trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2012-01-12:
La meg først få takke for et edruelig ordskifte rundt et viktig tema. La meg begynne med Fremskrittspartiet, som etterlyste ytterligere analyser knyttet til Norges potensial som grønt batteri – hva det vil ha å bety for investeringer i infrastruktur – og andre samfunnsøkonomiske analyser, hvis jeg leste representantens innlegg riktig. Det er innspill som jeg tar med meg, og som jeg synes er gode. Jeg vurderer å legge fram en stortingsmelding om norsk energipolitikk i etterkant av at Energiutvalget kommer med sin innstilling senere i år. I så fall vil Stortinget få bred mulighet til både å studere analyser og diskutere alt det som representanten tar opp. Jeg er enig i at det er viktig og relevant. La meg bare komme med to refleksjoner knyttet til Norges rolle som grønt batteri: Jeg har selvsagt ingenting imot økt utvekslingskapasitet, som jeg har gjort rede for, men jeg synes vi skal tenke over – litt i forhold til størrelse – at Tyskland alene, hvis jeg ikke tar helt feil, med sine planer om investeringer i fornybar energi vil ha et behov for reguleringskraft i størrelsesorden 70 GW. Norge har en installert kapasitet på i underkant av 30 GW. I tillegg kommer da altså resten av Europa. Uten at jeg skal spå for mye inn i framtiden, er det ikke urimelig å tenke at Europa er nødt til å klare å finne utvekslingskapasitet som ikke handler om norsk fornybar energi. Da har jeg dristet meg til å si at jeg tror at gass kan være en del av den strategien, og det står jeg på. Jeg er glad for stor tilslutning til høy utbyggingstakt på nettet. Det håper jeg også forplikter i forhold til de enkelte sakene. Jeg synes det er et reelt valg – i hvert fall en reell prioritering – å si hva det er vi skal prioritere. Når det gjelder store nettinvesteringer framover, er det å imøtekomme de store nasjonale behovene først. Nå bygger vi til Vestlandet. Det er fremdeles store behov rundt Bergen. Vi skal bygge mellom Sogn og Fjordane og Møre og Romsdal. Det er et kjempeprosjekt i gang i nord for å sikre vår nordligste landsdel tilgang på sentralnett og kritisk infrastruktur, og det er mange andre nettforsterkningsprosjekt. Jeg mener det er hovedoppgaven til Statnett å sikre Norge et godt, oppdatert og moderne forsyningsnett og infrastruktur.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2012-01-12:
Lovar må fornyast som alt anna her i samfunnet, og lovgrunnlaget i denne saka finn ein heilt tilbake til 1927 og 1958, så ein kan vel seia at det er på tide. For det meste er heile komiteen samstemd i heile dette forslaget, og eg vil berre gå gjennom dei spesifikke merknadene som Framstegspartiet har kome med. Det som vi siktar til då, er først og fremst dette med mekling for Arbeidsretten, der komiteens fleirtal vil ha ein uformell meklingspraksis. Det ønskjer ikkje Framstegspartiet, fordi ein med det skaper mindre tillit og tryggleik for at prosessen vidare blir gjord på best mogleg måte. Korfor ikkje då ha ein lik praksis, slik ein opererer med i dei andre domstolane? Når det gjeld partshjelp, har vi også ei litt anna tilnærming. No er det slik at ein enkelt person kan føra si sak for to rettsinstansar. Dette har ikkje vore noko stort dilemma og vil sikkert ikkje bli det i framtida. Men likevel, for å vera heilt sikker, må ein vera klar over at dersom dette skjer, er det svært uheldig, og det kan føra til svært vanskelege situasjonar. Derfor fremjar vi eit eige forslag om dette som gjer at ein må velja. Til slutt vil eg nemna at Framstegspartiet er svært positiv til effektivisering generelt, også når det gjeld saksbehandlingstid, samt å gjera lovar lettare å forstå for alle. Men det må ikkje bli sånn at tidsfristen blir så kort at det igjen går ut over god og heilskapleg saksbehandling. Eg tek til slutt opp forslaga frå Framstegspartiet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-01-12:
Jeg kan forsikre om igjen at vi er opptatt av å ivareta de norske velferdsordningene. Men jeg er veldig opptatt av å gjøre det på en forsvarlig måte. Det innebærer for meg ikke å gjøre noe som innebærer at vi sier opp EØS-avtalen. Derfor er det slik at vi utfordrer EØS-avtalen på en del ting. Norge utfordrer EØS-avtalen bl.a. i forhold til ILO 94, og vi utfordrer EØS-avtalen knyttet til enkelte sider ved barnetrygdspørsmålene. Men jeg er ikke innstilt på å utfordre EØS-avtalen på det frie arbeidsmarkedet, for det er en helt grunnleggende del av avtalen. Når det gjelder å tro at man kan få reforhandlet de delene av avtalen, tror jeg man skal tro om igjen. I det store og hele er det et veldig godt redskap for Norge. Vår vekst og velferd framover kommer til å bygge på at vi har et fritt arbeidsmarked innad i EU. Vi trenger på lang sikt arbeidskraft i Norge, og vi er derfor helt avhengig av at vi har et godt og ordnet forhold på det området. Så er det riktig at vi har gjort en ting i 2012-budsjettet knyttet til overgangsstønad, akkurat i tråd med anbefalingene fra Brochmann-utvalget, ved at vi i stedet for å gi passive penger er opptatt av å gi direkte aktivitet. Det er en innretning i velferdssystemet som nettopp hindrer at vi får en type misbruk av velferdskroner, og som jeg tror vi er veldig enige om er veien vi skal gå. Så etterlyser representanten: Når kommer det mer? Det kommer mer, vi skal ha en ordentlig gjennomgang av dette i etterkant av Brochmann-utvalget. Men man må også erkjenne at dette ikke er enkle ting, for hvis man er – som jeg mener man må være – seriøs på dette og ikke tror at man kan reforhandle hele EØS-avtalen på dette punktet, tror jeg man også må skjønne at da må man gå gjennom ytelsene og se på hva man kan gjøre med ytelsene, for eventuelt å få en annen innretning på dem. Da betyr det også – og det skal Robert Eriksson være klar over – å utfordre en del av norske borgeres forhold til disse velferdsytelsene. Det er et mye vanskeligere politisk og faktisk spørsmål som krever grundig gjennomgang. Så jeg er opptatt av at vi må være raske, men vi må ikke gjøre dumme ting, og vi må ikke gjøre ting som har konsekvenser for folk som vi ikke er klar over. Derfor følger vi opp dette, vi kommer til å følge opp meldingen. Man kan forvente at man relativt snarlig kommer tilbake med enkeltdeler fra Brochmann-utvalget, for det er den tankegangen som er førende for den politikken regjeringen nå skal føre. Jeg deler bekymringen, men jeg er ikke enig i måten man vil løse det på, for det tror jeg er kortsiktig og ikke klokt.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-01-12:
Dette er en veldig viktig debatt. Jeg gjentar hva jeg sa: Det er komplisert. Vi må gjøre tingene ordentlig, men vi skal komme raskt tilbake. Så kan man karakterisere det som et politikersvar. Vi er jo alle i samme båt her, tror jeg. Så mener jeg at denne debatten langt på vei kan oppsummeres dit hen at det er bred enighet – opplever jeg – om at EØS-avtalen er et viktig redskap for å sikre oss, Norge, den arbeidskraften vi trenger og kommer til å trenge. Ikke minst er EØS-avtalen et veldig viktig redskap for å sørge for å trygge norske arbeidsplasser. Det er veldig viktig. Den biten av det synes jeg Fremskrittspartiet overser. Det hjelper på en måte ikke at vi får orden på velferdsordningene våre, hvis vi bare får enda flere folk som trenger dem, også blant norske borgere. For meg er det altså ikke – og jeg er glad for å høre at veldig mange i denne salen har gitt uttrykk for det – et alternativ å gå inn og reforhandle EØS-avtalen på EØS-avtalens helt grunnleggende punkter. Så er jeg helt enig med dem som sier at vi selvfølgelig skal utfordre EØS-avtalen på en del punkter. Vi gjør det, og vi kommer til å fortsette å gjøre det. Når det gjelder dagpengeordningen, er det en av de helt grunnleggende reglene for den frie arbeidsflyten, og etter en gjennomgående vurdering kom regjeringen til at der var det en tapersak, for å si det rett ut, å konfrontere EØS. Og tapersaker er bare dumt å ta opp, for det ødelegger en «standing» i forhold til de andre sakene man skal ta opp. I tillegg mener jeg grunnleggende sett at folk som ikke misbruker ordningen, skal ha samme rettigheter som andre har. Men det er misbruket vi nå skal følge med på, og det kan jeg garantere denne sal at vi skal gjøre. Det er to store utfordringer knyttet til denne diskusjonen. Den ene er innretningen på de norske velferdsordningene. Der har vi satt ned Brochman-utvalget. Vi skal komme tilbake til det, men jeg tror ikke vi skal komme tilbake med én stor pakke. Men dette må ligge til grunn for hele utformingen når det gjelder velferdspolitikken vår – vi må tenke på hvordan vi skal ha et bærekraftig velferdssystem. Den andre store utfordringen vi har, er sosial dumping, at arbeidsinnvandringen kan undergrave hele vårt velferdssystem. Det er veldig mange ulike måter det kan skje på, men der må jeg bare si at jeg savner opposisjonens engasjement. Alle her står og sier – og jeg vet hva dere ville ha svart hvis dere hadde hatt mulighet til å si noe igjen – at de er mot sosial dumping, men når det kommer til de viktige tingene for å motarbeide sosial dumping, savner jeg den støtten i denne salen. Solidaransvar og allmenngjøring er det Fafo sier er de viktige tingene for å få bukt med sosial dumping.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-01-12:
Jeg takker for svaret. Statsråden er inne på veldig mange av de momentene og poengene som jeg selv er inne på, og er tydeligvis klar over en del av utfordringene. Jeg hadde blitt svært overrasket hvis statsråden ikke hadde vært klar over dem, med tanke på at man har hatt en stor offentlig utredning av det, nemlig fra Brochmann-utvalget, som man også har hatt en grundig debatt om tidligere – i fjor vår. Så er det hvordan vi følger dette opp videre. Én ting er at vi har fått en god utredning og hatt noen debatter, men hva skjer så videre? Statsråden peker på at man derfor i budsjett for 2012 har gjort grep med hensyn til overgangsstønaden. Da håper jeg at det ikke er det eneste grepet regjeringen har tenkt å gjøre, for man kan – etter mitt skjønn – gjøre to viktige ting. Det ene er å sette seg ned ved forhandlingsbordet og se på om det er mulig – i alle fall undersøke om det er mulig – å ta et initiativ til å få reforhandlet EØS-avtalens bestemmelser knyttet til velferd og arbeid. Det er den ene måten man kan gjøre det på. Eller man kan redefinere de norske velferdsordningene. Hvis man velger å gå for det andre sporet, blir mine ufordringer: Ønsker statsråden å sette seg ned og reforhandle EØS-avtalen, ta et initiativ til det, i forhold til både arbeid og velferd? Hvis svaret er nei, når kan vi forvente å få en bredere oppfølging av regjeringens arbeid når det gjelder å redefinere de norske velferdsordningene? Når får vi oss forelagt en stortingsmelding? Hva tenker regjeringen i forhold til det? Vil regjeringen – for å ta noen eksempler – se for seg å kunne innføre en trygdetid på f.eks. fem år før man får rett til kontantstøtte, og ønsker man å inngå forhandlinger med EU for å se på om den inntekten man har hatt før man kom til Norge, også er med i beregningsgrunnlaget for beregning av f.eks. dagpenger i Norge? Det er også en utfordring – som jeg ser Knut Røed i Dagsavisen 26. mai 2011, som jeg siterte tidligere, og som jeg siterer på nytt, sier – at trygdesystemet kan tiltrekke seg mange. Det var også statsråden i og for seg inne på. Det samme sa Ruud Koopmans, en av Europas fremste velferdsforskere, da han var her for en tid tilbake. Han sa at de norske velferdsordningene og det systemet vi har, fort kan tiltrekke seg flere på grunn av velferdsordningene, også den ukvalifiserte arbeidskraften. Det er en utfordring vi nå står overfor, og vi må ha gode svar på det, ellers frykter jeg at vi kommer dit at vi kan risikere at norske velferdsordninger blir såpass hardt presset at det vil bli reduserte ordninger.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-01-12:
