trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-22:
Først vil jeg si takk til Marit Nybakk for at hun har tatt opp denne saken i Stortinget. Tilsynelatende kan det virke som en rent lokal sak, men det er så store perspektiver i det at den fortjener å bli diskutert her. Jeg har de siste 10-15 årene bodd slik at jeg rett ut av vinduet kan se nedover Akerselva og har sett den kolossale forandring som har skjedd der gjennom gjennomføringen av Akerselva Miljøpark. Når en på toppen av det legger de planene som er lagt for indre øst, som også gir synlige resultater, har resultatet av dette, må jeg si, vært formidable endringer. Selvsagt er det også andre trekk i samfunnet, men enhver som har sett områdene langs Akerselva utvikle seg gjennom en tiårsperiode, har sett hvor kolossale forandringene i positiv retning har vært, delvis som følge av offentlige planer fra statens og Oslo kommunes side. Resultatet er jo, føler vi av og til, nesten så overvellykket at området har fått et sånt in-preg at vi som har bodd der lenge, blir overrent av folk som gjerne vil bo der, selvfølgelig med det resultat bl.a. at prisene har steget kolossalt, og at en del av særpreget er forsvunnet i en slags ny bymodernitet – som også har mye bra ved seg. Så er spørsmålet hvor mye av dette som kan overføres til Alna. Jeg tror faktisk en god del. Alna eller Groruddalen trenger mye av de samme tiltakene som indre by øst har. I dag er vel antakelig de fleste problemer større i Groruddalen og mange av Oslos drabantbyer enn de er i indre by øst. Groruddalen er et flott område, men har altfor mye preg av soveby og industriområde og bør få en tilsvarende innsprøytning fra kommunen og staten som indre by øst har. En Alna-plan er et ledd i en slik tenkning, og jeg mener vi må se det som et nasjonalt ansvar. Statsråd Fjellanger har her den samme sjansen til å markere seg og putte sitt navn iallfall inn i Oslos historie som Sissel Rønbeck hadde gjennom Akerselva Miljøpark. Ved å ta grep om dette kommer vi til å huske Guro Fjellanger også, i lang tid etter at nåværende regjering er avviklet – enten det skjer raskt eller på noe lengre sikt. Til slutt: De svarene som statsråden gir, er for så vidt greie. Jeg har ikke noen innvendinger mot noen av dem. Men jeg skulle ønske enn litt større følelse av at det var kraft bak dette, for man har alle de byråkratiske, politiske og økonomiske hindringer som må skjæres gjennom for å få dette til. Spranget fra å snakke om det, som vi gjør her, til faktisk å iverksette dette er såpass stort at man må ville dette veldig hvis man skal få det til. Jeg skulle ønske litt klarere signal om denne viljen. Den kan utmeisles dels ved synlig kraft i det som sies, men dernest i viljen til å gripe inn overfor de statlige etatene som må reguleres på dette området, viljen til å sprøyte noe penger inn også fra statens side, og viljen rett og slett til å skjære gjennom alle de vanskeligheter som kommer til å oppstå underveis. Har man ikke den viljen, kommer man heller ikke til å få dette til.
Helene Falch Fladmark (Venstre), 1998-10-22:
Det er en god stund siden ideen om en miljøpark langs Alnaelva ble lansert – det er flere som har vært inne på det i dag. Bydelsutvalg, lokale vel og bydelspartier har vist et imponerende engasjement, og jeg forstår det godt. Innbyggerne i de tilgrensende bydelene kan oppleve at nærmiljøet med ganske enkle midler kan få en opprustning som kan gi området tilbake vitalitet og mulighet for rekreasjon, slik Erik Solheim var inne på har skjedd ved Akerselva. Saken er klassisk i Oslo-sammenheng, idet såpass mange aktører, både statlige, private og lokale, har interesser i området. Det er derfor en utfordring å få til en samordning på dette området. Men det er samtidig viktig å understreke at Alnaelvas ve og vel først og fremst er et lokalt ansvar. Det er Oslo kommunes oppgave å drive fram planarbeidet, men staten kan også bidra, først og fremst ved at alle statlige instanser som er involvert i området, oppretter en kommunikasjon, danner felles mål og samordner sitt løp i forhold til arealbruken. Jeg er kjent med at Samferdselsdepartementet i fjor møtte representanter for prosjektet for å bli informert om saken, og, som mange vet, er samferdselsministeren opptatt av hvordan staten oppfører seg som grunneier. Jeg har også tillit til at Miljøverndepartementet tar det grepet som trengs på denne saken og bringer den videre, slik at man unngår bit for bit-utbygging i regi av kommersielle interesser eller statlige etater. Miljøverndepartementet kan også bidra til at Alna-prosjektet får tilgang til både kompetanse og nettverk som kan vise seg å være avgjørende i det videre arbeidet. Men når det gjelder finansiering av prosjektet, skal det ikke stikkes under stol at Oslo kommune har et særlig ansvar. I Oslo bystyre har Venstres gruppe forsøkt å samle flertall for økte kommunale bevilgninger til prosjektet, dessverre uten å lykkes foreløpig. Avslutningsvis føler jeg et behov for å understreke at dette prosjektet aldri må fungere som avlat til Groruddalen og sette andre prosjekter og behov i hele dette området i skyggen. Groruddalen har i altfor mange år vært stemoderlig behandlet både av stat og kommune. Mye skal gjøres på mange felt og på mange områder før Groruddalens befolkning får den satsingen som den fortjener. Sånn sett kan Alna Miljøpark i og for seg fungere som et slags startsteg for den fornying, forgrønning og omregulering som det er behov for i dette folkerike området, og jeg håper at denne debatten kan bidra i en sånn retning.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
La meg ta det siste spørsmålet først, det som gjelder samfunnstjeneste. Jeg er i utgangspunktet glad for at det er full aksept for at samfunnstjeneste er en del av straffegjennomføringssystemet. Den aksepten tror jeg har sitt grunnlag i de forutsetninger som Stortinget la i sin tid, at en ikke skulle anvende samfunnstjeneste for alvorlige narkotikasaker, ulike typer voldssaker og sedelighetskriminalitet. Jeg har også registrert av stortingsmeldingen at en gjennomgang av dommer fra Høyesterett i første halvdel av 1990-årene har vist at domstolene bruker den formen for straffegjennomføring etter forutsetningene. Vi har ikke funnet grunnlag for å gå inn her og gi inntrykk av at vi eventuelt vil foreta en innskjerping. Sånn sett er det ingen annen oppfatning fra vår side enn det Stortinget la til grunn i sin tid. Når det gjelder åpen soning, har jeg gått igjennom litt av begrunnelsen for hvorfor vi mener det er en brukbar soningsform som det er forsvarlig å øke anvendelsen av. Jeg legger vekt på at det ivaretar formålet med straffegjennomføringen, at en har en lav svikt og at en har få disiplinærbrudd. Samtidig er noe av grunnlaget at en må ta vare på sikkerheten for samfunnet, men også egnetheten for de innsatte. Det viser seg at det er en del domfelte som kan sone under lavere sikkerhetsforanstaltninger enn det som er tilfellet i dag. Og så lenge formålet med straffen og sikkerheten for samfunnet ivaretas, har vi ingen innvendinger mot at en også kan vurdere innsettelse av domfelte som får straffer på opp til to år, men her vil vi ikke gå inn og instruere domstolene i forhold til at enkelte typer straffer eller enkelte typer kriminalitet ikke skal kunne vurderes. Domstolene og kriminalomsorgen må ha den muligheten til å vurdere det fleksibelt i den enkelte sak.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
