Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2000-11-28:
På dette tidspunktet i en så stor og generell debatt som finansdebatten er, pleier en vanligvis å dele ut karakteristikker om debatten, kanskje ikke først og fremst her i salen, men svært ofte i de tilstøtende rom. Og da sies det vel i dag, som vanlig er ved slike karakteristikker, at debatten har ikke vært særlig dramatisk. Og det er nettopp hensikten. Hensikten med å inngå et budsjettkompromiss som sikrer et flertall i stortingssalen for hele budsjettet, for hele sammenhengen mellom budsjettets inntekts- og utgiftsside, er nettopp å fjerne dramatikk. Vi ser også at tunge finansanalytikere gir oss ros for å ha oppnådd dette, bl.a. fordi Stortinget på den måten gir sitt bidrag til at økonomien er slik under kontroll at vi f.eks. ikke lar budsjettbehandlingen i Stortinget bli en ytterligere drivkraft mot høyere rente. Bare her har vi oppnådd ganske mye. Det er jo faktisk slik at presset på renten og ustabiliteten i økonomien er det som til syvende og sist kanskje vil ramme hardest alle enkeltindividene i dette samfunnet, men også de kollektivene som skal bære en stor del av det offentlige velferdsprogrammet, f.eks. kommunene. Det finnes jo, som jeg nevnte i en tidligere replikk, visse rituelle øvelser rundt et slikt kompromiss, f.eks. hvor mye den ene part har måttet gi, og hvor mye den annen part har fått igjennom. Det er nyttig for å understreke hva som har vært de politiske utgangspunktene, og sånn sett kan man snakke om hvor mange milliarder som er blitt flyttet på under dette budsjettforliket. Og der går det an å regne på mange måter. Det rimeligste er kanskje å si at hvis vi holder endringene i momspakken utenfor, så er det bokført flyttet på ca. 8,3 milliarder kr i forbindelse med dette budsjettkompromisset. Men dette er ikke det viktigste. Det viktigste er at Arbeiderpartiet og mellompartiene sammen for annet år på rad har gjort den jobben å sikre et flertall for hele budsjettet. I fjor stilte Arbeiderpartiet opp på det for en mindretallsregjering, i år har mellompartiene stilt opp på det overfor Arbeiderpartiets regjering. Vi befinner oss et år før valget, så man skal ikke gi seg for sterke spekulasjoner i vold når det gjelder hva dette vil føre til av langsiktige samarbeidsforhold i norsk politikk og heller ikke hvilken form slike langsiktige samarbeidsforhold kan tenkes å få. Men det er åpenbart at det eksisterer et politisk tyngdepunkt med Arbeiderpartiet og mellompartiene på den ene side og Høyre og Fremskrittspartiet på den annen side. Det ser vi sterkest i fordelingspolitikken. Det er påtakelig at Fremskrittspartiets og Høyres talere gjerne snakker om skatter og om skattenivå, de snakker ikke fullt så gjerne om fordeling. For egen del er jeg f.eks. glad for at vi nå har fått en midlertidig skatt på aksjeutbytte, selv om prosentsatsen er noe lavere enn den Regjeringen foreslo. Ikke først og fremst av hensyn til høyere skatter, men fordi utbytte av aksjer er noe av det som genererer den største forskjellen i det norske samfunn. Det var derfor også et hovedelement da Stortinget behandlet den såkalte forskjellsmeldingen. Og da er en viktig skillelinje ikke bare det som går på utgifter og inntekter, men hvordan fordelingspolitikken skjer og hvem inntekter og utgifter rammer. Da kommer Høyres og Fremskrittspartiets kutt i sykelønnsordningen og overfor verdens fattige i et særlig relieff.