Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2014-10-21:
Utbredelsen av ikke-smittsomme sykdommer er en av vår tids aller største helseutfordringer. Dette kommer i framtiden til å medføre at kostnader til behandling, oppfølging, forebygging etc. øker radikalt, i hvert fall dersom en ikke klarer å stoppe den negative utviklingen som vi har sett de senere årene. Det er utarbeidet en strategi for forebygging, diagnostisering, behandling og rehabilitering av ikke-smittsomme sykdommer, den såkalte NCD-strategien, for perioden 2013–2017. Denne gjelder særlig problemstillinger knyttet til gruppene med hjerte- og karsykdommer, diabetes, kols og kreft. Dette er et svært viktig arbeid, som jeg støtter 100 pst., for at vi skal kunne komme videre. Men det er jo slik at det er ingen strategier som er bedre enn de virkemidlene vi iverksetter for å nå strategiens mål. Jeg kommer framover til å holde meg til diabetes, fordi det er det som er selve hoveddelen av interpellasjonen. Derfor vil jeg bruke det som eksempel på hvor viktig det er å komme videre med dette arbeidet. I Norge er det et sted mellom 350 000 og 370 000 mennesker som har diabetes. 28 000 av disse er kategorisert innenfor type 1, resten innenfor type 2. Bakgrunnen for at jeg var litt i tvil om selve tallet når det gjelder diabetes, er rett og slett at det er beregnet at nesten halvparten av dem som har type 2-diabetes, ikke vet om det selv – man har ikke avdekket eller klart å komme fram til at man har selve sykdommen. Cirka 6 000 får diabetes i året. Av dem får ca. 10 pst., altså 600, type 1, og i den kategorien er det ca. 250 barn. Videre vet vi at det er betydelige forskjeller mellom type 1-diabetes og type 2-diabetes. Men vi vet at selv om mye kan gjøres innenfor type 2-diabetes, knyttet til endring av livsstil, etc., går det an å trekke konklusjoner og se på parallelle sammenligninger når det gjelder sykdomsforløpet, for å se på hvordan vi kan være med på å iverksette tiltak. Hvis vi skal klare å nå målet om å snu dagens negative utvikling, må vi jobbe langs mange forskjellige linjer. Jeg skal prøve å gripe fatt i noen problemstillinger i resten av innlegget mitt, og jeg skal prøve å skissere det på en bra måte. La meg begynne med forebyggingsperspektivet. Det er helt åpenbart at det aller, aller viktigste – og det gjelder de aller fleste sykdommer – er forebygging. Det som virkelig nytter, er å komme i gang med forebygging tidlig. De som får type 1, vil da være klar over hvordan de skal håndtere sykdommen sin. Når det gjelder type 2, vet vi at mange av tilfellene er rene livsstilssykdommer, og da kan en selv iverksette tiltak. Men da må vi sørge for at vi får avdekket hva sykdommen kommer av, vi må sørge for at den enkelte person blir gjort oppmerksom på hvordan man kan forbedre sin egen livssituasjon, og hvordan man kan håndtere sitt eget sykdomsforløp. For den andre gruppen, de som allerede har fått sykdommen, er det svært viktig å kunne forebygge senkomplikasjoner og senskader. Vi vet dessverre at mange kommer så langt at de må amputere. Vi vet at mange mister synet eller får et svært mye dårligere syn. Vi vet at mange som følge av senkomplikasjoner får problemer med å stå i arbeid. Da er det viktig at vi følger opp dette og sørger for at ting er lagt til rette, slik at man kan håndtere de utfordringene man vil møte i forbindelse med sykdomsforløpet. Det neste er informasjon. Informasjon til den enkelte er svært viktig. Det gjelder både forebygging og håndteringen av sykdommen når man får den. Her er det særlig én gruppe jeg vil dra fram som det er viktig at vi iverksetter klare og gode tiltak overfor – og det vet vi også at man er i gang med – og det er innvandrerbefolkningen. Der vet vi at det er store mørketall knyttet til det som har med diabetes å gjøre. Det er viktig at vi kommer tidlig i gang med god informasjon om denne problemstillingen, slik at man kan håndtere dette, og slik at man kan ta de blodprøvene som skal til for å se om man er i faresonen. Der har vi en jobb å gjøre som vi på mange måter ikke har vært gode nok til fram til nå, så det håper jeg man sørger for at vi kommer enda bedre i gang med. Videre tror jeg det er helt åpenbart at man har store muligheter for å spille enda mer på lag med brukerorganisasjonene. Likemannsarbeidet som gjøres i forbindelse med diabetes, er ekstremt viktig. Det er ingen som kjenner et sykdomsforløp knyttet til diabetes bedre enn dem som faktisk har det. De som lever med denne sykdommen hver eneste dag, er også de som bokstavelig talt føler på kroppen hvordan den utvikler seg. Det hadde vært fint om man også for nye tilfeller kunne hatt et likemannsarbeid å forholde seg til, stille spørsmålene som andre pasienter kan være med og svare på: Hvordan fungerer det? Hva gjorde jeg? Hvordan får jeg kontroll over blodsukkeret? Hvilke tiltak kan jeg søke om? Hvilke hjelpemidler finnes der ute? Der er det viktig å bruke Diabetesforbundet og bygge videre på likemannsarbeidet. En del steder er man i gang med diabetessykepleie, for å kunne rådgi, for å kunne gå inn og hjelpe dem som kommer i denne situasjonen, med behandlingsmessig rådgivning etc. Det er en trygghet for dem som kommer i denne situasjonen, og det er viktig at vi legger forholdene til rette slik at dette kan utvikles videre. Videre kommer vi til det som har med behandling å gjøre. Det er viktig at vi har kapasitet i poliklinikkene til å kunne ivareta denne pasientgruppen etter hvert som de kommer dit og har behov for assistanse og hjelp. Vi må sørge for at kapasiteten er der. Jeg vet at statsråden er opptatt av at disse tingene er på plass, men det er viktig at vi sørger for det i framtiden også, at vi i forbindelse med oppdragsdokumenter fokuserer på NCD-strategien overfor helseforetakene. For det er kritisk hvis dette ikke fungerer. Da vil også mye av strategien falle litt på steingrunn. Når det videre gjelder forskning, sier det seg selv at det må avsettes midler til disse store sykdomsgruppene, for utgiftene og kostnadene kommer til å bli enorme i framtiden hvis vi ikke får gjort noe. Jeg vet at regjeringen er i gang med en rekke ting. Jeg vet at statsråden jobber med å se på hvordan vi kan få implementert den strategien som allerede er lagt, på en best mulig måte. Skal vi få dette til, må vi også sørge for å få på plass virkemidler. Noen virkemidler er allerede på plass. Jeg vil gi stor honnør til statsråden for bl.a. i forslaget til statsbudsjett som er framlagt, å ha gjort noe med den såkalte bagatellgrensen innenfor legemidler. Innenfor området behandling av diabetes type 2 lå det flere legemidler på vent fordi man hadde overskredet den gamle 5-millionsgrensen. Det har vært et mål i mange, mange år å heve denne bagatellgrensen. Det har ikke blitt gjort noe før denne regjeringen nå endelig har grepet fatt i det. Man foreslår nå en femdobling av denne – opp til 25 mill. kr – noe som gjør at diabetespasienter får bedre tilgang til de beste og mest innovative legemidlene. Det er det dette dreier seg om. Jeg vet at det er vanskelig for statsråden å svare på i dag om det skal utarbeides en egen plan eller ikke. På noen områder er den beste veien å gå en egen plan. På andre områder kan det være å gå veien om andre ting. Men jeg ser fram til svaret fra statsråden, og håper det blir et positivt svar. Det som er det viktige, er at man i arbeidet videre med NCD-strategien må sørge for at brukerorganisasjonene, pasientorganisasjonene, hele tiden er med på å legge premissene. Det er de som har sykdommen, som kjenner sykdommen best.