Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2011-01-17:
Regjeringens klimaarbeid tar utgangspunkt i Norges forpliktelser etter Kyoto-avtalen samt klimaforliket som ble vedtatt i Stortinget i januar 2008. Disse innebærer at klimagassutslippene i Norge skal reduseres med 15–17 mill. tonn CO2-ekvivalenter innen 2020 – to tredjedeler skal tas i Norge – og at Norge skal være klimanøytralt i 2030. Det foreligger i dag ingen forpliktende norsk klimastrategi eller klimahandlingsplan. For under ett år siden gjennomgikk Riksrevisjonen arbeidet for å sikre måloppnåelse i klimapolitikken og konstaterte at det er «en betydelig risiko for at målet om å redusere nasjonale utslipp av klimagasser innen 2020 ikke vil bli nådd». Dette er en foreløpig tøff dom. Riksrevisjonen konstaterer videre at det er store svakheter i hvordan de ulike departementene ivaretar sitt sektoransvar. Sektordepartementene har «i liten eller ingen grad operasjonalisert klimamålsettingene gjennom arbeidsmål og konkretisering av virkemiddelbruk» eller gitt «styringssignaler om klimamål til underliggende etater.» Videre: «Undersøkelsen viser at mange mål som kan bidra til reduserte utslipp av klimagasser(…) ikke blir nådd. Dette bidrar etter Riksrevisjonens vurdering til at det blir vanskeligere å nå de nasjonale klimamålene.» (…) Videre framhever Riksrevisjonen: «Undersøkelsen viser at Miljøverndepartementet møter betydelige utfordringer i utøvelsen av sitt ansvar som pådriver overfor de andre departementene på klimaområdet i form av sterke sektorinteresser og faglig uenighet mellom departementene.» Det sies også: «Riksrevisjonen finner grunn til å stille spørsmål ved om Miljøverndepartementet har vært en tydelig nok pådriver overfor sektordepartementene.» Riksrevisjonens kritiske bemerkninger til måloppnåelsen i klimapolitikken er alvorlig. Miljøvernminister Erik Solheim har den senere tid også gitt offentlig uttrykk for avmakt i forhold til tilgjengelige virkemidler for styring av norsk klimapolitikk, bl.a. på Partnerforums konferanse i fjor høst, der Solheim sa at han som miljøvernminister i praksis nesten ikke har kontroll med noen virkemidler, at han ikke har noen overordnet myndighet, og at han er i konstant daglig kamp med de andre departementene. Vi gjenkjenner Riksrevisjonens vurderinger i de vurderinger som statsråden selv la på bordet denne dagen. Det er ingen hemmelighet at det er stor uenighet internt i den rød-grønne leiren om klimapolitikken. Tre år har gått siden Kristelig Folkeparti var med på å vedta klimaforliket i Stortinget, og regjeringen har ennå ikke bestemt seg for hvordan klimamålene skal realiseres. På et tidspunkt hvor vi trenger en iverksettelse av effektive klimatiltak, har miljøvernministeren satt i gang et stort utredningsarbeid, Klimakur 2020. Vi venter fortsatt på når «koldtbordet», som står der, skal være et koldtbord som regjeringen velger å forsyne seg av. Vi ventet på dette i 2009, og vi venter på en klimamelding i løpet av dette året. Det eneste vi vet med sikkerhet, er at klimatiltak ikke blir billigere jo lenger en venter. Kristelig Folkeparti har gjentatte ganger, både alene og sammen med resten av opposisjonen, kommet med forslag til klimatiltak i Stortinget. I april i fjor fremmet Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre et representantforslag om rask iverksettelse av de samfunnsøkonomisk lønnsomme klimatiltakene som var foreslått i Klimakur. Forslaget var en invitasjon fra disse tre partiene til å komme i gang med arbeidet med klimatiltak. Men regjeringen avslo. I mars 2009 fremmet Kristelig Folkeparti et representantforslag om at alle relevante underliggende etater skulle forpliktes til å følge opp nasjonale klimapolitiske målsettinger vedtatt i klimaforliket, noe også Riksrevisjonen påpeker i sin rapport. Kristelig Folkeparti foreslo også