Jan Petersen (Høyre), 2000-03-23:
Jeg hadde for så vidt ikke tenkt å si så forferdelig mange ord om det som førte frem til regjeringsskiftet, fordi det etter mitt skjønn var spørsmål om en saklig uenighet om et viktig energipolitisk veivalg. Jeg tror vi skal legge oss på minnet at slike saklige uenigheter bør vi respektere hverandre for. Jeg konstaterer at regjeringen valgte å gå på bakgrunn av denne uenigheten. Men jeg vil understreke at jeg respekterer det standpunktet, selv om jeg for mitt vedkommende mener at det ikke var nødvendig. Det var det jeg hadde tenkt å si om dette, men etter å ha hørt både på Carl I. Hagen og på tidligere statsminister Bondevik trengs det et par kommentarer til. For det første er jeg forbauset over at Carl I. Hagen benytter også denne anledningen til nye angrep på Høyre. Han har sikkert rett i at han ikke brukte mer enn 2½ minutt på i hvert fall første del av angrepet. Men jeg får vel si det slik: Jeg synes han fikk ganske mye ut av de minuttene! Det var ikke noe å si på engasjementet i dette angrepet. Videre har jeg lyst til å si til Hagen at jeg synes at han skal holde seg for god til å tillegge andre partier oppfatninger og tolke dem ut fra hva han mener han er tjent med. Jeg tror vi i politikken må respektere hverandre. Og en av de første forutsetningene er at når noen på et partis vegne sier hva man ønsker å oppnå, hadde jeg håpet at det var mulig å respektere det. Men jeg må få lov til å konstatere at det var det ikke. Så har jeg lyst til å legge vekt på hva Bondevik nettopp sa, for jeg tror han sa noe meget riktig, og det tror jeg vi skal understreke. Han sa at han ikke ønsket å samarbeide om en forurensende gasskraftpolitikk. Jeg har også oppfattet Bondevik på den måten. Men da blir det litt underlig at han samtidig kan slutte seg til alt Carl I. Hagen har sagt, for Carl I. Hagen sa jo at gasskraftverkene ville komme, bare man stemte for dette forslaget. Han benyttet endog formuleringen at det ikke betød noe som helst – i hvilket for øvrig ligger den insinuasjon som ikke jeg er enig i, nemlig at Bondevik i så fall stilte kabinettspørsmål på et forslag som ikke betød noe som helst. Men det bygger også på det premisset, som jeg også respekterer Hagen for, at han mener at CO2 ikke er forurensning, og at han på den bakgrunn kunne stemme for et forslag om at man ikke skulle svekke forurensningsloven. Men jeg vil vel tro, etter å ha hørt de tidligere regjeringspartiene i den forrige debatten, at de mente at CO2 i denne sammenheng var å betrakte som forurensning. Det de altså gjør her, er å vikle seg inn i to helt forskjellige forsvarslinjer som ikke henger sammen annet enn i konklusjonen, nemlig at de begge fant å kunne stemme for Steensnæs" forslag. Men ærlig talt: Nå må vi ha litt ryddighet i en sak som denne. Nå må det være mulig å respektere hverandres motiver. For Høyre var det viktig å få gjennomslag for et standpunkt. Vi mente at det ikke behøvde å føre frem til regjeringsskifte, og det hadde overhodet heller ikke skjedd hvis tidligere statsminister Bondevik hadde sagt: Vi aksepterer flertallets vedtak. Og som sagt, Carl I. Hagen har jo allerede sagt at gasskraftverkene uansett ville komme på bakgrunn av den teknologien som nå er tilgjengelig. Så nå må herrene Hagen og Bondevik velge om man skal benytte Hagens argumentasjonslinje eller Bondeviks argumentasjonslinje. Jeg respekterer begge to, men det går ikke an å gjøre det samtidig. Det var så mye jeg hadde lyst til å si om det. Jeg synes på mange måter at vi i respekt for hverandres standpunkter burde kunne legge dette litt bak oss. Nå er det spørsmål om hva fremtiden krever av oss. Vår holdning til den nye regjeringen vil være som til den forrige. Vi vil stemme i overensstemmelse med vårt program, med sikte på å nå politiske resultater som for oss er viktige. Og jeg vil jo da minne om at det i denne sal består et ikke-sosialistisk flertall. Jeg la til min store glede merke til at Johan J. Jakobsen i en debatt i Holmgang også benyttet begrepet ikke-sosialisme. Jeg går ut fra at det gir uttrykk for en viss realitet. Men det betyr selvsagt at vi vil stemme for forslag som spiller på denne