Jeg tror ikke det er så stor meningsforskjell når det gjelder hovedmålet for innkalling til soning. Hovedmålet er, som det også står i meldingen, at en skal påbegynne soning av straffen straks etter at rettskraftig dom er forkynt. Men generelt vil det nok være problematisk å følge Jan Simonsens opplegg som nødvendigvis betyr at alle må kjøres fra domstolen til soning, for dommen er ikke automatisk rettskraftig, det vil alltid være en periode imellom her. Jeg synes også, som det er redegjort for både i forbindelse med samfunnstjeneste og åpen soning, at en rett og slett må ta hensyn til både straffenes ulike formål og til kriminalitetens alvor. Og om det viser seg at det tar en måneds tid før dommen blir rettskraftig, er det ikke sikkert at alle trenger å tilbringe tiden i varetekt. Men når Jan Simonsen viser til dette eksempelet, synes jeg domstolene bl.a. bør ta mer hensyn til den allmenne rettsoppfatning i forhold til alvorligheten i den forbrytelsen som er begått. Når det gjelder vår andre målsetting, om at man her skal prøve å få begynt soning av alle dommer innen to måneder, føler jeg i hvert fall at det er den riktige veien å gå, og det viser seg at i all hovedsak starter all soning innen tre måneder. Men jeg gjentar: Hovedmålet er at alle dommer skal iverksettes – og straffer sones – straks de er rettskraftige.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
Jeg vil oppfordre Arbeiderpartiets representanter til å stemme for komiteinnstillingen på alle punkter og mot forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet. Når det gjelder forslagene fra SV, som er omdelt her, vil vi stemme mot forslag nr. 14, for komiteen har drøftet dette og gått mot realiteten i forslaget i den innstillingen som foreligger. Når det gjelder forslag nr. 15, vil vi henstille om at dette oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. Vi har i komiteen tidligere bedt om å få en stortingsmelding om rettshjelpsordningene og kan da få Regjeringens synspunkter knyttet til dette uten å ta standpunkt til realiteten i dag. Når det gjelder forslag nr. 16, vil jeg be SV om også å oversende det uten realitetsvotering. Vi har i forbindelse med innstillingen i dag bedt om å få tilbake et forslag knyttet til beslutningsstrukturen i kriminalomsorgssystemet etter at en nå får innført en regional ledelse for både fengselsvesen og Kriminalomsorg i frihet, og det er for så vidt ingenting i veien for at Regjeringen kan gi sine synspunkter på realiteten uten at vi tar standpunkt her og nå.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Jeg har to spørsmål. Det første knytter seg til åpen soning. Dagens praksis er at åpen soning brukes for forbrytelser med dom på inntil seks måneder, mens komiteen vil utvide det til å kunne gjelde for dommer på inntil to år. Da er det viktig at komiteflertallet presiserer hvilke typer forbrytelser med dom på inntil to år man mener. Tenker man seg f.eks. at alle voldtektsdømte – gjennomsnittsdom for voldtekt er på 1,9 år – etter dette skal kunne få åpen soning? Det andre spørsmålet går på hvilke typer forbrytelser man kan idømme samfunnstjeneste. Det har vært bred enighet om at samfunnstjeneste ikke skal kunne anvendes knyttet til sedelighetskriminalitet, voldskriminalitet, familievold eller alvorlig narkotikakriminalitet. Dette ble presisert av saksordfører Tor Nymo den 26. januar 1995, da en sak om dette ble behandlet i Stortinget. Den gang sa daværende saksordfører også at det måtte overvåkes sterkt at det ikke ble en utglidning i domstolene ved at samfunnstjeneste ble benyttet for denne type forbrytelser, og at flertallet var villig til å vurdere en innstramming hvis det utviklet seg en sånn praksis. Det er derfor viktig at representanten Bjørnstad på vegne av flertallet bekrefter at dette synet fortsatt står ved lag, slik at samfunnstjeneste som hovedregel ikke skal kunne benyttes for denne type alvorlige forbrytelser som her er nevnt, og som det altså tidligere har vært bred enighet om.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Det føles nesten som en ære når Høyre blir gjort til gjenstand for oppmerksomhet i nesten halve innlegget til Jan Simonsen. Det må jo bety at man virkelig føler konkurransen i nakken og nærmest har fått litt panikk. Men det gir meg en kjærkommen anledning til å belyse noen av de viktige nyansene som finnes mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Vi blir kritisert fordi at vi i våre forslagstekster bl.a. bruker ordene «som hovedregel» når vi sier hvilke straffer som skal utmåles for de ulike forbrytelser. Det er fordi vi legger vekt på at enhver domstol skal kunne vurdere det enkelte individ og det enkelte individs situasjon. Vi vil ikke ha en domstol i Norge som fungerer som en billettautomat, slik at en hvilken som helst flokk stutum-er kan sette seg inn og være dommere uten nettopp å legge vekt på de individuelle forhold, opplevelsene, som ligger bak den kriminelle handlingen. Vi kjenner til eksempler i Norge der et barn som har blitt mishandlet gjennom hele oppveksten, til slutt ender med den ulykkelige hendelsen at barnet dreper en mishandlende far. Vi kjenner situasjoner i Norge der en kone som har vært mishandlet i et langt ekteskap, til slutt ordner opp selv. I slike tilfeller er jeg veldig glad for at vi ikke har en billettautomatdomstol. Jeg vil til slutt gi Simonsen det råd at skal man lære noe, skal man f.eks. lære tysk, er det like viktig å lære unntakene som å lære hovedreglene i tysk grammatikk. Hvis man ikke lærer unntakene blir samfunnet kunnskapsløst, flatt og et veldig lite trivelig sted å bo.