trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trine Skei Grande (Venstre), 2009-06-15:
Det å kjøpe bolig er en stor investering for de aller, aller fleste av oss. Det er en av de store utgiftene i livet vårt. I Norge har vi lagt til grunn at vi ønsker en politikk der flest mulig skal ha mulighet til å eie den boligen man bor i. Ved kjøp av en bolig er det derfor sånn at store feil og mangler ved boligen får veldig store følger for folks økonomi, og også for folks liv. Det dreier seg her om et marked der det fins en rekke useriøse aktører, og komiteen er enig om at man ønsker flere grep for å få bukt med de useriøse aktørene i dette markedet. Man ønsker bl.a. et mye mer effektivt tilsyn, der man ser forbrukermyndighetene, de ulike organisasjonene innenfor byggebransjen og de ulike andre offentlige myndighetene mye mer i helhet. Regjeringspartiene har egne merknader som de sikkert kommer til å gjøre rede for. Jeg skal bare kort gjøre rede for de forslagene som ligger i saken. Det ene forslaget går ut på å utvide reklamasjonsfristen fra seks til ti år. Vi ser i dag at veldig mange av de skadene som en bygning kan ha, veldig mange av de feilene som kan ha vært gjort ved bygging, ikke oppdages i løpet av en så kort periode som seks år, og at det først er i perioden mellom seks og ti år at man oppdager følgene av en eventuell bygningsfeil. En utvidelse av reklamasjonsfristen vil sånn sett gjøre det mye farligere å gjøre byggefeil og ikke ta hensyn til dem. I tillegg ønsker forslagsstillerne at obligatorisk byggeforsikring og obligatorisk tilstandsrapport utredes, noe som også ville medføre en større rettssikkerhet for den enkelte boligkjøper. Det er i dag sånn at hvis du kjøper en bil – som også er en stor investering, men en mye mindre investering enn det å kjøpe bolig, for de aller, aller fleste av oss i hvert fall – får du utlevert et servicehefte som forteller historien til bilen, hvor mange ganger man har hatt problemer, og hvilke utbedringer som er gjort. Men kjøper du en bolig, foreligger det sjelden noe sånt servicehefte. Det kan vel ikke gjøres obligatorisk, men et frivillig servicehefte mener vi kunne vært et stort pre både for den som skal selge og for den som skal kjøpe en bolig. Vi mener også at man må se på ulike kompetansekrav overfor små foretak i sektoren. Venstre har også et forslag om å få en opprydding i nasjonale standarder. Vi har i dag et konglomerat av sammensatte, ulike standarder i byggebransjen. Det å få systematisert dette og laget noen nasjonale standarder ville ha gjort det mye enklere å forholde seg til dette både for byggenæringa, for takstnæringa og også for boligkjøpere, sånn at man vet hva det er som faktisk er god nasjonal standard, og når den er fulgt. Jeg ønsker å ta opp de forslagene som ligger i saken.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Selv om Lovavdelingen har en særskilt rolle i departementsstrukturen, er statsråden konstitusjonelt ansvarlig også når det gjelder denne avdelingen. Så til selve saken. Når man leser brevet fra departementet til komiteen, får man inntrykk av at man ser på denne undersøkelsen som på en hvilken som helst annen undersøkelse, at det er en slags inventarundersøkelse i et hjem. Jeg tror man må se på dette som noe helt annet, nemlig at det er rettssikkerheten til små barn man her har til vurdering. Og da tror jeg grensen, også i juridisk forstand, bør vurderes å utvides noe i forhold til det som tidligere har vært alminnelig når det gjelder små barn. Det kan hende at rettsutviklingen bør gå i barnets favør framover. Jeg vil spørre statsråden om han ser at det kan være andre måter å organisere dette på, som gjør at man kan foreta en obligatorisk undersøkelse.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Jeg tror det kan være greit at man henger bjella på katten og sier det som det er, nemlig at det har vært betydelig motstand innenfor helsevesenet mot denne typen undersøkelse – betydelig motstand. Det tror jeg alle som har vært involvert i denne saken fra tidenes morgen, kjenner godt til. Så skjønner jeg at en del ønsker at Stortinget mer eller mindre skal abdisere når det gjelder å forstå Grunnloven, og bare rette seg etter uttalelser fra lovavdelingen. Det er ganske interessant at denne nye holdningen kommer fra de samme partier som da vi diskuterte Grunnloven og berettigelsen av å endre rederibeskatningen, sa klart fra om at det Stortinget mente i en slik type sak, ville være av avgjørende viktighet. Men det var altså en litt annen type sak. Her snakker vi om å gi barns rettssikkerhet forkjørsrett. Da er det kanskje ikke så viktig å utfordre Grunnloven på hvor langt den går i forhold til de rammer vi har. Jeg vil mene at barns rettssikkerhet har hatt en så dynamisk utvikling de siste årene, ikke minst i internasjonal sammenheng og ikke minst ut fra det faktum at vi har tiltrådt konvensjoner som gir barn rettigheter, at det overrasker meg at man fra enkelte hold så servilt godtar dette, som det er uttrykt i denne debatten.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Jeg får vel si at det har vært en viss utvikling i løpet av debatten. Det skjer ikke alle saker her i salen, så i så måte er det jo noe positivt i dette. La meg fastslå et par ting. Hvis det er slik at Regjeringen må ha en anmodning fra Stortinget for å arbeide videre med denne saken, sier det jo meg noe om at dette har ikke så veldig stor interesse for Regjeringen. En sak innbærer vel også at man kommer med pro- og kontraargumenter og sier at slik kan vi gjøre det, eller slik kan vi ikke gjøre det, og så presenterer man en konklusjon for Stortinget på en dertil egnet måte. Men hvis Regjeringen ikke ønsker å arbeide med dette på egen kjøl, men må ha et pålegg fra Stortinget, er det en indikasjon på hvilken interesse Regjeringen har for temaet obligatorisk dødsstedsundersøkelse. Jeg vil også si at man i hvert fall – hvis man arbeider videre med denne type saker – må se på forholdet mellom barnerett kontra den gammeldagse husinkvisisjonsparagrafen, slik den har vært forstått i Grunnloven. Dette er ikke snakk om en hvilken som helst undersøkelse – her er det snakk om små barns rettigheter, som har hatt en helt annen utvikling, både i norsk rett og i internasjonal sammenheng, enn tidligere. Det er et meget dynamisk område, og jeg synes ikke, for å være ærlig, at man fra Regjeringens side har vektlagt det i tilstrekkelig grad.