Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-13:
La meg først takke interpellanten for å reise veldig sentrale og viktige problemstillinger – dog er det et videre lerret enn dette som kommer til å bli spent opp i Doha. Doha-konferansen kommer på bakgrunn av to skjellsettende internasjonale begivenheter som vil prege alles tenkning. Den ene, som jeg skal komme litt tilbake til, er den akutte situasjonen i Kongo, som viser hva som skjer i et land hvor en stat feiler fullstendig og bryter sammen. Et sentralt spørsmål i bistandsdebatten er selvfølgelig hva man kan gjøre for å sikre at stater fungerer. Den andre er finanskrisen. Det er bekymring hos mange for at finanskrisen vil føre til mindre satsing på miljø- og utviklingstiltak. Men jeg må jo si at det vi til nå har sett fra de mest sentrale aktørene globalt, er veldig løfterikt. Det franske formannskapet i EU, under Sarkozys ledelse, har vært krystallklare på at det ikke er snakk om å redusere ambisjonene verken når det gjelder fattigdomsbekjempelse eller miljø. Den kinesiske statsministeren, Wen, sa det samme for bare et par dager siden. De samme signalene er kommet fra kommende president Obama. Jeg synes det avtegner seg et meget positivt bilde av at verdens sentrale ledere forstår at denne finanskrisen er en anledning til å dreie global økonomi i mer miljøvennlig retning spesielt, men for øvrig også i en retning som kan virke bedre for verdens fattige. Både møtet i Accra og Doha blir preget av en dreining av fokus vekk fra det man kan si er en tradisjonell bistandsdebatt, som også er viktig, og over til et langt bredere spekter av utviklingspolitiske problemstillinger, hvor investeringer som har et langt større volum enn bistand, hvor handelen, hvor migranters penger hjem, hvor stater som bryter sammen, hvor ulovlig kapitalflukt – alt dette som dreiers seg om rammene som bistand må virke innenfor – kommer til å være det sentrale. Størrelsen på bistand er selvsagt også viktig, for jo mer man gir i bistand, jo større mulighet har man til å påvirke disse faktorene. Derfor kommer det til å være en meget god nyhet å ha med seg til Doha at Norge sammen med Sverige er de eneste land i verden som øker til 1 pst., og at vi gjør det under finanskrisen, kommer til å bli svært positivt lagt merke til. Det hjelper ikke bare å gi mye bistand – og vi bør gi mer – men det må gis på en effektiv måte. Der reiser interpellanten to sentrale problemstillinger. Det ene er eierskap til egen utvikling. Og ja, jeg kan bare bekrefte at det har vist seg helt sentralt at der hvor et land og dets politiske ledelse tar eierskap og styrer landets egen utvikling, er sjansen for suksess vesentlig mye større. Budsjettstøtte ble jo nettopp utformet som et virkemiddel for å tilfredsstille dette kravet fra det man kan kalle rimelig velfungerende utviklingsland, til at de skal få styre pengestrømmen selv, så skal vi andre gå inn og kontrollere med revisjonsprogrammer, med dialog om korrupsjon og med alle de andre virkemidlene. Og alt skal skje i full åpenhet. Men la oss også huske at de land som er dypest nede i problemene, også er de som har størst problemer med å ta eierskap til sin egen utvikling. Der er jo Kongo et stjerneeksempel, men jeg kan nevne mange andre. La meg bare illustrere dette med et par tall: Statsbudsjettet for Kongo, som har ca. 70 millioner innbyggere, er i størrelsesordenen 25 milliarder norske kr. Statsbudsjettet for Norge, som har under 5 millioner innbyggere – altså en brøkdel av Kongo – er 800 milliarder norske kr. Alle forstår at Kongo på basis av dette bitte lille statsbudsjettet ikke kan utvikle en Kosmo som riksrevisor, eller et økokrimembete eller et skattedirektorat, eller for den del media, sivilsamfunn, noe av det som skal understøtte en velfungerende stat som kan eie, lede og styre sin egen utvikling. Norge har selv valgt, med full støtte fra Stortinget, å plukke ut Afghanistan og Sudan som de to landene som mottar mest norsk bistand – to av de landene på kloden som har størst problem med å eie sin egen utvikling. Jeg sier ikke dette i noen form for polemikk, men bare i forståelsen av at det er et veldig vanskelig tema, fordi de 20–30 aller fattigste landene i verden også i all hovedsak er de landene som har størst problem med å ta ledelsen og styringen over sin egen utvikling. Jeg er enig i alt interpellanten sier om behovet for å bidra til struktur og systemer som gjør at et land selv kan lede an. Det andre er kravet om dokumentasjon. Det har vi forsøkt å stille fra første dag. Der er jeg 100 pst. enig. Ingen bistand kan noensinne måles på sine gode intensjoner. En skal slutte å kritisere dem som har gode intensjoner. Det er fryktelig viktig at folk har gode intensjoner. La oss ikke i kynismens tidsalder kritisere folk for å ha gode intensjoner. Det er veldig bra og viktig, men målestokken er om