trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
La meg understreke et par poeng i forhold til det finansministeren nå sier. Jeg er glad for at han sier at Norge er for at en slik avgift skal utredes. Jeg er enig i at det å innføre en avgift på nasjonal basis for Norge har åpenbare skyggesider og heller ikke har den internasjonale effekt som en slik avgift er tenkt å ha. Det som er viktig, og som jeg oppfattet at finansministeren nå sier, er at Norge vil gå foran i å prøve å få dette reist internasjonalt og støtte de initiativ som er tatt internasjonalt. Det er jeg glad for. Jeg er også glad for at finansministeren sier at deler av disse institusjonene muligens må reformeres. Det er mulig jeg trekker det han sa, for langt, men jeg velger å gjøre det, fordi de åpenbart er laget for en annen tid enn den tid vi selv befinner oss i. Det som jeg derimot ikke er like begeistret for, er at han sier at Sikkerhetsrådet ikke er en arena for dette. Jeg deler selvfølgelig den analysen at Sikkerhetsrådet så langt ikke har vært arena for denne typen diskusjoner. Bakgrunnen for at Sikkerhetsrådet er som det er, er selvfølgelig heller ikke finansielle kriser av dette omfang som vi her snakker om. Allikevel mener jeg det er riktig, fordi det i FN-systemet er tatt mange initiativ for at denne type spørsmål skal opp på dagsordenen, men det tas av andre enn Sikkerhetsrådet, det tas i underkomiteer og ulike avleggere av FN. Jeg tror at det omfanget av valutatransaksjon og valutaspekulasjon som vi når ser, har blitt så omfattende at den eneste verdensomspennende demokratiske organisasjonen vi faktisk har, nemlig FN, er organet for å reise dette spørsmålet. Om jeg ikke uten videre vil ta det opp i Sikkerhetsrådet, vil jeg sterkt oppfordre Regjeringens medlemmer om å ta det opp i uformelle samtaler for å vurdere om dette faktisk kunne vært et tema – om man ikke tar det opp i Sikkerhetsrådet direkte, at man tar det opp i tilstøtende samtaler før man møtes i rådet som sådan. Det som selvfølgelig er riktig, er at dette som SV nå tar opp i dag, ikke vil hjelpe land i dyp finansiell uorden. Verken Tobin-avgiften eller andre forslag vil avhjelpe en finansiell krise som skyldes primært helt andre forhold, eller skyldes et dramatisk fall i valutaens verdi. I så måte vil Tobin-avgiften eller andre avgifter ikke ha noen verdi overhodet, det er riktig. Men samtidig er det et mål å bremse de mest spekulative pengestrømmene som fyker over landegrenser i løpet av kort tid, og som i seg selv skaper ustabilitet og vanskelige styringsforhold for nasjoner. Og særlig for de aller fattigste nasjonene, som har liten finansiell styrke, i liten grad deltar i det internasjonale varebytte og i utgangspunktet kanskje heller ikke har de institusjoner nasjonalt som skal til for å stå imot et sånt press, kan en sånn avgift fungere meget positivt. Jeg velger å tolke finansministeren dit hen at han i all hovedsak var positiv til de intensjonene som lå i min interpellasjon. Jeg håper da at Regjeringen faktisk går videre med dette. Og jeg vil sterkt oppfordre til at man uformelt knyttet til Sikkerhetsrådet også tar opp denne typen spørsmål.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Alle land, også de nordiske land, har store utfordringer på miljøområdet i seg selv, selv om mange av de nordiske nærområdslandene, spesielt de baltiske landene, har enda større utfordringer enn vi har når det gjelder økonomisk utvikling, demokratiutvikling og for så vidt også store miljøproblemer. De største utfordringene for de nordiske landene og alle land er klimautfordringene, og der har vi et stort ansvar for å komme fram til tiltak som virker for å redusere klimautslippene. Men jeg er enig i at tiltak i Nordens nærområder, og spesielt det vi kan gjøre sammen som Norden overfor Baltikum, er svært viktig og kan gi veldig synlige resultater. På miljøområdet har vi jo sett det i flere av prosjektene knyttet til renere produksjon. Til tross for at det har vært vanskelig å få til investeringer og stor økonomisk aktivitet i disse landene, har tiltakene på miljøområdet, og spesielt innenfor næringslivet når det gjelder opplæring av personale og renere produksjonstiltak, hatt stor nytte. Jeg tror at det samarbeidet vi nå skal i gang med om energi og felles klimaprosjekter, kan være et nytt eksempel på viktige tiltak i nærområdet.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Generelt mener jeg at det at vi stadig kommer tilbake til saker som er avgjort ved flertall i Stortinget, lett kan bli en sovepute i forhold til de store utfordringene vi har på helse- og miljøområdet. Det gjelder også spørsmålet om matvaresikkerhet, som vil være et viktig og prioritert område framover. Merking av genmodifiserte produkter er ett slikt område som gjelder langt mer enn EU-direktiver, og som er et globalt arbeid. På samme måte synes jeg at spørsmålet om patent på bioteknologiske oppfinnelser også er et spørsmål som går langt utover EU-direktivet på området. Regjeringen skal komme tilbake til Stortinget med en innstilling knyttet til direktivet, men her snakker vi om en global utfordring, spørsmålet om hvordan u-landene kan gis mulighet til å utnytte sine egne bioteknologiske oppfinnelser – det gjelder forholdet til biologisk mangfold. Dette er en diskusjon som går langt utover EU-direktivet, og det er grunnlaget for Regjeringens arbeid på området.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Jeg deler representanten Djupedals vurdering av utfordringene ved klimaproblemene og betydningen av at vi enda tydeligere får fram det som forskningen nå sier oss om de store problemene. Jeg tar likevel avstand fra beskrivelsen til Djupedal når det gjelder Norges rolle i arbeidet med å få til en forpliktende internasjonal avtale om å redusere klimautslippene. Norge har i disse forhandlingene ført en selvstendig og svært aktiv politikk for å få en avtale, og vi har vært rede til å gå inn i drøftinger om ethvert forhandlingsutkast. Vi har ikke stått på linje med land som USA og Japan når det gjelder politikken, slik jeg redegjorde for her i Stortinget etter forhandlingene i Haag. Det vil videre være en prioritert oppgave for Regjeringen utover våren å arbeide for å få til en slik avtale. Vi gjør dette nå, bl.a. i mange bilaterale kontakter med ulike lands regjeringer. Det arbeidet vil vi fortsette. Vi syns nå det er viktigst å komme fram til en avtale samtidig med at vi arbeider med nasjonal oppfølging av hvordan Norge kan nå Kyoto-målsettingene, og vi vil komme tilbake til spørsmålet om ratifikasjon på linje med det andre land vil gjøre i tiden framover.