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Jeg kan berolige representanten Tømmerås med at når vi i vår innstilling til kriminalomsorgsmeldingen ikke omtaler tiltak for 12-åringer i fengsel, er det fordi Høyre mener at der skal ikke 12-åringer være. Vi har en strafferettslig minstealder på 15 år i Norge. Høyre har ment at den kan senkes til 14 år, men det er da et sett av straffealternativer i tillegg til fengsel som også kan anvendes. I Norge i dag praktiseres lovverket slik at det er uhyre sjeldent at folk under 18 år i det hele tatt sitter i fengsel, selv om det er visse tilfeller der både 16-, 17- og 18-åringer blir mordere. Og sånn sett fins det noen tilfeller der de sitter i fengsel. Det man likevel kan dvele litt ved når en får det spørsmålet, er om Stortinget gjør nok for å hindre en kriminell løpebane for barn og unge. Det gjør vi ikke. Antakeligvis har det blitt slik at man ikke engang utnytter den strafferettslige minstealderen vi har i dag. Vi leser stadig i avisene om knivstikkingsepisoder både med 16- og 17-åringer involvert, som faktisk finner sted uten at det får en konsekvens. En ting er at skoleverket føler at de mangler virkemidler for å kunne gripe inn. Rektorene sier at de ikke lenger har adgang til å utvise elever som opptrer voldelig og truende. Der bør kanskje Stortinget være seg sitt ansvar bevisst. Politiet unnskylder seg ofte med at disse er så unge at man derfor kanskje ikke griper inn og får stoppet i starten det som ingen kan akseptere, nemlig at også barn og unge kan terrorisere og drepe sine jevnaldrende. Vi kan aldri tåle at det skjer uten at det får en konsekvens. – Der var tiden ute. Det er mulig jeg får ta et treminuttersinnlegg i tillegg.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Det temaet Jan Simonsen tar opp, er veldig viktig, og jeg tror det fremgikk av mitt hovedinnlegg at jeg deler bekymringen hans for situasjonen – det var derfor jeg brukte såpass mye tid på å beskrive denne gråsonen mellom Sosial- og helsedepartementet og Justisdepartementet. Eller for å si det på en annen måte: Det er ikke egentlig en gråsone heller, fordi personer som ikke er strafferettslig tilregnelige, hører inn under Sosial- og helsedepartementets sektor, mens personer som er strafferettslig tilregnelige, hører inn under Justisdepartementets sektor. Problemet er at det fins et tilbud i den ene sektoren, men ikke i den andre. Og det er et problem for befolkningen. Men om svaret ligger i det ene alternativet som Fremskrittspartiet lanserer i sitt forslag i innstillingen, en institusjon for dem som i realiteten er syke, er et åpent spørsmål. Det ville også være tvilsomt om justiskomiteen skulle opprette institusjoner på helsekomiteens område. Derfor har Høyre ment at det det er ryddigst å gjøre i denne omgang, er å be justisministeren ta et ansvar for at de personene det gjelder, ikke blir kasteballer mellom de to systemene. For både ved komiteens besøk på Ila og vår kontakt med lensmannsbetjenter, politikammer osv., som jeg ramset opp i mitt innlegg, slås det gang på gang fast at det i helsevesenet ikke er det tilbudet det skal være for disse personene. Alvorlige drapsmenn sendes ut etter tre uker i psykiatrisk institusjon. Politiet er fortvilet, nærmiljøet er fortvilet. Derfor er det ikke nok at vi som sitter i justissektoren, vasker hendene våre og skylder på helsevesenet, vi må også ta et initiativ overfor dem, slik at vi får løst problemet for dem det gjelder.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Samtidig som det er bred enighet i komiteen om at vi må redusere den type varetekt som skyldes at det står ventekø foran domstolene, er det en annen type varetekt som komiteen har ønsket økt bruk av, og det er særlig i forbindelse med å få pågrepet kriminelle gjengangere raskt og få dem raskt pådømt – det som kalles New York-modellen, og som har vært prøvd ut i en norsk variant både ved Nord-Jarlsberg og Nordmøre politikamre. Vi vet at gjengangerne står for en veldig stor del av kriminaliteten, og det er derfor kjempegledelig at Oslo-politiet nå har tatt fatt i denne utfordringen og begynner å pågripe disse gjengangerne raskt, kjører dem i varetekt og prøver å få sakene deres raskt opp for domstolene. Men jeg ble litt bekymret da jeg leste i Aftenposten 20. oktober at fengselsdirektøren ved Oslo kretsfengsel sier at det ikke er plass til disse varetektsfangene, og jeg håper at justisministeren kan berolige oss og forsikre oss om at når Oslo-politiet nå gjør en sånn ekstrainnsats for virkelig å få ned kriminaliteten – for dette er jo en type kriminalitetsbekjempelse som vi vet virker – skal det ikke stå på varetektsplasser, og at det antall varetektsplasser som Oslo-politiet her vil trenge vil være tilgjengelig i østlandsområdet eller andre steder.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1998-10-22:
Når det gjelder forslagene i innstillingen, vil jeg anbefale Høyres medlemmer å stemme for forslag som vi fremmer selv – enten alene eller sammen med Fremskrittspartiet – og for alle komiteens flertallsforslag. Når det gjelder forslag omdelt fra SV på eget ark, vil jeg anbefale Høyres medlemmer å stemme mot samtlige tre forslag.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Jeg registrerte at saksordføreren fra Arbeiderpartiet sa at han mente at soning bør starte straks etter at en dom er rettskraftig. I merknadene aksepterer imidlertid Arbeiderpartiet en ventetid på inntil to måneder. Jeg har selv hatt et møte med en mor som traff drapsmannen til sin sønn på gaten en uke etter at denne personen hadde fått en lang straff. Det er et eksempel nå fra Hamar, hvor en person som drepte en tolv år gammel gutt, flere uker etter at han ble dømt i lagmannsretten ble observert på sin stampub drikkende øl. Jeg har snakket med en voldtatt jente som opplevde at hennes voldtektsmann i ventetiden, som den gangen var tre måneder, benyttet tiden til å voldta en 15 år gammel jente. Fremskrittspartiets vurdering er at en person som er dømt for såpass alvorlig kriminalitet, umiddelbart bør fraktes fra domslokalet til en fengselscelle, enten for varetekt mens han venter på at dommen skal bli rettsgyldig, for deretter å starte ordinær soning, eller for starting av soningen dersom dommen er rettsgyldig. Mitt spørsmål er: Aksepterer Arbeiderpartiet at personer som har begått alvorlige voldtekter, eller som har begått annen alvorlig kriminalitet, til og med drap, kan treffes på gaten av de pårørende til sine ofre etter at de er blitt idømt straff? Med hvilken begrunnelse er man eventuelt villig til å akseptere denne ventetiden på to måneder, spesielt nå når det er ledig kapasitet i fengslene og flere avdelinger er stengt?