La meg først få takke for mange gode innlegg og interessante innspill og også for interessant meningsbryting. La meg vie representanten Trettebergstuen litt oppmerksomhet. I sitt innlegg tok hun frem det gamle slagordet til Arbeiderpartiet: «Gjør din plikt og krev din rett». Jeg er helt enig med representanten Trettebergstuen i at det er et meget godt slagord, og jeg mener at vi fortsatt skal bygge samfunnet etter den holdning. Men når representanten Trettebergstuen begynner sitt innlegg med å påstå at Fremskrittspartiet ønsker et A-lag og et B-lag i arbeidslivet, presenterer hun i sitt innlegg feil på feil på feil. Hun kan tydeligvis ikke ha hørt hva jeg har sagt i mitt hovedinnlegg. Det minner meg litt om en gammel – han er vel over 60 år, så han er vel «litt gammel», jeg kan vel ikke kalle ham gammel – trønderrockeartist som i alle fall har holdt på lenge, Terje Tysland. Representanten Trettebergstuens innlegg minner meg litt om en av hans viser, «Samme Gamle Leksa» – man tar frem de samme, gamle innleggene og presenterer dem på nytt, uten at man hører hva som egentlig blir sagt. Noe av det jeg sa i mitt innlegg, var: Vi ønsker ikke å ikke gi folk som kommer fra EØS, dagpenger. Det jeg sa, var at om du kommer fra Polen, eller om du kommer fra Bulgaria, Spania, Italia eller hvor det måtte være, og du bor i Volda og blir arbeidsledig, skal du ha de samme ytelsene som Nilsen som kommer fra Volda. Det var jeg ganske tydelig på. Men hvis du tar med deg dagpengene ut av landet, stiller jeg spørsmålet om det kan være fornuftig å få til forhandlinger som tilsier at de skal reguleres til det kostnadsnivået som er der du tar dem med, slik at det ikke blir så lukrativt å ta ut trygdeytelsene. Det er noe helt annet. Når representanten Trettebergstuen sier at Fremskrittspartiet ikke i det hele tatt er interessert i å gjøre noe med de andre sidene av det som Brochmann-utvalget tar opp, nemlig integrering, språkopplæring og sosial dumping, vil jeg si at det er vel ikke noe parti i denne salen som har stått mer på denne talerstolen og snakket om integrering, fremmet forslag om integrering og vært opptatt av språkopplæring, enn Fremskrittspartiet. Jeg registrerer at Arbeiderpartiets integreringsutvalg, som ble ledet av Jonas Gahr Støre, kommer Fremskrittspartiet langt i møte på veldig mange av våre gamle forslag. Når det gjelder sosial dumping, har Fremskrittspartiet vært opptatt av det. Vi er opptatt av at vi skal begrense svart arbeid, at vi stenger portene for det, samtidig som vi begrenser sosial dumping. Derfor har vi også et annet representantforslag som er til behandling i komiteen, og som vi kommer tilbake til, med hensyn til å innføre en nasjonal minstelønn, som kan være et tiltak. Jeg vil bare helt avslutningsvis utfordre statsråden på når vi kan forvente videre oppfølging. Statsråden sa at det er komplisert, det kan ta tid, men vi må være raske. På folkemunne var det det jeg kaller et typisk politikersvar, så hvis statsråden kunne være litt mer konkret, hadde jeg satt pris på det.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2012-01-12:
Jeg vil også starte med å takke for interpellasjonen. Jeg opplever at interpellasjonen tar opp et viktig tema, men har feil inngang. Nå mener jeg også at Erikssons innlegg var mer konstruktivt enn det teksten i interpellasjonen ga uttrykk for. Jeg vil også gi ros til statsråden for et veldig ryddig og godt svar. I starten av denne uken var jeg på en konferanse i Rogaland for næringslivet og politikere. Der opplevde jeg at temaet ikke var velferdsflyktninger, men næringslivets behov for mer arbeidskraft – arbeidskraft som ikke finnes i Norge. Senterpartiet ønsker å løse dette ved å få økt yrkesdeltakelse i den norske befolkningen, men vi ser også behovet for arbeidsinnvandring for å løse dette. Jeg reagerer når det blir sagt 500 millioner au-pairer, tilgang til norske velferdsordninger, blir brukt begrep som «Europas nye trygdekontor» og «velferdsflyktninger». Det synes jeg vi skal holde oss for gode til. Så er det interessant at flere i debatten har vært inne på EØS-avtalen. Det er sånn at en sentral del av EØS-avtalen er den frie bevegelsen av arbeidskraft. Da kan en ikke først si det og så si at en er overrasket over at arbeidsledige i Europa nytter den muligheten. Jeg hadde ingen tanke om å måtte gå tilbake til det politiske ordskiftet på tidlig 1990-tall, men når det blir hevdet at EØS-avtalen har utviklet seg til å bli mer omfattende enn det en trodde, er det det å si at EØS-avtalen har utviklet seg til å bli akkurat så omfattende som det de partiene som var mot avtalen, advarte mot. Det er ikke mulig å gi garantier i EØS- og EU-systemet. Det er domstolen som styrer etter de overordnede prinsippene. Det går heller ikke an, det som jeg får inntrykk av at Fremskrittspartiet er, å være for EØS, men mot alt EØS innebærer. Jeg må også avlegge representanten Trettebergstuen en visitt. Hun beskrev konsekvensene av å si opp EØS-avtalen, slik som Senterpartiet ønsker å gjøre. Ordene opplevdes for meg som en blåkopi av de truslene som Arbeiderpartiet framsatte i 1994, da de ønsket å tvinge det norske folk inn i EU. Det er heller ikke nå grunn til å tro på de truslene som kommer om konsekvensene av å si opp EØS-avtalen. På bakgrunn av representanten Erikssons innlegg finner jeg også grunn til å utfordre Fremskrittspartiet på deres holdning til EØS. Jeg har alltid oppfattet det slik at Fremskrittspartiet har stått på for EØS-avtalen. Det er nå interessant å få en avklaring av om det er en bevegelse også i Fremskrittspartiet når det gjelder å se på EØS-avtalen og dens betydning for viktige verdier i det norske velferdssamfunnet. Senterpartiet ønsker å stå sammen om – og stå opp for – å trygge norske velferdsordninger. Det mener vi at en rød-grønn regjering er den beste garantien for. Vi har gjort mye, og vi skal gjøre mer. Det har andre også nevnt i debatten. Det gjelder spesielt innsatsen mot sosial dumping. Det er ikke bare en innsats for å sikre viktige kvaliteter i det norske arbeidslivet, det er også viktig for å sikre viktige verdier i det norske samfunnet.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-21:
På vegne av representantene Mette Hanekamhaug, Siv Aida Rui Skattem og meg selv har jeg den glede å framsette to forslag. Det ene er om behovet for en helhetlig nasjonal plan for voksnes læring. Det andre er om behovet for en spissing av opplæringstilbudet som gis første året i videregående opplæring.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-03-21:
På vegne av meg sjøl ønsker jeg å framsette et Dokument 8-forslag om å endre Stortingets forretningsordens § 53, om spørretimen og statsministerens tilstedeværelse.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-03-21:
Når representanten Helleland skal presentere Høyres politikk bruker han ordet «human». Det er et ord som har forsvunnet i trontalen når man presenterer regjeringas politikk på asylfeltet. Jeg må også si at jeg syns statsministeren skal holde seg for god til å framstille det som om noen av oss ønsker et fullstendig frislipp, eller ønsker at ingen barn noen gang skal returneres til noe land hvis de først har kommet innenfor disse grensene. Det er ikke det vi mener. Jeg syns han skal holde seg for god til å påstå at vi mener noe annet. Det jeg har lyst til å spørre statsministeren om, er det som ble sagt i «Politisk kvarter» den 13. mars. Da satt regjeringspartirepresentanten, så vidt jeg vet, Heikki Holmås og sa at UNE har valgt å tolke regelverket strengere enn det regjeringa ønsker – altså at det er UNEs tolking av de vedtak som er gjort i Stortinget, og de vedtak som regjeringa har gjort, som er feil. Er statsministeren enig i det?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2012-03-21:
På vegne av representantene Per Roar Bredvold, Torgeir Trældal, Bård Hoksrud, Arne Sortevik og meg selv vil jeg fremme forslag om en egen samferdselsstrategi for norsk reiseliv.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2012-03-21:
Fremskrittspartiet er glad for at Arbeiderpartiet, i hvert fall i den offentlige debatten, ser ut til å stå fast i asylpolitikken. Spørsmålet er likevel hvor fast Arbeiderpartiet egentlig står, og hvor fast regjeringen egentlig står. I en kronikk i Dagens Næringsliv på lørdag skrev statsministeren at det var behov for «å sette ned gjerdestolper» i asylpolitikken. Gjerdestolper er veldig bra, men det betinger faktisk at det er gjerde mellom stolpene. Det er sånn at ord må etterfølges av handling, og det er i grunnen her Arbeiderpartiet glipper. Arbeiderpartiet er veldig aktiv i den offentlige debatten ved å si nei, men de mangler sammenheng og helhet ved at de ikke følger opp med konsekvenser. Det er på en måte der vi nå står – nok en gang, for å si det sånn, for dette er et tilbakevendende problem, og det er et tilbakevendende problem fordi asylpolitikken ikke håndheves. Det er et tilbakevendende problem at man ikke har lukkede mottak, for det betyr at man får avslag på oppholdstillatelse, men man kan likevel oppholde seg – på tross av at det er ulovlig – fritt i Norge. Det er også rent humant et problem at saksbehandlingstiden for asylsaker er for lang, og det gjør at mennesker må leve i uvisshet altfor lenge. Den tredje problemstillingen, som er minst like relevant, er de utallige ankemulighetene som vårt system gir. Man kan først anke til UDI, og deretter må man anke til UNE, deretter kan man sende så mange omgjøringsbegjæringer man bare måtte ønske. Det er en utfordring, selv for en rettsstat som ønsker et betydelig rettsvern for mennesker. Da er mitt spørsmål til statsministeren: Hva vil Arbeiderpartiet og regjeringen gjøre for at det skal bli en sammenheng i asylpolitikken?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2012-03-21:
Jeg er enig med statsministeren om behovet for en ryddig, forutsigbar og konsekvent asylpolitikk. Men det er jo nettopp det som er problemet. Den er verken ryddig, konsekvent eller forutsigbar, rett og slett fordi regjeringen mangler sanksjoner til å håndheve et avslag. I 2010 ble det avgitt en NOU under ledelse av Øystein Mæland, som nå er politidirektør. Det var et utvalg som så på hvordan man kunne begrense ankemulighetene. La meg understreke: Fremskrittspartiet er for rettsvern, men vi er ikke for en rettskvern. Det er blitt noe av problemet med denne forvaltningen, nemlig at man kan anke i det uendelige – det får ingen konsekvenser, det stopper aldri opp. Denne NOU-en anbefalte altså tiltak nettopp for å begrense ankemulighetene. Vil regjeringen følge opp de anbefalingene som NOU-en la til rette for?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2012-03-21:
Det kunne være fristende å si til Knut Arild Hareide at jeg er usikker på hvordan den regjeringen skulle se ut, som skulle liberalisere asylpolitikken i Norge – men det er en annen debatt. Statsministeren har vært veldig god til å gi en ganske korrekt virkelighetsbeskrivelse, og jeg deler veldig mye av det statsministeren sier. Men det han ikke svarer på, er spørsmål om konsekvenser i asylpolitikken, for det er konsekvensene som uteblir. Nå diskuterer vi barn. Det er klart at det er vanskelige saker og enkeltmennesker og enkeltskjebner vi står foran. Men for ikke lenge siden handlet debatten om Maria Amelie, og før det igjen handlet debatten om de såkalte MUF-erne. Summen av dette forteller at det er håndhevelsen av asylpolitikken som ikke er god nok, for disse problemene kommer tilbake år etter år. Da vil jeg gjenta det spørsmålet jeg hadde til statsministeren i stad: Hvilke tiltak har regjeringen tenkt å iverksette for å unngå at disse problemene gjentar seg?
