trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-06-08:
Jeg vil gjerne takke for diskusjonen vi har hatt nå om hvordan man kan jobbe for å få flere yrkesgrupper inn i skolen og å gjøre det naturlig. Det diskusjonen har vist, er at mange steder er situasjonen god, og at det også finnes mange gode eksempler på at man har løst dette på en måte som kan være til inspirasjon for andre kommuner og andre skoler. Men det vi også har sett i løpet av diskusjonen, er at det altfor mange steder ikke fungerer godt nok. Jeg tror også det er viktig for oss som har vært her nå og tatt ordet, som har løftet diskusjonen at vi tar med oss en del av de gode poengene som er formulert og tatt inn i denne diskusjonen, til våre hjemregioner, sånn at denne diskusjonen også får ringvirkninger der ansettelsene faktisk foregår, der dette løses i praksis. Representanten Thorsen var i sitt innlegg inne på at skolen har endret seg, at elevmassen før var mer homogen fordi man bl.a. brukte spesialskoler i større grad enn det man gjør i dag, og at behovet for flere yrkesgrupper på den måten også har økt. Jeg tror og håper at Thorsen og jeg er enige om at den endringen vi har sett, er positiv, og at det er et gode for den enkelte elev, for læringsutbyttet, for skolen sånn som den skal være, samtidig som det også reiser enkelte utfordringer som det trengs politiske virkemidler for å løse Sånn som jeg opplevde representanten Aspakers innlegg, selv om vi er enige om at flere yrkesgrupper inn i skolen er viktig, skapes det et inntrykk av at det er politisk uenighet omkring behovet for det – det er det ikke. Så blir det også skapt et inntrykk av at det er politisk uenighet om framgangsmåten. Det tror jeg vel heller ikke at det er. Det som er utfordringen her, er rent praktisk. Det denne diskusjonen illustrerer, er et generelt dilemma ved enkelte sider av skolepolitikken, nemlig at mens ambisjonene og målsettingene er nasjonale, er veldig mange av virkemidlene for å nå disse målene lokale. Da er utfordringen hvordan vi på en god måte kan støtte opp om det viktige, nødvendige lokale arbeidet. Anne Tingelstad Wøien var i sitt innlegg inne på et perspektiv som er så sentralt at jeg gjerne vil gjenta det poenget, nemlig at støttefunksjonen omkring eleven er én side av saken. Vel så viktig er støttefunksjonen de andre yrkesgruppene har rundt skolelederen, sånn at skolelederen får være en god pedagogisk leder for sitt personale og dermed får opp læringstrykket for den enkelte elev.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg har stor tro på de gode eksemplenes makt. En veileder på dette området vil nettopp kunne vise fram hvordan ulike skoler og ulike kommuner har arbeidet med å rekruttere andre yrkesgrupper enn pedagogisk personale inn i skolene. Jeg tror at veldig mange rektorer og skoleledere tenker at det er – hva skal man si – en ekstraluksus ut over de lærerkreftene man har, men mange av dem som har jobbet systematisk for å tenke flerfaglig i skolen, har motsatt erfaring, nemlig at hvis man får litt større bredde i yrkesgruppene, kan man knytte til seg ansatte i skolen som kan avlaste lærerne, og som kan fungere veldig positivt i en skolehverdag. Vi vet at ganske mange elever har psykiske plager, og at nesten enhver rektor har betydelige utfordringer når det gjelder elever som ikke kommer på skolen, når det gjelder elever som sliter med spiseforstyrrelser, og når det gjelder elever som har andre typer utfordringer. Det er klart at når man har et større spekter å spille på, en god helsetjeneste, men også få f.eks. miljøarbeidere eller andre typer yrkesgrupper inn, gjør at man har en større bredde når det gjelder ganske kompliserte utfordringer. Så selv om vi nå får på plass en god lærerutdanning med god elevkunnskap osv., vil det alltid være behov for å få annen type kompetanse inn. En veileder er det man kan gjøre på ganske kort sikt, men jeg er enig med representanten Hadia Tajik i at vi kan tenke mye større og litt mer langsiktig på dette. Nå er kommunene i full gang med en samhandlingsreform. Den dreier seg om å få snudd oppmerksomheten i retning av å drive forebyggende arbeid, i retning av å gi dem som kan ha noen utfordringer, hjelp tidlig og i retning av å se de ulike funksjonene i en kommune i en sammenheng. Her har vi et potensial som går langt utover det vi tenker i dag når det gjelder forebygging. Det jeg er opptatt av, er at vi må sørge for at dette skjer på en måte som i skolehverdagen oppfattes som en avlastning, der andre er med på å ta ansvar for utviklingen – at det ikke bare er en ny oppgave for lærerne, som allerede er ganske nedlesset av krav og daglige gjøremål. Jeg oppfatter representanten Hadia Tajik dit hen at hun ønsker det motsatte, nemlig å se på hvordan vi gjennom mer systematisk bruk av andre yrkesgrupper kan sørge for at vi nettopp får frigjort mer av lærerens tid.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg synes dette har vært en veldig konstruktiv debatt. Det er viktig at vi fokuserer på det lokale når diskusjonen går, fordi det vil være ganske varierende rundt omkring i landet hva slags kompetanse skolene kan ha tilgang til i tillegg til det som er kjernekompetansen, rektorer og lærere. Derfor tror jeg det er viktig at en kan se at det kan være ulike andre yrkesgrupper her som kan komme med litt ulike måter å støtte opp om opplæringen på, og som kan være viktige medspillere i skolehverdagen. Vi driver på veldig mange områder med ulikt utviklingsarbeid som går i samme retning, som det representanten Hadia Tajik har tatt opp i interpellasjonen. For eksempel er det en viktig del av oppfølgingen av stortingsmeldingen Læring og fellesskap å sørge for at PP-tjenesten kommer tettere på skolene, at de er med på det forebyggende arbeidet, og at det er ressurser som rektorer og lærere kan trekke på. Det er heller ingen dårlig idé hvis kommunene tenker i den retning at de ønsker å samlokalisere en del av dette, sånn at det blir lettere å samarbeide i hverdagen også. Det henger også sammen med den store omorganiseringen vi nå har av Statped. Hele poenget med den er at de skal