Olemic Thommessen (Høyre), 2013-03-22:
De største utfordringene i norsk mediepolitikk i dag knytter seg til overgangen til digital plattform. Dagens mediepolitiske virkemiddelapparat er utformet i en helt annen tid enn vår og er på mange måter et regelverk på overtid. De viktigste elementene i virkemiddelapparatet er produksjonstilskuddet og nullmomssatsen. Produksjonstilskuddet ble gitt for å demme opp for nr. 2-avisenes annonsesvikt. I dag er det ikke så mange nr. 2-aviser igjen, men produksjonstilskuddet bidrar fortsatt til å holde liv i viktige redaksjoner, kanskje ganske særlig for de aviser vi kaller riksdekkende meningsbærende, som Vårt Land og Nationen, Klassekampen og Morgenbladet. Nullmomssatsen må ses i et lengre historisk perspektiv i utviklingen av de europeiske demokratiene. Det å ha frie, kritiske medier er en nødvendig, for ikke å si integrert, del av vår demokratiske modell. I mange land har dette vært et tema ved viktige historiske korsveier. I dag er behovet for en kritisk presse et godt nedfelt prinsipp som også er solid forankret i det norske lovverket. Avgifter, skatter og statlig fastsatte portotakster har vært måter demokratiske regjeringer har kunnet ramme mediene på. Engelske avgifter pr. side på engelske aviser var noe av bakteppet da det norske momsfritaket ble vedtatt midt på 1960-tallet. Gunstige momsregler er et nøytralt virkemiddel som smører alle avishusene, dette til forskjell fra produksjonstilskuddet, som gis etter et sett kriterier til gitte aviser som ellers ikke ville klare seg økonomisk. Momsen som virkemiddel er med andre ord ikke et avhengighetsskapende virkemiddel i forhold til staten på samme måte som produksjonstilskuddet er det. Da medieministeren i spørretimen 13. mars i år ga uttrykk for at regjeringen ikke har til hensikt å videreføre ordningen med gunstig momssats for digitalt formidlede redaksjonelle tjenester, som nettaviser o.l., er dette både et brudd med en lang historisk linje og et skritt i feil retning når det gjelder medienes avhengighetsforhold til staten. Her bygger regjeringen ned et nøytralt virkemiddel, nemlig momsen, samtidig som den styrker en direkte statlig tilskuddsordning som øker medienes avhengighetsforhold til staten. For mediehusene er det imidlertid nok ikke på det prinsipielle plan at disse spørsmålene er mest følbare akkurat nå. I dag dreier dette seg om hvilke rammebetingelser vi som politikere bidrar med i en svært krevende omstillingsprosess for mediene. I dag er det et faktum at svært få mediehus har inntekter av betydning fra sine redaksjonelle nettprodukter. Inntektene ligger fortsatt i papiravisen, mens nettavisen så langt har vært gratis for leseren og en utgift for mediehuset. Kanskje ligger det noen annonseinntekter i nettutgaven, men også på annonsemarkedet blir avisene utfordret på nettet av nettsteder uten redaksjonelt innhold. Lesetrendene taler sitt tydelige språk. Stadig færre leser avis på papir, mens stadig flere benytter redaksjonelle tjenester på nett, telefon, iPad eller hva det kan være. Papiravisen er langt fra død, men skriften på veggen er likevel tydelig å lese. Skal vi i fremtiden makte å finansiere uavhengige redaksjoner kommersielt, altså mest mulig uavhengig av statlig støtte, må det skaffes inntekter fra de digitale tjenestene. Disse inntektene må være tilstrekkelige til å dekke det som skal til for å sikre gravende journalistikk og kompetente redaksjoner, for å nevne sentrale kvaliteter ved norske utgivertradisjoner. Over hele den vestlige verden arbeides det derfor nå med å innføre betalingsordninger for redaksjonelt innhold på nett. Dette er en krevende prosess fordi leserne har vent seg til at dette er gratis tilgjengelig. At mediehusene ved innføringen av dette, i tillegg til å