Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2021-12-15:
I dag er det 62 dager siden Norge fikk en ny regjering fordi velgerne stemte fram en ny kurs med mer fellesskap og mindre forskjeller for et mer rettferdig Norge. Men i utenriks- og sikkerhetspolitikken er det ikke riktig å si at det har blitt en helt ny kurs for Norge, for Norge skal være til å kjenne igjen gjennom ulike regjeringsskifter. Det er en styrke for Norge. Det viktigste ligger klart: støtte til FN og folkeretten, å være en god alliert i NATO, og at EØS-avtalen er vår tilknytning til Europa. Men det er blitt og vil bli endringer i utenrikspolitikken, for også her spiller det en rolle hvem det er som styrer. Jeg vil konsentrere mitt innlegg om der vi har fått en ny retning innenfor utenriks- og utviklingsfeltet, og så vil andre av mine kollegaer presentere det som er innenfor forsvarspolitikken. Vi har fått en regjering som vil mer, som våger mer, og som har større ambisjoner for å forandre verden. Vi vil ha en tryggere, mer rettferdig og grønnere verden. Nå, to år inne i pandemien, vet vi at det er ingen konflikt mellom å jobbe for sterkere nasjonalstater og for mer internasjonalt samarbeid. Tvert imot, vi må gjøre mer av begge deler. Martin Tranmæl sa i en tale at vi skal stå med beina godt plantet på norsk jord, med blikket vendt ut mot verden. Det samme kan den nye regjeringen si. Vi skal ha blikket vendt ut mot verden. Det handler både om solidaritet og om vår egeninteresse, for det som skjer der ute, angår oss her hjemme. Nå går vi en usikker tid i møte. Det er under tre måneder siden vi feiret gjenåpningen av Norge. I dag lever vi med de strengeste tiltakene på lenge. Det viktigste vi har lært, er at dette er vi ikke ferdige med før hele verden er ferdig. Ingen er trygge før alle er trygge. Nå sliter vi med en mutant som først oppsto i Sør-Afrika. Ingen vet om, når og hvor det kan oppstå igjen. Det vi vet, er at veien ut er å vaksinere hele verden. Det viktigste vi må gjøre, er å få produsert mer vaksiner og få vaksinene ut til dem som trenger det. Men vi må også gjøre mer enn det. Den nye regjeringen vil bl.a. jobbe for at det skal bli unntak i patentregelverket for koronavaksiner. Ingenting kan være uprøvd i møte med en pandemi som det føles som aldri vil slippe taket. Den nye regjeringen vil prioritere hardere i utviklingspolitikken. Det handler ikke om å vurdere hva som er det viktigste av gode formål. Det handler om hvor Norge kan utgjøre en størst mulig forskjell, hvor Norge trengs mest. Vi har satt opp seks hovedprioriteter for den nye regjeringen. Den første er klima. Under den forrige regjeringen kom det store kutt i arbeidet med klima og fornybar energi. Avtaler som var inngått, måtte brytes. På tross av at verden hadde lovet mer penger til klimafinansiering, lå vi etter åtte år med Erna Solberg lavere enn da hun tok over. Vi sier at klimafinansiering vil være vår førsteprioritet. Det andre er ulikhet. Vi prioriterer ulikhet fordi forskjellene internt i land er like store som mellom land. Å sikre gode arbeidsrettigheter og omfordelende skattesystemer er veien til velferd. Det vet vi her hjemme. Det samme gjelder ute i verden. Det tredje er at vi vil satse på kvinners rett til å bestemme over egen kropp. Her ser vi dessverre mange tilbakeslag i verden. Under den forrige regjeringen ble det gjort innstramminger i abortlovgivningen her hjemme i Norge, og det ble kuttet internasjonalt – det i en tid hvor mange andre land også kuttet. Dette er et område der Norge igjen må ta ledertrøya, for hvis ikke vi gjør det, står det ikke en kø av andre land klare til å gjøre det samme. Den fjerde hovedprioriteten vår er matsikkerhet og kampen mot sult. Vi vet at for første gang på lenge øker antallet mennesker som sulter. Å produsere mer klimasmart er avgjørende for å mette verdens befolkning. Den femte hovedprioriteten vår er å bekjempe smittsomme sykdommer. Da Jens Stoltenberg ble statsminister i 2000, ble vaksiner til verdens barn hans store prioritet. Initiativet kom fra daværende AUF-leder, som samarbeidet med stabssjefen i Verdens helseorganisasjon. I dag, 21 år etter, er stabssjefen blitt statsminister og AUF-lederen vår nye utenriksminister. De skal ha æren for det som kanskje har vært den mest vellykkede