Jan Petersen (Høyre), 2004-01-27:
Jeg deler fullt ut den oppfatning interpellanten la til grunn, nemlig at det nå er en ny dynamikk i utviklingen. Det har åpenbart vært en periode med refleksjon etter Cancun, som etter handelsutsending Zoellick’s brev jo nå på mange måter har fått en ny omdreining. Det viste ikke minst det uformelle handelsministermøtet jeg deltok i i Davos på fredag, ganske tydelig, og det redegjorde jeg for også i min redegjørelse som jeg nettopp holdt. Vi er nå åpenbart kommet i den fasen hvor det er viktig å innlede konsultasjoner på bred front for å se hvor det er mulig å finne åpninger for det som er norske standpunkter. Det kommer jeg til å gjøre. Det er viktig at den norske innsatsen er i god kontakt med den virkelighet som også andre aktører i WTO-systemet føler. Jeg synes det er svært viktig at denne interpellasjonen nå blir holdt. Regjeringen har hele tiden, også i høst, søkt så mye debatt om dette som mulig, nettopp fordi vi her står overfor viktige og vanskelige avveininger. Riktignok omfattet interpellasjonen bare et av de temaene vi står overfor, nemlig landbruk, og jeg er sikker på at interpellanten er enig med meg i at Norge også har svært viktige målsettinger når det gjelder ikke minst å sikre Kyst-Norge, og når det gjelder tjenester. Alle ting må vi ha et blikk på. La meg gjenta at ut fra en samlet vurdering av Norges offensive og defensive interesser er Regjeringens overordnede målsetting å bidra til at WTO viderefører sin sentrale rolle på det handelspolitiske området. Det er derfor beklagelig at det i Cancun ikke var mulig å fatte de nødvendige politiske beslutninger for å bringe forhandlingene videre på en konstruktiv og balansert måte. Regjeringens siktemål er å bidra til at reelle forhandlinger skal komme i gang så snart som mulig. Manglende enighet om premissene for de videre forhandlingene om landbruk var en hovedårsak til at vi ikke kom videre i Cancun. Det store flertallet av utviklingsland krevde at industrilandene skulle foreta vesentlige reduksjoner i tollsatsene på import av landbruksprodukter, at de skulle fjerne eksportsubsidier og i vesentlig grad skulle redusere andre nasjonale støtteordninger til landbruket. Samtidig ønsket mange utviklingsland fortsatt å beskytte sine hjemmemarkeder for å hindre at subsidierte varer fra industrilandene utkonkurrerer deres produkter på hjemmemarkedet. Oppmerksomheten fra utviklingslandenes side ble med andre ord rettet mot den totale støtten landbruksprodukter nyter godt av, uavhengig av om dette er eksportstøtte eller annen støtte. På i-landsiden har særlig EU og USA betydelige eksportinteresser på landbruksområdet. Dertil hevder de at også de har beskyttelsesbehov. De ønsker derfor ikke å redusere sine egne eksportstøtteordninger uten å få bedret markedsadgang i viktige u-land som motytelse. Det er disse motsetningene som fortsatt preger forhandlingssituasjonen. Regjeringens siktemål er å kunne føre en landbrukspolitikk som ivaretar våre behov, og som sikrer et levedyktig landbruk i Norge. Vår situasjon er preget av at hovedtyngden av produksjonen forbrukes innenlands, kun en liten del eksporteres. Dette var bakgrunnen for at vi tidlig i fjor fremmet et forslag om en todeling når det gjelder reduksjon av prisstøtte. Forslaget går ut på at prisstøtten reduseres mer jo høyere andel av produksjonen som eksporteres. Dette innebærer at forslaget vil få konsekvenser for de land som eksporterer en høy andel av sin produksjon, mens land med en liten eksportandel, som Norge, kan opprettholde mer av sin støtte. I den første tiden etter at forslaget ble fremmet, kunne vi registrere en viss forståelse for og støtte til forslaget. Dessverre har utviklingen siden ikke vært like positiv. Våre synspunkter ble ikke reflektert