Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2003-10-06:
I august kom sluttrapporten fra Maktutredningsutvalget. I løpet av de fem årene forskergruppen har arbeidet, har det kommet mange viktige rapporter som tar for seg ulike temaer. Konklusjonene på mange av de spørsmål Stortinget stilte i mandatet, er forholdsvis klare og entydige. Jeg vil starte med å sitere en av konklusjonene fra maktutredningen: «Den mest sentrale endringen av maktforholdene i Norge er at demokratiet i grunnbetydningen folkestyre – et formelt beslutningssystem gjennom flertallsvalg og folkevalgte organer – er i tilbakegang.» Jeg antar at vi får en egen sak om dette som grunnlag for en diskusjon i Stortinget på et senere tidspunkt, men siden vi nylig har bak oss et kommunevalg som bekrefter funn fra maktutredningen, burde trontaledebatten være tid og sted for en mer prinsipiell debatt om hvor det norske demokratiet skal bevege seg, eller snarere om: På hvilke skinner har vi satt folkestyret? En viktig konklusjon, som er et direkte svar på første del av mandatet vedtatt av Stortinget, er at folkestyret forvitrer. Nå trenger ikke det i seg selv å være galt hvis folkestyrets forvitring fører til at makten overføres til andre demokratiske organer. Demokratiet bygger ikke bare på makt gjennom folkevalgte organer på ulike nivåer, men på ulike former for deltakelse utenom valg, partier og politiske folkebevegelser. Disse ulike formene for tilleggsdemokrati, som aksjonsdemokrati, deltakerdemokrati, forbrukerdemokrati og lobbydemokrati, har supplert folkestyret som formelt beslutningssystem, men det kan ikke erstatte det. Demokratiet er utfordret når folkestyrets vilkår og spillerom blir redusert. Når betydningen av demokrati overføres fra folkestyre som formell beslutningsform til forskjellige former for tilleggsdemokrati, blir forvitringen av folkestyret tildekket og skillet mellom demokrati og ikke-demokrati utydelig. Folkestyrets forvitring er ikke et resultat av en lang og seig, synlig kamp mellom folkevalgte organer og sterke interesser utenfor, forvitringen er en bevisst politisk strategi, der målet er å kommersialisere og lage store deler av offentlig sektor om til en markedsplass. Det skjer på forskjellige måter ifølge maktutredningen. Det kommunale selvstyret har mistet mye av sitt innhold gjennom rettighetslovgivning, statlige pålegg og budsjettknapphet. Kommunene sitter igjen med råderett over rent lokale saker og med administrativt ansvar for statlig politikk. Det burde ikke overraske oss at valgdeltakelsen denne gangen var nede på 50-tallet, nærmere bestemt 58 pst. Gjennom markedsretting, fristilling og privatisering blir områder som tidligere var offentlig styrt, overlatt til markedsaktørene. Grunnmuren i velferdssamfunnet er at sentrale velferdsgoder, som helse, utdanning, omsorg i viktige faser av livet, skal alle ha lik rett til, og de skal være gratis. Det er så nære bånd mellom velferdsstaten og folkestyret at det er stor usikkerhet om hva som vil skje med velferdsstaten dersom folkestyret forvitrer, og det burde være et tankekors for mange av oss. Å bruke markedet er en dårlig måte å fordele velferdsgoder på, fordi aktørenes styrke i markedet er så forskjellig. Markedet fungerer utmerket der det er mange tilbydere og etterspørrere, og der det som skal fordeles, ikke er sentrale tjenester som gir grunnlag for et aktivt og meningsfylt liv. Disse tjenestene kan bare fordeles rettferdig gjennom folkevalgte organer. Markedstilpassing og privatisering flytter makt fra folkevalgte organer til produsentforetak og til store markedsaktører. Parallelt med markedstilpassingen, og trolig som et forsøk på å forsvare enkeltindividet mot markedets tendens til å etablere monopoler, skjer det en rettsliggjøring. Vi vedtar stadig lover som rettighetsfester krav til ulike tjenester. Mange av de generelle velferdsrettighetene skal ytes på kommunalt nivå, og dette begrenser spillerommet for kommunene. Økt politikerforakt og manglende folkelig engasjement er resultatet på kort sikt. På lengre sikt kan det ha større og dramatiske konsekvenser. Derfor er det så viktig at vi synliggjør de politiske alternativ til svekkelse av folkestyret, at vi i den politiske debatten viser at det er i disse grunnleggende spørsmål de politiske skillelinjene går i norsk politikk. Avmakten som både folk og kommunepolitikere føler, er ikke et resultat av en historisk nødvendig utvikling, men et resultat av bevisste politiske valg.