Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2001-06-11:
Det fremstår for meg som klinkende klart at det etter hvert har blitt et ikke ubetydelig behov for et kraftig oppgjør med den rådende og ofte gammeldagse norske distriktspolitiske tenkningen. Først og fremst må vi komme bort fra å se på flytting og sentralisering innenfor landets grenser som et problem som igjen krever omfattende politiske og økonomiske tiltak for å forhindre at folk flytter på seg her i landet. For hva er egentlig galt når folk flytter rundt i landet? Er det et verdistandpunkt å være imot flytting? Vi må altså heller se på fordelene med en høy mobilitet i befolkningen, og vi må positivt møte de bosettingsendringer denne naturlige flyttingen fører med seg, i stedet for å bruke mye tid og store økonomiske ressurser på å motarbeide flytting og få folk til å bo der de bor. De urealistiske distriktspolitiske mål og ambisjoner vi i dag styrer etter, der målet er å bevare det bestående på landet, må byttes ut med positivitet til vekst og forandring, uansett hvor denne veksten skjer – i by eller i bygd. Å måtte ha en egen politikk som skal forhindre utflytting og snu flyttestrømmen for å opprettholde en spredt bosettingsstruktur, er etter mitt syn et meningsløst og urealistisk mål som ikke lar seg styre politisk over tid, samme hva man gjør og samme hvor mye penger man bevilger til dette formålet. For selv verdens dyreste og mest ytterliggående distriktspolitikk, den norske, har altså ikke klart å demme opp for flyttestrømmen. Den har ikke klart å demme opp for flyttestrømmen til byene, selv om det å stoppe flyttestrømmen hele tiden nettopp har vært det sentrale distriktspolitiske målet i Norge. Og i dag bor altså tre av fire nordmenn i byer og tettsteder. Selv ikke landbrukspolitikken, redusert arbeidsgiveravgift og et inntektssystem som til de grader er innrettet til fordel for utkantkommunene, har altså kunnet forhindre at folketallet har sunket til dels dramatisk og vil fortsette å synke i årene som kommer, i flere utkantkommuner. Sentraliseringstrenden ruller altså videre for fullt, ganske upåvirket av den særnorske distriktspolitiske storsatsingen og alle slags støtte- og hjelpetiltak til utkantene. Vil man få til noe rent politisk til fordel for distriktene, så burde man ty til helt andre virkemidler og helt andre grep enn det man har i dag, og bl.a. endre skatte- og avgiftspolitikken i Norge, og ikke minst endre synet på f.eks. eierskapet i bedriftene. Dagens skattlegging av eiere som arbeider i egen bedrift, er så tyngende at vi får skattemotivert utselging av f.eks. mange distriktsbedrifter. Eierstrukturen drives altså dermed i retning av investorer uten den minste lokale tilknytning. Og jeg spør: Skal det få fortsette slik? Man burde altså endre skattepolitikken og eierskapssynet vesentlig for å beholde bedriftenes lokale tilknytning bedre, dersom man vil beholde bedriftene ute i Distrikts-Norge i en langt større grad enn det man er i stand til i dag. Man burde også redusere avstandsulempene i dette langstrakte landet, ved å senke alle transportrelaterte avgifter på gods- og persontransport og samtidig øke investeringene i et bedre veinett dramatisk. Man burde også åpne bygdene ved å fjerne odels- og konsesjonslovene, slik at nye mennesker med friskt pågangsmot og kapital kunne slippe til i det lukkede landbruket vi har i dag. Det burde selvsagt gjøres lettere for gründere og etablerere, og vi måtte også redusere lov- og forskriftsjungelen samt det enorme og kvelende skjemaveldet som mange møter når de skal etablere seg. Vi må lette de generelle rammebetingelsene for næringslivet og først og fremst skape produktive og lønnsomme arbeidsplasser, ikke minst i distriktene. Det er feil å tro at distriktsarbeidsplassene kan baseres på utflytting av statlige arbeidsplasser og/eller en oversysselsetting i kommunal sektor – eller i landbruket for den saks skyld. Etter mitt syn er norsk distriktspolitikk på helt feil spor. Jeg vet at det er mange i denne salen som er sterkt uenige med meg i dette synet, og som vil rose resultatene av norsk distriktspolitikk, men jeg velger altså ikke å se det på denne måten. Problemet er at flertallet nekter å forstå at distriktspolitikken er på et feil spor. En kjører dermed ufortrødent videre i det som jeg vil betegne som en helt gal retning.