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Dette er egentlig veldig greit sett fra mitt ståsted. Vi voterer over forslaget fra Høyre, slik det ligger i dag. Men så har jo faktisk Regjeringen selv fremmet forslag i revidert nasjonalbudsjett om hvordan de ønsker dette gjennomført. Hvis regjeringspartiene har endret oppfatning – det høres det ut til at de har, og det er positivt – har de full mulighet til å fremme sitt forslag før kl. 09.00 på fredag. Da kan jeg love at Kristelig Folkeparti subsidiært vil støtte det.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Jeg innrømmer gjerne at det hadde vært mer fristende med en replikk. På en måte fikk jeg en dypere forståelse av forslaget til Fremskrittspartiet da representanten Rytman uttrykte at man var «slave for staten» i den grad man betalte skatt. Det gir jo uttrykk for en prinsipiell holdning som jeg ikke helt leste ut av representantforslaget, men som på en måte grunngir forslaget litt mer. En som betaler mellom 30 og 40 pst. skatt, som undertegnede, er vel da ca. en tredjedels slave for staten. Det kunne vært greit å vite om dette er Fremskrittspartiets prinsipielle holdning, at i den grad man betaler inn til fellesskapet, er det en slags slavehandel, og at når man har betalt sine dager med skatt, er det noen lenker som faller, og man er plutselig fri. For det gir jo et annet perspektiv på velferdssamfunnet enn det jeg tror de fleste andre partier har i denne salen. Det at vi i fellesskap bidrar til noe som hele fellesskapet har glede av, og som ikke minst løfter dem som ikke har samme midler som andre, synes jeg er et kvalitetstegn ved det norske samfunnet. Så er det sagt.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Først en takk til saksordføreren for arbeidet med saken, som har gitt en enstemmig innstilling – og jeg vil si en veldig god innstilling. Jeg vil også gi en takk til alle partier som har bidratt til å få en slik samlet innstilling, som jeg vil mene faktisk er en aldri så liten milepæl i arbeidet med å kunne utvikle hva som skal være målet for hvilken vei vårt samfunn skal gå. Det var slik at da BNP ble lansert, var det stor debatt også om det. Var det den riktige måten å måle et lands utvikling på? Jeg tror de fleste vil være enig i at det har sin verdi, absolutt, ikke minst det som Lund Bergo var inne på i forhold til basisgoder, og hvordan man skal sørge for at så mange som mulig får det. Men som det ble sagt under høringen– og jeg synes det er ganske interessant – fra forskerne, er BNP i dag etter deres mening mer irrelevant enn noen gang i forhold til å måle samfunnets utvikling, hva som gjør at et samfunn går framover, og at folk opplever et bedre liv i det samfunnet de lever i. Det var en ganske klar konklusjon fra begge forskerne, og det samsvarer også godt med arbeidet til Stiglitz-kommisjonen. Vi har fått en foreløpig rapport – og det er altså Frankrikes president som har bestilt denne – som peker på det samme, og som ser for seg at det i framtiden vil være tre likeverdige mål på hvordan samfunnsutviklingen er, nemlig det tradisjonelle BNP, miljø og bærekraft som del nr. 2, og livskvalitet som del nr. 3. Jeg er veldig glad for at hele komiteen synes denne tilnærmingen er riktig, og man gir Regjeringen i oppdrag å arbeide videre med dette fram til neste års budsjett. Etter min mening er det helt klart at hvis fokuset er på BNP alene, gir det også drivkrefter til at man underbygger alene det som gir BNP vekst. Da er man fokusert på det i arbeidet, og det er, som vi er enige om, og som forskerne er enige om, en veldig liten del av det fulle og hele bildet når det gjelder livskvalitet, i et samfunn framover. Jeg synes både Eirin Kristin Sund, saksordføreren og andre har gitt gode bidrag med hensyn til hva som gir et godt liv. Det er ikke slik at det kan vedtas, men vi kan i vår politikkutforming bidra til å legge til rette for det. Vi kan gi et rammeverk som gjør at samfunnet går i riktig retning. Det er vel det også Elin Ørjasæter pekte på i sin kommentarartikkel. Vi er svært tilfreds med innstillingen og ser fram til det arbeidet Regjeringen skal gjøre på dette punkt. Jeg vet ikke om det er med glede, men i hvert fall ser vi fram til resultatet.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2009-06-15:
Det er et uhyre viktig tema som her tas opp. Det er mye som tyder på, etter hvert som man følger den offentlige debatten, at barnas rettssikkerhet i praksis er for dårlig ivaretatt, og at systemene er mangelfulle siden det kommer eksempler gang på gang. Aftenposten melder i dag om de kravene som vi stiller til dem som passer på våre barn. Vi har sett, som Skei Grande nevnte, at det utbetales trygd til barn som vi overhodet ikke har styring på om eksisterer eller ikke. Det er i bunn og grunn det denne diskusjonen òg om dødsstedsundersøkelse handler om. Jeg har lyst til å si at det etter Senterpartiets oppfatning blir tatt svært viktige skritt til sommeren. Situasjonen blir langt bedre enn den har vært, og det fortjener Regjeringen stor ros for. Diskusjonen er i grunnen om dette er tilstrekkelig. Vi vet at det er gjort viktig arbeid på dette området, bl.a. har Barnedødsårsaksprosjektet kartlagt store mørketall. Jeg tror dette er et område i samfunnet hvor det er mange tabuer. Kanskje har mange av oss vanskelig for å forestille oss at foreldre, foresatte og omsorgspersoner kan begå denne typen forbrytelser mot uskyldige barn. Men empirien tyder på at i perioden etter 2004 er det mellom fem og ti drap som ikke er oppdaget, rett og slett fordi vi mangler informasjon, og vi mangler rutinene som gjør det mulig å innhente informasjon. Drapet på åtteåringen Gjerstad i vår viste også hvor viktig og avgjørende dødsstedsundersøkelse er, rett og slett for å få en oppklaring. Derfor har