i rammeforslagene som forhandlingslederen presenterte før Cancun, og heller ikke i forslagene som ble fremsatt under møtet. Årsaken til den manglende oppslutning er selvsagt ikke vanskelig å se. Forslaget vil naturlig nok ha konsekvenser for sentrale aktører som USA og EU, som har en omfattende eksport av subsidierte landbruksprodukter. På den annen side står toneangivende utviklingsland, herunder den såkalte G-20-gruppen, som ikke synes at vårt forslag går langt nok. De ønsker kraftige reduksjoner i det samlede støttenivå til landbruket i industrilandene. Det er i denne sammenheng man må vurdere forslaget fra G-20-gruppen, som i likhet med vårt innebærer at støtte til produkter som eksporteres, skal reduseres mer enn støtten til produksjonen for innenlands forbruk. Men: det er et stort men: Deres utgangspunkt er at dette kuttet skal komme på toppen av de kraftige reduksjonene de krever i nasjonale støtteordninger, og ikke som vårt forslag, gjøre det mulig å opprettholde mer av den nasjonale støtten. Selv om forslaget fra G-20-gruppen isolert sett kan forstås dit hen at det til en viss grad samsvarer med norske landbruksinteresser, er det derfor ut fra de premisser som ligger til grunn for det, ikke nødvendigvis tilfellet. Det må også tas med i vurderingen at selv om vi fra norsk side uttrykker forståelse for u-landenes beskyttelsesbehov, er det ikke gitt at de vil vise forståelse for og akseptere at et rikt land som Norge skal ha mulighet for å ta i bruk de samme tollvirkemidlene som de fattigste landene for å begrense import av landbruksvarer. Norge arbeider fortsatt nært sammen med bl.a. Japan og Sveits i den såkalte G-10-gruppen, som har som sitt hovedformål å arbeide for å opprettholde et tilfredsstillende tollvern. Regjeringen begrenser seg selvsagt ikke til å drøfte disse spørsmålene med land vi er enige med. Vel så viktig er det å arbeide for forståelse for vår situasjon og våre synspunkter i forhold til land som ikke er på linje med oss. Dette står enda klarere for meg etter de uformelle konsultasjonene mellom 19 handelsansvarlige ministere i Davos sist fredag. Utviklingen siden interpellasjonsdebatten i mars i fjor har med all tydelighet demonstrert at multilaterale forhandlinger er en dynamisk prosess, hvor alliansemønstre og fokus i forhandlingene endrer seg hele tiden. En utfordring for oss er derfor løpende å vurdere hvorledes vi skal klare å få størst uttelling for våre synspunkter på ulike stadier i prosessen. Til tross for manglende resultater bidrog forhandlingene i Cancun iallfall til én ting: Kjerneproblemene på landbrukssiden har kommet langt klarere frem. Toneangivende utviklingsland krever at i-landene fjerner sine eksportsubsidier, at i-landene foretar vesentlige reduksjoner i den totale støtten til landbrukssektoren, at i-landene foretar vesentlige reduksjoner i tollsatsene på import av landbruksprodukter, og at u-landene fortsatt skal kunne beskytte sine hjemmemarkeder bl.a. gjennom unntak fra tollreduksjonene. Forhandlingsposisjonene til sentrale i-land som USA og EU innebærer på sin side bl.a. økt markedsadgang gjennom betydelig nedbygging av tollsatsene både for u-land og i-land som Norge, og endringer i regelverket som i liten grad påvirker deres egne støtteordninger, men som vil gi vesentlige reduksjoner i støtteordningene som er av stor betydning for norsk landbruk. Hva som etter dette er like klart, er at presset på de norske posisjonene iallfall ikke er blitt mindre etter bruddet i Cancun enn det var for et år siden. Men la meg avslutningsvis igjen gjøre det helt klart at Regjeringen vil gjøre det den kan for at vi skal kunne føre en landbrukspolitikk som er i samsvar med våre behov. At dette ikke blir noen lett oppgave, skulle det vel være unødvendig å gjenta.