Nikolai Astrup (Høyre), 2018-12-05:
Norge har bidratt til å gi millioner av mennesker bedre liv de siste tiårene. Samtidig har vi ikke lykkes med å bidra til grunnleggende samfunnsendringer. Vi har f.eks. gitt millioner av barn tilgang til skolegang og livsnødvendige vaksiner, men vi har i for liten grad bidratt til å sette landene i stand til selv å ta ansvar for grunnleggende helse- og utdanningstilbud. Det er fullt mulig å nå FNs bærekraftsmål. Utfordringen ligger i å nå tidsfristen i 2030. Det vil kreve et taktskifte på en rekke områder, som i første rekke må drives frem av landene selv. Alle land må ta eierskap til sine egne utfordringer, mobilisere sine egne ressurser og investere mer i egen befolkning. FN anslår at 90 pst. av ressursene som kreves for å nå bærekraftsmålene, må komme fra landene selv. Derfor må kampen mot korrupsjon og ulovlig kapitalflyt vies betydelig oppmerksomhet. Innsatsen for bærekraftige og rettferdige skattesystemer som kan bidra til å omsette ressursrikdom i økte skatteinntekter, må prioriteres. Nye digitale virkemidler som kan bidra til at land kan hoppe over mange av trinnene på utviklingsstigen, må tas i bruk og utnyttes i alle deler av samfunnet. Grunnlaget for langsiktig vekst og utvikling, utdanning og helse for både den enkelte og samfunnet må prioriteres høyere. Og – ikke minst – land må lykkes bedre med å bygge opp bærekraftige energisystemer og tiltrekke seg investeringer fra privat sektor. Innovasjonsevnen, teknologien og kapitalen i privat sektor kan gi et avgjørende bidrag til langsiktig utvikling, vekst og skatteinntekter for mange av de fattigste landene. Samtidig vil sterke sivilsamfunn, menneskerettigheter, miljø og klima, likestilling og kvinners seksuelle og reproduktive helse og rettigheter være sentrale forutsetninger. Norge kan ikke gjøre alt for alle. Vi har over mange tiår spredt oss for tynt i norsk bistand. Det har ikke gitt de endringene på samfunnsnivå som må til. De siste årene har Norge konsentrert innsatsen både geografisk og tematisk, men fremdeles er det potensial for forbedring. Partnerlandsmeldingen er et bidrag til dette. Målet med partnerlandsmeldingen er å inngå tettere samarbeid med noen få land, 16 i tallet, der vi forsøker å realisere endringspotensialet og å oppnå varig utviklingseffekt gjennom et mer helhetlig og langvarig engasjement, der vi tar i bruk bredden av våre utviklingspolitiske verktøy. De neste ukene vil vi utarbeide landstrategier for hvert enkelt partnerland, med tydelige mål for hva vi skal oppnå gjennom vår tilstedeværelse. Faglig samarbeid gjennom Kunnskapsbanken, arbeid med sivilsamfunn og menneskerettigheter, sterkere tilstedeværelse fra privat sektor, multilateralt engasjement og bilateralt bistandssamarbeid blir viktig i vår tilnærming. De seksten partnerlandene er fordelt på to kategorier: ti partnerland for langsiktig utvikling og seks partnerland for stabilisering og konfliktforebygging. De ti partnerlandene for langsiktig utvikling er land der Norge har hatt et bredt og langvarig engasjement, og der vi har kompetanse og kapasitet. Samtidig er det store variasjoner mellom landene i denne kategorien. Malawi og Nepal har store fattigdomsutfordringer og trenger vår støtte til å bygge kapasitet og til å dekke de mest grunnleggende menneskelige behovene. Indonesia er derimot et land i rivende utvikling, men som gjerne vil tilegne seg spesifikk kompetanse for å realisere sitt potensial. I Colombia hadde vi en sentral rolle i fremforhandlingen av fredsavtalen og er nå en betydelig bidragsyter til implementeringen av denne, mens i Ghana utgjør kapasitetsbygging, kompetanseoverføring og norsk næringslivssamarbeid hoveddelen i vårt samarbeid. Blant de seks landene for stabilisering og konfliktforebygging er det også en del variasjoner. Felles for partnerlandene er at Norge har forutsetning for å utgjøre en forskjell, og at partnerskapene bygger på gjensidighet og en felles forståelse for mål og prioriteringer. Jeg er glad for å notere at det er bred enighet om hovedlinjene i norsk utviklingspolitikk og bred tilslutning til meldingen i sin helhet. La meg til slutt opplyse om at FNs migrasjonsplattform skal behandles før jul i New York. Utenriksministeren har derfor bedt om å redegjøre for saken i Stortinget torsdag 13. desember.