vi som stortingsrepresentanter og storting et stort ansvar for at denne informasjonen kommer på bordet, og at vi får et godt nok grunnlag for å føre sakene mot de kriminelle i de tilfellene som kan komme til å skje. Konklusjonen er at Senterpartiets holdning til dette spørsmålet er tydelig. Det bør være en obligatorisk ordning. Det handler om rettssikkerheten for barn, det handler om alminneliggjøring av en ordning overfor dem som er så uheldige at de mister sine barn, og det handler ikke minst om et forebyggende signal, nemlig at vi sender ut det klare signalet at er det noen ugler i mosen, har vi til hensikt å oppdage det. Dette forslaget blir omgjort til et oversendelsesforslag. Det er vi svært glad for. Vi kommer selvsagt til å arbeide målrettet for at dette skal bli fortløpende vurdert og implementert obligatorisk. Så er det et spørsmål og en utfordring til opposisjonen: Jeg synes det er rart om man nå setter hardt mot hardt og ikke aksepterer oversendelsesforslaget, at man sørger for at et så godt forslag blir nedstemt i Stortinget i dag.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2009-06-15:
Jeg har tenkt å dvele litt ved Grunnlovspørsmålet. Vel har vi fått en vurdering fra lovavdelinga i justisdepartementet – justisministeren har en plikt til å legge den fram for Stortinget, og den må vi selvsagt forholde oss til – men det er òg slik at Stortinget i utgangspunktet står fritt til å ha en oppfatning av hvordan Grunnloven skal tolkes. Stortinget har gjort det mange ganger. I siste instans er det Høyesterett som har det avgjørende ordet. Men sett fra vårt ståsted handler dette ikke minst om hvilken myndighet man legger en eventuell obligatorisk dødsstedsundersøkelse under, og det må være helt åpenbart at påtalemyndigheten kan ha hjemmel til å foreta en slik undersøkelse. Med de tallene vi sitter på i dag – med forbehold om at de er korrekte – vet vi at 20 pst. av de ungene som dør under tre år, er utsatt for noe som er straffbart. Da er det et definisjonsspørsmål om det er skjellig grunn til mistanke, eller om det er nok til at en kan gå inn og foreta en obligatorisk undersøkelse. Jeg mener at vi skal ha respekt for Grunnloven. Hvis det så viser seg at Grunnloven står i veien for å få på plass rutiner og et lovverk som vi alle sammen er enige om, og som vi mener er bra: Vel, så er det et argument for i neste omgang å se nærmere på Grunnloven og hvordan den skal forstås. Det kan i alle fall ikke være slik at den sementerer og hindrer oss fra å få på plass et system som vi mener er fornuftig. Så til det som skjer i salen her i dag. Når Senterpartiet er med på å sende denne saken tilbake til Regjeringen, er vårt utgangspunkt at vi ønsker en endring i retning av en obligatorisk ordning for alle, selv om vi er enige i og også ønsker velkommen de tiltakene som lanseres fra sommeren av. Det blir veldig mye bedre fra 1. juli enn det har vært tidligere. Jeg er litt spørrende til retorikken fra opposisjonen, som nærmest underkjenner det faktumet. Vi får en veldig mye bedre ordning enn den som har vært, og det er det grunn til å gi ros for. Det jeg ikke skjønner, er hvorfor opposisjonen åpenbart ser seg tjent med å få forslaget nedstemt. Hvis det er slik at man ønsker dette gjennomført i neste omgang, kan det umulig være noen styrke for saken at man setter det på spissen i denne salen i dag og sørger for å få et flertall mot forslaget.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Også jeg vil innledningsvis si at det er veldig positivt med det sterke engasjementet som har vært i denne salen i løpet av disse fire årene for å styrke barns rettssikkerhet. Men jeg er også enig med alle dem som sier at det høres ut som om opposisjonen mener at vi tar et skritt tilbake, og ikke et skritt fram. Det er jeg helt uenig i. Posisjonen har jobbet lenge med denne saken. Storfraksjonene til Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet – både i helsekomiteen og i justiskomiteen – har hatt mange runder på denne saken. Vi har også bl.a. hatt møter med professor Rognum som – som flere har vært inne på – har ledet Barnedødsårsaksprosjektet. Vi følger nå opp et av hans aller, aller viktigste forslag for å sikre barns rettssikkerhet, nemlig å etablere egne team hvor man opparbeider en kompetanse. Et av problemene fram til i dag har vært at det heldigvis har vært så få dødsfall blant barn mellom null og tre år, at man ikke har hatt tilstrekkelig kompetanse til å avdekke de forholdene der det har vært kriminalitet. Ved å etablere disse teamene, som har vært en viktig sak for Rognum, sikrer vi nå den nødvendige kompetansen. Av opposisjonen er det framstilt som om barn vil få dårligere rettssikkerhet enn det voksne har. Det er ikke riktig. Vi styrker barns rettssikkerhet, for det første ved at vi styrker de rutinemessige ordningene gjennom et obligatorisk tilbud om dødsstedsundersøkelse, og det skjer om dødsfallet er mistenkelig eller ei, og for det andre ved at teamet også har med seg personer med etterforskningskompetanse og obdusent, noe som vil innebære at man får en undersøkelse langt utover det rent helsefaglige. Teamene vil ha personer som har kompetanse på å avdekke kriminelle handlinger. Jeg tror at erfaringene vil vise at de aller fleste foreldre som får tilbud om dette, kommer til å takke ja. Som representanten Ballo var inne på, vil mistanken bli vakt og skjerpet i de tilfellene man eventuelt sier nei. Straffeprosessloven krever svært lite mistankegrunnlag for at man kan gå inn i straffesporet, og meldeplikten til politiet er betydelig skjerpet under denne regjeringen. I dag er det store problemet at man ikke melder fra til politiet om forhold der man mistenker mishandling av barn. Som representanten Heggø var inne på, skal det være en rettslig obduksjon når det gjelder alle plutselige og uventede dødsfall av alle barn under tre år. Erfaringsmessig er det disse obduksjonene som har avdekket mest kriminalitet. Jeg beklager at ikke forslag nr. 1 fra opposisjonen kan omgjøres til et oversendelsesforslag. Jeg spør meg også om hvorfor ikke opposisjonen ønsker det. Når det kom en så alvorlig motforestilling, som det det gjorde i denne saken fra Justisdepartementet, kan ikke flertallet være med på å vedta denne saken. Jeg tror det ville ha stått saken dersom et samlet storting kunne gått inn for å gjøre forslaget om til et oversendelsesforslag.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-15:
