Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-01-11:
Jeg vil først takke saksordfører Borten Moe for en sterk og klar prinsipiell begrunnelse for odelsinstituttet. Det som særpreger det norske landbrukssamfunnet, er sjølstendige og sjøleiende, frie gårdbrukere. Det som de som står for den økonomiske liberalismens ideologi, her unnlater å si, er jo at nettopp denne tradisjonen, disse prinsippene om den sjøleiende, frie gårdbruker i mange land er sett på som et forbilde. Det er mange bevegelser og jordbrukere rundt om i verden som ser på det som et forbilde, ikke minst en rekke utviklingsland. De som følger med i hva som skjer i diskusjoner om jordreformer og det å få frihet, slik at en kan få beholde en større del av avkastninga av sitt eget arbeid, ser hen til slike systemer som odelsinstituttet representerer. Mange argumenterer for jordreformer, vekk fra et system hvor fjerntstående eiere styrer over landarealene og de landarbeidendes interesser. En ønsker seg et system med sjøleiende, frie gårdbrukere. Det er sterkt når den parlamentariske lederen i Venstre sammenligner odelsinstituttet med kastesystemet i India. Det er noe på sida og sterkt å erfare for den som har lest Venstres historie, som også Senterpartiet har sin bakgrunn fra. Jeg vil påstå at den tradisjonen som Senterpartiet viderefører her, lever i beste velgående i forhold til det som var det demokratiske Venstres viktige prinsipper i partiets storhetsperiode. Odelsinstituttet er, som flere har vært inne på, vern mot kapitalkreftene. Det er vern mot dem som primært har sine interesser knyttet til eierskapet, ikke til den langsiktige bruken. De som har stått for en økonomisk liberalisme som sin ideologi, har gjennom alle tider og i alle land vært imot slike institutt som odelsloven representerer. Det norske Høyre har ikke tidligere vært i en slik økonomisk liberalistisk tradisjon og har, ut fra sin tidligere verdikonservatisme, sluttet opp om odelsloven. Nå er det forandret. Det er uhyre viktig, og det blir en viktig diskusjon rundt omkring. Senterpartiet ser maktfordeling som svært sentralt, og fordeling av eiendomsrett er en viktig del av maktfordelinga. Gjennom en spredning av eiendomsretten til landarealene til de mange får vi en spredning av makt. Det er sjølsagt derfor spørsmålet om synet på privat eiendomsrett gjennom alle tider har vært viktig. De som har sluttet seg til en kommunistisk ideologi, har ment at en kunne ikke ha privat eiendomsrett, for det ga de private eiendomsrettshaverne en makt som var utilbørlig i forhold til dem som ikke hadde det. I Norge har vi – inspirert av odelsinstituttet og fordeling av eiendomsrett til de mange når det gjelder landarealer – også fått en situasjon der en, når en kobler synet vårt til eiendomsretten, til eiendomspliktene, sjølsagt har en samfunnsinstitusjon som er sett på som fordelaktig. Den er også, som nevnt, med på å styrke demokratiet. Forvalteransvaret til knappe naturressurser er svært sentralt, og odelsinstituttet sikrer langsiktighet. Jeg vil påstå at ikke i noen næringsvirksomhet er langsiktighet og forvalteransvar viktigere enn knyttet til arealer. Alle som kjenner til fruktbarhet i jorda og omløpet i skogspørsmål når det gjelder planting, tynning, hogst og det hele, vet at vi snakker om en langsiktighet som går over flere generasjoner. Det er et biologisk faktum at slike forhold blir best ivaretatt når en har institusjoner som stimulerer til den type tankegang og trygghet. Derfor er det også tilrettelagt i den norske tradisjonen. Dette synet på eiendomsrett for de mange har også – som Ola Borten Moe var inne på – sin politiske parallell til eiendomsretten på bolig. I Norge er det et stort flertall som eier sin bolig, ikke leier bolig. Inspirasjonen til det