Siri Bjerke (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Djupedals analyse blir ikke mer riktig jo flere ganger den blir gjentatt. Det er ingen motsetning mellom klimatiltak av nasjonal karakter og klimatiltak av internasjonal karakter, men det er ganske grunnleggende at landene nå blir enige om forpliktende tiltak på internasjonalt nivå, av den meget enkle grunn at de norske utslippene betyr en svært liten del av de totale klimautslippene. Og hvis vi virkelig vil gjøre noe med de store utfordringene som Djupedal nevner når det gjelder klimaendringer, temperaturøkninger og stormer som vil ramme u-landene verst, må vi faktisk få særlig store land med på tiltak som gjør at de også kan redusere sine utslipp. Derfor er de virkemidlene som skal gå mellom landene, som kvotehandel, som felles gjennomføringstiltak, som den grønne utviklingsmekanismen der vi kan gjennomføre klimatiltaksreduksjoner i u-land, så avgjørende i dette arbeidet. Og det står ikke i motstrid til det arbeidet vi har et ansvar for å følge opp fra norsk side, og som Stortinget skal få rikelig anledning til å gå inn i på bakgrunn av de tiltakene som Regjeringen vil komme tilbake til senere på våren.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Jeg mener faktisk at hvis norsk landbruk fortsatt skal være en viktig del av norsk næringsliv, en viktig del av politikken for å ta hele landet i bruk, en viktig del av politikken for aktiv sysselsetting i distriktene, så må norsk landbruk også foreta strukturendringer. Men det betyr ikke at jeg er tilhenger av gigantiske sammenslåinger av bruk i Norge og en fullstendig industrialisering av landbruksproduksjonen. Tvert imot mener jeg faktisk at vi gjennom en omstrukturering og gjennom nærmere samarbeid de ulike gårdeiere imellom har et potensial for å skape kraftige, virkningsfulle og faktisk kostnadsfornuftige samarbeidsprosjekter i distriktene som kan produsere salgbare produkter, der vi ivaretar matvaresikkerheten, der vi ivaretar behovene for en miljøriktig produksjon og gode produkter og har mulighet til virkelig å kunne konkurrere ikke bare på det norske eller på det nordiske marked. Men hvis vi ikke foretar denne omstruktureringen, er jeg redd for at vi blir presset i en situasjon der man av konkurransemessige årsaker blir kjørt av banen. Det ønsker ikke jeg, og det ønsker heller ikke representanten Jakobsen, men kanskje vi har ulike strategier for hvordan vi skal oppnå dette. Jeg mener faktisk at dette er ikke i motsetning verken til det landbruksministeren sier, eller til det som framgår av den redegjørelsen og den rapporten som foreligger om en bærekraftig utvikling i Norden.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Ja, det er det. Kanskje er det en av våre største fellesoppgaver i Norden å sørge for både å støtte opp om, legge press på og få til en videreutvikling av demokratibevegelsen og også av miljøbevegelsen, ikke bare i Nordvest-Russland, men i hele Russland, for å legge det fundamentet som er nødvendig for å få til det nødvendige oppryddingsarbeidet og framtidig satsing på miljø også i dette området. Vi kan bli så fortvilet over alle byråkratiske regler og all den motstand vi møter når vi forsøker å løse enkelte spørsmål som det er så viktig å få en løsning på. Men vi kan jo ikke bare sette oss ned og fortvile. Vi må prøve å få til ytterligere press og ytterligere samarbeid for å løse dette. Der har Norden i fellesskap en større mulighet til å nå igjennom, både for å få EU til å ha fokus på disse områdene og for å få Russland selv til å ha fokus på de enorme utfordringene de står overfor i Nordvest-Russland. Jeg har tro på at en kombinasjon av fortsatt norsk engasjement – både på enkeltmenneskenivå, på kommunenivå, på fylkesnivå og på nasjonalt nivå – for å få til gode samarbeidsstrukturer har mye for seg. Men det vil ha enda mer for seg om vi samtidig greier å få til et økt nordisk engasjement i dette. Men det gjelder ikke bare landarealene i Nordvest-Russland, det gjelder også hele Barentsregionen og havområdene. Som jeg sa i sted: Det dreier seg om verdens matvareressurs nr. 1, og hvis ikke vi i fellesskap greier å forvalte den og ta vare på den på en skikkelig måte, har vi virkelig forspilt noen historiske sjanser.