introdusere betalingen, også skal legge 25 pst. moms på toppen, gjør selvsagt arbeidet tøffere og overgangen til digital plattform mye vanskeligere. Et vanlig avisabonnement koster kanskje 2 500 kr. Selv om et nettabonnement eller tilgjengeliggjøring av nettjenesten er billigere, snakker vi om flere hundre kroner pr. leser. Fra opposisjonens side er det også naturlig å bemerke at et så viktig spørsmål som det vi nå skal diskutere, aldri på grunnlag av noen konkret sak fra regjeringen har vært drøftet i Stortinget. Da Slettholm-utvalget ble nedsatt – og i hele den tiden det arbeidet – henviste regjeringen til arbeidet, og det lå liksom i kortene at vi skulle få en sak der helhetlige omlegginger av virkemiddelapparatet for mediene med tanke på å oppgradere dette til en digital virksomhet, skulle fremlegges for Stortinget. Denne saken kom aldri. Regjeringen har i denne saken ikke utøvet særlig mye politikk, snarere passivitet. Mediebransjen, som berettiget har ventet på hvilke rammebetingelser den skulle ha å forholde seg til, er naturligvis svært utålmodig. Jeg vil si: De hadde fortjent bedre. Det er mange spørsmål som her henger i luften. For det første er det grunn til å spørre om regjeringen mener det er god politikk å operere med forskjellige momssatser – ganske særlig i den omstillingsperioden vi står oppe i. Hvis svaret er ja – vil jeg jeg selvsagt ta opp med medieministeren hva dette betyr for omstillingen av produksjonstilskuddet. Men jeg håper jo også at finansministeren har noen kommentarer til dette her i dag – det er litt krevende å forholde seg til to forskjellige statsråder i noe som til syvende og sist er det samme spørsmålet. Hvis svaret er nei, nemlig at det ville være ønsket politikk å få etablert lik lav momssats, men at dette er vanskelig å få til, ville det være av interesse å få vite hva disse vanskelighetene består i, slik at vi kan drøfte dem. Det kan være avgrensningsproblematikk, eller det kan være EU-regler, slik medieministeren har indikert ved en del anledninger. Hvis det er EU-reglene, er det et betydelig behov for å klargjøre hvor hunden ligger begravet. Hvilke mulige veier gjennom EU-systemet har regjeringen vurdert, og hvilke initiativ er tatt overfor EUs organer? I mangel av mediepolitiske saker fra regjeringen der dette kunne vært belyst, håper jeg finansministeren nå kan gi et mer utfyllende svar enn det medieministeren fikk anledning til i spørretimen 13. mars. Det vil også være av verdi om finansministeren kunne gi en vurdering av de muligheter han ser overfor EU. Hvilke problemstillinger bør prøves, og hvilke politiske prosesser kan man eventuelt ta del i for å forsøke å finne veier gjennom EU-strukturen? De problemstillingene vi står overfor, er også aktuelle i Belgia. Der har man reist spørsmålet om lik lav momssats for såkalte e-aviser – altså PDF-formatet. Utgangspunktet er selvfølgelig mye bredere anlagt enn det, men en så – skal jeg si – avgrenset ting vil være av betydning å få klarlagt i Norge, for svært mange distriktsaviser sliter med portotakster og er i stor grad avhengig av å opprettholde kontakten med de leserne som ikke lenger bor i de kommunene hvor avisen utgis. Jeg ser frem til å høre finansministerens svar. Jeg håper vi kan få en debatt rundt spørsmålet om dette er av politisk karakter, eller om dette knytter seg til mer praktiske og formelle spørsmål, og at vi i forlengelsen av det kan forsøke å komme litt videre i denne debatten, som handler om avgjørende rammebetingelser for omstillingen av norske medier. Det handler også om rammevilkårene for videreutviklingen av det norske demokratiet, basert på ønsket om, behovet for og kravet til at vi selvfølgelig skal ha en god, kritisk journalistikk og ikke minst kompetente redaksjoner i fremtiden.