komme tettere på kommunene og fylkene, og at det også skal være enklere for kommuner og fylker å benytte seg av den kompetansen som ligger der. Når det gjelder de ulike kompetansesentrene vi har, vet vi at skolene kan bli mye flinkere til å bruke dem også. Jeg må bare gi en liten kommentar til representanten Thorsen om leksehjelp. Det er ikke sånn at leksehjelp har fortrengt andre typer tilbud i skolen. Det er et fullfinansiert tilbud fra staten. Vi har litt blandede erfaringer, men vi har også veldig mange gode eksempler på hvordan leksehjelp fungerer. Vi får en evaluering av det til høsten. Vi får også en sammenlikning av støttefunksjoner rundt ledere i skolen opp mot andre lederoppgaver i kommunene, som nettopp fører oss inn på den diskusjonen som Anne Tingelstad Wøien og Hadia Tajik var innom, nemlig at vi kanskje har en litt for dårlig støtte rundt rektorenes mulighet til å ansette merkantil hjelp, skaffe vaktmestertjenester osv., som ville frigjort mye tid for henne eller ham, som de burde bruke på pedagogisk ledelse, og som de ønsker å bruke på pedagogisk ledelse. Jeg sier alltid når jeg er i sammenhenger hvor det er rektorer, at jeg skal støtte alle som sørger for at de får bedre støtteapparat rundt seg.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Det er viktig at de ulike utdanningsinstitusjonene har mulighet til, ut fra den rammeplanen som vi bestemmer, å konkretisere hva slags innhold og opplegg de skal ha for sine utdanninger. Men jeg har en veldig klar forventning om at alle som tilbyr førskolelærerutdanning og lærerutdanning, sørger for at deres studenter og kandidater får opplæring i dette temaet. Det er fordi, punkt én, man skal være trent når det gjelder hva slags typer oppførsel fra barn man skal se etter hvis man skal være en observant voksen i barnehagene, og punkt to, fordi det ofte er ganske vanskelig å ta tak i denne typen problematikk. Det er barn som går i barnehagen hvor de ansatte i barnehagen sikkert kjenner foreldrene ganske godt. De kan være litt – hva skal en si – usikre på om de faktisk observerer riktig. Det kan være ganske krevende å forholde seg til foreldre i en situasjon hvor man kanskje går rundt med en mistanke om dette er barn som er utsatt for overgrep. I den situasjonen kreves det betydelig styrke, og det krever god ledelse i barnehagen. Det er riktig at alle ansatte i barnehagen har en selvstendig plikt til å si fra, men det er klart en dyktig leder i en barnehage vil hjelpe og støtte de ansatte der gjennom å få beskjed videre til seg om det. Min klare forventning er at alle utdanningssteder har et opplegg rundt dette, og at alle nyutdannede blir trent i hva man skal se etter. Men det må være en bevissthet i den enkelte barnehage hele tiden rundt dette, og derfor er kompetansestrategien som vi skal legge fram i forbindelse med stortingsmeldingen i 2013, også en viktig del av dette. Så mener jeg at de endringene som er gjort i det siste når det gjelder taushetsplikt, burde ivareta den muligheten som ulike yrkesgrupper som kan komme i kontakt med barn som er utsatt for overgrep og mishandling, har til å varsle, og at den ikke kan oppfattes som et hinder for å varsle. Men hvis det skulle være eksempler på noen svakheter der, ser jeg gjerne på det. Der hvor kommunene sørger for at alle ulike instanser samarbeider godt, vil også barnehagene raskt kunne få beskjed om at barnevernet faktisk følger opp de bekymringsmeldingene som er. De kan få beskjed om hva slags tiltak som settes inn, slik at man kan samarbeide godt rundt det barnet det gjelder.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg takker for en konstruktiv og god debatt om et tema som det heldigvis er tverrpolitisk enighet om er viktig at barnehagene er oppmerksomme på, har kompetanse på og tar tak i. Vi tar med oss innleggene, engasjementet og de forslagene som mange har vært inne på her nå, når vi skal lage stortingsmelding om framtidens barnehager, og når vi skal diskutere kompetansestrategien videre. Det gir oss god anledning til å omsette dette i enda mer konkrete tiltak enn det vi har allerede. Vi kan helt sikkert være mer – hva skal jeg si – systematiske. Men det jeg tror er det viktigste, er at hele denne problemstillingen eies lokalt. Det er der man sitter med det lokale barnevernet, det er der man sitter med barnehagene, det er der man har en mulighet til å dra disse ulike kompetansemiljøene sammen og finne de gode løsningene rundt enkeltbarn. Hvis vi da også klarer å følge opp gjennom førskolelærerutdanningen, gjennom barne- og ungdomsarbeiderutdanningen, gjennom mulighetene for videreutdanning og andre typer kompetansetiltak, og hele veien ta ansvar for den kunnskapen som de ansatte i barnehagene skal ha, klarer vi å sørge for at vi er i en situasjon hvor flere har kunnskap, flere føler seg trygge på å ta affære, flere orker å stå i den situasjonen der du kanskje skal melde fra til barnevernet om en forelder som du kjenner godt, og respekterer godt, og der det er veldig lett å lete etter unnskyldninger for at du umulig kan ha rett i det du har observert. Men mitt inntrykk er at når det gjelder både mot og kunnskap – kunnskap om lovverk og regelverk, kunnskap om at taushetsplikt ikke skal være til hinder – har mange flere det i dag enn for noen år siden. I den sammenheng har også de private organisasjonene, f.eks. Stine Sofies Stiftelse, hatt en stor betydning, fordi det har vært med på nettopp å få opp oppmerksomheten. De kan også bidra inn i dette bildet. Men det er vårt ansvar at vi har utdanninger som forbereder dem som skal jobbe i barnehagen, på denne problemstillingen, at vi har ledelse lokalt som sørger for at det følges opp, at vi peker på at det er en viktig del av barnehagens oppdrag å se de mest sårbare barna, og at de har trygghet og kompetanse til å iverksette tiltak og melde fra til barnevernet når de mener det er grunnlag for det. Da skal de altså ikke selv kvalitetssikre utfallet, de skal melde fra om sin bekymring, og så skal barnevernet gjøre sin del av det.