Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2010-11-23:
Hver søndag kveld sitter barna våre plantet foran TV-skjermen og ser på Emil fra Lønneberget, som springer som en gal til snekkerboden. Hvis Emil hadde levd i dag, ville han sikkert ha blitt reddet av barnevernet. Emil sprang jo ikke til snekkerboden for ingenting, men fordi han hadde en rasende far i hælene som ikke klarte å styre sinnet sitt. Men mange barn har ingen snekkerbod å springe til. De lever med voldelige fedre, og med mødre som blir slått av sine ektefeller. Tidligere registrerte politiet dette som husbråk; nå har hvert eneste politidistrikt egen familievoldskoordinator, og dette blir nå registrert som familievold. Familievold blir nå tatt på alvor, men fremdeles er dette et svært tabubelagt område. Mor ønsker ikke å anmelde ektefellen, og barna er jo glad i faren sin. Veldig mange av de barna som får hjelp av barnevernet eller det kommunale hjelpeapparatet, har vært utsatt for vold og overgrep. Mange får god hjelp, andre får aldri hjelp. Nylig hadde Adresseavisen en stor artikkel om ei jente som ikke fikk hjelp. Hun skrev en skolestil om sine opplevelser med en voldelig far, uten at lærer og skolen tok affære. Hun tok gjentatte ganger kontakt med helsesøster, uten at det ble tatt affære, og hun tok kontakt med lege, uten at det ble reagert. Jeg tror ikke dette er et enestående tilfelle. Skal vi lykkes med å hjelpe flere barn, trenger vi i tillegg til et godt barnevern ansatte i skole, barnehage og på helsestasjonene som har kompetanse til å se disse barna. Vi vet at stadig flere barn får hjelp av barnevernet. I 2009 mottok over 46 000 barn hjelp fra barnevernet. Det er en økning på over 46 pst. de siste ti årene. Man kan stille seg spørsmål om dette skyldes en negativ samfunnsutvikling med stadig mer omsorgssvikt. Jeg har ikke tall som dokumenterer det. Heller er det slik at barnevernet er blitt bedre og greier å fange opp flere barn som trenger hjelp. I tillegg har befolkningens holdning til barnevernet endret seg betydelig. Tidligere var lokalavisene spekkfulle av artikler om fortvilte foreldre som hadde opplevd såkalte overgrep fra barnevernet. Nå skriver avisene om barn som ikke får hjelp og hvor barnevernet griper for sent inn. Og problemet er at mange barn ikke får hjelp. Fylkesmennenes tilsyn avdekker at mange barnevernssaker blir henlagt på grunn av ressursmangel. Vi er i ferd med å få en ny type mappebarn. Derfor får vi nå den største innsatsen i det kommunale barnevernet siden Sandman-midlene på 1990-tallet. Vi har en regjering som offensivt satser på barnevernet, som går systematisk til verks for å bedre hele tiltaksapparatet, som satser på å bedre tilsynsordningene, på å styrke fylkesnemndsordningene og sikre at behandlingstida går ned der, som sikrer at vi får bedre fosterhjem og klargjør flere fosterhjem for barn på et tidligere tidspunkt. I budsjettet for 2011 legges det opp til 400 nye stillinger i det kommunale barnevernet. Disse blir øremerket for å sikre at pengene blir brukt på de barna som trenger hjelp. I første omgang vil behovet være flere ansatte i barnevernet. Disse skal sørge for at bekymringsmeldinger blir fulgt opp, og at de barna som trenger hjelp, følges opp videre. I stedet for å smøre disse stillingene tynt utover til alle landets kommuner har vi valgt å la fylkesmannen tildele midler etter søknad fra kommunene. Kommuner som allerede har god bemanning, kan søke om penger til andre tiltak som vil styrke barnevernet i deres kommune. Dessuten vil kommuner som velger å samarbeide om barnevernet, bli prioritert. Over 80 pst. av barna får hjelp av det kommunale barnevernet. Den store majoriteten av disse barna får hjelp i eget hjem gjennom ulike tiltak. Det kan være økonomisk støtte, det kan være barnehage, eller det kan være støttekontakt. For å gå tilbake til Emil fra Lønneberget: Kanskje var gårdsgutten Alfred på mange måter Emils støttekontakt. Han var den som alltid stilte opp, og som hadde de gode samtalene med Emil. I noen tilfeller må barna få hjelp utenfor hjemmet, enten ved fosterhjemsplassering eller på barnevernsinstitusjon. Den rød-grønne regjeringen har de siste årene