samtidig at det skulle lages en nasjonal energi- og klimahandlingsplan for perioden fram til 2020 basert på målsettingene i klimaforliket. Dette var forslag som kunne løst opp i kanskje noen av de utfordringene som miljøvernministeren har. Men nok en gang var svaret nei. Som miljøpolitiker ønsker jeg å ta miljøvernministeren på ordet når han beklager seg over mangel på gjennomslag og virkemidler. Og dersom det finnes strukturelle eller forvaltningsmessige hindringer for gjennomføring av Stortingets vilje i klimapolitikken, ja så må disse endres. Statsråden kan være trygg på at han vil få Kristelig Folkepartis stemmer hvis han velger å fremme saker om strukturelle eller forvaltningsmessige endringer som gjør at Stortingets vilje blir gjennomført. Et av forslagene som nå bør vurderes, er WWFs forslag om innføring av en klimalov. WWF engasjerte i fjor Advokatfirmaet Hjort til å foreta en utredning av behovet for en klimalov i Norge. Utredningen ble presentert 18. november. I utredningen gjøres det også en vurdering av myndighetenes muligheter til å regulere klimagassutslippene gjennom eksisterende regelverk. Denne oppsummeringen viser at det finnes hjemmel for å gjennomføre tiltak for klimagassreduksjoner i de viktigste utslippssektorene i Norge. Vi har forurensningsloven, vi har konsekvensutredninger, vi har økonomiske virkemidler som det er mulig å bruke. Og reguleringsvedtak er kraftige virkemidler som miljøvernministeren kan bruke hvis han vil. Det forutsetter imidlertid en klar uttrykt politisk vilje og også at tilstrekkelige økonomiske rammer er til stede. Jeg synes det er på sin plass å bemerke at vi har et omfattende regelverk. Spørsmålet det må være lov å stille, er om vi har den nødvendige gjennomføringsviljen. Den vesentligste begrensningen i dagens regelverk er ifølge Hjorts utredning Norges tilslutning til EUs kvotehandelsdirektiv, som innskrenker myndighetsutøvelse gjennom forurensningsloven overfor kvotepliktig virksomhet. Når det gjelder vurderingen av behovet for en norsk klimalov, pekes det i utredningen på at det kreves alvorlige veivalg av politisk natur for å dreie forvaltningen i retning av en mer kraftfull klimapolitikk. Valgene knytter seg til avveininger av samfunnskostnader og til fordeling av ansvar mellom ulike sektorer. Det må også gjøres valg med hensyn til innfasing av tiltak og teknologi. Utredningen peker på at en klimalov kan være en hensiktsmessig tilnærming for å presse disse veivalgene på plass. I Storbritannia vedtok man en slik klimalov i 2008. Dette kan være et utgangspunkt for et eventuelt lovarbeid i Norge. Hovedmekanismene i den britiske loven er: Lovfesting av klimamålet for 2050 og for 2020. Innføring av «karbonbudsjetter» som er bindende i forhold til maksimalgrenser for klimagassutslippene for hver femårsperiode fram til 2050. Karbonbudsjettene vedtas tolv år før femårsperioden starter opp, så i slutten av dette året skal karbonbudsjettet for 2023–2027 fastsettes. Energi- og miljøvernministeren er juridisk ansvarlig både for oppnåelse av 2050-målet og for hvert karbonbudsjett. Årlig rapportering om måloppnåelse. Omfattende prosedyrer for fastsettelse og endring av mål og for fordeling av ansvar for å gjennomføre nødvendige tiltak. En uavhengig komité for klimaendringer, som også er sentral i de fleste av disse beslutningene, skal årlig gi sin vurdering av framdrift og måloppnåelse. Jeg har pekt på noen nye løsninger på noen av utfordringene i dagens system og noen vektlegginger i forhold til dagens system. Men med dagens flertallsregjering er det statsrådens tanker som teller. Så mitt spørsmål til statsråden blir da: Hvilke forvaltningmessige endringer mener statsråden er nødvendig for å sikre kontroll, sikre styring og sikre gjennomføring av klimapolitikken i tråd med de vedtak Stortinget tidligere har gjort, i forrige periode?