Jeg registrerte med en viss undring at representanten Heggø fra talerstolen tok opp et forslag som ikke er en del av innstillingen fra komiteen, og som heller ikke er omdelt i salen. I henhold til Stortingets forretningsorden skal forslag det skal voteres over, som kjent være innlevert før kl. 9.00 møtedagen. Jeg antar at presidenten vil oppklare hvilken status dette forslaget egentlig har. Når jeg bad om ordet, var det ellers fordi jeg har litt vanskelig for helt å forstå den relativt vidløftige diskusjonen om Grunnloven i denne sammenheng. Det Stortinget inviteres til, er jo ikke å ta standpunkt til et vedtak av en lov. Det Stortinget inviteres til, er å ta standpunkt til en anmodning til Regjeringen om at den skal fremme en slik sak for Stortinget. Det at det foreligger en uttalelse fra Lovavdelingen hvor det påpekes at her er det problemer, kan umulig brukes som et argument mot at Stortinget retter en slik anmodning til Regjeringen. Det må jo anses som soleklart at dersom Regjeringen under arbeidet med å følge opp Stortingets anmodning, kommer til det resultat at dette ikke lar seg gjøre uten en grunnlovsendring, vil naturligvis Regjeringen ikke invitere Stortinget til å fatte et slikt vedtak. Så jeg synes nok egentlig denne vidløftige debatt om Grunnloven i denne sammenheng er relativt uinteressant. Det har tidligere vist seg i mange saker i denne perioden – som representanten Syversen var inne på – at regjeringspartiene ikke har hatt noen problemer med å medvirke til å vedta lover i Stortinget som står i et ganske anstrengt forhold til Grunnloven. Da kan da ikke Regjeringen motsette seg å bli pålagt fra Stortinget å arbeide videre med en sak som denne. Det er en grunnleggende og prinsipiell forskjell mellom en ordning basert på frivillighet og en obligatorisk ordning. Den kan i sin korthet – for alle som kjenner virkeligheten bak disse sakene – formuleres slik: Der hvor det er skjellig grunn til å tro at det er problemer knyttet til et plutselig, uforklarlig dødsfall, er det naivt å tro at noen av egen fri vilje vil anmode om at det skal settes i gang gransking.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-15:
Statsråden antydet at jeg ikke helt hadde klarhet i hva representantforslaget går ut på. Det ville i så tilfelle vært bemerkelsesverdig, i og med at jeg er en av forslagsstillerne. Jeg tror jeg har relativt god innsikt i hva forslaget går ut på, og hva som er hensikten med det. Men jeg skjønner ikke helt logikken i statsrådens argumentasjon mot å vedta forslaget. Regjeringspartiene går jo inn for at forslaget skal vedlegges protokollen. Hvorfor er man da så febrilsk opptatt av å unngå en avstemning i forholdet mellom forslaget og forslaget om å vedlegge det protokollen? Alle representantforslag som vedlegges protokollen, står selvfølgelig Regjeringen fullkomment fritt til å ta opp og arbeide med hvis den på eget initiativ ønsker det. Slik sett er det ingen vesentlig forskjell på et vedtak som går ut på å vedlegge et representantforslag protokollen, og et oversendelsesforslag til Regjeringen. De vil ha tilnærmet likeverdig status. Men det forslaget tar sikte på, er jo å be Regjeringen konkret om å fremme en sak for Stortinget ut ifra den antagelse at det er et klart flertall på Stortinget som ønsker en obligatorisk dødsstedsundersøkelse i disse tilfellene. Det jeg sa, var at om Regjeringen i arbeidet med å etterkomme et slikt ønske skulle komme til at det ikke lar seg gjøre å innføre dette så lenge grunnlovsparagrafen har den ordlyd som den har i dag, har jo det den ene logiske og enkle konsekvens at da må man eventuelt foreslå å endre Grunnlovens ordlyd. Mer komplisert er det ikke. Man kan da ikke på ramme alvor mene at en formulering av en grunnlovsparagraf som er blitt til i en helt annen tid og med helt andre formål for øye, skulle være en absolutt barriere mot å innføre noe som et klart flertall på Stortinget saklig sett mener at vi bør innføre. I så tilfelle må jo Grunnloven på dette som på ethvert annet område være åpen for forbedring og justering av ordlyden.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-15:
Det er jo ganske uvanlig at Stortinget inviteres til å ta stilling til forslag som er fremmet fra talerstolen mot slutten av behandlingen av en sak. Når det formelt, antakelig, ikke kan avvises, er det fordi det i realiteten er et oversendelsesforslag, som man vil se av ordlyden. Men det skaper jo en enda mer uvanlig situasjon, for Stortinget har en meget solid innarbeidet tradisjon for at oversendelsesforslag er enstemmige, og at de fremkommer ved at de som har fremmet et forslag, selv går med på å forandre det til et oversendelsesforslag. Dette ble i denne debatten uttrykkelig avvist, og så vidt jeg kan skjønne av den situasjonen vi da har, ønsker de tre regjeringspartiene på egen hånd å fremme det samme forslaget som et oversendelsesforslag. Jeg kan ikke i farten minnes at det finnes presedens for noe slikt, og jeg synes under ingen omstendighet at det er anbefalelsesverdig, hvis man er tilhenger av ryddighet i saksbehandlingen. Jeg ville vel mene at den mest naturlige måten er å votere alternativt mellom forslag nr. 1 og flertallsinnstillingen fra komiteen, som går ut på å vedlegge det protokollen. Det ville ha vært den vanlige voteringsmåte. Hva regjeringspartiene så eventuelt ønsker å gjøre med dette oversendelsesforslaget, er for så vidt resten av Stortinget uvedkommende.
Inge Lønning (Høyre), 2009-06-15:
Det kan vanskelig være riktig å bruke uttrykket «votere over», for poenget med et oversendelsesforslag er nettopp at det per definisjon ikke voteres over. Det er det som er den uryddige situasjonen som dette forslaget skaper. Men å votere over oversendelsesforslaget kan under ingen omstendighet være aktuelt.
