Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2013-03-05:
Da terroren rammet Norge 22. juli 2011, kunne ingen egentlig være forberedt på det vi ble utsatt for. Nærmest til hendelsen er de som selv ble direkte rammet, deres pårørende og de som satte seg selv i livsfare for å redde andre. Jeg vil innlede dette innlegget om den største voldshandlingen i fredstid med å uttrykke sympati og respekt for dem som var direkte berørt av det uforståelige. Jeg vil takke for den innsatsen medarbeidere, kolleger, venner og pårørende har ytt, både på den grufulle dagen og i tiden etter. Jeg vil takke alle som gjorde så godt de kunne – i politiet, helsevesenet, brann- og redningstjenesten, Sivilforsvaret og andre involverte. Jeg vil også igjen få takke statsministeren og tidligere justisminister Knut Storberget for måten de stod samlende og oppreist under krisen. Det var mye som fungerte da det helt utenkelige rammet oss, og særlig viktig var enkeltindividenes evne til å ta ansvar i en ekstrem situasjon. Dessverre var det også mye som sviktet, og den kontrollsaken vi behandler i dag, må først og fremst fokusere på det. Selv om kritikken er hard og ansvar blir plassert, skal vi hele tiden huske dem denne saken egentlig handler om. Vi skal også huske at det bare er gjerningsmannen som er skyld i tragedien, og at han nå har blitt dømt til den strengeste straffen som er mulig hos oss. Vi behandler to redegjørelser gitt i Stortinget, med bakgrunn i Gjørv-kommisjonens funn. Gjørv-kommisjonen ble nedsatt av regjeringen – etter samråd med de parlamentariske lederne – kort tid etter angrepet. Arbeidet skulle vise seg å avdekke svakheter i nasjonal sikkerhet og beredskap som er langt mer alvorlig enn jeg tror noen kunne forestille seg i forkant. Stortinget har blitt orientert gjennom redegjørelser, arbeidet i 22. juli-komiteen – den særskilte komité – og i denne kontrollsaken. Denne kontrollsaken setter et slags punktum for undersøkelser og kontroll av det som sviktet, men etter dagen i dag vil mye av arbeidet med å løse utfordringene gjenstå. Under komiteens arbeid med saken er det avholdt fem kontrollhøringer og to befaringer. Det har blitt lest tusenvis av sider med dokumentasjon, og vi har hatt tilgang til mye av underlagsmaterialet som Gjørv-kommisjonen baserte sine konklusjoner på. Gjennomgangen av den dokumentasjonen gjør at jeg nesten er overrasket over at kritikken i kommisjonens rapport på enkelte punkter ikke er enda sterkere. Det har vært tydelig ansvarsfragmentering og fravær av ledelse i sikkerhets- og beredskapsspørsmål. Det er oppgaver og informasjon som er nedprioritert og ikke formidlet til statsråder, og det er forhold statsråder ikke har forstått at de er ansvarlige for. Det er alvorlig og sterkt kritikkverdig. Statsministeren har i Stortinget beklaget at Grubbegata ikke var stengt 22. juli. Gjørv-kommisjonen konkluderer med at den burde vært stengt. Ansvaret for at den ikke var stengt ligger hos tidligere statsråd i Fornyings- og administrasjonsdepartementet Heidi Grande Røys, og hos sittende statsråd Rigmor Aasrud i Fornyings-, administrasjons- og kirkedepartementet. Ansvaret for at det ikke ble gjennomført midlertidige tiltak i påvente av stenging ligger samme sted. I media ble det før fremleggelsen av Gjørv-kommisjonens rapport en diskusjon om det egentlig var Oslo kommune som var den ansvarlige for at ting hadde tatt tid. Kommisjonen slår imidlertid fast at ansvaret ligger hos FAD. Det understrekes også i kontrollhøringene, og en enstemmig komité plasserer ansvaret i FAD. Det har også vært en diskusjon om statsrådene i FAD ble satt i stand av embetsverket til å gjøre jobben sin på dette området. Det er den enkelte statsråds ansvar å sikre et fungerende embetsverk og informasjonsrutiner