Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Stoltenberg-regjeringen la fram klimameldingen i juni i fjor. Siden den gang har det kommet internasjonale avklaringer med hensyn til det videre arbeidet med Kyoto-avtalen, bl.a. gjennom møtene i Bonn og Marrakech. Dette er avklaringer som er meget viktige for at Norge gjennom nasjonale tiltak kan nå sine Kyoto-forpliktelser. Komiteen har fulgt opp store deler av St.meld. nr. 54 for 2000–2001 fra arbeiderpartiregjeringen, bl.a. sterkere fokus på elektrifisering av Nordsjøen og vektlegging av arbeidet med å få fram gasskraftverk med CO2-håndtering. Bare gjennom ny teknologi kan vi redde det globale klima. Jeg forventer at Regjeringen følger opp hydrogenprosjektet på Notodden og pilotanlegget med CO2-frie gasskraftverk. Med dette som utgangspunkt er det skuffende og nærmest en avsporing at Regjeringen, sammen med SV, vil presse fram en nasjonal særnorsk kvotehandel for den mest konkurranseutsatte delen av norsk industri. Enda mer provoserende blir det når miljøvernminister Børge Brende nesten daglig omtaler denne industrien som en utslippsintensiv industri, og han presiserer gang på gang at denne industrien ikke betaler CO2-avgifter eller elavgifter. Det er jo en villet politikk som også Høyre har ivret for, men da var de i opposisjon. Sannheten er at norsk prosessindustri er den eneste sektoren i Norge som faktisk har redusert sine utslipp av klimagasser fram til i dag, og som fortsatt ønsker å redusere sine utslipp ytterligere dersom Bondevik-regjeringen legger til rette for fornuftige rammebetingelser. Norsk prosessindustri er den mest miljøvennlige prosessindustrien i verden, men er totalt avhengig av konkurransevilkår som ikke er dårligere enn det andre land kan tilby sin industri. Og det er ingen andre land som har pålagt eller vil komme til å pålegge sin industri verken elavgift eller klimakostnader før 2008. Et nasjonalt smalt system, som er foreslått av regjeringen Bondevik, og som SV støtter, dog med en rekke forbehold og selvmotsigende premisser, er ikke uttrykk for en offensiv klimapolitikk, men rett og slett et tilbakeskritt i klimadebatten. Jeg vil kalle det en teknologibremse, der norsk prosessindustri taper innflytelse, og hele landet taper som miljønasjon. Et smalt og tidlig innført kvotesystem i 2005–2008 med individuell kvoteplikt pr. bedrift, der alle behandles likt i tildeling av gratiskvoter, vil komme til å ødelegge tusenvis av industriarbeidsplasser ute i distriktene. Ingen har i dag kvoter å selge, og tiltakskostnaden ligger på fra 210 kr pr. tonn og oppover. Dersom Norcem i Kjøpsvik alene skal ta 20 pst. fra 1990-nivået, betyr det 666 000 kr pr. ansatt i merutgifter med beregning etter 200 kr pr. tonn. Norcem har allerede gjennomført betydelige miljøtiltak. De har bl.a. satset stort på alternativ brensel i stedet for kull og koks. Norcem Kjøpsvik har dermed redusert sine utslipp med nesten 40 pst. CO2 pr. tonn sement. Også Elkem Salten i Nordland arbeider aktivt med miljøtiltak. De har tredoblet forbruket av flis og redusert bruken av kull og koks betraktelig. Her vil kvotehandel koste 108 000 kr pr. ansatt. Produksjonen vil stoppe, og ca. 250 arbeidsplasser forsvinner med underbedriftene som bl.a. er avhengig av spillvarmen fra verket. Indre Salten har fra før en arbeidsledighet på i overkant av 5 pst. Dersom denne industrien selv får lov til å ta ansvar for egne miljøproblemer, er de villige til å redusere CO2 -utslippene med 30 pst. Men da må de få muligheter, som Arbeiderpartiet sier, til selv å inngå avtaler og fordele ansvar. Hvorfor må dette gjøres så vanskelig? Hvorfor ikke bygge på de gode erfaringene med aluminiumsavtalen fra 1997 og svovelavtalen fra tiden med Stoltenberg-regjeringen, en avtale som i dag velges av land etter land i EU, og som har gitt meget gode resultater?(Presidenten klubber.) (Presidenten klubber.)