Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2014-01-14:
Det er ikke ofte vi diskuterer handelspolitikk i denne sal, utover EØS og – en sjelden gang – WTO, til tross for at det å sikre norsk næringsliv best mulige vilkår også utenfor det europeiske markedet blir stadig viktigere. Det er her vi finner nye og voksende markeder, som det er viktig at norsk næringsliv vinner fotfeste og innpass i. EØS-avtalen er selvsagt vår aller viktigste frihandelsavtale. Den dekker nær 80 pst. av vårt eksportmarked. EØS drøftes jevnlig her i salen. Derfor handler denne interpellasjonen om de utfordringer utviklingen av frihandelsavtalenettverket i andre markeder reiser. Den viktigste ledetråden for EFTA har vært og er å følge EU, slik at norsk næringsliv får like gode betingelser på markeder utenfor Europa som sine europeiske konkurrenter. Jeg legger til grunn at den nye regjeringen ikke har tenkt å endre på denne hovedlinjen. Regjeringen Stoltenberg la opp til en grundig gjennomgang av vår handelspolitikk i Meld. St. 39 for 2012–2013, Mangfold av vinnere. Nå er denne meldingen trukket tilbake av regjeringen Solberg. Jeg håper vi ikke må vente for lenge før den nye næringsministeren gir Stortinget et tilsvarende bredt grunnlag for en handelspolitisk gjennomgang. Norge har 26 frihandelsavtaler med 36 partnere. De aller fleste er framforhandlet gjennom EFTA. Den neste vi vel vil få til ratifisering, er avtalen med Bosnia-Hercegovina. Avtalene med 20 av disse landene er inngått etter 2005. Det er i gang forhandlinger med en rekke viktige land, som India, Vietnam, Indonesia, Russland m/Kasakhstan og Hviterussland, Malaysia og Thailand. Det sonderes med Nigeria og Angola. Island og Sveits har inngått frihandelsavtaler med Kina, mens våre forhandlinger har stanset opp av grunner vi alle kjenner. En prioritert oppgave for regjeringen må være å få i gang forhandlingene med Kina. Utviklingen i antall frihandelsavtaler har skutt fart etter at Doha-runden i WTO-forhandlingene stanset opp før århundreskiftet. Siden 1990 er antall frihandelsavtaler i verden økt fra 50 til 250. Den sterkeste veksten er i avtaler mellom utviklingsland. Doha-runden skulle som kjent liberalisere handelen med landbruksvarer, redusere i-landenes tollvern av egen produksjon og fjerne de samme landenes eksportsubsidier – med andre ord gi fattige land større muligheter på våre markeder med det som kunne være deres fremste eksportartikkel: mat. Det samme gjelder tjenester. Til tross for avtalen som ble inngått på Bali før jul – hvor handelsfasilitering var det sentrale, noe som er viktig – kreves det betydelig optimisme for å ha tro på at Doha-runden kommer skikkelig i gang igjen med det første. Mange mener at tiden er i ferd med å løpe fra Doha-rundens utgangspunkt, rett og slett fordi det er skjedd betydelige endringer i gruppen av utviklingsland. Mange av de utviklingslandene som var toneangivende på 1990-tallet, er nå blant de sterkest voksende økonomiene. BRICS-landene er stikkordet. Det skaper et annerledes grunnlag for en utviklingsrunde. Det er derfor grunn til å tro at frihandelsavtalenettverket vil fortsette å ekspandere og fordypes. Utviklingen de siste ti–tolv årene handler nemlig ikke bare om antall, men også om innhold og regionalisering av avtaleverkene. Frihandelsavtalene handler nå mindre og mindre om tollsatser og mer og mer om brede utviklingsavtaler, partnerskapsavtaler, som også omfatter utviklingselementer og investeringer. Her har EU langt sterkere virkemidler å spille på enn EFTA. Det reiser utfordringer for oss. Vi kan ikke stille med de samme gulrøtter som EU kan. Vi må lene oss på de mer begrensede muligheter det enkelte EFTA-land kan ha, i praksis Norge og Sveits, for f.eks. utviklingssamarbeid om energiutvikling. Denne problemstillingen må drøftes i EFTA-fellesskapet. Under EFTAs årlige ministermøte på Island i 2010 ble det besluttet at EFTA i framtidige avtaler skulle ha egne kapitler om miljø og arbeidstakerrettigheter – ikke bare referanser til internasjonale avtaler på disse områdene i fortalen til avtalen. Det er positivt og