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Kjøp av bolig er, som representanten Trine Skei Grande sa, for de fleste av oss den største investeringen vi foretar. Det er derfor, som forslagstillerne framhever, nødvendig med et godt regelverk som ivaretar forbrukernes rettigheter på en god måte. Byggeboomen, de mange påviste byggefeilene og den kraftige veksten i boligmarkedet har vist at regelverket på mange områder ikke er godt nok. Det er derfor beroligende å vite at Regjeringen har tatt initiativ til en rekke prosesser og tiltak for å styrke forbrukernes rettigheter på dette området. I fjor høst sendte Justisdepartementet på høring et forslag om å skjerpe garantireglene i bustadoppføringslova og å lovregulere avtaler om videresalg av boliger under oppføring. I tillegg har Kommunaldepartementet nå i vår sendt på høring forslag til lovendringer for å forebygge problemer med lavinnskuddsboliger. I vår har også Takstlovutvalget overlevert sin utredning, NOU 2009: 6 Tilstandsrapport ved salg av bolig. Dette utvalget har bl.a. vurdert hvordan bruk av tilstandsrapport kan gjøre det tryggere å kjøpe og selge bolig samt begrense forbrukernes risiko og antallet tvister i forbindelse med bolighandel. På alle de punkter som forslagsstillerne fremmer, pågår det nå prosesser for å styrke forbrukerrettighetene til norske boligkjøpere. Jeg er derfor litt forundret over opposisjonens behandling av saken. Til tross for at tiltakene som er nevnt i representantforslaget, i all hovedsak er under behandling i regjeringsapparatet, ser opposisjonen det som nødvendig likevel å be om at de blir innført, eller utredet enda mer. Det må i hvert fall være å slå inn åpne dører på de fleste områder her. La oss ta f.eks. opposisjonens forslag om å innføre en ordning med servicehefte for boliger: Faktum er det at det nå pågår flere lovendringsprosesser når det gjelder omsetning av bolig, hvor utfallet av disse vil være avgjørende for om det er nødvendig med et slikt servicehefte. Kanskje får vi et regelverk som vil være enda mer restriktivt enn det som vil følge av et slikt servicehefte. Opposisjonen foreslår videre å utrede byggeforsikringen og obligatorisk tilstandsrapport. Begge disse forholdene er allerede utredet. Det eneste forslaget der det er et visst avvik i forhold til flertallets standpunkt, er forslaget om å innføre ti års reklamasjonsfrist. Her er Regjeringen og regjeringspartiene av den oppfatning at dette bør vente til vi har sett virkningen av den allerede foreslåtte endringen om å utvide garantifristen fra to til fem år. Arbeiderpartiet og de andre regjeringspartiene mener derfor at det for øyeblikket skjer mange prosesser som vil resultere i at forbrukernes rettigheter ved kjøp av bolig vil bli bedre.
Olemic Thommessen (Høyre), 2009-06-15:
Kjøp av egen nybygd bolig er antakelig den største og mest kostbare langsiktige enkeltinvesteringen som folk gjør. Det har vi åpnet innleggene våre med alle sammen her, så det er det tydelig bred enighet om. Når vi ser at byggefeil utgjør 4 pst. av verdien av nybygd bolig etter overtakelse, er det grunnlag for å se på om lovverket ivaretar forbrukeren i tilstrekkelig grad. Jeg vil vise til Danmark og Sverige, som begge har ti års reklamasjonsfrist. Danmark har obligatorisk byggforsikring, og erfaringen er at alvorlige byggefeil ble redusert med over 20 pst. Vi registrerer at det er et arbeid på gang i departementene med en garantiordning, og at det er pågående prosesser i kjølvannet av Takstlovutvalgets innstilling, men vi utfordrer gjerne statsråden på når vi kan vente å se resultater av dette arbeidet. Vi har vært igjennom en periode med eksplosiv utbygging av nye boliger i en tid med knapphet på arbeidskraft og bruk av ufaglærte arbeidere. Mange har betalt for mye for sine nye hus. Det er grunn til å tro at denne utbyggingen vil kunne føre til at man i årene fremover vil se en økning av tilfeller av feil og mangler som kan tilskrives dårlig håndverksarbeid og feil og mangler ved oppføring av huset. Det haster derfor med å sikre forbrukernes muligheter til å kunne kreve erstatning eller utbedring av feil eller mangler utover dagens gjeldende femårsgrense. Jeg registrerer at statsråden i sitt tilsvar til komiteen legger til grunn at i en tid med finanskrise er byggebransjen særlig utsatt og bør ikke pålegges ytterligere belastninger i form av økte forpliktelser for det sviktende arbeidet som er utført. Dette er en litt underlig tilnærming til en bransje, som nettopp er avhengig av å levere kvalitet for å sikre varige arbeidsplasser. Det er i dag satt av enorme summer i krisepakker nettopp for å opprettholde aktiviteten i denne næringen. Da er det et uheldig signal fra statsråden ikke å kreve høy kvalitet tilbake ved at Regjeringen, gjennom sin politikk, vil understreke byggenæringens eget ansvar for kvaliteten og holdbarheten på det arbeidet som blir utført. Jeg håper derfor at statsråden i sitt innlegg nå etterpå vil presisere nærmere for Stortinget når vi kan forvente at tiltak iverksettes for å sikre at bransjen i større grad bærer ansvar for feil og mangler, og at den glade eier av et nytt hus kan sove godt om natten selv om man ikke oppdager at takkonstruksjonen brister eller badegulvet mugner før etter at seks år er gått. Til slutt finner jeg grunn til å oppklare en mulig misforståelse hos statsråden. Det trekkes frem som argument mot en utvidet reklamasjonsfrist at forbruker ikke evner å skille slitasje fra byggefeil. Dette mener vi er en undervurdering og representerer neppe noen stor utfordring. Mye tyder på at statsråden i sitt tilsvar ikke helt har klart for seg at forslaget er knyttet til nybygg, ikke annenhåndssalg mellom vanlige forbrukere. Jeg savner at regjeringspartiene i behandlingen av dette forslaget ville ivaretatt forbrukerperspektivet sterkere, og setter min lit til at det pågående arbeidet skal kunne gi bedre rettigheter for nybyggere i nær fremtid.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
Den utvidede og tilpassede rettferdsvederlagsordningen for tidligere barnevernsbarn som var på institusjon eller i fosterhjem kom på bakgrunn av en lengre utredning som viste at mange av disse barna hadde hatt det vondt. Dermed fikk de et høyere erstatningsbeløp. De fikk erstatning ved kun å levere en egenerklæring om at de hadde gått på skolen eller bodd på institusjonen. Det var ingen bevis som skulle legges til grunn. I ettertid har debatten om barn, som nå har blitt voksne, og som var på ulike typer institusjoner, dukket opp. Det har ikke bare vært spørsmål om barn som har gått på misjonsskoler, men det har vært spørsmål om barn som har gått på spesialskoler, og barn som har bodd på tuberkulosehjem. Tilsvarende historier har dukket opp i denne sammenheng. Det er ikke satt i gang noen utredning om denne gruppen, men jeg får opplyst fra Justisdepartementet at man vil sette i gang et omfattende arbeid med å følge opp det som har vært Stortingets presidentskaps anmodninger i denne saken.
