trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Tilbakemeldingane er at det kan vera litt for kraftige utsegner frå Framstegspartiet. Men det må til. Eg har stor emosjonell følelse for denne saka. Eg er veldig empatisk som person, og det er eg faktisk stolt av. Eg er stolt av å få lov til å bli kjent med mange kvinner der ute som har gått og venta i årevis. Det har eg lyst til å bringa fram i denne salen her, og eg håpar at det kan bli akseptert. Så var det nokre kommentarar: Representanten Sonja Mandt sa i sitt innlegg at det måtte ei innrømming til når det galdt kvinnehelsa: Ho var ikkje høgt nok prioritert. Nei, då er det kanskje på tide. Ventetid er faktisk blitt ein brems for kvinnehelsa vår. Det ser vi i andre samanhengar – òg i denne samanhengen som vi snakkar om i dag. Så blir eg litt uroa, for ein snakkar om denne gruppa som er sett ned, og ho kjem den 23. mars med ei anbefaling. Så seier representanten Sonja Mandt at ein ikkje skal kaste blår i augo på nokon – at dei kanskje ikkje får rekonstruksjon av sine bryst, dvs. dei 4 000 som har venta i årevis. Då blir eg uroleg, då får eg nesten panikk på vegner av alle dei kvinnene. Er det sånn at dei då skal gå gjennom ein gong til det som den gruppa kjem fram til, og at ein kanskje ikkje i det heile er ein kandidat? Det er skremmande, og det håpar eg ikkje er tilfellet. Så er det dette med at vi ikkje har nok plastikkirurgar. Ja, kanskje har det vore feilslått politikk i årevis for at ein skal behalda folk i det offentlege helsevesenet og – ikkje minst – kunna ha eit privat helsevesen ved sida av. Då må ein jamstilla litt og sjå på: Kva treng vi her? Kva treng vi der? Folk er jo sjølvstendige individ. Dei må jo få lov å velja kor dei vil jobba sjølve. Sånn har det alltid vore, og sånn bør det vera framover òg. Så er det pasientbru: Det er veldig bra. Vi støttar det i Framstegspartiet. Det er heilt klart at noko sånt burde vore gjort, for eg er bekymra for dei som står og ventar, for kvar dag får vi jo eit nytt tilfelle. Det gjeld ikkje for dei som allereie er komne på ventelista. Dei må det gjerast noko med. Så er det helseforetaka: Ja, dei kan gå inn i dag og betala hos private, seier statsråd Strøm-Erichsen. Jo, men kva skjer då? Dei har jo ikkje pengar til det. Dessutan får vi jo då ei forskjellsbehandling mellom dei som eventuelt har pengar, og dei som ikkje har. Er det riktig, då? Eg trudde ikkje det var ein politikk som Arbeidarpartiet ville ha.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Alle i denne saken som har vært på talerstolen, har gitt uttrykk for at situasjonen per i dag er uholdbar. Alle partiene har signalisert at vi skal sette trykket inn for å løse den køsituasjonen ingen ønsker skal være der. Jeg vil tilføye for egen del at jeg har en nagende følelse av at den køen ikke hadde vært like lang hvis dette hadde vært en typisk mannslidelse. Her er det mange gode plussfaktorer som spiller i riktig retning i debatten. Når det er et så samlet storting som gir uttrykk for at vi ønsker å gjøre noe med situasjonen, skulle man tro at tonen kunne ha vært noe annerledes. Jeg, f.eks., reagerer når jeg hører representanter fra Fremskrittspartiet som rakker ned på denne arbeidsgruppen. Da har jeg i hvert fall lyst til å minne om at både Kreftforeningen og Foreningen for brystkreftopererte er en del av den gruppen. At man ikke kan vente de tre ukene for å høre hvilke råd de vil gi oss, er for meg litt spesielt. I tillegg er det en del andre dimensjoner som jeg mener saken fortjener at vi ser på, som vi per i dag ikke besitter god nok kunnskap om. Hvilke deler av denne køen er det som skal gis hvilke rettigheter i framtiden? Det er åpenbart for meg at disse 4 000 kvinnene vil få forskjellige behandlingsløp, ergo bør det også være forskjellige rettigheter. Forslaget tar ikke opp i seg noen av de dilemmaene. Da trenger vi det rådet som nå om tre uker skal legge fram sine anbefalinger, for å vite hvordan vi skal løse dem. Så jeg synes det er en litt snodig debatt, i en sak hvor et samlet storting gir uttrykk for at dette skal vi få til, dette skal vi løse, og så skal vi plutselig ikke ta inn over oss faglige råd og hva som faktisk er mulig å få til med den kapasiteten og den kompetansen vi besitter i landet. Jeg vil spørre Høyre: Når ble kunnskap ikke viktig for å fatte vedtak – dere som kaller dere kunnskapspartiet? Vi snakker igjen altså om tre uker før vi vet noe mer om saken. Jeg skulle ønske på vegne av disse kvinnene at vi kanskje tonet ned noe av den skarpeste retorikken i denne debatten og i hvert fall ikke på nytt gir dem falske forhåpninger, forhåpninger vi ikke kan innfri fordi vi ikke har kapasitet og kompetanse til det. Det fortjener ikke disse 4 000 heller, sjøl om jeg forstår utålmodigheten deres, og jeg synes den er absolutt berettiget. Men jeg tror også de har krav på at Stortinget behandler dem seriøst og fatter beslutninger som er faglig godt kvalifisert, og ikke minst gjennomførbare i forhold til garantier.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg husker ikke bestandig veldig godt, men jeg husker i hvert fall at både representanten Bent Høie og representanten Siv Jensen i denne sal mange ganger har prøvd å grille politisk både helseminister og statsminister når regjeringen har stilt krav til forløpstider for kreft. Det ble automatisk gjort om i ordbruken – til en garanti fra opposisjonen. Man har gjentatte ganger, både i spørretime og i andre former for debatter her i denne sal, prøvd å ta regjeringen for at den ikke har klart å følge opp det som var et krav til systemene når det gjelder forløpstid. Nå sier representanten Høie at politikerne skal sette seg mål. Her er det altså en eksplisitt garanti på et år, og så får man jobbe mot det. Jeg må nesten spørre representanten Høie: Hvis man ikke når det målet, er den garantien da mindre verd fordi Stortinget har vedtatt den, enn den er når regjeringen har vedtatt den? Kan det være sånn at også denne pasientgruppen vil føle seg politisk forrådt hvis man ikke klarer å innfri det som er en garanti? Denne typen spørsmål mener jeg er såpass avgjørende at de tre ukene jeg venter for å få bedre oversikt fra det faglige rådet, er viktig nok i seg selv til å vente. Det andre lille poenget til debatten nå går på dette: Når representanten Jensen sier at jeg ikke snakket på vegne av dem der ute i demonstrasjonen, vil jeg igjen minne om at både Kreftforeningen og Foreningen for brystkreftopererte er en del av arbeidsgruppen og gjennom arbeidet der gir signaler på vegne av sine landsdekkende organisasjoner om hva som skal være rådet. Jeg vet at mange der ute – på demonstrasjonen utenfor Stortinget nå – er medlemmer i de foreningene. Så at Stortinget ikke skal vente på det arbeidet, der de to foreningene er deltagere, for å lytte på hvilke råd de gir, er for meg også en litt underlig del av denne debatten. Til slutt: Jeg har tro på at vi skal få det til, for det er et voldsomt engasjement for å bygge ned køen. Alle partiene er enige om at situasjonen er uholdbar. Da synes jeg det er litt leit at det blir politiske spissfindigheter som står igjen etter dagen, når man i realiteten kommer til å ende opp – også fra opposisjonens side – med å ta en kikk på de rådene som kommer om tre uker, og vurdere ny politikk ut fra det.
