Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Det er et problem, det som nå er klargjort i dette replikkordskiftet. Regjeringen har et kjempeproblem fordi det Thorbjørn Jagland ønsker å gjøre når det gjelder såkalt fordelingspolitikk, må berøre det som dreier seg om kapital til norsk næringsliv og etablering av arbeidsplasser. Det er der han ønsker å sette inn sitt støt. I praksis kan dette vise seg å resultere i nye forskjeller i Norge, nemlig forskjeller mellom dem som har arbeid, og dem som ikke har arbeid. Det er den realiteten man står overfor når det gjelder den såkalte fordelingspolitikken til Thorbjørn Jagland. Jeg forstår Steensnæs" bekymringer, jeg skjønner at han gjerne vil vikle seg ut av dette, men det er ikke så lett når spillet binder. Jeg må for øvrig si at jeg blir ganske oppbrakt når jeg hører Thorbjørn Jagland snakke om fordeling og andre partier, og ikke minst om den rollen han tildeler Høyre i historisk sammenheng. Jeg er stolt over den rollen Høyre har spilt når det gjelder å legge opp en politikk for å skape arbeidsplasser, skape velferd, være med på å fordele velferden og over at vi har vært med på å lage ordninger som løfter dem som har det vanskeligst. Jeg har ikke et øyeblikk behov for å unnskylde noe av dette. Når man hører på Thorbjørn Jagland, kan man få inntrykk av at velferdssamfunnet er en sosialdemokratisk oppfinnelse, eller en norsk oppfinnelse. Det er ikke riktig. Jeg har også lest Thorbjørn Jaglands artikler, som det har vært sagt en del om i denne debatten. Vi vet jo alle at han går solid i baret hver gang det dreier seg om Kepler og Copernicus, men han går også solid i baret når det gjelder politiske motstandere. Jeg er ganske oppbrakt; han har mye å lære på dette punktet. Så har jeg lyst til å ta utgangspunkt i fjoråret og den alvorlige uroen det da var om norsk økonomi. De ikke-sosialistiske partiene arbeidet seg frem til et budsjett som alle fikk del i. Budsjettet som ble et vesentlig bidrag til ro og til at renten er på vei ned og prisstigningen lavere. Ja, dette budsjettet har vært så vellykket at Regjeringen ustanselig har rost seg av det, en selvros som også Steensnæs nettopp gjentok. Budsjettpartnerne fra i fjor ble et vinnerlag. Det er en høyst særpreget form for logikk når regjeringspartiene mener at dette vellykkede resultat tilsier at de nå skifter partner. De er ikke et øyeblikk i tvil om hva Regjeringen ønsker. De ønsker ikke bare å starte samtaler med Arbeiderpartiet, de har et inderlig ønske om å bli enige, slik også Steensnæs" innlegg bar et bud om. Men på denne måten skuffer regjeringspartiene de borgerlige velgere. Og som om dette ikke er nok, regner de uten videre med at hvis frieriet mislykkes, vil Høyre og Fremskrittspartiet stille opp nok en gang. Blokkuavhengigheten kunne ha en slags mening hvis det gikk ut på å etablere flertall for forskjellige saker med forskjellige partnere, men Regjeringens ønske er åpenbart å ha forskjellige partnere i samme saker. Slikt blir det ikke langsiktighet av. Derfor kan vi nå gå fra et budsjett uten skatteøkninger i år til et budsjett der Arbeiderpartiet legger 2 milliarder oppå regjeringspartienes 3 milliarder. Derfor kan vi få et budsjett som øker utgiftene med 3 milliarder kr oppå regjeringspartienes betydelige økninger, og derfor slås Regjeringens spede forsøk på å tenke på generasjonsutfordringen kontant ned. Det er ikke slik at dette budsjettet tar vare på de svakeste. Denne elavgiften f.eks., som Regjeringen er så opptatt av, og som nå Arbeiderpartiet har lagt seg flate for, er noe som ikke minst vil ramme pensjonister med dårlig råd. Regjeringen fikk tidlig i perioden gjennomslag for sine to hjertesaker fra valgkampen i 1997: kontantstøtten og heving av minstepensjonene. Men derfor reiser nettopp trontalen et spørsmål som dukker opp oftere og oftere: Hva vil så Regjeringen mer? Statsbudsjettet reiser også et slikt spørsmål, for hva slags vilje gir statsbudsjettet uttrykk for? Hvorfor er en av «nyhetene» forslaget om å fjerne forsørgerfradraget, et forslag som rammer egen kjernevelgergruppe – barnefamiliene – med laserstyrt presisjon? Det er ikke mange flere av sakene fra Voksenåserklæringen som Regjeringen kan eller vil ta opp. Når nettopp et nytt årtusen burde inspirere til langsiktig