trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Det viktigste med debattene i Stortinget er først og fremst å legge grunnlaget for lovene, budsjettvedtakene, handlingene og strategiene i det offentlige. Å redusere Stortinget til en ren diskusjonsklubb tror jeg det er få som er interessert i, så det må være knyttet til den type tiltak. Men vi ser jo hvordan toleranse, respekt og også vår evne til å sette noen felles normer i et samfunn hele tiden utfordres av at vi har blitt et mer flerkulturelt og flerreligiøst samfunn. Dette møter vi på felt etter felt. Nå har vi hatt en del aktuelle saker i den siste måneden, som delvis er helt konkrete saker – skal man eller skal man ikke bruke hĳab i politiet, skal man eller skal man ikke ha en blasfemiparagraf osv. – men som selvsagt bygger på en grunnleggende forståelse av hvordan vi skal håndtere et flerkulturelt og flerreligiøst samfunn. At den debatten bør tas også i Stortinget, er jeg enig med Skei Grande i, og jeg tror også at hennes partileder mener at Per Sandbergs partileder bør få lov til å delta i den debatten, men kanskje på en måte som bygger bro, istedenfor å skape nye konflikter.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg tror det er veldig vanskelig å finne noe slags empirisk grunnlag for å hevde at trosfriheten i Norge er i ferd med å begrenses. Tvert imot er jo Norge kåret til et av de landene som har absolutt størst religionsfrihet. Det vi gjør i det store kirkeforliket, som representanten Eriksen Søreide og jeg jobbet med sammen i fjor vår, handler jo bl.a. om løsere bånd mellom staten og Den norske kirke og større mulighet for Den norske kirke til f.eks. å utpeke sine egne religiøse ledere. Vi har et helt unikt finansieringssystem i Norge, hvor ikke bare Den norske kirke, men alle andre tros- og livssynssamfunn betales av den norske stat for sin virksomhet. Det er ikke i veldig mange land du finner et tilsvarende system. Så omfattes også trossamfunnene av norske lover og regler. Du kan ikke bryte regnskapsloven f.eks. selv om du tilhører et trossamfunn. Men der hvor norske lover og regler bryter med trosretninger, eller prinsipper innenfor trossamfunnene, må vi finne praktiske løsninger. Trosfriheten er veldig, veldig viktig, men enkelte andre lover er også viktige i det norske samfunnet, og noen felles regler skal vi ha. Det er jeg helt sikker på at Eriksen Søreide også er enig i.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg og Regjeringen er sterke tilhengere av tros- og religionsfriheten. Vi er sterke tilhengere av at man får organisere seg og ha sine seremonier og møter fritt, og vi er også tilhengere av at man får kommunisere sitt budskap ut i det offentlige rom. Men dette er jo ikke noe som staten kan styre. Vi kan tilrettelegge, bl.a. vedtok vi i går NRK-plakaten, som sier at NRK skal formidle Norges religiøse og kulturelle arv og også det mangfoldet av religioner som finnes i Norge, men for øvrig er det opp til de ulike trossamfunnene å markedsføre sin virksomhet og drive misjonsvirksomhet – noe jeg er sikker på at representanten Dagrun Eriksen er helt enig med meg i. Vi kan ikke fra statens side ta over det, men vi kan legge til rette, først og fremst gjennom god finansiering og ved å sørge for stor høyde for ytringsfrihet og mulighet til å nå ut med sitt budskap.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
La meg først få lov til å knytte en kommentar til representanten Skei Grande og Venstre, for jeg synes det er meget interessant at Venstre nå ønsker en debatt på bred front om religion, tradisjon og det som måtte være knyttet til det. Men samtidig har de en partileder som vil ekskludere Norges nest største parti fra å delta i denne debatten. Det synes jeg er litt parodisk, for å si det rett ut. Men mitt spørsmål til statsråden er: Hvis man eventuelt skulle legge fram en slik melding, hvilke utfordringer ser statsråden for seg f.eks. i forhold til en høringsprosess, og hvilke utfordringer ser statsråden for seg i forhold til at man i denne sal nærmest skulle vedta begreper og innhold i de forskjellige religionene og hvilke skiller det er mellom tradisjoner og religionsutøvelse? Det kunne ha vært interessant med en slik debatt, selvfølgelig, men jeg er ikke så sikker på at det ville skape noen harmoni eller noen bedre dialog hvis Det norske storting skulle definere de forskjellige begrepene og innholdet i de forskjellige religionene.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2009-02-25:
Kravet om en tydeligere religionspolitikk har blitt reist fra flere hold, senest i går av Erling Rimehaug i en kommentarartikkel i Vårt Land. Det skjer i en tid hvor mange opplever at det er trangere kår for religionsutøvelse og for religionsfrihet. Vi opplever debatter som handler om hvorvidt Frelsesarmeen skal få statsstøtte eller ikke ut fra sine politiske meninger, og vi opplever en diskusjon om blasfemiparagrafen, som Regjeringa ikke håndterte spesielt elegant, ei heller hĳabdebatten. Poenget er at mange er av den oppfatning at det nå er vanskeligere å ha og utøve religionsfrihet, fordi det er et sterkt ønske om at staten skal styre innholdet i religionene. Statsråden kommer jo selv fra et parti der det har vært tradisjon. Er statsråden enig i at det må være respekt for trossamfunn som sådanne, og at religionspolitikk ikke handler om politikk for styring av religioner, men om politikk for ivaretakelse av religionsfrihet?
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2009-02-25:
I den nevnte kommentaren til Erling Rimehaug står det at Regjeringen er blitt drevet «fra sak til sak, og fra tabbe til tabbe(…) Det tjener bare dem som vil fiske i det grumsete vannet som oppstår etter slik røre som vi nå har hatt.» (…) Og vi ser at det største opposisjonspartiet i Stortinget sitter klar både med fiskestenger og agn for å hente fangsten. Regjeringen har snublet. Men jeg tror at det overordnede spørsmålet her handler om løsningen skal være at religionen blir i det private og lukkede rom, eller om vi må våge å delta i debattene og anerkjenne hvilken plass religion faktisk har for oss som samfunn og ikke minst for enkeltmenneskers handlinger og uttrykk. Er det slik at Regjeringen er enig i at vi trenger mer plass til religion i det offentlige rom, eller er man enig med den danske statsministeren, som mener at religion ikke skal ha plass i det offentlige?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg må først få lov å si at nå er det uavgjort! Sist var det jeg som var for sen. Spørsmålet er som følger: «Planlegging og ekstern kvalitetssikring av store samferdselsprosjekt har utviklet seg til å bli en svært tidkrevende prosess der normal tidsbruk anslås å ligge på ca. ni år. I tillegg kommer deretter selve byggetiden. Når planberedskapen, med det mener jeg en «reserve» av planavklarte prosjekter, i tillegg er liten, får tidsbruken ekstra stor forsinkelseseffekt når finansieringsomfanget økes. Hva vil statsråden gjøre for å redusere tidsbruk på planlegging av store samferdselsprosjekt og øke planberedskapen?»