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Det er jo ikke nødvendigvis slik at det mest rettferdige er at alle får nøyaktig lik prosent. Men det bør være rimelig gode begrunnelser for hvorfor man i tilfelle håndterer ulike sektorer ulikt. Jeg går gjerne igjennom den problemstillingen i forbindelse med forskningsmeldingen og inviterer gjerne til litt ulike innfallsvinkler til den debatten også. Det er gode grunner til at de ulike sektordepartementene skal ha ansvar på forskning for sine felt, uten at de skal styre forskningen på sine felt. Men jeg tror at vi er tjent med at det er en sterk bevissthet i alle deler av samfunnet om hvor avgjørende viktig det er å skaffe seg ny kunnskap på sine felt, og – jeg vil også legge til – å ha kompetanse, utdanningskapasitet og rekrutteringsgrunnlag for å få tilstrekkelig og riktig arbeidskraft for å utføre de ambisjonene vi har. Jeg tror det er viktig at alle sektorer i samfunnet har eierskap til at forskning er nødvendig for hele veien å utvikle seg videre, og at alle har et eierskap til å skaffe seg et så godt kunnskapsgrunnlag som mulig. Det er jo noe av den fordelen som dagens sektoransvar på dette området gir. Så kan det være andre hensyn som kan trekke motsatt vei. Men jeg synes vel heller at det er slik at vi har mer å gå på når det gjelder andre sektorers oppmerksomhet, evne og vilje til og ønske om å prioritere forskning på sine felt. Så til diskusjonen rundt EU og utviklingen av EUs rammeprogrammer og det nye programmet, som heter Horizon 2020, og som skal gjennomføres i perioden 2014–2020. Det kommer til å være utfordrende for Norge på mange områder – for det første fordi kontingenten vår blir betydelig større. Kontingenten er jo avgjort ut fra bruttonasjonalprodukt, og for oss inkluderer det olje. Det betyr at balansen mellom de ulike landenes bidrag i en finanskrisesituasjon i Europa også blir ganske annerledes. Våre ambisjoner om hele veien å kunne sørge for at vi får mer igjen i forhold til hva vi bidrar med til EUs rammeprogram, er avgjørende viktig. Der har vi STEAM, som har vært veldig viktig for å støtte opp om mulighetene til å lage gode søknader og komme inn i de rammeprogrammene. Vi har også den problemstillingen som Tord Lien tar opp, at innholdet i disse forskningsprogrammene kommer til å bli noe endret. Jeg regner med at det også er et tema som omtales i forskningsmeldingen.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg skulle også akkurat til å gjøre en liten visitt til representanten Tord Lien: Hvis det er slik at stortingsrepresentanter er uenige om rekkefølgen, og om hvorvidt det er statsråden som skal komme til slutt, ligger det utenfor min og regjeringens mulighet til å påvirke, for her er Stortinget helt suverent! Men jeg takker for denne muligheten til å sette punktum for debatten. Jeg synes dette er en interessant, viktig og vesentlig debatt. Skillet mellom forskning og forvaltning – det at man hele veien kan ha en trygghet for at det kunnskapsgrunnlaget man skal ta utgangspunkt i når man utvikler politikk, i utgangspunktet er så, hva skal jeg si, uhildet som mulig – synes jeg er en veldig viktig og vesentlig diskusjon. Når det gjelder hvordan vi kommer tilbake til å diskutere basisfinansieringssystemet, hvor fornøyde vi er i forhold til den omleggingen som har vært, om det fremdeles er noen utfordringer og svakheter, kommer jeg gjerne tilbake til dette også. Det er jo litt av fordelen når man har fått et nytt ansvarsområde, at man kan se på diskusjoner og avveininger som er gjort, med litt andre øyne og kanskje også med litt andre prioriteringer enn før. Men jeg er i hovedsak enig med representanten Sørensen i at de endringene som ble gjort, har gått i riktig retning og har vært fornuftige. Så får vi se hvor langt en kommer. Det er jo også ulike finansieringsmuligheter på ulike samfunnsområder. Utfordringen kommer jo først når det er ulike samfunnsområder som kan levere på litt de samme slags forskningsspørsmål, eller forskningsoppdrag. Da kan man komme inn i noe av det som har vært utgangspunktet for flere i dagens debatt. Vi tar med oss dette. Vi regner dette som en «brainstorming» i forkant av forskningsmeldingen, slik representanten Tord Lien sa. Vi tar med oss de problemstillingene som har kommet opp i debatten og dersom det også er andre ting man ønsker tatt opp, inviterer jeg gjerne komiteens representanter – også de fra opposisjonen – til å være med og bidra med interessante problemstillinger, og også på de ulike arrangementene som Kunnskapsdepartementet selv vil ha som en del av vår åpne prosess.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Det er helt riktig at Oppland fylke har vært særlig god når det gjelder oppfølgingstjenesten og samarbeidet mellom oppfølgingstjenesten og Nav. De er til inspirasjon for alle andre fylker, fordi oppfølgingstjenesten har fått altfor liten oppmerksomhet og vært altfor lite sett av politikere også på fylkeskommunalt nivå. De har kalt seg de hemmelige tjenester. Nå er de ikke hemmelige lenger. I løpet av et drøyt års tid har de altså funnet flere enn halvparten av de 10 000 elevene vi ikke visste hvor var, som var verken i utdanning eller i arbeid, og de har ikke tenkt å gi seg før de finner den siste, akkurat sånn som de gjorde i Oppland. Jeg fikk beskjed om at de manglet én da jeg traff dem for en stund siden, og senere fikk jeg beskjed om at den siste var funnet, så der fungerer overvåkingssystemet maksimalt – ingen får lurt seg unna. Det er viktig fordi ungdommene setter pris på å bli sett og fulgt opp, at noen stiller krav til dem, og at noen bryr seg om dem. Vi bryr oss om hver enkelt, for vi vet at mange har mer å gå på – har større potensial enn det de får brukt – og stor mulighet til å ta fagbrev eller få seg studiekompetanse selv om de ikke lykkes i dag, og det trykket skal vi ha. Jeg pleier å spørre når jeg er i forsamlinger med bare voksne: Hvor mange av dere kan med hånden på hjertet si at dere i voksen alder har tenkt: Gid jeg var 14 år igjen? Til nå har jeg funnet fem på landsbasis. Det er krevende å være 14 år, for da er man i en periode hvor man veksler mellom å være barn og voksen, og midt oppi det skal man sørge for at