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Jeg skal forsøke å gjøre dette så raskt som mulig. Jeg har bare lyst til å komme med et par korte kommentarer. Dette prosjektet synes jeg både Oslo kommune og staten har grunn til å være stolte av. Man hadde høye ambisjoner da man gikk inn i dette prosjektet med å gjøre et ganske stort og komplisert område som har vært brukt til sykehus, om til boliger, midt i sentrum, der man ikke skulle følge den gamle og tradisjonelle tankegangen «riv det ned og bygg nytt», men skulle søke å få til en tilpassing der man til erstatning for sykehuset skulle få boliger som faktisk skulle være med på å opprettholde ambisjonen fra et sykehus om å gjøre folk friske, til å skape et fremtidig boligmiljø som gjør det mulig for folk fortsatt å være friske. Jeg synes det er en god tanke, og det er en prosjekttanke som jeg på mange måter ønsker skal feste seg, ikke bare i Oslo, men også i andre deler av landet der man driver med utbygging. Dette prosjektet har vært løst i samarbeid med private entreprenører. Jeg sitter med det ganske bestemte inntrykket at det ikke har vært innfallsvinkelen fra noen av partene at det har vært om å gjøre å tjene mest mulig penger – man skulle selvsagt ikke gå inn i dette prosjektet med tap – men å utvikle noe i fellesskap som skulle bli noe verdifullt for framtiden. Det blir dyrt nok som det blir. Allikevel synes jeg vi har fått til en god plattform for dette samarbeidet, samtidig som vi har hatt anledning til å ta hensyn til behov som både Universitetet i Oslo, Høgskolen i Oslo, staten og studentene har, i et forsøk på å kunne bruke vår markedssituasjon til å tilby dem gode husvære til rimeligere priser. Jeg er glad for den avtalen som vi har fått til med Studentsamskipnaden i Oslo, for å finne en løsning som gjør at vi kan bygge rimelige studentboliger. I denne pakken ligger det også et ønske om å søke å få til en løsning for Høgskolen i Oslo i forbindelse med sykepleierutdanningen, slik at man kunne bruke patologibyggets enheter som midlertidig tilholdssted for denne utdanningen i Oslo. Statsbygg har de siste dagene varslet at det kanskje ikke er så enkelt som vi hadde tenkt oss, for det er tvil om ventilasjonsanleggets kapasitet. Dette vil vi i og for seg fortsatt jobbe med. Jeg regner med at vi skal finne en fornuftig løsning innenfor de premisser som er skissert i meldingen, og vi skal også orientere komiteen om hvordan den endelige utviklingen av dette blir. Men foreløpig er ikke dette arbeidet kommet så langt at det er mulig å trekke noen enhetlige konklusjoner.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Jeg skal være kort, jeg har ikke tenkt å bruke mine fem minutter. St.meld. nr. 18 for 2000-2001, som vi behandler nå, dreier seg om salg av eiendommer og fremtidige statlige investeringer i Pilestredet Park. Premissene for dette er omtalt i St.prp. nr. 87 for 1991-92 Nytt Rikshospital, Bygging og drift, og i St.prp. nr. 1 for Arbeids- og administrasjonsdepartementet for årene 1992-1999. Området som er frigitt etter at Rikshospitalet flyttet til Gaustad, er på ca. 70 dekar. Reguleringsplanen for området, som ble vedtatt av Oslo bystyre i 1997 og endelig stadfestet av fylkesmannen i 1998, omfatter ca. 60 pst. boliger, ca. 20 pst. offentlige formål, som f.eks. skole, og ca. 20 pst. kontor-/næringsvirksomhet. Det antas at Pilestredet Park har et utbyggingspotensial på ca. 900 boliger. Etter min mening er det svært positivt at Regjeringens forslag åpner for bygging av 150 studentboliger på tomter i Pilestredet Park. Komiteen har i sine merknader presisert at studentboligene skal prioriteres høyt. Jeg velger allikevel å understreke dette punktet i mitt innlegg, fordi det er et viktig bidrag for å møte mangelen på studentboliger i hovedstaden. Vi er kjent med at prisene er skyhøye på grunn av manglende boliger for studenter. Enkelte studenter betaler helt opp til 4 000-5 000 kr for et rom. Det er gledelig å legge merke til i meldingen at det offentlige, nemlig staten og Oslo kommune, går foran som et godt eksempel i utviklingen av Pilestredet Park, da de legger vekt på å ivareta byøkologiske prinsipper innenfor akseptable økonomiske rammer. Med disse ordene vil jeg anbefale innstillingens forslag til vedtak.
Shahbaz Tariq (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Da jeg tidligere konkluderte, kom jeg i skade for å si at Arbeiderpartiet avviser forslaget. Det korrekte er at Dokument nr. 8-forslaget, fra representantene Kristin Halvorsen og Ågot Valle, vedlegges protokollen.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
I forbindelse med at Rikshospitalet har flyttet til Gaustad, er Pilestredet 32 i Oslo frigitt til annet bruk. Dette er et stort område på 70 mål og dermed svært attraktivt for mange funksjoner. Verdien er deretter, selvfølgelig avhengig av hvordan reguleringsplanen ser ut. Fremskrittspartiet registrerer at Pilestredet Park er innenfor en reguleringsplan av 19. november 1997, som allerede er vedtatt av kommunen og bifalt av fylkesmannen. Dette kan man i ettertid se på som en lite heldig plan for området. Vi ønsker en vesentlig høyere utnyttelse av området – det dobbelte antall innenfor boliger samt mer handel og service. Dette løses ved å øke boligtallet, byggehøyder, parkeringsmuligheter m.m. Vi mener at attraktiviteten av området på denne måten vil kunne økes betraktelig. Dette innebærer klare fordeler for selgeren, staten, som ville kunne få en høyere pris for eiendommen. Dette igjen er en fordel for dem som skal utvikle området da lønnsomheten forbedres ved økt utnyttelse av grunnen. Sist, men ikke minst er det en fordel for de fremtidige beboerne, idet deres tilgang til parkerings- og handlemuligheter samt tilgang til servicetilbud, så som servering etc., utvides. Med den gjeldende regulering vil området lett kunne utvikle seg til å bli en såkalt «soveby». Nærmeste handlesenter er Oslo City – ca. 2 km unna – og det sier seg selv at hvis ikke området kan tilby sine innbyggere nok servicetilbud, vil området lett bli folketomt etter kl. 16, og særlig når den servicen som tilbys, kun ligger innenfor områdene boliger, skole og kontorer. På grunn av dette ville Fremskrittspartiet ha hatt en ny reguleringsmessig behandling av hele området. Dette ville kunne innebære at boligfeltene A2, B, C, E1, E2, F1, F2, H og I økes til ca. det dobbelte. Feltene B og C burde omreguleres fra boliger til boliger/forretninger/servering og parkering. På denne måten ville vi fått enn ny, spennende og pulserende bydel hvor menneskene kunne ha aktiviteter store deler av døgnet.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-03-01:
Grunnen til at jeg tar ordet, er at innstillingen også omtaler boliger for unge og vanskeligstilte og studentboliger. Det siste var også saksordføreren inne på. Det ble sagt at mangelen på boliger til unge og vanskeligstilte gjør at staten sammen med Oslo kommune vil vurdere bruk av betingelser ved salg av tomter og eiendommer for å øke tilgangen på boliger for disse gruppene, og det er viktig nok. SV har vært opptatt av boliger til unge og vanskeligstilte – at de er rimelige nok og mange nok til at flere kan ha råd til en bolig. Dette har vi tatt opp mange ganger. Vi har også pekt på at rimelige utleieboliger er ett av flere tiltak for å bringe fattige ut av fattigdommen, og det er også en aktuell problemstilling når vi snakker om tiltak for å bringe de fattige barna ut av fattigdommen. Fattige barn har, som vi har sagt mange ganger, fattige foreldre. Bare 4 pst. av norske boliger er sosiale utleieboliger. For SV er det et mål at 10 pst. av boligmassen skal være billige utleieboliger. Vi har flere ganger pekt på at staten må ta et større ansvar for å få bygd rimeligere utleieboliger til unge og vanskeligstilte. Det er mangel på tomter til slike prosjekter. Nå ser vi at både staten og kommunen selger sine arealer til markedspris, og da blir det vanskelig å få billige nok prosjekter. Da blir kostnadene så høye at leieprisen uansett blir for høy for folk med dårlig råd. Derfor mener vi at Pilestredet Park må inngå som en del av en solidarisk boligpolitikk, og at statlig grunn til utleieboliger må sikres ved at tomter stilles gratis eller svært rimelig til disposisjon. Saksordføreren var inne på studentboliger. En rapport fra bl.a. NIBR viser at mangelen på tilrettelagte boliger for funksjonshemmede er en viktig hindring for at funksjonshemmede kan ta utdanning. Utdanning er et viktig tiltak for å få funksjonshemmede som likeverdige deltakere i samfunnet. Stortingsrepresentant Rolf Reikvam, vårt medlem i kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, har stilt kirke-, utdannings- og forskningsministeren et spørsmål nettopp om dette med tilrettelagte studentboliger for funksjonshemmede. Statsråden viser til at det vil bli lagt fram en handlingsplan for å sikre bedret tilrettelegging av studentboliger for funksjonshemmede. Men vi mener det er viktig at det også i igangsatte prosjekter må sikres at andelen studentboliger som er tilpasset funksjonshemmede, økes. Derfor mener vi at Regjeringen må sikre at minst 10 pst. av studentboligene i Pilestredet Park blir tilrettelagt for funksjonshemmede. Jeg viser for øvrig til merknadene vi har i innstillingen.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 2001-03-01:
Jeg har ikke på noen måte tenkt å holde et treminuttersinnlegg, og har heller ikke tenkt å bruke 3 minutter, men det var deler av representanten Sandbergs innlegg som provoserte meg såpass sterkt at jeg følte trang til å si fra. Når Sandberg setter fokus på den enslige forsørger, blir jeg engstelig med tanke på den kommende valgkamp. Det er en grunn til at mange er enslige. Det kan veldig ofte være det samme som er grunnen til at barnevernet har fokus på disse barna, og det er ikke til disse barnas beste om det nå rettes et negativt fokus på de familiene som har én voksenperson som omsorgsperson. Hvis dette er opptakten til en valgkamp hvor eneforsørgerne skal være hakkekylling for Fremskrittspartiet, blir jeg meget betenkt – meget betenkt – ikke minst med tanke på eneforsørgernes barn.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
Som tidligere talere har vært inne på, viser den brede enighet i komiteen at barnevernet er viktig og har en viktig posisjon i det norske samfunnet. Det er slik at barnevernstjenesten er og skal være de samlede offentlige tiltak som rettes mot vanskeligstilte barn og unge. I bred forstand kan en kanskje si at det er de samlede barnepolitiske virkemidler, og her er alle forvaltningsnivå derfor pålagt oppgaver som kan relatere seg til barne- og ungdomsvernet. Det pekes spesielt på kompetansen. Her synes jeg det også er verdt å merke seg at det opp gjennom hele 1990-talet er blitt gitt vesentlige midler til ulike kompetansetiltak innenfor barnevernet. Og som brevet fra statsråden viser, er dette midler som kommer i tillegg til de midlene som kommer fra fylkene og kommunene. Fremskrittspartiet er ikke så sikre på at det er en økning av pengestrømmen til barnevernet som er nødvendig for å få til bedre løsninger. Vi mener at en reformering i form av bedre utnyttelse av den kompetansen som er oppbygd og eksisterer, vil være et sterkt bidrag ikke bare i barnevernets institusjon – dette gjelder hele det tverretatlige samarbeidet. Eller la meg si det slik: Kanskje det tverrfaglige samarbeidet må prioriteres. Det er en kjensgjerning at det fortsatt er enkelte skott innenfor det barne- og ungdomsfaglige miljøet generelt. Fremskrittspartiet mener at dette kanskje kan være årsaken til at en bør se på den rolle som barnevernet har som egen institusjon, ikke for å legge ned barnevernet, men for å bygge opp en institusjon hvor man tverrfaglig deler sin kompetanse i en felles institusjon. I et slikt samarbeid mener jeg faktisk at både politi, skole og barne- og ungdomspsykiatri skal være med. Det kan virke som at vi har ganske grundig og reell dokumentasjon om barnevernsbarnet. I særlig grad er det svært godt dokumentert i prosjektrapport 2 000: 7 fra Norsk institutt for by- og regionforskning, Barnevern i Norge 1990-1997. Men samtidig kan det virke som et resultatregnskap for hvilke konsekvenser arbeidsmetoder barnevernet har jobbet og jobber under, har. Det kan virke som at det er mangelfullt. Jeg synes også det er verdt å ta med at på 1990-tallet er det registrert 70 000 barnevernsbarn. Her mener jeg at det er viktig at også det politiske miljøet kikker på den generelle familiestatusen. Familiestatusen er et element som også dras inn i den rapporten som jeg har vist til tidligere. Det faktiske forhold er slik at i 1997 bodde 67 pst. av alle barn under 18 år sammen med gifte foreldre. Når det gjelder barnevernsbarn, er det atskillig færre som har gifte foreldre. Kun 30 pst. av barnevernsbarna bor sammen med både mor og far. Dette mener jeg bør få noen klokker til å ringe for noen hver. Ellers deler Fremskrittspartiet stort sett oppfatningene i Dokument nr. 8-forslaget, og vi ser fram til at vi skal få en grundig og omfattende undersøkelse og vurdering av barnevernets situasjon i Norge.