Eirin Sund (Arbeiderpartiet), 2009-06-15:
I proposisjonen bes det om Stortingets samtykke til å inngå en avtale mellom Norges Bank og IMF om å stille nye lånemidler til disposisjon for de generelle låneordningene til Det internasjonale valutafondet. Rammen for låneadgangen er 3 milliarder SDR, altså spesielle trekkrettigheter, som er bortimot 30 milliarder norske kroner. Basert på valutakursen 22. mai tilsvarer dette, som jeg sa, i underkant av 30 milliarder kr. Bakgrunnen for dette er at utlånskapasiteten til IMF over de siste ti årene har gått markert ned i forhold til størrelsen på verdensøkonomien. Dette må ses i lys av at også behovet for lån fra IMF lenge falt. Den globale økonomiske og finansielle krisen har imidlertid ført til at etterspørselen etter lån fra IMF har økt kraftig, og mye tyder på at nye land vil komme til å trenge finansiell bistand i månedene framover. På denne bakgrunn kan IMFs nåværende kapasitet til å yte lån bli for knapp. Dette vil være svært uheldig i den dype globale krisen som vi nå er inne i. IMFs utlånskapasitet var ett av hovedpunktene i arbeidet fram mot G20-toppmøtet 2. april i år, der G20-landene samlet seg om å anbefale en tredobling av IMFs lånekapasitet, fra USD 250 milliarder til USD 750 milliarder. I februar i år inngikk Japan en bilateral avtale med IMF om en låneadgang på USD 100 milliarder. I midten av mars annonserte EU vilje til å stille med 75 milliarder euro i nye lånemidler. Flere land har senere kommet med løfter om bidrag. Etter drøftinger med Norges Bank sendte finansministeren den 27. mars i år et brev til IMFs administrerende direktør med tilbud om å starte en dialog om et norsk bidrag på om lag 30 milliarder norske kroner, gitt Stortingets samtykke. Det norske tilbudet ble offentliggjort 28. mars i forbindelse med statsministerens deltakelse på toppmøtet i Chile om progressiv respons på finanskrisen. Komiteen er positiv til at det inngås en avtale mellom Norges Bank og IMF om å stille nye lånemidler til disposisjon for de generelle låneordningene til IMF, og støtter at rammen for låneadgang settes til 3 milliarder SDR. Komiteens flertall vil også understreke betydningen av at Norge har tydelige forslag om endringer i styringen av IMF og IMFs lånevirksomhet i tråd med St.meld. nr. 31 for 2008–2009, Kredittmeldinga 2008. Flertallet mener dette vil styrke IMFs rolle som effektivt virkemiddel for å begrense konsekvensene av finanskrisen i mange land. Flertallet viser til at det i forbindelse med vurderingen av etableringen av nye stabiliseringsinstrumenter skal stilles krav om begrensninger i bruk av strukturkondisjonalitet, som privatisering og konkurranseutsetting, i tråd med rapporten om bruken av lånevilkårene fra Det uavhengige evalueringskontoret ved IMF. Flertallet vil understreke viktigheten av at IMF gir lavinntektslandene makroøkonomisk handlingsrom til å føre motkonjunkturpolitikk. Flertallet peker også på viktigheten av at nye lån ikke bidrar til nye gjeldskriser for lavinntektslandene.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-15:
Jeg beklager at jeg var for sen inn i salen i forbindelse med denne saken. Jeg vil bare si at jeg synes det er et veldig godt forslag som Jørund Rytman har fremmet på vegne av Fremskrittspartiet. Det å jobbe for mer offentliggjøring og offentlighet rundt statsbudsjettets utgifter er en veldig bra sak. Det handler rett og slett om å sørge for demokrati, åpenhet og styring. Vi gjør dette allerede i stor grad i dag, bl.a. gjennom StatRes, hvor man, hvis man går inn og følger linkene, kommer ganske langt nedover i budsjetteringen og bevilgningene som er delt ut. Det synes jeg er bra. Jeg synes at det er en god idé, og at det er et godt forslag å jobbe videre for mer offentlighet rundt bevilgningene. Jeg synes også at den databasen som trekkes fram fra USA, er en veldig spennende side – jeg hadde mye moro av å klikke meg dypt ned i pengebruken til forskjellige departementer og avdelinger i administrasjonen der borte. Jeg fikk også med meg at de faktisk hadde lønnsbevilgninger på enkeltpersonnivå. Jeg er glad for at alle er enige om at det å gå inn og se på lønnsutbetalingene til hver enkelt kanskje er noe i strid med den personlovgivningen vi har, og at vi istedenfor har en utmerket måte å få diskusjon rundt lønnsnivået på gjennom offentliggjøring av skattelistene, som jo også viser inntektene på en god måte. Det som er litt underlig, er at Fremskrittspartiet på tross av at hele komiteen er enig i at dette er bra, og på tross av at Regjeringen sier at dette er noe vi jobber med, og kommer til å komme tilbake til, sier: Vel, dere er enige, sier dere, men vi tror egentlig ikke helt på dere, så derfor fremmer vi et forslag. Den mistenksomheten går jo ut over alle de andre partiene på Stortinget, som er med på de merknadene som vi står sammen om, men det får vi heller la ligge. Forslaget fra Fremskrittspartiet blir nedstemt slik som det fremmes i dag, men intensjonene om å jobbe videre er vi alle enige om. Dette jobber Regjeringen videre med, så dermed ser jeg det slik at denne saken får en happy ending med stortingsbehandlingen her i dag.
