Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 1999-06-09:
Norsk helsevesen står overfor store utfordringer i årene framover, bl. a. ut fra følgende forhold: Behovene for helsetjenester øker.Det er mangel på helsepersonell, deriblant ca. 800 ubesatte legestillinger.Bevilgningene til helseformål vil neppe alene fange opp det økende behov.Mer og mer kunnskapsrike og informerte pasienter vil kreve høy kvalitet på helsetjenestene og dermed større krav til velkvalifiserte helsearbeidere. Legemangelen kan bare delvis kompenseres med høy utdanningstakt og fortsatt bruk av utenlandske leger. Jeg føler meg ganske sikker på at det ikke vil bli økonomisk rom for å dekke det økende behovet for helsetjenester med tilsvarende økte bevilgninger. Jeg tror at dette behovet i like stor grad må dekkes ved en mer målrettet og effektiv bruk av forskjellige helsepersonellgrupper. Vi må på en mer systematisk måte enn det vi hittil har gjort, foreta grundige analyser av i hvilken grad vi utnytter vårt helsepersonell optimalt, både i en faglig og samfunnsøkonomisk sammenheng. I denne sammenheng vil det være nødvendig å vurdere om arbeidsfordelingen mellom helsegrupper hele tiden er ideell. Det er bl.a. på denne bakgrunn at Arbeiderpartiet har fremmet forslaget om å igangsette et forsøk der kiropraktorene får utvidet ansvars- og myndighetsområde i forhold til den pasientgruppen som allerede bruker kiropraktorer. I tillegg skal også fysioterapeuter med videreutdanning i manuell terapi delta i en forsøksordning på linje med kiropraktorene. Dette forsøket over to år betyr at henvisningskravet fra lege til kiropraktor og manuell terapeut faller bortat kiropraktor og manuell terapeut får anledning til å sykmelde sine pasienter for en kortere periodeat kiropraktor og manuell terapeut får anledning til å henvise til spesialist på nærmere fastsatte vilkårat kiropraktor og manuell terapeut får anledning til å rekvirere fysikalsk behandling, noe som vel i praksis vil gjelde kiropraktorene, da manuellterapeutene har fysioterapikompetansen i sin grunnutdanning Jeg antar at det i forsøket bør vurderes om også manuellterapeutene skal få adgang til å henvise pasienter til CT-røntgen og skjelettrøntgen. Kritikerne av disse prøveordningene har til dels argumentert som om kiropraktorbehandling ikke fantes i dag. Det er faktisk slik at kiropraktorene har 1 350 000 pasientkontakter pr. år, fordelt på mellom 60 000 og 70 000 legehenviste kiropraktorpasienter og mellom 160 000 og 170 000 pasienter som kommer til kiropraktoren uten å gå veien om lege. Stortinget har nylig vedtatt en ny helsepersonellov, der kiropraktorer og fysioterapeuter sammen med en rekke andre helsepersonellgrupper, bl.a. leger, i lovs form har fått bekreftet sin autorisasjon. Dette betyr også at de har et lovmessig krav til forsvarlighet for sin virksomhet som tilsier at de kun behandler de pasienter de har kompetanse til å ta seg av. Det er heller ingenting som tilsier at dagens praksis fraviker dette helt grunnleggende prinsipp. Det er derfor selvsagt og ufravikelig, slik helseministeren sier det i brev til komiteen: «Av forsvarlighetskravet følger også kravet til å innse sine begrensninger i de faglige kvalifikasjoner og til å forstå når bedre kvalifisert personell bør utrede og eventuelt behandle pasient.» Jeg finner også i lys av de argumenter jeg hører mot å gjennomføre et slikt forsøk, grunn til å understreke at kiropraktorene også nå er ansvarlige for undersøkelse, diagnostikk og behandling, enten pasientene er henvist fra lege eller ikke. Når gjeldende regelverk tilsier at det kreves legehenvisning for å utløse trygderefusjon, har det sin begrunnelse i at primærlegen skal ha det generelle og koordinerende ansvaret for en mest mulig helhetlig diagnostikk og eventuell behandling av pasientene. Dette forslaget rokker ikke ved dette prinsippet. I fastlegeordningen vil pasienten etter hvert få et tettere forhold til sin lege, noe som etter min mening vil bety at pasienten lettere kan samråde seg med sin lege om behandlingsopplegg, om han finner dette ønskelig, og således få veiledning. Jeg vil ellers anta at det i forsøksordningen kan være aktuelt å legge inn en forutsetning om at kiropraktoren og manuellterapeuten melder fra til pasientens lege om