Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Kommunal- og regionalministerens redegjørelse var forholdsvis nøktern og grei. Jeg er faktisk enig i mye av det statsråden sa, noe som skyldes at redegjørelsen denne gang var mer realistisk og mer i samsvar med den virkeligheten vi lever i enn de løfter og uttalelser som Senterpartiet kom med før valget i 1997. Den gangen var det store ord og ikke måte på hvor mange milliarder som skulle brukes til alle gode formål bl.a. i kommunene. I Voksenåserklæringa står det: «Den enkelte kommune bør derfor, som en målsetting for den langsiktige planlegging, kunne legge til grunn at folketallet skal opprettholdes.» Dette er naturligvis ikke gjentatt i redegjørelsen. Nå heter det at «hovedtrekkene i bosettingsmønsteret skal kunne opprettholdes». Det er i tråd med Arbeiderpartiets målsetting. Jeg vil også vise til Nationen fra 19. april, som kunne melde at Regjeringa ikke har innfridd sitt løfte om å snu flyttestrømmen, snarere tvert i mot. Nye tall fra Statistisk sentralbyrå viser at folk fortsatte å flytte fra bygd til by under sentrumsregjeringas første 15 måneder. Fra oktober 1997 til desember 1998 flyttet det 8 500 flere mennesker fra Distrikts-Norge og inn til byene enn motsatt vei. Og nedgangen i folketallet var størst i de mest grisgrendte strøkene. Dette viser at samfunnsutviklinga på noen områder det siste halvannet året har gått i motsatt retning av hva sentrumspartia lovet i valgkampen i 1997, og det til og med mens Senterpartiet har hatt ansvaret for Kommunal- og regionaldepartementet. Regjeringspartia skal ha honnør for at de nå har gått bort fra sine enorme løfter fra den tid de var i opposisjon. Det synes jeg er bra, for da tror jeg også mulighetene for å få til noe sammen til beste for distriktene er større, for det finnes ingen mirakelmedisin. Redegjørelsen inneholdt imidlertid få nye tiltak. Jeg synes også at den var veldig tynn på områder som kommunesektor, kultur, landbruk og samferdsel, for å nevne noen. Jeg er spesielt overrasket over hvor lite kommunal- og regionalministeren fokuserte på kommunenes rolle, også i en distriktspolitisk sammenheng, og på at det faktisk er viktig at vi gir kommunene en økonomi som gjør dem i stand til å utføre de tjenester de er satt til å skjøtte. Den 21. april fikk vi et rundskriv fra Kommunenes Sentralforbund, hvor det heter at kommunesektoren i 1998 opplevde sitt svakeste driftsresultat «siden slutten på 80-tallet». En svak kommuneøkonomi er spesielt uheldig for utkants- og distriktskommunene. Både en sterk og omfangsrik kommunesektor og gode og effektive kommunikasjoner er svært viktig for innbyggerne i Distrikts-Norge. Jeg tror heller ikke en skal undervurdere kulturens betydning. Det er den store distriktspolitikken som er viktigst. Det er den jobben vi gjør hver dag innenfor arbeidsmarkedspolitikken, næringslivspolitikken, utdannings- og samferdselspolitikken, og ikke minst at vi holder orden i norsk økonomi, som er avgjørende for om vi får dette til. Det er ikke noen tvil om at arbeidsmarkedspolitikken her er helt sentral, for hvis folk ikke har en jobb å gå til, flytter de selvfølgelig ikke til den kommunen. Derfor må målet om arbeid til alle være jobb nr. 1. Jeg synes i og for seg det er prisverdig at statsråden har lagt opp til en debatt om statlige omstillingsprosesser og statlig lokaliseringspolitikk. Men jeg opplever at statsråden i denne saken formidler to ting samtidig. For det første sier han at statlige omstillinger skal legges på is til de distriktspolitiske konsekvenser er utredet. For det andre sier han at de omstillinger Stortinget har vedtatt, skal gå som planlagt. Dette henger ikke helt i hop. Jeg tar det som en selvfølge at stortingsvedtak blir fulgt opp. Det som tross alt må være avgjørende, er hvilket tilbud vi kan gi til våre innbyggere. Jeg tror at vi innenfor mange områder må gjøre ting på nye måter og være åpne for endringer og omstillinger hvis det tjener brukerne. Offentlige servicekontorer er et eksempel på det. Det er bra hvis befolkningen kan få færre dører inn til det offentlige og færre folk å forholde seg til. Slike prosesser bør ikke legges på is. Derfor mener jeg også at en bør være meget varsom med å gi signaler om at omstillingsprosesser nå bør bremses eller legges på is. Jeg har også en del spørsmål knyttet til statsrådens forslag om å pålegge statlige bedrifter under omstilling visse krav og bidrag til omstillingsmidler. Skal statlige bedrifter straffes hvis de endrer sin organisasjonsstruktur? Ville