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-15:
Det vil bli en interessant diskusjon framover når indikatorene for måling av livskvalitet skal velges. Samtidig ønsker jeg å benytte anledningen til å understreke noen punkter som vi må ta med oss i det videre arbeidet. Det er viktig å huske på at det på ingen måte er opplagt hvilke indikatorer vi skal velge, og hvilken vekt hver enkelt indikator skal få. Det er ikke umiddelbart lett å finne noen allmenn forståelse av hva som øker, og hva som senker livskvaliteten i et samfunn. Det viser da også merknadene i innstillingen til dette forslaget. Når det hersker såpass stor uenighet om hva livskvalitet egentlig innebærer, er det av stor viktighet at et slikt mål blir gjenstand for en bred og offentlig debatt. For at en livskvalitetsindikator skal ha noen verdi overhodet, må den ha demokratisk legitimitet og folkelig forankring. Da må vi også ta inn over oss at oppfatningen om hva livskvalitet er, endrer seg over tid. Det er en interessant og god idé representantene Høybråten og Syversen tar opp i sitt forslag. Det er likevel viktig å minne om at BNL bare vil være et supplement til BNP. Altfor mange mennesker lever enda i fattigdom, og inntektsforskjellene er fortsatt for store. Inntektsforskjellene i Norge målt ved den såkalte Gini-indeksen gikk riktignok markant ned etter at denne regjeringen overtok i 2005. Regjeringen har også iverksatt målrettede tiltak for å redusere fattigdom, og på viktige områder har vi lyktes, men det er langt igjen. For SV er det et hovedmål at vi skal ha rettferdig fordeling, mindre forskjeller og et solid fellesskap med gode sikkerhetsnett i Norge. Folks livskvalitet og frihet avhenger fortsatt sterkt av inntektsnivået, og i så måte er brutto nasjonalprodukt, sammen med mål på størrelser som fattigdom, inntektsulikhet og arbeidsledighet, fortsatt de viktigste indikatorene vi har for å måle framgang. Med de forbehold og bekymringer jeg her har tatt opp, slutter jeg meg likevel til at det utvikles mål for livskvalitet, i tråd med merknader fra finanskomiteens flertall.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-06-15:
Fra Høyres side har vi ikke behov for å holde noe langt innlegg i denne saken. Jeg ønsker å ta opp forslaget fra Høyre og knytte en kort kommentar til det. Det er viktig å presisere at skattenivået i Norge er for høyt i forhold til i mange land rundt oss, særlig formuesskatten, som rammer privat eierskap og norske arbeidsplasser, og gjennom det også er med på å svekke det norske velferdssamfunnet. Skattene på lavere og midlere inntekter må reduseres, derfor kan en slik markering av skattefrihetsdagen skape viktig oppmerksomhet rundt skattenivået i Norge. Det finnes imidlertid ingen internasjonale standarder som en skattefrihetsdag nøyaktig kan beregnes etter, og de landene som har det, og som representanten Rytman refererer til, tar ofte utgangspunkt i en rekke forskjellige frittstående forskningsmiljøer, som også legger ulike kriterier til grunn.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-06-15:
Jeg vil starte med å gi Kristelig Folkeparti ros for det initiativet som er tatt. Det er prisverdig at Kristelig Folkeparti setter en slik sak på dagsordenen. Det er absolutt en sak som burde ha fått mye mer oppmerksomhet. Jeg synes vi fra Stortinget og finanskomiteens side har gjort det vi kan for å gi denne saken oppmerksomhet. Jeg registrerer også at norsk presse i dag har referert til representantene Syversen og Høybråten i en liten NTB-melding i dagens nettaviser, og det er jo positivt, selv om vi skulle ha ønsket at denne saken hadde fått en mye bredere omtale også i pressen. Jeg er i det rosende hjørnet og vil derfor også fullt ut støtte saksordføreren som jeg synes hadde et veldig godt innlegg, og som også har skrevet gode merknader som hele komiteen har sluttet seg til. Det er riktig, som representantene Høybråten og Syversen skriver i forslaget, at det ikke nødvendigvis er noen motsetning mellom det å ha et mål om størst mulig verdiskaping for å finansiere velferd og skape arbeidsplasser og det å ha fokus på livskvalitet og menneskets behov for trygghet og lykke. Jeg regner med at det er et mål for alle oss som sitter her i salen, som velger å engasjere oss i politikk, å bidra til et mer velfungerende samfunn. Derfor er dette absolutt en debatt som vi som folkevalgte i landets nasjonalforsamling må bidra til. Det var også noe av det forskerne sa under høringen i komiteen. Én ting er at dette er en internasjonal og viktig debatt, men dette er også en debatt som må modnes og utvikles. Her må vi kjenne vår besøkelsestid, noe representantene for alle partier må bidra til. Dette er en viktig start og markering på en viktig debatt.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-06-15:
Det er en velkjent sannhet at vi får mer av det vi måler, og måler vi først og fremst de økonomiske størrelsene, er det det debattene og konfliktlinjene vil fokusere på. Vi vet at når det gjelder mål på hva som er en god samfunnsutvikling, finnes det alternativer og supplementer til bruttonasjonalprodukt og andre økonomisk orienterte mål som er i bruk internasjonalt, og som nå til dels også blir tatt i bruk av nasjoner. Det er en internasjonal debatt om disse spørsmålene, og det er en internasjonal utvikling på gang, som komiteen ganske riktig refererer til. Jeg er veldig glad for at Det norske storting griper fatt i dette, og at det er bred enighet om at denne internasjonale trenden skal også vi være en del av og forholde oss til. Jeg tror nemlig det vil styrke vårt demokrati, fordi det vil bringe vår politiske dagsorden og vår dagsorden som nasjonalforsamling mer i samsvar med det som er folks dagsorden. Det er det som er hele målet. Målet er ikke å vedta det gode liv. Representanten Sund holdt et glimrende innlegg, som jeg takker for. Hun påpekte, ganske riktig, at vi vil ha individuelle oppfatninger om hva som er det gode liv. Men det finnes noen grunnleggende fellestrekk, fordi folk er folk, og fordi vi har noen grunnleggende behov som mennesker i et fellesskap, som samfunnet ikke kan vedta, men som samfunnet kan legge til rette for. Det er der det er interessant å måle mer enn BNP. Det er der det er interessant å spørre folk hva de synes er viktigst