Knut Gravråk (Arbeiderpartiet), 2012-10-04:
Først vil jeg gjerne starte med å si at på tross av den elendighetsbeskrivelsen som vi har blitt servert av opposisjonen så langt i denne debatten, er jeg stolt over å bo i Norge. Det er flere grunner til det, men det jeg har lyst til å fokusere på i dag, er hvor langt vi har kommet på likestillingsfronten og hvor mye det betyr for den videre utviklingen av vårt velferdssamfunn. For det er ikke sånn at vi først og fremst lever av olje her i landet. Vi lever av hverandres arbeid, og derfor er det avgjørende viktig for oss og for vår samfunnsmodell at flest mulig av våre innbyggere har føttene innenfor arbeidsmarkedet. For å oppnå en høy deltagelse i arbeidslivet har likestillingen stått sentralt. Satsingen på barnehager og foreldrepermisjon har sprengt barrierer og gjort det lettere å kombinere familieliv med en yrkeskarriere. Norge har faktisk blitt det landet i verden med mest yrkesaktive kvinner, nest etter Island, og det skal vi være stolte av. En annen viktig målestokk for likestilling er hvorvidt fedre får mulighet til å tilbringe tid med sine barn. Også der har vi tatt mange viktige skritt, ikke minst under dagens regjering. I Norge ble det innført fedrekvote for første gang i 1993. Den gangen var det veldig omstridt, enkelte spådde at det norske næringslivet ville gå mot undergang. Heldigvis har verden gått videre siden den gang, og nå sier faktisk til og med NHO-folk at det norske næringslivet ikke ennå er modent for å fjerne denne fedrekvoten. Da blir jeg litt i stuss over at høyresiden til stadighet i den offentlige debatten tar til orde for nettopp det. De ønsker å fjerne fedrekvoten. Begrunnelsen for dette forslaget er valgfrihet. Erna Solberg sa tidligere i dag i en av sine replikker at politikk som handler om virkelighet, er bedre enn politikk som handler om retorikk. Det er jeg 100 pst. enig i, men hvordan det henger sammen med deres standpunkt i denne saken, det har jeg veldig store problemer med å forstå, for det er sånn at også virkeligheten i mange sammenhenger er høyst subjektiv. Det som f.eks. er virkeligheten i et godt møblert hjem på vestkanten, er ikke alltid virkeligheten i andre sosiale lag. Når jeg ikke vandrer rundt i gangene i dette huset og møter som stortingsrepresentant, har jeg en ganske annen hverdag. I mitt yrke som lastebilsjåfør er jeg en del av en veldig mannsdominert bransje, en bransje der holdningen til ansvarsfordeling i hjemmet ofte er – i mangel på et bedre ord – veldig gammeldags. Der er det sånn at det fremdeles finnes arbeidsgivere som mener det er feil at fedre tar ut sin rettmessige del av foreldrepermisjonen. Det finnes arbeidsplasser med en så inngrodd machokultur at menn som ønsker å benytte seg av denne muligheten til å være sammen med sine egne unger, blir regelrett mobbet på grunn av sitt valg. Da jeg satt i går og funderte på hva jeg skulle si i denne debatten, tok jeg kontakt med en gammel kollega av meg for å slå av en prat. Han er en av de forholdsvis få i vår bransje som har valgt å ta ut hele sin del av foreldrepermisjonen. For ham gikk det riktignok nokså smertefritt å ordne seg med denne permisjonen i samtale med ledelsen, selv om de hevet et par øyenbryn, men da han kom tilbake igjen, fikk han stadig spørsmål om han nå var ferdig med å leke husmor, om det var godt å bli ferdig med dette påtvungne kjerringarbeidet, som kollegaene omtalte det som. For hans del gikk dette greit, men det er ikke alle som er like godt rustet til å stå imot denne typen latterliggjøring. For noen menn i den situasjonen vil en fjerning av fedrekvoten i praksis være å bli fratatt en rettighet. For mange vil terskelen for å benytte seg av foreldrepermisjonen da bli så høy at de ikke orker den belastningen. Det er der vi finner sakens kjerne, for hele poenget med denne typen kvotering – om det så handler om kvinners rett til å delta i yrkeslivet, om å sikre representasjon i norske styrerom, eller om fars rett til omsorg for egne barn – er at kvotering er et effektivt virkemiddel for å framskynde endringer i samfunnet. Det har virket før, og det er ingen grunn til å tro at det ikke vil virke igjen. Derfor kan vi ikke slutte å benytte oss av virkemidlet, når innbyggerne i samfunnet ennå ikke har kommet langt nok. Min påstand er derfor at å droppe fedrekvoten ikke vil føre til mer valgfrihet, men til det stikk motsatte. Det har tidligere i debatten blitt brukt begrep som «prinsipiell valgfrihet» og «reell valgfrihet». For meg er dette en sak som handler nettopp om det. For høyresiden er det tydeligvis viktigst å tilby folk en prinsipiell valgfrihet. Jeg synes det er langt bedre å tilby folk en faktisk, reell valgfrihet. Mitt ønske er at vi i denne salen fortsetter å ta valg som gjør at fedre i framtiden tar ut enda mer permisjon for å være sammen med sine barn. Ikke minst ønsker jeg at vi skal fortsette å bidra til at menn som har valgt et tradisjonelt mannsdominert yrke, også kan gjøre det uten å bli latterliggjort på grunn av sitt valg.