Thomas Breen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det var representanten Kjønaas Kjos som fikk meg til å ta ordet, for hun stilte et retorisk spørsmål om vi måtte vente til 23. mars før vi visste hva vi mente. Nei, selvfølgelig ikke, vi vet jo hva vi mener. Vi mener at køen skal ned. Vi mener at den situasjonen som vi har nå, med 4 000 i kø, er helt uakseptabel. Det mener vi. Samtidig vil vi være trygge på hva vi gjør, og derfor ønsker vi å vente til den 23. Vi vil ha de faglige rådene på plass. I motsetning til Høyre har vi en viss aversjon mot å skape en situasjon der vi risikerer å tappe det offentlige helsevesenet for enda mer nødvendig kompetanse – her plastikkirurger. Det kan man risikere ved å innføre en ordning hvor man gir rettigheter som automatisk vil skape et marked, og hvor plastikkirurger kan gå fra det offentlige til det private helsevesenet og doble lønnen sin, men drive med andre ting enn det de strengt tatt burde gjøre. Jeg mener – til representanten Reiertsen(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Mens vi debatterer, pågår det en demonstrasjon utenfor. Jeg tror at mange av de damene som har møtt frem utenfor Løvebakken i dag, hadde blitt litt provosert hvis de hadde hørt at Thomas Breen fra Stortingets talerstol forsøkte å uttale seg på vegne av dem, for det var nemlig det han gjorde. Det de er her og demonstrerer for, er altså rettighetene sine: å få en fullverdig behandling i forbindelse med en brystkreftoperasjon. Det er det det handler om. Så mener jeg at det ikke er noen motsetning mellom de gode intensjonene som Inga Marte Thorkildsen tar til orde for, i forhold til at vi skal bygge opp fullverdig kapasitet i det offentlige helsevesenet og samtidig ta unna den køen som allerede er der. Veldig mange av de kvinnene som nå står og venter, har ventet lenge. De er utredet, de kjenner sykdomsbildet sitt, de vet utmerket godt hva de trenger, og de vet i tillegg at det finnes ledig kapasitet i det private helsevesenet. Jeg synes egentlig de rød-grønne politikerne avslører seg litt i merknadene i innstillingen. For de har altså følt det viktig å vise til et svar fra statsråden om at regjeringen ikke har lagt begrensninger på bruk av private aktører, men at det skal være opp til helseforetakene. Det har altså de rød-grønne funnet verdt å nevne eksplisitt i en egen merknad, nærmest som et motsvar til forslaget fra Fremskrittspartiet og de øvrige opposisjonspartiene om at man skal sørge for at det inngås avtaler. Realiteten er den at mens vi venter på at det skal bygges opp en fullverdig kapasitet i det offentlige helsevesenet, finnes det fullverdig kapasitet i det private. Det pågår operasjoner i dag i det private. Det dette i realiteten handler om, er vilje til å begynne å ta ned den køen med mange tusen kvinner som er ferdig utredet og rede til å gjennomgå operasjon. Det er det det handler om. Jeg tror vi hadde stått oss på som storting å vise evne til handlekraft i stedet for bare prat. Det er i hvert fall det veldig mange jeg har snakket med i denne saken, sier, at tiden for debatt er over. Nå venter man på handling, nå venter man på vedtak, nå venter man på tiltak. Det kan vi snakke om så lenge vi bare orker, men det skjer ingenting. Køene går ikke ned før vi faktisk fatter vedtak om at det skal skje. Det hadde kostet så utrolig lite å være med på å støtte disse forslagene, som hadde sendt noen klare signaler, gitt et nytt håp og samtidig bidratt til å få ned en kø som er aldeles uverdig. For meg handler dette også om at når menn gjennomgår en lignende operasjon, eller noe som føles like krevende, får man et fullverdig behandlingsløp, mens halvparten av befolkningen, altså kvinner, ikke får det. Det må det bli en slutt på.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Alle er vi opptatt av bedre kvalitet på helse- og omsorgstjenestene. Derfor er jeg glad for at vi har en helseminister som i aller høyeste grad har satt temaet på dagsordenen. Hun har, antakelig som den første helseministeren i verden, satt i gang en nasjonal kartlegging av omfanget av pasientskader i alle helseforetakene. Den kartleggingen er viktig for å få oversikt over skadene forbundet med pasientopphold. Det vil gi oss et grunnlag for å arbeide framover med kvalitet i tjenestene. Helseministeren varslet for snart et år siden at det ville komme en stortingsmelding om kvalitet og pasientsikkerhet, og at den også ville omfatte hele helse- og omsorgstjenesten, også tannhelsetjenesten. Nå kan man få inntrykk av, på bakgrunn av forslaget vi behandler her i dag, at det ikke skjer noe i påvente av meldingen, men det medfører ikke riktighet. Som ministeren selv påpeker i sitt svar til komiteen, er flere av forslagene i saken relatert til områder hvor det allerede er satt i gang tiltak, som bl.a. pasientsikkerhetskampanjen «I trygge hender», som iverksetter en rekke tiltak i helse- og omsorgstjenesten for bedre pasientsikkerhet. Krav om kvalitets- og pasientsikkerhetsutvalg i kommunene og helseforetakene ble vedtatt i det nye lovverket som trådte i kraft fra nyttår. I det nye lovverket er det også stilt krav til både kommunen og helseforetakene om at de skal innhente brukererfaringer og synspunkter fra både pasienter og pårørende. Disse skal selvsagt brukes i et forbedringsarbeid for å heve kvaliteten og bedre pasientsikkerheten. 