Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-04-16:
Denne meldingen hadde jeg og mange andre store forventninger til, for hver gang jeg eller andre tok opp f.eks. frafallsutfordringene i skolen, ble det vist – med forventning – til denne meldingen. Jeg tror at Regjeringen selv også hadde denne som en av sine påler i utdanningspolitikken. Men da jeg satt og forberedte meg til denne debatten, stilte jeg meg selv spørsmålet: Hva er egentlig de rød-grønnes store grep for å oppnå sosial utjevning og for å gjøre noe med den skremmende høye drop-out-en som er i skolen i dag? Det er ikke så lett å finne noen hovedprofil. Kanskje er inntrykket heller at man vil mye, men får lite konkret til. Meldingen er veldig god på beskriving og analyser, men når det kommer til konkrete tiltak, blir det dessverre ganske overordnet og generelt. Nå har opposisjonen kommet med ganske mange hjelpende forslag, og da synes jeg det er trist at flertallet avfeier de aller fleste – for ikke å si alle – forslagene som opposisjonen kommer med. Jeg tror at det å lytte til andre av og til kan skape enda bedre løsninger enn de man selv har kommet på. Jeg vil gå nærmere inn på noen av de områdene der jeg synes meldingen ikke gir gode nok svar. Meldingens tittel er «… og ingen sto igjen». Men meldingen har overhodet ikke berørt de funksjonshemmedes utfordringer i utdanningsløpet, og da er jeg redd for at noen fortsatt vil stå igjen. Her mener jeg at det er en ideologisk forskjell mellom mitt parti, Kristelig Folkeparti, og denne litt mer sosialistisk dominerte regjeringen. For Kristelig Folkeparti er ikke hovedmålet først og fremst en sosial utjevning i seg selv, men å skape en skole hvor alle typer elever mestrer og blir vinnere, og det fører til sosial utjevning. Det aner meg at hovedgrunnen til at funksjonshemmede ikke er tatt med, er at de kommer fra forskjellige typer hjem, og at deres situasjon ikke er en reproduksjon av hjemmets utgangspunkt, og dermed bryter med Regjeringens hovedtese. Men her er det grunn til kritikk, for etter endt utdanningsløp finner vi mennesker med funksjonshemning i de nedre deler av de sosioøkonomiske tabellene. Det kan tyde på at denne gruppen ikke blir mestrere og vinnere gjennom sitt utdanningsløp, og da er det virkelig trist at de rød-grønne ikke vil ta denne gruppen med i denne sammenhengen. Læringsutbyttet for denne gruppen elever blir tilfeldig. Bare de praktiske utfordringene krever mye tid og krefter for barn med funksjonshemning og familien. Så spørsmålet for oss i Kristelig Folkeparti er ikke først og fremst hvor du kommer fra, men hvor du havner etter endt skolegang. Derfor vil det være viktig å ha tiltak som utjevner også for denne gruppen. Funksjonshemmede barn trenger også et utvidet SFO-tilbud. Selv om regjeringspartiene ikke ville være med på et vedtak i omsorgsmeldingen om et utvidet tilbud om dette, er vi i Kristelig Folkeparti veldig glad for at de i det minste vil foreta en vurdering av behovet og komme tilbake til saken. Regjeringen og Stortinget har en felles og stor bekymring: at så mange ikke fullfører videregående. Én av tre fullfører ikke yrkesrettet utdanning. For mange av disse har utfordringene startet mye tidligere i skoleløpet. Og jeg er helt enig i det som står i meldingen, at tidlig innsats er viktig. Vi må også ha tiltak som settes inn for dem som allerede er i videregående. På de skolene som nå gjør undersøkelser om slutteårsak, viser det seg at umotivert/skolelei er en årsak for mange av elevene. For mange av elevene har det teoretiske løftet i skolen etter Reform 94 ført til følelse av manglende mestring i skolen. Elever som er sterke praktisk, må få muligheter til mer praksisrettet teori. Det handler om læremetoder, og det handler om lærerkandidatordninger. Flere må få mulighet til å snu læreløpet med praksis først og skolen etterpå. Det handler om bedret rådgivningstjeneste. Vi i Kristelig Folkeparti mener at det absolutt vil være en fordel å få en egen utdanning