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 2001-03-01:
Som medforslagsstiller til Dokument nr. 8:82 for 1999-2000 om en ordning med frivillig deling av pensjonspoeng mellom ektefeller i felles bedrift for perioden 1967-1986 er det gledelig å konstatere at en samlet komite støtter dette prinsippet. Det er flere initiativtakere i denne saken. Norges Bondekvinnelag har kjempet for dette prinsippet i mange år, og senterpartirepresentant Unn Aarrestad tok opp spørsmålet i Stortinget i fjor like før regjeringsskiftet. Dokument nr. 8-forslaget ble fremmet i juni i fjor. Selv har jeg hatt mange henvendelser om den urettferdigheten som har rådd. Jeg finner det riktig å ta denne historiske innledningen, da det i noen presseoppslag ser ut til at saken er kommet på initiativ fra sosialministeren. Det blir litt feil, men rett skal være rett, sosialministeren har gjort jobben sin, etter de nevnte initiativ, og sendt saken ut på høring. Senterpartiet vil understreke at denne saken gjelder for ektefeller i felles bedrift, uavhengig av næringsgren, selvsagt. Familiebedrifter samt små butikker, håndverksbedrifter, kafeer osv. vil komme inn under denne ordningen når mann og kone har hatt felles arbeidsplass. Dette er en prinsippsak, en rettferdssak og – ikke minst – en likestillingssak. En svært diskriminerende ordning for kvinner som har lagt ned et stort arbeid i felles bedrift, vil nå bli endret. Det er flott at et samlet storting vil rette opp skjevheter som tidligere vedtak utilsiktet har ført til. Bare så synd at det har tatt så lang tid! Jeg registrerer komiteens merknad i innstillingen, hvor det sies: «Komiteen har merket seg at gjenstand for en frivillig fordelingsordning av pensjonspoeng dermed vil måtte være summen av ektefellenes pensjonsgivende inntekt for de aktuelle årene fram til 1982.» Det er ikke gitt at det blir noen stor økonomisk vinning for den enkelte, men her er det altså prinsippet at en skal få igjen etter den innsatsen en har ytt, som er hovedsaken. Det er imidlertid en hake ved innstillingen etter mitt skjønn, nemlig der det heter at «det må være en forutsetning at ingen av ektefellene allerede er pensjonert». Jeg er ikke medlem av sosialkomiteen, og har således ikke vært med i innstillingsprosessen. Derfor er jeg så fri å stille spørsmål om grunnen til denne holdningen. Det virker umiddelbart urimelig, ikke minst i tilfeller der det er stor aldersforskjell på ektefellene, og en kan jo ha stått på i felles bedrift også etter at en har nådd pensjonsalder. Jeg tenker også på hvis f.eks. kvinnen er eldst, og da går ut med minstepensjon. Hvordan vil dette slå ut? Jeg ønsker å høre statsrådens begrunnelse, da det i innstillingen sies at komiteen har merket seg osv. Og det man har merket seg, må vel være fra opplysninger som har kommet fra Regjeringen. Hvorfor må det være slik?
Einar Olav Skogholt (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Det er et viktig tema stortingsrepresentantene Solberg, Sjøli og Sjaastad har tatt opp i Dokument nr. 8:5 for 2000-2001. Ventelistene for organtransplantasjoner er kraftig økende. Siden 1995 har ventelistene økt med 53 pst. 1. januar i år stod 274 pasienter på venteliste for et livreddende organ. Hele 30-35 pst. av pårørende sier nei til donasjon, antakelig fordi mange av dem kjenner lite eller ingenting til dette før de står overfor spørsmålet og/eller ikke kjenner holdningen til den som har gått bort. For at flere skal si ja, er det meget viktig å styrke informasjonsarbeidet. Jeg er kjent med den store innsatsen Stiftelsen Organdonasjon utfører. De har små økonomiske ressurser til sitt viktige arbeid og kan ikke lønne leder og andre personer i stiftelsen, som nedlegger en stor innsats. Jeg håper helseministeren ved et senere høve vil vurdere å yte stiftelsen et økonomisk bidrag. Med midler fra Extra-spillet har de produsert en videofilm og undervisningsmateriell, som er distribuert til alle landets videregående skoler. En bevilgning fra Sosial- og helsedepartementet har muliggjort produksjon og distribusjon av en brosjyre i 1,25 millioner eksemplarer. De trenger flere brosjyrer og har søkt Sosial- og helsedepartementet om en bevilgning på 2,4 mill. kr. Jeg håper helseministeren vil finne en snarlig mulighet til å støtte dette viktige arbeidet. Jeg er glad for at det er en samlet komite som ber Regjeringen i neste års budsjett legge fram forslag om at det ved alle godkjente donorsykehus skal utpekes en ansvarlig koordinator ved akuttavdelingene. Det er ressurskrevende å ivareta en donor fram til donasjon, anslått kostnad er på mellom 50 000 og 100 000 kr. Dette får donorsykehuset ingen kompensasjon for. Jeg er derfor glad for at helseministeren har opplyst at det i løpet av inneværende år vil bli satt i gang en gjennomgang av Rikshospitalets økonomi, og at spørsmålet om ressurser til utredning og nødvendig kirurgisk kapasitet vil bli vurdert i denne forbindelse.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