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Først vil jeg takke for spørsmålet, for det er faktisk slik at det å drøfte asylpolitikk er et veldig viktig tema. Det er sentralt i Norge, det er sentralt i mange andre land, og det byr på en god del vanskelige avveininger, nettopp fordi det handler om enkeltmennesker. Det handler om mennesker som har det vanskelig, det handler om mennesker som kommer til Norge fordi de håper på et bedre liv i vårt land. Nettopp fordi det handler om enkeltmennesker, tror jeg det er viktig at vi forsøker å være så ryddige, så forutsigbare, så rettferdige og så konsekvente som mulig. Alternativet er at vi fører en vilkårlig, urettferdig og inkonsistent asylpolitikk. Det grunnleggende utgangspunktet vårt er jo følgende: Når mennesker kommer til Norge og søker asyl, skal de som er forfulgt, de som trenger beskyttelse, få bli. Da må vi på den annen side være villige til å si at de som ikke er forfulgt, som ikke trenger beskyttelse, ikke skal bli. Det er det som er nedfelt i utlendingsloven, og som et bredt flertall her på Stortinget har sluttet seg til. Det er det som er nedfelt i forskrifter, og som denne regjeringen håndhever og praktiserer. Det gjør vi bl.a. ved at vi nå har økt antallet tvangsreturer. Fordelen ved det er at vi da også får flere frivillige returer. Vi gjør det ved at vi får på plass flere returavtaler, for et problem vi hadde, var jo at når vi ikke greide å returnere mennesker som ikke hadde krav på opphold, var det bl.a. fordi det var en del land vi ikke hadde returavtale med, og da var det bare mulig å reise hjem frivillig. Men vi har ingen mulighet til å tvangsreturnere mennesker til land vi ikke har returavtale med. Nå har vi fått på plass flere returavtaler. Dermed kan vi også i større grad tvangsreturnere, og dermed øker også frivillig retur til disse landene. Vi vil fortsette å håndheve den politikken, i tråd med det et bredt flertall har vedtatt. Det vil vi gjøre, ikke minst fordi vi da kan ta godt vare på, og ta godt imot, dem som har krav på opphold, dem som trenger beskyttelse – fordi de har kommet til Norge for å få beskyttelse.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Vi satte ned det utvalget fordi vi ville se på om vi kunne få til bedre behandling av utlendingssakene enn det vi har i dag, og også se på ankeadgangen. Det Mæland-utvalget foreslo, var å begrense adgangen til omgjøringsbegjæringer, og det vil vi komme tilbake til om vi vil følge opp. Vi satte ned utvalget fordi vi ville tenke på det og se på det. Men det er helt riktig at en utfordring er at alle som kommer til Norge, først får en behandling i UDI. Den er grundig og omfattende, men ofte vanskelig fordi man ikke har identitetspapirer, så man bruker lang tid på å avklare: Hvem er det som egentlig søker? Så er det gjerne en ankebehandling i UDI, og så var det jo meningen at et fåtall saker skulle ankes videre til UNE. Men sannheten er at så godt som alle saker ankes videre til UNE. Etter at man da har fått endelig avslag i UNE, fortsetter man gjerne å framføre omgjøringsbegjæringer. Der er det et ubegrenset antall slike – vi har eksempler på opp mot ti omgjøringsbegjæringer – hver gang med påstander om at det er ny informasjon som gjør at man må omgjøre den gamle beslutningen. Vårt problem er at det er rettssikkerheten vi må ivareta, derfor er det adgang til omgjøringsbegjæringer.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg mener i hvert fall det er veldig viktig at vi bruker de ressursene som er nødvendig for å sikre rettssikkerhet for dem som søker asyl i Norge. Fordi vi er så veldig opptatt av ikke å avvise, sende hjem, et menneske som trenger beskyttelse, et menneske som risikerer forfølgelse hvis det sendes ut av Norge, er vi veldig opptatt av at det skal være en grundig individuell saksbehandling av hver enkelt. Derfor er det riktig at vi bruker mye tid på saksbehandlingen. Samtidig er vi opptatt av å unngå et system der man bruker ankemuligheter bare til å trenere iverksettelse av et dårlig vedtak. Det er et dilemma at så godt som alle anker til UNE, og det er et dilemma at det er et veldig stort antall omgjøringsbegjæringer, når det likevel viser seg at det ikke er noe nytt i saken. Det er grunnen til at vi har bedt om en egen utredning av om man kan legge om saksbehandlingen, f.eks. begrense antall omgjøringsbegjæringer, men på en måte som fortsatt sikrer rettssikkerheten. Det er en krevende og ikke enkel oppgave å løse, for vi kan ikke sette oss i en posisjon der vi risikerer å sende hjem mennesker som er forfulgt, og som trenger beskyttelse. Det er det dilemmaet vi må løse.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Det er ikke avgjort, men det kan hende at noen av de spørsmålene som tas opp i Mæland-utvalget, vil være ting som kanskje kan – jeg sier ikke skal – drøftes i stortingsmeldingen om barn på flukt som vi skal legge fram før sommeren. Alt det drøfter vi nå. Vi har nedsatt utvalget for å se om vi kan gjøre det bedre enn i dag, men vi må sikre rettssikkerheten, vi må sikre individuell behandling, og vi har også internasjonale konvensjoner som vi må følge når det gjelder rettssikkerhet til asylsøkere. Ellers er jeg enig i at en av de største utfordringene er identitet. Så godt som alle kommer hit uten papirer. Da vet vi ikke hvem de er, og det gjør at det er mye vanskeligere å finne ut om de faktisk er forfulgt. Hadde de med én gang sagt hvem de var, på en ærlig måte, med dokumentasjon, hadde vi lettere også kunnet finne ut hvem som er forfulgt, og som skal bli, og hvem som ikke skal få bli. Det andre problemet når det gjelder identitet, er at det systematisk er slik at man gjerne sier at man kommer fra en region eller et land som vi ikke har returavtale med. Det betyr at man får et endelig avslag, man skal reise hjem, men vi kan ikke returnere dem, for vi har ikke returavtale. Derfor er identitet viktig.