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Så langt jeg husker, gjaldt den eneste dissensen om våpenloven mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet spørsmålet om politiets rett til å komme på uanmeldte besøk i private hjem. Det er selvfølgelig viktig at en fange forstår at han må starte en ny livsførsel når han er ferdig med soningen. Hvis en fange, spesielt en ungdomskriminell, skal forstå det, må han også forstå at det får en ubehagelig konsekvens å begå en kriminell handling. En ungdomskriminell som slår ned en person på åpen gate, og som bare får tre-fire måneder i fengsel for dette, slik vi har sett eksempler på, vil, når han skal sone så kort tid og soningen foregår med adgang til permisjoner, med full kost og losji og TV i relativt enkle soningsforhold, bare fremstå som tøff for gjengen. Når han kommer ut, er han helten. Han har vært noen ganske få måneder i fengsel. Det synes de bare er tøft. Det må få en helt annen konsekvens dersom disse fangene skal forstå at de har gjort noe galt. Den eneste måten å hjelpe disse menneskene på, er at de selv faktisk innser at de er inne på en gal løpebane. Men det er galt å tro at Fremskrittspartiet ikke ønsker å hjelpe disse menneskene tilbake til samfunnet igjen. Jeg vil vise til vårt forslag nr. 5: «Stortinget ber Regjeringen innføre en ordning med en fast tilsynsperiode på minst 3 måneder for fanger som har sonet mer enn 1 måneds fengselsstraff.» Alle skal ha krav på og rett til en tilsynsperiode på minst tre måneder, selv om de bare har sonet en måned i fengsel. Men en slik tilsynsperiode innføres ikke bare for å kontrollere at de ikke begår nye forbrytelser, den innføres også for å få mulighet til å følge dem opp og gi dem hjelp på veien tilbake til samfunnet. Men denne hjelpen skal altså starte etter soning. Vi kommer jo ingen vei hvis tilbakeføring til samfunnet skal starte nesten før man har startet soningen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Først vil jeg minne Kristelig Folkepartis representant om at Fremskrittspartiet har stemt for bevilgninger både til fengselsprester og kristne, frivillige organisasjoner som virker innen fengselsvesenet, så vi stemmer for andre ting enn bare strengere straffer. Men vi lever i et samfunn med en stor grad av normoppløsning. Det ser vi igjen i gatevolden, i ungdomsbander – med ungdom ned i 12-13-14-årsalderen, som er i ferd med å bli hardkokte kriminelle. Derfor er tiden nå inne for en mye sterkere grad av fasthet, for å sette grenser for disse ungdommene – i snillismens navn, for det er nettopp å gjøre disse ungdommene, kanskje en førstegangskriminell, en alvorlig bjørnetjeneste hvis vi tror de vil slutte med kriminalitet bare de får et klapp på skulderen. I dagens samfunn, med den kriminalitetsutviklingen vi har i dag, er det av hensyn til de unge kriminelle selv nødvendig å vise en langt fastere holdning enn det som har vært gjort hittil. Det burde ikke minst Kristelig Folkeparti ha forståelse for, så mye som dette partiet snakker om problemer med normoppløsning.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Selv om Stortinget setter noen minimumsstraffer, vil domstolene ha en stor spennvidde å velge i. Det finnes minimums- og maksimumsstraffer, og det er opp til ti års fengsel i forskjell på straffeutmålingene, så ingen må komme og si at selv om vi setter visse minimumsstraffer for visse typer kriminalitet, er domstolene fullstendig forhindret fra å ta individuelle hensyn. Selv om man sier at ingen skal få samfunnstjeneste hvis de har begått grov vold eller sedelighetskriminalitet – absolutt ingen og det skal ikke være noen unntak – kan domstolene velge mellom et anselig antall måneder og år når det gjelder utmålingen av selve fengselsstraffen. Problemet med Høyres forslag er at dette som tilsynelatende er ment som innstramminger, åpner for så mange unntak at det i løpet av noen år i praksis vil føre til utglidning og ny liberalisering, slik at vi kommer tilbake dit verken Fremskrittspartiet eller Høyre ønsker å være. Høyre, som snakker om at vi ønsker å få et humant og godt samfunn, bør først og fremst tenke på at målet må være å få ned kriminaliteten og bruke nødvendige virkemidler for å nå denne målsettingen. Ellers får vi et ganske tøft, vondt og vanskelig samfunn, ikke bare for alminnelige lovlydige samfunnsborgere, men også for de mange ungdommene som vi nå er med på å legge fram den røde løperen for, og sende ut i en kriminell løpebane som vil ødelegge livet deres. Gunnar Breimo hadde her overtatt presidentplassen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Jeg beklager, jeg skal over på et nytt tema. Komitelederen snakket om problemene med personer som er utilregnelige i gjerningsøyeblikket og derfor ikke kan dømmes til fengselsstraff. Stortinget har tidligere vedtatt at disse personene skal kunne dømmes til psykiatrisk behandling i sine hjemfylker. Reglene er i dag slik at de første ukene skal behandlingen skje i en psykiatrisk institusjon, men deretter kan den behandlende lege skrive dem ut, slik at de kan bo hjemme og komme til behandling i institusjonen. Når vi så vet hvilket press det i dag er på det psykiatriske helsevern, med altfor få behandlingsplasser, er det etter min vurdering en reell fare for at de fleste vil bli skrevet ut for tidlig, før de er 100 pst. friske. Vi vet jo at personer som har vært i psykiatriske institusjoner og blitt utskrevet for tidlig, har stått bak en relativt stor prosent av antall drap i Norge. Det finnes dessverre også eksempler på at disse pasientene har tatt sitt eget liv. Så mitt spørsmål er derfor hvorfor Høyre ikke kan støtte Fremskrittspartiets forslag om å bygge en riksdekkende sentralinstitusjon for de personene som ikke kan dømmes til fengsel fordi de er utilregnelige, hvor de kan få behandling i et fengselslignende miljø som er rømningsfritt – men det skal selvfølgelig være en behandlingsinstitusjon – og hvor man er sikker på at de ikke slipper ut i samfunnet igjen før de er 100 pst. friskmeldt.