er blitt fulgt opp. Mange av EFTAs frihandelsavtaler er imidlertid fra 1990-årene og trenger å oppdateres for å fange opp utviklingen de siste årene. Da må miljø og arbeidstakerrettigheter inn i de nye, oppdaterte avtalene. Dette er også områder som fordrer at vi kan bistå våre avtalepartnere i utviklingen av regelverk, redskaper og struktur. Det kan være alt fra å bistå med kunnskap og erfaring, f.eks. om betydningen av trepartssamarbeidet i arbeidslivet, til mer konkret bistand, som miljøteknologi. Problemstillingene rundt avtaleverket som tar hensyn til klima og miljø, arbeidstakerrettigheter og respekten for menneskerettighetene i partnerland, vil bli problemstillinger vi må drøfte. Hva skal og kan være ambisjonene knyttet til avtaler hvis viktigste formål er å utvikle handelen mellom partnerne? Dette ble særlig aktualisert i forbindelse med Colombia-avtalen. Jeg forutsetter at den nye regjeringen følger opp arbeidet med å få til en sideavtale om disse spørsmålene med Colombia, slik at vi kan ratifisere frihandelsavtalen. Det vil også kunne underbygge de fredsforhandlingene som pågår mellom myndighetene og FARC-geriljaen. Denne problemstillingen vil være svært aktuell når forhandlingene med tollunionen Russland, Kasakhstan og Hviterussland sluttføres. Hviterussland har en lang vei å gå på disse områdene, for å si det diplomatisk. Landet er heller ikke medlem av WTO og vil neppe bli det på lenge. WTO-medlemskap har ligget der som en forutsetning for våre frihandelsavtaler, bl.a. på grunn av tvisteløsningsmekanismen dette gir sikkerhet for. En annen utvikling er et økende antall regionale frihandelsavtaler og partnerskapsavtaler som virkelig kan endre den globale handelsstruktur. The Trans-Pacific Partnership, som omfatter bl.a. USA, Canada, Mexico, Australia, New Zealand, Japan, Vietnam, Indonesia, Singapore og Malaysia og dekker 25 pst. av verdenshandelen, er et eksempel. Det regionale partnerskap i Asia med bl.a. Kina, India, Sør-Korea, Japan, Australia, New Zealand, Vietnam, Malaysia, Singapore og Thailand dekker 40 pst. av verdenshandelen. Den nye, store utfordringen nå er selvsagt de perspektiver en transatlantisk handels- og investeringsavtale mellom USA og EU vil bety for Norge og de andre EFTA-landene. Hvis ambisjonen om en avtale som også omfatter regelverk for standarder og reguleringer, nås, står vi overfor en avtale som i enda sterkere grad enn det EU nå gjør, setter globale standarder på de fleste områder – standarder og reguleringer som alle land med eksportambisjoner må forholde seg til, enten det gjelder elsikkerhet, matsikkerhet eller krav til utslipp fra biler. Som EØS-medlem vil vi da ikke bare måtte forholde oss til Brussel, men også til Washington når det gjelder regelverk for det indre marked. Det globale handelspolitiske perspektivet ved en slik avtale er selvsagt å ta føringen i forhold til Kina og andre voksende aktører. Men for oss er det krevende perspektivet at vi, sammen med Sveits, Island og Liechtenstein, er satt på sidelinjen i forhold til en avtale som sterkt kan legge føringer for regelverket i et marked vi er en integrert del av. Dette er en utfordring jeg regner med at statsråden vil redegjøre for hvordan vi og våre EFTA-partnere skal forholde oss til – hvilke muligheter som foreligger for at vi kan bevege oss fra sidelinjen og komme oss ut på den banen hvor dette spillet skjer. Vi skal i år feire 200-årsjubileet for Grunnloven. Betydningen av markedsadgang for norsk eksport var også et sentralt element i det som skjedde i 1814 og en drivkraft for løsrivelse fra Danmark. Danskekongens støtte til Napoleon brakte oss i konfrontasjon med England, også da et av våre viktigste – kanskje det aller viktigste – eksportmarkeder. Norske havner ble blokkert, skipsfart og trelasteksport ble rammet. Det ga nødsår i landet. Det er en påminnelse om at vi hadde en åpen, utadvendt økonomi, påvirket av omverdenen, også da vi var et ganske fattig land, og at handelspolitikk er et våre viktigste redskaper for å sikre arbeid, verdiskapning og velferd – og vel verd å drøfte også i denne sal.