som er nødvendige og tilstrekkelige for at statsråden kan gjøre jobben sin. Dersom en skyver det ansvaret over på embetsverket, vil en statsråd alltid kunne unndra seg ansvar ved å unnlate å la seg informere. Det er ikke en akseptabel tolkning av statsrådsansvaret. Fremskrittspartiet mener det er statsministerens ansvar å sørge for at hans regjeringsmedlemmer har den nødvendige kompetanse og kraft til selv å sikre seg nødvendig informasjon om viktige pågående saker under eget konstitusjonelt ansvar. Hvis statsministeren er kjent med at enkeltstatsråder mangler kompetanse eller gjennomføringskraft, men unnlater å bytte vedkommende ut, vil de feilene statsråden begår, også slå tilbake på statsministeren, som regjeringens øverste leder. Formelt vil det naturligvis ikke endre de parlamentariske og konstitusjonelle ansvarsrammer. I mars 1998 vedtok Stortinget sikkerhetsloven. Loven forutsetter utarbeidelse av en sikkerhetsforskrift for objektsikring. 13 år senere trådte denne sikkerhetsforskriften i kraft. Sikkerhetsforskriften var viktig for å klargjøre ansvaret for objektsikring og oppfølging av viktige sikkerhetsspørsmål. Nasjonal sikkerhetsmyndighet har sagt at det ble vanskeligere for dem å føre kontroll etter sikkerhetsloven rundt sikringsverdige objekter i forskriftens fravær. Det er sterkt kritikkverdig at det tok 13 år for iverksettelse av sikkerhetsforskriften, og det er de ulike statsrådene i Forsvarsdepartementet i denne perioden som er ansvarlig for den manglende utferdigelsen. Det er hos politiet den mest omfattende svikten ble avslørt. Da katastrofen rammet, var operasjonssentralen ved Oslo politidistrikt underbemannet og de fysiske forholdene i stabsrommene svært dårlige. Kommunikasjonen mellom operasjonsleder og innsatsleder sviktet fullstendig på grunn av manglende prioriteringsmulighet for tale i det nye nødnettet. Mobilsamtaler utenfor tjenestelinjen ble løsningen. Politidirektør Øystein Mæland kom på jobb og ante lite eller ingenting om planverket. Hans nestkommanderende, Vidar Refvik, med lang erfaring og kjennskap til planverket, forsvant ut av Politidirektoratet og over til kriserådet, hvor de andre deltakerne i kriserådet oppfattet at det var han som var politidirektør. Det er naturligvis alvorlig når kriseplanverket ikke er kjent for politidirektøren. Det er også bemerkelsesverdig at ingen i kretsen rundt politidirektøren opplyste den relativt nytilsatte sjefen sin om at det finnes et planverk som skal benyttes i denne typen kriser – kanskje er det også et tegn på den kulturutfordringen Gjørv-kommisjonen pekte på. Den lave bemanningen på operasjonssentralen var kjent for Justisdepartementet uten at noe pålegg eller tiltak ble forsøkt gjennomført. Den lave bemanningen førte også til at det var vanskelig å handle raskt og effektivt da det kom informasjon av vital betydning for saken i form av beskrivelse av gjerningsperson, bekledning og kjøretøy med registreringsnummer. Jeg vil i den sammenheng kort nevne at bemanningen ved operasjonssentralen til Nordre Buskerud politidistrikt også var kritikkverdig lav. Der førte den lave bemanningen til alvorlige kommunikasjonsproblemer og til misforståelser om oppmøtested for beredskapstroppen da de ankom Buskerud. Jeg kommer tilbake til andre forhold rundt Nordre Buskerud politidistrikt senere. I Oslo ble det tidlig klart at politiets tilgang på ressurser ikke ville strekke til i en uoversiktlig situasjon, hvor det kunne komme nye anslag. Politireserven ble vurdert, men forkastet som alternativ. Bakgrunnen var at politiets ledelse ikke var kjent med den faktiske kompetansen politireserven er i besittelse av. Det fremstår i ettertid som svært overraskende og kritikkverdig. Dersom politireserven ikke kan brukes i denne typen