Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-06-07:
Vi ser en økonomisk situasjon i Europa med massearbeidsledighet og deregulering av arbeidsmarkeder, der midlertidige ansettelser brer om seg. Om vi går til et land som Tyskland, vil vi se at nesten annenhver arbeidsplass som blir skapt, er av midlertidig karakter. Den bekymringen som er ute i fagbevegelsen for hva dette også kan bety for vårt arbeidsliv, er høyst reell. Den bekymringen som fagbevegelsen gir uttrykk for, skal vi lytte nøye til, for de er ute i felten, der hvor virkeligheten er. Dette dreier seg om maktbalansen i det norske arbeidslivet, selve bunnplanken: Hvordan skal vi regulere dette med faste ansettelser? Jeg har gått en lang vei før jeg i dag slutter meg til dette vedtaket. Det som har vært avgjørende for meg, er den brede, fullstendige tiltakspakken som regjeringen har foreslått, i samarbeid med arbeidstakerorganisasjonene, og den erklæringen som vi samtidig gir, om at norske arbeidslivsbestemmelser kan bestå. Likebehandling mellom vikarer og fast ansatte er viktig, riktig og bra. EUs vikarbyrådirektiv gjør at vi får et bredt flertall i denne salen for et fantastisk viktig prinsipp: Lik lønn for likt arbeid. Men det hjelper ikke bare å vedta hyggelige, velmente prinsipper hvis vi ikke har verktøyet vi trenger for å sette dem ut i livet. De vikarene og innleide som er ute i det norske arbeidsmarkedet, opplever ulike arbeidssituasjoner. Noen er hos seriøse arbeidsgivere, andre ikke. Den massive arbeidsinnvandringen vi har – som er fantastisk bra, og som gjør at vi får løst oppgaver i samfunnet som vi ellers ikke ville få gjort – er en stor utfordring for hele den norske arbeidslivsmodellen. Det er også manglende kunnskap om hvilke rettigheter man har, at man står i et arbeidsforhold der maktbalansen har tippet grovt over til arbeidsgiver, særlig hvis man ikke engang snakker det samme språket. Ved at høyresiden her i dag avviser solidaransvar og innsynsrett, uthuler man egentlig muligheten for at likebehandlingsprinsippet kommer ut i det virkelige liv. Jeg ser ikke dette som dramatiske virkemidler. Hvordan skal vi klare å avdekke forskjellsbehandling, hvis vi ikke samarbeider med de tillitsvalgte, som har muligheten til å sjekke det opp på den arbeidsplassen de selv er? Hvorfor er det sånn at høyresiden egentlig inviterer til at de useriøse kan fortsette som før, fordi man ikke er villig til å ta i bruk virkemidler som strammer opp de bedriftene som kanskje ikke er like seriøse? Både solidaransvar og innsynsrett er helt vesentlig for at dette skal bli en virkelighet ute. Det er sagt mange ord i en opphetet debatt ute om denne saken. Jeg vil gi litt ros til mine partikolleger i arbeids- og sosialfraksjonen og til arbeidsminister Hanne Inger Bjurstrøm, og jeg vil si veldig tydelig at det er ingen grunn til å så tvil om deres integritet. I dag står vi sammen i kampen for framtidens arbeidsliv. De rød-grønne står sammen, og sammen med arbeidstakerorganisasjonene kan vi møte de enorme utfordringene som faktisk venter oss i tiden framover. Det er uløste spørsmål – f.eks. pensjon, som er viktig for offentlig sektor, og som vi er nødt til å jobbe videre med. Pensjon er en vesentlig del av pakken for offentlig ansatte. Men jeg vil også gi uttrykk for at det ikke bare handler om lønn og arbeidsvilkår. Det handler faktisk om hele bransjer, som f.eks. byggebransjen, som nå opplever mangel på lærlinginntak, og som sliter med å få nok fagfolk. Vi kan ikke stille oss i den situasjonen at når arbeidsinnvandrerne drar, står vi tilbake uten fagfolk. Det dreier dette seg også om.