Tina Bru (Høyre), 2016-12-14:
Det har vært en begivenhetsrik høst i det politiske Norge. Diskusjonene har vært tøffe, spekulasjonene har vært mange. Det vi har sett er politikk og parlamentarisme i praksis, skikkelige diskusjoner om virkelige uenigheter og politiske realiteter. Mange har forsøkt å fremstille budsjetthøsten som «et spill», og de politiske kommentatorene syntes nok det var spennende å kunne bruke ord som «regjeringskrise» i sine overskrifter igjen. Men realiteten er at vi har gode diskusjoner mellom fire forskjellige partier, der resultatet er et budsjett som forsterker klima- og miljøpolitikken ytterligere. Åtte år med flertallsregjering og forhandlinger i lukkede rom har tydeligvis påvirket hukommelsen til mange om hvordan et budsjett får flertall når landet har en mindretallsregjering. Egentlig har det vært en ganske normal budsjetthøst, og ute i vandrehallen er julegranen allerede tent. Og det ligger mange fine pakker under Stortingets juletre i år. Den første pakken, som alle snakket om, og som flere ville åpne lenge før julaften, var bilpakken. Den var stor og fin og den var pakket inn med blå sløyfe. Mange var nok i tvil om den kom til å få ligge urørt særlig lenge, men det fikk den, og jeg vet at det er flere i denne salen som er særlig glad for akkurat det. Når budsjettenigheten var i havn, lå det til slutt mange fine – og grønne – pakker under treet. Det var Enova-pakker og CO 2 -fond-pakker, biodrivstoff-pakke og skogvern-pakke, for å nevne noe. Med så mange grønne pakker har vi som er opptatt av klima og miljø, mest å glede oss over denne julen. Så er det kanskje noen som til og med vil hevde at årets grønne julegaver ble i dyreste laget, men hva er man vel ikke villig til å gi til dem man er aller mest glad i, og særlig når det går til en god sak? Dette er regjeringen og samarbeidspartienes siste budsjett i denne perioden. Vi har kronet vårt samarbeid med et historisk godt budsjett for klima, for naturmangfold og for miljøet. Med det mener jeg ikke bare et budsjett som legger opp til at vi bruker mer penger enn noen gang på klima- og miljøtiltak, men at vi også gjør noen modige valg for fremtiden – når vi forsterker satsingen på karbonfangst og -lagring, på biodrivstoff og med forpliktelsen til å lage en ny klimalov. Jeg vil rose våre samarbeidspartier for hardt arbeid og vilje til å finne konstruktive løsninger som alle fire partier kan stå sammen om. Klimadebatten kan være forvirrende og vanskelig å forstå. Det er vanskelig for oss som jobber med det til daglig, men innimellom tenker jeg at det må være fullstendig ubegripelig for folk flest. Vi omgir oss med begreper som «ikke-kvotepliktig sektor», «IPCC», «karbonbudsjett» og «klimanøytralitet» med den største selvfølgelighet. Dette er ord som de fleste vil ha problemer med å forklare innholdet i, eller å forstå. Det tror jeg er en utfordring for oss alle. I tillegg bærer debatten preg av at vi altfor ofte glemmer det globale perspektivet, for det er ikke slik at klimapolitikk er et norsk mesterskap, eller at Norge er en sinke i klimapolitikken, og det er heller ikke slik at det er særlig lurt å redusere debatten til et ja eller nei til utvinning av olje og gass på norsk sokkel. Men det skjer altså – igjen og igjen – og vi kommer til å få høre det igjen i dag. Jeg mister ikke nattesøvnen av at noen få representanter i denne forsamlingen mener det vil være klokt å avvikle landets mest lønnsomme næring, men jeg tror dessverre at mange som jobber i oljebransjen, har sovet dårlig om natten det siste året – ikke først og fremst på grunn av debattene vi har på Stortinget, men på grunn av lav oljepris og nedgangstider i bransjen. 2016 har nemlig vært nok et tøft år for vår viktigste næring, og altfor mange har mistet jobben sin. Nedturen har rammet enkelte områder hardere enn andre, og derfor har også regjeringen hatt målrettede tiltak for å avhjelpe situasjonen på Sør-Vestlandet. Heldigvis ser det nå ut til at det verste er over. Denne uken la Norsk olje og gass frem sin konjunkturrapport med tittelen «Mot bedre tider». Det betyr ikke at nedturen er over, eller at kravene til tøffe kostnadskutt er innfridd. Også i 2017 forventes investeringene på sokkelen å synke, i riggmarkedet er situasjonen fortsatt svært krevende, og vi har neppe sett de siste nedbemanningsrundene innen oljeservice. Likevel er det spor av optimisme. Interessen for både 23. konsesjonsrunde og TFO 2016 var stor. Denne regjeringen kommer til å fortsette arbeidet med å tilby attraktive leteareal, og så sent som i går sendte vi TFO 2017 på høring. Vi som lytter til næringen, vet at det først og fremst er dette de etterspør: Forutsigbare rammevilkår og tilgang til leteareal. Det leverer regjeringen. Jeg vet at ikke alle er enig i denne politikken. Jeg har allerede snakket om dem som ønsker å avvikle