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Representanten Marthinsen forsøker å bruke en debatt om kriminalomsorgsmeldingen, om fengselsvesenet, til å dra i gang en generell alkoholdebatt. Jeg tror ikke det er det rette tidspunkt. Vi skal nok komme tilbake til debatten om hvilken alkoholpolitikk og hvilket avgiftsnivå som fører til mest eller minst kriminalitet i form av organisert kriminalitet og spritsmugling. Når vi diskuterer rusmidler i forbindelse med fengselsvesenet, må vi fokusere på det store narkotikaproblemet. Det er faktisk slik at enkelte unge fanger er blitt narkomane på grunn av soningen i fengsel. Vi vet faktisk også at det florerer med hjemmebrent i mange norske fengsler. Meldingen sier ingenting om disse helt prekære problemene, men Stortinget har fått ettersendt en delplan om narkotikaproblematikken i fengslene, som vil bli behandlet i forbindelse med statsbudsjettet. Disse problemene kan faktisk bare løses gjennom tiltak som vil måtte føles ubehagelige for fangene og for de personene som skal besøke fanger, som vil måtte gjøres til gjenstand for en mer nitid kroppskontroll. Jeg håper at Kristelig Folkeparti vil være med Fremskrittspartiet i å følge opp med mer effektive tiltak for å stanse misbruk av narkotika og alkohol innenfor fengselsveggene.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Jeg vil anbefale Fremskrittspartiets gruppe å stemme mot forslagene fra SV, mot forslag nr. 13, fra Høyre, og mot V i innstillingen, som dreier seg om hjemmesoning under elektronisk kontroll, som vi bare støtter på våre egne premisser.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
At Framstegspartiet ikkje er på forbrytaren si side, er eg iallfall heilt sikker på, for er det noko Framstegspartiet ser fram til, er det å kunne få lov å straffe og atter straffe og helst på nytt straffe. Så spørsmålet mitt til Framstegspartiet vert: Ser ikkje Framstegspartiet moglegheitene som ligg der til å gje ein kriminell innsett ein ny start, til å gje han ei ny moglegheit til å kunne starte på nytt, utan at ein nører opp under tanken på at ein skal ta igjen? For ved at ein stadig viser til at ein skal ha strengaste straff frå domstolane, meir disiplinærstraff i fengsla for dårleg oppførsel, så nører ein opp under at den kriminelle skal kunne ta igjen når han ein gong slepp ut, i staden for å gje han moglegheit til å finne ut at han har gjort seg skuldig i ei kriminell handling, som krev at han må starte ein ny livsførsel når han kjem ut igjen. Det kan ein ikkje gjere ved å nøre opp under at ein skal straffe og atter straffe. Då må ein spele på andre strengar hos folk, prøve å få dei til å forstå, og samtidig gje dei ei moglegheit både sosialt, utdanningsmessig og arbeidsmessig til å gå tilbake til samfunnet lovlydig. Når det gjeld å straffe menneske, er Framstegspartiet konservativt, men når det gjeld f.eks. å ha våpen liggande i heimane eller fritt i samfunnet, då er dei særs liberale. Det er ikkje samanheng i politikken til Framstegspartiet.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
Å kjempe mot kriminalitet er eit samfunnsansvar som krev medverknad frå ulike forvaltingsnivå og sektorar. Dette er viktig, og det er også lagt vekt på av Justisdepartementet i meldinga når det gjeld organiseringa av det framtidige forvaltingsansvaret. Ved å endre organisasjonsstrukturen slik vil ein legge grunnlaget for desentralisering av oppgåvene og fleksibel bruk av midlar og personell. At fleire førstegongsavgjerder i enkeltsaker vert lagde til anstaltane og friomsorgskontora, er bra, for det igjen vil føre til at klagesaker kan verte avgjorde på regionalt nivå. Komiteen seier i innstillinga at opprettinga av tre-nivå-strukturen kan gjere ei slik delegering nyttig, samstundes som særleg progresjonssoninga set større krav til nærleik mellom den som tek avgjerda, og den avgjerda vil gjelde for. Ved at ei rekkje spørsmål vert avgjorde på anstalt- eller regionalt nivå, vil ein oppnå å få ei smidigare gjennomføring av denne nye soningsforma. Dette kan gje som resultat m.a. ei meir effektiv straffefullføring. Men komiteen ser òg for seg at dette kan føre til forskjell i handsaminga og den enkelte innsette sitt rettsvern. Komiteen ber om ein klårare grenseoppgang når det gjeld den føreslegne delegeringa, og ber Justisdepartementet kome attende til Stortinget med dette i samband med spørsmålet om lovendringar. Det er positivt at fleire forvaltingsorgan får ansvar for å yte lovbestemte tenester til klientell i kriminalomsorga. Samarbeid med næringsliv, arbeidsmyndigheiter og arbeidstakarorganisasjonar vil gjere det lettare for den enkelte innsette å kome inn i organiserte arbeidstilbod. Felles ansvar for sosiale tenester og økonomisk stønad til tilsette er med på å sikre den enkelte sin rett i samfunnet. Organiseringa av desse tilboda må snarast finne si form, og det bør skaffast klårleik i dei økonomiske og administrative konsekvensane for dei impliserte partar. Å ha ei god kriminalomsorg er viktig for Arbeidarpartiet, viktig for at vi skal ha eit godt og trygt samfunn å leve i for alle. Å finne ein balansert struktur som tek vare på sosiale forhold og rettstryggleik for den enkelte og samfunnet, er viktig, samstundes som vi må tilpasse kriminalomsorga eit moderne samfunn som tek vare på nærleiken rundt omkring i vårt langstrakte land.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
