Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-18:
Jeg vil gjerne begynne med å si tusen takk til Peter Skovholt Gitmark for at han drar opp denne debatten. Vi skal levere en stortingsmelding på nyåret som handler om nettopp rettferdig fordeling, demokrati og vekst, og det å ta en innledende debatt og høre hva opposisjonen bringer til torgs, er interessant for oss. Jeg tenker det er en god mulighet for oss, og også en god mulighet for opposisjonen til å gi innspill til stortingsmeldingen. Det overordnede målet med norsk utviklingspolitikk er fattigdomsbekjempelse og rettferdig fordeling. Grunnen er at det å slåss for samfunn med små forskjeller, er å slåss for samfunn der det er mer tillit mellom mennesker. Tillit mellom mennesker er avgjørende for å ha gode samfunn der mennesker kan leve gode liv, og det er også avgjørende for økonomisk vekst. American Economic Review vol. 100 slo fast at tillit mellom mennesker i et samfunn er den enkeltstående viktigste faktoren for å skape vekst i et samfunn – ikke oppsiktsvekkende. Dette er verdier vi også setter høyt i det norske samfunnet. Bærekraftig økonomisk vekst er en nødvendig forutsetning for fattigdomsbekjempelse, spesielt i de fattigste landene. Men vekst alene er ikke en tilstrekkelig forutsetning. For å få gode samfunn, for å få en god utvikling i utviklingsland, må ulikhetene mellom folk reduseres. For store ulikheter er ikke bare negativt for samfunnet, men det hemmer økonomisk vekst og holder flere i fattigdom enn en mer rettferdig og klokere politikk ville gjort. Dette er erfaringene vi har gjort oss i Norge og i Norden, og det støttes av nyere utviklingsforskning. Som kjent har flere utviklingsland opplevd høy økonomisk vekst gjennom en årrekke. Dette har bidratt betydelig til at den ekstreme fattigdommen i verden har gått ned. Verdensbanken mener at FNs tusenårsmål nr. 1 – at andelen lutfattige i 2015 skal være halvert i forhold til 1990 – ble nådd allerede i 2010. De som er lutfattige – smak litt på det ordet – lever for under 1,25 dollar om dagen, altså for 7–8 kroner, og Verdensbanken anslår at det i 2008 var 620 millioner færre mennesker som levde under denne fattigdomsgrensen enn i 1990. Antallet lavinntektsland ble for øvrig halvert mellom 2000 og 2011, fra 66 til 32 land, og det er en positiv utvikling. Men Verdensbankens beregninger viser også at det er blitt langt flere som bare er litt over «lutfattigdomsgrensen» på 1,25 dollar om dagen å leve for, noe som betyr at en stor vekst har ført til en begrenset levestandardheving for de fattigste, og faren for å falle ut igjen i «lutfattigdom» er stor for mange. I tillegg har den største fattigdomsreduksjonen skjedd i Asia, og spesielt i Kina. Spesielt Afrika henger etter – ikke minst på grunn av høy befolkningsvekst og urettferdig fordeling. Nå bor langt flere enn før av verdens fattigste i de 108 landene som ifølge Verdensbanken var mellominntektsland i 2011, som interpellanten Skovholt Gitmark var inne på. Det betyr faktisk at mer enn sju av ti av dem som lever og er lutfattige, bor i de landene som er mellominntektsland. Det store flertallet av de fattigste bor nå altså i mellominntektsland. Jeg mener at det taler for at vi må rette langt større oppmerksomhet mot fordeling innad i land enn vi før har gjort for å nå de fattigste. Hvis vi bare driver en utviklingspolitikk overfor de fattigste landene, gir vi avkall på å gjøre noe for 70 pst. av verdens fattigste, og det er i hvert fall noe som ikke vår regjering er innstilt på å gjøre. Dette er viktig også fordi nyere forskning i regi av Verdensbanken viser at høy økonomisk vekst i seg selv ikke fører til bedre fordeling innen land. Andelen fattige i et land blir med andre ord ikke nødvendigvis mindre selv om landet opplever høy vekst, og antallet fattige faller. Det viser seg dessuten at jo høyere de økonomiske ulikhetene er i et land i utgangspunktet, desto høyere må veksten være etterpå for å oppnå en nedgang i andelen fattige. Verdensbankens analyser finner at økonomisk vekst fører til størst fattigdomsreduksjon i land med stor grad av økonomisk likhet. Derimot har vekst i land med stor ulikhet liten eller ingen virkning på andelen fattige. Forskernes konklusjon er at vekstens evne til å redusere fattigdom avhenger av ulikhet. Med andre ord: Er du opptatt av å bekjempe fattigdom, må