Det er all grunn til å tro at organtransplantasjon vil bli viktig og aktuelt i mange år framover. Transplantasjon fra dyr, såkalt xeno-transplantasjon medfører veldig mange problemer, ikke bare de rent smittemessige og tekniske, men også etiske problemer. Hvem skal eksempelvis prioriteres til å få menneskeorgan, og hvem skal få dyreorgan? Såkalt terapeutisk kloning har også betydelige etiske problemstillinger, og forskerne har hittil vært dyktige til å forespeile oss revolusjonerende resultater, men det finnes også kompetente forskere innen dette området som hevder at markedsføringen så langt er atskillig bedre enn forskningsresultatene. Kristelig Folkeparti støtter, i likhet med resten av komiteen, forslaget til vedtak, og synes det er viktig at forslaget går inn for at organiseringen av donor- og transplantasjonsvirksomheten blir best mulig av hensyn til de menneskene det gjelder, som har en tilværelse i sin ventetid på transplantasjonsorgan som må være en svær psykisk belastning i tillegg til den fysiske lidelse som er grunnlaget for transplantasjonsbehovet.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Som en del av budsjettet foreslo Regjeringen innføring av en konjunkturavgift på 1,5 pst. som skulle betales av bedrifter og næringsdrivende på grunnlag av bedriftenes lønnskostnader og av næringsinntekt. Dette ville gi et proveny på ca. 9 milliarder kr. Arbeiderpartiet mente at en med en slik avgift ville kunne dempe presset der det var størst i arbeidsmarkedet. Ved å dempe presset i privat sektor ville det samtidig kunne bli gitt rom for å imøtekomme etterspørselen etter arbeidskraft i offentlig sektor og på den måten styrke fellesgodene. Arbeiderpartiet mente at en slik generell, men lav, konjunkturavgift som ble delt på mange, best ville kunne ivareta de økonomiske og velferdspolitiske målene. Som kjent fikk ikke Arbeiderpartiet tilslutning til dette forslaget, og i budsjettavtalen ble den generelle konjunkturavgiften erstattet med andre former for tiltak overfor næringslivet, sammen med en økning av momsavgiften. De nye tiltakene, som innebar reduserte satser på saldoavskrivninger, fjerning av mulighet for å få doble rentefradrag for bl.a. banker som har filial i utlandet, og det vi behandler i dag, en egen konjunkturavgift for næringsbygg, ble langt på vei antatt å ville ivareta de samme hensynene som Regjeringens opprinnelige forslag til konjunkturavgift, noe som også ble understreket fra sentrumspartiene i deres merknader: «Disse medlemmer viser til at det i stedet for økt arbeidsgiveravgift er flertall for en konjunkturavgift på næringsbygg. En avgift for næringsbygg vil være målrettet og redusere presset i en næring med stor mangel på arbeidskraft.» I ettertid har det vist seg at virkningene av en så målrettet konjunkturavgift ble langt større enn det vi i utgangspunktet hadde sett for oss. Vi ser også i ettertid at en slik avgift har svakheter, og at det kan være urimelig at en avgrenset næring må bære så store byrder for å dempe etterspørselen i privat sektor. Vi har også tatt innover oss det forhold at næringen selv har varslet at vedtaket innebærer oppsigelser og permisjoner av flere tusen ansatte innen byggebransjen. På denne bakgrunn har da Regjeringen fremmet forslag om oppheving av konjunkturavgift på næringsbygg, noe hele komiteen slutter seg til. Avviklingen av konjunkturavgiften vil føre til et inntektstap på ca. 1,6 milliarder kr i framtidige budsjett. Regjeringen foreslår at dette inntektstapet dekkes inn ved å utsette fjerning av investeringsavgiften fra 1. januar 2002 til 1. april 2002. Et flertall i komiteen støtter et slikt forslag, noe vi vil komme tilbake til gjennom behandling av Ot.prp. nr 37. Jeg vil også gjøre oppmerksom på at det i denne forbindelsen er fremmet to Dokument nr. 8-forslag om å fjerne konjunkturavgiften på næringsbygg. Komiteen foreslår at disse vedlegges protokollen, idet det vises til behandling av Regjeringens forslag til avvikling av den samme avgift.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
Gjennom flere år er skattekompromisset av 1992 blitt uthulet og undergravd gjennom vedtak av skiftende stortingsflertall. Således har forholdet mellom skatt og arbeidsinntekt og skatt på nærings- og kapitalinntekt blitt skjevere og skjevere. I siste statsbudsjett tok Regjeringen tak i dette og foreslo en skjerping av nærings- og kapitalbeskatningen, bl.a. gjennom innføring av utbytteskatt på mottakerens hånd. I sin fremleggelse erkjente Regjeringen at forslaget om utbytteskatt, slik den ble foreslått, hadde noen svakheter – svakheter i den forstand at dersom den i sin nåværende form skulle være en permanent ordning, kunne en bl.a. se enkelte muligheter for skattetilpasninger som over tid kunne gi en uheldig finansieringsstruktur av selskapene. Blant annet på denne bakgrunn varslet Regjeringen at den i forbindelse med neste års statsbudsjett ville vurdere utbytteskatten i sin nåværende form og vurdere innføring av skatteendringer som ville kunne gi et skattesystem som bedre ivaretok hensynet til mer rettferdig fordeling og større effektivitet og nøytralitet i utlikningen av skatten. I denne forbindelse redegjorde Regjeringen i proposisjonen for at den vurderte en alternativ modell for økt skatt på kapitalinntekter. Modellen innebar innføring av et progressivt element også i kapitalbeskatningen ved at avkastningen utover normalavkastningen ville kunne bli skattlagt noe høyere. I forbindelse med budsjettforliket ble det gitt tilslutning til at Regjeringen i forbindelse med neste års budsjett skulle legge fram et forslag til et nytt system for beskatning av nærings- og kapitalinntekter, og at denne skattereformen skulle bygge på fire nærmere beskrevne prinsipper, som tidligere er referert av saksordfører. Etter budsjettbehandlingen har det kommet sterke ønsker om en bredere debatt før innføring av et nytt skattesystem, noe som da også kommer til uttrykk gjennom forslaget fra stortingsrepresentantene Foss og Brende. Arbeiderpartiet kan også se at det er fordeler med å være mer fleksibel hva gjelder tidshorisont for behandling av det som kan bli en større skattereform. Og det ville være tragisk om en viktig skattereform og skattedebatt druknet i en hissig prosedyredebatt. Vi er derfor enig i at det kan være ønskelig å behandle de varslede skatteendringene i form av en melding, og bruke den tiden som er nødvendig, slik at berørte parter ikke sitter igjen med en følelse av overkjøring.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
