Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2015-10-05:
I dag kom en god nyhet. Ifølge Verdensbanken vil for første gang under 10 pst. av verdens befolkning leve i ekstrem fattigdom. Bistand og handel har bidratt til økonomisk utvikling. Satsing på mødrehelse, vaksiner, ernæring og skolegang har vært viktige elementer til utvikling i mange land. I dag lever det flere fattige i mellominntektsland enn i fattige land, så god fordelingspolitikk er nøkkelen til å bekjempe fattigdom. God fordelingspolitikk burde også være en av våre fremste eksportvarer, men da bør vi heller ikke øke forskjellene her hjemme. Men selv om verden går framover, opplever millioner av mennesker utrygghet og forverret sikkerhetssituasjon på grunn av terror, stater som ikke gir innbyggerne beskyttelse, og mangel på grunnleggende menneskerettigheter. Norge er en humanitær stormakt, og jeg er glad for at regjeringa nå sier den skal foreslå et bistandsbudsjett på 1 pst. av bruttonasjonalprodukt. Den største humanitære katastrofen siden annen verdenskrig utspiller seg nå i Syria og i nabolandene. Skal de hjelpes, trengs det mer penger. Vi må bidra, og jeg vil gi honnør til regjeringa for initiativet om en giverlandskonferanse. Men vi må også ta vår del av ansvaret ved å ta imot flere flyktninger. Alle kan ikke hjelpes i nabolandene. Som et lite land er vi avhengig av folkeretten. Når den er under press, blir vi mer sårbare. Den sterkestes rett tjener ikke oss. Norge kan bidra i mange internasjonale konflikter. Vi lykkes ikke alltid, men vi kan spille en viktig rolle enten det er i Guatemala, Colombia eller Midtøsten. Vi har også forsøkt å bidra i Sør-Sudan, men her ser vi en utvikling som kun har gått i negativ retning den siste tida. Vi må alltid diskutere vår rolle i slike konflikter, men vi ønsker å bidra. Selv om vi er et lite land, skal vi fortsette å være en humanitær stormakt. Vi kan også bidra militært for å skape sikkerhet i urolige områder. Den siste tida har vi diskutert vårt militære bidrag til Libya og hvordan sikkerhetssituasjonen for befolkninga der har blitt forverret. Erfaringene viser behovet for grundig debatt om dilemmaene knyttet til militært engasjement og om hvordan vi kan bidra til stabilitet når vi først har gått inn i en konflikt. Dette tilsier økt tilstedeværelse i Afghanistan. I Irak må vi hele tida diskutere om våre soldater bidrar til bedre sikkerhet for befolkninga, og om sikkerheten for våre soldater er godt nok ivaretatt. I denne sesjonen blir behandlinga av fagmilitært råd en svært viktig sak. La det være helt klart: Ingen del av offentlig sektor har vært gjennom større omstilling enn Forsvaret. Høyre har aldri bidratt til å ta de vanskelige avgjørelsene når det partiet har sittet i opposisjon, verken ved begynnelsen av årtusentallet eller i de to periodene hvor den rød-grønne regjeringa satt. Så at Høyre i denne debatten skal framstille seg selv som omstillingsvennlig – vel, Forsvaret er et veldig godt eksempel på det motsatte. Men det er behov for å fortsette omstillingene i Forsvaret. Fra Arbeiderpartiets side er vi interessert i et forlik med regjeringa om disse vanskelige sakene, for terror, folkevandring, mangel på stabilitet og cyberangrep skaper behov for et forsvar som er tilpasset vår tid. Økt opprustning hos vår nabo tilsier at vi må styrke Forsvaret i våre nærområder. Men brudd på folkeretten og mangel på demokratisk utvikling hos vår nabo i øst kan ikke kun møtes med militære svar. Vi har egeninteresse av mest mulig samarbeid med vår nabo i øst. Vårt utgangspunkt må være: Hvordan kan vi beholde nordområdene som et lavspenningsområde i en tid med økte konflikter i Europa?