situasjoner, må en spørre hva den i det hele tatt er tenkt brukt til. En vurdering av politireservens fremtid som forsterkningsressurs er nødvendig, og det er også nødvendig at Stortinget involveres i en slik prosess. At vi i en krisesituasjon oppdager at det nasjonale varslingssystemet ikke fungerer, er også alvorlig. Dette systemet ble i utgangspunktet kritisert av Politiets data- og materielltjeneste, og på tross av kritikken ble systemet verken utbedret eller testet. Vital informasjon som burde vært sendt tidlig, ble sendt sent og kom i praksis aldri frem til mottakerne i relevant tid. Det er vanskelig å forstå at denne typen svikt i det hele tatt kan skje. Fremskrittspartiet mener dette er sterkt kritikkverdig. Fremskrittspartiet har også registrert at det denne fatale dagen skjedde ordrenekt i to konkrete tilfeller ved Asker og Bærum politidistrikt. Operasjonslederen beordrer to patruljer til å avbryte pågående oppdrag, hvorav ett var et uprioritert transportoppdrag til et fengsel i Oslo. På tross av beordringen startet patruljen sin reise mot den terrorrammede hovedstaden. Fremskrittspartiet har stor tillit til den enkelte polititjenestemann og -kvinnes evne til å vurdere konkrete situasjoner. Vi mener imidlertid at det er en klar forutsetning for at politiet skal fungere optimalt i denne typen situasjoner, at den forholder seg til beordringer og tjenestevei under en slik krisesituasjon. Vi har merket oss at justis- og beredskapsministeren mener at det ikke er et generelt problem med ordrenekt i politiet under slike omstendigheter, men i Asker og Bærum sviktet det denne dagen. Det betyr at en må se på ledelsesutfordringer i etaten med bredest mulig utgangspunkt. Gjørv-kommisjonens rapport avslørte også at bemanningen i politiet er størst når det er minst behov for tjenesten. Altså: Når risikoen for hendelser er lavest, er det flest politifolk på jobb. Det er sterkt kritikkverdig at regjeringen ikke har foretatt seg noe for å sikre en bemanning i politidistriktene hvor det er bedre samsvar mellom tjenestepersonell på jobb og risikoen for hendelser. Det kunne regjeringen bidratt til i forhandlinger om lønns- og arbeidsvilkår for politiet og gjennom sitt overordnede ansvar for å sikre optimal ressursutnyttelse i etaten. Det er også nødvendig å kommentere den politiske nedprioriteringen av helikopterberedskapen. Det var et politisk valg frem til terrordagen å bygge ned politihelikoptertjenesten til et helt annet nivå enn det Stortinget forutsatte ved opprettelsen av tjenesten. Dette hadde store konsekvenser. Ansvaret ligger hos tidligere justisminister, og det er sterkt kritikkverdig at regjeringen ikke har sørget for at helikoptertjenesten har hatt full beredskapsdekning. Det har også tatt uforholdsmessig lang tid å sikre en forsvarlig politihelikoptertjeneste, men nå har vi i det siste fått beskjed om at dette skal være på plass. Politiets sikkerhetstjeneste har også fått noe kritikk av Gjørv-kommisjonen, og kanskje kunne arbeidet helt generelt vært gjennomført på en annen måte med bredere oversikt enn det som var tilfellet. Samtidig skal vi som rettsstat evne å sikre en balanse mellom overvåking og personvern. Svaret på alle utfordringer er ikke mer overvåking og nye metoder og svekkelse av rettsstatens egentlige fundament. Samtidig må en erkjenne at PSTs ressurser ikke har samsvart med de forventninger vi har hatt til dem, og selv med dagens muligheter for overvåking, undersøkelser og registreringer, har ressursene ikke strukket til. Selv om det pekes på at bevilgningene til PST er økt de siste årene, hopper man over det faktum at størsteparten av disse friske midlene har gått til å øke livvakttjenesten på grunn av det nye trusselbildet. Kompetanse og ressurser nok til å gjøre det PST må