I dag etableres Norges avdeling av Attac, en organisasjon med konkrete mål om å innføre skatt på spekulative valutatransaksjoner, avskaffe skatteparadiser, hindre at midlene i offentlige pensjonskasser brukes til spekulative formål, og slette de fattige lands gjeld. Dette initiativet bør vi hilse velkommen og håpe at det får den brede politiske tilslutningen det fortjener. Byggingen av de nordiske velferdssamfunnene er basert på kompromiss mellom arbeid og kapital, noe som bl.a. kommer til uttrykk gjennom en politisk regulering av markedet, slik at de umenneskelige sidene ved en uhemmet markedsstyring blir stoppet. I dag står vi overfor de samme utfordringene, men på verdensbasis. Den globaliserte økonomien sammen med det globaliserte informasjons- og kommunikasjonssamfunnet bærer med seg enorme muligheter som kan sikre hele jordas befolkning et godt liv. Men realiseringen av slike muligheter krever handling og politisk inngripen overfor kapitalkreftene og markedsstyringen. I denne sammenhengen er ikke lenger nasjonale virkemidler og styringsorganer tilstrekkelig for nødvendig regulering. Innføring av en Tobin-skatt gjennom FN er et skritt i riktig retning og bør følges opp gjennom internasjonalt samarbeid og påvirkning. Men samtidig skal vi være oppmerksom på utviklingen i vårt eget land. Gjennom store offentlige fond, pensjonsfond og forsikringsfond er tilgangen på kapital stor. Tilsvarende fond i internasjonal sammenheng brukes i større og større grad som risiko- og spekulasjonskapital, noe som bl.a. bevirker usikkerhet om fremtidige pensjoner. Det er ikke tilfeldig at den internasjonale fagbevegelse engasjerer seg meget sterkt i denne utviklingen. I Norge har vi til nå hatt en forsiktig forvaltning av denne type kapital, nettopp av velferdspolitiske hensyn. Med et stadig sterkere internasjonalt press for bevegelig kapital er det viktig at vi hegner om denne forsiktige linjen også i det videre, og allierer oss med internasjonale krefter som vil sikre trygge rammevilkår for den fremtidige forvaltning av våre forsikrings- og pensjonsfond.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
Etter at det ble kjent at konjunkturavgiften var et av resultatene av budsjettavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene, kom det en massiv strøm av advarsler fra byggebransjen og tilknyttede bransjer om de alvorlige konsekvenser en slik avgift ville få. Det var også åpenbart for de fleste at et ønske om å dempe aktiviteten og presset i norsk økonomi ikke kan imøtekommes ved å legge en hel bransje i møllposen for et år. Det var nettopp det som var i ferd med å skje. Tall fra byggebransjen viser at over 20 000 personer ville blitt berørt, og at minst 7 000 arbeidsplasser i byggebransjen ville forsvinne. Dette er dramatiske tall i en bransje som ifølge tall fra Finansdepartementet allerede før budsjettet ble vedtatt, var i nedgang, med reduksjon i antall arbeidsplasser. Mens konjunkturavgiften på den ene side ville skapt en kraftig nedtur i 2001, ville avviklingen av avgiften sammen med forventet fjerning av investeringsavgiften skapt en kraftig økning i etterspørselen etter ombygginger og nybygg, og skapt kapasitetsproblemer i en nedbygd bransje. Men kanskje det mest alvorlige i denne saken er at partier som ofte fremholder viktigheten av at næringslivet kan arbeide langsiktig og med forutsigbare rammebetingelser gjennom troverdig budsjettering fra Stortingets side, begir seg ut på en slik jojo-politikk som de har gjort i dette tilfellet. Tilliten hos utenlandske investorer som vurderer å investere i Norge, blir jo heller ikke styrket av det som må bli oppfattet som rot og som mangel på en seriøs og langsiktig næringspolitikk. At budsettsamarbeidspartiene etter bare noen uker forstår at konjunkturavgiften faktisk kommer til å virke etter hensikten og derved får kalde føtter, kan virke noe underlig. Men bedre sent enn aldri. Fremskrittspartiet har hele tiden vært imot denne avgiften, og støtter naturligvis forslaget om å fjerne den.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2001-03-01:
På bakgrunn av spørsmålet fra representanten Foss kan jeg avkrefte at jeg skal ta på meg fadderskapet til dette forslaget. Det kan nok representanten Foss finne hvis han ser på kommentarene fra andre partier da vårt forslag til statsbudsjett, som ikke inneholdt dette forslaget, ble framlagt. Når Per-Kristian Foss tar et oppgjør med denne type konjunkturavgift, synes jeg det hører med til historien – og det kan kanskje også være et spor for representanten Foss til å finne et svar på sitt spørsmål om hvem som fant på dette – at faktisk representanten Foss, og Fremskrittspartiet i tillegg til Høyre, har stemt for denne konjunkturavgiften selv, ikke nå, men i tilknytning til kabinettspørsmål fra regjeringen Bondevik i 1998, for da var det snakk om konjunkturavgift på bygg. Det syntes ikke Høyre var noen god idé, men ut fra en helhet fant de grunn til å stemme for det. Denne gangen syntes ikke vi at dette nødvendigvis var en glitrende idé, men ut fra en helhet fant vi altså i første omgang grunn til å stemme for det. Ingen av de to gangene har det blitt noe ut av forslaget, som diverse partier har stemt for uten å være spesielt glade for det. Kanskje vi, partiet Høyre og andre kan være enige om at det er siste gang vi har sett forslaget om konjunkturavgift på bygg, som altså flere enn i dette tilfellet regjeringspartiet, Arbeiderpartiet, har vært med på å stemme for ved tidligere anledninger.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