banehalvdelen. Jeg synes erklæringen på mange måter var interessant på viktige områder, fordi den har viktige erkjennelser av hvordan og hvilke reformer som bør gjennomføres i Norge. Men jeg vil understreke at da må det altså ikke noe puslete til, da må det reelle reformer til fra Arbeiderpartiets side. Vi er forventningsfulle til dette, og vi vil selvsagt være med når de går i riktig retning. Og det er jo mange viktige reformer som nå må gjennomføres. Ikke minst er det viktig å gjøre noe med fylkeskommunen og fylkeskommunens ansvarsområder, og det er viktig å ta i bruk konkurranseutsetting og etterprøve kritisk vårt planleggingsbyråkrati og den detaljstyring som vi har i det norske samfunn, ikke fordi konkurranseutsetting og avbyråkratisering har en egenverdi, men fordi det gjør det mulig å tilby folk flere og bedre offentlige tjenester. Vi må simpelthen stille oss spørsmålet: Hvor store ressurser skal vi i dette landet bruke på å administrere oss selv? Hadde ikke disse ressursene vært bedre anvendt på tjenester overfor innbyggerne, på eldreomsorgen, på barnehager, på skolen? Det som derfor er utfordringen til regjeringen Stoltenberg, er nå å følge opp med konkrete forslag. Ikke minst innenfor helsevesenet er dette overmodent. Vi tror det er viktig å gå videre på den veien som ble pekt ut av et ikke-sosialistisk budsjettflertall i 1998, med mer innsatsstyrt finansiering og likestilling mellom private og offentlige tilbud, for poenget er jo ikke hvem som behandler, men at folk blir friske. Det som imidlertid er et av de store spørsmålene, er hvorfor den reformviljen som Regjeringen har ønsket å signalisere gjennom erklæringen, ikke også omfatter så viktige deler for det moderne Norge som skole og utdannelse. Vi mener at det er behov for ganske store reformer på dette området, og har lagt frem et 21-punkts program som kan gi et veikart for hvilke reformer som bør gjennomføres innenfor skole- og utdannelsesområdet. Men hvis vi ikke nå har ambisjoner om å få et av verdens beste – ja kanskje verdens beste – utdannelsessystem, vil et land av Norges karakter i utkanten av Europa stille med et handikap i de knallharde, raske forandringene som skjer ute i verden. Og er det noe som må ligge oss mer på hjertet enn noe særlig annet, er det nettopp å sørge for at vi hele tiden som nasjon er på hugget og tar de politiske veivalgene som gjør at vi blir på hugget. Det er derfor jeg vil etterlyse en vesentlig sterkere satsing. Jeg forstår hvorfor det ikke står der, for et av problemene er jo nettopp at Arbeiderpartiet har hengt igjen i – jeg holdt på å si – både Arbeiderpartiets og AUFs A4-skole, og at regjeringen Bondevik ikke tok noe særlig oppgjør med den type tenkning. Men når man først har begynt på ett område, får vi håpe at reformviljen også går til et annet område. Jeg har også merket meg et annet område som ikke har fått noen særlig bevågenhet, som jeg må varsle at Høyre fortsatt kommer til å ha helt på topp på sin politiske dagsorden, og det er samferdselsspørsmål. Vi mener at det er en sammenheng mellom gode kommunikasjoner og et verdiskapende næringsliv, fordi vi er et land med store avstander og spredt bosetting. Nettopp det gjør oss særlig avhengig av gode transportløsninger. Derfor ønsker vi en økt satsing på veibygging, og registrerer at erklæringen ikke er innom dette. Vi mener at det å føre en politikk for et lønnsomt næringsliv er selve forutsetningen for at vårt velferdssamfunn skal være et godt og trygt velferdssamfunn i årene som kommer. Men da er vi også nødt til å være villig til å legge om på en rekke områder, og derfor er vi også nødt til å føre en skatte- og avgiftspolitikk overfor næringslivet som gjør at man ikke skremmer arbeidsplassene ut av landet, men snarere at vi blir et attraktivt land for mer aktivitet. Her er det aldri mulig å hvile på laurbærene. I en verden hvor konkurransen utvikler seg raskt og ofte uventet, er det intet alternativ til at vi er på høyde med denne utviklingen. Men for et lite land som Norge er det mye trøst å hente i de ord som er sagt, nemlig at fremtiden ikke tilhører de største, men de raskeste. Og Norge må være blant de raskeste.