Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Utenriksministerens redegjørelse var bred og grundig. Hans påpeking av at Norge trenger venner, og at vi derfor må stille opp for dem, var viktig og nødvendig. Jeg vil problematisere dette noe fordi utfordringen er at våre venner, som befinner seg på begge sider av Atlanterhavet, er ganske uenige for tiden. Jeg vil si det utenriksministeren trolig ikke kan si, nemlig at aldri tidligere har det vært så klart for oss at vi hadde stått oss bedre hvis vi hadde vært med i EU – ikke fordi vi da kunne velge mellom Europa og USA, men fordi vi hadde vært i stand til å påvirke den veien Europa skal gå. Det er her kjernen i den utenrikspolitiske utfordringen for Norge ligger. Det er nemlig ikke klart i hvilken retning Europa vil gå. De månedene og årene som ligger foran oss, vil trolig innlede noe nytt. Men vi sitter på gangen mens de andre bestemmer retningen for Europa. Ingen reisevirksomhet rundt i de europeiske hovedstedene kan kompensere for det å sitte rundt bordet og være direkte delaktig i de prosessene som nå foregår. Utenriksministrene i EU møtes så å si ukentlig. EU har vedtatt å opprette en egen planleggingscelle ved NATO-hovedkvarteret i Brussel. Det er også opprettet en betydelig utenriks- og sikkerhetspolitisk planleggingsenhet i EUs rådssekretariat. Dette innebærer at flere hundre mennesker vil være daglig opptatt med å planlegge EUs rolle innenfor forsvars- og sikkerhetspolitikken. Norge har i alle år siden NATO ble opprettet hatt folk ved hovedkvarteret i Brussel. Dette har vært av uvurderlig betydning når det gjelder å ivareta norske interesser. I de nye EU-enhetene vil ikke vi ha noen. Det kommer vi til å merke. Hva er det som står på spill for oss? Jo, at vi kan få en utvikling der Europa og EU glir mer og mer fra hverandre, at EU og USA framstår som motpoler. Da kommer vi i en vanskelig situasjon fordi vi er både et atlantisk og et europeisk land, og våre interesser er knyttet til begge. Vi så under Irak-krisen hvor vanskelig det er å være i den valgsituasjonen. Konsekvensen for Norge av splittelsen mellom Europa og USA, er imidlertid et luksusproblem når vi ser på hvilke konsekvenser det har for andre, bl.a. for Europas nabolag. La meg forklare det med et par eksempler: Situasjonen i Irak er meget vanskelig. Men den kan bli bedre hvis USA er villig til å ta hensyn til europeiske lands synspunkter, og hvis disse landene er villige til å engasjere seg. Hvis dette ikke skjer, kan det hele ende i fullt kaos, eller vi kan få et fundamentalistisk prestestyre i Irak, eller landet kan deles. I konflikten mellom Israel og palestinere fører uenigheten mellom USA og Europa til handlingslammelse til tross for at vi rår over et militært og diplomatisk apparat understøttet av en økonomisk kapasitet som savner sidestykke i historien. Det er rett og slett ikke til å tro at vi er henvist til å være tilskuere til det som nå skjer i Midtøsten. Sharon-regjeringen fortsetter å bygge muren uten konkrete hindringer fra utlandet. Mens dette skjer svinner støtten til to-statsløsningen særlig på palestinsk side. Men fire–fem millioner palestinere i regionen vil jo ikke forsvinne. Det vil heller ikke resten av muslimene i området gjøre. De blir tvert imot mer og mer rasende for hver dag som går. Dette spiller nå direkte over på Europa. Vi har en skummelt voksende antisemittisme i flere land. Raseriet blant det store antallet muslimer i Europa vokser, også fordi de opplever den samme diskriminering og nedvurdering her på vårt kontinent som den de mener Vesten utsetter dem for der de kom fra. Det pågår nå en diskusjon i Europa om hva slags forhold det skal være mellom Europa og USA. Noen tar til orde for at Europa må bruke mer penger på forsvaret, slik at Europa kan bli mer respektert og lyttet til i USA. Mannen bak Willy Brandts avspenningspolitikk på 1970-tallet, Egon Bahr, sier at dette er både patetisk og sløsing med verdifull tid siden ingen er i stand til å følge opp med nødvendige bevilgninger til forsvaret. Dermed vil europeernes