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker for svaret. Det kan virke som vi overplanlegger i Norge, at vi ikke bare bygger veier som om vi var et fattig etterkrigsland, men at vi faktisk har et planverk som kan minne om en gammeldags sovjetstat. Vi har tre tunge planfaser før det i det hele tatt er snakk om å sette en maskin i arbeid. Om det er politisk uenighet om valg av trasé knyttet til miljøhensyn, kan det komme på toppen. Det kan gå atskillig lenger enn normal tidsbruk på de angitte ni år. Det kan i verste fall gå betydelig lenger. Vi fikk i går en endelig avklaring omkring E6 langs Mjøsa. Det er gledelig, men det er jo samtidig et eksempel på hvor forsinkende en slik lang planleggingsprosess kan være når det inntreffer politisk uenighet. Vil statsråden legge til rette for å bruke statlige reguleringsplaner som ett av flere tiltak for å øke tempoet i planleggingen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Takk igjen. Hvis gjennomsnittlig tidsbruk nå er ni år – og det er for lenge – hva er målet for statsråden? Når det gjelder planreserve, sa både statsministeren og samferdselsministeren i oktober i fjor at vi skal bygge jernbane og ruste opp vei i et omfang som nasjonen aldri har sett. Men i forbindelse med tiltakspakken Regjeringen har lagt frem, har vi hørt reaksjoner som «mer penger og få prosjekter», «har penger og mangler planer». Etter over tre år med rød-grønn regjering er mangel på planer for å kunne gjennomføre veiprosjekt når det kommer friske penger, nesten flaut. Det vitner om en regjering som kanskje ikke helt tror på egen vilje, evne og kapasitet til å skaffe nødvendige ekstramidler. Hva vil statsråden gjøre for å øke planberedskapen, slik at økte pengerammer også kan medføre at prosjekter settes fort i gang?
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg er lei meg for at eg var litt sein. Som representanten Sortevik peikar på, er planleggingsprosessane for samferdsleprosjekt ofte tidkrevjande og kompliserte, då det ofte får store konsekvensar for folk både lokalt og regionalt. Planprosessane til store veg- og jernbaneprosjekt må følgje plan- og bygningslova sine ulike innretningar med omsyn til handsaming av kommuneplan og reguleringsplan. Regelverket for planlegging skal sikre at alle innspel og innvendingar og all usemje vert handsama på ein god måte, regelverket for oreigning skal sikre rettane til alle som må avstå grunn og rettar, og regelverket for innkjøp skal sikre konkurranse på like vilkår. Det er likevel eit potensial for effektivisering i form av redusert tidsbruk utan at dette går ut over kvaliteten. Eg legg stor vekt på at dette potensialet vert teke ut, og viser til etatane sitt arbeid for å bidra til dette. Statens vegvesen arbeider målretta med effektivisering av planlegginga. Eg viser her m.a. til arbeidet etaten gjer med å få til betre overordna avklaringar om kor og når det er aktuelt å gjennomføre detaljplanlegging for gjennomføring av konkrete prosjekt. Døme på dette er etaten sitt arbeid med konseptvalutgreiingar for vegstrekningar i distrikta og for vegnettet i byar, arbeidet med rutevise planar for stamvegnettet og arbeidet med Nasjonal transportplan, der det er gjennomført korridorutgreiingar og eigne utgreiingar for transport i by. Gode overordna avklaringar gir etaten eit betre grunnlag for å prioritere sin innsats i detaljplanlegginga til tiltak som er aktuelle for gjennomføring. I praksis er det ikkje enkelt å byggje opp ein «planreserve» for tilfelle som no, med stor auke i aktivitet og finansieringsomfang. Reguleringsplanar, som gir det rettslege grunnlaget for gjennomføring, blir fort forelda. Dette har samanheng med at føresetnadene for planen vert endra med tida gjennom nye krav i samfunnet og nytt regelverk. Eksempel på dette dei siste åra er nye vegnormalar med strengare krav til tryggleik. Statens vegvesen arbeider òg målretta med prosessar for utvikling av eksisterande veg. Her vert det lagt vekt på å utvikle strategiar for kva som kan gjerast av tiltak på lengre strekningar langs eksisterande veg med ulikt innsatsnivå. Dette kan vere tiltak som ikkje krev planavklaring, eller der det er tilstrekkeleg med enkle reguleringsplanprosessar som tek 1–1 1/2 år. Elles vil eg vise til arbeidet Statens vegvesen gjer med å involvere brukarar, grunneigarar, interessegrupper og andre styresmakter både i oversiktsplanlegging og detaljplanlegging. Det er mange eksempel på planprosessar med gode opplegg for medverknad, og etaten driv eit omfattande utviklings- og opplæringsarbeid for å betre kommunikasjonen i planlegginga. Dette er tiltak som vil effektivisere planlegginga både med omsyn til tidsbruk og kvalitet.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Når det skal byggjast f.eks. ein ny veg, er det viktig at dei som er grunneigarar langs vegen, vert tekne på alvor. Det er viktig at miljøulempene som vegen kan påføre lokalsamfunnet, vert tekne på alvor, og det er viktig at lokale styresmakter får vere med og gjere sine vedtak utan å verte pressa av ein sentralisert stat der dei som sit i det statlege apparatet, kanskje av og til har mangelfull kunnskap om lokale forhold. Derfor er det viktig å halde på dei planleggingsrutinane me har. Men det har òg i mi tid som samferdsleminister vore ein statleg plan som verkemiddel der ein ikkje evnar å kome til einigheit lokalt. Det må vere ei grense for kor lang tid saker kan dra ut grunna lokal ueinigheit, før ein skjer gjennom, når det er viktige samfunnsinteresser som må varetakast.