Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-07:
Norsk økonomi er friskmeldt og bedre enn på lenge, men kommuneøkonomien er dessverre sjukmeldt. Det er 4,9 milliarder kr mer i underskudd det siste året, og det er det største på de ti siste årene. Oppgaver og lønnsutgifter øker, og overføringene holder ikke tritt med det. Stikk i strid med Voksenåserklæringen vokser nå spriket mellom oppgavene og de økonomiske mulighetene som kommunene gis. Spriket mellom holdning og handling blir altfor stort nå. Jeg opplever at kommunene har gitt opp å ta opp kommuneøkonomien på generelt grunnlag. Nå kommer de med enkeltsaker, veldig viktige saker som finansiering av undervisning av flyktninger og særlig ressurskrevende brukere osv., men det er den samlede kommuneøkonomien totalt sett som er for dårlig og gjør at problemene dukker opp på område etter område. For SV er kommuneøkonomien en bærebjelke i samfunnsbygginga. Nå er utfordringene mange. Vi er nødt til å få en framtidsrettet satsing på skole og utdanning som gjør at vi kan se det 21. århundret trygt i møte, både som enkeltpersoner og som samfunn. Vi må ha en fordeling der forskjellene minker, for nå er det lagt fram en utjamningsmelding som viser at forskjellene øker. Det vi vet, er at kommunesektoren og fellesgodene er noe av det viktigste som kan bidra til at forskjellene minker. Vi har i tillegg til det vedtatt svært gode og riktige reformer som det har vært enstemmighet om i Stortinget. Hvis vi ser på hva det krever av personell, både i skole og i helse, er det 85 000 nye årsverk. Det finnes ikke rom for det i den kommuneøkonomien vi har i dag. Her må det til en helt ny og annen forståelse av kommuneøkonomiens betydning for å få gjennomført slike viktige reformer. I kommunalkomiteen har det nå blitt enighet om at man skal gå gjennom asyl- og flyktningpolitikken totalt. Det er viktig, for her mangler det både system og penger. For eksempel har KUF vist til at det mangler 270 mill. kr bare til undervisning i kommunene. Det er, hvis en kan sammenlikne det, mer enn den totale skolepakka som regjeringspartiene la inn i sitt budsjettforslag. Spesielt har det vært fokusert på enslige mindreårige asylsøkere, og kostnadene for disse varierer fra 10 000-15 000 kr til 300 000-400 000 kr pr. år, etter hva slags tiltak de må ha og får. Det er svært ulike behov, og refusjonsordning for faktiske utgifter, slik de har i Sverige, kan være en løsning. Dette må skje ganske fort, for konsekvensene av år i mottak er store og uheldige. Det er viktig å få gjort noe med dette, slik at det totalt uakseptable forslaget som lederen i UDI presenterte i media her forleden, ikke blir gjennomført. I tillegg til det er det ett område der jeg mener Stortinget allerede nå burde ta en beslutning, og det gjelder de særlig ressurskrevende brukerne. Disse må få en statlig toppfinansiering. Dette er en form for stykkprisfinansiering, der pengene følger pasienten. Til min store overraskelse følger f.eks. ikke Fremskrittspartiet opp dette forslaget, som jo burde være et forslag helt i Fremskrittspartiets ånd. Så i dag er det faktisk SV som fremmer slike konkrete forslag, og Fremskrittspartiet som stemmer imot. Når det gjelder distriktspolitikken, mister vi nå styring over virkemiddel etter virkemiddel. EFTA-dommen har slått fast at den differensierte arbeidsgiveravgifta som statsstøtte er ulovlig og kun er midlertidig godkjent til 2003. Det er fundamentale og prinsipielle endringer. Ordninga er tatt ut av våre hender. I går kom det pressemelding fra Kommunal- og regionaldepartementet om nedtrapping av støttesatser i SND til tilskudd og lån. EU har bestemt at satsene skal ned, og vi må føye oss. Jeg opplever at flertallet ser bort fra alvoret i dette og lar det stå til. Når Bondevik på en pressekonferanse på onsdag sa at han ikke kan garantere at vi får beholde ordninga med differensiert arbeidsgiveravgift etter 2003, må jeg si når de stemmer ned SVs forslag i dag om å få dette utredet: At dere tør! Å håpe, slik som Senterpartiet gjør i dag, er for å si det mildt ikke godt nok. Så til boligspørsmålet. Mangelen i Norge er en utleiesektor som har nok boliger til en lav nok pris. Det trengs penger, og det trengs tomter. Ulike tilbydere har kommet med billige tilbud. Spørsmålet er om vi som storting greier å følge opp med nok bevilgninger, slik at folk som har dårlig råd, har et valg. Jeg tar opp SVs forslag, som er tatt inn i innstillinga.