olje- og gassproduksjonen vår. Jeg har innsett at noen vil være utrettelige i sin kamp for å avvikle lønnsomme arbeidsplasser og gjøre fremtiden utrygg. Derfor må vi andre ta oppgaven med å sørge for at dette premisset ikke blir rådende i klimadebatten. Jeg gjør gjerne det. Regjeringens forslag til statsbudsjett og resultatet av forhandlingene med våre samarbeidspartier tar Norge et skritt nærmere målet om 40 pst. reduksjon i klimagassutslippene i 2030. Vi forsterker innsatsen på alle våre prioriterte områder i klimapolitikken: omstilling av transportsektoren, grønt skifte i skipsfarten, CO 2 -håndtering, utvikling av lavutslippsteknologi i industrien og styrking av Norges rolle som leverandør av fornybar energi. Det er ikke tvil om at summen av tiltakene vi gjennomfører innenfor disse satsingene, vil føre til reduserte utslipp. Transport er den største kilden til klimagassutslipp i Norge, og utslippene har økt jevnt og trutt siden 1990, i takt med økt velstand og en større befolkning. Veitrafikken utgjør den klart største andelen av disse utslippene, selv om også skips- og luftfarten er betydelige kilder. Dette er trender vi er nødt til å snu om vi skal nå målene vi har satt oss. Vi skal ikke bare få flere nullutslippsbiler på veiene, men vi tar også grep for å fase inn mer biodrivstoff. Dette er særlig viktig for tungtransporten og på sikt for luftfarten. Opptrappingen skal forskriftsfestes, noe som er et tydelig signal om at biodrivstoff er verdt å satse på. Dette vil gi forutsigbarhet for både transportører og næringslivet for øvrig. Vi har allerede sett eksempler på spennende synergier mellom etablert næringsliv, som oppdrettsnæring og treforedlingsindustrien, bl.a. med åpningen av Biokrafts anlegg på Skogn, som er Nordens største anlegg for flytende biogass. Jeg er ikke i tvil om at økt etterspørsel etter biodrivstoff vil føre til nye arbeidsplasser og ny verdiskapning her hjemme. Norges kanskje viktigste bidrag i arbeidet med å redusere klimagassutslippene globalt er likevel vår internasjonale innsats og våre bidrag til å utvikle ny klimavennlig teknologi. Norge er og skal fortsatt være et foregangsland for å bevare verdens skoger. Jeg er spesielt fornøyd med at føringene vil la i fjorårets innstilling om å øke innsatsen i spesielt karbonrike skoger, er blitt fulgt opp. Vårt andre store bidrag til den internasjonale dugnaden med å redusere utslippene, er vår innsats med å forske på og utvikle ny klimavennlig teknologi innenfor industrien og transportsektoren. Men i dette arbeidet oppstår et av paradoksene i klimapolitikken. La meg komme med et eksempel: Alle partiene på Stortinget ønsker å satse på klimateknologi. Som resultat har Enova støttet aluminiumspiloten på Hydro Karmøy med 1,5 mrd. kr. Men dette er industriproduksjon som vil føre til nye utslipp av klimagasser i Norge. Det er jeg villig til å forsvare, fordi det også fører til teknologiutvikling som reduserer utslippene globalt. Dessverre er det noen partier som velger å være med på hyllesten av dette, men samtidig ikke forsvarer konsekvensene. Det er de samme partiene som også nekter å forholde seg til at norsk olje- og gassproduksjon er en del av dette samme kvotesystemet, og at vi selv har vært med på å vedta nye utbygginger på sokkelen. Det er å målbære en klimapolitikk helt uten sammenheng og logikk, og det er grunnen til at klimadebatten blir så forvirrende. Jeg skulle ønske at vi innimellom var litt mindre norske, i den forstand at vi hadde litt mindre vondt av å skryte av oss selv, for Norge er et foregangsland når det kommer til å utvikle ny klimavennlig teknologi. Fordelene vi har gitt elbiler, har gjort vårt lille land til et viktig marked internasjonalt for de store bilprodusentene, som kappes om å utvikle nye modeller. Karbonfangst og -lagring er et annet område hvor Norges innsats er betydelig i internasjonal sammenheng. I denne stortingsperioden har dette arbeidet kommet på rett kjøl etter havariet på Mongstad, som den forrige regjeringen sto for. Norge er unikt posisjonert for å være et foregangsland i arbeidet med å redusere klimagassutslippene. Vi har kompetansen, bedriftene, menneskene og ressursene for å klare omstillingen til et lavutslippssamfunn. I dag er dagen for å dyrke våre uenigheter og fremheve forskjellene mellom partiene, men da må vi likevel ikke glemme at vi tross alt har bred enighet om retningen i klimapolitikken i denne salen. 2016 har vært et urovekkende år i internasjonal politikk, med fremgang for krefter som ikke kommer til å være en alliert i det internasjonale klimaarbeidet. Mer enn noen gang kommer det til å være behov for land som er villige til å gå foran og vise at vi tar klimautfordringen seriøst – og det gjør Norge, uavhengig av hvem som styrer dette landet. Det synes jeg det er verdt å tenke på når vi nå går inn i julehøytiden.