vridd bruken over til enda mer fosterhjemsplassering i stedet for institusjon. Vi tror de aller fleste ungene best hjelpes i en familiesituasjon, men for noen vil institusjon være det beste. Vridningen over til mer bruk av fosterhjem i stedet for institusjon har ført til en liten nedgang i bruken av private institusjonsplasser. Vi mener det er fornuftig å kjøpe færre private institusjonsplasser heller enn å la egne statlige stå tomme. Skal vi hjelpe flest mulig unger på en god måte, er det viktig å utnytte ressursene maksimalt. Vi blir beskyldt av høyresida for å føre en ideologisk kamp mot det private barnevernet. Det er en merkelig beskyldning i en situasjon hvor over halvparten av alle barnevernsinstitusjoner er på private hender. I budsjettet for 2011 foreslår Fremskrittspartiet kutt i det statlige barnevernet på en halv milliard kroner. Høyre kutter ikke like mye, men begge budsjettene ville ført til en massiv nedleggelse av statlige barnevernsinstitusjoner. Dette er virkelig et ideologisk korstog mot alt som lukter statlig, men det verste av alt er at vi vil få et både dyrere og dårligere barnevern. Skal vi lykkes i å vri bruken over til mer bruk av fosterhjem, fordrer dette en bedre rekruttering av fosterfamilier. I dag venter ungene for lenge før de blir tildelt familie. Ikke å vite hvor man skal bo eller hvilken skole man skal gå på, er ille for alle barn. For disse barna, som allerede er hardt prøvet, er stabilitet og trygghet enda viktigere. Jeg er derfor glad for at regjeringen har iverksatt mange tiltak de siste årene for å rekruttere nye fosterhjem. Økt bruk av fosterhjem i barnets familie og nettverk er et viktig tiltak. Familieråd i Bergen viser til gode erfaringer med å søke fosterhjem i barnets familie og nære nettverk. Jeg er også glad for signalene som statsråd Lysbakken ga i sin redegjørelse nå på fredag om at staten vil samarbeide med private, ideelle aktører om rekruttering av fosterhjem. Fra 1. januar 2004 overtok staten ansvaret for det fylkeskommunale barnevernet. Fafo har i en rapport nå i høst dokumentert sterk misnøye i det kommunale barnevernet over samarbeidet med det statlige barnevernet. Følgende sitat står i den rapporten: ««Det statlige barnevernet er et stort byråkrati. Barne-, ungdoms og familieetaten(Bufetat) som skal hjelpe oss, er både våre hjelpere og vår fiende. Hvis vi opphevet Bufetat og spredde alle ressursene til kommunene, hadde vi fått et kjempebarnevern», sier en av kommuneinformantene i denne undersøkelsen.» (Bufetat) I rapporten mener man at dette utsagnet gir et dekkende uttrykk for noe av den uro og frustrasjon man møter i det kommunale barnevernet. Om rapporten er dekkende for hvordan situasjonen er i barnevernet, er for meg veldig uklart. Men derfor er det viktig at vi nå får en skikkelig evaluering av barnevernsreformen. Vi må ha et barnevern som er best mulig rustet for å hjelpe ungene. Organiseringen er underordnet, tilbudet til ungene er det overordnede. Skal vi greie det, må vi gjøre en grundig jobb med evalueringen. Jeg vil derfor gi ros til statsråd Lysbakken for nedsetting av barnevernspanelet. I dette panelet sitter representanter som alle på sin måte har en tilknytning til barnevernet – tidligere barnevernsbarn, fosterforeldre, foreldre av barnevernsbarn, ansatte, og flere. Disse er nøkkelpersoner for å skape et best mulig barnevern i Norge. Emil heiste lillesøsteren Ida opp i flaggstangen, han tømte suppeskålen over hodet på sin far, og han ødela hele søndagsutflukten til velforeningen i Vimmerby. Emil var ikke et ondskapsfullt barn, men han manglet åpenbart noen sperrer. Vi vet at det gikk veldig bra med Emil. Han var skoleflink og ble ordfører i Värmland til slutt. Han hadde voksenpersoner rundt seg, som moren sin og gårdsgutten Alfred, som tok ham på alvor og forsto ham. De fleste barn som får hjelp av barnevernet i Norge, greier seg også fint senere i livet. Men for alle disse er det viktig at de har voksenpersoner som tar dem på alvor både i hverdagen og i barnevernet. Derfor er jeg glad for at vi har en regjering som tar barn på alvor, og som ser det som viktig å snu hver stein for å få et best mulig barnevern i Norge.