Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-12-06:
Komiteens leder er forhåpentligvis under innflyging, men det er vel i og for seg ikke så upassende at en representant for komiteens flertall innleder, selv om det formelt ikke nødvendigvis er det riktige. Jeg har lyst til å ta et litt annet utgangspunkt enn det vanlige i disse debattene, nemlig å heve blikket noe over grøftekanten og se på den grunnleggende positive utvikling i sikkerhetspolitisk forstand som vi har lagt bak oss gjennom noen år nå. Det er vanlig å fokusere på alt det ugjorte. Det vil også jeg gjøre, men likevel er det grunn til å slå fast at 25 sammenhengende år med avspenning, nedrustning og rustningskontroll har gitt meget betydelige resultater når det gjelder nedbygging av de kjernefysiske våpnene og de konvensjonelle våpnene. Antallet strategiske og taktiske kjernevåpen er drastisk redusert både som følge av avtalefestede reduksjoner og gjensidige politiske, men ikke avtalefestede forpliktelser. Antallet kjernevåpen i de europeiske NATO-landene er f.eks. redusert med 90 pst. siden 1989. Siden CFE-avtalen om reduksjoner i de konvensjonelle styrkene i Europa ble undertegnet i 1990, har nær 60 000 stridsvogner, artillerienheter, kampfly mv. blitt ødelagt. Utviklingen globalt er mindre lovende når det gjelder kjemiske og biologiske våpen, og det gjenstår selvsagt mye både i oppfølging og videreføring av avtaleverket hva angår både kjernevåpnene og den endelige innretningen på de konvensjonelle styrkereduksjonene. Alt i alt har likevel disse grunnleggende utviklingstrekkene gitt økt trygghet for Norge. Faren for konfrontasjon og væpnet konflikt etter den kalde krigens mønster er praktisk talt eliminert, i det minste i overskuelig framtid. Forsvarsutgiftenes andel av landenes samlede verdiskapning har som en følge av den generelle sikkerhetspolitiske utviklingen gått betydelig ned i mange land, i Norge fra godt over 3 pst. i 1990 til noe over 2 pst. i 1998. Samtidig er det selvsagt viktig å holde ved like et minstemål av evne til å møte de langsiktige sikkerhetspolitiske utfordringene også i våre nærområder. Ingen kan med sikkerhet forutsi den langsiktige utvikling i Russland. De kjernefysiske våpnene er paradoksalt nok blitt viktigere i Russland parallelt med nedbyggingen og svekkelsen av de russiske konvensjonelle styrkene. Willy Brandt har sagt: «Sikkerheten i Europa er udelelig. Hvis den ikke gjelder alle, gjelder den til slutt ingen». Denne grunnleggende erkjennelse gjorde Willy Brandt til øst-vest-avspenningens største arkitekt. Hans budskap er selvsagt like viktig i dagens Europa som i den globale sammenheng. Derfor finnes det ikke noe alternativ til en konsekvent norsk støtte til alle tiltak som kan støtte FN og de regionale mellomstatlige organisasjonene som kollektive voktere av fred og sikkerhet. Det aller viktigste i et slikt bredt sikkerhetspolitisk perspektiv er å styrke det internasjonale samfunns evne til å håndtere konflikter uten å måtte gripe til militære maktmidler. Det må ligge til grunn for vår innsats i FN, i Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa, i NATO, i Vestunionen – så lenge det varer – og i andre regionale samarbeidsorganisasjoner. Dette arbeidet får ufortjent liten oppmerksomhet og for beskjedne budsjettmidler, og oppfattes av enkelte endog som unødvendig. Det er når det så å si smeller og krigshandlingene er et faktum at opinionen virkelig mobiliseres omkring sikkerhetspolitiske spørsmål. Her er det nyttig å legge seg president Clintons ord på minne. Han har sagt: «Den dyreste freden er billigere enn den billigste krigen.» NATO er selve bærebjelken i norsk sikkerhetspolitikk. NATO-medlemmenes forpliktelse til kollektivt og solidarisk forsvar har gitt både en trygghet mange andre etterstreber, og en basis for organisert avspenning og nedrustning. En tenkt nasjonalisering av sikkerhets- og forsvarspolitikken, der NATO gikk i oppløsning og landene vendte tilbake til sine gamle vaner for å posisjonere seg selv best mulig ut fra et snevert nasjonalt utgangspunkt, ville være et alvorlig tilbakeskritt. Gjennom hele 1990-tallet har vi sett en omforming av samarbeidet i NATO som følge av endringene i Europa. Samarbeidet med de nye partnerlandene i Sentral- og Øst-Europa, opptaket av nye NATO-medlemmer, samarbeidsavtalen mellom NATO og Russland og NATOs innsats i Bosnia og Kosovo er de viktigste stikkordene i utviklingen av det nye NATO. NATOs nye strategiske konsept er en refleks av denne utviklingen og er satt på papiret i ettertid. Konseptet er altså ikke årsaken til NATOs aksjon i Kosovo. NATOs grunnleggende oppgave er nå som før den samme – å trygge medlemslandenes sikkerhet. Den transatlantiske solidariteten, de politiske rådslagningene bygd på enstemmighetsprinsippet og det integrerte militære samarbeidet er fortsatt de helt sentrale elementene i dette samarbeidet. Men det nye er å bidra til sikkerheten og stabiliteten i nye partnerland og delta i konfliktforebygging og krisehåndtering i det nye Europa. Samarbeid og integrasjon på tvers av gamle skillelinjer er i vår egen sikkerhetspolitiske interesse. NATOs rolle i fredsoperasjoner ble første gang bredere behandlet av NATOs utenriksministre i 1992. De besluttet at NATOs ressurser kunne brukes til «peacekeeping and other operations under the authority of the UN Security Council or the responsibility of the OSCE». NATOs aksjon og tilstedeværelse i Bosnia, utenfor medlemslandenes territorium, er det første store eksempel på det nye NATO. NATO fikk denne oppgaven først etter at FN-styrkene i det tidligere Jugoslavia ikke hadde lyktes med sitt oppdrag. Klare mandater og retningslinjer og enhetlige kommandolinjer, som i NATO, har ofte vist seg å være nødvendig for å få til resultater i mer krevende fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner. Derfor tok NATO under atskillig tvil også oppgaven i Kosovo. Europas manglende evne til å forebygge og forhindre de menneskelige lidelsene på Balkan er kanskje den fremste drivkraft i ønsket om at de europeiske landene nå for alvor må styrke sin felles utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitikk. EUs arbeid med å utvikle en felles utenriks- og sikkerhetspolitikk har gått tregt det siste tiåret, men skyter nå, som kjent, ny fart. Selv om NATO fortsatt vil være den viktigste organisasjonen for kollektiv sikkerhet i Europa, er det hevet over tvil at EU vil få økende betydning når det gjelder krisehåndtering og fredsoperasjoner. Fulle rettigheter i dette arbeidet og likestilling med flertallet av europeiske land kan Norge bare oppnå med medlemskap i EU. Men en avklaring av det spørsmålet kan først komme i tilknytning til en bredere Europa- og EU-debatt, som etter alt å dømme vil tvinge seg fram i det kommende tiåret. Ønsket om en sterkere europeisk evne til felles utenriks- og sikkerhetspolitiske løft må ikke føre til dobbeltarbeid og oppbygging av nye parallelle strukturer ved siden av NATO-strukturen. Derfor er det viktig at EU-landene holder fast på det vedtak de selv i høy grad var med på å fatte på NATOs utenriksministermøte i Berlin i 1996 om å utvikle den såkalte europeiske sikkerhetspolitiske identitet innenfor rammen av NATO-samarbeidet. Men selv om man fortsatt bekjenner seg til dette hovedprinsipp, sier det seg selv at det må eksistere et minimum av europeiske strukturer for analyse, planlegging, beslutninger og gjennomføring av de enkelte prosjekter og tiltak. Hvor omfattende dette «minimum» skal være, er i seg selv et ikke ubetydelig stridsspørsmål i den interne EU-debatten om sikkerhet og forsvarspolitikk. I samtlige land i det euroatlantiske området, inkludert de tidligere medlemsland i Warszawapakten, har endringene i de sikkerhetspolitiske rammebetingelsene medført store forandringer i innretningen og i omfanget av de nasjonale styrkestrukturene. Amerikansk nærvær i Europa, om enn på lavere nivå, og integrerte, men forenklede NATO-strukturer er fortsatt av avgjørende betydning i forhold til det kollektive forsvar. Evnen til mer fleksible og raske svar på avgrensede utfordringer har lenge stått i fokus. Samtidig har det nye NATO medført sterkt økende vekt på integrasjon av nye partnere og medlemmer, på de nye samarbeidsoppgavene med Russland og ikke minst på fredsoperasjoner. Hovedretningslinjer for Forsvarets virksomhet og utvikling i tiden 1999-2002, langtidsmeldingen, sier at hovedmålene i norsk sikkerhetspolitikk er å bidra til en stabil og fredelig utvikling, beskytte vår nasjonale handlefrihet og suverenitet og ivareta våre rettigheter og interesser. I dagens sikkerhetspolitiske situasjon kreves det noe mer enn bare troverdig evne til å forsvare norsk territorium. Aktivt internasjonalt engasjement, tellende bidrag til NATOs fellesforsvar og deltakelse i fredsoperasjoner også utenfor NATOs grenser er en helt sentral del av norsk sikkerhets- og forsvarspolitikk. Det er en nødvendig og løpende debatt i Forsvaret og i det forsvarspolitiske miljø om hvordan vi best kan finne balansen mellom våre internasjonale og allierte forpliktelser og det mer klassiske