Jeg velger å tro representanten Simonsen på hans ord når han sier at Fremskrittspartiet og han selv er opptatt av at mennesker skal rehabiliteres og føres tilbake til samfunnet som lovlydige borgere. Men det er noe underlig i måten som dette skal skje på, fordi det framstilles samtidig som om det utelukkende er én metode som er veien å gå, nemlig via strenghet og dette som går på de hardere regimer. Jeg vet ikke hvor Simonsen har dette fra, at det er den metoden som er effektiv. Er det fra stater hvor mennesker så å si er uten rettsbeskyttelse, og hvor det idømmes straffer som er så lange at de overhodet ikke har sammenheng med den forbrytelse som er begått? Hvor har Simonsen dette fra? Det er nødvendig, synes jeg, å spørre om Simonsen og Fremskrittspartiet mener at veien til et mindre kriminalisert samfunn utelukkende går via strenghet og hardhet. Er det hovedingrediensen i Fremskrittspartiets politikk på dette området? Andre rehabiliteringsmetoder synes å være fullstendig stilt i skyggen framfor denne ene som det hamres på gjentatte ganger. Har Fremskrittspartiet noen annen tilnærmingsmåte enn strenghet og hardhet?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
Kriminalomsorgsmeldingen handler om hvordan straffen skal gjennomføres, dvs. samfunnets forsøk på å beskytte seg selv og rehabilitere forbryteren. Det er nødvendig. Det har ikke vært store overraskelser i denne debatten. Men ett forhold skiller seg ut, nemlig Fremskrittspartiets bastante hamring på kravet om strengere straffer og hardere regime. Nå besvarte ikke representanten Simonsen i en replikkrunde tidligere i dag min etterlysning av grunnlaget for troen på at strenghet og hardhet gir de beste resultater. Men vi ser i den skrevne komiteinnstilling at Fremskrittspartiet er mer nyansert enn den muntlige framstillingen gir inntrykk av. Det er imidlertid ikke usannsynlig at den skarpe retorikk brukes for å ta oppmerksomheten bort fra viktige forutgående medvirkende årsaker til at kriminalitet begås. Det er nemlig neppe noe annet parti som så tydelig er medskyldig i å legge til rette for at vold utøves, som Fremskrittspartiet er gjennom sin alkoholpolitikk. Rus avler vold. Derfor synes ropene om strengere straffer å være en ansvarsfraskrivelse i forhold til populistisk alkoholpolitikk, som for noens vedkommende også videreføres gjennom bruk av narkotika. Men når dette er sagt, vil jeg gjerne gi uttrykk for glede over støtten til kriminalomsorgsmeldingen som også har kommet fra de partier som ikke er representert i justiskomiteen.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
Jeg kan begrense min stemmeforklaring til å si at vi gir vår støtte til det som Arbeiderpartiet her har gitt uttrykk for. Med andre ord anbefaler vi sentrumspartiene å stemme for komiteens innstilling og stemme mot forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet. Når det gjelder forslagene nr. 14-16, stemmer vi mot forslag nr. 14, og dersom de to andre blir gjort om til oversendelsesforslag, er det jo ikke noe mer å gjøre i forhold til det. Dersom de ikke blir gjort om til oversendelsesforslag, anbefaler vi sentrumspartiene å stemme imot, selv om vi kan ha en viss forståelse for dem, og når det siste eventuelt måtte komme tilbake til Stortinget på et senere tidspunkt, vil vi se positivt på det.
Ane Sofie Tømmerås (Arbeiderpartiet), 1998-10-22:
Jeg går ut fra at representanten er enig i at hele kriminalomsorgen er innrettet mot voksne og voksenverdenen, at rehabiliteringen og ansvarliggjøringen skal skje på voksnes vis og på de voksnes premisser enten vi snakker om kriminalomsorg i anstalt, i frihet eller de ulike programmene. I det bildet er det ganske oppsiktsvekkende å lese i Dagbladet den 13. oktober at representanten Devolds partikollega, Bjørn Hernæs, sier at han slett ikke vil avvise ideen om å senke den kriminelle lavalderen til 12 år – 12 år! Jeg vil gjerne ha en avklaring fra Høyres justispolitiske talskvinne om det er så at denne halvdelen av Høyres fraksjon i justiskomiteen har snakket på vegne av Høyre. Hvis det er tilfellet, er det jo merkelig at vi ikke finner spor av den holdningen i denne innstillingen til kriminalomsorgsmeldingen. Det er merkelig at vi ikke finner noen vurderinger rundt de spesielle hensyn som nødvendigvis måtte ligge der om vi skulle ha barn inn i den ordinære kriminalomsorgen. Vi har egne avsnitt som omhandler spesielle grupper i kriminalomsorgen, nemlig kvinner, utlendinger som skal utvises etter endt soning, syke, psykiatriske pasienter. Men barn har vi ikke omtalt, og det er jo ganske enkelt fordi vi andre trodde at det var omforent enighet om at barn ikke har noe i den ordinære kriminalomsorgen å gjøre, at den kriminelle lavalderen ikke skal settes så lavt at barn åker inn i det systemet. Hvis Høyre går inn for noe sånt, overrasker det meg at de gjør det uten at det er lagt til grunn noen etiske vurderinger og noen praktiske vurderinger. Ta bare en slik ting: Hvor i luftegården skal man kunne sette lekeapparatene?