tenkning, blir det større og større tvil om hvilken vei Regjeringen ønsker å føre landet. Den neste store politiske styrkeprøven er bare knappe to år unna. I diskusjonen etter valget tidlig i høst mente jeg at vi bør snakke sammen om de politiske utfordringer fremover, og at vi bør kunne legge bak oss tidligere stridigheter, og se på hvilke utfordringer som nå skal løses. Det var en åpen invitasjon, så åpen at jeg synes det er naturlig å la regjeringspartiene finne frem til en form som passer. Jeg vil minne om både Venstres og Kristelig Folkepartis landsmøtevedtak, og jeg vil minne om at både Sponheim og Steensnæs ved budsjettbehandlingen i fjor fortalte oss at hvis vi ikke ble enige, ville det ha langsiktige og negative konsekvenser. Vel, vi ble altså enige. Og da er det naturlig for meg å spørre: Hva hadde så Regjeringen i tankene? Det er interessant nok at statsråd Sponheim har tatt min invitasjon positivt og meget riktig understreket at regjeringspartiene er for små til å løfte langsiktige og tunge utfordringer alene. Jeg venter på oppfølgingen. Det er vel nå på tide å få 1997-valget ut av kroppen og se frem mot neste styrkeprøve. Valget den gangen gav regjeringspartiene betydelig selvtillit, og vi husker at statsministeren på Kristelig Folkepartis landsmøte denne våren sa at Kristelig Folkepartis mål var å ta over Høyres rolle som den store utfordrer til Arbeiderpartiet. Selv om kommunevalget selvfølgelig først og fremst dreier seg om å velge kommunestyrer og fylkesting, må vi likevel kunne konstatere at denne høstens valgresultat har vist at den oppgaven er betydelig mer komplisert enn det statsministeren så for seg i vår. Og så intenst som statsministeren nå frir til Jagland, er vel ikke ordet «utfordrer» det som faller en først inn. Hvis Regjeringen nå så gjerne vil føre politikk etter Arbeiderpartiets anvisning, hvorfor skulle de da avløse dem? Den fremtid vi skal forberede oss på, er en fremtid preget av raske forandringer skapt av ny teknologi og stadig nye rammevilkår i en globalisert verden, en globalisering vi ikke kan velge bort. Evner vi ikke å være på høyde med disse utfordringer, kan vi ikke lenger skape trygghet for våre innbyggere. Oppgaven er å gjøre Norge robust nok til å møte disse stadige og raske forandringene, og sørge for at de velferdsgodene som vi ønsker og vil ha her i landet, har et trygt økonomisk fundament som gjør at vi vet vi kan tilby dem til alle mennesker. Det er viktig med reformer innenfor helsevesenet, slik som Høyre har fremlagt en rekke forslag om, men det er også viktig å sørge for at det er en økonomisk ryggrad så vi vet vi kan holde det vi lover. Derfor må vi fornye Norge. La meg kort skissere noen av de grepene som må tas: En forutsetning for å mestre denne utfordringen er kunnskap. Når skole og utdannelse ble den siste valgkampens store sak, var det fordi vi vet at på dette området er vi her i landet ikke gode nok. Selvsagt er mye bra i norsk skole, men det holder ikke at det ikke er mer enn «bra». Vi må ha som ambisjon å være blant de aller beste. Og her undrer jeg meg over Regjeringens holdning. Den vil så gjerne gjøre noe, men den vil ikke gjøre det nå. Den betrakter skolen som et slags velferdsgode som får vente til det når opp i prioritet. Dette kan bli en dyr misforståelse. Kunnskap er ikke et velferdsgode, det er selve forutsetningen for at det norske velferdssamfunnet skal være et trygt samfunn i årene som kommer. Uten en høy kunnskapsbase vil vi bli slått ut i fremtidens konkurranse. Problemene i norsk skole er der nå, og må løses nå. Tegnene er tydelige for den som vil se. 15 – 20 pst. av dem som går ut av ungdomsskolen, kan ikke lese og skrive skikkelig og er dermed funksjonelle analfabeter. Matematikkkunnskapene er altfor dårlige hos dem som melder seg i høyskole- og universitetssystemet, og lærerrekrutteringen er på vei inn i en krise. Vi er sent nok ute som det er. Høyre la frem i valgkampen et omfattende program for hvordan norsk skole skal forbedres, 21 skritt mot en skole for det 21. århundret. Og det er tre hovedgrep: Det må tas et krafttak for å bedre rekrutteringen av lærere. Det er meget kritikkverdig at Regjeringen stadig vekk utsetter å legge frem sine forslag om bedret lærerrekruttering. Vi har nå hørt om enda en