man har et godt grunnlag for å ta riktige valg framover og komme inn på de utdanningene man er interessert i, og finne ut av hva man er interessert i. Desto viktigere er det at vi klarer å få til en inkluderende skole som gjør at man går videre i livet med gode, grunnleggende ferdigheter i lesing, skriving og regning, men også med den ekstra driven som lærelyst og mestringsfølelse gir, for det er ingen pliktfølelse, ingen tester, ingen karakterer – ingenting – som kan trumfe den ekte nysgjerrigheten, den ekte læringsgleden, den ekte læringslysten, som møtet mellom varierte, engasjerte pedagoger og interesserte elever kan få til. Det er jo det jeg håper at valgfagene også skal bidra til. Da ønsker jeg også at vi skal tenke på samme måte når det gjelder de elevene som er faglig sterke, for 17 pst. av elevene i ungdomsskolen sier at de får for lite utfordringer, og mange av dem når heller ikke det potensialet de skulle hatt. Derfor er en del av dette også å sørge for at elever som er særlig faglig sterke, som har noen særlige interesser, skal kunne følge en annen progresjon enn sine klassekamerater og ta f.eks. fag på videregående nivå mens de går på ungdomsskolen. Da får vi lærelysten til å gjennomsyre det norske skolesystemet.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-06-08:
Jeg tror ikke det som Anne Tingelstad Wøien avsluttet med, kan understrekes nok, nemlig kompetente lærere som har tid og mulighet til å følge opp hver enkelt elev. Det er suksessfaktor nr. 1. Kompetanse i denne sammenhengen dreier seg også om å klare å gjøre undervisningen variert og motiverende sånn at flere elever treffes. Når man snakker med elever som har vært med i Ny GIV, og får fortellinger om at de har lært mer på to måneder enn de har lært gjennom hele ungdomsskolen, er det på en måte veldig gledelig, men først og fremst er det et alvorlig tankekors. Det betyr at de på et tidligere tidspunkt har møtt en skole som ikke har sett hvilke ressurser de har, eller klart å tilpasse seg dem på en måte som har gjort at de har lyktes. Derfor skal vi nå ta med oss erfaringene fra Ny GIV, slik at de gjennomsyrer hele måten vi jobber på på ungdomstrinnet. Det er det som er bakgrunnen for hele meldingen om ungdomstrinnet. Da dreier det seg ikke om å innføre nivådifferensiering i ungdomsskolen. Det dreier seg nettopp om å gi tilpasset opplæring, sånn som interpellanten også var inne på. Nivådifferensiering har vi prøvd i Norge før. Vi hadde kursplaner, men vi heiv det på båten fordi det betydde at for mange lærte for lite, og at det var foreldrenes ambisjoner som avgjorde hva slags kursplan de kom under, og ikke hva som var elevenes potensial. Det vi aldri må gi oss på, er at elevene må få utfordringer i forhold til det utgangspunktet de har, og alle må ha noe å strekke seg etter. Derfor er jeg veldig opptatt av at alle kommuner må benytte muligheten til at elever på ungdomstrinnet kan følge deler av undervisningen på videregående nivå. Jeg er helt enig med representanten Hanekamhaug i det. Spre det rundt – det er ingen grunn til at Oslo skal være så dominerende på dette feltet. Jeg mener at når vi nå skal evaluere Kunnskapsløftet og komme tilbake med en egen stortingsmelding om dette på vårparten, vil et tema være at det utgangspunktet som Kunnskapsløftet ga, akademiserte skolen i for stor grad. Det er en viktig og vesentlig debatt, som jeg hører fra veldig mange hold. Jeg mener nå, akkurat det samme som interpellanten, at de tingene vi nå gjør, justerer Kunnskapsløftet i en fornuftig retning, fordi det skaper en mer mangfoldig, inkluderende og variert måte å møte elevene på. Så hvis vi kan ta det beste fra Kunnskapsløftet og det beste fra Ny GIV, så kan vi virkelig få til en skole som gir flere elever mulighet til å lykkes både gjennom skolegangen og senere i livet. Så jeg gleder meg også til å komme tilbake til Stortinget med en systematisk og grundig gjennomgang av Kunnskapsløftet og på hvilken måte vi skal klare å kombinere dette.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-06-08:
Jeg har lyst til å takke kunnskapsministeren for et godt og interessant svar. Jeg synes hun var inne på mange viktige forhold som må til for at vi skal kunne greie å få flere elever til å gjennomføre skolen. Kunnskapsministeren nevnte bl.a. at 90 pst. av lærerne mente at de brukte andre pedagogiske måter og metoder, og at elevene ble møtt av en ny skole eller en annen type skolehverdag. Det er egentlig et paradoks. Det gjør meg egentlig bare ytterligere styrket i troen på at de grepene vi gjør nå – eller skal gjøre – i ungdomsskolen generelt, er utrolig viktig. For det er jo sånn at konkretisering, som det heter, på barnetrinnet – når vi sitter med klosser og mye annet samtidig som vi skal lære – vokser vi aldri fra. Sjøl ikke vi på Stortinget har vokst fra det, for vi sitter jo ikke bare her inne og leser i papirer og tror vi blir kloke. Vi reiser nettopp ut i landet, ut på skoler, vi besøker og prater med folk i hverdagen, og da lærer også vi gjennom konkretisering av lærdom. Det er på en måte ikke noe vi vokser fra, det er noe vi lever med hele livet. Jeg synes også det er interessant å høre at det er flere i den elevundersøkelsen som mener at de har blitt flinkere på skolen, og at litt over halvparten mener at de er mer motivert. Det betyr at det fortsatt er mye å gjøre. Det er, som kunnskapsministeren var inne på, også viktig å ta med seg at den motivasjonen som mangler på slutten av 10. klasse, nok ikke bare kan tilskrives skolehverdagen. Vi vet at det er veldig mange som sliter gjennom et langt liv, holdt jeg på å si, fram til de er ungdom, noe jeg også tror har vært reflektert over i en tidligere interpellasjon her i dag, om barns utfordringer allerede fra barnehagen av. Så synes jeg det er utrolig bra at vi har «funnet igjen» så mange elever som har vært ukjente, som det heter, og som kategorien blir betraktet som. Jeg er veldig fornøyd med å komme fra et fylke som Oppland, som har jobbet godt i oppfølgingstjenesten, sjøl før Ny GIV-prosjektet. Jeg tror faktisk at Oppland var det eneste fylket som hadde styr på hvor alle dets elever var. Jeg synes det nå er veldig viktig at vi får ført opp de fylkene som ikke helt har hatt styr på det. Jeg synes det er flott at vi har funnet så mange tusen elever. Så regner jeg med at alle fylker også jobber godt framover. Jeg ser fram til en interessant debatt og flere interessante innlegg.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2012-06-08:
Jeg har lyst til å takke for en god debatt. Jeg synes også det egentlig er en litt artig debatt, for vi kjenner her at posisjon og opposisjon sine grunnspørsmål kommer godt fram. Jeg har lyst til å si, når det gjelder representanten Hanekamhaug, som trekker fram at det med differensiert undervisning er viktig, så sier hun det ikke, men jeg vet at hun da gjerne vil ha differensiert undervisning i ulike klasser. Ja, vi skal ha differensiert undervisning, men vi må ha det i en inkluderende skole – ikke i egne klasser f.eks. gjennom hele ungdomsskolen. Det har vi prøvd før. Det fører ofte til en innelåsning på ett nivå, som vil begrense den enkelte elev. Du kan komme på feil nivå, og det er vanskelig å komme ut av det. Det vil vi ikke ha. Derfor må vi ha fleksibilitet i den differensieringa, og da må også lærerne ha god kunnskap og god didaktisk bakgrunn, slik at de vet hvordan de skal undervise på en veldig god måte. Ny GIV kommer for sent, sies det fra representantene for både Fremskrittspartiet og Høyre. Ja, på en måte gjør det det. Det er derfor denne regjeringa har tatt grep og justerer det nå. Samtidig må jeg si det forundrer meg litt når også representanten Nævdal-Bolstad sier at de har talt for døve ører og at dette har de sagt før. Jeg vil da minne om at Kunnskapsløftet også ble vedtatt av de samme partier. Noen ganger har jeg til og med fått inntrykk av at Høyre mener at det er deres reform. Derfor synes jeg det er litt rart at ikke disse grepene da ble tatt den gangen – det er justeringa ut fra kursen i Kunnskapsløftet vi nå foretar. Så har jeg også lyst til å minne om, som representanten Wickholm sa, at den fulle effekten av Ny GIV kan vi ikke se ennå. Det har bare vart i to år – det skal være et treårig prosjekt. Den fulle effekten av Ny GIV pluss alle andre tiltak, 6-åringer inn i skolen, som jeg sa, pluss Kunnskapsløftet og gjennomføring av videregående skole innen fem år, vil vi ikke se før i 2021. Vi kan ikke si at dette ikke virker, eller at det er for sent. Det er nettopp derfor vi har et prosjekt – for å måle effekten og om vi kan se noen effekt nå i forhold til om du går videre fra Vg1 til Vg2 f.eks. Det er et sånt lite parameter, og så må vi se hvordan det går med gjennomføringsevnen etter fem år. Jeg skal avslutte og takke for en god debatt. Jeg har lyst til å nevne igjen det kunnskapsministeren sa, om at en gjennomgående strategi mot samme mål er utrolig viktig. Og så er det aller viktigste i skolen, tror jeg, og som alle lærere strever med hver dag, å få mulighet til å se hver enkelt elev. Det handler om ressurser nok og tid nok til å gjøre nettopp det.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2012-06-08:
Jeg vil takke statsråden for en god redegjørelse. Jeg ble særlig glad for å høre at det jobbes så systematisk når det gjelder kompetansestrategien som skal legges frem i forbindelse med stortingsmeldingen neste år. Jeg tror det er veldig viktig at vi ser den i sammenheng med den barnehagemeldingen som vi ser frem til kommer i 2013. Jeg kunne likevel ønsket å høre hvor tydelig statsråden vil være i sin beskjed til landets barnehageutdanninger når det gjelder det som ligger i rammeplanen, for vi opplever jo at de ulike institusjonene vektlegger dette veldig ulikt i dag, og om statsråden ønsker å være mer konkret i sin beskjed til institusjonene om hvor stor del av utdanningen dette skal være. Det er også et annet moment som jeg har lyst til å komme inn på, og som jeg ønsker å høre statsrådens tanker om: taushetsplikten. Mange av oss får høre den kjente uttalelsen om at taushetsplikten blir misbrukt av folk, at den virker mot sin hensikt, og at den ikke er til barnets beste. Selv om det kanskje er vanskelig å se hva vi konkret skal gjøre for at ikke taushetsplikten skal være til hinder, hadde jeg ønsket å høre hvilke tanker statsråden gjør seg om hvorvidt taushetsplikten i dag er til hinder, f.eks. knyttet til helsesøster. Vi hørte en sak på NRK denne uken om en tannlege som oppdaget misbruk av barn. Han tok kontakt med helsesøster, men han måtte anonymisere, og barnet fikk ikke hjelp fordi systemet og taushetsplikten opplevdes som et hinder. Jeg synes at i dette perspektivet og i den diskusjonen vi har knyttet til barnehagene, er det veldig interessant å høre. Jeg ser frem til den videre debatten, og synes at det er veldig interessant å høre hvilke innspill de andre partiene har knyttet til hva vi kan gjøre mer konkret for å heve kompetansen til dem som allerede jobber i barnehagene, og hva mer vi kan gjøre knyttet til utdannelsen for fremtidige barnehageansatte.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2012-06-08:
Jeg vil takke for alle de gode innleggene i debatten. Jeg synes vi har hatt en veldig god debatt, der vi tar utgangspunkt i at vi kanskje ikke er helt fornøyd med tingenes tilstand, og at vi erkjenner at vi kan bli mye bedre og sette barnehageansatte bedre i stand til å håndtere disse tingene. Det er jeg veldig glad for at det er så stor politisk enighet om. Jeg er veldig enig i innlegget fra representanten Kvifte Andresen fra SV: Det er vel og bra at vi har en veileder, det er kjempefint, men vi må vite at den blir brukt. Det er viktig å vite for oss som folkevalgte at de redskapene og de verktøyene som politikerne tar initiativ til, er noe som kommunene følger opp, som barnehageeier følger opp, og som kommer de ansatte til nytte og barna til gode. Jeg ser frem til at kompetansestrategien kommer. Inntil da har Kunnskapsdepartementet en tildeling av midler til kompetanseutviklingskurs for assistenter og fagarbeidere i barnehagen. Det hadde vært interessant om statsråden kunne si litt om omfanget av disse midlene og litt mer konkret om hva de går til. Jeg er