Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-23:
Utgangspunktet for dette Dokument nr. 8-forslaget er departementets brev til fylker og kommuner av 10. mars 1998, der det presiseres at gjeldende praksis for godkjenning av fosterhjem som hovedregel skal legges til grunn også ved godkjenning av besøks- og avlastningshjem. Etter Høyres syn må dette føre til sterk begrensning av hvem som kan godkjennes, en innstramming av dagens praksis som ikke er ønskelig. Det er stor forskjell på å tilby egne ressurser og eget hjem til avlastning for barn i en vanskelig situasjon og den store forpliktelse det er å påta seg å være fosterforeldre. Fosterforeldre skal ikke bare erstatte barnets biologiske foreldre i hverdagen og overta deres rolle som omsorgspersoner og oppdragere, de skal i stor grad medvirke til at mentale skader som barnet tidligere er påført, kan leges på en god måte, og de skal i svært mange tilfeller også kunne forholde seg til biologiske foreldre som selv ikke har innflytelse i forhold til utvelgelse av fosterforeldre for egne barn, og som ofte kan være svært uenige i barnevernets avgjørelse. Oppgaven er døgnkontinuerlig året rundt. De som derimot tilbyr seg å være besøks- og avlastningshjem, tilbyr sitt hjem og sine tjenester i begrenset omfang. Det er klart at en ikke kan legge de samme strenge kriterier til grunn for å akseptere et slikt tilbud fra mennesker som mener at de har et ressursoverskudd som de i avgrensede perioder ønsker å tilby barn som trenger det. Ulike barn har ulike problemer, og vi trenger mange ulike mennesker for å dekke behovet for avlastningshjem. I denne vurderingen er det den enkeltes personlige egenskaper som må være avgjørende for om barnevernet kan godkjenne vedkommende søker. Med det skrikende behovet barnevernet har for å finne gode besøks- og avlastningshjem for barn i ulik alder med ulik problembakgrunn, burde det være selvsagt at ingen positive og personlig ressurssterke voksenpersoner skal utelukkes for vurdering. Det burde ikke være nødvendig å debattere om sivil status eller seksuell legning skal være moment ved vurdering av dem som tilbyr seg selv og sitt hjem til besøk og avlastning for barn og unge som lever under vanskelige forhold. Vårt samfunn er i rask endring. Selv om en mor og en far er det naturlige utgangspunkt for et barn, vet vi at svært mange barn lever trygt og godt sammen med en av foreldrene, eller sammen med en av foreldrene og dennes likekjønnede partner. Likeså vet vi at et stort antall barn som lever sammen med sine biologiske foreldre, opplever en hverdag som er skremmende, konfliktfylt og vanskelig. Å vokse opp sammen med biologiske foreldre er ingen garanti for en god barndom. For mange kan nettopp det å ha et avlastnings- eller besøkshjem uten en mannsperson til stede oppleves som det beste, for andre kan en enslig oppegående mannsperson med tid og ressurser til å ta seg av et barn være det rette i forhold til akkurat dette barnets problemer. Og for mange er kanskje en enslig person tryggere å forholde seg til, det være seg mann eller kvinne. Det er barnets behov som er det viktigste. Også harmoniske, ressurssterke homofile partnere kan ha mye positivt å tilby barn som lever under vanskelige forhold. Det kan være ulike årsaker til at behovet for et besøkshjem oppstår. Problemene kan ligge i barnets hjem, eller det kan være barnet selv som har behov for andre eller større ressurser enn dem de biologiske foreldre selv råder over. Det er barnets eller ungdommens behov som må stå i sentrum når barnevernet skal godkjenne og anbefale besøks- og avlastningshjem. Barnets foreldre vil i alle tilfeller ha det avgjørende ordet. Det har ikke barnevernet. Mange, både enslige og homofile, har god kunnskap, kompetanse og ønske om å være ressurspersoner for barn. De ønsker å bruke seg selv og sine ressurser for å gjøre livet enklere for noen som har det vanskelig. Vi har ikke råd til verken å utelukke eller mistenkeliggjøre mennesker som stiller seg selv og sine ressurser til disposisjon for trengende barn. Vi trenger alle i omsorgstjenesten for barn og unge.