Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2017-02-14:
Jeg vil begynne med å si tusen takk til representantene Grung og Aasen for det som er et veldig viktig inspirasjonstema. Jeg kan ikke si meg enig i alt som er sagt, selvfølgelig, men veldig mye av virkelighetsbeskrivelsen er jeg enig i, også at dette er et område hvor vi har mye igjen å gjøre. Men når representanten Aasen etterlyser en strategi, vil jeg likevel – som jeg skal bruke resten av innlegget på – argumentere for at regjeringen nå ikke er der at vi trenger en strategi, vi er der at vi må gjennomføre, og er i gang med å gjennomføre, de tiltakene vi allerede har lansert. Jeg skal si litt mer om det. Det er et veldig relevant spørsmål hvordan personer som har utdanning fra utlandet, får godkjent sin utdanning i Norge. Det er viktig at de kan bruke kompetansen inn i det norske arbeidslivet. Representanten Aasen ser utfordringer med dagens system og spør om det er mulig med forenklinger for brukerne, bl.a. for at flere studenter tar hele eller deler av utdanningen sin i utlandet. De bidrar da etterpå inn i det norske samfunnet med en kompetanse og kulturforståelse Norge har behov for. Dessuten har vi hatt en innvandring og en flyktningstrøm som både Norge og Europa har fått føle. Det bidrar også til å sette godkjenningsordningene under press, da de ønsker å få vurdert sin medbrakte utdanning. Som jeg sa, er jeg glad for dette spørsmålet – eller disse interpellasjonene, må jeg vel si – for vi har siden vi kom inn i regjering, arbeidet målrettet for å forbedre og forenkle godkjenningsordningene, og vi har holdt på med det i tre år. I Norge er det flere ordninger for godkjenning, avhengig av nivået på utdanningen, behovet til den enkelte og arbeidslivet. Jeg vil bare for ordens skyld understreke at det i Norge ikke er et generelt krav om at man skal ha godkjent en utenlandsk utdanning for å få tillatelse til å jobbe. For en gruppe på om lag 170 regulerte yrker er det imidlertid krav om godkjenning eller autorisasjon av yrkeskvalifikasjoner for å kunne utøve yrket i Norge. Dette gjelder f.eks. helseyrker, lærere og heismontører. Når det gjelder godkjenning av utenlandsk utdanning, må det skilles mellom generelle godkjenningsordninger og godkjenning for yrkesutøvelse i lovregulerte yrker, der det kreves autorisasjon for å utføre et yrke. NOKUT er ansvarlig for generell godkjenning av høyere utenlandsk utdanning. Dette ansvaret har de hatt siden 2003, da de fikk det av daværende utdanningsminister Kristin Clemet. I min tid som kunnskapsminister har jeg opprettet to nye nasjonale godkjenningsordninger. I 2016 fikk NOKUT ansvaret for å opprette en ordning for å godkjenne utenlandsk fag- og yrkesopplæring på videregående skoles nivå, og i 2017 har de også fått ansvaret for en ordning for godkjenning av utenlandsk fagskoleutdanning. Vi fikk bl.a. innspill fra partene i arbeidslivet om at det var sterkt ønsket. Generell godkjenning innebærer at NOKUT vurderer den utenlandske utdanningen opp mot det norske utdanningssystemet, verifiserer papirer etc. og utsteder bevis på utdanningens nivå og lengde, og eventuelt grad. Men det er fortsatt lærestedene selv som har ansvar for den faglige godkjenningen, både med tanke på videre studier og vurdering av det faglige innholdet i utdanningen – et punkt som representanten Aasen problematiserte. Generelle godkjenningsordninger på nasjonalt nivå for fagskoler og fag- og yrkesopplæring har faktisk ikke eksistert før. Dette er i seg selv en betydelig forenkling for søkere, som med dette har ett nasjonalt organ å henvende seg til. Det var på høy tid at vi fikk et heldekkende godkjenningssystem på alle utdanningsnivåer i Norge. Dermed har vi samlet all generell godkjenning av utenlandsk utdanning i ett kompetansemiljø. I tillegg til at NOKUT har ansvaret for godkjenningsordninger, har de også et nasjonalt ansvar for informasjon om alle typer godkjenninger, inkludert de som er i lovregulerte yrker, herunder sektoren som statsråd Høie har ansvar for. Dette gjelder både EUs direktiv for godkjenning av yrkesgodkjenning innen EU/EØS-området, og også utdanninger fra hele verden. Enhver som ønsker å få sin utenlandske utdanning vurdert, kan henvende seg til NOKUT. NOKUT vil enten vurdere utdanningen selv eller informere om rett instans for videre behandling. Dette siste er viktig. Som nyankommet flyktning/migrant til Norge kan det være vanskelig å orientere seg i godkjenningssystemet, og derfor har NOKUT en nasjonal veiledningsrolle for å vurdere hvilken instans som skal vurdere den medbrakte kompetansen. NOKUT har også ansvaret for den såkalte UVD-ordningen, en ordning for søkere som på grunn av situasjonen de er i, ikke kan verifisere hvilken utdanning de har. Dette er et viktig supplement til våre generelle godkjenningsordninger, som for øvrig har vakt internasjonal oppmerksomhet. Det er flere land som vurderer å innføre tilsvarende ordninger. Når jeg først er inne på det internasjonale sporet, vil jeg informere om at jeg har tatt initiativ til