mindreverdighetsfølelse bare bli forsterket og de transatlantiske forbindelsene bli enda mer komplisert. Egon Bahr mener det må utvikles et partnerskap der USA sikrer den militære slagkraften som noen ganger trengs og må brukes for å opprette fred, mens Europas oppgave blir å bygge freden gjennom sivile, diplomatiske og politiske virkemidler. Ved å bruke ressursene på dette kan Europa bli en likeverdig partner – ikke i motsetning til USA, men ved siden av USA. Vi har sett hvordan denne kombinasjonen av amerikansk avskrekking og europeisk diplomati har virket i ett bestemt tilfelle nylig, nemlig i Iran. Vi må kunne få dette til å virke i større deler av Midtøsten. Utenriksministeren var inne på NATOs kommende toppmøte i Istanbul. NATOs generalsekretær har snakket om å utvide Partnerskap for fred-kretsen til også å omfatte land i Midtøsten. Dette kan etter min oppfatning være en god idé. Gjennom Partnerskap for fred-samarbeidet som NATO har utviklet med land i Sørøst-Europa og Kaukasus, har NATO trolig spilt en stabiliserende rolle i denne delen av Europa. Disse landenes forsvar er kommet inn i et system med overordnet demokratisk kontroll. De har kunnet trene sine styrker sammen med NATO bl.a. for å kunne delta i fredsbevarende operasjoner. Nettopp derfor er det komplett uforståelig at Serbia og Montenegro ikke har fått adgang til dette samarbeidet. Det har svekket de vestvennlige lederne og styrket nasjonalistene som nå er på sterk frammarsj igjen i landet og på resten av Balkan. Serbia er nøkkellandet på Balkan. Går det galt der, kan mye gå galt igjen. Derfor bør de ikke bare få status som PFP-land, landet bør etter min oppfatning også få støtte til å delta i NATO-operasjonen i Afghanistan, som landets ledere har ambisjoner om nettopp for å knytte seg sterkere til Europa og Vesten. Jeg mener det samme om landene i Midt-Østen: trekke dem inn i et partnerskap med NATO. Når det gjelder Irak og NATO, som også utenriksministeren var inne på, vil jeg i hvert fall at alle svarer på følgende spørsmål før de avviser et slikt engasjement: Hva er alternativet hvis man ønsker et reelt flernasjonalt nærvær i landet? Hva blir situasjonen hvis man ikke får det til? Antakelig at amerikanerne kjører seg mer og mer fast. Jeg klarer ikke å mobilisere noen glede over det, selv om jeg var mot krigen aldri så mye. Derimot er det fullt mulig å mobilisere glede over utsiktene til å kunne lykkes i Irak. Det ville være et sterkt signal til resten av regionen, en region preget av stagnasjon, resignasjon og frustrasjon, om at man må gjennomføre reformer. Dette vil jo være det beste virkemiddel for å bekjempe terroren som nettopp kommer fra Midtøsten. Blant de 90 millioner arabere som er mellom 15 og 24 år, er 14–15 millioner arbeidsløse. USA og Vest-Europa investerer nå over hele verden, men nesten ikke noe i Midtøsten. Årsakene er klare, bl.a. fordi det finnes gammeldagse og undertrykkende regimer som ikke har satset på infrastruktur, ikke på utdanning for ungdommen og ikke på teknologi. Det eneste det ikke er mangel på i denne regionen, er raseri blant befolkningen, særlig blant ungdommen. Sjefen for FNs atombyrå, El Baradei, advarte for noen dager siden mot spredning av atomvåpen til private terrorgrupper. Det var en sterk advarsel. Vi må se hva som er vår tids største sikkerhetsproblem, nemlig kombinasjonen av frustrerte og sinte mennesker og det rekrutteringsgrunnlaget dette skaper for små terrorceller som kan få tak i atomvåpen. Mitt poeng er: Et transatlantisk samarbeid var i stand til å håndtere atomtrusselen under den kalde krigen – basert på amerikansk avskrekking, men utfylt med europeisk avspenningspolitikk. Jeg mener vi må håndtere vår tids atomtrussel basert på det samme prinsipp: Vi trenger amerikansk militær slagkraft, men den må underlegges internasjonal legitimitet og utfylles med europeisk fredsbygging og diplomati. Etter min mening må hovedmålet for norsk utenrikspolitikk være å arbeide for å skape et slikt transatlantisk samarbeid. Det er på alle måter i vår interesse.