kommer sjølsagt fra synet på eiendomsretten til arealer, og ingen tør i dag å stå fram og si at det ville vært en fordel at vi i Norge hadde flere som leide, og færre som eide sin egen bolig. Fortsatt er det slik at i partiet Høyre er det en fordel at de fleste skal eie sin egen bolig. Men det å ta virkemidlene i bruk, slik at en sikrer det, er det ikke så sterkt med mange ganger. For Senterpartiet og Arbeiderpartiet har det sjølsagt vært helt sentralt at vi skulle ha juridiske og økonomiske virkemidler som gjorde at folk flest hadde sjanse til å eie sin egen bolig. Det var noe flott, det er en del av det norske, det norskeste av det norske, og det er noe særnorsk. Det er noe som vi er stolt av. Vi skal være stolt av det særnorske som fungerer godt fordi det har vist seg formålstjenlig, og at mange driver sin gård i dag ut fra et forvalteransvar i en odelstradisjon. Jeg vil påstå at mange driver det i økonomisk forstand på tross av de økonomiske mulighetene, men har det forvalteransvaret i seg, og det er noe av det fine. Jeg har vært på en del arbeidsplasser og møtt stolte fagarbeidere. Jeg husker jeg var på en Kværner-bedrift oppi Nydalen og opplevde da den tilknytningen til arbeidsplassen som disse fagarbeiderne hadde, samtidig som fagarbeiderne ikke hadde noen eiendomsrett. De hadde ikke noen styringsrett, som jeg som gårdbruker har til min gård. Jeg skjønte da den store forskjellen og det store privilegiet det er å ha en kobling av en eiendomsrett og et forvalteransvar. Jeg ble dermed også en varm tilhenger av at fagarbeiderne skulle få større innflytelse over sin egen arbeidsplass, for det utløste noe positivt og produktivt hos dem, som var til deres og samfunnets beste. Vi står overfor noe av det flotte her med det synet vårt på eiendomsrett, som altså er koblet til plikter knyttet til eiendomsretten. Hva er i dag trusselen mot den eiendomsrettstradisjonen som vi har? Jo, det er sjølsagt, som noen har vært inne på, at i odelssammenheng har du en odelsrett, men den er da i loven koblet sammen med en odelsplikt, og det er mange som prøver å vri seg vekk fra odelsplikten. Og en odelslov med odelsretter uten odelsplikter blir en dårlig lov. Derfor må Stortinget kontinuerlig påse at det samspillet skal være til stede. Stortinget har også et ansvar for at de som står i denne tradisjonen, har en inntektsmulighet fra sitt arbeid. Representanten Gundersen snakker her som om den norske tradisjonen er at en bare har drevet heltidsbruk. Den norske tradisjonen er et mangfold av tilknytninger til jordbruksvirksomhet, heltid og deltid, i en sann blanding. Det har det vært, det kommer det til å bli, og det er et robust system som er tilpasset de norske naturgitte forholdene. Det er det som er mest fordelaktig, det å ha et slikt system, på alle måter. Det nevnes at arbeidsproduktiviteten i jordbruket har økt sterkt, i hvert fall de siste ti åra. Ja, den har blitt doblet per år, og det skulle da borge for at en slik arbeidsproduktivitetsutvikling skulle gi inntektsmuligheter for dem som arbeider der, som var bedre enn ellers. Når det ikke har skjedd, henger det sjølsagt sammen med den politiske forståelsen av det arbeidet. Det henger sammen med at det produksjonslivet som matproduksjon og skogproduksjon representerer i dag, ikke er tilstrekkelig påaktet i forhold til andre deler av arbeidslivet. Produksjonslivet er heller ikke tilstrekkelig påaktet i forhold til handelen med de produktene som disse primærprodusentene står for. Det vi står overfor nå når det gjelder eiendomsretten til jordbruksarealer, er noe langt mer enn spørsmål om odelsloven. Vi står nå oppe i en diskusjon om vi skal satse fortsatt på et familiejordbruk eller et selskapsjordbruk. Det familiejordbruket som vi har i Norge – og vi har