pasienter som måtte bli sykmeldt eller får henvisning. Dette vil gi primærlegen full oversikt over pasientens status. Jeg må også kunne uttrykke forventning om at de ulike helseperosnellgrupper som en og samme pasient måtte komme i kontakt med, nå, ut fra pasientens beste, ser seg tjent med å samarbeide. Jeg har hørt om for mange svært uheldige og helt uakseptable eksempler på det motsatte. Jeg vil faktisk tro at den nye prøveordningen kan inspirere til et nødvendig og formålstjenlig samarbeid. Rygglidelser som dette forslaget har sin tilknytning til, kan ofte ha et sammensatt og ikke entydig årsaksforhold. Dette betyr at en både i diagnosestilling og behandlingssammenheng må være villig til å bruke den spisskompetanse som ulike helsepersonellgrupper har. Ut fra tall som framkommer i Statens helsetilsyns veiledningshefte 7-95 «Vondt i ryggen – hva er det, hva gjør vi» koster muskel- og skjelettlidelser samfunnet mellom 10 og 15 milliarder kr årlig, et beløp som knytter seg til behandlingsutgifter, sykepenger, trygdeytelser og produksjonstap. Selv om en i Norge ikke har samlede tall for sykefraværskostnader for personer med rygglidelser, så vises det til i ovennevnte hefte at ca. 12 pst. av alt sykefravær i Sverige skyldes ryggplager. Det er neppe grunn til å tro at det skulle være store forskjeller mellom Norge og Sverige. I så tilfelle beløper våre sykepengekostnader for personer med ryggplager seg til mer enn 2 milliarder kr. Folketrygdens utgifter til kiropraktorbehandling ligger årlig på ca. 10 mill. kr, og om en tenker seg at alle som nå går til kiropraktor uten legehenvisning, skulle få trygderefusjon, så ville dette bety ca. 40 mill. kr i folketrygdrefusjon. Det er innlysende at bare for en del av pasientene med ryggplager vil kiropraktorbehandling være det riktige. Men det synes åpenbart at for de mange som vil få helsegevinst ved hjelp av kiropraktor eller manuell terapeut, så vil dette også kunne spare det offentlige for store utgifter. Men det viktigste er selvsagt at pasienten kan få behandling i rett tid og dermed minske faren for langvarig eller kronisk lidelse. Det foreligger vel dokumentert tallmateriale på at for sen behandlingsinngripen øker faren for varig og kronisk lidelse. Et av forslagets hovedbegrunnelser er at en ved å bruke de helsepersonellgrupper som har den mest høyspesialiserte kompetansen på behandling av rygglidelser, vil spare bruk av knappe legeressurser. Det er også god grunn til å minne om at en også vil spare pasienten for egenandeler ved å kunne få behandling, eventuelt sykmelding og i noen tilfeller henvisning videre uten å gå veien om lege. Jeg synes også det kan være grunn til å nevne det faktum at svært mange pasienter mener de har nytte av bl.a. kiropraktorbehandling. Dette illustreres best ved tilstrømningen av pasienter, som jeg tidligere har nevnt tall for. Noen har stilt spørsmål ved om dette likevel blir en kostbar ordning for det offentlige. Jeg vil da vise til den forutsetning som er lagt inn i forslaget om en avtale mellom Rikstrygdeverket og fagprofesjonsgruppene om et nærmere angitt antall behandlinger pr. år. Dette betyr at en får rett til å ta ut refusjon fra folketrygden innenfor et fastsatt beløp pr. år. På denne måten har det offentlige full styring med de årlige kostnader. Dette forslaget samsvarer med en modell som brukes i en del len i Sverige. Oppsummert vil jeg si: Pasienten kan få en betydelig lettere og raskere gang gjennom et mer effektivt organisert behandlingsapparat og få redusert sine utgifter og få redusert sykefravær.Legen får frigitt tid fra unødvendig dobbeltarbeid.Det offentlige får sine utgifter redusert via redusert sykelønnsutbetaling og reduserte kostnader ved legebesøk. Kiropraktoren og manuellterapeuten får utnyttet sin kompetanse og effektivisert sitt tilbud til pasientene og får utviklet et samarbeid med andre helsepersonellgrupper. Jeg ser fram til to spennende forsøksår og vil rå til at det i den gruppen som – selvsagt – skal vurdere alle sider ved forsøket, også befinner seg representanter for de to foreningene som er med i prøveprosjektet. Det er bare gjennom et slikt bredt anlagt prøveprosjekt at vi kan få testet ut om dette er veien å gå med hensyn til alle de fire komponentene som er lagt inn i forsøket.