Forklaringen til Arbeiderpartiet blir jo ikke noe bedre av at man forsøker å trekke inn en vanskelig parlamentarisk situasjon i avveiningen mellom konjunkturavgift eller ikke på bygg. Da sentrumspartiene og Arbeiderpartiet satt og forhandlet om budsjettet i høst, var det ene og alene en forhandling om å komme til enighet om et statsbudsjett. Vi var på det tidspunktet ikke engang i nærheten av en parlamentarisk situasjon i Stortinget hvor Regjeringen truet med sin avgang. Det var et forhold som på ingen måte var avklart eller kjent for Stortinget eller finanskomiteen på det tidspunkt. Da blir det litt søkt når Dag Terje Andersen prøver å knytte dette opp mot en tidligere situasjon, hvor vi altså hadde et kabinettsspørsmål i salen som dreide seg om være eller ikke være for den daværende regjering. Det var altså ikke et spørsmål om man var for eller mot konjunkturavgift på bygg. Jeg synes det er ganske viktig å skille disse forholdene fra hverandre. Det at et slikt forslag ikke har blitt noe av én gang, kvalifiserer for så vidt heller ikke til at man skal gjøre et nytt forsøk på noe som alle har vært enige om ikke er bra. Men jeg registrerer – jeg vet ikke om jeg skal registrere det med glede – at det nå blir signalisert fra Arbeiderpartiets side at vi kan være rimelig sikre på at det ikke kommer et slikt forslag i fremtiden. Det håper ikke jeg heller. Jeg synes ikke det verste i hele prosessen er hvorvidt man mener at konjunkturavgift på bygg er en fornuftig sak eller ei, men det er måten forslaget blir til på. Det er et problem at slike forslag blir til i sene nattetimer i en forhandlingssituasjon, og at man ikke tar innover seg konsekvensene av hva det innebærer, mens man sitter og forhandler om det. Det er et større problem enn hva det faktisk medfører etter at det er vedtatt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2001-03-01:
1978 var året da Tobin lanserte ideen om en slik skatt, der hensikten skulle være å innføre en skatt på såkalte kortsiktige spekulasjoner. Litt av problemet med å innføre en såkalt skatt eller avgift på valutatransaksjoner ligger i grenseskillet – å klare å differensiere mellom hva som er ren spekulasjon, og hva som ikke er det. En betydelig del av valutatransaksjonene verden over i dag er knyttet til handel mellom nasjoner og handel mellom bedrifter i en svært globalisert verden. Jeg kan ikke se at det vil være formålstjenlig for noen nasjoner å legge en ekstra skattekile eller en ekstra skattebyrde på den internasjonale handelen, som man faktisk selv har vært med på å utvikle til å bli det den er. I tillegg er mye av dette ikke nødvendigvis en ren valutaspekulasjon, det er også kapitalforflytning – kapital som nødvendigvis flyttes dit hvor den gir bedre avkastning. Og det er selvsagt til nasjoner eller til bedrifter hvor man ønsker å investere kapitalen for å få mer igjen for den. Jeg har svært vondt for å se, og har ennå ikke hørt noen fremføre argumenter i forhold til en slik utskillelse – hvis det er den rene valutaspekulasjonen man skal til livs. Og da er man midt inne i en vanskelig debatt om hensiktsmessigheten av det. Selv om man på en måte skulle bruke skatt eller avgift som et virkemiddel for å forhindre valutaspekulasjon eller valutatransaksjoner, tror jeg ikke at man helt åpenbart ville kunne lykkes med det, selv om avgiften er aldri så global, og selv om den er innført i alle nasjoner med den samme intensjonen. Realiteten vil uansett være at en slik skatt vil være å betrakte som en skattekile, som kommer til å bli priset i risiko, og det vil det bli tatt høyde for innenfor den ordinære spekulasjonen, som likevel kommer til å foregå. Det er blitt hevdet at man skal innføre en slik avgift for å bruke eventuelle beløp som kommer ut av det, til f.eks. å hjelpe u-landene ut av et uføre. Intensjonen rundt det er for så vidt god, og man kan sikkert diskutere i mange fora hvordan man skal gjøre noe med u-landenes situasjon og inntreden i frihandelsområder osv. Men da må man først og fremst være villig til å ta den debatten, og da må de samme i-landene slutte med dobbeltmoralen sin i forhold til nettopp å holde u-landene utenfor frihandelsområdene gjennom ulike tollavgifter og andre systemer, og bidra til at de faktisk kan komme inn på den økonomiske arenaen. Det mener jeg er en helt annen debatt enn debatten om å innføre valutatransaksjonsavgift.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-03-01:
No skal ikkje eg ta på meg noko farskapsansvar for investeringsavgifta for så vidt. Men eg har lyst til å understreka at det vi iallfall har fått konstatert med forslaget som vart lagt inn i budsjettavtalen, er at ei konjunkturavgift verkar dempande på byggeaktiviteten. Det er klart at vi kanskje kan få bruk for å foreslå dette seinare. Å seia for all tid at det aldri vil bli foreslått igjen, synest eg er å tenkja litt kortsiktig. Vi kan godt tenkja oss situasjonar der vi treng å dempa byggeaktiviteten. Det vi såg med forslaget som vart vedtatt før jul, var at forslaget slik som det låg, dempa byggeaktiviteten nesten berre i distrikta, men ikkje i sentrale strøk, der vi hadde hatt bruk for ei viss demping. Eg er glad for at vi no skal fjerna konjunkturavgifta, men eg har lyst til å understreka at det er faginstansar, m.a. SSB, som har gått kraftig ut mot at vi no fjernar den. Dei synest det er ei avgift som vil verka ypparleg i forhold til at vi har eit press i byggenæringa. Eg er som sagt glad for at ho blir fjerna, men eg vil peika på at vi har sett at dette er ei avgift som vil verka dempande, dersom vi har bruk for det i framtida. Vi bør kanskje sjå på om det er naturleg og riktig eventuelt å målstyra ei avgift for å dempa presset i dei områda som treng demping, og ikkje å dempa det i dei områda som verkeleg treng styrking òg i forhold til bygg- og anleggsnæringa.