gjøre for å ha en rimelig oversikt over potensielle trusler mot det norske samfunnet, bør være en tverrpolitisk prioritering. Fremskrittspartiet mener det er et stykke å gå før en slik tverrpolitisk enighet kan oppnås. Politiet kunne be om bistand fra Forsvaret i situasjoner hvor egne ressurser ikke strakk til. Det var klart fra første stund at det ikke ville være nok politifolk til å drive vakt og sikring ved sikringsverdige objekter. Likevel tok det syv og en halv time før politimester Anstein Gjengedal ba om Forsvarets bistand til vakt og sikring. Det var flere potensielle trusselsituasjoner mot sikringsverdige objekter, og politiet kunne ikke håndtere alle. Det er sterkt kritikkverdig at politimesteren ikke ba Forsvaret om bistand til vakt og sikring nesten umiddelbart etter den første hendelsen. Fremskrittspartiet frykter at det har vært en for liten forståelse i politiledelsen for de ressursene som Forsvaret faktisk kan bidra med i en krisesituasjon. Det hevdes at dette skal være bedre i dag, men jeg er usikker på om det faktisk er tilfellet. Jeg vil nå si noen ord om Nordre Buskerud politidistrikt – ved først å berømme medlemmer av utrykningsenheten i distriktet. De får også skryt av Gjørv-kommisjonen for å legge en gjennomførbar plan som antagelig ville resultert i raskere ankomst til Utøya. Det er verdt å merke seg at det var ren flaks at det var tjenestepersonell fra utrykningsenheten tilgjengelig selv om de ikke var på vakt den aktuelle dagen, og at de handlet raskt for å kunne bidra. Det er et tankekors at det ikke er noen vaktordning for utrykningsenheten. Det er med sterk beklagelse jeg ikke kan uttrykke tilsvarende tillit til den stedlige ledelsen for Nordre Buskerud politidistrikt. Politimesteren har forklart både til Gjørv-kommisjonen og i kontrollhøringen at hun ikke tok noe særlig lederskap under krisen, men gikk rundt og «lyttet» for å få informasjon om det som hendte. Hun var heller ikke særlig kjent med det planverket som skulle iverksettes. Vi kan kritisere politimester Sissel Hammer for dette, men det er viktig å understreke at det er et politisk ansvar å sørge for at ledere i politiet er i stand til å gjøre den viktige jobben som vi forventer av dem. Det er Justisdepartementet og tidligere justisminister Knut Storberget som har hovedansvaret for det som sviktet i politiet den skjebnesvangre dagen i 2011. Jeg synes også det er grunn til å peke på at informasjon som gis Stortinget, skal være riktig. I innstillingen fremgår en viss uenighet om hvorvidt informasjonen til Stortinget underveis har vært riktig hva gjelder ressurssituasjonen i politiet. Jeg vil derfor begynne med den historien som de fleste av oss har vært vitne til i media i årene forut for terrorangrepet. Vi har sett en justisminister som stolt har fremhevet politiet som et av de viktigste satsingsområdene for den sittende regjeringen. I aviser, på fjernsyn og i denne sal har forsikringene om et moderne, velutrustet politi med flere tjenestemenn og -kvinner i operativ tjeneste vært klare. Vi har derfor hatt grunn til å tro at tilstanden i politiet har vært ganske god. Da terroren rammet Norge, ble dette bildet endret dramatisk. En kan derfor sette spørsmålstegn ved om informasjonen til Stortinget har vært god nok under justisminister Storberget. Det gjelder både forholdene i det ordinære politiet og i PST. Politimesteren i Oslo har i media meddelt at antallet politifolk i gatene i Oslo er det samme nå som det var for ti år siden. Det er ikke det inntrykket vi har fått presentert i denne sal. Fredag i forrige uke la Direktoratet for forvaltning og IKT frem en evalueringsrapport som konkluderer med at Politidirektoratet ikke oppfyller de mål som var satt ved opprettelsen av direktoratet, og at ansvaret for