Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2011-04-27:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke representanten Ropstad for interpellasjonsdebatten som er reist her i dag. Dette er en debatt som på alle mulige måter engasjerer hele arbeids- og sosialkomiteen hver gang vi toucher temaet. Det er mye engasjement – vi har mange tanker i forhold til hva vi ønsker å styrke. Vi er ikke alltid like enige om alle delene av det, men enige om å forbedre dette. Vi ønsker å gjøre mer og mer riktig. Debatten i dag har til en viss grad vært preget av tall. For min del tenker jeg at bak alle de tallene som vi nå har brukt litt tid og energi på, er det mennesker. Det er mennesker som har helt ulike utfordringer. Det er mennesker som opplever at de har fått en ekstra barriere i forhold til deltagelsen i arbeidslivet, og det er veldig ulike årsaker til det. Det er allerede gjort noen grep for i større grad å sikre at tiltak som er tilgjengelige, ikke er avhengig av inntektssikringen, eller ikke begrenses av systemene, men utformes i forhold til enkeltpersonene og enkeltbehovene. Det var derfor man innførte arbeidsavklaringspenger og arbeidsevnevurdering. Man så at det på en måte ikke var et poeng å ha et system som laget begrensninger med hensyn til behovet til personene. Systemendringer alene løser aldri oppgaver. Systemendringer alene løser aldri de utfordringer vi står overfor. Oppgavene denne gangen løses av medarbeiderne i Nav. De løses av den kompetansen og de verktøyene de har å by på. Men først og fremst gjøres dette sammen med mennesker som klarer å finne mestringsevnen sin, som klarer å løfte kompetansen sin til å bli egnet til nye oppgaver, etter at de har vært gjennom f.eks. helsefremmende tiltak. Folkehelse er også et moment i denne debatten. Det er derfor vi for framtiden må jobbe med å vri tellemetoden vår. Vi er i større grad nødt til å telle mer bevisst med tanke på om den hjelpen og det bidraget vi gir, fører til en bedring av arbeidsmuligheten. Det er ikke alle som kommer til å komme inn i jobb selv om de har fått en bedre arbeidsmulighet. Vi skal også ha et system som gjør at den delen av livet heller ikke er i et utenforskap eller gir en dårlig livskvalitet, men vi skal ha målet om at de skal ha en mulighet for å komme tilbake i arbeid. Fokuset som vi skal beholde, er at det vi gjør, skal virke. Vi skal gjøre de riktige tingene på de riktige tidspunktene i forhold til de riktige menneskene. Vi ser nok alle sammen fram til komitéreisen hvor vi skal bruke noen dager på å se på hva andre land gjør for å prøve å løse disse utfordringene – ikke særnorske, ikke særeuropeiske, men universelle. Det handler om utfordringer som mennesker har i forhold til å ha muligheten for å ha egen inntekt. Vi er nødt til å jobbe videre med å sikre at vi har medarbeidere i Nav med god faglig kompetanse. Det er kompetanseløft over tid. Vi må prioritere å gjøre de riktige tiltakene. Behovet for hjelp er som sagt veldig ulikt – det handler om alt fra medisinsk rehabilitering og behandling til kompetansehevende tiltak. Men det handler om å gjøre det på veldig mange ulike plan. Vi må gjøre det i form av IA-avtalen, som sikrer bedre og tidligere oppfølging av sykmeldte. Vi må ha en bedre opplæring og en bedre oppfølging av fastlegene, så de kan bidra enda mer i dialogen mellom den sykmeldte og arbeidsgiver, og sørge for at folk kommer tilbake til arbeidslivet. Det handler om utforming av sysselsettingsstrategien, som er et særtiltak for én gruppe mennesker som har nedsatt funksjonsevne. Det handler om tidlig innsats, men det handler også om Samhandlingsreformen. Det handler om tiltak for å motvirke frafall i videregående skole, for å bedre studieordningene for dem som har behov for å bruke mer tid. Det har bl.a. blitt gjort en del tiltak i forhold til ungdom med nedsatt funksjonsevne som skal studere. Vi kommer til å følge opp arbeidet for å bidra til at flere kan komme ut i ordinært arbeidsliv, for det er faktisk det primære målet. For dem som ikke kan komme inn i det ordinære arbeidslivet, bør det være rom for å øke mulighetene for varig tilrettelagte arbeidsplasser – enten de kommer i form av fleksi-jobber, eller i form av det vi i dag tenker på som VTA-ordninger, eller om de kommer i nye former som vi så langt ikke har tenkt på. Det er det vi skal jobbe med framover. Utviklingen og kvalifiseringen handler om å gjøre mennesker i stand til å ha ansvaret for eget liv og egen hverdag. Men vi må alltid huske at det å stå utenfor arbeidslivet, å være uføretrygdet, aldri er å være utenfor livet. Det er en del av livet, og for noen så er det helt riktig.