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Det gledelige de senere årene er jo at saksbehandlingstiden har gått kraftig ned, at vi nå har en saksbehandlingstid på rundt halvannet år. Det betyr at de som er lengeboende i Norge nå, ikke er lengeboende fordi saksbehandlingstiden er lang – i hvert fall er det normalt ikke tilfellet. Men de som er lengeboende i Norge nå, vil normalt være i Norge lenge fordi de har fått et avslag, men nekter å følge avslaget. Så de har selv valgt å være lenge i Norge fordi de ikke følger et vedtak om å reise ut av Norge. Så kan vi ha problemer med å returnere, enten fordi man ikke har returavtale, eller fordi det selvfølgelig er mer krevende å returnere mennesker med tvang, og det beste er om man reiser frivillig. Det andre som er gledelig, er at antall returer går opp, både tvangsreturer og frivillige returer. Vi snakker om nesten en tredobling, det er 2,5–3 ganger så mange som returnerer nå enn for få år siden. Så det gjør det jo lettere å gi plass til dem som trenger beskyttelse, og det gjør at færre blir lengeboende i Norge.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg mener det er veldig viktig å gjøre det vi kan for at færre mennesker blir uføretrygdet, spesielt unge mennesker. Men før jeg sier litt mer om det, understreker jeg noe som er veldig viktig: Uføretrygden er en ordning vi har for at de som er uføre, skal ha en trygg økonomi, og vi må aldri formulere oss dit hen at mennesker som går på trygd, føler skam eller føler at det er noe uverdig ved å motta uføretrygd eller andre trygdeordninger. Bærebjelken i det norske velferdssamfunnet er at mennesker som ikke kan leve av eget arbeid fordi de er syke, uføre eller arbeidsløse, får trygdeordninger. Så er det misbruk – det må vi slå ned på. Men så er det en annen utfordring, nemlig at for veldig mange mennesker er det slik at hvis vi tilrettela litt bedre, hadde litt mer tiltak, hadde mer behandling, hadde et bedre arbeidsliv, kunne de som ellers ville blitt støtt ut i uføretrygd, kommet seg i jobb. Da er det mange tiltak: Psykiatrien er viktig; den er styrket og vil fortsatt bli styrket av denne regjeringen. Det viktigste er jo at det er arbeidsplasser som vi kan tilby dem som er i ytterkanten av arbeidsmarkedet. Det betyr at holder vi arbeidsløsheten lav og sysselsettingen høy – det som ofte kalles «press i arbeidsmarkedet», at bedriftene sliter med å få tak i arbeidskraft – er det faktisk noe positivt ved det, for da er det flere bedrifter som anstrenger seg mer for å få tak i arbeidskraft de ellers ikke ville ansette. Inngangen til uføretrygd er ofte sykefravær. Vi har nå gjennomført flere tiltak for å få ned sykefraværet, og i dag får vi nye tall som viser at sykefraværet nå er det laveste på syv år. Det går betydelig ned. Det kan være mange ulike årsaker til det, men én viktig årsak til redusert sykefravær er sannsynligvis at man nå er enig om å bruke mer gradert sykmelding – man er ikke helt frisk eller helt syk, men noe midt imellom. Det at vi nå sier at man skal bruke mer gradert sykmelding, altså halv sykmelding, gjør at færre blir sykmeldte, og færre kommer til å bli uføretrygdet som resultat av det.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Denne regjeringen har bygget ut psykiske helsetilbud, både til voksne og til barn. Fristbruddene har gått ned, flere får behandling. De siste tallene er at det har gått ned fra 11 pst. til 6 pst. fra tredje tertial 2010 til tredje tertial 2011. Jeg sier ikke at vi er i mål, men jeg sier at når vi lykkes med å gi flere tilbud, er det et uttrykk for at vi også har satset på helsevesenet når det gjelder psykiatri og psykiske helsetilbud, også til unge. Men når det gjelder uføretrygd, tror jeg poenget her er at vi må være i stand til å gjøre veldig mange forskjellige ting samtidig: Mer behandling er viktig, det er flere som blir behandlet, 1 mrd. kr ekstra til rustiltak. Igjen: Dette er ikke nok, men det er en økt innsats – mer enn tidligere. Men jeg tror igjen man er nødt til å se en sammenheng mellom det vi gjør innen helse, og det vi gjør i arbeidsmarkedet. Det vi har gjort nå ved å tenke annerledes, nemlig ved å gradere sykmeldingen, gjør at færre blir sykmeldt, og det er et skritt i riktig retning.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg tror vi må skille veldig klart mellom to ting. Det ene er spørsmålet om andelen skal vokse for én bestemt type helsetjenester, et annet spørsmål er om det skal vokse. Denne regjeringen har altså bestemt seg for å øke den totale innsatsen i helsevesenet. Vi har økt med mange milliarder kroner og mange flere behandlede pasienter, og vi skal fortsette utbyggingen. Da er det også rom for økt innsats når det gjelder både rus og psykiatri. Så man må altså ikke blande sammen spørsmålet om å endre andeler, og det å endre den samlede innsatsen. Vi ønsker å øke den samlede innsatsen, både når det gjelder rus og psykiatri. Derfor har vi også nå fått ned ventetider, og færre mennesker opplever fristbrudd der hvor det er fastsatt en frist for behandling. Men igjen – jeg opplever at vi er ved de samme dilemmaene hver gang, nemlig at det at vi gjør mye, betyr ikke at vi er i mål, det at vi har bedre resultater enn før, betyr ikke at vi er fornøyde. Vi skal fortsette opptrappingen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
For det første tror jeg det er veldig farlig å omtale arbeidsavklaringspenger som bare et venterom for uføretrygd. Det vi gjør med arbeidsavklaringspenger, er jo nettopp å forsøke å legge til rette for at mennesker kan komme i jobb. Det er en vanskelig oppgave, det er enorme individuelle forskjeller, men det er et viktig virkemiddel som er enklere, mindre byråkratisk og mer tilpasset den enkelte enn de ulike ordningene vi hadde før. Vi er i en situasjon der vi har enorme problemer knyttet til at mennesker som kunne vært i jobb, ikke er i jobb. Men vi skal likevel glede oss over noen ting som går i riktig retning, ikke for å være selvtilfredse, men for å la oss inspirere til å gjøre mer. Fra 2001 til 2005 var det en klar økning i andelen av Norges befolkning i yrkesaktiv alder som var på helserelaterte ytelser – altså sykepenger, uføretrygd, den type ordninger. Nå har det flatet ut, og det skyldes helt sikkert mange ulike forhold, men en av årsakene er at vi nå har en tettere, mer individuell oppfølging av den enkelte innenfor arbeidsavklaringspenger, Nav-opplegg, at vi har kvalifiseringsprogrammer og andre tiltak som bidrar til at flere kommer i jobb.