Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2011-02-01:
Over hele Europa ser vi i dag store demonstrasjoner. Folk frykter for sin framtid, for sin jobb. Mange har fått knust sine framtidsdrømmer. I Norge ser vi det motsatte bildet: stor grad av framtidstro og optimisme. Tror noen at dette er tilfeldig? Nei, det er resultatet av politikk. I Norge har vi en stor offentlig sektor, et forholdsvis høyt skattetrykk og et velfungerende trepartssamarbeid i arbeidslivet. Det skaper stabilitet, trygghet, velferd og en rask omstillingsevne. Arbeiderpartiets medlemmer i familie- og kulturkomiteen var forrige uke i Italia, i Roma. Italia er blant de landene med lavest andel kvinner i arbeid. Samtidig er det blant de landene med lavest fødselstall. De har høy arbeidsledighet; blant unge er den på rundt 30 pst. Men av dem som har arbeid, er det bare en femtedel som er i fast jobb. Resten går på midlertidige kontrakter eller jobber gratis. I Italia har de ført høyrepolitikk i mange år. Hele Arbeiderpartiets historie har vært et sammenhengende frihetsprosjekt – for vanlige folk, for arbeidstakere, for kvinner og for innvandrere. Kampen har pågått lenge, og kampen fortsetter, for vi ønsker et samfunn hvor alle har mulighet til selv å velge hvilket liv de vil leve. Interpellanten og statsråden har allerede vært innom noen av de mest sentrale utfordringene vi står foran framover. La meg bare legge til: Utenfor Islamsk Råd – like i nærheten – sitter det i dag ei enslig kvinne og demonstrerer for frihet for homofile og transpersoner innenfor islam. Hun sitter alene. Hun møter forakt, ubehagelige kommentarer. Det viser at likestillingskampen i aller høyeste grad fortsetter og er avhengig av at vi fortsatt har sterke personer som våger å stå alene og føre kampen. Det viser også at likestillingsbegrepet må utvides til å handle om full frihet og like muligheter for absolutt alle – kvinner og menn, barn, funksjonshemmede, homofile, innvandrere. Dette er vår visjon, dette er vår drøm. Den kommer ikke av seg selv, og den har motstandere. I hele vår historie har vi vært nødt til å trekke høyresiden etter oss i kampen for frihet for enkeltindividet, og vi ser at den kampen må vi fortsette. For hva er høyresidens bidrag i likestillingsdebatten i 2011? Jo, de vil fjerne fedrekvoten, enda vi vet at fedres uttak av foreldrepermisjon henger nøye sammen med fedres rettigheter innenfor ordningen, enda vi vet ut fra tall fra Danmark at antallet fedre som er hjemme, da vil gå ned. De vil ha et svakere oppsigelsesvern og flere midlertidige stillinger, enda vi vet at kvinner allerede er de som i minst grad er knyttet til arbeidslivet, enda vi vet hvor utfordrende dette vil være med hensyn til stabilitet og muligheter for familieplanlegging, og enda vi vet at det ytterligere vil øke lønnsgapet mellom kvinner og menn. De vil gjennomføre endringer i skattepolitikken, men det er nok å se til Sverige og hvilke utslag det har ført til: Jo, vi ser at det i stor grad er menn som har fått nytte av skattelettepolitikken til den borgerlige regjeringen i Sverige – det har ført til økte forskjeller mellom kvinner og menn. Vi ser også at sykeforsikringen og endringene der fører til at en stuepike må betale 460 kr i sykeforsikringspremie, mens en lege må betale 90 kr. Hvilket bidrag er dette til mindre forskjeller og mer likestilling? Nei, høyresiden minner meg om den late anda, den late grisen og den late katten i eventyret om den lille, flittige, røde høna som ville ha med seg disse på å plante hvetekorn, stelle åkeren, kutte hveten, ta hveten til mølleren, lage melet til brød, bake brødet og steke det. De ville ikke være med, for de hadde andre ting å holde på med. Men da man skulle spise brødet, var anda, grisen og katten parat til å nyte godene. Høyre er som den late anda, grisen og katten: Vi måtte gjøre jobben, og nå vil de gjerne komme og ta æren.