Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2013-01-15:
Norges resultater i kampen mot tobakkskadene de siste 10–15 årene gir grunn til å spørre: Hva kan vi lære som kan hjelpe oss i folkehelsepolitikken framover? Det spørsmålet jeg personlig har diskutert med flest nordmenn i mine 35–40 år i norsk politikk, er røykeloven. Det spørsmålet jeg oftest har fått i disse diskusjonene, er: Kunne vi gjort noe tilsvarende med alkohol? Jeg har til nå unngått å svare kategorisk på det spørsmålet, men jeg vil benytte denne min siste interpellasjonsdebatt i denne sal som stortingsrepresentant til å reise spørsmålet overfor en minister som har erklært at folkehelsepolitikken skal bli en viktig sak framover. Helseministeren har sagt han vil gjenreise folkehelsepolitikken. Han har varslet en ny folkehelsemelding til Stortinget, den første siden Bondevik-regjeringen la fram sin «Resept for et sunnere Norge» i 2004. Det er bra. Jeg har fremmet interpellasjonen fordi jeg ønsker å utfordre statsråden til debatt om hva vi kan få gjort i lys av erfaringene med tobakkspolitikken. Det er viktig å slå fast at mye er forskjellig når det gjelder alkohol- og tobakksbruk i folkehelsesammenheng. Erfaringene kan ikke overføres direkte. Det er forskjeller i sosial aksept, type skadevirkninger og rammebetingelser for øvrig. Virkemidlene må derfor bli forskjellige. Ingen snakker om et forbud mot alkohol på samme måte som vi har forbud mot røyking i ulike sammenhenger. Likevel er mange lærdommer relevante. For det første: Den dramatiske nedgangen i antallet dagligrøykere skyldes et knippe tiltak som alle har det til felles at de bygger på kunnskap om hva som virker, og hva som ikke virker. Dette helhetlige knippet av tiltak er satt inn med styrke over tid. De har blitt satt inn mot klare mål. Og målene er nådd. For det andre: Den sterke vektleggingen av røykingens skade på andre enn røykeren selv har skapt forståelse for inngripende tiltak. For det tredje: Støtten til en restriktiv politikk har økt raskt etter hvert som folk flest fikk erfare kvalitetene ved et røykfritt uteliv. Stikkordene bak resultatene er altså en målrettet og helhetlig politikk, tiltak basert på kunnskap, appell til solidaritet med dem som rammes uforskyldt, og gode erfaringer med resultatene av politikken. Alkoholen er en viktig årsak til sykdom og tidlig død. Uvettig bruk av alkohol tar livet av 2,5 millioner mennesker i verden hvert år. Alkoholskader koster Europa om lag 975 mrd. kr årlig. Mer enn 7 pst. av alle sykdommer og for tidlig død i EU-landene kan relateres til alkohol. Skadevirkningene rammer også andre enn dem som selv drikker. Eksempelvis dør 10 000 mennesker hvert år i trafikken i Europa på grunn av andres fyllekjøring. De som rammes hardest, er likevel barna: Om lag ni millioner europeiske barn lever i frykt og utrygghet fordi en av deres nære og kjære drikker. Det er de senere år blitt mer og mer vanlig å sette søkelyset på dem som uforskyldt rammes av andres alkoholbruk, såkalt passiv drikking. Konsekvenser for tredjepersoner eller passiv drikking skal være premissgivende for rusmiddelpolitikken, heter det i rusmeldingen. Det er bra. Rusrelaterte problemer omfatter mer enn avhengighet, bl.a. somatiske plager, akutte skader, alkoholforgiftning og skader i fosterlivet. Studier viser at forbruket også faller blant dem som drikker mest, når totalforbruket går ned. Internasjonalt har mange påpekt at kampene mot tobakk og alkohol har vært lite effektive når hovedvekten har vært på at folk kan skade seg selv, mens de har vært langt mer effektive i perioder hvor hovedvekten har vært lagt på skader på andre, uskyldige mennesker. Vi kan si at teorien om alkoholismen som slo gjennom etter krigen, gjorde alkoholbruken til en ren privatsak, fordi skadene på andre ble neglisjert. Den kjente forsker og medisiner Hans Olav Fekjær er en av dem som har hevdet dette sterkt i Norge. Skadene på andre er gjenoppdaget det siste tiåret. Inntil ca. 2000 var det praktisk talt ingen forskning om skader på andre, nå har vi forskningsrapporter om dette fra mer enn ti land. Forskningen forteller at langt flere plages av andres drikking enn de som får plager av egen drikking. To størrelser kan illustrere dette: SIRUS-tall indikerer at i løpet av et år plages 1,5 millioner voksne av andres drikking. I løpet av et år blir ca. 100 000 fysisk skadet av en full person. Hvis man oppdaget et annet fenomen i samfunnet med så dramatiske skadevirkninger for en så stor del av befolkningen, som i så stor grad er uskyldig i skadene, ville det blitt ramaskrik her i stortingssalen, og alle partier ville samlet seg til innsats. Det anslås å være 50 000 til 150 000 barn i Norge som bor sammen med foreldre med et risikofylt alkoholkonsum. Det er beregnet at 450 000 barn i Norge har en eller to foreldre med psykiske lidelser eller som misbruker alkohol. Rundt 70 000 har foreldre med såpass alvorlige alkoholproblemer at det sannsynligvis går ut over daglig fungering. 