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg er dypt urolig for at mennesker blir uføre, jeg er dypt urolig for at ungdom ikke får gode nok helsetilbud, enten det er innen rus eller psykiatri. Men jeg er glad for at representanten Dåvøy sier at vi har hatt en vellykket opptrappingsplan, for det betyr jo at alt ikke kan være helsvart – hvis vi akkurat har gjennomført en vellykket opptrappingsplan innenfor psykiatri og innenfor rus. Fordi vi øker helseforetakenes samlede rammer, deres evne til å behandle flere pasienter, blir det også mer behandlingstilbud innenfor rus og psykiatri. Vi vet også at veldig mange unge er i en situasjon der problemene starter i skolen. Derfor er kanskje det viktigste vi gjør, å forsøke å redusere frafallet i videregående skole. Det vi har lansert med Ny GIV – de tiltakene som nå gjennomføres i samarbeid med fylkeskommunene – er igjen slik at vi ikke kan si at nå er problemet løst, men vi har fått de første tallene som tyder på i alle fall en noe positiv utvikling i forhold til redusert frafall på videregående skole, som er viktig i forhold til unge uføre.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg er veldig opptatt av at vi fører en asylpolitikk som tar hensyn til barn, og jeg forstår veldig godt alle de menneskene som nå engasjerer seg, som opplever at det gjør sterkt inntrykk på dem å se eksempler, bli kjent med gjennom tv-reportasjer enkeltskjebner i asylpolitikken. For asylpolitikken handler om enkeltmennesker, det handler om enkeltskjebner, og det gjør alltid inntrykk. Men nettopp fordi det handler om enkeltmennesker, er jeg opptatt av at vi er rettferdige og ryddige i behandlingen av enkeltmennesker. Derfor mener jeg også at den loven vi har vedtatt med bredt flertall her i Stortinget, er en god lov. Den loven og de forskriftene sier nemlig at det skal legges vekt på barns beste, men det står ikke at barns beste skal trumfe alle andre hensyn. Hvis Stortinget hadde ment det, regner jeg med at de hadde vedtatt en annen lov enn den loven som nå er blitt vedtatt. Det har kommet forslag om at vi skal la alle barn som har vært i Norge i mer enn tre år, få bli i Norge. Jeg mener det er et dårlig forslag – av to grunner. For det første mener jeg det er urettferdig. Jeg mener det er urettferdig mot dem som har fått avslag, og som har fulgt et lovlig vedtak i Norge og reist hjem. Og det er urettferdig overfor de barna som er tvangsreturnert. Vårt Land hadde nå en oversikt med ca. 2 500. Jeg går ikke god for akkurat det tallet, men jeg vet at i fjor – i 2011 – ble det sendt hjem 600 barn med tvang. Mange av dem hadde vært her i mange år. Det vil være ganske urimelig om vi sender noen hjem, mens vi ikke sender hjem dem som får oppmerksomhet. Jeg mener at skal man være ryddig, så må man være rettferdig. Urettferdighet og vilkårlighet mener jeg er et veldig dårlig utgangspunkt for å håndtere enkeltmennesker. Så det ene er rettferdigheten. Det andre er at skal vi ta oss av dem som har behov for beskyttelse, må vi også bruke ressursene på dem. Vi sliter i dag med å få bosatt i kommunene barn som har krav på beskyttelse og har fått opphold.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg vil fortsette å være opptatt av rettferdighet og likhet for loven. Jeg mener at det er et dilemma at vi, i tråd med det et bredt flertall på Stortinget har vedtatt, i 2011 sendte ut med tvang 645 mindreårige barn. De ble sendt ut fordi Stortinget har vedtatt en lov. Vi har praktisert den på en måte som gjør at barns beste skal tillegges vekt, men det trumfer ikke alle andre hensyn. Rundt 40 pst. av dem som kommer til Norge og søker asyl, er barn, søsken til barn eller foreldre til barn. Det betyr at hvis vi liberaliserer for barn, må selvfølgelig også foreldrene få bli, og da snakker vi om en betydelig liberalisering av norsk asylpolitikk. Jeg opplever at det er veldig mange som ønsker seg en konsekvent asylpolitikk, som støtter dagens asylpolitikk, men som ikke liker resultatene av den asylpolitikken. Da må vi som politikere gjøre et valg. Jeg er åpen for å se på justeringer, det har justisministeren sagt flere ganger, men en omfattende liberalisering mener jeg er urettferdig og rammer dem som har krav på beskyttelse.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Under skiftende regjeringer har man returnert barn – ikke fordi man ikke er opptatt av barns skjebne, men fordi man er opptatt av rettferdighet, likhet for loven, og fordi ingen regjeringer har sagt at det at man tilhører en barnefamilie eller er barn, skal trumfe alle andre hensyn. I det amnestiet som ble innført i 2004, ble det understreket ettertrykkelig at det var en engangsoperasjon. Det gjaldt bare dem som hadde søkt før 1. juli 2001, og det var et 14-dagers tidsvindu for å søke i juli 2004. Alle som hadde søkt dagen etter, måtte sendes ut – de fikk avslag. Den forskjellsbehandlingen kan jeg ikke forstå er spesielt mer human enn det å forsøke å lage alminnelige, gode regler der vi tar hensyn til barn, slik vi har gjort i den nye utlendingsloven. Det er i tillegg slik at vi har over 2 000 mennesker som har fått opphold, som er forfulgt, og som skal bosettes i kommunene, men der kommunene sier nei. Mitt problem er de menneskene som ikke blir bosatt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg tror det viktigste tiltaket er å håndheve den politikken et bredt flertall på Stortinget har vedtatt. Det har vært et problem å håndheve den politikken fordi vi ikke har greid å tvangsreturnere mennesker til veldig mange land. Folk kan reise frivillig, men reiser de ikke frivillig, har ikke vi noen maktmidler til å tvangsreturnere dem. Der vi ikke har returavtale, vil de ikke bli tatt imot – de blir bare sendt hjem med politiet når de lander, slik det f.eks. var i Etiopia inntil vi fikk returavtale. Dette har vært problemet: De som har fått endelig avslag, har blitt værende i Norge fordi de ikke har reist frivillig, og vi har ikke hatt mulighet til å tvangsreturnere dem. Nå har vi heldigvis fått på plass flere returavtaler. Da kan vi øke tvangsreturene til disse landene. Erfaringene er at da øker også antallet frivillige returer. Det gjør at vi kan håndheve politikken bedre. Poenget med å håndheve politikken bedre, er å kunne ta oss av dem som trenger beskyttelse. Vårt problem er at det nå er 2 459 mennesker som sitter i asylmottak i Norge, som skal bosettes, som er forfulgt, og som trenger beskyttelse, men som kommunene sier nei til.(Presidenten klubber.) Da er mitt problem at jeg får ikke plass til dem som skal ha plass. Da kan jeg ikke …(Presidenten klubber igjen.) (Presidenten klubber.) (Presidenten klubber igjen.)