Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2014-06-10:
Det er ingen tvil om at situasjonen i Syria og nabolandene er dramatisk. Norge har bidratt med økonomisk støtte til regionen, og vi skal ta imot 1 000 syriske flyktninger på kvoten for overføringsflyktninger, hvorav 500 er på en tilleggskvote. Jeg har i starten lyst til å presisere et par forhold i innstillingen. Når det er snakk om at Sverige tar imot 200 flere flyktninger fra Syria enn Norge, vises det til antall kvoteflyktninger. Norge har den nest største kvoten for syriske flyktninger i europeisk sammenheng, mens Sverige har den største. Det er viktig å skille mellom kvoteflyktninger vi gjenbosetter gjennom UNHCR og de som måtte komme seg til et land på egen hånd for å søke asyl. Sånn sett har representanten Schou og andre talere rett når de sier at vi er størst i mottak hvis man ser det i relasjon til antall innbyggere. Innspillet fra Sosialistisk Venstrepartis representant om at Sverige har fått i oppdrag å samordne arbeidet med å hente ut 30 000 kvoteflyktninger, er heller ikke helt riktig. Sverige leder en kontaktgruppe for UNHCR og land som tar imot syriske kvoteflyktninger eller har andre ordninger for relokalisering. Formålet for gruppen er å øke mulighetene for gjenbosetting og relokalisering, for praktisk samarbeid og for å søke dialog med vertslandene i regionen. Norge deltar også i denne gruppen. Jeg har merket meg at ingen andre partier har støttet representantforslaget om å gjenbosette 5 000 flyktninger fra Syria. Jeg tolker ikke det som en mangel på sympati med de syriske flyktningene, men som et signal om at det må være realisme i forhold til hva Norge kan bistå med. De fleste flyktningene fra Syria vil nødvendigvis befinne seg i nærområdene. Jeg merker meg at komiteens flertall mener det er viktig at Norge bidrar med støtte i regionen. Jeg er selvsagt enig i det. Jeg er også enig i at UNHCR og frivillige organisasjoner fortjener stor honnør for den innsatsen og jobben som nå gjøres med flyktninger og internt fordrevne. Jeg merker meg også at et flertall i komiteen, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og SV, mener Norge må bistå både i Syria, i naboland og her hjemme, og at det her hjemme anses naturlig å ta imot flere overføringsflyktninger. Jeg er enig i, og regjeringen er enig i at Norge skal bistå både i regionen og her hjemme. Spørsmålet må imidlertid være hvilken innretning av vår samlede bistand som gir mest effekt og hjelper flest flyktninger. I denne sammenhengen har jeg lyst til å få frem et par perspektiver. Kostnaden med gjenbosetting av 1 000 flyktninger fra Syria i Norge er beregnet til ca. 155 mill. kr per år. Over en femårsperiode utgjør det ca. 770 mill. kr. For 155 mill. kr kan UNHCR dekke utgiftene til 26 000 flyktninger i leirer i regionen. Jeg synes det gir noen perspektiver som det også er verdt å ha med seg i denne debatten. Vi kan for den samme summen hjelpe 13 000 flyktninger utenom leirer. Jeg mener hovedinnsatsen bør være der vi kan hjelpe flest, altså i nærområdet. Jeg forstår at utfordringene nabolandene står overfor, er enorme. Vi kan likevel ikke se bort ifra vår egen kontekst og det faktum at det allerede er 5 600 flyktninger i mottak som venter på bosetting. For kommunen vil det utvilsomt være en formidabel tilleggsoppgave å øke dette tallet med ytterligere 5 000 syriske flyktninger. Komiteens tilråding er at regjeringen bes om en redegjørelse for Stortinget for hvordan Norge kan bistå naboland som Libanon og Jordan med å håndtere flyktningestrømmen, og gi en vurdering av hvor mange flere syriske flyktninger Norge kan ta imot i 2014 og 2015. Regjeringen vil legge frem en slik redegjørelse for Stortinget, og det er naturlig også å se dette i sammenheng med statsbudsjettet, da en slik endring har store økonomiske konsekvenser.