Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2015-06-11:
Ønsket om å utvikle og forbedre universitets- og høgskolesektoren er ikke noe nytt ønske. Over mange år har det vært misnøye med at våre universitet ligger for langt nede på rankinglistene internasjonalt, også i Europa. Lav uttelling på institusjonenes arbeid med å dra hjem europeiske forskningsmidler har også vært gjenstand for frustrasjon. En kan gjerne unnskylde seg med mange men, men det ligger til oss at vi ikke ønsker å være middels gode, sjøl om de fleste av oss er det. Det ligger mye positiv driv, imidlertid, i ønsket om forbedring. Det har også vært misnøye med at kvaliteten i høgskolesektoren ikke har vært god nok. Flere har pekt på at små enheter gjør miljøer sårbare og gir mindre mulighet for god faglig fordypning. Kvalitetsreformen ble igangsatt i 2004, men etter ti år ser ikke endringene som ble gjort den gangen, ut til å ha hatt den effekten man ønsket seg, sjøl om mange har vist god utvikling. Enkeltinstitusjoner har blitt bedre, men studentene generelt er ikke blitt mer fornøyde. Men når en del av bakteppet for denne saken er misnøye med høgskolene, er det interessant å notere seg at høgskolestudenter faktisk ser ut til å være mer fornøyde enn universitetsstudenter. I 2008 ble Stjernø-rapporten lagt fram. Den skulle se på om strukturen i sektoren var framtidsrettet for bl.a. økt internasjonalisering. Svaret fra utvalget var: sammenslåing av institusjoner. Svaret fra de rød-grønne var: mer forpliktende samarbeid, arbeidsdeling og konsentrasjon. Sektoren har tatt til seg SAK, men i mindre grad klart å oppfylle intensjonene. Dermed skrur den blå-blå regjeringa, med Venstre og Kristelig Folkeparti, skruen til: Institusjonene skal fusjoneres. Jeg har tidligere sagt at jeg mener regjeringa og statsråden har begynt arbeidet med å heve kvaliteten i UH-sektoren bak fram. Vi ønsker høgere kvalitet, at universitetene skal klatre høgere på internasjonale rankinglister og bli mer internasjonaliserte, og at høgskolesektoren skal forske mer og utdanne lærere, sykepleiere og ingeniører til det brede arbeidslivet regionalt. Men for å heve kvaliteten i sektoren må vi nødvendigvis mene noe om hva kvalitet i høgere utdanning er. Jeg kan ikke annet enn å se på deler av denne diskusjonen som noe schizofren. På den ene siden hauses eksellense og spissing opp som hovedmålsetting. Samtidig skal institusjonene fortsatt ivareta regionalt arbeidslivs behov for kompetanse og næringslivets behov for innovasjon og samarbeid med akademia. Dette til tross: Den grunnleggende diskusjonen om de ulike institusjonenes oppdrag har vært fraværende i meldinga og i den politiske diskusjonen. Flertallet har i merknad vist til at NIFU og IPED i 2013 ble gitt i oppdrag å evaluere kvalitet i høgere utdanning. Deres arbeid skal foreligge i 2016. Saksordføreren var også inne på det samme. Det var et godt grep. Problemet er at oppdragsgiveren – regjering og statsråd – ikke ser poenget i å vente på dette arbeidet før de gjør strukturelle endringer. Regjeringa mener at svaret på økt kvalitet er at institusjoner fusjoneres og får felles styre. Regjeringa tar seg ikke tid til å gjennomgå og analysere kvalitetsdriverne. De har laget seg et sett på ni kriterier som er deres definisjon av kvalitet. Når svaret er gitt på forhånd, er vi i Senterpartiet veldig bekymret for at hele prosessen vil føre til en storstilt sanering av gode fagmiljøer, og at både kvalitet på utdanning og forskning og geografisk tilgang til høgere utdanning vil svekkes. Vi er derfor kritisk til utgangspunktet og premissene for prosessen som regjeringa har satt i gang. Senterpartiet mener meldinga for ensidig vektlegger enkelte svakheter ved dagens universitets- og høgskolesystem uten at det balanseres opp mot det norske UH-institusjoner faktisk oppnår av fremragende utdanning og forskning. Vi mener regjeringa på denne måten underslår verdien av kunnskapsutvikling og kandidatproduksjon i et mangfold av institusjoner spredt over hele landet, og betydninga av dette. Felles universitets- og høgskolelov har bidratt til å viske ut skillelinjene mellom det tradisjonelle høgskoleoppdraget og universitetsoppdraget. Vi oppfatter at regjeringa ikke har en bevisst høgskolepolitikk i dette. Alle skal ikke gjøre det samme, men samtidig skal alle gjøre det samme likevel. Og alle skal være «eksellente». Det er et fromt mål, men høgskolene har et bredere mål enn å svare på verdenssamfunnets store spørsmål. De skal også sørge for lik tilgang til utdanning og kompetanse over hele landet. Siden regjeringa i praksis mener universitet er det eneste svaret, frykter Senterpartiet at resultatet vil kunne bli lavere kvalitet i de brede profesjonsutdanningene og en nedprioritering av institusjonenes oppgave med å dekke behovet for arbeidskraft regionalt. Vi står foran den store «høgskoledøden». Landets høgskoler og universiteter er satt under et sterkt press i halvannet år for å finne fusjonspartnere. Sjøl om enkelte institusjoner ønsker å inngå i en større enhet, er det flere av UH-institusjonene som underveis i prosessen har konkludert med at de vil være best tjent med å fortsette som sjølstendig institusjon. Til tross for grundige utredninger ved institusjonene har regjeringa likevel valgt å overprøve disse faglige og strategiske vurderingene ved å pålegge dem å gå nye runder. Vi mener en slik overprøving er uklok og vil heller kritisere regjeringa for ikke å åpne for å vurdere alternativer til fusjoner i de innledende rundene, men vi er sjølsagt glade for at komiteen pålegger regjeringa å gjøre dette nå framover. Det er viktig at utdanningstilbudet er fordelt slik at det imøtekommer behovene i alle deler av landet. Regjeringa foreslår ikke reduksjon i antall studiesteder. Likevel er Senterpartiet bekymret for at konsekvensen på sikt kan bli akkurat sentralisering av studietilbud. Regjeringa kan ikke garantere at fusjonerte og sjølstendige institusjoner etter hvert vil foreta endringer i tilbudsstrukturen for å samle fagmiljøer som vil kunne føre til sentralisering av campusstrukturen. Det vil være opp til styret ved den enkelte institusjon å avgjøre plassering av campus og opprettelse og nedleggelse av studietilbud. Senterpartiet frykter campusfilialer uten faglige fullmakter som fullt ut er underlagt fakulteter ved andre studiesteder. Når beslutningsmyndigheten flyttes lenger unna dagens studiesteder, vil det på sikt kunne svekke den lokale og regionale styringa av tilbudene. Vi mener derfor at Stortinget må bestemme dersom profesjonsfag ved de enkelte campus skal avvikles. Det er nødvendig å komme innom finansieringa sjøl om regjeringa vil komme tilbake til dette i statsbudsjettet. Det er en stor svakhet med meldinga at den ikke tar opp dette, og viser igjen at hele reformen er en hastverksreform. Her starter man med svaret – altså sammenslåing – utreder finansiering som følge av det, og ender opp med å se på hva som er kvalitet. Det er virkelig bak fram! Det er fullt forståelig at flere høgskoler er lokket av muligheten til en bedre finansiering, større autonomi og høgere status ved å bli en del av et universitet. Tilgang til mer fagkompetanse er sjølsagt svært viktig, men fusjon kan ikke være en forutsetning for å få til det. Samarbeid mellom institusjoner er helt nødvendig og må ikke begrenses til å skje innenfor en region eller begrenses nasjonalt. Vi trenger både nasjonalt og internasjonalt samarbeid. Senterpartiet er bekymret for at noen forregner seg på gevinstene de ser at de nå skal oppnå. Vi har eksempler på dette da de nye universitetene ble kategorisert fra høgskole til universitet. Hvordan vi finansierer universitetene og høgskolene, har stor betydning for hvordan UH-sektoren organiserer seg, og hvordan de har mulighet til å utvikle seg. Basiskomponenten er et tilbakevendende tema når institusjonene tar opp sine utfordringer og behov. Dagens beregning av basisbevilgninga hviler på gamle og utdaterte politiske prioriteringer. Basiskomponenten må være mer gjennomsiktig og mer rettferdig, og jeg viser i den forbindelse til forslagene som Senterpartiet har lagt inn i innstillinga, og fremmer disse. Vi er også kritiske til at resultatkomponenten skal økes. Det er ikke feil i seg sjøl, men dersom dette skal være et kriterium, må det følges opp med tydelige kriterier for premiering også av de institusjonene som utdanner for det brede arbeidslivet. Senterpartiet mener det er skuffende og oppsiktsvekkende at skjevhetene foreslås videreført. Vi ønsker ikke en situasjon der institusjoner med lav basisbevilgning vil få et svakere strategisk handlingsrom og dårligere muligheter for å skåre optimalt på kvalitetsindikatorene enn institusjonene som av historiske årsaker er tildelt en høy basiskomponent. Vi forventer at regjeringa retter opp i dette når de behandler finansieringa i statsbudsjettet. Vi er også bekymret for at kostnadene ved sjølve fusjonsprosessene og en vekting av kvalitetskrav i favør av fremragende forskning vil trekke ressurser bort fra undervisninga. I dette ligger også en bekymring for at det er studentene som må betale regninga for regjeringas ambisjoner. Det er overraskende at verken regjeringa eller komiteen ser ut til å være særlig opptatt av dette. Det merkes allerede med fusjonsprosessen ved NTNU, og i Forskerforum sier også en representant fra Universitetet i Tromsø, som allerede er i denne prosessen, at byråkratiet har økt, og at system og regler er blitt mer rigide. Vi ser at det er et flertall for tvangsfusjonering av universiteter og høgskoler, men mener regjeringa også her starter arbeidet bak fram: Sentralisering er viktigst, uavhengig av hva man mener man får ut av det.