Tor Nymo (Senterpartiet), 1998-10-22:
Jeg kunne ha nøyd meg med å referere til det svar som saksordføreren gav på et nesten identisk spørsmål her tidligere. Når representanten Stang forsøker å utlegge det slik at det er mitt og mitt partis ønske at iverksettelsen av soning ikke skal skje før om to måneder, er det selvfølgelig konkret feil. Hovedregelen er, som saksordføreren har gitt uttrykk for, at soning skal iverksettes straks rettskraftig dom foreligger. Og med all respekt: Det som står om at soning nå skal iverksettes innen to måneder, er – det må representanten Stang være enig i – en klar forbedring i forhold til det som har vært.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1998-10-22:
Jeg er glad for at representanten Valle gir uttrykk for at også hennes parti, SV, støtter hovedlinjene i meldingen. Det forsterker det inntrykket de fleste av oss har, at meldingen er svært bra. Hun tar fram at hun skulle ønske en kunne hatt et opplegg som i Danmark, der, som hun sa, «utgangspunktet er soning i åpen anstalt». Vi har også vært en del rundt i Norden og sett på hvordan de gjør det med soning, og hva slags soningstilbud de har til de innsatte. Men vi føler oss, også etter de besøkene, overbevist om at den måten vi organiserer det på her i Norge, i hvert fall ikke er dårligere enn det de har i våre naboland. Så til det konkrete spørsmålet om nedlegging av fengslene i Kongsberg og Vik. I meldingen får vi en god oversikt over volumet av fangene i dag, og vi får også prognoser om den fremtidige utvikling. Vi vet at det i dag er ulik utnyttelse av kapasiteten i våre fengsler, og at det bl.a. er en del fengselsavdelinger som ikke er i drift. Det representanten Valle spør om, er forhold som angår behandlingen av statsbudsjettet, og vi vil få rikelig anledning til å komme tilbake til det. Vi har også hatt besøk fra de distriktene som representerer de to fengslene som her konkret er nevnt, så vi føler at vi har fått et beslutningsgrunnlag som setter oss i stand til å treffe de avgjørelser som vi mener er riktige, når den tid kommer.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
En samlet komite, inkludert representanten Nymo, gir i komiteens innledende merknader uttrykk for at straffereaksjonene bør gjennomføres straks de er rettskraftige, og det understrekes også at en rask reaksjon kan virke forebyggende på ny kriminalitet. Likevel gir representanten Nymo i et annet kapittel uttrykk for at han ønsker at straffereaksjoner kan iverksettes innen to måneder etter at dommen er rettskraftig. Representanten godtar dette som et resultatmål for gjennomføringen av straffen. Det virker urimelig og uakseptabelt at en straffedømt skal vente på innkalling til soning i to måneder. Imens kan en farlig straffedømt begå ny alvorlig kriminalitet, som det finnes flere eksempler på, eksempelvis voldtektsmenn som begår ny voldtekt. Det er en alvorlig belastning for ofrene å kunne risikere å treffe den straffedømte i omgivelsene i dagene etter at rettskraftig dom er avsagt. Dette beviser at representanten Nymo ikke har ofrene og ofrenes situasjon tilstrekkelig i tankene når straffereaksjoner er til behandling. Det stadfestes vel egentlig når representanten slår fast at hovedregelen må være at «ingen straffedømt skal sone under strengere forhold enn det som er sikkerhets- og kontrollmessig nødvendig».
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1998-10-22:
Etter å ha hørt Kristelig Folkeparti med flere, kan en konstatere at det er en del snillisme overfor lovbrytere som kommer til uttrykk i denne debatten. Kriminalomsorgen er, i dokumentet, mye tilrettelagt for kriminelle. Narkotikaproblematikken tar man ikke tilstrekkelig hensyn til i norske fengsler med nødvendige tiltak. Når vi har kriminalomsorgsmeldingen til behandling, er det vanskelig å komme utenom de store narkotikaproblemene i norske fengsler. Etter Fremskrittspartiets mening er det på tide med en langt klarere holdning fra Regjeringen og Justisdepartementet i kampen mot narkotika. Situasjonen er så alvorlig at Landsstyret i Norsk Fengsels- og Friomsorgsforbund uttaler i klare ordelag at Justisdepartementet mangler vilje til offensiv tenkning. Fremskrittspartiet mener det må lempes på kravene i fengselsreglementet ved at det bl.a. gis lovhjemmel til å kroppsvisitere alle i fengslene ved konkret begrunnet mistanke. Ved utferdigelse av besøkstillatelser må det gis underretning om at visitasjon kan finne sted. Det må videre gis en generell mulighet til å avkreve urinprøver og det må innføres en obligatorisk urinprøvetaking ved innsettelse av fanger. Refselsespraksis bør tas i bruk i langt større grad samt tillegg i soningstid for å oppnå en mer preventiv effekt. I dag spekuleres det i mange tilfeller i å misbruke narkotika den siste måneden før prøveløslatelse, fordi en antar at det ikke foreligger vedtak om refselse før løslatelse finner sted. Kriminalomsorgen trenger ressurser for bedre å kunne bekjempe narkotikaen i fengslene og bør være klart fremtredende i kommende budsjettbehandling om noen uker. Det er imidlertid gledelig at komiteen samler seg om å be Regjeringen starte planleggingen av et nytt fengsel i Østfold fylke, som skal fungere som et regionfengsel for Østlandet. Dette er en av Fremskrittspartiets kjepphester i kriminalomsorgen og har vært det i lengre tid. Når det er anslått et behov på rundt 3 300 fengselsplasser i år 2000, viser det at byggingen av et nytt fengsel må få stor prioritet. Det er som meldingen antyder, voksende behov for soningsplasser i forbindelse med økningen i narkotikadommer og voldsdommer, spesielt i østlandsområdet. Et nytt fengsel er derfor høyst påkrevd.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-22:
På mange områder er SV enig i flertallets konklusjoner. Vi er glad for at flertallet sier så klart fra om at det skal legges større vekt på innholdet i soninga, på progresjonssoning, på påvirkningsprogram, på soning i åpen anstalt og på samfunnstjeneste. Vi mener imidlertid at modellen for soning i anstalt burde vært som i Danmark og Sverige, der utgangspunktet er soning i åpen anstalt, og innsetting i lukket anstalt må begrunnes. To tredjedeler av soningsplassene i Danmark og Sverige er nettopp i åpen anstalt. Komiteen og Tor Nymo legger stor vekt på soning i åpen anstalt, og jeg oppfordrer Nymo til å se godt på det forslaget vi legger fram. Så vil jeg utfordre Nymo til med kritisk sinn å se på forslaget i statsbudsjettet om å legge ned hjelpefengsla i Vik og i Kongsberg, og det gjør jeg fordi premissene jo legges nettopp i denne meldinga. SV er enig med Fengselstjenestemannsforbundet, som foreslår at fengslet i Kongsberg iallfall bør vurderes til å bli et kvinnefengsel, fordi kvinner da får flere differensierte soningsmuligheter. Fengslet i Vik bør opprettholdes fordi også lovovertredere på Vestlandet skal ha en sjanse til å holde kontakten med nettverket sitt. Videre er dette et fengsel, etter de opplysninger vi har fått, med lite rusmiddelmisbruk, få konflikter og høy grad av tillit og kontakt mellom innsatte og ansatte. I en differensiert og desentralisert kjede har dette fengslet sin plass, og da venter jeg med stor spenning på Senterpartiets og Tor Nymos innstilling til dette.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-22:
Først våre egne forslag: Komiteen har gjort et annet valg når det gjelder synet på åpen soning enn det vi gjør, så jeg er enig i at det forslaget bør det stemmes over. Jeg anbefaler selvsagt SVs gruppe å stemme for det. Når det gjelder forslagene nr. 15 og 16, er jeg også enig i at dette har en større sjanse i en annen sammenheng, og at det hører med til videre behandling, både det som gjelder beslutningsstrukturen i kriminalomsorgen, og det som gjelder en stortingsmelding om rettshjelp. Jeg vil be om at disse blir omgjort til oversendelsesforslag. Når det gjelder de andre forslagene, rår jeg til at SVs medlemmer stemmer for komiteens tilråding – unntatt VI, som vi må stemme mot – og ellers mot forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Harald Victor Hove (Høyre), 1998-10-22:
Innledningsvis vil jeg gi uttrykk for at det var gledelig at representanten Oppebøen Hansen gav uttrykk for glede over at Regjeringen nå hadde fremmet forslag om økte bevilgninger til kriminalomsorgen etter at Arbeiderpartiet i flere år hadde vært med på reduksjoner på dette området. Det man med denne meldingen tar sikte på, er å innføre en større fleksibilitet i reaksjonssystemet og samtidig gå inn for klarere vilkår og en sterkere oppfølging i forhold til vilkår og et skjerpet tilsyn. I den sammenheng tror jeg det kan være viktig at vi er bevisst på å holde orden på grensen mellom straff og ikkestraff, med andre ord holde orden på hvor lenge en person er under kriminalomsorgens tilsyn, og når han er ferdig med det. Ellers vil jeg gi uttrykk for at et område man nok må se nærmere på, er bruken av isolasjon, som i en del tilfeller har svært uheldige konsekvenser for den enkelte innsatte. Det jeg ellers vil si et par ord om, er de mer organisatoriske endringer knyttet til overføring av myndighet fra domstolene til forvaltningen og endringer i forvaltningssystemet. Gjennom det som foreslås i meldingen, legges det opp til å overføre myndighet til gjeninnsettelse i fengsel fra domstolene til forvaltningen. Det er også tale om en desentralisering av klagemyndighet til noe som vel langt på vei har karakter av et nyopprettet organ på regionalt nivå. Det er i denne sammenheng viktig å understreke at spesielt det første, overføring av myndighet fra domstolen til forvaltningen, men også det andre, en delegering av klagemyndighet, stiller veldig klare krav til de forvaltningsorganene som derved får myndighet. Det er viktig ikke bare å satse på klare regelverk, men også på at disse organene har den nødvendige kompetansen til å utføre de oppgavene de derved vil få. I denne sammenheng syns jeg nok også at SVs forslag i forhold til rettshjelpsloven har positive elementer. Til slutt: Når det gjelder den sentrale forvaltningen, vil jeg signalisere at jeg for min del vil være åpen for at man i en senere omgang vurderer Fengselsstyrets rolle i forhold til departementet.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
Jeg vil gjerne understreke at kriminalomsorgsmeldingen har et tidsperspektiv langt utover dette år og neste år. Vi ser for oss at gjennomføringen, som innebærer en del større prinsipielle endringer – og mange mindre endringer, som i og for seg er viktige – må ha et visst tidsperspektiv. Det er klart at innenfor dagens rammer er det begrenset hva vi kan gjøre. Men det vil forundre meg svært meget hvis det innenfor kriminalomsorgen, som har en hel rekke – ganske mange tusen – ansatte i institusjoner rundt omkring i dette land, ikke finnes potensial for bedre ressursutnyttelse og for å forbedre allerede i og for seg gode ting. Vi vil så komme tilbake til hvilke ressursbehov kriminalomsorgen har for hvert enkelt budsjett. Jeg mener at det som nå foreligger, gir grunnlag for at vi kan komme i gang på en god måte, og at vi skal kunne greie å gjennomføre det innenfor et visst tidsperspektiv – kanskje opp mot 5 – 10 år.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
Jeg deler replikantens synspunkt om at det er viktig å få gjengangere ut av sirkulasjon, og at dette er fint både i det forebyggende arbeid og i arbeidet for øvrig. De tilsynelatende motsetninger som ligger i at man ønsker å begrense bruken av varetekt, men allikevel ønsker å bruke varetekt som et middel overfor gjengangerkriminelle, ser jeg at utmerket godt lar seg forene. Mitt ønske – som jeg for så vidt også har gitt uttrykk for – er at vi her må finne de nødvendige praktiske løsninger, slik at vi får ivaretatt dette behovet. Folk skal varetektsfengsles ganske raskt, og vi må prøve å finne fram til bedre ordninger, slik at vi kan få en rask straffesaksbehandling og en rask pådømmelse så vi får folk ut av sirkulasjon. Det gir et viktig signal til disse vanskelige klientene som vi med et riktig ord betegner som gjengangere. Jeg vil gjøre mitt ytterste for å ta i bruk det som finnes av kapasitet, om det ikke er i Oslo kretsfengsel, så i andre anstalter, slik at vi kan oppnå dette felles målet.
Aud Inger Aure (Kristelig Folkeparti), 1998-10-22:
: Jeg skal ikke bidra til å forlenge denne debatten unødig, men vil gjenta det jeg sa innledningsvis, at jeg er glad for den brede enigheten som komiteinnstillingen viser i denne saken. Grunnen til at jeg bad om ordet, var at jeg ville gjøre Jørn Stang fra Fremskrittspartiet oppmerksom på et dokument som er oversendt til komiteen fra Justisdepartementet, som bærer tittelen «Tiltak for å bekjempe narkotika i fengslene». Det er en delplan, som er en del av kriminalomsorgsmeldingen i den forstand at den tar opp spesifikt dette som var etterlyst om nettopp en plan for å bekjempe narkotika i fengslene. Den er oversendt, og den vil det være fullt mulig å sette seg inn i ved anledning. For øvrig skal jeg ikke forsøke meg på noen oppsummering av debatten. Jeg vil bare si at det overveiende gledelige inntrykk av denne debatten er den brede enighet som vi har fått fram her, og så skal jeg avstå fra å karakterisere de enkelte innlegg.