Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2013-06-10:
Johann Wolfgang von Goethe har en gang sagt: Jeg forsket døgnet rundt, om så det gjaldt – vel vet jeg meget, men jeg vil vite alt. Vel, det spørs vel om vi får vite alt ved å forske, men vi får i alle fall vite mer enn vi ville visst uten forskning. Forskning gir oss ny viten. En melding om forskningens tilstand og hvor vi vil, er viktig. Forskningsmeldinga skal angi regjeringas mål og gi styringssignaler. I denne meldinga slås de forskningspolitiske målene og ambisjonene for norsk forskning fast. Regjeringa har høye ambisjoner på vegne av det norske forskningsmiljøet, men sier ikke samtidig at vi skal vite alt om alt. Den sier at vi skal ha bredde i forskninga, at grunnforskning er grunnlaget for all god forskning, men meldinga er tydelig på at vi skal satse videre på de strategiske områdene der vi mener Norge har særlig kunnskap, særlige fortrinn og særlig ansvar. Vi ønsker å heve kvaliteten og bidra til å skape flere forsknings- og utdanningsmiljøer i internasjonal toppklasse. Det er lett å måle vellykkethet innenfor forskning i forhold til hvor mye penger som bevilges. Denne regjeringa har – i motsetning til hva noen faktisk ser ut til å tro, eller har ønske om å spre en oppfatning av – økt innsatsen til forskning. Mens realveksten i statsbudsjettet er på 12,2 pst., har forskningsinnsatsen økt med hele 32 pst. Vi kan altså gjøre som opposisjonen: skrive at det hjelper ikke å «påpeke at forskningsbevilgningene har vokst, all den tid virkelighetsbeskrivelsene fra sektoren selv indikerer at utfordringene står i kø». Men forskningsbevilgningene har faktisk økt under den rød-grønne regjeringa. Og økt bruk av midler burde ha en betydning for forskningsevnen, sjøl om en gjerne skulle sett at det ble stilt enda mer midler til rådighet. Etter min mening faller en slik argumentasjon på steingrunn. Jeg skal ikke snakke mye om penger, men forskningsandelen målt i forhold til BNP står fast. Bevilgninger i seg sjøl sier oss imidlertid lite om hva vi faktisk får ut av forskninga, og om hvordan kvaliteten på arbeidet som blir gjort, er. Det brukes store summer til forskning, og da bør vi være vel så opptatt av hva vi får igjen. Spørsmålene vi må stille oss, er: Når vi våre mål, bl.a. om å utgjøre en forskjell innenfor våre strategiske områder der vi mener norsk forskning skal utgjøre en forskjell? Jeg tenker da på matsikkerhet, miljø, klima, hav, energi, IKT og nanoteknologi. Jeg mener vi gjør en svært god jobb innenfor mange av disse emnene, men det er ingen grunn til å hvile. Skal vi være i front på spesielle områder, må vi også være gode på å dele kunnskapen, mellom aktørene i forskningssystemet, universitets- og høyskolesektoren, nærings- og samfunnslivet. Vi må også bli bedre på samarbeid med internasjonale miljøer. Det sies at Norge trenger en sterkere kultur for forskning. Dette gjelder innenfor både det offentlige og det private. Verden er liten, og vi utfordres ikke lenger bare av nabokommunen, andre institusjoner eller bedrifter i vårt eget land. Vi konkurrerer internasjonalt. Derfor må både det offentlige og det private nærings- og samfunnsliv tenke annerledes enn de tradisjonelt har gjort. En må tenke mer på tvers. Som representanten Lien har jeg lyst til å trekke fram NCE-ene våre. Disse samvirkeklyngene, der flere bedrifter går sammen for forskningsinnsats sammen med akademia, er en god måte å arbeide på for å gjøre oss sterkere og viktigere. Norge har mange små og mellomstore bedrifter som vil ha store utfordringer med å drive forskning helt på egen kjøl. Derfor er disse miljøene så viktige. Fra mitt eget distrikt vil jeg spesielt trekke fram NCE-miljøet på Raufoss. De er det nasjonale kompetansesenteret for lettvektsmaterialer og automatisert produksjon. De består av i alt 41 medlemsbedrifter og har i tillegg 17 bedrifter i nettverket. Dette samvirket har knyttet til seg sin egen forskningsavdeling, et datterselskap under SINTEF og arbeider på kryss av ulike fagområder og tett på næringslivet – nå også det offentlige. Dette samvirket er avgjørende for å øke innovasjonsevnen og dermed også lønnsomheten for bedriftene, bl.a. på Raufoss. De har spisskompetanse bl.a. innenfor materialteknologi og har nå sist utviklet titaniumtråd, som ingen i verden har gjort før dem. Det neste steget for de beste NCE-ene må være å utvikle dem til Global Centers of Expertice, GCE, med utgangspunkt i de