det ikke vært bedre om vi heller gjorde mer for å stimulere positivt til bedriftsetablering? I Arbeiderpartiet tror vi det er bedre med positive virkemidler enn med straffetiltak. Regjeringen har også tatt til orde for utflytting av statlig virksomhet fra Oslo. Sett i lys av det, blir det litt merkelig når statsråden i Aftenposten den 19. april 1999 fikk følgende spørsmål: «Kan du være mer konkret om hva du planlegger å flytte ut?» Statsråd Enoksen svarte da følgende: «Jeg må ærlig innrømme at jeg ikke ser nå hvordan dette skal løses.» Selv om folketallet i enkelte regioner har gått noe ned de siste årene, betyr ikke det at den norske distriktspolitikken har spilt fallitt. Trolig ville fraflyttingen ha vært mye større hvis vi ikke hadde satset på en aktiv arbeidsmarkedspolitikk, en sterk kommunesektor og en aktiv nærings- og distriktsutvikling. Vi har også fleksible bygdefolk i mange distrikter, som beveger seg mer, og som på den måten kompenserer for manglende tilbud lokalt. Vi ser også klare tendenser til at der det er sterke regionsentre, så fungerer de også som en buffer mot ytterligere sentralisering. En fortsatt satsing på regionsentra og oppmuntring til samarbeid mellom kommunene er derfor viktig, også når vi snakker om å beholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret. En annen viktig utfordring er å få ungdom til å flytte tilbake til hjemkommunene etter endt utdanning. Sett i denne sammenheng synes jeg det som står i redegjørelsen, er positivt, både når det gjelder å satse på ungdom og på kvinner, for uten dem stopper Bygde-Norge. Jeg tror noe av det viktigste vi kan gjøre, er å spørre ungdommen selv hva som må til for at de skal vende tilbake til sin kommune, og det er også viktig å holde kontakten med dem mens de er ute. Jeg tror også vi er nødt til å sette inn langt sterkere virkemidler når det gjelder å snu kvinnestrømmen fra bygdene. Dette er et sammensatt problem, men det er i hvert fall ett område jeg mener det er gjort altfor lite på, og det gjelder kvinnelige etablerere. Det å etablere seg med egen arbeidsplass er ikke et åpenbart valg for mange kvinner. Å være selvstendig næringsdrivende er et like lite åpenbart karrierevalg for kvinner som førskolelæreryrket er det for menn. Om en i tillegg antar at det tradisjonelle kjønnsrollemønsteret er sterkere i distriktene, vil dette medføre at de kulturelle barrierene for kvinners bedriftsetableringer her er enda større. Jeg tror vi har mye å hente ved å sette inn tiltak tidligere i prosessen enn det som er tilfellet i dag. Undersøkelser viser at det viktigste frafallet skjer før en har kommet så langt at en forsøker å etablere en bedrift. Derfor kan virkemidler og holdningsskapende arbeid for å få kvinner til å gjøre dette være en veg å gå. Hvorfor kan vi ikke lage en kampanje for kvinnelige etablerere tilsvarende den vi f.eks. har for å rekruttere kvinner til teknisk utdannelse, osv.? Jeg tror også at en ganske kritisk bør gå gjennom det skjemaveldet som skal til for å bli kvinnelig etablerer. Det er også viktig at vi har et skikkelig utbygd offentlig tjenestetilbud når det gjelder skoler, barnehager og eldreomsorg. Jeg tror også boligtilbudet er viktig, og ikke minst betyr en tilfredsstillende og stabil legedekning mye. I tillegg må vi selvfølgelig satse videre på utdanning og kompetansebygging i distriktene. Her spiller de regionale høgskolene en svært viktig rolle ved å gi ungdommen en mulighet til å skaffe seg høyere utdanning uten at de må flytte altfor langt hjemmefra. Jeg er enig med statsråd Enoksen i at det også er viktig å satse på det eksisterende næringslivet i distriktene. I tillegg til det må vi satse på utvikling av nye næringer og bedrifter, og i den sammenheng er SND en viktig medspiller når det skal skapes nye arbeidsplasser i distriktene. Når det gjelder virkemiddelapparatet innenfor distrikts- og regionalpolitikken, tror jeg vi har mye å hente på å samordne våre virkemidler bedre, slik at det også på det området blir slik at vi som hovedregel har én dør og så få personer som mulig å forholde oss til. Det aller viktigste for folk i distriktene, som for folk ellers i landet, er at vi greier å holde orden i norsk økonomi. Derfor er en stabil økonomi med lave renter med på å sikre sysselsetting og lav ledighet i distriktene. Det blir, slik jeg ser det, en av de aller største utfordringene også framover, og jeg vil for øvrig si at vi ser fram til de konkrete forslag som måtte komme ut av de signaler som ligger i denne redegjørelsen.