Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2014-11-20:
Det finnes mennesker i vårt samfunn som lever så langt ute på livets skyggeside at de knapt synes, med mindre flomlyset slås på og rettes i deres retning. Mange av dem er unger, mange av dem har søvnløse netter, tapt barndom, tapt skolegang, for siden å bli tapere i arbeidslivet. Jeg vil takke interpellanten for å rette flomlyset i riktig retning i dag. Men jeg vil også takke regjeringen for å legge fram en tiltaksplan mot vold og seksuelle overgrep mot barn. Der ser vi mange tiltak, en del gjenkjennelige tiltak, som flere av oss har jobbet med før. Men jeg savner én ting, og det jeg savner aller mest, er midler. Jeg savner midler som kan gjøre at gode intensjoner og fine planer faktisk merkes i utsatte barns hverdag. Ingen tror at veier bygges uten penger. Midler trengs også for å bygge barndom. Vi vet at vold i nære relasjoner er et stort samfunnsproblem. Vi vet at altfor mange, veldig mange flere enn vi tror, rammes av vold, og vi vet at de mest alvorlige samfunnsproblemene også alltid har et barneperspektiv. Vi vet at det kan være like skadelig å være vitne til vold som å oppleve vold selv, at det kan være like skadelig å se mamma bli utsatt for vold som det er faktisk å oppleve slag eller terror på egen kropp. Derfor er jeg glad for at vi fikk lovfestet retten til krisesentre, for at vi i dag har et barneperspektiv på krisesentre, men vi savner fremdeles muligheten til å kunne leve i trygghet når du har kommet ut av det skjulet et krisesenter er, nemlig overgangsboliger for å kunne etablere deg på nytt og leve i trygghet. Statsråden nevnte familievoldskoordinatorene, som gjør en utrolig viktig innsats og er et uvurderlig bidrag i kampen mot vold mot barn. Jeg har selv gjennom å være leder for barnevernet i min hjemkommune opplevd et godt samarbeid med familievoldskoordinatoren, som ikke kan berømmes nok av noen. Samtidig vet vi at JURK, Juridisk lovgivning for kvinner, har lagt fram en rapport som viser at familievoldskoordinatorene, selv om de er ansatt i 100 pst. stilling, gjerne har flere oppgaver lagt til jobben sin som gjør at de i realiteten ikke jobber fullt med det. Det tenker jeg kan være en utfordring framover. Det handler om at de midlene vi har satt av til oppgavene, må vi også sørge for brukes til oppgavene. Samtidig må vi være trygge på at politiet er der når det trengs. Da trenger vi et nært politi, og vi trenger et tilgjengelig politi. Derfor var det skuffende å se at selv om man valgte å styrke politiet med 350 nye stillinger, kom ingen av dem lengst nord, til Finnmark, og vi har også tillitsvalgte i politiet som tar kontakt og melder bekymring over for store områder å dekke som et resultat av det arbeidet som pågår nå. I hvert fall frykter de det – så får man se hva resultatet blir. Tilgjengelighet med tanke på folketall er en utfordring, men tilgjengelighet med tanke på areal er også en dimensjon når det handler om et trygt og nært politi som kan være der når det gjelder, og aller helst før det er for sent. Mange har sagt at verken kompetansen eller samarbeidet rundt vold mot barn er bra nok i dag. Det kan vi enes om. Derfor trengs det et økt trykk på den lokale innsatsen også. Jeg savner flere lokale handlingsplaner, ikke for planenes skyld, men for samarbeidets skyld. Flere departementer står bak den tiltaksplanen vi har sett i dag, og som jeg ser fram til å ta et dypere dykk i, men vi trenger fremdeles et økt trykk på den lokale innsatsen gjennom at barnevern, politi, helsestasjon, brukerorganisasjoner og fagforeninger går i lag og ser hvordan vi sammen kan se unger i våre lokalsamfunn, og ha en tydelig strategi og rollefordeling for faktisk å hjelpe dem og belyse livets skyggeside, så alle kan komme ut av den.