trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Først vil jeg takke representanten for at hun går god for min gjennomgang av Fremskrittspartiets politikk. Det er en avklaring. For det andre har ikke FN tatt stilling til å igangsette Durban 3. Men jeg synes at utgangspunktet her, å si at man skal boikotte en slik linje på grunn av at Irans president holdt et innlegg i 2009 – det er jo en tilnærming til hvordan vi bruker FN, hvordan vi forsøker å fremme arbeidet, i dette tilfellet mot rasisme og diskriminering – er lite hensiktsmessig. Jeg står på den linjen Norge hadde i 2009, nemlig at vi bruker FNs talerstol til å ta til motmæle mot slike som Irans president, og at boikottlinjen slik sett spilte i hendene på ham for å gi en illustrasjon av at det var Iran mot Vesten. Jeg mener – som jeg gjorde den gangen – at det er bedre å bruke FNs talerstol. Hvis det er snakk om å komme med et nytt Durban 3, får vi vurdere innholdet i det, og ikke gå imot det på dette tidspunktet. Det mener jeg er en gal ytring fra Norge.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
I dag diskuterer vi Utenriksdepartementets budsjett. Utenriksdepartementet har grundig redegjort for utenrikspolitikken i budsjettinnstillingen. Det er, slik jeg har hørt på alle andre talere, budsjettet vi forholder oss til. Jeg har, senest i min redegjørelse om EU/EØS-saker, gått grundig inn på den alvorlige økonomiske situasjonen i Europa. Vi har hatt interpellasjonsdebatter om det, og jeg skal ha en utenrikspolitisk redegjørelse på nyåret der jeg kommer grundig inn på det. Men det er her i dag vi diskuterer det materielle grunnlaget for politikken; hvilke ressurser vi skal bruke, hvilke enigheter vi har, og hvilke uenigheter vi har. I mitt innlegg gir jeg uttrykk for at det er enighetene som slår imot en når man leser denne budsjettinnstillingen, men det er altså ett parti som stiller seg på utsiden av den enigheten, og det mener jeg at denne debatten er til for å fokusere på. Når det gjelder oppslaget i Aftenposten som representanten ikke stiller spørsmål om, må jeg få lov til å kommentere det, og anbefale ham å lese et innsiktsfullt innlegg fra den amerikanske ambassadøren i Oslo. Det oppslaget i dagens Aftenposten gir god bakgrunn for egne meninger.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Situasjonen er tilspisset. Den er urovekkende, og det er en ansamling av våpen, mistillit og konfrontasjon som bør uroe. Hvem skal ta ansvaret for det? Først og fremst må vi insistere på at partene, Nord-Korea og Sør-Korea, gjør det. I tillegg vet vi at USA og Kina er viktige land i denne sammenheng. De bør ta ansvar, og så vidt jeg kan vurdere, tar de ansvar. Jeg tror de såkalte sekspartsforhandlingene er viktige å komme tilbake til, på grunn av det temaet de skal håndtere – det nordkoreanske atomprogrammet – men også fordi det er en tillitskapende prosess. Men det vi står overfor her, er et nordkoreansk regime som er vaklende, og helt åpenbart ikke i stand til å ivareta sitt folks behov. Det presset som kommer derfra, kan bare løses ved en annen politikk i Nord-Korea. Norge får følge dette. Vi har gjennom FN og andre kanaler gitt uttrykk for at vi støtter sekspartsforhandlingene. Vi er en viktig humanitær bidragsyter – også i Nord-Korea. Det vil vi fortsette med. Og så må vi igjen oppfordre til at det vises tilbakeholdenhet og ansvarlighet både i bruk av våpen, politikk og retorikk i denne regionen.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg har fem minutters innlegg, og det vi debatterer her i dag, oppfatter jeg å være innstillingen fra komiteen. Den er interessant å lese. Den taler for seg. Regjeringens politikk er grundig redegjort for i budsjettet. Jeg bruker ikke fem minutter på å gjenta eller ta et kort sammendrag av den. Jeg mener det er riktig å peke på de politiske skillelinjene, det er det som er interessant med denne innstillingen etter min vurdering. Representanten Myhre kan være uenig – men jeg vil tro han er enig, for jeg siterer jo hva Fremskrittspartiet her sier og går inn for. Jeg mener det er en del av mitt ansvar å påpeke de konsekvensene av den politikken som jeg ser. Konsekvensene av regjeringens politikk er grundig beskrevet i budsjettet. Det er beskrevet av Arbeiderpartiet, regjeringsflertallet og i samarbeid med andre partier på Stortinget i innstillingen. Da mener jeg en budsjettdebatt bør kunne fokusere på forskjellene. At ikke det faller i Fremskrittspartiets smak, får jeg ta til etterretning, og ellers er jeg villig til å diskutere norsk utenrikspolitikk hvor som helst og når som helst ellers, i denne sal og andre steder i samfunnsdebatten.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Nå merker jeg meg jo at Høyre har sluttet seg til de bevilgningene. Så det betyr at de tar i alle fall den linjen at det omtrent er en fornuftig ressursbruk. Når jeg omtaler bruk av penger til FN, Midtøsten, fred og forsoning, så er det politikkens kjerneområder, og vi mener at det nivået vi har lagt oss på, er der vi kan få mest igjen. Det er ikke eksakt vitenskap. Vi har argumentert for hvorfor vi bør ligge der, og jeg registrerer at Høyre i det alt vesentlige er enig i det. Når det så gjelder om pengene kommer godt til anvendelse: Ja, jeg mener at de gjør det. Når det gjelder Midtøsten, er budsjettunderskuddet i de palestinske områdene i ferd med å gå ned. Behovet for ekstern finansiering går nå ned. Pengene blir bedre brukt. Verdensbanken sier at denne hjelpen nytter. Den kommer til nytte på sikkerhet, utdanning og helse. I Sudan har vi vært med på et prosjekt som handler om å sette det landet i stand til å håndtere en nord–sør-konflikt som kan bli meget, meget alvorlig for verden om den går galt. Kapasitetsbygging i sør, utvikling i en veldig prekær humanitær situasjon og vurderingen av den hjelpen, mener jeg har gitt uttrykk for at den har kommet godt fram og godt til nytte.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
