner på vegne av landet, og da må alle bidra. Det er kanskje den skarpeste skillelinjen som går gjennom denne innstillingen, at ikke alle er enig i at det må være en kjøreregel vi alle kan enes om. Med dette anbefaler jeg innstillingen i sin helhet.