utsettelse oppå alle de andre. De viktigste tiltakene bør være økt lønn – herunder et mer differensiert lønnssystem og kommunalt forhandlingsansvar – satsing på etterutdanning og større pedagogisk frihet. Ved åpningen av dette møtet la Høyre frem et Dokument nr. 8-forslag om særlige tiltak for å stimulere tilgangen på lektorer. Når det legges så stor vekt på tiltak for å rekruttere flere lærere, er det fordi det viser seg at man kan øke ressursinnsatsen på nær sagt alle områder uten at det får særlig effekt hvis ikke læreren er god nok. I dag velger altfor mange flinke, unge mennesker seg vekk fra læreryrket, og enda færre velger å bli i yrket om de skulle ta utdannelsen. Det andre vi bør gjøre, er å sørge for å gjennomføre en rekke av de reformene som kan gjennomføres innenfor dagens ressursrammer. Og de er mange. Eksempelvis la Høyre ved åpningen av dette møtet frem et Dokument nr. 8-forslag om tiltak for å styrke grunnskolens ungdomstrinn. En del forslag vil også kreve flere ressurser for øvrig. En nødvendig opprustning av bygninger og en bedring av inneklimaet er eksempler på dette. Men vi må velge. Det er ikke nok å gjøre noe for skolen, det viktigste må komme først. Det er derfor viktig at disse øvrige tiltakene ikke kommer på bekostning av de tiltakene som er nødvendige for å bedre lærerrekrutteringen. Derfor sa jeg allerede i valgkampen at jeg synes det var fornuftig av Regjeringen å legge til side sitt forslag om å redusere elevtallet i klassene, ikke fordi de i og for seg ikke ønsker å gjennomføre det, men fordi det er et klart mindre viktig tiltak enn tiltak for å bedre rekrutteringen til læreryrket. Så bare kort tre ting til: Jeg tror vi også i en trontaledebatt skal sette noen streker under hvor viktig kommunikasjonen er for at vi skal evne å gripe de mulighetene som foreligger. Det er ett inntrykk som sitter igjen etter mange valgkampmøter. Det er kravet om bedre kommunikasjoner og veibygging, og det kommer fra hele landet. Rundt oss her i Oslo-området er det mange krav. Hvor som helst vi kommer ellers i landet, er det også mange krav. Arbeidene på veien mellom Florø og Førde, en relativt kort strekning, vil det ta 8-12 år å bli ferdig med, og da er det noe alvorlig galt som gjør at vi ikke greier å utnytte ressursene våre ordentlig i dette landet. Dette kan ikke fortsette. Det blir ikke noe bedre med Arbeiderpartiet-sentrum-forslaget. Vi er nødt til å ta et krafttak på dette området. Jeg tror at en av de viktigste kampene Norge blir nødt til å kjempe i årene som kommer, er kampen om kapitalen. Taper vi den, taper vi også vekstkraft og fremtidige arbeidsplasser. Det er grunn til å frykte at budsjettenigheten mellom Regjeringen og Arbeiderpartiet vil gjøre det ytterligere vanskelig å vinne denne kampen. Når enda 2 milliarder kr oppå Regjeringens forslag skal hentes inn i økte skatter, er det fare for at det er bedriftene og det produktive arbeidsliv som må punge ut. I et stort oppslått intervju i Dagens Næringsliv den 3. juli fastslår Jens P. Heyerdahl at Regjeringen ser ut til å være mer opptatt av fordelingspolitikk enn av hvordan verdiskapingen skjer. Og med de taktene vi nå ser fra Thorbjørn Jagland, tror jeg også Thorbjørn Jagland bør føle seg truffet av Jens P. Heyerdahls formaninger. Det som virkelig skaper forskjeller i et samfunn, er den forskjellen det blir mellom folk som har arbeid, og dem som ikke har arbeid. Det siste området jeg hadde tenkt til å nevne, dreier seg om energisektoren. Carl I. Hagen har for så vidt allerede omtalt det, og så vidt jeg skjønner, har han også fremmet et forslag. Jeg har det samme utgangspunkt som han har for å si det jeg nå ønsker, nemlig at Thorbjørn Jagland i det intervjuet som mange har snakket om, meget tydelig sier at det er viktig å foredle gassreservene, og at det ville virke underlig om vi skulle importere gasskraft fra Nederland, som får gassen sin i rør fra Norge. Jeg er uten videre enig i Thorbjørn Jaglands betraktning på dette området. Han har en mulighet for å virkeliggjøre ideen om å utnytte de norske gassressursene hvis han gir sin tilslutning til det forslaget som Høyre fremmet i Stortinget sist vår, og som nå ligger til behandling i komiteen. Stemmer han sammen med oss for det, kan han få virkeliggjort én av sine visjoner.