for rådgivere i skolen. Men det er slik at selv om vi skulle klare å få til en bedre skole, er det elever som av forskjellige årsaker vil droppe ut etter å ha brukt sine rettigheter til omvalg. For ei jente med ny start som nå kan ta sin utdanning, er det et veldig trist signal at de rød-grønne ikke vil gi henne mulighet til å starte på nytt før hun har fylt 25 år. Jeg mener at denne 25-årsgrensen må bort. Jeg er redd for at de rød-grønne her er blitt skremt bort av kommersiell skole-spøkelset. For alle vil det være en vinnersituasjon hvis voksne uavhengig av alder kan få utdannelse istedenfor å havne utenfor et arbeidsmarked. Livslang læring høres hult ut når de ikke får mulighet til utdanning. I Vest-Agder har vi Øvrebø videregående skole, drevet av Blå Kors, som i samarbeid med en rehabiliteringsinstitusjon tilbyr videregående opplæring. De vil etter denne regelen ikke få mulighet til å gi mange av sine klienter et tilbud om videregående utdanning og en ny start, fordi disse ikke er gamle nok. Vi må jo være takknemlige og glade for at noen kommer ut av rusmisbruk også før de er 25 år. For å si som LO: Det er et skritt i riktig retning, men regelen bør helt bort. Det viktigste må være at mennesker som ønsker det, får en utdanning. Skolen reproduserer de ulikhetene som finnes i hjemmet. Det er meldingen og Regjeringen tydelige på. Overskriften for kapittel 5 er «Endring er mulig». Men det som undrer meg, er at Regjeringens konklusjon er at det kun er i utdanningssystemet at tiltak må settes inn. Jeg mener at for å gi elever med lavt utdanningsnivå hjemme et bedre læringsnivå, må man satse på et hjem–skole-samarbeid, hvor man styrker hjemmets forståelse av skolen og av at hver eneste forelder, uansett bakgrunn, er en av de viktigste ressursene for barnets læring. Hjem–skole-samarbeid er viktig, viktig, sier regjeringspartiene, men de setter ikke i gang tiltak som systematiserer og styrker et hjem–skole-samarbeid. Etter meldingens beskrivende kapitler burde dette faktisk vært et hovedsatsingsområde. Vårt fellesprosjekt burde vært å sette i gang tiltak som gjorde at vi kom dit at alle foreldre så at de kunne være ressurser for sine barn. Dette er lærerne opptatt av, dette er foreldreutvalgene opptatt av, og forskningen viser det klart. Derfor er det leit at Regjeringen er passiv på dette feltet. Jeg aner en ideologisk forskjell. Thomas Nordahl har forsket på hjem–skole-samarbeid, og fire år etter hans rapport «Makt og avmakt» konkluderer han i bladet Utdanning i mars i år med at det fortsatt er langt mellom idealer og realiteter. Sinsen skole i Oslo har gjort det Kristelig Folkeparti foreslo i statsbudsjettet. De har ansatt en foreldrerepresentant som skal bedre hjem–skole-samarbeidet på deres skole. Representantens kompetanse er at hun har barn i skolen. Kristelig Folkeparti vil ha mer enn gode ord om aksept på dette området. Her utfordrer jeg Regjeringen og statsråden til handling. Foreldreutvalget for grunnskolen burde få mulighet til sammen med Utdanningsforbundet å være med og utarbeide en handlingsplan for virkelig å få dette til å fungere. Vi kan ikke gi de samme svarene vi har gitt i 30 år på hvorfor skolen ikke utjevner sosiale forskjeller. Vi må begynne å gi nye svar, og her tror jeg ett av svarene ligger. Det er lite av de tiltakene som ligger i meldingen, som vi er uenig i – bortsett fra timetallet – men så er de også veldig generelle. Vi mener at her må det mer handling til. Tenk om vi så et like stort engasjement i denne saken som vi så da det gjaldt innstrammingen i friskoleloven! Min konklusjon er at etter denne meldingen vet vi mye mer. Jeg har lyst til å takke statsråden og Regjeringen for både analysene og kunnskapen om hva vi kunne sette i gang. Men vi endrer kanskje lite av det som til nå har vært utfordringen for de elevene som står igjen. Og kanskje må overskriften «… og ingen sto igjen» etterfølges av et aldri så lite spørsmålstegn. Vi vil støtte forslag nr. 13, som står i innstillingen.