forskningspolitiske målene som alle partier, unntatt Høyre, er enig i. Samvirketanken er god også når det kommer til forskning. Sammen blir vi sterke. Meldinga peker på nettopp behovet for koordinering og samordning, både av virkemiddelapparatet, bevilgninger og resultater. Likevel må vi ikke bli så samordnet og fokusert at vi ikke har miljøer som utfordrer. Vi må ha de små partiene med, for å vri litt på ordene til Stray Spetalen. De regionale forskningsfondene er viktige i så måte. Jeg er glad for at meldinga legger opp til å utvikle en langtidsplan for forskninga, i tråd med noe av det samme som Nasjonal transportplan. Forskning er langsiktig og krever tålmodighet. Derfor er det også viktig at systemet viser mer langsiktighet enn fireårsperioder. Det gir en forutsigbarhet for forskninga, både med hensyn til bygg, utstyr og studieplasser og stipendiater. En tiårsplan vil kunne gi større forutsigbarhet og også være mer forpliktende for skiftende regjeringer. Det er da godt at hele komiteen slutter seg til en slik langtidsplan, men det burde bekymre at Høyre er veldig skeptisk. Det blir ikke forskning uten dyktige folk som har engasjement, vilje og tålmodighet. Derfor er det svært viktig at universitet og høgskoler har en god personalpolitikk som gir de ansatte forutsigbarhet. Vi vet at akademia har slitt med mye midlertidighet. Derfor er det bra at det gjøres tiltak nå for å møte denne utfordringa gjennom å stille krav til institusjoner om rapportering og eventuelt bruk av økonomiske virkemidler – men også via innstegsstillingene som nå etableres. Det er viktig å gi trygghet også til de beste folkene i akademia. Jeg har så vidt vært inne på differensiering og profil mellom universitet og høgskoler. I meldinga sier regjeringa at den vil vurdere innretninga av finansieringa av universiteter og høgskoler, herunder forholdet mellom direkte bevilgninger og ekstern forskningsfinansiering, bl.a. gjennom EU og Forskningsrådet. I merknaden til innstillinga står det henvist til informasjonssikkerhetsmiljøet på Gjøvik når det gjelder beredskap. Høgskolen i Gjøvik er den høgskolen som mottar desidert størst forskningsbevilgning fra EU, og faktisk leder de ett av EUs programmer. Jeg vil trekke fram dette informasjonssikkerhetsmiljøet på Gjøvik, som er det tredje største i Europa, og som ønsker å utvikle seg videre. Innen kort tid vil Høgskolen i Gjøvik starte opp et kompetansesenter i informasjonssikkerhet kalt Center for Security Economics and Technology, CSET. Her vil vi se et samvirke av behovshavere og akademia, som til dels kan sammenliknes med NCE-modellene. Mitt poeng er at vi må se universiteter og høgskoler som en helhet. Også høgskoler kan ligge i forskningsfronten, være av de beste i Europa og faktisk være bedre enn universiteter på enkelte områder, men det må være en arbeidsdeling. Institusjonene skal være gode på ulike områder. Til slutt må jeg bruke litt tid på mat. Matvaresikkerhet er et av de områdene hvor regjeringa mener at vi har et globalt ansvar for å bidra til utviklinga av. Som komiteen kjenner til, har jeg tidligere fra denne talerstolen snakket om forskning finansiert av bønder i samvirke med statlige myndigheter som bidrar til bedre kompetanse om dyr og dyrehelse. Norsk forskning både innenfor dyrehelse og planteteknikk betyr at vi kan utnytte våre ressurser på en bedre måte utfra våre produksjonsforhold i en tid der klimaet endrer seg. Jeg er spesielt stolt av å komme fra innlandet, Oppland og Hedmark, som har et stort miljø når det gjelder forskning innenfor disse feltene. Til Stortingets opplysning kan jeg fortelle at det på fredag, på Vitensenteret i Gjøvik, vil bli lansert et nytt tilbud i samarbeid med forskningsinstitusjonene i Oppland og Hedmark, næringa sjøl og næringsmiddelindustrien. Landbruket og dens biologi blir en del av Vitensenteret og skal bidra til å øke interessen for realfag og naturvitenskap gjennom landbruk, forskning og mulighetene i mat- og næringsmiddelindustrien, klimautfordringene, skogen, helse, bioteknologi og miljø. Dette blir unikt blant vitensentrene. Dessverre er det samme dag som vi skal diskutere Meld. St. 20, men jeg gleder meg veldig stort over at dette prosjektet realiseres. Jeg vil derfor avslutte med ord fra den franske forfatteren Bernard le Bovier de Fontenelle: Naturen blir aldri så beundret som når hun blir forstått. Innlandet skal altså fortsatt være med og være i førersetet for å gi oss denne forståelsen.