24 av de 26 styringsparametrene som ministeren har gitt helseforetakene i oppdragsdokumentene, handler om ventetider, tjeneste- og datakvalitet. Det viser at fokuseringen på kvalitet er stort. Et utvalg er satt i gang for å se på hvordan vesentlig informasjon fra pasienter og pårørende skal komme fram og bidra til kvalitetsøkning og styrket pasientsikkerhet. Utvalget kommer med viktige forslag som gjelder pasienters og pårørendes stilling i tilsynssaker. Til høsten kommer stortingsmeldingen, og jeg er glad for at helseministeren har sagt at pasient- og brukerperspektivet vil få stor oppmerksomhet i meldingen. Selv om vi har blant verdens beste helsevesen, er vi alle enige om at det kan bli bedre. Derfor er det bra at helseministeren nå gjør et grundig arbeid med meldingen og henter innspill fra pasienter, pårørende, faginstanser m.m., slik at Stortinget vil få et grundig og bredt grunnlag når vi skal behandle meldingen.
Wenche Olsen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det er bred enighet om at pasienter som rammes av kreft, skal til behandling raskt, og at behandlingen skal ha en høy kvalitet. Det er også enighet om at selv om de fleste får god og rask hjelp i dag, er det fortsatt mange som må vente altfor lenge før behandling settes i gang. Det kan selvfølgelig gi grunnlag for engstelse både for pasientene og for deres familier. Derfor er det positivt at regjeringen sist sommer fastsatte veiledende forløpstider på kreftområdet, og at sykehusets tidsbruk vil bli fulgt opp av Helsedirektoratet, som vil rapportere disse tallene til departementet. Det er også stilt krav til helseforetakene om at 80 pst. av pasientene skal være i gang med behandling innen 20 virkedager. For å oppnå det målet må selvfølgelig helseforetakene identifisere flaskehalsene og organisere tilbudet sitt bedre. Når det er sagt 80 pst. og ikke 100 pst., er det fordi noen tilfeller vil kreve lenger enn 20 dager på utredning. Da komiteen tidligere i denne uken var i Bergen, fikk vi høre om utredning av kreft og bruk av PET-scan. Legen vi snakket med, var tydelig på at noen ganger var det viktig å bruke lengre tid på utredning enn 20 dager. Det kunne ha betydning for hvilken behandling pasienten skulle ha, noe som igjen kunne ha betydning for resultatet av behandlingen, og som kanskje også kunne redusere skadevirkningene som pasienten kunne få av behandlingen. Det viser at det er ikke bare for oss politikere å vedta en juridisk rett når vi ikke helt kan se konsekvensen av det. Det er viktig at vi lar fagfolk vurdere hva som er riktig i hvert enkelt tilfelle. Det er også viktig at vi som politikere har et ansvar for å sikre at helse- og omsorgstjenestene får nødvendig vekst, og at det er tydelige styringskrav. Jeg slutter meg til helseministeren når hun sier at juridiske rettigheter ikke gir økt kapasitet til pasientbehandlingen. Kompetanse og kapasitet innenfor kreftbehandlingen endres ikke gjennom lovverket, men gjennom organisering, prioritering og ressurstilførsel.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Statsråden var innom i sitt innlegg – og det står også ganske tydelig i innstillingen og i proposisjonen – at man ønsker å utrede om politiattest også skal gjelde for VTA-deltagerne. Fremskrittspartiet er helt enig i at det her trengs en utredning. Det er et vanskelig spørsmål, det er et komplisert spørsmål i utgangspunktet. Jeg har to spørsmål til statsråden. Det første er: Når kan Stortinget forvente å få seg forelagt en slik utredning? Det andre spørsmålet jeg har til statsråden, er: Vi ser store mangler med hensyn til varslingsrutiner i kommunene når slike ting skjer på arbeidsplassene. Vil statsråden ta et initiativ til å utarbeide felles varslingsrutiner, sånn at vi får gode varslingsrutiner når overgrep har skjedd, eller når man har mistanke om overgrep?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Det var felles varslingsrutiner.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg registrerer at statsråden forsvarer behovet for individstønad, men jeg har lyst til å utfordre statsråden litt. Vi har nå fått kvalifiseringsprogrammet for ungdom som har droppet ut av skolen, og en kvalifiseringsstønad for dem som står lengst unna arbeidslivet – en stønad som er langt høyere enn individstønaden. Med tanke på at vi har fått innført arbeidsavklaringspenger, som også er mye mer målrettet med hensyn til oppfølging, og en helt annen ytelse for dem man ønsker å få tilbake til arbeidslivet, ser ikke statsråden det samme som Fremskrittspartiet, at individstønaden på mange måter har utspilt sin rolle – at det ikke er det samme behovet for individstønaden, men at vi har andre typer stønadsordninger som erstatter individstønaden? Og mener ikke statsråden at det er fornuftig å rydde opp i de ulike stønadene for å få en mer helhetlig sammenheng i dem?
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
La meg først kommentere noen setninger til representanten Pollestad. Pollestad sier at med de samme normerte satser over hele landet vil man få en geografisk differensiering. Det er jo nettopp dagens system som skaper geografisk differensiering! I dag ser vi store ulikheter fra kommune til kommune. I en av kommunene i mitt eget hjemfylke, Verran kommune, har man ikke regulert sosialhjelpssatsene for prisvekst på over ti år og har langt under de anbefalte satsene. Er det noe som skaper geografisk differensiering, er det dagens system. Så registrerer jeg at der Fremskrittspartiets forslag gjelder unger som er under 18 år, som tar seg en bijobb, som tjener penger under den skattemessige grensen – som går ut i arbeidslivet for å vise at det lønner seg å jobbe – sier Pollestad at man er enig i prinsippet om at det ikke skal være sånn. Det sier for øvrig også Arbeiderpartiet – de er enig i prinsippet om at barn ikke skal forsørge sine foreldre, men man ser ikke behovet for å gjøre en sånn endring. Undersøkelser fra september 2011 – som ikke er så veldig mange måneder siden – viser at 36 pst. av kommunene tar inn skatt av ungers inntekter som er under den skattemessige grensen, og foretar avkorting i foreldrenes sosialhjelp. Det betyr at den gutten som i utgangspunktet ikke har råd til å bli med fotballaget på Norway Cup, og som tar seg en sommerjobb for å få nok penger til å betale egenandelen for å bli med laget sitt, ikke får muligheten fordi kommunen trekker skatt av inntekten. Så sier Arbeiderpartiet at her må vi sørge for at Nav opptrer på en annen måte. Dette ligger ikke under Nav, det ligger hos de 429 partnerne til Nav, kommunene. Det er derfor Fremskrittspartiet foreslår å overføre ansvaret, slik at vi får et enhetlig, samlet ansvar hos Nav. Også der tar Arbeiderpartiet feil. Så vil jeg si – som representanten Røe Isaksen var inne på: Jeg synes det er veldig fornuftig å innføre aktivitetsplikt. Det er også veldig fornuftig å innføre et øvre tak på hvor mye du kan få i ytelser. Jeg registrerer at begge disse tingene peker også Brochmann-utvalget på og foreslår tiltak for å få en bedre innretning på dette. Jeg registrerer at både Arbeiderpartiet og statsråden synes at Brochmann-utvalgets forslag på dette området er veldig fornuftig og bra. Jeg – og Fremskrittspartiet – synes at det er gode forslag. Man bør lytte til Brochmann-utvalget på dette området. Jeg vil avslutningsvis minne om at de rød-grønnes utstillingsvindu i Trondheim har praktisert aktivitetsplikt i mange år og har lang og god erfaring i å finne gode aktiviteter. Så det er fullt mulig.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Hvordan vi skal beskytte de mest sårbare av oss mot overgrep og krenkelser, er en viktig politisk sak og et ansvar for oss alle. Gjennom gradvis mer åpenhet har vår forståelse av hva overgrep kan bety for det enkelte menneske, økt. Med økt åpenhet har også disse vanskelige temaene blitt en del av den politiske samtalen. Bare gjennom et felles ansvar, tydelige signaler fra samfunnet om hvor grensen går, gode rutiner og holdninger på den enkelte arbeidsplass kan vi forebygge. Bruk av politiattest kan forhindre at de som er dømt for ulike alvorlige forhold, på nytt, gjennom sin arbeidsplass skaffer seg tillitsforhold som kan gi rom og anledning for nye overgrep eller krenkelser. Mennesker som ikke har en fundamental respekt for menneskets integritet, kan heller ikke arbeide nær mennesker som kan ha behov for ekstra beskyttelse. Mange av dem som deltar i varig tilrettelagt arbeid, vil ha behov for ekstra beskyttelse. Arbeiderpartiets stortingsgruppe stiller seg helt og fullt bak innstillingen som vi i dag behandler. Samtidig må det på et generelt grunnlag være rom for å problematisere hva en omfattende bruk av politiattester betyr for å reintegrere mennesker som har en fortid, i arbeidslivet. Det er i de senere årene vedtatt krav om politiattest i flere lover, bl.a. i barnevernloven, i utlendingsloven, i barnehageloven, i opplæringslova, i universitets- og høyskoleloven, i helsepersonelloven, i sosialtjenesteloven samt i forskrift om strafferegistrering. Dette betyr mange stengte dører inn til arbeidslivet for mennesker som ønsker og trenger en ny sjanse. Store deler av offentlig sektor er med dette stengt for mennesker med erfaringskompetanse på mange av de utfordringene som de samme etatene er satt til å løse eller forebygge. På generelt grunnlag mener jeg det er behov for å problematisere hvilke negative konsekvenser dette kan ha, og man bør ta en gjennomgang av hvilke kriminelle forhold som er av en så alvorlig karakter at de bør omfattes av en politiattest. Innføring av en slik politiattest i arbeidsmarkedsloven for mennesker som skal arbeide i et tillitsforhold med mennesker som deltar i VTA, vil være et viktig supplement i arbeidet med å forhindre overgrep og krenkelser. Arbeiderpartiet mener at det er grunn til å tro at dette, sammen med grundig internkontrollarbeid hos bedriftene som er tiltaksarrangør, vil kunne bidra til å redusere både de registrerte overgrepssakene og de uanmeldte. Større åpenhet og rom for å snakke om de vanskelige tingene som overgrep og krenkelser vil være, er viktig for at de som blir utsatt for det, tør å ta det opp. Arbeiderpartiet mener at mennesker med utviklingshemming har krav på den samme beskyttelsen som mindreårige har. Det å gi mer trygghet for de mest sårbare av oss er hovedbegrunnelsen for at Arbeiderpartiet støtter innføring av politiattest i arbeidsmarkedsloven.
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2012-03-01:
Dette er en gledens dag for veldig mange mennesker i vårt samfunn – for dem som er implisert i dette eller har vært utsatt for overgrep, men ikke minst for dem som er opptatt av at overgrep ikke skal skje i vårt land, særlig ikke mot de sårbare menneskene som trenger hjelp fra andre. Voksne og barn med psykisk utviklingshemning er særlig utsatt for vold og overgrep, og de er ofte avhengige av andre, både i arbeidslivet og i privatlivet. Det øker sårbarheten enda mer. Både nasjonal og internasjonal forskning viser at overgrep mot voksne med psykisk utviklingshemning skjer tre–fire ganger oftere enn ellers i befolkningen. I fjor hadde Barnehuset i Oslo ni dommeravhør med voksne utviklingshemmede, men man mener det burde vært mange flere. Mørketallene er store, og saken bør av samvittighetsgrunner for oss som samfunn være svært viktig. Dette må føre til en særlig økt bevissthet rundt krav til dem som skal arbeide i yrker der en har ansvar for mennesker med utviklingshemning eller andre som er i en sårbar posisjon. Ett tiltak er å kreve politiattest, slik at personer som har begått overgrep, ikke kan få jobb i disse yrkene, der de skal være sammen med sårbare mennesker. Dette er innført på mange andre samfunnsområder. Politiattest er ingen garanti mot at overgrep kan skje, men det er et viktig tiltak, som sammen med en årvåkenhet skal hjelpe oss med å forebygge overgrep. Det viktigste er å ha gode rutiner i det daglige arbeidet, noe som gjør at en reduserer risikoen og muligheten for at overgrep kan skje. I april 2007 skrev bransjeforeningen – ASVL – som gir varig tilrettelagt arbeid til yrkeshemmede, et brev til Justisdepartementet. I brevet påpeker de behovet for å kunne stille krav om politiattest for egen virksomhet. Bransjen, som driver med varig tilrettelagt arbeid, har vært veldig opptatt av dette og har hatt ønske om å kunne kreve slik attest i flere år. Derfor er det så viktig at en i disse bedriftene er meget oppmerksom på risikoen for overgrep – at en har gode rutiner, og at en kan kreve politiattest. SV mente at dette var et viktig tiltak, og tok dette opp med regjeringen. Det har tatt tid å få det på plass, men det viktigste er at det er på plass. Det er SV veldig glad for. Vi ser fram til at regjeringen kommer tilbake når det gjelder andre uavklarte spørsmål – og få det gjennomført i Stortinget.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Når det gjelder det første spørsmålet, om når man kommer tilbake til denne vurderingen, og om vi også skal ha med tiltaksbrukerne, er vi veldig enige om at det er vanskelig. Jeg mener faktisk at man må gå langt i å beskytte dem som jobber der, også mot de andre tiltaksbrukerne, men det er en vanskelig avveining. Jeg har nå til vurdering hele spørsmålet når det gjelder behovet for VTA-plasser, og det er i den sammenheng jeg skal se på dette. Jeg vil ikke tidfeste når jeg kommer tilbake, men det bør ikke ta veldig lang tid. Det andre spørsmålet, når det gjelder … Hva var det andre spørsmålet igjen?
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Nettopp. Vi er nemlig enige om at det som er det aller viktigste, er at man har gode systemer for dette. Nå er det allerede slik i dag – det følger på en måte av regelverket – at man skal ha gode systemer for varsling. Men vi har nå bestemt at i forbindelse med at vi skal fornye denne avtalen mellom Nav og VTA-tilbyderne, skal det inn i avtalen at vi skal ha spesielle rutiner og varslingsregler for dette. Så det vil skje suksessivt i forbindelse med at vi fornyer avtalen.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Som sagt skal vi gå gjennom hvordan individstønaden i dag er rettet for unge, for å se på hvordan den virker. Når det gjelder disse andre ordningene, mener jeg faktisk at det er grunnlag for å si at de har andre formål. Kvalifiseringsprogrammet er rettet mot mennesker som er langtids sosialhjelpsmottakere, som står veldig langt utenfor arbeidslivet. Forhåpentligvis er noen av de unge menneskene vi tar ut, som er i ferd med å droppe ut og i ferd med å få problemer, som vi får på tiltak, og som får en individstønad – det viktigste er egentlig at de kommer på et tiltak – mennesker som ikke kommer inn der kvalifiseringsprogrammet er det riktige svaret. Når det gjelder AAP, er det et krav der om at man må ha minst 50 pst. redusert arbeidsevne. Det vil heller ikke nødvendigvis omfatte denne gruppen. Dette er en måte å ta folk tidlig på, få dem i aktivitet og gjøre at de ikke kommer der hvor AAP eller kvalifiseringsprogram nødvendigvis er virkemiddelet. Så kan det jo selvfølgelig være overlappinger, men i utgangspunktet er ikke dette nødvendigvis sammenfallende grupper, slik jeg ser det.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det var et veldig konsist og kort spørsmål. Jeg setter pris på det. Som vi har sagt, er det slik at vi må se på om det er noen incitamenter i ordningene som drar i feil retning. I utgangspunktet er det å fullføre videregående skole så avgjørende for hvordan livet ditt blir, at jeg tror det er et fåtall mennesker som forholder seg til en individstønad som trekker i retning av at man ikke fullfører. Jeg tror individstønaden kan virke stimulerende på noen, slik at de deltar i et tiltak. Om det er en balanse der hvor det kan være noen mennesker som i utgangspunktet har så få muligheter for å lykkes i den videregående skole og samfunnet ellers at de kan tenke: Jeg gidder ikke å prøve, nå tar jeg heller individstønaden – at det kan være noen sånne – det kan være, men vi kan ikke diskutere politikk på det nivået. Vi må diskutere politikk på det strukturelle nivået, og med strukturelt mener jeg at individstønaden virker som et godt incentiv. Men jeg har også sagt at jeg skal gå gjennom det, og det hadde jeg ikke sagt hvis jeg ikke hadde sett at det er behov for å se helheten.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg har nettopp gitt illustrasjoner på incentiver som kan gå den andre veien. Jeg sa nettopp at man ikke kan utelukke at det er enkeltpersoner som kan tenke slik. Ingen velger dette, men jeg tror at hvis du er så langt unna arbeidslivet og et ordinært livsløp, kan det være at du tenker: Jeg kan få noen penger der. Som representanten Pollestad sa, vil man alltid kunne ha noen enkelttilfeller hvor det virker på den måten. Jeg synes ikke det er så veldig interessant. Det interessante er om man mener dette strukturelt virker på den positive måten. Så må man hele tiden søke å minimere så mye som mulig de negative incentivene. Det er derfor vi skal gå gjennom det og se om det er noen slike elementer. Jeg synes egentlig dette litt er en debatt for debattens skyld, for jeg tror vi er ganske enige om at et incentiv er bra, og at vi må prøve å forebygge de eventuelle negative virkningene. Vi er enige om at det kan være noen negative virkninger, men i all hovedsak tror jeg dette er et positivt incitament.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg hadde tenkt å si at det er et ja, et nei eller et «vet ikke» – i hvert fall «ikke tilstrekkelig», og det er vel det jeg har gitt uttrykk for når jeg har sagt at vi nå skal gjennomgå dette veldig nøye. Jeg tror vel at en av grunnene til at kommuner – og det gjelder både Høyre-kommuner og arbeiderpartikommuner – ikke bruker dette, kan være mangel på god aktivitet. Det er mange grunner til at man ikke gjør det når det er hensiktsmessig, men det kan nok også være tilfeller, hvor det, i hvert fall etter mitt syn, ville ha vært hensiktsmessig, men hvor det ikke brukes fordi også Høyre-kommuner ikke har gode aktivitetstilbud. Jeg tror vi skal være så ærlige å si at vi har et generelt problem når det gjelder aktivitetskrav i dette samfunnet, og det er å finne gode aktivitetsmuligheter. Jeg hørte at representanten Røe Isaksen også sa at mennesker som vi skal få tilbake til samfunnet, må settes på konstruktive, gode tilbud; hvis ikke virker det faktisk destruktivt. Og jeg tror vi har en utfordring når det gjelder å finne gode aktivitetstilbud ikke bare i kommunene, men også i privat virksomhet.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg er helt enig i at det er for mange personer som er langtids sosialhjelpsmottakere. Samtidig går tallene i positiv retning. Det er bra. Men det er fortsatt for mange som går på dette over lang tid. Et av de mest suksessfulle virkemidlene vi har iverksatt, er kvalifiseringsprogrammet. Jeg ser at man er opptatt av at det er noe nedgang i det. Det skyldes bl.a. at man nå har vært veldig målrettet på at det faktisk er den gruppen som skal inn her. Kvalifiseringsprogrammet er viktig. Så mener jeg at vi har det absolutt beste utgangspunktet noe land kan ha for å få ned sosialhjelpen, og det er at vi har lav ledighet. Hvis vi sammenlikner med land som har helt andre ledighetsnivå enn det vi har, ville det å kunne tilby noe presumptivt være enda vanskeligere. Jeg tror at aktivitet er et virkemiddel. Jeg tror også vi skal være enige om at det er et problem å få til – jeg gjentar meg selv – god og målrettet aktivitet, og det understreker enda mer for meg hvor viktig det er at det er kommunen som sitter med dette, for det er faktisk kommunen som har et økonomisk incitament ved å tilby en aktivitet for å få utgiftene til sosialhjelp ned.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Det skal alltid lønne seg å jobbe. Derfor er vi nødt til å holde et godt inntektsnivå i dette landet. Vi må jobbe aktivt mot sosial dumping så ikke lønningene blir for lave, slik at de konkurrerer med trygdene. Så må vi på en måte diskutere dette på et nivå hvor vi får en god diskusjon. Det er ikke gjennomgående et problem at folk sitter med 600 000 kr i sosialhjelp. Det har vært oppslag – jeg har også sett at noen har sagt at det er feil, jeg vil ikke gå inn på det – men i utgangspunktet er det ikke det. Det som er viktig, er at sosialhjelp skal være det siste du får, og derfor skal det være tilpasset ditt faktiske økonomiske behov. Det skal tilpasses din faktiske levesituasjon, og da er det å lage normerte satser feil vei å gå, for i noen tilfeller vil det være for høyt, og i andre tilfeller vil det være for lavt. Vi må gjøre en god og individuell tilpasning. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet foreslår ordninger når det gjelder uføre, som ville føre til at veldig mange mennesker vil falle ut av uføreordningen og komme over på sosialhjelp, og så skal man normere den. For meg likner dette på en slik minstenormeringssats som noen mennesker skal få, og som jeg er grunnleggende mot.
Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Representanten Giltun lurte på hvorfor ikke jeg var for et beløp begrenset oppad når det gjelder sosialhjelp. Poenget er at det er det i dag. Sosialhjelpen er den siste utveien, og det er altså stønad til nødvendig livsopphold. Det Fremskrittspartiet i realiteten her foreslår, er jo at man går utover det, ved å lage normerte satser. Det er vi uenig i. Når det gjelder aktivitetsplikt, mener jeg i likhet med representanten Gullvåg at det er klokt i veldig mange tilfeller. Det kan være tilfeller hvor det ikke er klokt. Vi har veldig mange kommuner – også helt sikkert fremskrittspartikommuner – hvor man ikke benytter aktivitetsplikten. Vi skal nå gå gjennom og se på hvorfor man ikke gjør det, og om det er behov for å gjøre det i større grad. Men å lage en absolutt regel mener jeg er feil. Jeg forstår faktisk ikke begrunnelsen for det, og jeg synes heller ikke det har kommet noen god begrunnelse for det under den debatten vi har hatt.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Dette er ganske kort. Det har vært noe uenighet i komiteen om realiteten i endringene som ligger til grunn for denne innstillingen. Det gjaldt endringer i alderspensjon og uførepensjon. Men denne saken omhandler da nødvendige justeringer som er en følge av tidligere vedtak. Denne komiteen leverer derfor en enstemmig innstilling i saken, og jeg tar herved opp de forslagene som ligger der.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg vil bare kommentere litt til Fremskrittspartiets forundring over Arbeiderpartiets tilslutning til individstøtten. Hvis Robert Eriksson hørte innlegget mitt, hørte han at det som er viktig, er å finne tiltak som virker, og at det er viktig å ha et mangfold av tiltak. Det er nettopp også det jeg opplevde at statsråden argumenterte veldig godt for, både i replikkordskiftet og i innlegget. Det jeg opplever er realiteten i debatten ut fra den retorikken som blir brukt, er at Høyre og Fremskrittspartiet på den ene siden framstiller seg sånn at de vil fjerne individstøtten – det sier de i teksten, og det er det man oppfatter av det de sier her fra talerstolen – men samtidig sier de at de vil se på det, for det er det som ligger i forslaget. Da opplever jeg at det blir veldig lite troverdighet knyttet til hva de egentlig vil. Vil de fjerne individstøtten, som de sier i teksten, og som de har sagt gjentatte ganger her fra talerstolen? Torbjørn Røe Isaksen sa: Er det rett at noen får og andre ikke? Kan det dekkes av andre ordninger, var Fremskrittspartiet inne på. Det var helt tydelig sånn som jeg opplevde det fra lytterposisjon, at dette er en støtte som Høyre og Fremskrittspartiet i hvert fall ikke ønsker å ha. At jeg er forundret, kan jeg skrive under på med motsatt fortegn. Jeg synes også det er et poeng at både Høyre og Fremskrittspartiet bruker denne anledningen til å vise sitt sanne ansikt ved å angripe flere trygdeordninger. Det virker på meg som om de er veldig opptatt av de økonomiske forholdene knyttet til disse, og ikke fullt så opptatt av de personene som faktisk kan få hjelp av de incentivene som ligger der. Men så er vi også enige om at det aller viktigste er å få unge til å fullføre videregående skole. Vi vet at hvis de ikke får fullført videregående skole, er det mye større risiko for dem på veldig mange områder i livet enn for dem som fullfører.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Jeg synes bare det er interessant å se det engasjementet som Torbjørn Røe Isaksen viser, så jeg tror vi har truffet en øm tå. Hvis Torbjørn Røe Isaksen kan fortelle meg hva jeg har sagt i mitt innlegg som sier at Arbeiderpartiet ikke støtter arbeidslinjen, er jeg veldig takknemlig for det.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-03-01:
Ser statsråden noen ulemper ved individstønaden?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-03-01:
Strukturelt nivå er interessant – og ordet «incentiv», som jo er en nøkkel her. Nå er det sånn at regjeringen og statsråden legger til grunn at det er et godt incentiv at man får litt penger for å delta på en tiltaksplass, og det kan jeg i og for seg være enig i – det pleier også Høyre å anta ofte. Man kan ikke dokumentere det på noen som helst måte, men greit nok, man kan anta at det er et godt poeng. Men det er veldig rart at det ikke på noen som helst måte kan tenkes at det kan være et dårlig incentiv – motsatt vei. Selvfølgelig er det ikke sånn – det vet statsråden – på samme måte som at ingen sitter og bestemmer seg for at de skal bli uføre i en alder av 17 år, men nivået på uføreytelsene og på de offentlige ytelsene våre påvirker også hvor mange som ender på dem. Det er godt dokumentert og godt empirisk belagt. Det er den tilsvarende mekanismen som eventuelt trer inn her ved individstønaden. Det jeg synes er påfallende, er at statsråden peker på incentivet den ene veien, men er ute av stand til å se incentivet som kan gå den andre veien.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-03-01:
Høyre tillater seg å stille spørsmål ved om ordningene våre fungerer bra nok for å få opp aktiviteten. Ja, det er vårt sanne ansikt. Det oppsiktsvekkende er hvis dette ikke er Arbeiderpartiets sanne ansikt. Høyre og Arbeiderpartiet har i mange år stått sammen om det som heter arbeidslinjen i norsk politikk. Arbeidslinjens sentrale forutsetning er det gamle slagordet til arbeiderbevegelsen: Gjør din plikt, krev din rett – det er aktivitet, og det er at man skal bidra. Det var det som lå bak f.eks. da Bjarne Håkon Hanssen lanserte kvalifiseringsprogrammet. Da Bjarne Håkon Hanssen sa at sosialklienter «må stå opp om morran», var det arbeidslinjen som lå bak. Da var tanken nettopp at man skulle ha aktivitet, at det også skulle lønne seg å jobbe, som i hvert fall Høyre har snakket om lenge, og det at man skulle bidra også når man kom på Nav for å hente midler til livsopphold. Hvis det nå er sånn at Arbeiderpartiet har gått bort fra arbeidslinjen, er det noe Høyre har mistenkt lenge, men det er greit å få det bekreftet svart på hvitt fra talerstolen i Stortinget.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-03-01:
Jeg vil bare korrigere statsråden: Hun hørte helt sikkert at jeg sa at Høyre også kom til å stemme for forslag nr. 2. Bare så det er sagt. Mitt spørsmål er egentlig veldig enkelt. Vi er jo enige om at kommunene har en mulighet til å pålegge aktivitet som et vilkår for å motta stønad. Mener statsråden at den muligheten brukes ofte nok i dag? Da er det egentlig tre muligheter: Enten er det et ja, eller så er det et nei, eller så har man ikke gode nok tall for å kunne si noe om det.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2012-03-01:
Spørsmålet om ungdomsledighet og frafall fra videregående skole er viktig for Senterpartiet. Det å få flere til å fullføre videregående opplæring vil gi samfunnet stor gevinst og gjøre ungdommene bedre i stand til å mestre sitt eget liv. Senterpartiet mener at vi skal bruke et bredt sett med virkemidler for å øke gjennomføringsgraden i den videregående skolen. Når det gjelder forslaget som vi behandler, mener jeg at utgangspunktet for forslaget er heller tynt begrunnet. Det er en mangel når det gjelder den påstanden som blir framsatt, og dette som går på årsak–virkning, og opposisjonens løsning bærer også preg av at man kom litt skjevt ut. Det er viktig å ha klart for seg at individstønaden utelukkende går til dem som deltar i arbeidsrettede tiltak. Det er altså ikke sånn at det å slutte på videregående skole alene utløser rett til stønad. Det er heller ikke dokumentert noen klar sammenheng mellom frafall fra videregående skole og individstønaden. For mange unge er det dessverre aldri et spørsmål om utdanning eller ikke, men om å finne et alternativ til fullstendig passivitet. Dersom individstønaden kan gi incentiv til å delta på et tiltak, er dette positivt for disse unge menneskenes situasjon. Det er heller ikke sånn at vi kan fjerne en ordning fordi den blir misbrukt. Da tror jeg ikke vi hadde hatt mange trygdeordninger igjen her i landet. Vi må jobbe for og forutsette at stønaden blir brukt etter formålet. Det er heller ikke sånn at individstønad utelukker videregående opplæring – eller omvendt. Tiltaksdeltakelse og deltakelse i videregående opplæring kan kombineres. At individstønaden f.eks. kan oppmuntre ungdom som allerede har droppet ut av videregående skole, til å fullføre opplæringen i kombinasjon med arbeidsrettede tiltak må jo være et argument for at stønaden har livets rett. Så var saksordføreren inne på en bekymring over at ungdommen går inn dørene hos Nav. Jeg deler ikke den bekymringen. Jeg er på mange måter mer opptatt av hva disse unge folkene skal på det lokale Nav-kontoret. Dersom det er for å ordne praktiske ting knyttet til kontantstøtten eller finne en ledig jobb, synes jeg dette er bra. Vi må heller ikke stigmatisere folk som har behov for det velferdstilbudet som tilbys. Jeg reagerer faktisk litt på ordbruken i det opprinnelige forslaget, der man snakker om frisk, arbeidsdyktig ungdom som ikke skal fristes til å avslutte skolegangen for å leve som passive stønadsmottakere. Jeg mener at dette er et klassisk eksempel på hvordan Fremskrittspartiet undervurderer norsk ungdom. Det er faktisk ikke sånn at norsk ungdom ser på det å leve som passiv stønadsmottaker som noe veldig positivt og bra, som de hopper på ved første anledning. Det mener jeg er en realitet som også Fremskrittspartiet bør ta inn over seg.
Geir Pollestad (Senterpartiet), 2012-03-01:
Jeg ønsker å knytte noen ytterligere kommentarer til forslaget og debatten som har vært. For det første: Når det gjelder spørsmålet om avkorting, sier en at et for kategorisk regelverk, altså slik som det er foreslått fra Fremskrittspartiets side, kan gi noen uheldige utslag. Vi er ikke uenig i prinsippet om at barn skal få beholde sin egen inntekt, men jeg synes det er underlig at Fremskrittspartiet med åpne øyne f.eks. aksepterer at proforma arrangementer under den skattemessige inntekten er greit. Representanten Giltun sa at det er kommunene som skal tilby tiltakene. I forslaget står det at sosialhjelpen skal bli «et statlig ansvar». Fremskrittspartiet tar altså til orde for et system der staten betaler sosialhjelpen. Det vil bety at kommunene ikke har noe å tjene på å tilby relevant aktivitet og god oppfølging som gjør folk økonomisk selvhjulpne, fordi det er staten som tar regningen. Så til forslaget om en sosialhjelp som skal være tilnærmet lik over hele landet. Det er viktig å være klar over at i forslaget står det at sosialhjelpen skal være «tilnærmet» lik. Men i innleggene fra Fremskrittspartiet har man argumentert for at den skal være lik. Da blir jeg litt forvirret. Ønsker Fremskrittspartiet at det skal være likt, som de argumenterer for fra denne talerstolen? Eller ønsker de at det skal være tilnærmet likt? Og tilnærmet likt på de normerte satsene oppfatter jeg som en geografisk differensiering, i tråd med det som blir gjort av kommunene i dag. Men vi skal glede oss over i dag at vi har et forslag som får flertall, der regjeringspartiene og Kristelig Folkeparti har funnet sammen, der vi sier at vi vil utrede dette med aktivitet nærmere. Vi ser behovet for forbedringer. Det er jo gledelig at Høyre har kommet på den tanken at de skal støtte dette forslaget subsidiært. Jeg tror det er viktig at vi erkjenner at ikke alt er perfekt i dag. Jeg tror også det er viktig at vi har faktabaserte og kunnskapsbaserte vedtak. Derfor var det ikke aktuelt å støtte forslaget fra Fremskrittspartiet. Men vi er fornøyd med at Kristelig Folkeparti tok ansvar og ble med på et forslag om at en skal komme tilbake til disse spørsmålene, og hvordan vi kan gjennomføre dette. For målet må være at vi skal ha gode redskaper, sånn at flere kan bli økonomisk selvhjulpne.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2012-03-01:
Først vil jeg bare si at jeg er veldig enig med statsråden i det svaret hun ga nå. Det som er viktig, er å følge opp kommunene i den grad de faktisk tilbyr noe. Det forslaget som nå foreligger, og som kommer til å bli vedtatt i dag, kan være med på å bidra til det. Jeg tror at en av grunnene til at kommunene kanskje ikke setter i gang aktivitet, er at det faktisk koster penger. Sosialhjelpen er jo en kommunal ytelse, og gjennom dette kan en også klare å få riktig ytelse, som er statlig, og som knyttes nærmere til aktivitet. Så jeg synes det er viktig å få den gjennomgangen. En annen utfordring som jeg var inne på i mitt innlegg, er at kommunene ikke er flinke nok til å tilby aktivitet eller kreve aktivitet, men at man går for lenge på ytelsene. Som det er vist til i innstillingen, var det et oppslag i Dagsavisen om en som hadde vært sosialhjelpsmottaker i 30 år, og også at 50 000 av ca. 120 000 i fjor hadde fått sosialhjelp i mer enn seks måneder. Hva tenker statsråden om det? Og: Hva er de konkrete tiltakene for at sosialhjelpen faktisk skal være midlertidig, slik tanken bak den er?
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Jeg ønsker å stille statsråden spørsmål om normerte satser, som vi foreslår. I dag kan man lese at enkelte familier kan få opptil 700 000–800 000 kr i året, mens man i andre kommuner kan få et veldig lite minimumsbeløp, som kanskje er mindre enn det man skulle kunne leve av. Hvorfor mener statsråden at det er riktig og rettferdig og nødvendig å ha så store forskjeller i utbetalingene? Mener statsråden at det er fornuftig å ha en totalsum som er så høy at familien vil ha mindre igjen om de går ut i arbeidslivet? Hvis f.eks. én går ut i arbeidslivet, mister de så mye av den økonomiske sosialhjelpen at det ikke lønner seg å jobbe. Ville det ikke da ha vært bedre om det var like satser, og også en maksimumssats som lå lavere enn lønningene?