Michael Tetzschner (Høyre), 2010-11-16:
Det har vært en del henvisninger til debatter både i Nordisk Råd og andre sammenhenger. Jeg har også hatt anledning til å delta der. Så til representanten Solhjell: Når han uttrykker sin begeistring over at man nå diskuterer sikkerhetspolitikk i Nordisk Råd nærmest frigjort fra NATO-samarbeidet, så må jeg minne om at det nettopp er fordi Finland nå er ute av det tidligere Sovjetunionens interessesfære, som nettopp gjorde at man av hensyn til den mektige nabo ikke kunne diskutere forsvars- og sikkerhetspolitikk. Så sånn sett er det jo tegn på normalisering mellom disse landene. Det er ytterligere også slik at Europa har vært usedvanlig godt tjent med sine to store sikkerhetssystemer i hele etterkrigstiden, nemlig EU-medlemskap – for dem som har det fullt ut – og Atlanterhavspakten, NATO, som Norge har vært med i siden 1949. Det er altså to sikkerhetssystemer som til sammen har tjent Europa veldig bra. Derfor blir jeg litt bekymret når det fra enkelte talere, både fra Arbeiderpartiet og SV, høres ut som at man, særlig i en tid hvor de globale sikkerhetstruslene er ganske påtrengende, plutselig finner glede i å lene seg til helt lokale sikkerhetsordninger. Det er noen – kanskje også interpellanten – som er litt vel høystemt i sin beskrivelse av hva man kan oppnå ved å utbygge et nordisk sikkerhetssystem. Da blir jeg jo litt bekymret, for de historiske erfaringene er slett ikke gode. I moderne tid har altså to land, hvis vi holder oss til Norden, blitt okkupert av en sentraleuropeisk stormakt, ytterligere ett er overfalt én gang av en østeuropeisk stormakt og har i tillegg utkjempet ytterligere en krig. Jeg kan minne om at Den røde armé sto på Bornholm ytterligere ett år etter krigsavslutningen. Hvis vi også trekker inn de tre baltiske lands erfaringer, hvilket vi absolutt bør gjøre i et nordisk perspektiv, har de 70 års erfaring med en innlemming i det sovjetrussiske systemet. Da vil jeg også benytte anledningen til å rapportere for Stortinget fra Baltisk Råd, hvor jeg hadde gleden av å delta på vegne av Nordisk Råd. Disse landene, som nå er relativt nye medlemmer av NATO, setter hele sin lit til artikkel 5 i Atlanterhavspakten. De er ikke så begeistret for solidaritetserklæringer som eventuelt skaper uklarhet om hvor langt denne garantien strekker seg. Da er det også slik at garantier og solidaritetserklæringer som overlapper hverandre, vil svekke dem, slik at summen er mindre sikkerhet enn hva de enkeltvis kunne ha innebåret. Det tror jeg vi skal legge stor vekt på. Hvis man mener, og det var også Høyres taler Ine M. Eriksen Søreide inne på, at det er behov for å forsterke det sikkerhetspolitiske samarbeidet i Norden – mange av oss vil si at det fungerer utmerket med de to sikkerhetssystemene vi har i dag – og hvis man sier at det er et vakuum, er jo selvfølgelig svaret at de som ennå ikke er med i EU, bør bli med der, og de som ennå ikke er med i NATO, bør bli med der. For da har vi to systemer som allerede fungerer veldig godt sammen. Slik denne debatten har løpt av gårde, må jeg nesten si, særlig ut fra omtalen av vår nåværende NATO-tilknytning som det gamle tankegodset, gamle tankebokser, og at forskjellige alliansetilknytninger ikke må være til noe hinder for at vi kan ha disse erklæringene mellom gode naboer, at i lys av denne forståelsen og hvilke forventninger man også har lagt inn i forhold til Stoltenberg-rapportens 13. punkt om en nordisk solidaritetserklæring, hadde det vært utrolig avklarende for Stortinget om utenriksminister Gahr Støre hadde kommet opp hit og sagt at denne solidaritetserklæringen rett og slett ikke er noen god idé, ikke fordi den er båret frem av noen dårlig hensikt, men rett og slett fordi den avsporer fra det som er viktig i det forsvarspolitiske og sikkerhetspolitiske samarbeidet i Norden.