Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2010-04-29:
Pasientskadeerstatningsordningen ble i sin tid etablert for å sikre at pasienter som er påført skade etter behandlingssvikt i helsevesenet, skal få en riktig erstatning. Menerstatning er en kompensasjon for tapt livsutfoldelse, og hovedregelen er – som flere har vært inne på – at pasienten får en engangsutbetaling. Unntaksbestemmelsen er terminutbetaling dersom det foreligger særlige grunner. Gjennom media er det blitt gjort kjent at Norsk pasientskadeerstatning i enkelte tilfeller har vedtatt terminvise utbetalinger av menerstatning fordi pasientene har kort forventet levetid. I én sak har det kommet fram at staten ville utmåle menerstatning ut fra hvor lenge en kreftsyk 32-åring hadde igjen å leve. Men staten gjorde om vedtaket rett før han døde, og ga ham full erstatning. En annen sak som ble kjent gjennom VG den 5. desember 2008, handler om kreftsyke Tommy Berg, som ble tilkjent menerstatning fra staten på grunn av alvorlig feilbehandling i det offentlige helsevesen. Legene overså hans kreft i 14 måneder, og en forsinket kreftdiagnose medførte kreftspredning og alvorlig, uhelbredelig sykdom. Norsk pasientskadeerstatnings egne sakkyndige mente diagnosen kunne vært stilt allerede i 2006. Berg fikk tilkjent 900 000 kr i erstatning, men NPE brukte en sjelden unntaksregel i lovverket, og Berg fikk utbetalt bare en femtedel med den begrunnelse at han snart skulle dø. En slik behandling fremstår som svært urimelig. Det er helt uforståelig at skadens alvorlighetsgrad blir brukt som et argument for å redusere erstatningssummen etter en skade som er påført av det offentlige helsevesen. Det kan umulig lovgiver ha ment. Jeg er enig med stortingsrepresentant Karin Andersen fra SV i det hun uttalte til VG i forbindelse med denne saken: «Helseministeren og Regjeringen må ta opp denne saken og få på plass etikk og menneskelige hensyn som styrende når staten skal opptre. Slik bøllete og hjerterå håndtering må stoppes.» Karin Andersen uttrykte den gang at det er behov for å få på plass klarere retningslinjer. Det har verken representanten Andersen eller Regjeringen tatt tak i. Høyre fremmet derfor det forslaget vi har til behandling i dag, og som er et tillegg til § 3-9: «Ménerstatning fastsettes som en engangssum, med mindre det åpenbart er i skadelidtes interesse å fastsette ménerstatning helt eller delvis til terminbeløp.» Det forundrer meg at regjeringspartiene ikke støtter Høyres forslag, et forslag som nettopp ville være klargjørende. Det er kanskje grunn til å spørre hvor det er blitt av etikken og de menneskelige hensyn som representanten Andersen fra SV etterspurte. Regjeringspartiene synes nå tydeligvis at lovverket er greit som det er, og i innstillingen bare gjentar de det som står i § 3-9 i dag, og så legger de til: «(…) problemstillinga om terminvis fastsetting av ménerstatning bør vurderast av Personskadeerstatningsutvalet og viser til at statsråden, i brev til komiteen(…) uttaler at han tar sikte på å gjere dette utvalet kjent med problemstillingane i forslaget og synspunkta knytt til dette.» (…) (…) Dette er politisk ansvarsfraskrivelse. Regjeringspartiene og Regjeringen vil ikke ta stilling til et så viktig prinsipielt spørsmål, men skyver det over til byråkratiet. Det er uforståelig, og det er skuffende. Det er tydeligvis tolkningsmuligheter og uklarheter i dagens lovverk. Vedtaket fra NPE angående Tommy Berg fikk strykkarakter av jusprofessor Fleischer, Norges fremste ekspert på erstatningsrett, som uttalte i forbindelse med Berg-saken at meningen med § 3-9 er måten utbetalingen skal skje på, ikke å redusere den totale erstatningen. Det er Høyre enig i. Som lovgivere har vi et ansvar for å sørge for et så klart lovverk som mulig, og at det ikke kan tolkes slik at det går ut over det enkelte mennesket, slik det har gjort i denne saken. Nå har vi muligheten til å rette opp denne urettferdigheten. Det er for sent for Tommy Berg, han er død. Men det er et viktig prinsipielt spørsmål fordi Berg-saken vil kunne gi presedens for lignende saker i fremtiden. Som sagt fremstår det som svært urimelig at skadens alvorlighetsgrad blir brukt som et argument for avkorting av menerstatningen. Jeg mener det er en uverdig og uakseptabel behandling. Den som har fått erstatning, skal selvsagt ha frihet til selv å vurdere hvordan denne erstatningen skal brukes, og en terminvis ubetaling mener vi bare er aktuell dersom dette klart er i pasientenes interesse. Det skal derfor etter vår oppfatning ikke være anledning til å avkorte menerstatningen i den hensikt å begrense helsetjenestens utgifter i tilfeller der pasienten har kort levetid. Regjeringspartiene har fortsatt en mulighet til å stille opp og forsvare enkeltmenneskets rettigheter mot staten og systemet ved å stemme for Høyres forslag. Stemmer de imot, vil det kunne bli oppfattet som at de forsvarer systemet foran enkeltmennesket, og at de mener en slik avkorting av menerstatningen for dem som har forventet kort levetid på grunn av alvorlig feilbehandling i det offentlige helsevesen, er akseptabel.