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg tør ikke å redegjøre for det nøyaktige tallet, men det er veldig viktig og riktig at vi for det første tar hensyn til barn og også tar hensyn til om folk jukser eller samarbeider. Det er klart at det skal lønne seg å samarbeide, og det skal ikke lønne seg å jukse. Jeg kjenner ikke de enkeltilfellene som nå er framme i mediene. Politikerne bestemmer reglene, og så har vi UNE og UDI som forvalter de enkelte tilfellene. Men en grunn til at folk ikke får opphold selv om de har vært her lenge, er at man har jukset. Hvis man har jukset på identitet, fortalt at man er en annen enn den man faktisk er, kan det for det første være slik at man prøver å fortelle en historie om at man er forfulgt når man ikke er det, men kanskje vel så viktig, at man sier man kommer fra en region hvor det ikke er mulig å returnere for nettopp å kunne være her lenge. Vi må unngå å lage et system der vi premierer det å jukse, og der man bruker barn for å få opphold. Det er ingen tjent med – aller minst barna, for da er vi redd for at enda flere barn kan komme, og enda flere barn må returneres.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Vi har laget, med et bredt flertall her på Stortinget – jeg tror faktisk det var enstemmig – et regelverk som gjør at politikerne skal bestemme lovene, reglene og retningslinjene. Så har vi gått bort fra det gamle systemet der politikere satt og behandlet enkeltsaker, der man kunne anke inn til Justisdepartementet og justisministeren. Jeg mener det gir grunnlag for en mer rettferdig, mer forutsigbar behandling av alle de tusener av enkeltmennesker vi snakker om, når vi snakker om norsk asylpolitikk. Derfor har vi vedtatt regler, og så er det UDI og UNE som tolker dem. Hvis vi er misfornøyd med eller uenig i de tolkningene, får vi i tilfelle endre reglene. Det er den måten vi styrer landet på, på en human og god måte. Da må vi også være rettferdige. Da kan vi ikke si at noen barn får et gode som andre barn i tilsvarende situasjon ikke får. Vi sendte altså hjem 645 mindreårige barn i fjor. Det var egentlig bare oppmerksomhet rundt ett av dem – det var ikke en mindreårig heller – mens alle de andre sendte man hjem uten noen særlig oppmerksomhet. Og da må vi, hvis vi nå skal gjøre endringer, behandle alle likt.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg vil finansiere utbygging av veinettet i Norge gjennom bevilgninger og gjennom bompenger.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Ja, det er forskjell på om staten låner penger, eller om bompengeselskapene låner penger. Bompengeselskaper har lånt penger, som i og for seg kommuner, fylkeskommuner og andre har lånt gjennom mange tiår. Men igjen tror jeg vi nå egentlig snakker om finansieringsteknikk. Det avgjørende er hvor stor den politiske viljen er til å rydde plass i det vi kaller realøkonomien i norsk økonomi, til investeringer i vei. Det har denne regjeringen trappet betydelig opp. Da vi var i opposisjon, tok dagens regjeringspartier, sammen med Fremskrittspartiet, og la på 2 mrd. kr på transportplanen. Da ble vi beskyldt for å være urealistiske, drive med monopolpenger. Vi overoppfylte de to milliardene, og så kom vi med ny transportplan og la på 10 mrd. kr i året – og følger opp det. Derfor bygges det nå mye vei og mye jernbane rundt omkring i det ganske land. Men igjen: Vi er ikke i mål når det gjelder veiutbygging i Norge, men det investeres mer i veier enn på mange år. Vi må også glede oss over at selv om trafikken øker, og antall drepte i trafikken går litt opp og ned, er tendensen nedadgående. Så det er i hvert fall noen gode resultater i norsk samferdsel.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg forstår at folk helst vil slippe bompenger. Det er jo helt åpenbart at det hyggeligste er å slippe å betale for en vei. Men det er jo ikke slik at hvis vi ikke har bompenger, er det noen helt andre som skal betale. Det er vi i fellesskap, enten ved å betale skatt eller gjennom bompenger, som betaler for veiene. I Norge har vi bestemt oss for en kombinasjon: De som bruker veien, og alle gjennom skatteseddelen er med på å betale for norske veier. Så hvis vi brukte vesentlig mindre bompenger, måtte vi bruke mer over statsbudsjettet. Da måtte vi enten øke skatten – det liker heller ikke mange mennesker – eller vi kunne bevilge mindre f.eks. til helse, eldreomsorg og andre gode formål, og det er også folk mot. Så det er ikke gratis å bygge vei. Likevel skal vi bygge vei, og så skal det være et spleiselag mellom bilister, bompengefinansiering og statlige bevilgninger. Men til syvende og sist er det alle her i landet som skal betale for disse veiene, og vi har altså økt veibevilgningene kraftig. Fremskrittspartiet lover å fjerne bompenger. Vel, det kommer altså ikke til å skje, uansett hva Fremskrittspartiet sier.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Fylkeskommunene tok over ansvaret for fylkesveiene, og de fikk også økte midler til å håndtere det. Igjen er vi litt i den situasjonen at det er vi i fellesskap som finansierer. Enten det er fylkene som har ansvaret, eller det er staten som har ansvaret, er det statlige overføringer til fylkene som gjør dem i stand til å betale for veiene. Jeg mener det er en riktig arbeidsfordeling at staten konsentrerer seg om riksveiene, og at fylkesveiene er noe som fylkene får ansvaret for. Men de fikk også økte bevilgninger for å ta seg av de veiene, inklusiv drift og vedlikehold. Så skal vi lage en ny Nasjonal transportplan. Vi har fått innspill fra de ulike fagetatene. Da får vi se på om vi skal øke rammene ytterligere. Men vi la på 10 mrd. kr per år i planperioden den gang.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-21:
Jeg kjenner ikke konkret til den ordningen som representanten Hareide viste til, men generelt kan jeg si at hvis vi ønsker at folk skal kjøre kollektivt, skal vi ikke straffe dem hvis de kjører kollektivt, og hvis vi ønsker at folk ikke skal kjøre bil, skal vi ikke stimulere dem til å gjøre det. Nå er jo det norske avgiftssystemet utformet slik at man betaler litt for å kjøre bil i landet vårt, og man må ha bensinavgifter, bilavgifter og andre ting. Men det jeg tror det egentlig handler om, er bompengefinansieringen, hvordan man utformer den i forhold til finansieringen av f.eks. Oslopakke 3. Igjen er det et eksempel på at det er ganske bred enighet i Norge om bompenger. Alle partier, inklusiv Fremskrittspartiet, har vært pådrivere for store bompengeprosjekter rundt Oslo.