en kartlegging og gjennomgang av hvilke godkjenningsordninger som eksisterer i de nordiske landene og selvstyrte områder, og en analyse av funnene. Norge har formannskapet i Nordisk ministerråd dette året, så det er med glede jeg på bakgrunn av denne undersøkelsen skal ta initiativ til å diskutere hvordan vi kan videreutvikle og forbedre våre godkjenningssystemer, bl.a. ved å lære av hverandres erfaringer. Så kommer det som representanten Grungs interpellasjon berører, nemlig de lovregulerte yrkene. Her har også Kunnskapsdepartementet en rolle selv om vi ikke direkte eier instansene som godkjenner. Vi har gitt Altinn i oppdrag å lage en felles elektronisk søknadsportal. Den utvikles som en felles portal for bruker, uavhengig av hvilket yrke man søker godkjenning for, nettopp for at man skal slippe selv å finne frem i det som lett kan fremstå som en myriade av forskjellige portaler og sider. Selve saksbehandlingen skal fortsatt ligge hos den underliggende etat, som har både fagansvar og kompetanse, men kommunikasjonen kan foregå gjennom portalen. Det vil være en betydelig forenkling, og portalen vil være operativ innen utgangen av februar. For å forenkle systemet har jeg også bedt om at det skal være mulig for søkere uten personnummer eller ID-nummer å søke gjennom portalen. Parallelt har NOKUT fått i oppdrag å samle enhetlig informasjon på både norsk og engelsk om alle lovregulerte yrker, og søknadsprosessen knyttet til det enkelte yrke. Denne informasjonen skal også synliggjøres på den nevnte portalen. Dette ble også omhandlet og var en viktig del av stortingsmeldingen Fra utenforskap til ny sjanse, den såkalte utenforskapsmeldingen. Flere av tiltakene i meldingen er rettet inn nettopp mot å tilrettelegge for at flere kan bruke sin medbrakte utenlandske kompetanse i arbeidslivet. Som oppfølging av stortingsmeldingen, som fikk bred politisk støtte, har NOKUT holdt kurs for Nav og øvrig førstelinjetjeneste i kommunene for at disse også skal ha oppdatert informasjon om systemet for godkjenning av utenlandsk utdanning. Det er også etablert en e-læringsplattform for denne type kurs. Representanten Aasen spør også – helt riktig – om det legges til rette for at personer med utenlandsk utdanning blir tilbudt å komplettere sin utdanning dersom den er mangelfull med tanke på å utøve et yrke. Det er et godt og viktig spørsmål. Som representanten Grung nevnte, ble det i kjølvannet av flyktningstrømmen etablert ordninger, det vil si tildelt midler, for at sykepleiere, lærere, ingeniører og teknologer som trengte å supplere utdanningen sin, fikk et kompletterende utdanningstilbud i Norge. Tanken er at dette skal bygges ut. Det er det noen utvalgte universiteter og høyskoler som tilrettelegger for i dag. I tillegg har også høyere læresteder ifølge universitets- og høyskoleloven et generelt ansvar for å vurdere utenlandsk utdanning for innpassing i videre studier. Jeg mener at den vurderingen er det – på lik linje med annen norsk utdanning fra norske institusjoner – universitets- og høgskoleinstitusjonene som må gjøre. Jeg skal likevel være ærlig og innrømme at det er en utfordring at mange opplever det norske systemet for godkjenning som tungrodd og unødvendig strengt. Det kan også føre til at verdifull kompetanse som finnes i Norge, ikke blir tatt i bruk. Samtidig er det en balansegang, for arbeidsgivere og samfunnet for øvrig må også stole på de godkjenningene som gis. Derfor er det viktig at forenklinger som vi er for og jobber med – og vi må også gjøre mer – ikke går på bekostning av kvaliteten på selve dokumentasjonen. Videre er jeg også opptatt av at vi ikke skal innrette oss slik at mange som strengt tatt ikke trenger det, søker om godkjenning. Det er bare i forbindelse med praktisering av et yrke som er lovregulert at det er påkrevd med en autorisasjon. Flyktninger med en grad i f.eks. samfunnsvitenskap eller matematikk, med ingeniørutdanning, eller med erfaring/utdanning som bussjåfør eller frisør, kan også søke arbeid direkte hos arbeidsgiver uten å gå veien om NOKUT eller utdanningssystemet. Vi kan ikke lage et system som fratar dem muligheten til å få vurdert kompetansen sin, for å si det på den måten, men det er altså ikke obligatorisk. Det vil føre til en kraftig byråkratisering hvis det blir oppfattet som eller gjort obligatorisk. Det er verdt å nevne at NOKUT også innenfor høyere utdanning har en turbo-ordning for arbeidsgivere, hvor de innenfor fem virkedager kan utarbeide en kort vurdering som beskriver om utdanning er godkjent i utdanningslandet, og i hvilken grad utdanningen tilsvarer utdanning i det norske systemet. La meg helt til slutt også nevne at vi har tenkt å følge opp forslaget fra utenforskapsmeldingen om å etablere en tverrdepartemental gruppe for å se på muligheter for ytterligere forenklinger av dette systemet og arbeidet. Det er derfor jeg sier at vi ikke behøver en strategi nå. Vi må rett og slett sette i gang det arbeidet som nå er i ferd med å bli iverksatt, gjennom tett dialog med mine kollegaer i regjeringen.