dette ligger dels hos POD og dels i Justisdepartementet. Det var store forventninger til Politidirektoratet, og evalueringen setter spørsmålstegn ved om det i det hele tatt har vært mulig å innfri disse forventningene med de rammebetingelsene og det handlingsrommet POD har hatt. Det er i tilfelle også et politisk ansvar. Forsvaret ble egentlig ikke satt på noen prøve 22. juli. Likevel er det tre forhold rundt Forsvaret jeg vil omtale. Det første er at nedleggelsen av HV-016 bidro til å svekke Forsvarets evne til å bistå politiet i alvorlige kriser i hele landet. I Oslo klarte HV-02 å mobilisere relativt mye kraft på kort tid. Om terroren hadde rammet andre steder i landet, ville situasjonen sannsynligvis vært annerledes. Det andre er at på tross av at Forsvaret ikke ble satt på noen særlig prøve, ble det avdekket vesentlige mangler ved Heimevernets evne til å få rask tilgang på våpen, ammunisjon, beskyttelsesutstyr og transportmidler. Logistikken sviktet. Det tredje er at oppdraget Forsvaret fikk etter 22. juli-komiteens arbeid i denne sal og i dette hus om å se på hvordan Marinejegerkommandoen – MJK – kan få en rolle i nasjonal beredskap, ikke kan resultere i at MJK legges ned. Det er overhodet ikke utgangspunktet for diskusjonen om hvordan MJK kan få en rolle tilsvarende den Forsvarets Spesialkommando har i hele eller deler av den nasjonale beredskapen. Jeg vil presisere dette fra talerstolen, fordi jeg er kjent med at det pågår en del prosesser akkurat nå. Derfor vil jeg sitere det Stortinget har sagt om dette i innstillingen etter 22. juli-komiteens arbeid: «Komiteen vil be regjeringen vurdere hvilke kapasiteter MJK kan bidra med som strategisk ressurs ved nasjonal krisehåndtering på lignende måte som FSKs rolle er i dag.» Det er langt fra noen sammenslåingsaksept. Komiteen fastslår i denne innstillingen at det er «regjeringens ledelse, statsministeren, som har det overordnede ansvaret for at Norge har en samkjørt og god beredskap som kan ivareta innbyggernes sikkerhet». Statsministeren erkjente dette ansvaret for Stortinget og beklaget i denne sal at «Grubbegata ikke var stengt, at gjerningsmannen ikke ble stanset tidligere og at flere sikrings- og beredskapstiltak ikke ble iverksatt». Tidligere justisminister Knut Storberget gikk av kort tid etter terrorangrepet. I den åpne kontrollhøringen om saken beklaget Storberget på det aller sterkeste og tok ansvaret for politiets håndtering av terrorangrepene i regjeringskvartalet og på Utøya, og for det som sviktet på vesentlige punkter. Han tok også ansvaret for den manglende IKT-satsingen i politiet. Jeg har imidlertid merket meg at statsråd Aasrud, som har ansvaret for manglende stenging av Grubbegata sammen med sin forgjenger, så vidt jeg har sett, ikke har kommet med noen tilsvarende beklagelse overfor Stortinget. Hun får sin anledning i løpet av debatten i dag, og jeg forventer at den kommer. Hvis man skal lære av feil, er det en forutsetning at man evner å erkjenne at det ble gjort feil. Politiets egenevaluering, også kjent som Sønderland-rapporten, ga et klart inntrykk av at politiet ikke kunne gjort så mye annerledes da terroren rammet oss. Fremskrittspartiet mener at Gjørv-kommisjonens rapport og de redegjørelsene som er holdt for Stortinget, konkluderer annerledes. Da innsatslederen som først ankom regjeringskvartalet etter bombeeksplosjonen, sa at her var det bare å trykke på den aller største knappen, skjedde det ikke noe på mottakersiden – kanskje fordi det ikke finnes, eller fantes, noen stor knapp å trykke på. Det er uakseptabelt for et land som i mange år har visst at det har vært et potensielt terrormål. Det er uakseptabelt for et land som burde ha lært av det som har rammet våre allierte. Vi venter nå på en stortingsmelding