når det gjelder livskvalitet, når det gjelder det gode liv. Jeg synes denne debatten er en god illustrasjon på hva en slik indikator kan bidra til, nemlig debatter som er litt annerledes, som setter en litt annen dagsorden, men som samtidig fokuserer på hva som er viktig i enkeltmenneskers liv og i samfunnsliv. Der tror jeg vi har et stykke vei å gå. Den innstillingen som saksordføreren har lagt fram på vegne av komiteen, er et veldig godt grunnlag for å komme videre. Jeg takker for den tilslutning som er gitt til forslaget gjennom merknadene i innstillingen. Jeg er forventningsfull med tanke på statsråden. Hun har muligheten til å være den første finansminister som legger fram et nasjonalbudsjett med et litt annet fokus, for nasjonalbudsjettet for 2010 er det vel nå klart at det blir finansminister Kristin Halvorsen som legger fram. Jeg har store forventninger til at vi kan komme et stykke videre, slik komiteen ber om, i den tilbakerapportering som Regjeringen skal gi i henhold til innstillingen, i nasjonalbudsjettet for 2010.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-06-15:
Jeg har ikke så mye å legge til i selve debatten. Jeg er enig med representanten Høybråten i at dette var et lite pusterom i en ellers lang rekke saker i stortingssalen i dag, for det er en mye mer søkende tone over det oppdraget som ligger som en oppfølging av dette Dokument nr. 8-forslaget fra representantene fra Kristelig Folkeparti. Det er ikke så rart, for det er ikke noe fiks ferdig måleinstrument vi nå bare kan lempe inn og si at nå vil vi gjerne vurdere nasjonal lykke. Men det er ingen grunn til å bruke det som en unnskyldning for ikke å søke etter slike instrumenter. Vi har gjort et viktig nybrottsarbeid når det gjelder de indikatorene vi har for bærekraftig utvikling. Det har noe av det samme perspektivet, for det er begrenset hva man kan måle gjennom et bruttonasjonalprodukt. Man kan f.eks. ikke måle hva man tærer på at naturverdier, og som man ikke er i stand til å viderebringe på samme måte til neste generasjon. Man priser ikke det som et tap på vei til utviklingen. Vi kommer til å følge veldig nøye med på det som nå foregår i den internasjonale debatten rundt dette. Vi tar det oppdraget som en samlet finanskomité ønsker at vi skal jobbe videre med. Så vil jeg være litt forsiktig med å love at vi kommer med en fiks ferdig modell for måling av lykke i nasjonalbudsjettet for 2010, men vi må være med på å trekke spørsmålet et hakk videre. Jeg er enig med dem som sier at det man måler, er i stor grad det man styrer etter. Det gjelder ikke bare på dette området. Det gjelder nasjonale prøver i skolen, det gjelder hva vi mener er god eldreomsorg osv. Det blir veldig fort slik at det man måler, også er det man styrer etter. Derfor er det viktig at man også har andre typer kvalitetsmål for hvordan man innretter politikken.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-06-15:
Jeg stemte galt.
Anna Ceselie Brustad Moe (Senterpartiet), 2009-06-15:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt for innstillingen.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2009-02-13:
No skal ikkje eg konfrontere representanten Leirstein med at han og partiet hans ikkje har regjeringserfaring, sjølv om det kunne vere freistande då eg høyrde kva spørsmålet gjekk ut på. Men eg vil seie at den tida som har vore brukt frå statsbudsjettet blei lagt fram i byrjinga av oktober og fram til no, har vore brukt svært godt av Regjeringa. Det har i perioden vore lagt fram ei rekkje forslag. Det kom ein bankpakke kort tid etter budsjettet. Det blei lagt fram tiltak for å hjelpe verksemder i næringslivet gjennom GIEK og Eksportfinans, og vi fekk ei styrking av eigenkapitalen i Kommunalbanken, som har gjort det mogleg for kommunane å få meir lån. Så får vi den finanspolitiske tiltakspakken som vi behandlar i dag, som er kraftfull, og som er utan sidestykke i noko europeisk land om vi tar omsyn til arbeidsløysa. Og så vi har òg den pakken som ligg til behandling no, som går på kredittsituasjonen i landet vårt. Eg meiner at Regjeringa har brukt tida godt. Det er viktig å ha god oversikt og innsikt, og eg er sikker på at dei tiltaka som vi no vedtek, vil vere målretta og treffsikre.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2009-02-13:
Eg vil seie til representanten Foss at eg har aldri tenkt å setje han i kategorien representantar utan regjeringserfaring. Eg har respekt for den innsatsen som blei gjort i hans tid som finansminister. Når det gjeld det som var det andre poenget hans, nemleg kostnadsutviklinga i norsk industri og lettar for industrien på permanent basis, har både Regjeringa og regjeringspartia òg fokus på det, men det som er grepet i den finanspolitiske tiltakspakken som vi drøftar i dag, er mellombelse tiltak som skal setjast inn målretta mot dei utfordringane vi spesielt har no på grunn av den internasjonale finanskrisa. Eg meiner at det er brei semje om at dei tiltaka skal vere mellombelse og ikkje permanente, nettopp for å kunne forsvare den store bruken av olje- og gasspengar som vi no set inn for å hjelpe eit næringsliv, særleg det konkurranseutsette, som dessverre slit. Vi skal gjere vår del av jobben for å gjere kvardagen lettare for dei, og òg for å gjere det betre for dei altfor mange som no blir permitterte eller arbeidsledige.
Reidar Sandal (Arbeiderpartiet), 2009-02-13:
Nei, det er definitivt ikkje det, og eg vil vere veldig klar på at den situasjonen som vi har fått beskrive i media dei siste dagane om den behandlinga som ein del permitterte og arbeidsledige får ved Nav-kontor, særleg i Oslo og i Hordaland – det er der utfordringane er størst – er uakseptabel. Eg vil seie det så sterkt. Det er ein uakseptabel situasjon for dei personane som ikkje får den hjelpa frå det statlege hjelpeapparatet som dei skal ha når dei blir permitterte eller arbeidsledige. Vi vedtek i dag at det skal opprettast 320 nye stillingar knytte til Arbeids- og velferdsetaten. Det er bra. Men eg vil streke under at dei nye opplysningane vi har fått, må vi ta på største alvor, og eg har tillit til at Regjeringa og arbeids- og inkluderingsministeren, som sit her, vil ha stort fokus på dette for å setje inn ytterlegare grep for å avhjelpe situasjonen, som er uakseptabel.