Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2007-06-15:
Regjeringen skryter stadig vekk av den nordiske velferdsmodellen. Det er litt vanskelig å definere den nordiske velferdsmodellen, så jeg skal forholde meg til den modellen som Regjeringen faktisk benytter seg av. Så vellykket er denne modellen, sier Regjeringen, at stadig flere land ønsker å kopiere den. Ennå er det ikke kommet opp noen eksempler på land, men det er iallfall det som er påstanden. La oss ta en titt på hva slags samfunn denne modellen faktisk har ført til. Noe er positivt, jeg skal ikke underslå det. Modellen har fått svært mange kvinner ut i yrkesaktivitet – selv om det de gjorde da de var hjemme, også var viktig. Den har ført til relativt små lønnsforskjeller, den har til tider ført til lav arbeidsledighet, og den har ført med seg svært mange offentlige ytelser. Dersom Regjeringen ønsker å skryte på seg ovennevnte, må den også akseptere at modellen også har en rekke negative konsekvenser. Modellen har ført med seg høye skatter og meget høye avgifter. Den har ført til en offentlig infrastruktur med store mangler. Den har ført med seg sykehuskøer og soningskøer til fengslene. Den har lokket et rekordstort antall lite yrkeskvalifiserte innvandrere til landet. Den har ført til et lavt kompetansenivå i den offentlige skolen. Den har ført til et rekordstort antall mennesker som har sin hovedinntekt fra offentlige overføringer. Den har ført til svært stor mangel på høykompetent arbeidskraft, og den har ført til svært mange mennesker ansatt i offentlig sektor. Så skal Regjeringen for enhver pris fremheve den nordiske eller den norske velferdsmodellen, må man samtidig innrømme at modellen har sin pris. Det er eksempelvis ingen tilfeldighet at Norge oppfattes som svært attraktivt for mennesker med liten formell utdannelse, mens land som USA tiltrekker seg den kompetente arbeidskraften. Dette skyldes selvfølgelig Norges sjenerøse velferdssystem, samtidig som lønnsnivået for kvalifisert arbeidskraft er relativt lavt sammenlignet med eksempelvis USA. Det er en av medaljenes baksider. Det er et paradoks at Norge i dag kan vise til følgende statistikk pr. 1. januar 2007: Antall mennesker på uføretrygd 298 000, antall mennesker på tidsbegrenset uførestønad 28 000, antall mennesker på sosialhjelp 60 000, antall mennesker som mottar sykepenger, 120 000, antall mennesker på attføring 66 000, antall mennesker på dagpenger 58 000, antall mennesker på rehabiliteringspenger 44 000, antall mennesker på overgangsstønad 12 000, antall mennesker på andre stønadsordninger 12 600 – totalt 698 000 mennesker som får sin hovedinntekt fra offentlige overføringer. På NAV-kontorene og i relaterte virksomheter er det i dag 45 000 statlig ansatte og 12 000 kommunalt ansatte som skal hjelpe disse menneskene. Det er altså totalt 57 000 ansatte. Utgifter til NAV utgjør en tredjedel av statsbudsjettet. Samtidig har vi et rekordhøyt antall offentlig ansatte på alle andre områder – dette for å administrere 4,5 millioner mennesker. Samtidig er det stadig færre mennesker som jobber i privat sektor, som skaper den verdien som skal prøve å finansiere alt dette. Ja, vi pøser på med oljepenger for å klare det, men det er iallfall sannheten. På denne bakgrunn blir det svært vanskelig å gi en uforbeholden hyllest til Norges velferdsmodell.