også glad for det representanten Harberg tok opp i sitt innlegg om det personlige initiativet som Stine Sofies Stiftelse sammen med Eli Rygg og flere som er opptatt av overgrep mot barn, har tatt for å heve kompetansen i barnehagen rundt denne problematikken. Det viser bare at det er et skrikende behov for mer kompetanse. Når vi reiser rundt i barnehagene, får vi også veldig mye tilbakemeldinger på den utryggheten det fører med seg ikke å ha nok kunnskap om hvordan man håndterer disse tingene, det å ha følelsen av at man ikke har nok kunnskap om hvilke symptomer man skal se etter, og hvordan man skal forholde seg til barnet og ikke minst til de voksne. Det er enkelt å sette seg inn i for oss som har barn selv i barnehagen, og som har et veldig godt forhold til barnehageansatte, at det ikke er lett å komme med en sånn beskjed eller gi en sånn melding når du vet at du skal møte og se foreldrene i øynene neste dag. Da skal du være ganske så sikker på den magefølelsen. Jeg håper at vi ganske raskt, med denne kompetansestrategien, men også med førskolelærerutdanningen, får satt alle barnehageansatte i stand til å ta tak når en føler at det er riktig å gjøre det.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-08:
Jeg er glad for at statsråden, i likhet med meg selv, setter pris på disse diskusjonene. Vi snakket litt om dialog sist vi var samlet – jeg holdt på å si – i dette rom. Jeg håper jo at statsråden ikke bare setter pris på dialogen, men vil notere seg noen av innspillene som kommer – kanskje ikke bare fra meg, men også fra andre stortingsrepresentanter – i løpet av dagen. Statsråden sier mye bra, og det skjer mye bra i sektoren. Det skal vi være glad for, og vi må legge til rette for at det skal fortsette. Men når det gjelder det med forskjellige markeder, er ikke alt helt riktig. Det er klart at statsråden har rett i at hvis man hadde fjernet instituttene og samlet dem i et forskningsdepartement eller noe sånt, hadde man sannsynligvis oppnådd større faglig uavhengighet – oppfattet faglig uavhengighet – og fått mindre debatt om kunnskapsgrunnlaget. Men man hadde sannsynligvis også oppnådd mindre politisk oppmerksomhet fra fagdepartementene om forskning. Statsråd Solhjells institutter har mellom 5 og 15 pst. basisfinansiering, og statsråd Brekks institutter har mellom 30 og 70 pst. basisfinansiering. Disse konkurrerer med hverandre. De jobber begge to med naturressurser, og veldig mye av virksomheten i disse departementenes institutter er overlappende, ikke bare at det er forskjellige markeder. Det samme gjelder statsråd Giskes institutter, som har mellom 5 og 15 pst. basisfinansiering, og statsråd Berg-Hansens institutter, som har opp mot 50 pst. – i hvert fall over 30 pst. – basisfinansiering. Dette skaper ikke gode vilkår for god konkurranse, og det skaper ikke gode vilkår for samarbeid. Så skal jeg bruke det siste minuttet på å gi statsråden en mulighet til når det gjelder det europeiske forskningsområdet som man nå er i ferd med å etablere. Man går fra tematisk orientert prosjektfinansiering – der Norge har lyktes brukbart, men ikke bra nok, med å få delta, og der instituttene har vært spydspissen når det gjelder norsk suksess – til en mer gjennomgripende integrering av forskningen i landene som er med i det samarbeidet. Kommer man i forskningsmeldingen til å legge vekt på hvordan man skal møte dette, for dette blir på mange måter en ny situasjon for instituttene våre og for så vidt også for Forsknings-Norge for øvrig? Det viktigste poenget var det jeg startet med: Det er greit at man i noen grad har forskjellige markeder. Men det er også sånn at institutter som ligger under forskjellige departementer, i veldig stor grad konkurrerer mot hverandre på vidt forskjellig grunnlag.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2012-06-08:
Nå har jeg skrytt mye av interpellasjon som debattform i denne salen, men hvis jeg skal få lov til å komme med en liten klage på den, er det at interpellanten ikke får ordet aller sist. Men det er jo forretningsordenen som er slik, så sånn er det! Jeg har lyst til å takke for en god debatt med mange gode innspill. Men: Representanten Wickholm sa at dette må være noe som representanten Lien – altså undertegnede – har diktet opp, men sånn er det jo ikke. Tvert imot sier Abelia og Forskningsinstituttenes fellesarena at nettopp systemet må endres. Finansieringssystemet bør endres for å skape en bedre konkurransearena. Representanten Sørensen var inne på det samme: Strategisk brobygging blir vanskelig, og med den finansieringen vi har i Norge, skaper man usikkerhet om kunnskapsgrunnlaget. Jeg er glad for at statsråden er så åpen som hun er, men hun sier at målet er ikke likest mulig prosentmessig basisfinansiering. Jeg er litt uenig i det; jeg tror det må være et mål. Så tror jeg statsråden har rett når hun sier at vi trenger at flere fagstatsråder, flere politikere, er engasjert i å skaffe midler til forskning. Det er helt riktig for å skaffe, som hun sier, tror jeg, ny kunnskap på sine felt. Kanskje vi derfor bare skal se bort fra diskusjonen rundt hvilken organisering man har av instituttene. Men det er altså slik at instituttene har en basisfinansiering – og massevis på diverse konkurranseutsatte arenaer, både nasjonalt og internasjonalt. Jeg mener problemet først og fremst ligger i forhold til basisfinansiering. Selv om fiskeriministeren og landbruksministeren ønsker å satse på matforskning, må jo alle fagstatsrådene i statsråd Halvorsens kollegium være tjent med at man skaper arenaer som sikrer at de beste fagmiljøene blir styrket. Og det gjør man jo med å gi alle sammen likest mulig basisfinansiering, og så får satsingen på det faglige innholdet heller komme på de åpne konkurransearenaene. Jeg tror jo ikke det er slik at noen mener at statsråd Borten Moe, statsråd Giske og statsråd Solhjell – statsråd Halvorsens kolleger – ikke satser på forskning fordi deres institutter har lavere basisfinansiering. Det er basisfinansieringen vi diskuterer nå. Satsing på forskning kan komme på andre arenaer. Så takker jeg alle sammen for en god debatt!
