Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-03-01:
Det forslag som nå drøftes, fra meg og representanten Brende, tar utelukkende utgangspunkt i behandlingen av skattesaken. Starten var jo budsjettforliket fra ifjor høst, også denne gang, hvor man la opp til en hurtigbehandling av noe som kunne synes å bli en meget omfattende skattereform. En slik hurtigbehandling fant vi uforsvarlig og i strid med Stortingets tradisjoner – altså ingen meldingsbehandling, men rett i et budsjett. Det har to virkninger. Det ene er at det ikke blir noen høringsrunder på det. Det blir heller ingen mulighet for Stortinget til å diskutere prinsippene løsrevet fra en budsjettsammenheng, og det har den virkning at budsjettforlik jo vanligvis ikke har den bredde som større konsensusløsninger bl.a. i skattespørsmål har som en slags tradisjon, får vi si, fra 1990-tallet. Med andre ord – det var denne behandlingsmåte vi angrep, og derfor fremmet vi forslag om å få en meldingsbehandling først. Vi så for oss at en slik melding burde kunne legges frem i løpet av våren. Til det fikk vi to typer reaksjoner fra regjeringspartiet. Først fikk vi reaksjonen at det var da helt unødvendig, for det var bare noen detaljendringer man ville gjøre, endringene var ikke av det omfang at det var nødvendig å legge dem frem i en melding. Så gikk man etter noen uker over til det motsatte argument og sa at det var så omfattende endringer man ville foreslå, at det ikke ville være tid til å legge det frem i en melding i vår, i april–mai eksempelvis. Det ble til slutt finansministerens forklaring også. Vi får holde oss til denne forklaringen, men jeg registrerer at begge to har vært med i Arbeiderpartiets argumentasjon utad i løpet av de siste ukene. Imidlertid er konklusjonen blitt nok et brudd på budsjettforliket, og det er jeg veldig glad for, for i det forliket var det veldig mye jeg ikke var glad for, så alt som kan gå bort fra det, får vi registrere som litt uryddig, men dog bedre enn det som var avtalt opprinnelig. Det som det nå legges opp til, er selvfølgelig at det ikke legges inn i høstens budsjettbehandling, men at det fremmes en melding som Stortinget på vanlig måte kan behandle uavhengig av budsjettet, og at man får lov til bl.a. å gjennomføre de høringer som det er ganske god erfaring for, for når man skal endre skattesystemet, har man en tendens til å være på jakt etter skattehull, men for hvert man tetter, oppstår det minst to nye. Det er kanskje ikke Stortingets representanter de beste til å gjennomskue, det er ikke vår ekspertise å finne skattehull, men du verden hvor mange gode advokater vi har utenfor dette hus som lever av å finne hullene og å peke på dem også i forslagene. Så det kan være klokt å ta seg tid til å analysere skatteforslag ut fra den modellen. Derfor er det bl.a. viktig at dette ikke skjer i hastige kompromisser i sene nattetimer med den form som budsjettforlik ofte har. Det tror jeg faktisk er en felles interesse hvis man er ute etter å skape skattesystemer som er bærekraftige, og som har en rimelig bred politisk basis. Dette innebærer jo i så fall at mulige skatteendringer ikke kan behandles før i 2002 og gjøres gjeldende fra 2003, men det er vel til å leve med. Det ubesvarte spørsmålet er hvor lenge den midlertidige utbytteskatten skal vare. Det overlater jeg til de partier å svare på som er tilhenger av denne form for skattemodell. La meg, siden et par har berørt selve skattesystemet, bare gi følgende to kommentarer: Man kan diskutere prinsippene for rettferdighet i beskatningen, men det har vel lenge vært ganske bred enighet om at det ville vært en fordel om vi hadde klart å nærme satsene for marginalbeskatning av lønnsinntekt til satsen for gjennomgående beskatning av kapitalinntekt. Det nedsatte prisverdig nok regjeringen Bondevik et utvalg for å analysere. De fant frem til at det var fornuftig å gå i den retningen. Det det utvalget fikk i oppgave, var å gjøre det innenfor en provenynøytral ramme. Det tror jeg vil være vanskelig. Det var umulig også da vi gjennomførte skattereformen av 1992. Jeg tror man skal se hen til det samme i denne sammenheng. Men det som har skjedd siden 1992, er at man har økt forskjellen mellom de to skattesatsene ved å øke marginalskatten for en del høyere inntekter. Dog har Arbeiderpartiet gjennom hele denne stortingsperioden stått fast på det prinsipp ikke å heve 28-satsen for mindre lønnsinntekter og for kapitalinntekter. Det tror jeg er klokt. Vi har i mellomtiden sett at andre land faktisk nå går motsatt vei, altså ikke opp med denne skattesatsen, men ned. Tyskland skal i løpet av få år – to til tre, så vidt jeg er informert om – senke sin sats for kapitalinntekter til 25, den er nå rundt 32. Det var faktisk identisk med det forslag Høyre la frem ved behandlingen av skattereformen av 1992. Men denne gang skjer det altså i Tyskland og i regi av en sosialdemokratisk regjering. Når det gjelder den såkalte KAF-modellen, altså en idé om å beskatte overskuddet progressivt – dess bedre en bedrift gjør det, dess mer skal den betale også prosentvis inn til felleskassen – er det å si at den modellen har vi allerede i denne innstillingen og i budsjettinnstillingen i fjor høst tatt skarpt avstand fra, av to grunner. For det første fordi det er meget dårlig næringspolitikk å straffe selskaper som gjør det godt. I den nye økonomien ser vi typisk nok at mange selskaper prøver seg. Mange selskaper går over ende, men noen lykkes. Og når de lykkes, lykkes de virkelig godt. Det er ingen grunn til å ha et skattesystem som sender slike selskaper til Sverige eller andre land hvor man ikke har denne typen skattemodeller, og hvor man heller ikke har formuesskatt av den modellen vi har. Dette ville være meget ødeleggende hvis man er opptatt av å fremme denne typen selskaper, som den nye økonomien – hvis vi skal kalle det det – har fått en del vellykkede eksempler på. Min andre begrunnelse er at denne type modell – KAF-modellen, som her er omtalt – er en åpen låvedør for omgåelser. Det er mange, mange muligheter for å påvirke egenkapitalen, oppsplitting av selskaper osv., som gjør at det er en enorm invitasjon til tilpasninger. Så det bør man analysere meget grundig. Om man så skulle være uenig med meg i første punkt – altså at man ønsker å behandle selskaper som går godt, ekstra hardt, som en slags straff for at det går godt – bør man iallfall se på om denne modellen ikke rett og slett er en veldig åpen mulighet for omgåelser. Og de som har mulighet for omgåelser, er jo de selskaper som har de største ressurser. Så igjen kan vi oppleve at småselskaper som gjør det godt, blir de som straffes, i motsetning til store enheter innenfor samme bransje.