Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-06-20:
Dette er en innstilling som temamessig favner bredt. Det er noe som bekrefter hvor viktig kommuner og fylkeskommuner er i den norske velferdsstaten – særlig når de samspiller godt med stat, næringsliv og det sivile samfunnet, og det gjør kommuner og fylkeskommuner som oftest. Ulike undersøkelser viser oss at folk – ikke minst brukerne av alle de tjenester som kommuner og fylkeskommuner gir oss – i utgangspunktet er svært godt fornøyd. For oss politikere, både i posisjon og opposisjon, er det krevende å balansere klokt mellom det å være fornøyd og rose alt det gode arbeidet som blir gjort, samtidig som en skal både makte og tørre å se det som ikke fungerer, og i neste omgang sjølsagt også både makte og tørre å gjøre noe med det. For i dynamiske tider, i dynamiske samfunn som vårt, er det ingen svar, løsninger og metoder som er evig gode. Denne innstillinga kan leses nærmest som en tverrpolitisk hyllest til videre vekst og utvikling av kommunene våre. Fylkeskommunen er det langt mer splittede oppfatninger om: Noen ønsker den en rask død – andre ønsker en langsom seigpining. Andre igjen ønsker status quo, mens noen av oss ønsker fylkeskommunene en ny vår, i form av store, kraftige regioner. Men samtidig er det per i dag i denne salen stor oppslutning om de fylkeskommunale aktivitetene. Det er jo et godt utgangspunkt. Ellers er forskjellene i innstillinga mye et uttrykk for den klassiske forskjellen mellom posisjon og opposisjon på Løvebakken: Opposisjonen vil mer og raskere, mens posisjonen er mer preget av «problematiske begrensninger» som budsjett og handlingsregelen, som synger bak det hele. Jeg skal ikke kommentere enkelttjenesteområder her i mitt første innlegg, men jeg er jo en klassiske SV-er og rød-grønn politiker. Mye er bra, og noe er utrolig bra, men sjølsagt kan og skal en del bli bedre. I et samfunn som vårt, som er så rikt, som har så mange dyktige folk der ute i de fylkeskommunale og kommunale apparatene, som er så oppdatert kunnskapsmessig, og som har i seg mye fellesskapsfølelse, tillit og gjensidig respekt, er det klart at vi har alle forutsetninger for å videreutvikle gode velferdssamfunn rundt omkring i Norge. Jeg skal heller ikke prate om kommunestruktur. Det kunne jeg gjort, for vi prater veldig mye om kommunestruktur, og jeg syns det er interessant og viktig nok. SV vil jo også nå smøre kommunesammenslåingsprosesser, der kommuner ønsker å gjøre det. Men jeg tror vi overvurderer utfordringa knyttet til struktur. Hvis vi går til fagmiljøene våre, kan ikke de gi oss noe entydig svar – verken når det gjelder kvalitet, effektivitet eller demokrati. Og hvis en prater med praktikerne, er det også delte syn på dette. Samtidig ser vi nå at flere og flere sier at det ser ut som om en strukturendring er ønskelig og nødvendig. Jeg skal konsentrere meg mest om denne stat–fylkeskommune–kommune-diskusjonen, som vi allerede har vært så vidt inne på. Den er viktigere og vanskeligere, og heller ikke her gir forskningen oss – i den grad jeg kan påberope meg å følge med på alt som er kommet av forskningsrapporter på dette området – noe entydig råd. Men for meg som SV-er er det viktig å påpeke følgende: Vi har ofte en debatt av typen: Skal vi ha mer stat og mindre kommune eller mindre stat og mer kommune? Jeg tror dessverre vi nå ser en utvikling i det offentlige som tyder på at vi faktisk får mindre stat og mindre kommune. Det skyldes at svært mange kommuner har rigget seg veldig klar – det har ikke skjedd så mye til nå – til å gå fra en situasjon der de i stor grad driver med egenproduksjon av tjenester, til nå å være mer en bestiller av tjenester. Det tror jeg ikke minst er problematisk lokaldemokratisk. Én ting er at en får mer makt, myndighet og ansvar ned fra staten, men hvis du tar alt dette og gjennom bestillinger setter det ut til private, tror jeg det ikke minst demokratisk er en veldig krevende øvelse. Det er vanskelig nok for en lokalpolitiker å drive god politisk styring av egen aktivitet, men hvis den lokalpolitiske styringa først og fremst skal være knyttet til å utforme anbudsdokumenter, velge en leverandør og deretter forholde seg til rapportering fra den leverandøren, tror vi at dette i praksis vil svekke lokaldemokratiet. I tillegg – dette har allerede vært nevnt i debatten i dag – er jeg overbevist om at dette bestiller–utfører-byråkratiet nettopp er et byråkrati i ordets negative forstand; et stort og problematisk byråkrati, som gir oss byråkrativekst.