Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-06-19:
Vi har en omfattende innstilling. Den handler om mange viktige tiltak for Forsvaret. Med rette blir debatten konsentrert om nye transportfly. Jeg vil ta fram ett poeng ved dagens innstilling som illustrerer noe jeg kommer tilbake til, nemlig: Når vi gjennomgår investeringer på andre områder enn det som dreier seg om flykjøp, ser vi at det å være profet – eller det å være presis – med hensyn til hvordan investeringskostnader kan løpe i store forsvarsprosjekter, det er ikke lett. Og jeg sier det ikke på noen annen måte enn at det ikke er lett. Når Venstre nærmer seg den saken vi behandler nå, har vi tre grunnleggende forutsetninger. Punkt 1: Vi ønsker nye transportfly. Men punkt 2: Vi har etter hvert kommet fram til en undring – og jeg kan ikke uttrykke det på noen annen måte – ikke i forhold til om Forsvaret har kritisk kompetanse, men i forhold til om Forsvaret har tilstrekkelig kritisk kompetanse til samtidig å vurdere mange krevende, løpende investeringer. Jeg har behov for å si det slik, og jeg sier det ikke fordi jeg ikke har tiltro til at den sittende ledelse prøver å forvalte sitt pund på en klok måte, for det er jeg overbevist om at den gjør. Jeg har til og med – ut fra lang livserfaring på ulike arenaer – kommet fram til at det kan hende at det i denne saken oppstår en luke, fordi en har frie investeringsmidler som kombinerer at en kan gjøre noe som alt i alt også Regjeringen mener er riktig. Men jeg har lyst til å la det etterlate – bortenfor denne debatten – en undring og et spørsmål om tilstrekkelig kompetanse, ikke om det er gode folk, men om det er mange nok gode folk. Det er et viktig spørsmål, fordi Forsvaret har vært igjennom utrolig krevende og viktige endringer. De har hatt flertallet i Stortinget bak seg. Men jeg synes det er lov å stille det spørsmålet. Når det så gjelder situasjonen i Afghanistan, må jeg si følgende: Jeg vil starte med de utsagn som er kommet fra den sittende regjering og ikke minst fra den sittende forsvarssjef, om at skal soldater være sikre i Afghanistan, må det være en sivil innsats i det landet som gjør at sivilbefolkningen i Afghanistan som ser at soldater utenfra slåss for dem, ser hva det skal bli etterpå. Noe av det som virkelig har gjort meg dypt urolig – ikke fordi den norske regjering ikke gjør sitt – er den samlede mangel på internasjonal koordinering og innsats for å sørge for at det bygges sivile strukturer. Jeg bruker ikke uttrykket «det sivile samfunn», for da snakker vi om frivillige organisasjoner, og det lar seg ikke overføre. Men «sivile strukturer» er kanskje de strukturene som gode soldater på det beste vet hva er når de borer en brønn samtidig som de sikrer et område, altså en meget viktig kompetanse som mange har, som vi vet at norske soldater i Afghanistan har, og som jeg tror – bygd i stor målestokk – er ganske avgjørende. Vi ser det helt sterkt og klart i den debatten som ikke har vært tema her, mellom hvem som nå får inntektene av opiumsvalmuene, og hva som er alternative inntekter. Jeg er helt overbevist om at bringer man ikke dette under kontroll, blir sikkerheten for veldig mange ganske usikker i Afghanistan. Det andre punktet som langt på vei – eller helt på vei – er mitt inntrykk etter å ha lest de tilgjengelige, åpne kilder jeg kan lese som norsk borger, og etter å ha snakket med forsvarspolitikere i en serie europeiske land, er hvordan man etter hvert har laget et lappeteppe av bindinger på kryss og tvers av hvordan militære styrker opptrer i Afghanistan. Vi kjenner deler av den debatten i Norge, og jeg skal ikke forfølge den her. Men når man f.eks. får høre at tyske helikoptre flytter tyske soldater, er man i nærheten av et lappeteppe som blir ganske krevende. Det er krevende. Da blir man i hvert falt tilhenger av at på de områdene hvor det kan være lettere enn på andre områder å myke opp dette, bør man forsøke å gjøre det. Jeg sier det på den måten. Jeg er helt overbevist om at vår forsvarminister gjør en jobb for å få til det, men jeg vil gjerne si det på den måten. Og jeg sier det ikke på annen måte enn at jeg tror dette er svært så viktig. Når vi så kommer til dagens sak, har jeg som politiker med – holdt jeg på å si – lang fartstid en viss sympati for at en flertallsregjering skal prute seg ferdig på indre bane. Det forstår jeg. Jeg forstår til og med hvordan mindretallsregjeringer har gjort det. Derfor forstår jeg også hvorfor flertallsregjeringen har behov for det. Men jeg er dypt enig med representanten Petersen i at da kan tiden utad bli knapp. Den kan til og med bli så knapp at andre som skal være med på noe og bidra til det som alle ønsker at man skal ha, nemlig en bredest mulig samling av forsvarspolitiske oppgaver, får en nesten umulig oppgave. I tillegg representerer jeg et parti som ikke sitter i forsvarkomiteen, og det er en del dokumenter som er gradert og går til komiteen som jeg ikke får, så jeg er nødt til å falle tilbake på min allmennkunnskap og min allmenninnsikt etter å ha jobbet med forsvarsspørsmål i over 25 år. Det er den allmenninnsikten og den allmennkunnskapen jeg er nødt til å bruke også i dag, når jeg skal vurdere de ulike forslagene på vegne av det partiet jeg representerer. Den innsikten har lært meg at tunge investeringer som har med framtiden å gjøre, skal gjøres skikkelig og grundig. Det kan godt tenkes at det kan foretas utrolig intelligente improvisasjoner. Jeg vil ikke avvise det. Jeg vil ikke engang avvise muligheten for at Forsvaret i en tidsluke har klart å få en utmerket «deal» omkring de flyene som er der nå, men jeg er ikke sikker. Fordi jeg ikke er sikker på det, vil jeg ikke fravike det prinsippet som heter at tunge investeringer som skal vare i en del år framover, må det skapes skikkelige og ryddige prosesser rundt. Dernest er jeg helt overbevist om følgende: Hvis det er slik at NATO i Afghanistan hviler på mangel på transportfly, er NATO i en dypere krise enn jeg så langt i noen form som borger av dette landet har hatt innsikt i. Hvis logistikk, det å flytte noen fra A til B i Afghanistan, er den virkelige, kritiske mangel, er NATO i en større krise som organisasjon enn jeg har hatt innsikt i. Jeg har oppfattet at det er veldig vanskelig og krevende å få ulike land – og vi holder oss utenfor denne sal, for her har vi så langt gjort opp det vi skal med hverandre – til å stille opp. Og jeg er enig i at når Norge stiller med 700 soldater, er det i enhver sammenheng respektabelt, også når spesialstyrkene vurderes slik som Regjeringen har gjort. Men den innsikt man får ved å snakke med forsvarspolitikere fra andre europeiske land, gjør at man blir ganske tungsindig av hvordan detaljstyringen hindrer selv – skal vi kalle det – fleksibilitet i forhold til det man kan kalle teknisk bistand. Jeg skjønner at det kan være en svær debatt om hvem som kan risikere å bli drept i strid, men at man skal ha den type bindinger på teknisk bistand, er bortenfor min evne til å kunne forstå. Det burde være noe som det går an å løse opp på, og som det går an å gjøre noe med. Dermed har jeg på vegne av Venstre kommet fram til følgende konklusjon: Jeg synes alt i alt at det er riktig å stemme for det utsettelsesforslaget som er fremmet av Høyre, og som har fått tilslutning her av Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Jeg har deretter kommet fram til at jeg ikke kan stemme for den foreslåtte bevilgning, men vil stemme for at man må gå en full anbudsrunde, fordi jeg er overbevist om at når Forsvaret skal satse på investeringer, må de være best mulig gjennomgått og vurdert. Jeg hører at man tidligere i debatten har sagt at når man skal kjøpe forsvarsinnsats, blir man utsatt for lobbyvirksomhet. Det er jeg vel kjent med, jeg har hatt en tidligere rolle i livet da noen prøvde å «lobbe» i forhold til redningshelikoptere. Det har en betydelig intensitet. Jeg har lært meg kamperfaring, hvordan lobbyistene kan holdes på den avstanden de faktisk skal holdes på, hvor klokt embetsverket snakker med lobbyister, og at de som