om tiltak og oppfølging etter terroranslaget. Det blir en viktig politisk diskusjon om hvordan vi for fremtiden skal ta lærdom av de feil og mangler vi behandler i denne innstillingen. I stortingsmeldingen vil vi sannsynligvis få vurdert en rekke tiltak. Jeg vil spille inn tre som jeg mener er viktige, uten at jeg skal lage politikk i denne debatten. Jeg mener det er relevant, fordi det er innspill vi har fått under komiteens behandling av saken. Det første er en vurdering av bruk av ekspanderende ammunisjon der gjerningsmannen befinner seg blant sivile. I dag er det alvorlig problem, f.eks. ved skoleskytinger eller terror hvor terroristen selv er i en folkemengde, at politiet vil ramme flere enn gjerningsmannen ved skyting. Det andre er å utruste utrykningsenhetene med mulighet for bruk av kraftigere skytevåpen. I dag er standardutrustningen MP5, og på en av våre befaringer fikk vi se at det er lite å stille opp med mot velutrustede terrorister. Det tredje er GPS-merking av alt tilgjengelig rednings- og beredskapsutstyr på tvers av utrykningsetatene. 22. juli er fortellingen om ressursene som ikke fant hverandre, sa Gjørv-kommisjonen. Det er en relativt enkel og lite kostbar måte å løse det på. Andre tiltak er jeg sikker på at Stortinget velvillig hjelper til med når behandlingen av den kommende stortingsmeldingen tar til. Jeg viser til de merknadene Fremskrittspartiet og Høyre har i innstillingen om ansvar. Der foretas det også en gjennomgang av hva ansvar har betydd i parlamentarisk sammenheng siden annen verdenskrig. Jeg skal ikke gå så langt inn på det, men understreke at det forslaget Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre står sammen om i innstillingen, er et meget sterkt kritikkforslag – et såkalt daddelsforslag – som en må karakterisere som hakket under mistillit. Bakgrunnen for at forslaget er så sterkt er naturligvis at vi mener det sviktet på så vesentlige punkter at Stortinget bør ha en sterk reaksjon på dette. Jeg tar med dette opp forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre. Det er imidlertid grunn til å tro at dette forslaget faller i dag. Derfor vil jeg si litt om hvordan jeg anbefaler Fremskrittspartiet å stemme subsidiært. Dette er en ekstraordinær sak, og den har preget en hel nasjon. Den vil fortsatt prege oss, og det er viktig for Fremskrittspartiet at den svært spesielle saken også får en sluttstrek som det kan stå respekt av i et historisk perspektiv. Regjeringspartiene har gått til det helt ekstraordinære steg å foreslå et kritikkvedtak mot sin egen regjering. Kritikkforslaget kritiserer myndighetene, hvilket for alle praktiske formål i denne saken er regjeringen. Innholdsmessig dekker forslagets første ledd i stort det samme som forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre, men med en noe mindre grad av kritikk. Det vises i andre ledd til en riktig og historisk nødvendig beklagelse fra statsministeren. Det samsvarer godt med Stortingets praktiske forhold til beklagelser fra regjeringssjefer tidligere. I tredje ledd anerkjenner Stortinget beklagelsen og arbeidet med å gjøre Norge tryggere. «Anerkjennelse» betegner en likeverdig relasjon der man bestreber seg på å forstå den andres perspektiv. Det er fornuftig. På denne bakgrunn ber jeg Fremskrittspartiet bidra til at Stortinget i dag kan gjøre noe helt eksepsjonelt og enstemmig samle seg om et kritikkvedtak mot regjeringen. Det er en helt eksepsjonell og vanskelig sak, som også fortjener en slik verdig sluttstrek i Stortinget. Jeg anbefaler derfor Fremskrittspartiets representanter å stemme mot forslaget fra Kristelig Folkeparti, for forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Venstre og subsidiært for forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet.