Abid Raja (Venstre), 2014-03-06:
Når man leser Riksrevisjonens rapport om den årlige revisjon og kontroll av budsjettåret, kan en stille seg spørsmålet: Hvorfor blir vi egentlig politikere? Så tenker man: Ja, vi mener jo at vi skal gjøre samfunnet bedre, vi mener at vi skal gjøre hverdagen for folk, særlig de svake i samfunnet, bedre. Jeg tror de fleste politikerne ønsker å skape sikkerhet – at borgerne skal føle seg sikre i sitt eget land. Det er så klart politiske skillelinjer og stor politisk uenighet på mange felt, men jeg tror vi alle forventer at det som blir vedtatt, også blir fulgt opp av etater og virksomheter. Det som er løftet fram av Riksrevisjonen på samferdselsområdet, men særlig på områdene justis og barnevern, er etter mitt syn veldig alarmerende. Jeg vil støtte opp under det komitéleder og saksordfører Martin Kolberg sa, og jeg skal knytte noen bemerkninger til disse to områdene. Aller først til justis: Det står å lese i Dokument 1 at Riksrevisjonen de siste ti årene har påpekt manglende gjennomføringsevne i politiet. Det gjelder både svakheter og mangelfulle rutiner med hensyn til IKT-forvaltningen, det gjelder informasjonssikkerhet, avstemming av gebyrinntekter, anskaffelser, lønn, bemanning, beslagshåndtering, måloppnåelse, sivil rettspleie, internkontroll, våpenforvaltning osv. 22. juli-kommisjonen omtalte også politiets svake gjennomføringsevne i sin rapport. Da er det fristende å stille et spørsmål: Hva er det vi holder på med? Man møter polititjenestemenn som forteller: Jo, det var veldig mye debatt etter 22. juli, og særlig etter rapporten, om hva som skulle gjøres, og om alt som skulle bli så veldig mye bedre. Og så utrolig mye fokus man skulle ha på beredskap og sikkerhet, og man skulle endre kultur. Så sier enkelte tjenestemenn – og det er også kommet fram i media, fra ulike etater – at tingene er tilbake til sånn som de var. Man har gått tilbake til sånn det var før det skjedde, og de meget store og omfattende endringene som vi skulle gjøre, har uteblitt. Det er alvorlig. Det er alvorlig det Riksrevisjonen påpeker, og det er også alvorlig det representanten Martin Kolberg sier. Kjernen i demokratiet er å borge for sikkerheten til individet. Hvis staten ikke engang kan gi sikkerhet til sine egne borgere – skape den sikkerheten og den følelsen – er det noe grunnleggende vi rokker ved når det gjelder selve demokratiet. Dette er alvorlig, og jeg regner med at både justis- og beredskapsministeren og regjeringen, og også Stortinget, vil følge dette nøyere opp. Når det gjelder barnevernet, er det påpekt fra Riksrevisjonen at det er manglende likeverdighet i tilbud og tjenester, det er utilstrekkelig samarbeid både internt og med tilstøtende tjenester, det er ufullstendig rapportering om sentrale deler av virksomheten. Fylkesnemndene som behandler barnevernssaker, har en ekstremt lang saksbehandlingstid. Til tross for at man har bevilget mer penger og stilt større krav til måloppnåelse, har man likevel ikke klart å komme dit man ønsker. Så ser vi at barn som bor i barnevernsinstitusjoner ikke får et fullverdig opplæringstilbud. De får et mye dårligere utdanningsløp enn resten av befolkningen. Det er dårlig kvalitet i institusjonene, det er dårlig kompetanse om barns rettigheter, og Riksrevisjonen er også inne på at man da skaper større forskjeller. Barn er de svakeste i samfunnet, særlig de barna som kommer i kontakt med det offentlige barnevern. De kan ha vært utsatt for vold, kanskje seksuelle overgrep, eller det er andre årsaker til at man kommer i kontakt med barnevernet. Disse barna, som samfunnet skal hjelpe, får ikke den hjelpen som samfunnet skal gi, på grunn av manglende etatstyring, på grunn av manglende kompetanse, på grunn av ulik kultur i Bufetat osv. Jeg var selv i barnevernsinstitusjon som barn, og jeg så mye av det på nært hold selv. Det som er overraskende, og kanskje skuffende, er at etter så mange år er det så lite som har skjedd på dette området. Det er sånn som det var før. Hvis man først kommer inn i en barnevernsinstitusjon, er det mer sannsynlig at det skal gå enda dårligere – det er nesten fristende å si det sånn. Flere av dem jeg bodde med, har jeg jo truffet. Noen av dem har dødd i ganske ung alder, men mange har endt opp som både prostituerte, narkomane og vanekriminelle. Dette er de aller, aller, aller svakeste, som vi ikke følger opp. Den manglende kompetansen i barnevernet og det å få flere faglærte inn – jeg skal ikke dra inn de politiske skillelinjene – tror jeg alle, tverrpolitisk, ønsker å gjøre noe med. Så kan man stille seg spørsmålet: Hvorfor blir det ikke gjort noe med det, når alle vil? Jeg tror ikke jeg har hørt en eneste politiker noen gang si at man ikke ønsker å hjelpe barnevernsbarn, eller at man ikke ønsker å gjøre noe for de svakeste i samfunnet. Vi ser av rapportene fra NOVA, f.eks. at vold mot barn, særlig i visse kulturer eller i visse miljøer, skjer hyppigere enn ellers. Det er ikke slik at etniske nordmenn ikke slår sine barn eller ikke utsetter sine barn for overgrep, men man kan kanskje si at årsaksbildet er annerledes. De færreste etniske nordmenn – vi har hørt om noen – slår sine barn fordi de mener at det er til barns beste å bli slått, at det å slå sitt barn vil være til barnets fordel, at det vil få bedre oppdragelse og bli et bedre menneske. Det er noen som mener det, men det er veldig få. Så er det andre kulturer der man mener at det å oppdra sitt barn fysisk med «oppdragervold», altså oppdra barnet med vold, er til barnets beste. NOVAs rapporter viser at i noen kulturer er det kanskje regelen. Det er et høyt antall barn, prosentvis, som i noen kulturer blir utsatt for dette. Barnevernsinstitusjonene har ikke kompetanse på dette. Akkurat som de i dag ikke har psykologisk kompetanse til å tilby flyktninger som kommer til Norge den hjelpen de trenger for å bearbeide de psykiske utfordringene man kan oppleve å bli utsatt for når man kommer fra krigsherjede land, har barnevernet heller ikke kompetanse til å hjelpe de barna og de familiene som trenger hjelp i en situasjon hvor barn blir utsatt for såkalt oppdragervold. Det handler om å gå tilbake. På et eller annet tidspunkt sluttet vi i Norge – hovedsakelig, kan man gjerne si – å slå barna våre. Det skjedde ikke bare fordi lovgiver vedtok en paragraf som sa at nå er det straffbart. Det er veldig lite vi gjør eller lar være å gjøre kun fordi en paragraf sier det. Som regel må det også til en indre endring. Vi må selv mene og ville, tenke at det å slå barn betyr at man skader barnets selvbilde. Det betyr at man gjør noe med barnets evne til å lære. Man gjør noe med dets forhold til autoriteter. Man skader barnet. Det er den samfunnsdebatten, kunnskapsdebatten, som vi hadde i Norge for mange, mange år siden – for flere tiår siden – som har gjort at vi gradvis har endret atferd. Det er ikke mange år siden det var en sak i Høyesterett om hvorvidt ørefik eller ris på rumpa var tillatt; var innenfor loven. Man har hele tiden gått inn for å presisere loven. Men i noen kulturer er det dette som gjelder: Man må oppdra barn med vold fordi det er en del av måten man selv ble oppdratt på. Ikke alle innvandrere slår sine barn. Hvis man ser framover: I et land som Norge, som har fått en befolkning hvor det er mange flere minoriteter, kan man ikke ha et barnevern som ikke er i stand til å sette inn hjelpetiltak i hjemmene til de familiene som kommer fra andre kulturer, fordi det ikke har kompetanse, verken språklig eller kulturelt sett. Det er ikke sånn at enhver annerledes måte å oppdra barn på er en barnevernssak. Men når det gjelder vold mot barn, er det en barnevernssak. Her gjør barnevernet for lite, fordi man ikke er godt nok rustet til å møte den virkeligheten vi nå har. Jeg er bekymret fordi minoritetsbarn på en måte er enda svakere enn de øvrige barna. Dels skyldes det at språkkompetansen er lavere, dels skyldes det at man ofte er oppdratt til å holde det som er innenfor husets vegger, hemmelig. Man snakker ikke med andre om dette. Når man forteller at man har blitt utsatt for vold til noen, som kanskje er den første – hvis ikke læreren ser det, hvis det ikke er synlige merker i fjeset eller på andre synlige kroppsdeler, som man kan se i gymtimen, f.eks., hvis ingen ser det og det ikke blir fanget opp på den måten, må man aktivt selv fortelle. Men når man samtidig med å fortelle, opplever inni seg og er oppdratt på den måten, at man sverter sin familie – dette er skambelagt, og man borger for familiens ære – er terskelen for å fortelle enda høyere. Når disse barna møter barnevernet, og barnevernet ikke har kompetanse til å møte dem og hjelpe dem, har man allerede svakere, utsatte barn i Norge som møter et offentlig apparat som verken har kulturkompetanse eller ressurser til å gi dem den oppfølgingen de trenger. Allerede i dag vet vi at ca. hvert tredje ikke-vestlige innvandrerbarn i Norge vokser opp under fattigdomsgrensen – hvis vi skal diskutere fattigdomsgrensen. Realiteten er at ca. 33 pst., hvert tredje ikke-vestlige innvandrerbarn i Norge, vokser opp under dårligere økonomiske kår. Mange av dem har foreldre som er analfabeter. Flere av dem kommer fra krigsherjede land. Så får man på toppen dette med vold i hjemmet og andre ting, ikke bare vold. Den fysiske volden er den helt klare, åpenbare årsaken til at barnevernet skal gjøre noe, skal gripe inn, eventuelt med ulike tiltak. Men man har også den psykiske siden, den psykiske volden, den undertrykkende kulturen, som kanskje kan følge med. Til dette at man reiser fra et land i Asia eller i Afrika – jeg kan jo nevne mitt eget opprinnelsesland: Mine foreldre kommer fra Pakistan. I dag er det veldig mange borgere som reiser tilbake til sitt hjemland, sitt opprinnelsesland, og gifter seg. Hvis man henter en ektefelle fra det landet, tar den fysiske reisen noen timer. På åtte timer har man forflyttet seg fra landsbygda i Pakistan til Oslo, Bergen eller hvor i Norge det nå er. Så må vi – og også barnevernet, skolevesenet og andre – stille spørsmålet: Hvor lang tid tar den mentale reisen? Det er den mentale reisen som Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet skal legge opp til. Det er dét integrering dreier seg om. Så er det de barna som er født i Norge. Man kan gjerne kalle dem innvandrerbarn, men de er norske barn. Når man har tillatelse til å være her og man er født i Norge, er man et norsk barn og har rett til og krav på å få samme behandling som alle andre barn. Det er disse barna som Norge – jeg vil si det så sterkt – har sviktet mest og fortsetter å svikte mest, både fordi de er fattige og man ikke har nok tiltak for å hjelpe familiene deres ut av fattigdom, og fordi de som regel får en skolestart hvor de ikke kan norsk. Når man da er utsatt for vold i familien, er ikke barnevernet, det offentlige, der for å hjelpe dem opp. Deler av det som Riksrevisjonen påpeker her, er veldig, veldig alvorlig. Dette er noe man er nødt til å ta tak i. Jeg er saksordfører for det som angår Olje- og energidepartementet. Her har ingen av de underliggende etatene fått vesentlige merknader. Komiteen har merket seg at Olje- og energidepartementet fremdeles ikke kan dokumentere en overordnet risikovurdering for å følge opp risiko for manglende måloppnåelse, men dette er et arbeid som skal være igangsatt. Til slutt vil jeg si at det Riksrevisjonen påpeker, er viktige ting, som jeg mener er viktig at vi følger opp. Jeg slutter meg til det komitélederen, Martin Kolberg, anførte og understreket. Som medlem av kontroll- og konstitusjonskomiteen og som medlem av Stortinget forventer jeg at det som har blitt påpekt, blir fulgt opp på en skikkelig, effektiv og ansvarlig måte.