Eivind Nævdal-Bolstad (Høyre), 2012-06-08:
Som varaordfører i nynorskkommunen Volda var det en fryd å høre representanten fra Oslo Arbeiderparti nettopp tale. Men tilbake til saken: Det er hevet over enhver tvil at instituttsektoren i dag leverer forskning av god kvalitet og spiller en svært viktig rolle i forskningssystemet vårt. Som interpellanten har vist til, leverer i dag instituttene viktig forskning innenfor særlig samfunns- og næringsliv. I mai var jeg saksordfører for et representantforslag fra Venstre, som vi diskuterte her i salen, knyttet til instituttsektoren. I forbindelse med det pekte vi på at dagens finansiering er noe historisk betinget. Fra Høyres side forventer vi at statsråden og regjeringen tar med seg dette i arbeidet når man nå skal gå gjennom forskningsmeldingen, og vi forventer at det her vil bli lagt opp til at det blir flere objektive kriterier knyttet til finansieringssystemet. Høyre har i likhet med instituttsektoren store forventninger til den nye forskningsmeldingen, som vi skal behandle neste år. I tidligere forskningsmeldinger har man i varierende grad omtalt instituttsektoren. I stortingsmeldingen Vilje til forskning, i 2005, fikk man en grundig gjennomgang som ga konkrete resultater. Gjennom stortingsmeldingen Klima for forskning, i 2008, omtalte man sektoren lite. Det er noe som senest blir slått fast i Forskningsrådets omfattende rapport fra 2011. De siste årene har sektoren i tillegg gjennomført store endringer knyttet til bl.a. internasjonalisering og eierstruktur. Allikevel gjenstår det flere utfordringer som vi håper regjeringen vil ta opp i den kommende meldingen. Det gjelder selvsagt finansieringssystemet, som interpellanten har utfordret statsråden på i dag, men også spørsmål knyttet til f.eks. organisering og struktur. Svarene vi får fra regjeringen, vil selvfølgelig også avhenge av hvilke samfunnsoppdrag vi vil at instituttene skal ha i framtiden. Undersøkelser i europeisk sammenheng viser at man internasjonalt nå ser en økning i oppmerksomheten rundt instituttsektoren. Forskning og undersøkelser viser også at instituttene spiller en avgjørende rolle i triangelet næringsliv, stat og universiteter. Høyre har større ambisjoner for Norge som forskningsnasjon enn dagens regjering har. Gjennom våre alternative budsjetter har vi tydelig prioritert kompetanse og kunnskap, bl.a. gjennom økte bevilgninger til forskning. Disse ambisjonene og de tilhørende prioriteringene vil også prege vårt arbeid med den kommende forskningsmeldingen. Høyre vil også i arbeidet fram mot meldingen ha en utvidet kontakt med instituttsektoren og jobbe for et godt, rettferdig og forutsigbart finansieringssystem. Det er nettopp det vi oppfatter er kjernen i interpellantens spørsmål til statsråden i dag, og vi har tro på at regjeringen tar med seg disse utfordringene i arbeidet med den kommende forskningsmeldingen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-08:
Jeg vil takke statsråden for svaret, som jeg syns var veldig skikkelig. Men jeg må si at når jeg har begynt å jobbe med denne gruppa, opplever jeg to ting: Det ene er en dyp fascinasjon over kulturen. Det andre er en enorm frustrasjon – frustrasjon over at man føler seg dårlig behandlet over lang tid av det norske storsamfunnet, følelsen av at man ikke hører til i noen av de store fellesskapene, og at man er en gruppe som historisk alltid har vært dårlig behandlet. Det er også interessant at man kan diskutere hvor mange de er. Jeg tror de aller fleste av oss har opplevd at vi gang på gang kan løfte et slikt tema ved et middagsbord, og så kommer historiene fram om et folk som ikke definerer seg som romer, som likevel har dype røtter i den kulturen, men at det er noe som det ofte ikke snakkes om. Så kanskje er dette en større del av oss enn det de tallene skulle tilsi. Jeg syns det er viktig at man snakker med og ikke om. Så har jeg noen konkrete spørsmål til statsråden. Det er å få fortgang i dette rådet, øke statusen til det og ha høyere frekvens på møtene. Det andre er hvordan vi skal se på skolene og de andre lovverkene rundt dette, som gjør det mulig for folk å holde på sin kultur og sine tradisjoner, men likevel ha en god utdannelse. Jeg er glad for de skolene som klarer å lage slike systemer, og vi må se på hvordan vi kan overføre det til andre skoler. Så til det internasjonale: Jeg tror kanskje at Arbeiderpartiet og Venstre har en lang tradisjon i synet på når kriminalitet oppstår, når de tingene som statsråden refererte til, oppstår, at det kan henge sammen med dårlig behandling av mennesker, med fattigdom og med diskriminering over tid. Jeg tror at vi må gå til røttene bak det som skjer, for å kunne oppnå de resultatene som vi ønsker, og vi ønsker jo ikke at mennesker skal være nødt til å komme til Norge for å tigge for å klare seg. Det hadde også vært interessant om statsråden kunne si noe om en unnskyldning. Jeg syns når man leser historien, spesielt det som skjedde under krigen og etter krigen, at vi har noe å skamme oss over, som den norske stat, om måten vi behandlet disse menneskene på. Når vi ser hvor mye respekt vi løfter for mange av dem som ofret mye under krigen, er det ganske trist å se hvordan vi behandler dem som ofret så mye, og som brukte så lang tid for å få respekt for det de ofret.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-08:
Ja, det har vært mange som har prøvd å hjelpe opp gjennom tidene. Det har også vært mye feilslått hjelp. Representanten Tetzschner anklager meg for å blande sammen ulike problemstillinger. Mitt utgangspunkt er at vi har signert Europarådets konvensjon om å ta vare på minoriteter. Da har vi ansvaret for det, så lenge de oppholder seg innenfor norske grenser, og da er det noen som har hatt lang tilknytning som norske statsborgere – sjøl om de har blitt fratatt sitt statsborgerskap i perioder – til Norge, og så er det noen som kommer hit for kortere eller lengre perioder, men vi har fortsatt et internasjonalt ansvar. Jeg mener også at måten vi har brukt EU-midlene våre på i en rekke land, viser at vi faktisk har vært opptatt av dette i andre europeiske land også – og vært oss vårt ansvar bevisst. Det jeg vil si til slutt, er at jeg håper vi får større debatter om dette, og at det ikke bare er Høyre og Arbeiderpartiet som velger å delta. Jeg syns det er viktig å sørge for prosesser som gjør at folk føler at de får makt over eget liv. Vi har ikke noe veldig godt norsk ord for «empowerment», men det er et godt engelsk ord, som også handler om å gi folk muligheten til å påvirke sin egen livssituasjon. Da er det å snakke med – og ikke om – veldig viktig. Det er få i denne gruppa som er politisk aktive i et politisk parti, det er få av dem som er med og påvirker norsk politikk på noe som helst område, og det er få av dem som klarer å mobilisere folk i denne sal til å diskutere deres livssituasjon. Det betyr at vi har en utfordring. Nomadiske minoriteter har alltid hatt større problemer med å utøve sine rettigheter enn fastboende minoriteter. Sånn har det alltid vært. Når de i tillegg har det andre store stigmaet for minoriteter, det at de er en språklig minoritet – en språklig minoritet som i tillegg ikke har hatt et skriftspråk – opplever de det andre store stigmaet som gjør det vanskelig å få til en integrering. Vi har lært oss å leve med ulike kulturer og ulike kulturuttrykk. Vi har lært oss å leve med ulike religiøse minoriteter. Vi har lært oss å leve med mange minoriteter på ulike fronter, men når det er både en språklig minoritet og en nomadisk minoritet, har man veldig store utfordringer med å få gjort noe. Venstres utgangspunkt er at du alltid skal lage systemer rundt mennesker. Du skal ikke putte mennesker inn i systemer, og det betyr å sette folk først. For oss er det viktig at man tar folks kultur og livssituasjon på alvor, og så skal vi prøve å lage systemer som gjør at de kan leve fullverdige og gode liv.
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2012-06-08:
Det er ingen tvil om at det er mange utfordringer knyttet til romers situasjon, og at det foregår mye diskriminering både her i Norge og i Europa – det synet deler jeg helt med representanten Skei Grande. Fra regjeringens side har vi brukt noe tid nå på å ta tak i de innspillene vi fikk i det forrige samrådet med romene, både når det gjaldt skole og ikke minst bolig, til å se på lovgivningen. På utdanningssiden har vi fått gjennomgått rettstilstanden, om det er ting i vår nasjonale lovgivning og internasjonale lovgivning som ikke henger sammen. Den rapporten har Kunnskapsdepartementet fått. Rapporten sier at det er ingen store misforhold mellom nasjonal og internasjonal rett på opplæringsområdet. Men jeg tror helt klart, som representanten Skei Grande sier, at her går det an å få til mer: bruke fjernundervisning, jobbe på andre måter og ta inn over seg at det går an å legge undervisning til rette på en annen måte. I mitt møte med mange av rommedlemmene sa de: Dersom vi hadde en bolig, hadde vi vært mer til stede. Derfor har Kommunaldepartementet gjennomført en utredning der man ser på noen av de samme sakskompleksene knyttet til bolig, og har fokus på den vanskelige situasjonen som mange romer opplever på boligmarkedet. En av de viktigste tingene som jeg lærte da jeg var og besøkte det svenske miljøet, var den vellykketheten assistenter med rombakgrunn hadde med å få flere unger gjennom skolen. Derfor har vi nå prøvd å bruke Nav-systemet og kvalifiseringsprogrammene der for å utdanne noen som kan bli assistenter, for å bidra til at flere unger kommer seg gjennom skolen. I tillegg har vi et Losprosjekt, der familier med barn får én person å forholde seg til, som skal sørge for tett og individuell oppfølging, etablere kontakt med hjelpetjenesten og bidra til forståelsen for målgruppens utfordringer. For det er ingen tvil om at det er høyt fravær i skolen. Jeg er enig med representanten Skei Grande i at vi har mye og grundig dokumentasjon på mye av det som skjedde under krigshandlingene, og det som skjedde av forfølgelse og urett for mange grupper i Norge, men ikke for denne gruppen. Det er ingen tvil om at den situasjonen som var for 68 norske romer på det tidspunktet, var uverdig. Hendelsesforløpet og hva som faktisk skjedde, er problematisert noe, men vi har ikke god nok kunnskap om det. Dersom gruppen tar det opp med oss, må det være en vilje for oss til å gå inn i den tematikken.