bistanden Norge noen gang har gitt. Millioner av barn har fått vokse opp på grunn av et lite stikk i armen. Nå er de to klare til å lede an på nye initiativ innenfor helsefeltet. Den siste hovedprioriteten handler om humanitær nødhjelp. Dessverre er det mange steder i verden som kommer til å ha behov for det, ikke minst med flere smittsomme sykdommer og faren for dramatiske klimakatastrofer. Dette igjen vet vi kan gi mer krig og konflikt. Da Jonas Gahr Støre var utenriksminister, gikk Norge i front i arbeidet med nedrustning. Det var ikke alltid populært blant våre allierte, men vi satte oss mål, vi sanket støtte, og vi aksepterte ikke at de som ville minst, var de som skulle bestemme tempoet for alle. Gjennom godt diplomatisk arbeid og samarbeid med sivilsamfunn fikk den rød-grønne regjeringen på plass forbudet mot klasevåpen. Den rød-grønne regjeringen startet også arbeidet med det humanitære initiativet mot atomvåpen. Etter stillstand på nedrustningsfeltet gjennom åtte år med Høyre-styre er Norge nå tilbake. Vi vil trappe opp arbeidet med nedrustning, både diplomatisk og gjennom samarbeid med sivilsamfunn. Norge skal også være observatør på statspartsmøtet om forbud mot atomvåpen. Rundt viktige møtebord bør Norge være til stede. Med unntak av Fremskrittspartiet og Høyre merker vi at det er stor støtte for den avgjørelsen i denne salen, og etter at Norge offentliggjorde sin beslutning, har den nye tyske regjeringen gjort det samme. Nordområdene er Norges vindu mot verden. Det er regjeringens viktigste strategiske satsingsområde. Det var ingen tilfeldighet at vår nye utenriksministers første reise var til Tromsø, til Barentsrådet og møtet med den russiske utenriksministeren. Vi vil ha en ny giv i nordområdepolitikken. Det vil bety en kraftfull satsing på tvers av alle sektorer – utdanning, energi, klima, reiseliv og næringsliv. Nordområdene er også Norges viktigste fredsprosjekt. Vi skal bevare freden i vår del av verden. Vi skal ha et forutsigbart og godt samarbeid med Russland. Vårt viktigste verktøy er folk-til-folk-samarbeidet i nord, og vi vil også arbeide innenfor alle områder hvor vi har felles interesse: hav, kyst, klima og samarbeid om boreal barskog. Nå som det er som mest koronamørkt, i desember, er det mange av oss som finner trøst i å kjøre på med julemusikk. Der synger vi om et barn som ble født i Betlehem. Et håp for det nye året må være at det barnet som i dag blir født i Betlehem, kan vokse opp i fred, uten okkupasjon, med gode naboer og med håp for framtiden. For er det noe konflikten mellom Israel og Palestina mangler, er det håp. Israels politikk, med nye bosettinger, knebling av sivilsamfunn og økt vold mot palestinere, kan ødelegge drømmen om en tostatsløsning. Også på palestinsk side finner vi store problemer, ikke minst i mangelen på valg. Men kjernen i konflikten er den samme: okkupasjonen av Palestina. Vi krever at okkupasjonen må ta slutt, at muren må rives, og at palestinerne må få sin egen stat. Det eneste landet utenom Norden og USA som fikk positiv omtale i regjeringserklæringen til Erna Solberg, var Israel. Harald Stanghelle hadde rett da han skrev at dette ikke kan tolkes på noen annen måte enn «et solid skulderklapp til Benjamin Netanyahus kompromissløse Israel». I de årlige budsjettrundene her på Stortinget ble det gjennomført kutt til Palestina og til FNs arbeid med palestinske flyktninger, både da Kristelig Folkeparti satt utenfor og forhandlet det ned, og da Fremskrittspartiet gjorde det samme. I dagens budsjett skjer det motsatte. Den nye regjeringen øker støtten til FNs arbeid med palestinske flyktninger med nærmere 100 mill. kr. La meg til slutt gjennom våre tre ministere få takke alle dem som står på for Norge i utlandet, i et år hvor det har vært vanskeligere enn på veldig lenge – alle dem som arbeider humanitært, både frivillig og i organisasjonene, de som står på for våre interesser rundt omkring på ambassadene, og kanskje aller mest de som tjenestegjør militært. La mine siste ord nå være å takke dem som har tjenestegjort for oss i Afghanistan, alle veteranene som har vært der gjennom 20 år. Det har vært uvirkelige bilder denne høsten, og tankene mine går i takknemlighet til våre veteraner for den innsatsen de har gjort gjennom de siste 20 årene.