du være opptatt av en rettferdig fordelingspolitikk i de landene der du ønsker å oppnå vekst. To eksempler kan illustrere dette: Indonesia hadde negativ økonomisk vekst på slutten av 1990-tallet, men klarte likevel å redusere andelen fattige gjennom en aktiv omfordelingspolitikk. Vekst er med andre ord ikke nødvendig for å få til avskaffing av fattige, men omfordelingspolitikk er nødvendig for å klare å få det til. I Peru, derimot, steg andelen fattige trass i nesten 4 pst. gjennomsnittlig økonomisk vekst i tiåret etter 1997. Med andre ord: Vekst fører ikke nødvendigvis til en rettferdig fordeling og avskaffing av fattigdom. Dette viser hvor viktig en rettferdig og klok fordelingspolitikk er. En av de tingene som vi i hvert fall har fått knesatt veldig tydelig, er at det at ulikhet er nødvendig for å frigjøre kapital til investeringer, er helt feil. Nobelprisvinneren Joseph Stiglitz sa det veldig tydelig i det første BBC-programmet som handlet om å avskaffe fattigdom. Han sa veldig tydelig at troen på at bare man har økonomisk vekst, så får man en «trickle down»-effekt, altså at veksten sprer seg nedover til alle, nå er noe vi erkjenner bare er nonsens! Viktige grunner til at stor grad av ulikhet kan hemme økonomisk vekst, er at det kan bidra til redusert samhold og tillit i samfunnet, til konflikt, og til å svekke institusjoner, demokratisk ansvarlighet, åpenhet og kritikk. Vi vet også at stor ulikhet i tilgang på utdanning og helse svekker vekstevnen, fordi det skaper ulikhet i muligheter. Effektiv fattigdomsreduksjon i utviklingsland krever en politikk som fremmer vekst – med jobber og rettferdig fordeling. Som Asiabanken sier, kan vekst og likhet ses som deler av en god sirkel: Større likhet i samfunnet legger til rette for høyere vekst. En aktiv omfordelingspolitikk har tre gunstige virkninger – den reduserer fattigdom på kort sikt, den legger til rette for at framtidig vekst mer effektivt reduserer fattigdom, og den forbedrer mulighetene for langsiktig vekst. En doktoravhandling ved Universitetet i Oslo i 2010 fant for øvrig at den økonomiske veksten historisk sett har vært høyere i demokratier enn i autoritært styrte land. For å spissformulere det: Du kan godt finne én diktator som er opptatt av folket sitt, men du finner sjelden tre stykker på rad. Dette er spesielt viktig for mellominntektsland, som har mer å fordele, og der de fleste fattige bor. Gjennomsnittsinntekten her er høyere enn i de fattigste landene, men den er veldig ulikt fordelt. Forskning antyder at omfanget av omfordelingen i samme land ikke behøver å være stort for å utrydde ekstrem fattigdom i landet – i de aller fleste land er det blitt antydet mindre enn 1 pst. av brutto innenlandsprodukt. Det skal med andre ord ikke mye til for å avskaffe fattigdom; det handler om politisk vilje i de landene vi snakker om. I tillegg mener jeg at utviklingsland i mellominntektsgruppen bør vurdere mer aktive omfordelingstiltak, for alle må se sin egen politikk i forhold til hvordan landet selv er. Norges innsats må være todelt: I en del land hvor vi har en lang samarbeidshistorie, kan vi engasjere oss aktivt i direkte dialog med myndighetene. Her kan vi også bruke bistanden strategisk, rettet inn mot konkrete tiltak som vil bedre fordelingen. Men det vil også være viktig å bidra til større internasjonal oppmerksomhet rundt fordelingspolitikken. I så måte vil det være viktig å styrke FN-organisasjonen og Verdensbankens mulighet til å fremme gode strategier. I forrige uke møtte jeg Verdensbankens nye leder og sa klart ifra at fra Norges side er det å sørge for at Verdensbankens programmer i fattige land er innrettet med en klar fordelingspolitikk, å ha en klar fordelingsprofil, er avgjørende for våre bidrag. Jeg tror forholdet mellom rettferdig fordeling, demokrati og vekst vil stå stadig mer sentralt i den internasjonale utviklingsdebatten. Maktforskyvningen i verden på grunn av framgangen til nye stormakter har etter min mening ført til en for ensidig vektlegging av økonomisk vekst i kampen mot fattigdom. Jeg ønsker at Norge skal være en spydspiss, ikke bare for bærekraftig og grønn vekst, men også for en rettferdigere fordeling og for demokrati i utviklingslandene. Det er ikke bare moralsk og etisk riktig; det er faktisk også det som best fremmer både fattigdomsreduksjon og økonomisk vekst.