La meg først kommentere det som ble nevnt her fra innstillingen, hvor en samlet komité går inn for at «Stortinget ber regjeringen vurdere å ta initiativ til en gjennomgang av organiseringen av Nordisk Ministerråd med sikte på en forenkling, effektivisering og fokusering av arbeidet». Det er et klart signal, og jeg tror at det er regjeringens holdning hele tiden. Jeg vil minne om at man i 2005 hadde en gjennomgang av Nordisk Ministerråds arbeidsmåte, hvor man reduserte antallet ministerråd fra 18 til elleve. Nå er det faktisk et forslag om å øke antallet ministerråd, fordi man ønsker et eget for utenriks- og forsvarspolitikk. Det får vi ta som en diskusjon med kolleger. For egen del har jeg oppfattet at utenriksministrenes dialog med Presidiet har gjort at vi har hatt en veldig god samtalepartner i Nordisk Råd. Norge har formannskapet i Nordisk Ministerråd i 2012, men vi kommer ikke til å vente til da med å ta opp de punktene som her er nevnt. Hvorvidt en avskaffelse av embetsmannskomiteer er veien å gå for å få mer effektive ministerråd, får vi se på. Vi får diskutere det med de andre nordiske land. Det må en enighet til for at man kan gå den veien. Så har det kommet opp enkelte saker som jeg kort vil kommentere. Representanten Woldseth var opptatt av avstemningen i Menneskerettighetsrådet. For meg er det bare en illustrasjon på betydningen av at vi er der, og at vi ikke overlater de arenaene til stater som representanten nevnte, som stemmer for ting vi er imot. Hun sa at FN ikke vil overleve hvis de vestlige verdiene svekkes. Jeg mener at mange av de verdiene er universelle verdier som alle stater skal følge. Det er viktig for oss at vi prøver å sørge for at mange land står bak dem, både i tekst og i konsekvens. Det skal vi arbeide videre med. Så til sist til representanten Høglund om budsjetter som går opp og ned. Ja, det må partier og regjering forsvare og argumentere for. Hvis vi har satset sterkt på arbeidsmarkedstiltak i en tid hvor ledigheten har gått opp, er det naturlig at det kuttes noe ned på det hvis ledigheten går ned, f.eks. Men jeg tillot meg bare å si – og jeg skal ikke legge til noen flere adjektiver nå – at Fremskrittspartiet i fjor kuttet 160 mill. kr på drift av Utenriksdepartementets budsjett i det vi kaller 02-området, altså i tradisjonell utenrikspolitikk. Året etter øker de med 12 mill. kr. De øker ikke med 12 mill. kr fra det kuttet som de har tatt. Da er de pengene inne igjen, så det er en økning av det nivået vi nå har. Jeg bare konstaterer at det å drive en stor etat på den måten mener jeg ikke er ansvarlig, og det vil få veldig, veldig store konsekvenser for hvordan Norge vil se ut i vårt internasjonale nærvær.
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-12-03:
I lys av de betydelige utfordringene vi står overfor internasjonalt, synes jeg det var påfallende at utenriksministeren brukte veldig mye av sitt innlegg til prosentuell gjennomgang av enkelte partiers alternative budsjettopplegg for dette rammeområdet. Siden det tydeligvis er slik at regjeringen alltid bruker de riktige midlene – ikke for mye, ikke for lite, alt hva denne regjeringen gjør, er altså det rette – må jeg også stille ett konkret spørsmål, siden det da også er regjeringens fineste øyeblikk og statsrådens fineste øyeblikk når de forteller om hva de legger inn i prosessene. Med henvisning til Sudan og Midtøsten: Med de betydelige innsatser av skattebetaleres midler, er utenriksministeren fornøyd med de resultatene man har oppnådd? I hvilken grad kan man i det hele tatt spore et avtrykk av disse milliardene som går til disse områdene fra norske skattebetalere?
Michael Tetzschner (Høyre), 2010-12-03:
Forsvaret har som kjent vært gjennom betydelige omstillinger det siste tiåret, og vi vet også at omstilling er krevende for dem som berøres av det. Skal man lykkes, må man både motivere de som er involvert, og beholde motivasjonen. Det er også et alminnelig inntrykk at mannskapene har vist stor fleksibilitet og tilpasningsevne. Mitt spørsmål til statsråden er kort og godt dette: Synes statsråden det er en rimelig opptreden av staten å kvittere denne omstillingsviljen med å frata soldatene deres innarbeidede rettigheter, ved å avvikle fordelen de har hatt med gratis hjemreiser?
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Det er ikke naturlig å kommentere lekkasjene direkte, men jeg kan forsikre representanten Ellingsen om at prosessen som ble kjørt rundt nedvalget av kampfly, var solid, grundig, faglig godt planlagt, og politisk også åpent gjennomført, slik det også er kommentert både av utenriksministeren og nåværende helseminister allerede. Dette er helt sentralt i en prosess som angår et så viktig spørsmål som kampfly, som angår så betydelige summer, og som selvsagt også vil bli fulgt opp i mange omganger også i denne sal knyttet til diskusjonen rundt bestilling og kjøpsfullmakt. Det er det også redegjort for i den budsjettproposisjonen som jeg nettopp har lagt fram.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Det mener jeg klart er realistisk, og jeg mener det likevel er krevende. Det er ikke noe alternativ til å fortsette omstillingen i Forsvaret. Vi har gjennomført store strukturendringer og skal nå inn i en fase med kontinuerlig forbedringsarbeid. Dette er selvsagt med sikte på å få ut størst mulig operativ kraft av pengene som øremerkes Forsvaret, og at vi sørger for en drift og forvaltningsmodell som er så kostnadseffektiv som mulig. Her er det gjort en kjempejobb i Forsvaret allerede, og jeg forventer at det også blir fulgt opp i fortsettelsen. Jeg har god tro, som sagt, på at vi skal kunne lykkes med det.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Omstilling er viktig, motivasjon likeså. Det er flere prioriteringer som er gjort i den nåværende langtidsplanen som er krevende, og hvor jeg likevel ikke ser et alternativ til arbeidet med å sikre at mer prioriterte oppgaver også tilføres ressurser. En av de beslutninger som derfor er gjort, er å endre den tidligere rettigheten som bl.a. ansatte har hatt til frie reiser som ikke har vært knyttet til tjenesteutførelsen. Det har vært langt viktigere for meg å sikre så store midler som mulig til trening og øving. Ikke minst diskusjonen om Heimevernet viser hvor sterkt det haster med å få satt inn større ressurser til trening og øving av f.eks. områdestrukturen.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg opplever samarbeidet med tjenestemannsorganisasjonene som svært konstruktivt. Den rollen som ikke minst de har hatt i omstillingsarbeidet, skal ikke undervurderes. Jeg tror bidraget fra tjenestemannsorganisasjonene har vært helt sentralt, ikke minst gjennom det siste tiåret, for å få til denne frigjøringen: fristillingen av de 31 mrd. kr, som jeg nevnte. Derfor blir det også så viktig – kanskje ikke minst opp mot de 2,5 mrd. kr som representanten Kristiansen snakket om tidligere i dag – hele tiden å holde fokus på: Hva er den mest effektive strukturen i norsk forsvar? For det er gjennom omstilling, stadig mer effektiv drift og administrasjon at vi kan sikre sterkere operativ evne. Det er et faktum at i løpet av neste år har Norge kanskje det vi kan kalle Europas mest moderne marine. Og de tilbakemeldingene vi får om våre soldater, også i internasjonale operasjoner, er fremragende.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg vet ikke helt om jeg kjente meg igjen i dette regnestykket. Vi innfaser nye fregatter, og vi innfaser nye fartøyer i Skjold-klassen. Vi prioriterer seilingen i nord, og som jeg har sagt i tilknytning til tidligere diskusjoner om budsjettet, var det faktisk bommet med inntil 100 pst. i anslaget for antall seilingsdøgn på fregattene. De er, så langt jeg vet, neste år beregnet til 85 seilingsdøgn. Det er selvsagt totaliteten i Marinen og Kystvakten som er grunnlaget for at jeg kan si med hånden på hjertet at vi har sterkere aktivitet i nord enn vi har hatt noen gang – ved hjelp av disse viktige kapasitetene. Og det er viktig, ut fra de store utfordringene som ligger i nordområdene.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Som en stor sjøfartsnasjon er det en selvfølge at Norge er med på å ta det ansvaret i Adenbukta. Vi har hatt bidrag med egen fregatt, og vi har hatt befal på svensk kommandofartøy. Sannsynligheten for at vi har et bidrag igjen i Adenbukta i løpet av overskuelig framtid, er selvsagt stor. Per i dag er det ikke planlagt for det i løpet av neste år. Fregattene tas nå i bruk fortløpende, og jeg regner med at vi med stor sannsynlighet har et fartøy igjen i Adenbukta i løpet av 2012.
Grete Faremo (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg har fått noen direkte spørsmål og skal prøve å svare på dem. Først vil jeg si at jeg er veldig glad for at Høyre nå er opptatt av veteranspørsmål, for når man går inn i perioden 2001–2005, ble det gjort svært lite – for ikke å si ingenting. Så regjeringen har hatt en stor jobb å gjøre. Det kvantespranget i veteranrettigheter som er gjort siden 2005, er verdt å merke seg. Jeg er enig i omtalen av Bæreia som en stor ressurs, både for Forsvaret og for veteranene. Der er det omfattende aktiviteter, og vi ønsker å forsterke disse. Det foretas også en stor opprustning av anlegget. Vi skal vite å ta vare på dette senteret for å gi veteranene et godt og bedre tilbud enn i dag. Spørsmålet om utflytting av generalinspektøren for Heimevernet til Terningmoen ble også tatt opp. Dette er en anbefaling fra forsvarssjefen, som jeg har fulgt opp, og følger også opp utflyttingen av de andre generalinspektørene. Nå kommer generalinspektøren for Heimevernet nær et av de sterkeste områdene norsk forsvar har, med Østerdalen Garnison. Det gir en mulighet for å kraftsamle kompetanse, økte karrieremuligheter og en god ledelse av Heimevernet. Jeg er også enig med dem som har pekt på motivasjon som svært viktig, og det å bidra til økt trening og øving for Heimevernet er helt sentralt for økt motivasjon. Det er ikke prioritert videreføring av ordningen med rene gratisreiser for forsvarsansatte. Det er ikke en rettighet, og det må ses i lys av at også antall pendlerreiser har økt. Jeg er også kjent med diskusjonen om forsvarsbudsjettet reguleres riktig. Det er verdt å merke seg at det er faglig enighet mellom Forsvaret, Forsvarets forskningsinstitutt og Forsvarsdepartementet om det faktiske bildet og det årlige behovet for kompensasjoner i forsvarssektoren. Jeg går heller ikke ut fra at Høyre ønsker å se bort fra krav til interneffektivisering, og jeg oppfatter det dermed slik at Høyre ikke har grunnlag for å hevde det de gjør om reguleringen. Så langt vi vet i dag, er budsjettet for 2011 kompensert fullt ut for den forsvarsspesifikke kostnadsveksten, samtidig som hele kompensasjonen for 2011 først vil være på plass i løpet av året.
Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg tok ordet for å gi et par ekstra kommentarer basert på noe av det som har vært framme i debatten. Jeg skal ikke bevege meg inn i en ny finansdebatt med representanten Gundersen. Det er ikke noen tvil om at vi har produktivitetsutfordringer knyttet til konkurranse med utlandet, men statistikken viser at produktiviteten, i hvert fall innenfor store deler av næringslivet, øker, og den må øke, fordi vi er et høykostland. Men den debatten kan vi ta senere. Jeg tok ordet fordi jeg har lyst til å komme med noen poenger. For det første: Representanten Morten Høglund svarte ikke på min utfordring. Jeg bare registrerer at det sannsynligvis er fordi det er for smertefullt å svare på for en representant som har et brennende engasjement for denne delen av verden. Høyrerepresentantene Rafiq og Kristiansen prøvde i replikkordskiftet med Erik Solheim å så tvil om Høyres standpunkt til 1 pst.-målet i bistandspolitikken. Jeg har da lyst til å trekke fram et sitat fra Høyres bistandspolitiske talsperson, representanten Gitmark, som ikke er her i dag. Han sa på Bistandsaktuelt.no den 27. august 2009: «Vi ønsker ikke å opprettholde bindingen mellom én prosent av bruttonasjonalinntekt og bistandsbudsjettet.» Hvis høyrerepresentantene i denne sal ikke har tillit til utviklingsministeren, har de kanskje større tillit til sin egen hovedtalsperson når det gjelder bistandssaker. Så har jeg lyst til å avslutte med et siste poeng. I replikkordskiftet mellom representantene Myrli og Kristiansen var det snakk om Høyres vilje til å finansiere den vedtatte strukturen som de hadde gått inn for i langtidsplanen. Da brukte representanten Kristiansen 2,5 milliarder som et tall knyttet til hva det ville koste – jeg oppfattet i hvert fall at det var slik – å ha Høyres struktur i budsjettet. Da er det litt merkelig å registrere at Høyre øker budsjettet med 1 pst. eller 600 mill. kr – ja, jeg skal akseptere det – men det er et ganske stort gap mellom det som da var Høyres ambisjoner i forsvarspolitikken, på 2,5 mrd. kr ekstra, og det som Høyre er villig til å legge inn.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
De gangene Norge virkelig har gjort noe som har betydd noe for verden, er når vi, som i regnskogsinitiativet, har kombinert politisk ledelse med penger og politikk. Det er ingen motsetning mellom dette og det Høglund er ute etter. Jeg er helt enig i at Norge bør bli flinkere til å handle med utviklingsland. Men det er ikke noen grunn til ikke å gjøre det andre selv om vi skal gjøre mer på handel. Vi bør bli flinkere til å få flere næringsinvesteringer i utviklingsland. Med all respekt så er det jo den rød-grønne regjeringen med en erklært sosialist som utviklingsminister som virkelig har begynt å ta næringslivet inn i norsk bistand. Vi har til og med ofte fått honnør fra Fremskrittspartiet for dette. Jeg var senest i forrige uke og åpnet Telenor og Grameenphones nye hovedkvarter i Dhaka, Bangladesh. Telenor har vært utsatt for mye kritikk, men jeg har forsvart dem, nettopp fordi jeg mener at denne typen investeringer er minst like nyttig som bistand. Jeg ser bare ingen motsetning mellom at næringslivet bør gjøre mer, og at vi skal gi bistand samtidig.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
La meg ta tak i dette. Jeg har alltid trodd at Fremskrittspartiet var blant de fremste tilhengerne av mikrokreditt, for det er jo nettopp en kommersiell, næringsbasert form for bistand som forsøker å løse det fundamentale problemet: Hvordan skal man kunne gi lån til folk som ikke er kredittverdige? De har til nå vært ofre for ågerhaier som har enorme rentenivåer. Også innen mikrokreditt er det et betydelig rentenivå, og grunnen er veldig enkel: Det koster penger å låne 100 kr. Jeg så i Pakistan i forrige uke folk som sendte 20 og 40 kr tilbake til sin bror eller sin kone på landsbygda. Jeg antar at Myhre ikke sender sånne beløp til sin familie, de ville antakeligvis oppfattet det som en fornærmelse. Men det er altså dyrt å gjøre dette. Jeg vil nå innkalle de norske mikrokredittorganisasjonene til et møte hvor vi skal se på dette og passe på at man ikke pusher mikrokreditt på folk som enten ikke forstår det fullt ut, eller som ikke er i stand til å betale det. Men jeg mener at mikrokreditt er en nyttig, næringsorientert bistandsform, og det er noe som Fremskrittspartiet tidligere har vært ivrig tilhenger av, inntil nå, inntil det kommer et kritisk program, og da løper man fra det også.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
Den fundamentale måten eventuelt å sørge for at rentenivået innen mikrokredittlån blir lavere på, er å gjøre det mer bistandsfinansiert. Altså, jo mer vi støtter mikrokredittlån med bistand, jo lavere er det mulig å holde rentenivået. Et av hovedpoengene med mikrokreditt har nettopp vært at det skal være en grunnleggende kommersiell, næringsbasert bankvirksomhet, men som likevel skal kunne gi lån til fattige mennesker. Jeg har alltid trodd at det var noe som Fremskrittspartiet egentlig synes var sunt, godt og riktig. Da skal man være forsiktig med, hver gang det kommer opp noe kritikk her, å kaste barnet ut med badevannet, og isteden ha som utgangspunkt, som regjeringen, at mikrokreditt er sunt, fornuftig og riktig. Men det kan være folk som praktiserer det på en ugunstig måte, akkurat som i all annen bankvirksomhet. Det kan være folk som kommer i en urimelig gjeldsknipe, og da må vi se på hvordan vi fjerner de negative sidene ved en positiv virksomhet – og det er ikke forskjellig fra holdningen til f.eks. bankvirksomhet i Norge.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
La meg først si noe om de 4 mrd. kr. Jeg er klar over at det er et regneeksempel, men for øyeblikket er Fremskrittspartiet og Høyre omtrent to like store partier, og jeg går jo ut fra at regjeringsforhandlingene mellom Fremskrittspartiet og Høyre ikke er basert på at Høyre skal få det 100 pst. som de vil, og at Fremskrittspartiet i disse forhandlingene ikke skal få noen ting. I så fall er jo det en ganske interessant opplysning for Fremskrittspartiet. Man må jo anta at det i hvert fall ikke blir Høyres politikk alene som ligger til grunn. Med andre ord, med et kompromiss mellom Høyre og Fremskrittspartiet må det jo da bli en drastisk og vesentlig reduksjon av norsk bistand. Dette bringer da den norske borgerlige regjeringen helt i utakt med f.eks. den svenske borgerlige regjeringen, som har syntes det har vært viktig å opprettholde bistanden. Det kommer vi ikke under noen omstendighet bort fra i dette regnestykket, hva det nå enn måtte bli. Når det gjelder kvotetaket, er det en vanskelig avveining mellom det å ha en norsk landbrukspolitikk som sikrer bosetting i hele Norge, og det at det skal være utviklingsfremmende. Jeg er helt enig i at jo mer vi kan handle med utviklingsland på gode vilkår, jo bedre er det.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
Jeg erkjenner fullt ut at det er delte meninger i spørsmålet om konsentrasjon, og at det er fagfolk som mener vi skal ha mer av det – det er det ingen tvil om. Jeg vil gå så langt som å si at det også finnes mange gode argumenter for en økt konsentrasjon av norsk bistand, men jeg må også påpeke hva det i praksis vil føre til. Det som det i praksis vil føre til, er kutt, for vi må jo da kutte i bistanden til de land vi gir minst til, går jeg ut fra. Vi skal ikke kutte i bistanden til Afghanistan og Sudan, antar jeg, og da betyr det for alle praktiske formål å kutte til prosjekter som en serie små norske frivillige organisasjoner driver – mange av dem er kristne organisasjoner, og jeg våger meg på den påstand at Kristelig Folkeparti vil komme til å protestere veldig intenst, men jeg også – altså til prosjekter i land hvor vi ellers ikke gjør noe. Og vi må kutte når det gjelder initiativ som det norske kontinentalsokkelinitiativet, hvor vi altså har hjulpet afrikanske land på et område hvor vi har en helt unik kompetanse, nemlig ved å utvide deres kontinentalsokkel utover 200 nautiske mil. Det er kjempevellykket, og de setter stor pris på det, men det har brakt inn land som Guinea Bissau, Guinea Conakry, Sâo Tomé og Príncipe, Gambia og Senegal som norske bistandsland. Vi gjør ikke noe annet der, men vi har hjulpet dem på dette ene punktet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
Jeg svarte på det spørsmålet ved å si at dette er den typen avveininger som Norge hele tiden foretar mellom det å ha en landbrukspolitikk som sikter mot å ha bosetting i hele Norge, og det å ha ordninger som fremmer u-lands interesser. Det vi er særlig redde for, er innrømmelser til utviklingsland som i realiteten først og fremst gir åpninger for andre deler av verden som lett kan selge landbruksvarer til Norge. Det er en avveining som Høyre til fulle gjorde da de selv satt i regjering. Når det gjelder påstanden om at det skulle være stor uenighet mellom de rød-grønne partiene, vil jeg våge den påstanden at utenriksministeren og jeg har samarbeidet veldig mye tettere om dette enn det man gjorde under foregående regjering. Jeg røper ingen statshemmelighet når jeg sier at det ikke var Høyre som var pådriveren for de høye utviklingsbudsjettene under Bondevik-regjeringen. Det var en situasjon hvor Høyre var i allianse med Kristelig Folkeparti. Det vi snakker om nå, er en situasjon hvor Høyre kan komme i allianse med Fremskrittspartiet. Det er noe helt annet.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-12-03:
La meg mot slutten av debatten flytte blikket litt vekk fra vår egen hjemlige budsjettkrangel og over til et av de landene som er i den mest kritiske fase akkurat nå. Det er Sudan, som også er en av våre tre største bistandsmottakere. Som Stortinget vel vet, skal det holdes folkeavstemning i Sør-Sudan den 9. januar om løsrivelse av Sør-Sudan. Alt tyder på at utfallet av en slik folkeavstemning vil bli en klar majoritet for løsrivelse. Det vil skje på et tidspunkt hvor de grunnleggende forutsetningene for hvordan en løsrivelse skal skje, ikke er avklart. Det er veldig lite sannsynlig nå at man har avklart grensedragningen, at man har avklart hvordan man skal dele oljen mellom nord og sør, at man har avklart hvordan man skal fordele gjeldsbyrden, at man har løst Abiey, som er et særlig kritisk spørsmål, eller at man har avklart spørsmål om statsborgerskap for de mange fra sør som vil forbli i nord, og de noe færre, men dog et betydelig antall mennesker, fra nord som vil forbli i sør. Man får altså et vedtak om en løsrivelse. Men situasjonen for alt dette er uavklart. Det er opplagt en farlig og veldig vanskelig situasjon. Både utenriksministeren og jeg er sterkt engasjert i å forsøke å bidra til å finne løsninger på det. Det området hvor Norge klart spiller den største rollen, er vår oljekompetanse, og vi har stilt til rådighet alt det beste Norge har av oljekompetanse for å finne en måte å dele oljeinntektene på. Nesten all oljen – eller den største mengden av olje – er i sør. Denne oljen kan bare bringes ut gjennom nord, så her er det ikke snakk om at den ene kan vinne, og den andre kan tape. Enten vinner begge parter, eller så taper begge parter. Og vi bidrar med forslag til løsningen på det. Så tror jeg vi må erkjenne at president al-Bashir i Khartoum, som vi jo har ulike oppfatninger om, er i en vanskelig situasjon. Det er veldig få eksempler i verdenshistorien på at et land har gitt fra seg en fjerdedel av befolkningen, en tredjedel av territoriet, to tredjedeler eller mer av oljeinntektene og mye annet, uten at det har vært vanskelig for lederskapet. Det å sy sammen systemer og pakker som gjør det mulig for Nord-Sudan å akseptere at Sør-Sudan går, på fredelig vis, er en formidabel utfordring, og Norge har sagt seg villig til f.eks. å arrangere giverkonferanser eller ta andre skritt som kan hjelpe til for at en slik prosess kan gå bra. Når jeg tar fram dette, er det fordi et vellykket resultat i Sudan vil ha grunnleggende betydning også for vår sikkerhet. Selvfølgelig vil dette ha en fantastisk stor betydning for befolkningen i Sudan, men det er ni naboland som kan bli trukket inn i det. Skulle det aller verste skje i Sudan, som vil være å gå tilbake til full krig, vil jeg bare minne om hva statsminister Meles Zenawi i Etiopia sa da jeg møtte ham. Det var at en full krig i Sudan vil få Somalia til å virke som en barnehage – til sammenligning. Så spennet mellom vellykket og mislykket på dette området er formidabelt, og det er et område hvor Norge bidrar, men hvor vi aldri kunne ha bidratt hvis vi ikke hadde gjort en stor bistandsinnsats i Sudan.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg vil gjerne avlegge representanten Woldseth en visitt. Jeg lyttet nemlig med interesse til innlegget hennes nå, og jeg lyttet også til det innlegget som hun holdt i finansdebatten, der hun forklarte at grunnen til at Fremskrittspartiet kutter i bistanden, er at de tror på det frie markedet og heller vil «gi mennesker i utviklingsland en mulighet til å forbedre livene sine og forbedre livskvaliteten sin». Det som da er interessant, er eksempelet som representanten da brukte. Hun sa: «Se til Kina.» Det er underlig at Fremskrittspartiet vil at man skal lære av det som noen vil kalle for et kommunistisk, totalitært og ikke-demokratisk regime. Jeg sjekket også med Human Development Index som bl.a. sier noe om livskvalitet. Der ligger Kina på 89. plass, og det er jo bare 19 plasser bak den islamske republikken Iran. Skal vi nå anta at representanten Woldseth også mener at man bør rette blikket mot Ahmadinejad for å lære om livskvalitet? Det ville det jo vært greit å få en avklaring av. Vår regjering har et sterkt engasjement for arbeidet med FNs tusenårsmål 4 og 5. Gjennom norsk innsats har vi oppnådd flere konkrete resultater. Vi har bidratt til vaksineringen av 25 millioner barn verden over. I India kan mer enn 10 millioner flere kvinner reise til klinikker når de skal føde, sammenliknet med 2005. For å få til denne typen resultater trenger man målrettet innsats i lengre tid. Da må man være kritisk til hvilke tiltak man prioriterer, og man må stille tydelige krav til samarbeidspartnere. Sånn er vår bistandspolitikk. Som flere har påpekt, gjør de borgerlige partiene betydelige kutt i bistanden, og Fremskrittspartiet utmerker seg med å stille seg helt på sidelinjen av all politisk konsensus i bistandsdebatten, selv om man tar høyde for partipolitiske forskjeller. De kutter fantastiske 8 mrd. kr. I likhet med representanten Rafiq er jeg opptatt av resultatene av pengebruken og kuttene, og ikke bare beløpene. Skal man kompensere for kuttene med penger fra private, frivillige givere, sånn som Fremskrittspartiet i noen sammenhenger framhever som riktigere, ville man sette i gang et ganske uverdig reklamekappløp mellom humanitære organisasjoner for å sikre penger til viktig utviklingsarbeid. Og med en ad hoc-preget pengeinnsamling vil langsiktig bistandsarbeid nær sagt bli umulig. Men det er ikke det eneste som det er vanskelig å få tak på i Fremskrittspartiets politikk på dette området. Det er nå sånn at Norge går fremst i arbeidet mot skatteparadiser. Men Fremskrittspartiet mener skatteparadiser er bra, fordi det angivelig fremmer skattekonkurranse. Ser ikke Fremskrittspartiet at skatteparadiser tapper fattige land for beløp mange ganger den totale internasjonale bistanden?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2010-12-03:
Det var med stor interesse jeg leste denne innstillingen, for på side 28 har en enstemmig komité kommet med en, jeg vil si, glitrende merknad om det nordiske samarbeidet. Det interessante også med denne merknaden er at en samlet komité står bak et forslag i en budsjettinnstilling, og jeg tør si at det tror jeg ikke forefinnes i noen særlig annen budsjettinnstilling i år. Derfor er det en meget klar arbeidsordre til utenriksminister Støre om å gjøre et betydelig press i forhold til organiseringen av Nordisk Ministerråd, med sikte på en forenkling, effektivisering og fokusering av arbeidet. Derfor kunne jeg godt tenke meg at utenriksministeren i denne salen kunne gi noe uttrykk for hvordan han har tenkt å følge opp det klare forslaget som et enstemmig storting i dag, med stor sannsynlighet, kommer til å vedta. Jeg tror også det stort sett er enstemmighet blant de parlamentarikere som deltar i det nordiske samarbeidet, om at dagens situasjon, dagens organisering, ikke fungerer godt nok, for i det nordiske samarbeidet sitter makten hos Ministerrådet og ikke hos parlamentarikerne, slik vi er vant til fra våre nasjonale parlamenter. Derfor følger ikke alltid Ministerrådet opp de vedtak og forslag som blir vedtatt i Nordisk Råd. Etter fem år i Nordisk Råd er mitt inntrykk at Ministerrådet bidrar til å forsinke det nordiske samarbeidet og bidrar til en byråkratisering, slik det også fremgår av denne merknaden. Jeg vil også driste meg til å si at jeg mener Ministerrådet har manglende respekt for det parlamentariske arbeidet. Det er vanskelig å få ministre til å møte komiteer i Nordisk Råd, og når parlamentarikerne gjør klare vedtak, får man stort sett beskjed tilbake om at dette er noe vi arbeider med, uansett. Det er også ofte lite tydelige fremdriftsplaner i forhold til å få effektuert det som de nordiske politikerne vedtar. Men når komiteen nå vedtar dette forslaget, er det én ting som også er viktig, og det er at politikerne, parlamentarikerne, er nødt til å ta tilbake makten. Det holder ikke bare med denne merknaden.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
Jeg føler jeg tilhører en slags «silent majority» – vi som er fornøyd med veldig mye av det som skjer i utenriks- og forsvarspolitikken, men som kanskje ikke tar ordet så ofte for å understreke det. Derfor vil jeg benytte anledningen til å slå fast at selv om Norge har vært velsignet med mange sterke utenriksministre, tror jeg det er få av dem som har vært med på så mange historiske vedtak som den nåværende: delelinjeavtalen, klasevåpenkonvensjonen, 1 pst. av BNI til bistand, norske stabs- og opplæringsoffiserer ut av Irak. Nå arbeider Norge aktivt for å sikre fredsprosessen i Sudan. Det er jeg glad for. Fred og stabilitet er kritisk viktig både for enkeltmennesker og utvikling i regionen. Jeg er glad for at regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti er enige om å styrke arbeidet med å vaksinere verdens barn. Vaksiner er et effektivt virkemiddel for å bidra til utvikling og å redde liv. Vaksinealliansen GAVI har bidratt til at fem millioner liv er reddet, og Norge har bidratt med over en tidel av finansieringen. Norge har neppe noen gang hatt en budsjettpost som har betydd mer for flere mennesker. Framover er det viktig å mobilisere nye givere og å bli enige om finansiering av de nye vaksinene mot lungebetennelse og diaré – vaksiner som kan redde flere millioner nye mennesker i utviklingsland. Jeg har hørt noen si at bistand ikke virker, fordi Norge har bidratt med penger i mange tiår, og fortsatt finnes det fattigdom i verden. Det er et resonnement jeg aldri hører på andre områder. Jeg har aldri hørt noen si at nå har vi hatt sykehusbudsjetter så lenge, og fortsatt er ikke Helse-Norge perfekt, altså bør vi slutte å gi penger til sykehus. Jeg har aldri hørt noen si at nå har vi bygget broer og tunneler i århundrer, og fortsatt har vi mange dårlige veier, altså bør vi slutte å bevilge penger til veiinvesteringer. Bistand bekjemper fattigdom og redder liv! Så er det klart at vi må søke å forvalte pengene på en slik måte at bistanden virker best mulig, på samme måte som vi må forvalte ressursene så klokt som mulig også på andre områder. Framover blir det veldig viktig å få på plass en handelsavtale som blir et skritt i riktig retning for vekst i utviklingslandene. Kinas voldsomme vekst kan på sikt løfte verdens mest folkerike land ut av fattigdom. Handel er et kraftfullt redskap for verdiskaping, og en fredelig form for samhandling mellom land. Men det er ingen motsetning mellom handel og bistand. Land har forskjellige forutsetninger for handel, fordi naturressursene er ulikt fordelt. Bistand bidrar til bedre muligheter også for dem som er fattige på olje, gass, mineraler, tømmer, fosser, ferskvann og kystlinje.
Stine Renate Håheim (Arbeiderpartiet), 2010-12-03:
De politiske forskjellene blir store når vi diskuterer bistandspolitikk. Her i salen finnes det partier som har lyst til å kutte i bistanden til de aller fattigste og gi mer til noen av verdens rikeste mennesker. Det er helt åpenbart at bistandskutt vil få konsekvenser. Vi er nå vitne til en demokratisk utvikling i bl.a. Latin-Amerika. Alt er selvfølgelig ikke perfekt, ikke alle land i Latin-Amerika er i mål. Nettopp derfor er det viktig at Norge bidrar til at det bygges sterke institusjoner, slik at utviklingen fortsetter i demokratisk retning. Når folkelige bevegelser – som f.eks. fagbevegelse – urfolksaktivister og kvinner i flere og flere land nå er en del av makten, er det en av suksessfaktorene for en langsiktig utvikling. For meg virker det derfor litt meningsløst at Norge skal kutte all bistand til Latin-Amerika, noe Høyre foreslår i sitt alternative statsbudsjett. Hvis vi virkelig ønsker utvikling i verden, er det lurt å være med og bidra i de landene som utvikler seg raskt. Og det er fornuftig å være med og bidra til utvikling på det kontinentet som har verdens største forskjeller mellom fattige og rike. I Latin-Amerika, som har enorme naturressurser, har Norge en unik mulighet til å bidra med kunnskap om hvordan de ressursene kan komme hele folket til gode. Jeg er glad for at regjeringen vil fortsette sin satsing i Latin-Amerika. Så får vi heller tåle kritikk fra høyresiden, som er mer kritiske til de landene som nå beveger seg i riktig retning, enn det man kanskje var til høyresidens brutale militærdiktaturer på 1990-tallet. Jeg er også glad for at Norge fortsetter sin innsats for en fredelig løsning på konflikten i Midtøsten. Norsk bistand går bl.a. til statsbygging på palestinsk side – til å bedre sikkerheten og til å bekjempe korrupsjon. Å bygge en stabil stat på palestinsk side er vi helt avhengig av dersom man skal få en tostatsløsning i Midtøsten. Jeg har selv vært både i Gaza og på Vestbredden og sett hvor avhengige palestinerne er av støtte fra det internasjonale samfunnet, både politisk støtte og støtte i form av bistand. De er avhengige av støtte for å bygge opp igjen det som gang på gang er blitt ødelagt av Israel, og de er avhengige av støtte for å kunne gi barn og ungdom utdanning. Det bidrar til å gi håp til et folk som har levd under okkupasjon i over 60 år. For meg blir det et enormt paradoks når høyresiden i hver eneste asyldebatt i denne sal ivrer for å få færre asylsøkere og flyktninger til Norge. Det finnes knapt grenser for hva man er villig til å sette i gang av tiltak. Men når det kommer til et av de tiltakene som faktisk fungerer på sikt, nemlig bistand for utvikling, fred og demokrati, ja da kutter de samme partiene drastisk med sparekniven.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2010-12-03:
Forsvaret er viktig. Norge er et lite land i verden, men vi har store interesser å overvåke. Vi har også ambisjoner om å spille en rolle i verden. Det er gjennom Forsvaret dette må realiseres og ambisjonene gjøres troverdige. Det er to grunner til at jeg hadde lyst til å holde et kort innlegg i debatten. Det gjelder HV og veteraner. Når vi ser på Hæren, er den satsingen som gjøres i Hedmark, svært viktig for mitt hjemfylke – selvfølgelig – og den skaper mye velkommen aktivitet. Flyttingen av HV-staben til Terningmoen ble lansert med brask og bram av benkekollega Slagsvold Vedum i lokale medier tidligere i høst. Den flyttingen støttes av Høyre, men det er bemerkelsesverdig å notere seg at departementet ikke er i stand til å redegjøre for kostnadene ved flyttingen. Sett i lys av den debatten som vi har hatt om situasjonen i HV, blir det besynderlig. Det hjelper jo lite å flytte HV-staben hvis aktiviteten som HV skal stå for, er kneblet og kanskje lagt ned når flyttingen er realisert. Høyre ønsker å bevilge 75 mill. kr mer enn det som ligger i regjeringens budsjett. I perioden 2009–2011 har vi totalt sett ønsket å bevilge 300 mill. kr mer til HV. HV er viktig, men når øvingsaktiviteten er på et minimum, og økonomien er kneblet, er det særdeles vanskelig å motivere personellet. Det kan bli HVs bane om ikke regjeringen lytter til signalene og følger Høyres anbefalinger i vårt alternative budsjett. Så en svipptur innom veteranene. Det er mange som har kommentert dem. I mitt hjemfylke har vi også Bæreia, på Kongsvinger. Det er et sted jeg har besøkt flere ganger, et fantastisk sted som kan hjelpe mange veteraner til å finne tilbake til en god hverdag etter å ha vært på oppdrag ute. Bæreia er viktig og bør spille en sentral rolle i veteranpolitikken. Det kan man egentlig se på som en appell og en oppfordring fra en lokal representant fra Hedmark. Så en liten kommentar til representanten Gustavsen, som jeg hørte tidligere i dag. Hun sa at produktiviteten i Norge øker. Det er vel snarere det motsatte vi har som utfordring. Det går ganske klart fram av statsbudsjettet. Nå har ikke jeg greie på produktiviteten i Forsvaret – det var muligens det Gustavsen mente, den skal jeg ikke gå inn på – men jeg tror det er viktig at man faktisk ser på produktiviteten generelt, og der har vi en utfordring, særlig etter 2015.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2010-04-27:
På vegne av representantene Nikolai Astrup, Borghild Tenden og meg selv vil jeg fremme forslag om rask iverksettelse av samfunnsøkonomisk lønnsomme klimatiltak fra Klimakur 2020 og oppfølging av klimaforliket.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg har innledningsvis lyst til å si at reformen er Regjeringens reform og Regjeringens forslag. Slik jeg ser det, har engasjementet og interessen for reformen økt i den tiden vi har arbeidet med dette. Men i løpet av arbeidet har vi blitt veldig tydelige på noen tilleggsdimensjoner. En av disse tilleggsdimensjonene er at en stor reform i det norske samfunnet, som denne, skal gjennomføres på en svært trygg måte for befolkningen. Vi har store tjenesteytende sektorer i dag, spesialisthelsetjeneste og kommunehelsetjeneste, som er i stabil drift. En endring mellom disse er det viktig å gjøre på en trygg og kvalitetssikret måte. Det er det vi legger opp til gjennom vår innstilling.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg velger her å ta med meg erfaring fra noen års oversikt over og interesse for sykehustjenestene. Hvis vi går noen år tilbake – da sykehusene var preget av svært store underskudd – var det vanlig at dersom en sykehusdirektør ble spurt om hvorfor dette ikke lot seg rette opp, fikk man til svar at man hadde så mange utskrivningsklare pasienter som var en så stor utgiftspost for sykehuset at det forklarte underskuddet. Så noterer jeg meg at i høringen var representanter fra de samme sykehusene nå kommet til den vurdering at det å ha mange utskrivningsklare pasienter ikke nødvendigvis hadde noen særlig kostnad for dem. Jeg tror nok det er en forberedelse på en diskusjon om hvilket uttrekk som vil være riktig. Jeg deler representantens bekymring for at pasienter skal bli skrevet ut for tidlig. Men når man er ferdig behandlet, er det bedre å komme tilbake til sin hjemkommune, og ikke være på sykehuset unødvendig.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg deler representantens engasjement og interesse for rehabilitering som en svært viktig del av helsetjenesten, hvor vi fortsatt har mye ugjort. De samme pasientene som har stort behov for rehabilitering, har også behov for sin gode andel av behandlingstilbudet i helsetjenesten. Hele ideen, hele den bærende kraft i Samhandlingsreformen, vil støtte tjenestetilbudet for de pasienter som trenger rehabilitering. Vi har i denne sal, bl.a. under behandlingen av budsjettet, diskutert og drøftet utfordringer knyttet til endringer i finansieringsordninger for fysioterapeuter i sykehus, og konsekvenser for bl.a. bassengtrening. Vi har som et prinsipp for helsetjenesten at riktig pasient skal få den riktige hjelpen, og at de økonomiske rammeordninger skal være overordnet, så jeg forutsetter(presidenten klubber) at helseforetakene gjorde det de mente var(presidenten klubber) faglig riktig i 2009 og fortsetter med det i 2010. (presidenten klubber) (presidenten klubber)
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-04-27:
Jeg har fått muligheten til å innlede om Samhandlingsreformen på svært mange møter i hele landet gjennom de siste månedene, både faglige møter og politiske møter. Disse møtene har hatt noen fellestrekk. For det første har møtene vært preget av veldig optimisme og veldig engasjement, om både Samhandlingsreformens ideer og om gjennomføringen. Derfor har jeg hatt en helt annen erfaring fra de møtene jeg har vært på, enn det som representanten Solberg ga uttrykk for i sitt innlegg. For det andre har jeg pleid å takke, når jeg kommer på et slikt møte, fordi jeg får lov til å snakke i 20–30 minutter om Samhandlingsreformen. Jeg har pleid å si at det er mulig å gi et innlegg på fem minutter, men da vil forsamlingen få en restaurantversjon. Den smaker godt og kan til og med være underholdende, men forsamlingen kommer raskt til å bli sulten på mer kunnskap. Når man får litt mer tid, er det mulig å gå inn i og gjennom reformens idé med respekt for hele innholdet. Samhandlingsreformen er faktisk på veldig mange steder åpen og diskuterende. Det står veldig mange steder i stortingsmeldingen om Samhandlingsreformen at man avventer en retningsavklaring i Stortinget før videre konkretisering. Slik avklaring gis i behandlingen her i dag. For det tredje: I debattrunden er det to faste temaer som alltid kommer opp. Det ene temaet er: Dette må ikke bli et nytt Nav. Dette føler jeg at komiteen og flertallet har tatt med seg når vi legger så stor vekt på trygg gjennomføring, at vi velger å kvalitetssikre det vi trenger å kvalitetssikre, og at vi skal tilpasse farten på gjennomføringen i forhold til tilgangen på personell. Det andre som dukker opp i alle debattrunder, er at folk vil vise fram sine egne, lokale samhandlingstiltak, og det gjør de med berettiget stolthet. Det minner oss om at vi ikke har funnet opp Samhandlingsreformen i den sentrale stat, men vi setter det i system, sprer de gode løsningene til hele landet, og vi stiller krav om at de skal brukes. Til tross for betydelig enighet har retorikken i dag forsøkt å skape stor avstand. Jeg kan ikke følge opp alle oppspillene, men jeg tillater meg å gjøre et stopp ved representanten Olsens innlegg hvor det kom to forsideoverskrifter: både at meldingen er god, og at det eneste som er igjen, er overskriften. Her tror jeg at det har blitt litt for mye Møllers tran på Fremskrittspartiets landsmøte.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Samhandlingsreformen var egentlig Bjarne Håkon Hanssens reform, og han bygde opp ganske store forventninger til denne reformen. Men behandlingen her i Stortinget har vist oss at regjeringspartiene ikke har delt de ambisjonene som Hanssen hadde. Der hvor Hanssen var klar og tydelig på løsningene, har regjeringspartiene vært vage. Bjarne Håkon Hanssen var f.eks. tydelig på at det viktigste var at pasienten fikk behandling – ikke nødvendigvis hvem man fikk den av. Opposisjonspartiene har kommet med mange konkrete forslag i denne saken, i tråd med intensjonene i reformen, mens Arbeiderpartiet på sedvanlig vis har blitt forsvarer av systemene istedenfor pasientene. Mitt spørsmål blir da: Når på veien mistet Arbeiderpartiet engasjementet for pasientene og isteden ble opptatt av å forsvare systemene?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-04-27:
Over hele landet avhjemles det sykehjemsplasser. Seks lokalsykehus er nylig lagt ned, og seks til står trolig for fall i løpet av nær framtid. Og så peker Samhandlingsreformen på at det er 145 000 liggedøgn med utskrivningsklare pasienter på sykehusene våre, og vi står foran en demografisk utvikling med mange flere eldre. Mener statsråden virkelig at Regjeringens planer og rammer for sykehjemsbygging vil være tilstrekkelig for å møte kommunenes behov for heldøgns pleie- og omsorgsplasser i den tiden som kommer? Eller kunne statsråden tenke seg å ta en titt til på Fremskrittspartiets alternative statsbudsjett?