30 000 barn rammes av foreldrenes alkoholproblemer i alvorlig grad. Dette er store tall, og bak hvert eneste tall er det en skjebne – et ulykkelig barn. Risikoen for at barna skal oppleve alvorlige negative hendelser og bli utsatt for vold eller seksuelle overgrep, eller at de dør tidlig, er om lag dobbelt så stor for disse barna som for andre barn. Dette er kraftig kost. Debatten om dagens tema bærer med seg en god og en dårlig nyhet. Den gode nyheten er at vi faktisk kan oppnå resultater dersom vi bygger på forskning og kunnskap. Mulighetene er bedre enn noen gang for å utforme en kunnskapsbasert alkoholpolitikk som tjener allmennhetens interesser på en god måte. Likevel er det ifølge forskerne selv altfor sjelden at forskningsbasert kunnskap ligger til grunn for tiltak for å begrense alkoholrelaterte problemer. I mange tilfeller iverksettes strategier og tiltak som forskningen har vist ikke har effekt, eller som ikke er evaluert eller har dårlig effekt. Etter min mening har befolkningen rett til å forvente en kunnskapsbasert utforming av alkoholpolitikken. Den dårlige nyheten er at vi må være villige til å ta noen upopulære grep. Vi vet at det er en sterk sammenheng mellom bruk av restriktive alkoholpolitiske virkemidler på den ene siden og alkoholforbruk på den andre. Som i kampen mot tobakkskadene kan alkoholforskningen egentlig sammenfattes på følgende måte: De tiltakene som virker, er upopulære, mens de tiltakene som ikke virker, er ganske populære. Der det er strengest alkoholpolitikk, er forbruket lavest og skadene lavest. Så vet vi at høye priser og lav tilgjengelighet ikke nødvendigvis gir oss politikere en høy stjerne i velgermassene. En sentral oppgave er derfor å vinne forståelse for at den enkelte har et ansvar som ikke bare gjelder sin egen situasjon, men også sine medmennesker. Det var det som var kjernen i røykeloven. Du har din frihet til å røyke, men ikke på en slik måte at du fratar andre friheten til ikke å røyke. Det mener jeg har en direkte overføringsverdi når vi snakker om passiv drikking. Forskningen forteller oss at vi har å gjøre med det som på fagspråket heter epidemiologiske fenomener. Det betyr at bruken av alkohol henger sammen med folks omgivelser. Dette stiller igjen krav til at hver og en av oss tenker over hvor og når og med hvem vi bruker alkohol. Ut fra en slik tanke bør man være villig til å akseptere høyere priser, begrensninger i tilgjengelighet og forbud mot reklame, av hensyn til fellesskapets helse og velferd, og av hensyn til dem som uforskyldt blir rammet. Hvis man aksepterer dette kunnskaps- og erfaringsgrunnlaget, slik regjeringen synes å gjøre, er spørsmålet: Er man villig til å ta konsekvensene av det – noen praktiske og konkrete konsekvenser? Det blir mitt spørsmål til statsråden her i dag. La meg nevne noen eksempler for at utfordringen skal være konkret: Hva vil statsråden gjøre overfor barna som lider i Norge på grunn av voksnes alkoholbruk? Hvilke tiltak vil han sette inn overfor barn av rusavhengige? Hva vil han gjøre for at alle gravide skal være klar over hvilke farer de påfører sine barn ved å bruke alkohol under svangerskapet? Det er dokumentert at helseadvarsler på produktene virker. Land som Frankrike, New Zealand og USA har det, overfor gravide. Det finnes dokumentasjon på at det virker. Er det aktuelt å gjøre dette i Norge? Alkoholen tar mange liv og påfører store skader i trafikken hvert år. Vil regjeringen gå videre med spørsmålet om alkolås, i første omgang for yrkessjåfører, slik at disse ulykkene kan begrenses? Fra slutten av 1970-tallet ble det lagt opp til en helhetlig strategi for alkoholfrie soner. Hvordan vil helseministeren følge opp arbeidet med alkoholfrie soner: arenaer i samfunnet som av ulike grunner bør være alkoholfrie? 40 pst. av det voksne mennesker drikker, drikker de i jobbsammenheng. Er det ikke på tide å utfordre partene i arbeidslivet til en skikkelig dialog om bruk av alkohol i arbeidsrelaterte sammenhenger? Eller hva med idretten? Kan det være aktuelt å innlede et samarbeid med så vel arbeidslivets som idrettens organisasjoner for å utvide arenaene for alkoholfrihet? Jeg må også ta opp spørsmålet om skjenketider og -kontroll, der regjeringen har hatt en ganske nølende tilnærming. Man har på en måte vært opp som en løve og ned som en skinnfell i to runder. Det er ganske uforståelig, for her er man jo garantert resultater. Forskning fra Norge, fra norske byer som har prøvd å kutte skjenketiden med én time, viser at kriminaliteten gikk ned med 17 pst. I Midtbyen i Trondheim, hvor de prøvde det samme, var nedgangen i voldsepisoder på nesten 40 pst. Vil helseministeren på nytt ta opp et forslag om en reduksjon av skjenketiden med én time? La meg si at jeg tror det er mye å hente når det gjelder kontroll med utestedenes skjenking og kontroll med kontrollen, for det er det faktisk ingen som gjør i dag, så jeg vil også spørre om statsråden vil følge opp dette. Jeg ser med spenning og forventning fram til statsrådens svar og til debatten. Han har gått høyt på banen med gode analyser og ambisjoner når det gjelder folkehelsepolitikk og alkoholpolitikk. Nå venter vi på de konkrete tiltakene.