invasjonsforsvaret. Jeg skal bruke noen setninger på det, for debatten føres med økende tyngde, og det er motsetninger og nyanser i dette bildet, også når vi ser på situasjonen i det enkelte NATO-land og i det enkelte europeiske land. Om vi ser Norges land- og sjøterritorium samlet og i tillegg inkluderer Norges økonomiske sone, utgjør Norge godt over 30 pst. av det vesteuropeiske området. Det burde si seg selv av dette medfører atskillig større oppgaver i suverenitetsutøvelse og ressursovervåkning og kontroll enn det som gjelder i mange andre NATO-land med mindre territorium. Om denne oppgaven ikke blir tatt alvorlig gjennom de nødvendige midler til investeringer og drift av fartøyer og fly og i landforsvaret, vil det svekke både Norge og fellesforsvaret i NATO. Men selv om territoriet etter alt å dømme i framtiden vil binde en større del av Norges samlede forsvarsressurser enn i en del andre NATO-land på tilnærmet frimerkestørrelse og hvor territoriet ikke er så viktig, må også vi være i stand til å bistå andre deler av NATO-forsvaret, og vi må være innstilt på å bistå i internasjonale operasjoner. Vi kan nemlig ikke selv regne med å kunne påkalle assistanse og hjelp som en selvfølge om vi ikke selv har noe å bidra med når andre trenger det. Det ville ganske enkelt ikke bli forstått om Norge som et av verdens rikeste land fokuserte ensidig på sitt eget geografiske område i sikkerhets- og forsvarspolitikken. Et «slankere», mer effektivt og mobilt forsvar er målet for omleggingen av forsvaret i svært mange land. Landforsvaret i Norge er omtrentlig halvert på forholdsvis få år. Forutsetningen har vært at investeringer i moderne utstyr og nye muligheter for øvelse og samtrening ikke skulle redusere forsvarsevnen tilsvarende. Innsparinger i drift gjennom omlegging og utvikling av Hærens, Sjøforsvarets og Luftforsvarets organisasjon er en forutsetning for å kunne skaffe tilstrekkelige midler til nye investeringer. Det samme kan et stykke på vei sies å gjelde basismidler til internasjonale operasjoner, selv om driften av de enkelte internasjonale styrkebidrag i fredsoperasjoner som kjent nå skal dekkes utenfor forsvarsrammen. Men hele denne omleggingsprosessen går tregt, og svært mye arbeid gjenstår når det gjelder Forsvarets, særlig Hærens, organisasjonsstruktur og geografiske forlegning. Det er ingen tvil om at her vil omstillingene være mest krevende og mest utfordrende, også i kravet til politisk klarering og politisk debatt. Jeg tror Stortinget forventer et samlet opplegg for dette, ikke stykkevise forslag der det er vanskelig å overskue helheten. Om meningen f.eks. er å starte med å legge ned Evjemoen, for så å presentere stadig nye elementer i en slags løpende avgjørelsesprosess, vil jeg advare mot det. Vi må begynne i den andre enden, vi må spørre: Hva trenger Forsvaret samlet sett – og hvor bør de enkelte elementer ligge? Det er den mest rasjonelle måten å komme i mål på i forhold til en fra før av komplisert politisk beslutningsprosess. Vi kjenner korsveiene ved de framtidige diskusjoner om disse spørsmål, Forsvarsstudie 2000, det neste langtidsprogram, men vi får en forsmak også gjennom vårens behandling av St. meld. nr. 38 for 1998-99 om internasjonale operasjoner. Noen ord avslutningsvis om budsjettnivået. Etter vedtak – etter alt å dømme – av dagens flertallsinnstilling vil det være en manko på 361 mill. kr midtveis i inneværende fireårs langtidsprogramperiode. Det er i seg selv selvsagt bekymringsfullt. Det kan likevel være greit, for edruelighetens skyld, å gjøre oppmerksom på at vi ikke ligger noe dårligere an etter årets forlik enn det vi gjorde etter fjorårets forlik, da Fremskrittspartiet og Høyre «berget» budsjettet sånn noenlunde. I fjor manglet det over en halv milliard på å oppfylle langtidsprogrammets forutsatte bevilgningsnivå også etter budsjettforliket. Etter dagens antatte vedtak er den samlede manko 361 mill. kr over to år. Årets budsjettforlik er altså et lite bidrag til å «rette oppatt» feila fra i fjor. Og det er sånn sett kanskje ikke så bedrøvelig som mange vil ha det til. Flertallet forutsetter at dette hentes inn igjen gjennom økte bevilgninger i år 2001 og år 2002. Det burde, beløpenes størrelse tatt i betraktning, ikke være noen umulighet. Jeg tror likevel at Forsvarets problemer ligger på et annet nivå enn dette. En manko på 300 mill. eller 500 mill. kr er ikke avgjørende i forhold til de ganske monumentale utfordringer vi står overfor når det gjelder å skape en mer grunnleggende balanse mellom oppgaver, struktur og driftsmidler.