ting fungerer og gjør livet bedre for dem det er ment å hjelpe. Derfor har Norad helt sentrale evalueringsprogrammer, og derfor er det viktig at vi får internasjonalt sammenlignbare evalueringer og undersøkelser, slik at vi kan få til bredere enighet om hva som faktisk virker, hva som virker halvgodt, og hva som eventuelt ikke virker i det hele tatt. En veldig viktig side av spørsmålet om bistandseffektivitet er en internasjonal arbeidsdeling. Der har Norge – og det vil bli en del av den stortingsmeldingen som Stortinget skal diskutere til våren – tatt til orde for at den bilaterale bistanden bør konsentreres om programmer og budsjettstøtte samt ordninger der Norge har et særlig fortrinn, f.eks. oljeforvaltning. Så bør den multilaterale bistanden konsentreres om de store, brede temaene, som er utrolig viktige, men hvor det ikke er opplagte norske fortrinn, som f.eks. helse, utdanning o.a. Og så har de frivillige organisasjonene en svært viktig rolle å spille som politisk pådriver, med folk som ofte når ut til grasrota, og som bygger et sivilt samfunn. Når det gjelder den spesifikke Doha-konferansen, der også Vallersnes skal være til stede og hvor vi får en sjanse til å drøfte tingene videre, har Norge satt fire prioriteringer for vårt arbeid. Jeg skal nevne dem veldig klart og tydelig. Den første er sammenhengen mellom klima og utvikling. Klimatilpasning er utvikling, utvikling er klimatilpasning, men det må finansieres i en helt annen skala enn i dag. Klimatilpasningen i verden kan ikke finansieres ved å øke bistandsbudsjettene, simpelthen fordi man ikke på langt nær har de pengesummene som skal til gjennom den metoden. Klimatilpasning i verden må finansieres gjennom karbonmarkedet. Derfor har også Norge lagt inn i klimaforhandlingene et forslag om at 2 pst. av de globale klimakvotene auksjoneres til fordel for klimatilpasning. Det alene vil skape i størrelsesordenen 100 milliarder norske kroner til global klimatilpasning for de fattigste landene, hvis vi skulle få gjennomslag for det. Jeg tror ikke vi kommer til å få gjennomslag for det forslaget akkurat i den formen, men det er ett av de forslagene som det er stor internasjonal interesse for, og som vil være en del av det å bringe sammen Doha-konferansen og den konferansen som skal holdes 14 dager etterpå i Poznan i Polen, og som jo handler om klima. Hvis vi har en bistandsdel og utviklingsdel som reiser til Doha, og en helt annen del av verden som reiser til Poznan, uten at de blir bundet sammen, er vi dømt til å mislykkes. Så er det spørsmål om ulovlig kapitalflyt og finansforvaltning, som interpellanten flere ganger var inne på, og som er helt sentralt. Norge har vært globalt ledende i arbeidet mot skatteparadiser og ulovlig kapitalflukt. Vi regner med at fem til åtte ganger det som kommer inn i utviklingsland i form av bistand, går ut av utviklingsland i form av ulovlig kapitalflukt. Vi snakker om en størrelsesorden på 500–800 milliarder dollar på dette området. Norge har nedsatt Schelderup-utvalget som skal se på det, og vi har tatt en serie internasjonale initiativer. Det gledelige nå er jo ikke at Norge jobber mye på dette området, det gledelige nå er hvor stor bred tilslutning dette får internasjonalt. Tyske og franske finansministre møttes for to–tre uker siden og tok opp kampen mot skatteparadiser som sin egen hjertesak. Og den tyske utviklingsministeren, Heidimarie Wieczoek-Zeul, som er en av tilretteleggerne for Doha-konferansen, har gjort kampen mot skatteflukt og ulovlig kapitalflukt til en av sine hovedsaker inn mot konferansen i Doha. Det foreligger mange bra tekstforslag på dette området. Men selvsagt igjen: For de aller fattigste og dårligst stilte landene vil det å kunne bygge opp den fornødne finansforvaltning, ikke minst skatteforvaltning, være viktig. Selv om skattegrunnlaget er lite, er det i alle fall viktig å bygge systemer som gjør at de skattemulighetene som eksisterer, brukes. I tillegg til å bringe klima og utvikling sammen, og ulovlig kapitalflukt, er kvinnespørsmål og gjeld de to hovedsaker vi vil kjøre på i Doha. Norge arrangerer en egen sidebegivenhet om hvordan kvinnespørsmålene, som er helt grunnleggende for utvikling, helse, utdanning, økonomisk vekst, bringes inn i prosessen, og vi vil ta initiativ på gjeldsområdet for å sikre at det blir henvisninger i teksten til spørsmålet om illegitim gjeld. Enten man bruker ordet eller ikke, må vi få ansvarlig långivning. Mange nye land kommer nå og gir lån. Finanskrisen vil også kunne gjøre at nye land tar opp lån, og spørsmålet om ansvarlighet i långivningen blir helt sentralt. Så Doha-konferansen kommer til å bringe mange spørsmål. Vi må videreføre alt som lå fra forrige tilsvarende konferanse i Monterey, og så må vi ta opp igjen det nye som ligger i skjæringspunktet mellom finanskrise, klimakrise, matvarekrise og energikrise.