lovverk knyttet til det – er et jordbruk knyttet til privat eiendomsrett, retter og plikter og et ubegrenset økonomisk ansvar for dem som driver det. Det er fritt fram for alle mennesker, uavhengig av etnisitet og hvor de kommer fra, å få en inngang inn i en slik tradisjon i Norge. Om en er hollender eller hva en er – ikke noe problem å få til det. Enhver eiendom opparbeider odel i løpet av 20 år og har de rettigheter og plikter som det innebærer. Dersom vi går over til selskapsjordbruket, vet vi fra diskusjonen som vi hadde her før jul i forhold til salg av Borregaard Skoger, at da får vi et jordbruk knyttet til en eierform hvor det ikke er rettigheter og plikter, og hvor det er begrenset økonomisk ansvar. Det er mer kortsiktig og mer ustabilt. Den internasjonale historiske erfaringen er at det er familieeierskapet som er mest bærekraftig, men det er skarpe ideologiske skiller verden rundt om dette. Den norske tradisjonen er familiejordbruket. Den internasjonale og nasjonale liberalistisk-økonomiske tradisjonen er selskapsjordbruket. Fremskrittspartiet snakker om innsnevrende eiendomsrett. Representanten Gundersen snakker om inngrep i eiendomsretten. Nei, odels- og eiendomsrettstradisjonen som jeg her har prøvd å beskrive, er ikke noe inngrep i den private eiendomsretten. Det er vår eiendomsrettsdefinisjon. Vår eiendomsrettsdefinisjon er en eiendomsrett med retter og plikter. Sjølsagt er en eiendomsrettsdefinisjon med plikter et inngrep for dem som ønsker å skalte og valte med eiendomsretten, for å si det tendensiøst. På den måten er det et inngrep. Men slik som plikter og retter er i norsk eiendomsrettstradisjon, er det norsk – foreløpig, og jeg håper på lang sikt – og Senterpartiets grunnpilar i disse spørsmålene. Venstre er en sterk motstander, tydeligvis nå, av denne tradisjonen, og en snakker her om at posisjoner ikke skal arves. Det som er kjernen i odelsloven, er jo at en har rett til å overta en eiendomsrett, men en må fylle en plikt. Det er altså en tosidighet i det. Og som nevnt, alle kan opparbeide odel på gård dersom en eier gården i 20 år. Det er engasjerte bønder, ikke minst blant dem som er i odelskretsen, for de odelsberettigede, vil jeg påstå, har generelt bedre forutsetninger for å overta gjennom den tilknytningen de har til det arbeidsliv og de oppgaver som en her står overfor, samtidig som det er en rekke mennesker utenfor den tradisjonen som har gode forutsetninger, fordi de har en genuin interesse av det, og de skal få anledning til det. Det er Senterpartiets linje. Til slutt: Representanten Tetzschner snakket om at odelsloven medvirker til et forpaktersystem. Nei, det er de økonomiske rammebetingelsene som gjør at vi får den utviklingen av forpaktersystemet som vi ser i dag ved at du må leie arealer som andre ikke driver. Så snakket representanten Tetzschner om «privilegier» i forbindelse med odelsloven, mens representanten Gundersen snakker om «inngrep» i eiendomsretten. Det er jo et betydelig misforhold her. En må bestemme seg for om det er privilegier eller inngrep. Og så viser representanten Tetzschner til vitenskapelig hold på landbrukshøgskolen på Ås – ja, det viser vel lite grann om hva som er forståelsen av denne situasjonen. Så langt jeg vet, er den det refereres til, professor Normann Aanesland – min rådgiver for hovedoppgaven i sin tid – og han er en varm tilhenger av både et importvern på matvarer og, så langt jeg også vet, et odelsinstitutt som sikrer denne langsiktigheten. Det er en flott lov. Jeg er glad for ordførerens innledning og er glad for at det er et flertall for den, og jeg er sterkt glad for at Kristelig Folkeparti er med i det flertallet. Det er en viktig sak, og det er sterkt skuffende at Venstre og Høyre tar det standpunktet som de gjør i dag.