Anne Helen Rui (Arbeiderpartiet), 2002-11-05:
Vær alltid beredt, heter et speiderordtak. Det er dette denne meldinga handler om. Med globaliseringa og den teknologiske utviklinga er det sammensatte samfunnet vi har bygd opp, svært sårbart – mer nå enn noen gang. Derfor er det spesielt viktig å tenke forebyggende sikkerhet i alle samfunnets ledd. Når vi bygger ut nye offentlige bygg eller vi bygger ut infrastruktur – det være seg veier, tunneler, jernbanelinjer, tele, dataoverføringer osv. – må vi tenke beredskap. I slike sammenhenger nytter det ikke med tankegangen det skjer ikke meg. Her må føre var-prinsippet gjelde. Bare slik kan man kanskje unngå at ulykker og katastrofer skjer, og hvis de skjer, at de kan bli håndtert raskt og riktig. Punkt nummer én er å ha et lovverk som er omfattende og tar opp i seg alle tenkelige og utenkelige hendelser, slik at lovgrunnlaget er sikret. Punkt nummer to er å ha godt utdannede fagfolk som kan tilsynsarbeidet på alle de spesifikke deler av vårt sårbare samfunn. Disse fagfolkene er heller ikke utdannet én gang for alle. Skal de være tilsynsansvarlige, må de videreutdannes for å holde seg meget godt oppdatert på alt nytt som blir utviklet og som skjer i de områdene de har ansvaret for. De må ha en organisering som er hensiktsmessig i den daglige tilsynsjobben, men også den dagen ulykka eller katastrofen virkelig skjer. Det må være klare kommandolinjer, og alle må kjenne sin plass og kunne sin jobb når arbeid skal utføres raskt. Denne kjensgjerningen er det som ligger til grunn for prinsippet om nærhet som slås fast i meldinga, om at det er de menneskene som har det daglige ansvaret, som også skal ta seg av de store ulykkene og krisene på skadestedene; i politiet, i ambulansene, på sykehusene, på brannstedene, i redningshelikoptere, i vannverkene, i elektrisitetsverkene osv. Men dette koster penger – mye penger. Man må lage planer for hvor man skal evakuere folk hvis dette eller noe annet skulle skje, og tenke på om man har nok enkelt eller komplisert utstyr, medisiner, nok blod og reservedeler tilgjengelig, som raskt kan nås, og på hvem som transporterer hva. Alt dette og mye mer skal planlegges, og da kan man ikke bare bruke markedsøkonomiske prinsipper. Er det forebyggende arbeid godt på alle felt, vil det antakelig bli få ulykker og kriser. Men oppstår de, kan de håndteres raskt og godt. Det er denne kjensgjerningen vi må holde fast på. Ellers er det vanskelig å si hvor mye forebygging og tilsyn som lønner seg, før ulykken og krisene er et faktum. Når det skal ryddes opp, er det ingen som spør om vi har råd til det. Men på forhånd stilles disse spørsmålene ofte. Da må vårt svar bli at vi har ikke råd til å la være. Vi slår fast i dag at kommunene ved lov skal bli pålagt beredeskapsplikt i framtida. Dette vil også koste penger. Dagens regjering med en kommunalminister som helst vil privatisere snart alle kommunale oppgaver, må tenke seg godt om og i alle fall alltid huske på at skal private overta kommunale oppgaver, må beredskapsplikten være godt ivaretatt. Arbeidstakere må utdannes og øves om igjen og om igjen for å bli gode til å gjøre jobben sin raskt, under vanskelige forhold, under ekstreme stresssituasjoner. Dette er det ingen som kan tjene penger på, dette koster penger enten det er i statlig, kommunal eller privat regi. Å strupe kommuneøkonomien slik som denne regjeringa nå gjør, henger ikke sammen med det vi foreslår i denne meldinga om beredskapsplikten. Når vi gir kommunene beredskapsplikt, må kommunene få mer penger til å kunne kartlegge sin sårbarhet, øve sine ansatte til gode krisearbeidere og lage gode planer som holder mål i en virkelig krisesituasjon. Som sagt, å forebygge sårbarhet koster penger på flere budsjetter, og det håper jeg at Regjeringa merker seg nå i disse budsjettider. Så over til mitt hjemfylke, Vestfold. Direktoratet for brann- og elsikkerhet ligger i Tønsberg. Der arbeider det 130 personer. En del av dem som arbeider i Tønsberg, ble flyttet dit så sent som 1. januar 2002 – altså har de vært der ett år. Det trengs ikke mye fantasi for å forstå at man ved alle flyttinger mister gode fagfolk som man egentlig ikke har råd til å miste. De har akkurat flyttet dit, og det er ikke vanskelig å forstå at de gjerne vil ha ro og utføre sin jobb og nå sine mål om å verne liv og helse, verne om miljøet og materielle verdier for samfunnet og enkeltmennesket. Luftforsvarets skolesenter i Stavern er omdøpt til Justissektorens kurs- og øvingssenter, og jeg viser til flertallets merknader i Innst. S. nr. 259 for 2001-2002.