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Fyrst når det gjeld tiltakspakka: Der handlar det om ferdig planlagde mindre prosjekt som kan gi mykje arbeid til mange. Det var aldri snakk om at ein skulle setje i gang dei store prosjekta. Me har framskunda nokre større prosjekt, men det var ei pakke som fyrst og fremst hadde fokus på sysselsetjing. Det var Regjeringa sitt fokus, og det er Regjeringa sitt fokus i den pakka. Og då er det klart at det er mange gode veg- og jernbaneprosjekt – ikkje minst på vedlikehaldssida, som har vore eit forsømt område over lang tid – som er viktige. Denne regjeringa har fått til eit taktskifte i samferdslepolitikken. Det var ikkje slik då me kom inn etter Bondevik II-regjeringa – som Framstegspartiet støtta heilhjarta opp om skulle sitje – at det låg ei mengd ferdig planlagde prosjekt, og det er heller ikkje slik at me når me tilfører mykje pengar, òg til planlegging, berre kan skru på ein brytar og så er prosjekta klare. Det tek litt tid å fordøye eit slikt taktskifte, men når me legg fram Nasjonal transportplan, skal me sjå at takten skal ytterlegare opp, og det skal òg planleggingskapasiteten.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Spørsmålet om val av trasé for ny rv. 2 gjennom Sør-Odal kommune har vore konfliktfylt gjennom heile planlegginga av prosjektet. Konflikten botner m.a. i ulike syn på i kva grad val av trasé skal ta omsyn til jordvern. Eg er kjend med at det føreligg ein endeleg godkjend reguleringsplan for denne strekninga. Som eg òg orienterte Stortinget om i statsbudsjettet for 2009, vil eg leggje fram ein eigen proposisjon om utbygging og finansiering av rv. 2 på strekninga Kongsvinger–Slomarka når det ligg føre tilstrekkelege avklaringar. Mellom anna skal det gjennomførast ekstern kvalitetssikring, såkalla KS2, av kostnadsoverslaget. Prosjektet vil verte omtala i den komande stortingsmeldinga om Nasjonal transportplan for 2010–2019.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg har gjort greie for prosessen slik som han no går. Det skal gjennomførast ekstern kvalitetssikring. Det er eit system som førre regjering sette i verk, og som fyrst no får full verknad. Det er eit godt instrument for å kvalitetssikre store vegprosjekt. Men det tek noko meir tid, for det skal ut til eksterne konsulentar som då skal gå gjennom heile prosjektet på nytt. Eg håpar likevel at me skal få fram ei sak for Stortinget så snart som mogleg, og som sagt kjem me tilbake til denne saka i stortingsmeldinga om Nasjonal transportplan, som me skal leggje fram om kort tid.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Ja, demokratiet tek tid. Demokratiske prosessar tek tid, og demokratiske prosessar kostar pengar. Men eg har ikkje sett noko alternativ til det gode demokratiet me har i Noreg, som eg kunne ynskje meg, og eg håpar at heller ikkje representanten ynskjer seg eit anna styresett. Det skapar kanskje ikkje bulyst at ting tek tid, men det skapar heller ikkje bulyst å bli sentraldirigert og føle avmakt gjennom at vedtak vert gjort utan at den vedtaket angår, får moglegheit til å prøve si sak. Det er det som har skjedd i denne saka. Grunneigarar har prøvd si sak for rettssystemet og har ikkje nådd fram, men har i alle fall hatt moglegheit til det som er ein god rettsstat verdig: å få prøvd saka si. Eg ynskjer ikkje å kritisere det. Tvert om er det ein viktig del av både rettssystemet og demokratiet vårt at alle skal verte høyrde.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Utbygging og drift av kollektivsystemet på Fornebu er eit fylkeskommunalt ansvar. Det er Akershus fylkeskommune i samarbeid med Oslo kommune som skal finansiere, byggje og drive systemet. Bærum kommune er planstyresmakt. Det var Akershus fylkeskommune som i fylkestinget 10. mai 2007 vedtok at Fornebubana skal etablerast som regional bybaneløysing. Vedtaket inneber at automatbane ikkje lenger er aktuelt som kollektivløysing for Fornebu. Miljøverndepartementet har på det grunnlaget omgjort Bærum kommune sitt planvedtak om å leggje til rette for automatbane på Lysaker stasjon. Eg har under heile prosessen med Fornebubana halde fast ved lovnaden om eit statleg bidrag over Samferdselsdepartementet sitt budsjett på 600 mill. kr. Ifølgje St.prp. nr. 1 for 2001–2002 kan desse statlege midlane til kollektivbetening av Fornebu nyttast gjennom ordninga med alternativ bruk av riksvegmidlar. Ordninga inngår i budsjettramma for heile riksvegnettet. På bakgrunn av forvaltingsreforma vil fylka overta dei økonomiske pliktane for riksvegnettet elles frå 1. januar 2010. Ansvaret for å følgje opp lovnaden om statlege midlar til kollektivbetening av Fornebu vert dermed overført til Akershus fylkeskommune, på lik linje med andre bindingar og statlege pliktar som er føresett prioriterte innafor den statlege ramma til riksvegar. Arbeidet med utgreiing av bybane mellom Skøyen og Fornebu er godt i gang. Dette arbeidet skjer i samarbeid mellom Akershus fylkeskommune, Statens vegvesen, Jernbaneverket, Oslo kommune og Bærum kommune. Det er inngått avtale mellom Akershus fylkeskommune og Oslo kommune om at Ruter AS skal ha prosjektansvaret.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Det er rett at staten har lagt vekt på høg utnytting av arealet på Fornebu. Hovudargumentet har vore samordna areal- og transportplanlegging, berekraftig utvikling og miljøforhold, jf. dei rikspolitiske retningslinjene for samordna areal- og transportplanlegging som låg føre i 1993. Det har vore viktig for oss å følgje dette opp overfor kommune og fylkeskommune, men ansvarsforholdet for denne bana opplever eg er avklart. Eg har aldri opplevd at ein frå Akershus fylkeskommune har unndrege seg ansvaret dei har saman med Oslo kommune for å byggje bana. Det vedtaket eg viste til av 10. mai 2007, var gjort av fylkestinget på fritt grunnlag der ein såg at ei bybaneløysing ville vere meir teneleg. Staten skal sjølvsagt følgje opp det som staten har lovt i denne saka. Me deltek jo aktivt i planarbeidet gjennom Statens vegvesen og Jernbaneverket, noko som òg betyr ein ganske stor ressursbruk frå staten si side – og det skulle berre mangle.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2009-02-25:
Når det gjeld å få til ei rask og god løysing, har jo både Akershus fylkeskommune og Oslo kommune hatt ei konstruktiv og positiv innstilling til det. Det er ingen tvil om at ansvaret for å lage ein plan for dette arbeidet, ligg der. Eg registrerer at representanten Tenden gjentek at staten har eit ansvar. Ja, staten har teke det ansvaret både gjennom å stille midlar til disposisjon – noko eg har sagt me skal fortsetje med, sjølv om ein har endra løysing når det gjeld bybane, til eit anna system – og ikkje minst gjennom at me stiller kompetanse til disposisjon gjennom våre etatar. Men igjen: Staten sitt ansvar er avgrensa der. Det er Akershus og Oslo som må ta det ansvaret som ligg, òg gjennom dei lokale prosessane. Lokal ueinigheit veit me av og til oppstår, jf. førre spørsmål. Men då må me òg ta lokalt ansvar for å løyse denne ueinigheita og kome til ei positiv løysing lokalt.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg ønsker å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «I avisen Glåmdalen av 19. februar 2009 kan vi lese: «Rv 2-krigen over» Kan statsråden nå bekrefte at hun vil gjøre alt for at vi nå endelig får fortgang i arbeidet med rv. 2-traseen i Hedmark?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret, som kanskje ikke gav meg så mye svar. Det er klart at tiden går, og i forrige spørsmål var det også snakk om at slike prosesser tar lang tid. Folk begynner jo nå å bli veldig utålmodige etter å få en avklaring når det gjelder denne viktige veien. Dette handler både om bosetting og om næringspolitikk, det handler om mange forskjellige ting. Denne veien er også en stor transittåre for bl.a. varer som kommer fra utlandet. Så det er stort behov for og et sterkt ønske om – jeg understreker et sterkt ønske om – at man snarest får avklart dette. Derfor ønsker jeg at statsråden i hvert fall presiserer noe mer enn hun gjorde, når, hvordan og til hvilken kostnad denne veien nå endelig skal bli ferdig – for ferdig må den snart bli.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret – som var et svar. Man skulle jo kanskje tenke litt videre om hva man skal mene om utbygging av stamveier. Når det er en nasjonal oppgave å lage en stamvei, burde staten kanskje også ha myndighet til å bestemme hvor veien skal gå. Grunnen til at jeg sier dette, er at ting tar veldig lang tid. Vi skal ta vare på demokratiet vårt, vi skal høre dem som høres skal. Men altså: Ting tar veldig lang tid. Det koster penger, det kan koste menneskeliv, og det skaper ikke noen bolyst når man lever i en så stor uvisshet som valg av veitrasé, i dette tilfellet rv. 2, medfører for dem som bor langsmed den, for dem som ferdes langsmed den, for dem som lever av veien, og for dem som lever på veien.
Borghild Tenden (Venstre), 2009-02-25:
Jeg har følgende spørsmål til statsråden: «Ved planleggingen av hvordan Fornebu skulle utvikles, har det vært forutsatt at en bane skulle være bærebjelken i kollektivtilbudet. Tidligere samferdselsminister Terje Moe Gustavsen lovte at det skulle bevilges 600 mill. kr til en slik løsning. Ulike baneløsninger har vært utredet, blant annet en automatbane. Miljøverndepartementet satte en stopper for automatbanen ved å sette foten ned for en tilknytning til Lysaker stasjon. Vil statsråden nå jobbe aktivt for å få på plass en baneløsning til Fornebu?»
Borghild Tenden (Venstre), 2009-02-25:
Jeg takker statsråden for svaret. Det er ingen tvil om at staten har et ansvar når det gjelder utviklingen på Fornebu. Staten har presset opp utnyttelsesgraden for boliger og arbeidsplasser på Fornebu i Bærum og satt krav til kollektivtransport. I svar til meg 11. oktober 2006 sa statsråden: «Eg innser at ein i denne saka treng litt tid lokalt for å gjere eit utgreiingsarbeid, som er antyda å skulle vere avslutta i januar 2007.» Det er nå over to år siden. Hva tenker statsråden om dette, og hvilken dialog har statsråden med regjeringspartiet lokalt, som definitivt har forsinket denne prosessen?
Borghild Tenden (Venstre), 2009-02-25:
Jeg takker igjen for svaret. Det er flere årsaker til at en baneløsning for Fornebu blir viktigere enn noen gang. Et eksempel er AC/DC-konserten på Telenor Arena som tydelig avslørte at E18 overhodet ikke er dimensjonert for bussløsninger til Fornebu. I tillegg skal StatoilHydro nå etablere seg på Fornebu. Derfor spør jeg igjen om statsråden kan være en aktiv pådriver, for det er ikke tvil om at det er Regjeringens egne partier som har trenert denne saken i fylkestinget. Mitt spørsmål gikk derfor på om statsråden kan være en aktiv pådriver for at vi får en baneløsning så raskt som mulig. For staten har et ansvar, og da kan man ikke hele tiden skyve det over på lokale myndigheter, når regjeringspartiene trenerer det også lokalt. Avslutningsvis: Kan statsråden bekrefte at de 600 mill. kr som ble lovet i 2001, blir prisjustert til dagens kroneverdi?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg har følgende spørsmål til kommunal- og regionalministeren: «Debatten om ett Agder-fylke har pågått i flere tiår på Sørlandet uten resultat. Spørsmålet om fylkessammenslutning har møtt betydelig motstand blant innbyggerne i Aust-Agder. Saken går nå mot en endelig politisk avklaring i de to fylkene. Ser statsråden flere fordeler enn ulemper ved en slik sammenslutning, og går statsråden inn for at de to fylkene skal få beholde det samme antall stortingsrepresentanter som i dag fra begge fylker også ved en eventuell sammenslutning, dvs. ti mandater til sammen?»
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Takk for det – jeg får bare ta det svaret til etterretning. Jeg skal se litt nærmere på det. Men jeg vil gjerne følge opp, for dette er jo et meget aktuelt spørsmål på Sørlandet. Dersom det blir politisk tilslutning i de respektive fylker for å gå videre i denne sammenslutningsprosessen, noe man regner med blir avklart i løpet av april, støtter statsråden da det syn at det også bør avholdes en folkeavstemning når det gjelder spørsmålet om sammenslutning av disse to fylkene, i tråd med det hennes eget fylkesparti i Aust-Agder har gått inn for? Og bør ikke et resultat av en slik folkeavstemning da respekteres både av – selvsagt – fylkestingene og også av Stortinget?
Torbjørn Andersen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg merker meg statsrådens svar med en viss interesse. Men jeg vil også få utfordre statsråden: La oss tenke oss at det blir et nei fra Aust-Agder fylkesting vedrørende det å gå videre i prosessen om sammenslutning i løpet av denne våren. Mener ikke statsråden at saken om fylkessammenslutning i Agder i så fall er lagt død? Det er vel – i alle fall slik jeg vurderer det – utenkelig at staten og Stortinget skal gå inn og bruke tvang for å slå de to fylkene sammen dersom det ikke er politisk flertall i Aust-Agder fylkesting for en slik sammenslutning.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg er usikker på kva representanten Andersen meiner med resultat. Viss ein med «uten resultat» meiner at Agder-fylka ikkje har slått seg saman, stemmer det. Fylkeskommunane har bedt meg om eit møte for å diskutera ulike sider ved samanslutningsspørsmålet, og eg har invitert begge fylka til ein samtale om dette i byrjinga av mars. Eg ser med interesse fram til dette møtet. Når det gjeld kommunal- og regionalministeren si rolle i samanslåingar av fylkeskommunar, har departementet ifølgje inndelingslova ansvaret for samanslåingsprosessen etter at fylkeskommunane har gjort positivt vedtak om dette. Så er det slik at Stortinget har vedteke at fylkes- og kommunesamanslutningar skal skje på frivillig grunnlag. Det inneber at det er opp til fylkestinga sjølve å vurdera – og eventuelt gjera vedtak – om dei ser fleire fordelar enn ulemper ved ei samanslåing. Eg vil berre konstatera at eit samanslått Agder ikkje vil bli eit spesielt stort fylke. Det samla innbyggjartalet er i dag om lag 275 000, ikkje så ulikt landsgjennomsnittet. Arealet vil bli om lag 16 500 kvadratkilometer. Når det gjeld talet på stortingsrepresentantar i Agder-fylka viss fylkestinga går inn for å førebu ei samanslutning, vil ein til stortingsvalet i haust ha same valdistriktsinndeling og same tal utjamningsmandat som i dag. Agder-fylka vil såleis uansett ha same tal stortingsrepresentantar i komande valperiode.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Lat meg seia om folkerøystingar: Slik praksis er i Noreg på det området, er dei rådgjevande. Det er òg slik at i stortingsmeldinga om eit styrkt lokaldemokrati, som no ligg til behandling i Stortinget, legg vi formelt til rette for å lovfesta lokale folkerøystingar. Vi føreslår det – og i tillegg utarbeiding av statistikk. Men om det skal haldast folkerøysting i Agder-fylka eller ikkje, er det opp til fylkestinga å avgjera. Så kan eg leggja til at eg har òg registrert, som representanten Andersen, at her er det ein debatt i ulike parti, og her er det òg ulikt syn – så vidt eg skjønar – i dei forskjellige partia, både i Aust-Agder og i Vest-Agder, og òg internt blant lokale røyster.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg trur at eg i mitt fyrste svar gjorde både ryddig og klart greie for kva som her er prosessen, altså at initiativet blir teke lokalt, vedtaket blir gjort lokalt, før departementet i det heile kjem inn. Men eg kan jo seia frå mi side at eg synest det er teke eit interessant initiativ. Eg ser fram til den orienteringa som eg no vil få på det møtet som er fastsett. Så kan eg òg bruka anledninga til å seia til dette med valdistrikt at det er nedfelt i Grunnlova at vi skal ha 19 valdistrikt, og det krevst grunnlovsendringar for å endra det talet. Det er noko som tek tid. Så om det skulle bli snakk om endring av Grunnlova, vil dette fyrst kunna setjast i verk ved valet i 2017.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Prosessane omkring forvaltningsreforma har vore krevjande. Det har eg aldri lagt skjul på. Eg er nøgd med det som no ligg i reforma. Eg har tru på at reforma vil fremja vekstkraftige regionar baserte på regionale fortrinn. Reforma gjev mogelegheiter for god regional utvikling under regional folkevald styring. Fylkeskommunane får ei forsterka utviklarrolle i sitt fylke. Dei får nye verkemiddel og oppgåver knytte til utforming og gjennomføring av den regionale og nasjonale næringspolitikken, bl.a. gjennom 49 pst. eigarskap i Innovasjon Norge. Etablering av regionale forskingsfond med 6 milliardar kr i kapital er ei stor satsing frå Regjeringa si side. Det er ei nyskaping som er meint å sikra regional kunnskapsutvikling og betre samspel med høgre utdanningsinstitusjonar. Fylkeskommunane får òg ansvar for fagskuleutdanninga, riksvegnettet elles med tilhøyrande ferjer, regional vassforvaltning, delar av akvakultur- og havressursforvaltninga, kulturoppgåver – og dessutan oppgåver som i dag ligg hjå fylkesmannen på miljø- og landbruksområdet. Fylkeskommunane vert styrkte. Slik får dei høve til å sjå fleire ulike sektorar som ein heilskap innanfor den enkelte region. Regional samhandling mellom den enkelte fylkeskommunen og andre offentlege og private aktørar – og med andre fylkeskommunar – vil sjølvsagt vera nødvendig for å få til gode resultat. Så til samferdselsoppgåvene: Det er ikkje rett at fylka overtek hovuddelen av vegnettet utan kompensasjon. Når staten legg oppgåver til kommunar eller fylkeskommunar, skal staten følgja opp i budsjettsamanheng slik at sektoren får dekt dei meirutgiftene som følgjer av nye oppgåver. Regjeringa har lagt prinsippet om at ressursar skal følgja oppgåver, til grunn for forvaltningsreforma. Forslag om eit samla økonomisk opplegg for reforma vil koma i kommuneproposisjonen i mai. Frå mi side er det viktig at dette vert eit opplegg som set fylkeskommunane i stand til å ivareta det ansvaret dei får etter 2010.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg forstår jo at dette er overskrifter som Bent Høie set stor pris på. Me veit jo kva holdning Høgre har til den nye forvaltningsreforma. Men lat meg understreka: Dei overskriftene er no komne som reaksjon på eit høyringsnotat som hadde frist 12. februar. Eg står fast ved det eg har sagt tidlegare og som eg har understreka her i dag: Det vil koma, som varsla i høyringsnotatet, ei nærmare avklaring, fyrst i Nasjonal transportplan når han vert lagd fram, og så eit endeleg økonomisk opplegg i kommuneproposisjonen for 2010. No var det representanten Bent Høie som brukte uttrykket «fullt ut». Det kan eg ikkje bruka på dette tidspunktet. Det er fordi me veit at her er det eit svært etterslep. Det skal noko til å rekna det inn og kompensera for det på eitt år.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-02-25:
Eg må seia at det var eit interessant stykke prosa Bent Høie refererte. Det som gjeld hovudspørsmålet hans, om forvaltingsreforma betyr eit styrkt lokaldemokrati, reknar eg likevel for noko langt meir enn karakteristikken ei sportsgrein. For Høgre sitt alternativ her – anten vi går til Rogaland, til Nordland eller til Hedmark – er ei utvikling der det er respektive Stavanger, Bodø eller Hamar som skal vere den regionale utviklaren. Og då er min påstand, som eg meiner eg har godt belegg for, at det betyr eit heilt annleis styrkt lokaldemokrati å la folkevalde frå eit heilt fylke ta ansvar for både regional utvikling og mange andre oppgåver som gjeld dette området.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
«I debatten om klimakvoteloven hevdes det at en stram kvotetildeling til norsk næringsliv er viktig for å kutte CO2-utslipp. Det hevdes tilsvarende at flere gratiskvoter til industrien gir mindre CO2-kutt. Samtidig velger Regjeringen å selge alle kvoter som ikke tildeles norske aktører, og opprettholder dermed antall utslippsrettigheter i CO2-kvotesystemet. På hvilken måte gir Regjeringens «stramme» opplegg større CO2-kutt enn alternativet, hvor norsk industri tildeles flere CO2-kvoter og derved kommer på nivå med EU?»
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Dette svaret synes jeg vitner om at Regjeringen ser sektorvis på områder i stedet for å se på det totale utslipp. Når Regjeringen i kvoteproposisjonen, som ble behandlet i Stortinget for få uker siden, begrunner at en skal ha stram tildeling, så var det jo med det argument at det ville gi større kutt enn en ellers ville få. Men når en likevel selger overskuddskvotene, opprettholder en altså de totale utslippsmengdene. Så tror statsråden åpenbart at ved å ha en stram tildeling gir en incentiv til at industrien skal kutte utslipp raskere enn den ellers ville gjort. Men da må statsråden svare på hvordan industrien skal ha råd til å kutte utslipp, når man samtidig med å få minst mulig tildeling av gratiskvoter også fratas kapital som trengs for å kunne investere i ny teknologi, og Regjeringens klimakvotelov tilsier at de som allerede er etablert – altså den gamle industrien – får en større del gratiskvoter enn ny industri, som ikke har CO2-fri teknologi i dag, men som likevel kan investere i teknologi med lavere utslipp enn etablert industri.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
For det første snur statsråden dette på hodet. For staten har jo ikke betalt én krone for de kvotene en i utgangspunktet får tildelt av FNs klimapanel. Ergo: Ved å tildele mer CO2-kvoter gratis til industrien, koster ikke det staten én krone i utgangspunktet. Men selvsagt er det tapte inntekter ved at en ikke kan gjøre slik Regjeringen i dag vil, nemlig selge overskuddskvotene på det frie markedet og tjene penger på det. Men poenget her er jo det samme som også NHO og Naturvernforbundet har sagt – altså en bred bevegelse av ulike tilnærminger, men som alle er kritiske til Regjeringens tilnærming, der en hevder at en stram tildeling er godt for miljøet. Men så lenge en selger kvotene en har til overs, opprettholder en altså den totale utslippsrammen i verden. Det er bare den forskjell at norsk industri får redusert sin konkurranseevne og sin mulighet til også å finansiere tiltak, mens Regjeringen får økt sine inntekter. Dermed har en altså like høye CO2-utslipp under begge typer system. Men forskjellen er at Regjeringen har valgt å fylle statskassen framfor å gjøre det mulig for industrien å ha konkurranseevne. Det må jo statsråden …(presidenten avbryter) (presidenten avbryter)
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
«I Stortingets muntlig spørretime 11. februar vektla statsråden kostnadseffektivitet som et sentralt kriterium innen satsingen på fornybar energi. Manglende vindkraftutbygging skyldtes at man får mer igjen ved å satse på enøk. Med slik logikk skulle vannkraft stått sentralt i Enovas fornybarsatsing, men statsråden vektla i stedet satsing på offshore vindkraft og biokraft, med store subsidiebehov. Hva mener egentlig statsråden når han snakker om kostnadseffektivitet og fornybar energi?»
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Jeg takker for svaret. Den delen av svaret som jeg oppfattet å være et budskap om at en bør minimere bruken av støttepenger i forhold til de målene en skal ha, er jeg enig i. Det er ikke vits i å kaste bort penger som en kan få bedre nytte av andre steder. Men når jeg tar opp temaet, er det fordi jeg er ute etter de logiske resonnementer i forhold til en satsing på fornybar energi, for det er viktig for bransjen å forstå hvordan man tenker. I nevnte spørretime fikk en altså beskjed fra statsråden om at vindkraft ikke nådde fram, for det var ikke kostnadseffektivt i forhold til enøk, mens en snakket veldig positivt om offshore vindkraft, som altså er mye dyrere. Uten at en trenger å gå videre på den debatten, lurer jeg litt på: Hvordan vil statsråden oppnå målet om 3 TWh vindkraft, når han sier at prosjektene som er lagt fram så langt, ikke har kommet godt ut i konkurransen? Det gjenstår ganske mye før en har 3 TWh. Hvis det ikke har vært kostnadseffektivt så langt, tror han at de prosjektene som kommer framover, blir mer lønnsomme?
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2009-02-25:
Takk for svaret. Da oppfatter jeg statsråden slik at han antar at vindkraftprosjektene vil komme bedre ut økonomisk når han har fått sett på dem i en runde til. Jeg skal derfor ikke følge opp det, jeg ser bare fram til at det faktisk skjer. I og med at statsråden gikk litt inn på offshore vindkraft, vil jeg ta opp en svært dagsaktuell sak – det handler også om kostnadseffektivitet. Ved MET-senteret på Karmøy, der StatoilHydro skal bygge infrastruktur for å teste ut sitt Hywind-prosjekt, kunne en med et begrenset statlig bidrag ha bygd en infrastruktur som også gjorde at en kunne teste ut andre teknologier. Ergo kunne en slå flere fluer i en smekk. Ikke bare kunne Regjeringen da skryte av at de hadde lagt et lovverk til grunn for hvordan offshore vindkraft til havs kunne fungere, reguleres og konsesjonstildeles, men en kunne også vise at en faktisk i tillegg til et forskningssenter også hadde et praktisk område for utprøving av dette. Vil statsråden se én gang til på situasjonen der, og se om han vil komme opp med et begrenset antall millioner kroner for å realisere MET-senteret som et litt større testområde for offshore vindkraft?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-25:
Jeg er opptatt av at kvotesystemet skal gi bedriftene et klart signal om at det å slippe ut klimagasser innebærer en kostnad og en ulempe for oss alle. Et godt kvotesystem gjør dette på to måter, for det første ved å sette et totalt tak som er så lavt at det fører til at bedriftene må redusere sine utslipp, og for det andre ved at den enkelte bedrift som forurenser, selv skal betale for de kvotene den trenger for å svare for utslippene sine. Den samlede kvotemengden i et kvotesystem er bestemmende for hvor store utslippene blir innenfor dette systemet. For at et kvotesystem skal redusere utslippene, dvs. være stramt, må den totale mengden kvoter i systemet være lavere enn det bedriftene ville sluppet ut om de ikke ble regulert med kvoteplikt. De samlede utslippene innenfor systemet blir redusert til et nivå tilsvarende den samlede kvotemengden. Norge har en større stramhet i kvotesystemet enn de øvrige europeiske landene målt i forhold til utslippene i 2005. Vi bidrar altså til å senke utslippene fra de bedriftene som er med i det europeiske kvotesystemet, ved at Regjeringen har besluttet å sette en vesentlig lavere kvotemengde enn det norske bedrifter forventes å trenge i perioden 2008–2012. Hvorvidt kvotene selges eller tildeles vederlagsfritt, vil på kort sikt ikke påvirke utslippene fra eksisterende virksomheter. Tildeling av gratiskvoter kan imidlertid påvirke investeringsbeslutninger knyttet til utvidelser eller etablering av ny virksomhet. Lønnsomheten vil være større jo større andel gratiskvoter virksomheten får tildelt som følge av investeringen. Man kan da få en tendens til at det investeres i forurensende virksomhet på bekostning av annen virksomhet. På sikt kan man da få en næringsstruktur med høyere utslipp enn man ellers ville fått, og som er mer utslippsintensiv enn det som er samfunnsøkonomisk fornuftig. Dette er noe av bakgrunnen for at Regjeringen ikke har ønsket å opprette en generell kvotereserve for tildeling av vederlagsfrie kvoter til nye og utvidede virksomheter.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-25:
Jeg føler nok at svar på det spørsmålet som Solvik-Olsen gjentar nå, også ble gitt i det forrige svaret, nemlig at det er den samlede kvotemengde som avgjør hvor store utslippene blir. Derfor bidrar det at Norge har satt et stramt kvoteregime, dvs. en liten kvotemengde sammenlignet med utslippene, til å dra utslippene ned. Men spørsmålet om hvorvidt man skal dele ut gratiskvoter, eller om man skal kjøpe kvotene, er et spørsmål om å bidra til at de langsiktige investeringsbeslutningene i bedriftene får incentiv i retning av å investere i mindre utslipp. Vi har hatt mange polemikker om dette i Stortinget – og jeg gjentar på en måte utfordringen tilbake til Fremskrittspartiet: Hvorfor skal det være slik at folk flest og de industriene som ikke har utslipp, skal betale for utslippene til den delen av industrien som har det?
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-25:
Hvorvidt man burde slette kvoter eller selge dem, er selvfølgelig et spørsmål som er åpent til debatt, og som vi kan fortsette debatten rundt. Det avgjørende for de totale utslippene er, som jeg har gjentatt mange ganger, den samlede kvotemengden – det er for øvrig også gjentatt av spørreren. Det er den samlede kvotemengden som bestemmer utslippsnivået. Men vi ønsker å gi incentiver i retning av omstilling av industri mot mindre forurensende industri. Det er jo også slik at forurenser betaler-prinsippet er noe som normalt hylles av hele Stortinget – jeg er ikke klar over om Fremskrittspartiet også deler det, men det går jeg nesten ut fra. Og ut fra et forurenser betaler-prinsipp er det ikke urimelig at de bedriftene som har utslippene, også skal betale for dem. Men det er klart at den store, langsiktige debatten om dette får vi når Norge skal tilpasse seg EUs kvotesystem, som vil gjelde fra etter 2012. Vi må selvfølgelig gjøre dette i god tid før det. Da vil vi antakelig måtte se på sektor for sektor – hvor det er naturlig med gratiskvoter, og hvor det er naturlig med betaling for kvotene.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
I henhold til vederlagsforskriften av 1995 skal vederlag for opphold i institusjon, herunder sykehjem, beregnes ut fra beboers inntekt. Som inntekt regnes årets inntekter på grunnlag av pensjon, andre løpende trygdeytelser, arbeidsinntekt, næringsinntekt, leieinntekt, renter og annen avkastning av formue – etter fradrag av skatt og gjeldsrenter. Dette medfører at endelig vederlag ikke kan fastsettes før skatteoppgjøret foreligger, i praksis tidligst juni det påfølgende år. Det følger av forskriften at dersom skatteoppgjøret fra foregående år viser at det ikke er beregnet riktig vederlag, skal det skje et etteroppgjør. Dette er sentralt – ikke minst av hensyn til dem som har betalt et for stort vederlag. Når det gjelder seksmånedersfristen for oppgjør av bo og reglene knyttet til skatteoppgjør, faller dette som kjent utenfor mitt ansvarsområde. Ut fra dagens inntektsbaserte vederlagsberegning vil det ikke være mulig for kommunene å foreta et slikt etteroppgjør innen seks måneder etter at noen har gått bort. Kommunen må vente på det endelige skatteoppgjøret før etteroppgjøret kan finne sted. Som jeg redegjorde for i spørretimen 21. januar i år, har departementet satt i gang et arbeid med sikte på å forenkle dagens vederlagsforskrift. I denne sammenheng vil vi også se nærmere på ordningen rundt etteroppgjør.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Nå er jeg litt usikker på hva spørreren er på jakt etter. Det virker som om han er enig i at det faktisk kan være berettiget at man ikke greier å få beregnet dette endelig innen den seksmånedersfristen som er knyttet til booppgjør. Det ser det ut til at han nå anerkjenner, som følge av at skatteoppgjøret ikke foreligger tidsnok for en del av disse. Så er det en ny diskusjon, om kommunen skal ha en ny frist etter at skatteoppgjøret foreligger. Det er jeg helt klart villig til å vurdere, når vi nå jobber med vederlagsforskriften. Men jeg tror også det er andre typer forenklinger som vil være viktige. For eksempel er det ingen tvil om at inntektsbegrepet slik det er bygd opp i vederlagsforskriften, er ganske komplisert. Slik verden er nå, har jeg ikke mulighet til å se annet enn at det vil kunne ta lengre tid enn seks måneder.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg har tidligere invitert representanten Hoksrud til å komme med et forslag til denne forenklede forskriften som skal lette alle disse problemene. Det gjorde jeg 21. januar, og i hvert fall så langt glimrer et slikt forslag med sitt fravær. Så jeg vil gjenta at hvis dette er så enkelt – og vi sitter og jobber med forskriften – er det bare for Fremskrittspartiet å fremme et forslag, så skal vi se veldig nøye på det. Vi synes det er en del kompliserte faktorer, men jeg er enig med Hoksrud i at det er en målsetting å få dette til å fungere bedre. Derfor jobber vi med forskriften og forenklingen, og vi er som sagt villige til å se på alle gode forslag. Men så veldig enkelt kan det åpenbart ikke være, for, så langt har vi i hvert fall ikke fått noe forslag fra Fremskrittspartiet til forenklinger.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Regjeringens sysselsettingspakke, dvs. St.prp. nr. 37 for 2008–2009, Om endringer i statsbudsjettet 2009 med tiltak for arbeid, ble vedtatt i Stortinget tidligere denne måneden. Vedtaket innebærer at de regionale helseforetakene skal få et engangstilskudd på til sammen 1 milliard kr. Målet med bevilgningen er økt sysselsetting, og midlene skal brukes til å oppgradere og vedlikeholde eksisterende bygningsmasse. Det er videre lagt til grunn at det er styrene for de regionale helseforetakene som skal prioritere tiltak ut fra kriteriene høy sysselsetting, geografisk spredning og rask igangsetting. I foretaksmøter i januar fikk styrene for de regionale helseforetakene i oppgave å utarbeide prioriteringslister – ut fra ovennevnte kriterier. Tiltakslisten skal godkjennes av mitt departement før midlene utbetales. Når det gjelder private ideelle sykehus, vil jeg vise til at det i proposisjonsomtalen er lagt til grunn at bevilgningene til vedlikehold og oppgradering skal brukes til statlige bygg, herunder sykehus og universitets- og høyskolebygg. Allikevel har jeg gitt signaler om at dette kan utvides til å gjelde tiltak ved private ideelle sykehus. Med private ideelle sykehus mener jeg institusjoner som er fullt ut integrert i den offentlige spesialisthelsetjenesten, og som har driftsavtaler med de regionale helseforetakene. I morgen har Helse Sør-Øst RHF styremøte der regionens tiltaksliste skal behandles. Jeg er kjent med at regionen har vurdert og prioritert tiltak ved private ideelle sykehus som de har driftsavtaler med. Dette gjelder Diakonhjemmet Sykehus, Lovisenberg Sykehus, Martina Hansens Hospital, Betanien Hospital og Revmatismesykehuset på Lillehammer. Helse Sør-Øst har ikke vurdert tiltak fra de institusjonene de har kjøpsavtaler med, slik som Modum Bad, Oslo Hospital og Borgestadklinikken. Jeg vil minne om at formålet med midlene fra tiltakspakken er økt sysselsetting. Det er heller ikke slik at alle offentlige sykehusbygg vil få midler til vedlikehold og oppgradering. De regionale helseforetakene har fått et klart ansvar for å finne fram til tiltak som kan gi folk arbeid. Slik jeg har forstått det, har Helse Sør-Øst anslått at de tiltak de har prioritert i sin tiltakspakke på 540 mill. kr, vil gi en sysselsettingseffekt på om lag 670 årsverk, inkludert den norske delen av materialleveransene. Etter min vurdering synes dette å være i samsvar med målsettingene i St.prp. nr. 37.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Jeg synes at det ville være feil av meg å gå inn og uttale meg sånn på stående fot om de vurderinger som Helse Vest har gjort, og som jeg ikke har noen som helst innsikt i. Så det må jeg rett og slett få komme tilbake til. Men det bærende prinsippet, som også har gått ut som beskjed fra Helse- og omsorgsdepartementet, har vært at de institusjonene som er fullt ut integrert, og som vi har driftsavtaler med, skal inkluderes. Det er fordi det ville ha vært feil, f.eks. her i Oslo, om ikke to viktige sykehus som Diakonhjemmet Sykehus og Lovisenberg Sykehus skulle komme inn under denne ordningen, for de er jo en del av sykehustilbudet i Oslo og fullt ut integrert. Men jeg har satt grensen ved kjøpsavtaler. Skulle vi ha åpnet opp for det, er det klart at da ville det vært veldig mange institusjoner som hadde kommet med. Da hadde tempoet blitt hemmet, og det viktigste her er rask effekt.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-02-25:
Den saken står der den stod i desember – vi jobber altså med den. Det er en budsjettsak, og jeg tror at representanten Dåvøy vet like godt som meg at spørretimen kanskje ikke er den rette arenaen for budsjettbehandling.