skal ha stjerne i boka for å snakke med statsråden, ikke får stjerne i boka. Så jeg har ingen naivitet i forhold til lobbyister. Jeg har heller ingen naivitet i forhold til hvordan de ter seg, og hvordan det kan arte seg på mange områder. Jeg har ikke fantasi nok til å skjønne all lobbyismen på Forsvarets område. Jeg antar at den ikke er mindre avansert enn den er på kjøp av redningshelikopter. Jeg regner med andre ord med at den er betydelig, fordi det er snakk om store investeringer og stor pågang. Det er jo helt legitimt at noen «lobber», men det er også helt legitimt at de det «lobbes» overfor, ikke er naive, men profesjonelle i forhold til å håndtere det. Det at det skjer, tar jeg for gitt, og det å ha et bevissthetsforhold til det tar jeg også for gitt, det er en nødvendighet. Jeg er i den situasjon at jeg er overbevist om at forsvarsministeren og forsvarsledelsen, gitt det jeg startet med å si innledningsvis om det krevende med å se i glasskulen i forhold til investeringer, prøver å gjøre det optimale ut av situasjonen. Det er jeg helt overbevist om. Men jeg har likevel kommet fram til, med grunnlag i det jeg har resonnert, at hvis jeg skal markere hvor jeg mener kursen skal gå – ikke minst fordi vi nå står foran en ny langtidsplan for Forsvaret, som det skal jobbes med – kan jeg ikke sitte her og stemme for noe som jeg mener er på tvers av alle de prinsipper jeg i neste runde skal prøve å være med i et samarbeid om. For det er jeg virkelig innstilt på å være med på. Da er jeg nødt til å knesette noen spilleregler som skal være grunnleggende for det samarbeidet. Det betyr en anbudsrunde. Dernest er jeg overbevist om, ut fra min allmenninnsikt som norsk borger, basert på å lese det jeg kan av internasjonalt tilgjengelige publikasjoner, at den grunnleggende sikkerhetssituasjonen i Afghanistan går langt bortenfor teknisk bistand ved å flytte styrker fra a til b. Den knytter seg til forhold som jeg tidligere har rost fra denne talerstol, og jeg gjentar det gjerne, hvor både den norske regjering og norske offiserer – og forsvarssjefen er blant dem – på en utrolig tydelig måte har slått fast hva som skal til for å gi et meningsfullt sivilt mål for det man skal gjøre, og det man skal bruke militær makt til å gjøre. Jeg har ingen grunn til å kritisere den norske regjering for det, for jeg er overbevist om at den faktisk gjør det den kan. Men jeg har en dyp undring over mangelen på forpliktende tenkning i hele det samlede NATO-samarbeidet når det gjelder dette. Deretter mener jeg at det i forhold til det NATO skal gjøre i Afghanistan, må være mulig å begynne å flytte på noen av de klausulene som knytter seg til det å bruke innsats, teknisk bistand osv. Det må være mulig. Hvis det ikke er mulig, har vi skapt oss så mange bindinger at det nesten blir krevende å klare det. Jeg har valgt å adressere et stort tema som går bortenfor denne debatten: Hvordan er vi sikre på at Forsvaret alltid har god kompetanse til samtidig å håndtere ikke bare én, men mange krevende investeringer? Jeg har også gått inn på temaet om hva som er den grunnleggende uro når det gjelder sikkerhetssituasjonen i Afghanistan. Deretter har jeg kommet fram til de konklusjoner som jeg har presentert. Jeg kan ikke stå her, vise til, si og mene at noen av dem som gjør jobben, ikke gjør jobben. Jeg legger til grunn at de gjør jobben. Jeg legger faktisk til grunn at de gjør jobben sin, men jeg må, akkurat som representanten Petersen, si at skal vi gå inn i en debatt om et mulig forsvarsforlik basert på at det gjøres en jobb fra forsvarssjefens side i et politisk nedsatt utvalg, må det være noen grunnleggende spilleregler. Av og til har jeg følelsen av jeg nesten er med i en slags westernfilm, i det som i westernfilmen blir kalt «shotgun marriage», dvs. at brudens far kommer til brudgommen og sier: Skal du gifte deg med jenta? Hagla er spent. – Jeg liker ikke westernutgaven, heller ikke det norske stortings utgave, og jeg tar konsekvensen av det ved den stemmeavgivningen som kommer senere.