Bent Høie (Høyre), 2010-04-15:
Når en hører helseministerens innlegg, kan en nesten få det inntrykk at den virkeligheten som er rundt om i landet, ikke eksisterer – at det er den beskrivelsen som Helsedepartementet gir i sine offentlige dokumenter, som er virkeligheten, mens den virkeligheten en opplever hvis en leser landets lokalaviser eller snakker med de berørte, ikke eksisterer: f.eks. at en ved sykehuset i Kristiansand legger ned varmtvannsbassenget, at det kuttes i pasientopplæringen, at det kuttes i rehabiliteringstilbudet til barn og syke eldre, at tilbud som viser seg å kunne forebygge operasjoner med 50 pst., nå avvikles. Bare kutt i bassengtrening vil ramme 9 000 pasienter. I år har Martina Hansens Hospital fått redusert sine bevilgninger med 1,65 mill. kr. De avvikler bassengtrening og kutter i poliklinisk fysioterapi. Røros sykehus har avviklet bassengdriften. Diakonhjemmet sykehus i Oslo har fått melding om kutt på 3 mill. kr, og vil måtte legge ned bassengtilbudet og store deler av den polikliniske behandlingen. Og på Sykehuset Levanger har pasientene fått beskjed om at det nå kuttes betraktelig i bassengtilbudet til revmatikere og hjertesyke, noe som rammer over 200 pasienter. Sykehuset nedprioriterer samtidig tilbudet til muskel- og skjelettsyke, som utgjør den største gruppen blant sykmeldte og uføretrygdede. Dette er virkeligheten i Helse-Norge, som jeg håper at helseministeren etter hvert tar inn over seg. Det er helt riktig at det bevilges like mye penger til sykehusene, men pengene brukes annerledes. Sykehusene bruker pengene annerledes nettopp ved at de ikke prioriterer rehabilitering og tilbud til denne pasientgruppen, men tilbud til andre pasienter – sannsynligvis – eller annen virksomhet. Og jeg har en mistanke om at den begrunnelsen som brukes i styrene i de lokale helseforetakene og internt i sykehusene for denne type omlegging, faktisk er Samhandlingsreformen. Det brukes som argument at dette er tilbud som kommunene kan ta seg av, at dette er tilbud som hører hjemme i den kommunale fysioterapiordningen, og derfor kan de gjøre dette. Det er en trend en ser: at helseforetakene opptrer som om Samhandlingsreformen er vedtatt. Men det gjøres samtidig som det ikke er bygd opp alternative tilbud til disse pasientene i kommunene. Tvert imot – pasientene opplever at også kommunene er i en omleggingsfase, der fysioterapitilbudet bygges ned. Det kan virke besnærende at helseministeren later til å tro at den omleggingen der en samler disse 20-prosentene til 100 pst., dvs. én fysioterapeut, eller én ansatt, i 100 pst. avtale, betyr akkurat det samme. Men det er jo feil. Grunnen til at kommunene delte opp avtalene i fem, og ga fem fysioterapeuter 20 pst. avtale, var jo at de fikk 500 pst. fysioterapeuter til 20 pst. pris, fordi disse da fikk 100 pst. trygderefusjon. Det som nå skjer, er at når kommunene samler disse avtalene i én avtale, blir det altså én fysioterapeut der det tidligere var fem fysioterapeuter. Og en skal være ganske fjernt fra virkeligheten hvis en ikke da forstår at tilbudet til pasientene som følge av dette blir betraktelig redusert. Det betyr altså at denne pasientgruppen nå opplever at tilbudet i sykehusene og i kommunene bygges ned. Samtidig dreier den nasjonale debatten omkring Samhandlingsreformen seg om at tilbudet til disse pasientene skal bygges opp, at en skal drive med mer forebyggende virksomhet, at en skal drive med mer fysioterapi, at det er behov for flere fysioterapeuter i kommunene. Det er de politiske signalene som gis nasjonalt – når en hører på helseministerens festtaler, når en leser dokumentene fra Helsedepartementet, når en leser stortingsmeldingen om Samhandlingsreformen. Så møter en altså den stikk motsatte virkeligheten ute i Helse-Norge. Det er helseministerens ansvar å sørge for at dette stopper. Det er lov å snu! Det er lov å bruke hodet, og det er lov å lese lokalaviser og se hva som faktisk skjer i dette landet.