Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2010-10-12:
Representanten Laila Dåvøy tar opp en utrolig viktig problemstilling. Vi står på mange måter ved et veiskille. Vi har mer kunnskap enn noen gang, og vi har flere virkemidler enn noen gang. Nå gjelder det å bruke denne kunnskapen klokt. Helse- og omsorgskomiteen har nylig vært i Sveits, hvor vi fikk høre og se deres tilnærming til rus. Det første jeg oppdaget, var at Sveits hadde et helt annet mål for sine vedtak enn det jeg personlig mener skal være målsettingen. I Sveits var de helt tydelige og ærlige på at deres hovedmål var å fjerne de narkomane fra parker og torg. Deres mål var rett og slett å fjerne synligheten av rusmisbruk. Og rett skal være rett – dette målet har de nådd. Jeg så fortsatt rusmisbrukere på min vandring i Bern, men jeg så aldri store ansamlinger hvor narkotika ble brukt åpenlyst. Jeg savner den samme ærligheten i norsk politikk. Hva er vårt mål? Ønsker vi å fjerne synligheten, eller ønsker vi å gi folk meningsfylte liv, hvor den enkelte kan ta vare på seg selv? Dette er en viktig debatt å ta før vi velger retning. Sveits har 20 000 tunge rusmisbrukere. 18 000 av disse får utdelt metadon eller heroin hver eneste dag. Det som skulle være et tilbud til de få, er nå regelen fremfor unntaket. Fordi man har tydd til denne enkle løsningen, har behovet for behandlingsplasser gått kraftig ned og flere institusjoner har blitt borte. Rusfrihet var nesten ikke tema. Jeg ønsker ikke en slik politikk for våre rusmisbrukere. For ni år siden avkriminaliserte Portugal besittelse av inntil ti brukerdoser samt narkotikabruk. Resultatet har vært positivt: Antallet brukere har gått ned, de har færre nye hivsmittede, og færre dør av overdose, kunne vil lese i Aftenposten 9. oktober. Men så ble jeg forvirret, for i bladet Mot rusgift kunne vi lese noe helt annet. På deres besøk i Portugal hadde de fått vite at antall brukere hadde gått opp, antall nye hivpositive hadde økt og overdosedødsfallene var flere. Rusmisbruk finner vi over hele verden, og problemene og utfordringene løses forskjellig. Ingen land har løst dette optimalt. I Norge ser vi ut til å være ganske enig om de fleste sidene ved rusmisbruk. Komiteen har flere ganger stått samlet bak en virkelighetsbeskrivelse som påpeker at de rusmiddelavhengige har dårlig helse, dårlig eller manglende bolig, manglende arbeid og dårlig sosialt nettverk. En samlet komité har også konstatert at rusomsorgen ikke er tilfredsstillende, og at den mangler helhetstenkning. Komiteen har også vært enig om at dagens situasjon er preget av for lange ventetider, store ulikheter, ventetider mellom tiltak og manglende ettervern. Så da kan vi konstatere at vi er politisk enig i virkelighetsbeskrivelsen, nå må vi finne veien og løsningen. Heller ikke der er det de store forskjellene. Stoltenberg-utvalgets rapport som nå ligger ute på høring, er et godt dokument som på en god måte beskriver virkeligheten, utfordringene og løsningene – ikke mye å være uenig i der, og jeg tror mange vil imøtese at det kommer konkrete endringer ut ifra denne rapporten. Utdeling av heroin var noe nytt og fikk dessverre all oppmerksomhet. Mange andre sider ved rapporten hadde fortjent større oppmerksomhet. Men dette vil vi heldigvis komme tilbake til når høringsfristen har gått ut. Stoltenberg-utvalgets rapport innleder med følgende ord skrevet av en kvinne om sin situasjon: «Kanskje er det når det bare er livet igjen å miste, og døden ikke skremmer deg lenger, når rusen ikke lenger gir deg fri, men blir mer fiende enn venn – kanskje er det da tankene begynner å lete etter en vei som kan gi deg fri fra det som en gang ga ro og frihet.» Jeg synes disse ordene understreker behovet for og nødvendigheten av å ha rusfrihet som hovedprioritet i rusomsorgen i Norge. Når det gjelder lavterskeltilbud for å redusere faren for sykdom og skade, er jeg også her enig med interpellanten i at det har kommet mye av dette de siste årene. Det er bra, og det har vært nødvendig. Jeg ber allikevel innstendig om at bevilgninger til disse tiltakene ikke går på bekostning av dem som ønsker seg rusfrihet. Slik jeg ser det, har vi ganske mange og gode lavterskeltilbud, vi har for få avrusningsplasser, vi har mangel på penger til å benytte ledig kapasitet i behandlingssystemet, og vi har mangel på gode ettervernstilbud for å forbli rusfri. Her er det mye å ta tak i!