Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-06-10:
Når Stortinget og de forskjellige komiteene får tildelt saker, er det bestandig interessant å se hvor alvorlig en sak er – hva slags motivasjon ligger det i saken, hva slags utfordringer ligger det i den. Noen ganger anser man en sak for å være forholdsvis liten av omfang. Det var utgangspunktet for denne saken, selv om den nok for dem som er berørt, betyr veldig mye. For komiteen har det vært en utfordring, men også en mulighet, å søke seg fram til løsninger for å imøtekomme intensjonene fra forslagsstillerne, men samtidig ivareta dem som blir utsatt for å få et av barna sine bortført. Sannsynligvis er det vel ikke noe verre som kan skje et foreldrepar eller en forelder, enn at noen – og gjerne noen i tidligere nær familie – bortfører et av barna. Det er sannsynligvis noe av det verste som kan ramme en familie. Således er det et godt initiativ som her er tatt fra forslagsstillerne. Stortinget skal vise hvordan man er i stand til å håndtere utfordringene og alvoret som ligger her. Selv om det sannsynligvis på årsbasis er ganske få saker som berører denne typen problemer, er det ikke noe mindre viktig av den grunn. Man må sannsynligvis oppleve det for å kunne forestille seg hvilken dyp inngripen det er i noens liv å miste et av barna sine, selv om det er for en kort periode. Selv om du vet hvem som har barnet ditt, er det ikke noe mindre alvorlig av den grunn. Man leser dessverre av og til i media om hvor vanskelig det er i Norge med norske foreldre som seg imellom slåss – for å bruke et slikt begrep – om foreldreansvar og foreldrerett. Det blir jo ikke noe enklere når det er involvert mennesker fra andre land, med annen nasjonalitet og med annen familie- og kulturbakgrunn. Da blir nok utfordringene dessverre enda større i noen tilfeller. Jeg tror at noe av det viktigste vi skal ta med oss, er å fokusere på barnets situasjon og barnets rolle. Barn velger ikke sine foreldre, dem er man tildelt fra fødselen av – på godt og ondt, og konsekvensene det gir, kan vel overraske av og til. Selv om foreldre har de beste intensjoner, kan det allikevel bli feil. Selv om intensjonen her er barnets beste, kan det, som sagt, også her bli feil. Når det gjelder de konkrete forslagene som er kommet fra de tre representantene fra Arbeiderpartiet, og komiteens behandling av dem, er det man har sett på her: Hva skal til for å gjøre dette enklere? Jo, bl.a. er det en ambisjon om å få flere land til å slutte seg til internasjonale konvensjoner, f.eks. Haag-konvensjonen. Det var en av intensjonene til forslagsstillerne som justiskomiteen har takket ja til å være med på, og sender utfordringen videre til Regjeringen for å forestå det videre arbeid. Når det gjelder fri rettshjelp, vil det også kunne være en utfordring. Komiteen har der sagt at «dersom et barn blir bortført fra Norge, så skal norske myndigheter bistå den som har foreldreansvaret». De som er bosatt i Norge og som har foreldreansvaret, skal få fri rettshjelp. Erfaringen så langt er vel at man i stor grad imøtekommer sånne søknader. Man vil komme tilbake til det når Regjeringen til høsten legger fram endringer i rettshjelpsloven. Sånn sett er komiteen langt på vei fornøyd og anser at dette vil dekkes opp. Et annet moment er hvor kompetansen fins, og hva som er problemområdene i forhold til denne typen saker. Initiativtakerne har fremmet et forslag om å nedsette en arbeidsgruppe til å se på dette, noe som komiteen har sluttet seg til. Det var en diskusjon i komiteen om hvem som burde være med i denne arbeidsgruppen – skulle Regjeringen selv fritt kunne plukke ut, eller skulle man gi noen signaler fra komiteen om det? Etter litt fram og tilbake endte man med å mene at både politiet og utenrikstjenesten bør være med i gruppen. Det er vel ganske naturlig siden en bortføringssak blir en politisak. I disse sakene er det vel sånn at de fleste bortføringer skjer til et annet land – hvis ikke måtte vi ordnet det internt – og da er det naturlig at utenrikstjenesten også er med, og andre som måtte sitte på kompetanse i forhold til dette. Og det er det nok dessverre en del som gjør. I tillegg hadde forslagsstillerne et ønske om å foreslå en egen organisasjon til å gjøre denne jobben, samt å opprette egen telefonlinje. I utgangspunktet drøftet komiteen det også en god del fram og tilbake før man trakk konklusjonen. Vi tok det som var forslagene nr. 7 og nr. 9 fra forslagsstillerne, inn under punkt 3, så det ligger nå til arbeidsgruppen å vurdere hvordan man vil sammenfatte dette, og hva man vil ta tak i. Det kan være at svaret ligger i det som var de to forslagene, men man ber nå gruppen se på det. Videre er økonomi en faktor. Har man dårlig økonomi, kan det være vanskelig å gjennomføre bortføring, har man bedre økonomi, kan det muligens være enklere. Komiteen har vært samstemt i forhold til å se på muligheten for å stanse økonomiske ytelser til den som bortfører et barn fra Norge. Det burde etter undertegnedes skjønn iallfall være en selvfølgelighet. Det blir for meg et paradoks at en person som tar med seg et barn ulovlig ut av landet, samtidig mottar offentlige ytelser fra Norge. Det harmonerer ikke med omfanget av saken og innholdet i saken. Der har komiteen vært samstemt. Likeledes har komiteen vært samstemt i forhold til å få en gjennomgang av straffeloven § 216. Det vil man komme tilbake til når Straffelovkommisjonens arbeid som foreligger, skal gjennomgås av Stortinget senere. Komiteen har også sagt noe der om at man i bortføringssaker bør straffes strengere, i hvert fall gitt et signal om viktigheten av det – man gir her et politisk signal om konsekvensene av det. Men det er også et mindretall her, som består av Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet. Vi har tatt opp forslag om å utvide pågripelsesadgangen for barnebortfører ved tilbakekomst til Norge. Mindretallet mener at det bør være en selvfølge at man har en veldig aktiv holdning til dette, og vi er ikke redd for det som flertallet har antydet, nemlig at man i så fall kan havne i en situasjon hvor man pågriper bortføreren, men ikke får en løsning på saken. Vi synes at det er viktig at det her vises en konsekvent og rask reaksjon. Jeg regner for øvrig med at andre representanter vil komme tilbake til de forslagene som mindretallet står bak. Det samme mindretallet har et forslag som går på å beslaglegge barnebortførers formue i Norge, og et om å gjøre barnebortføring til umiddelbar skilsmissegrunn. Selv om flertallet har avvist de to forslagene, synes jeg allikevel man skal ha honnør for intensjonen i dem. For det er nok i hovedsak intensjonene Stortinget debatterer mange ganger. Det er åpning for å beslaglegge formue i dag, men allikevel bør dette presiseres. Å gjøre barnebortføring til umiddelbar skilmissegrunn bør også etter mindretallets vurdering være et fortrinn. Det betyr at konsekvensene blir enda tydeligere for dem som vurderer å foreta eller foretar en bortføring. Herved tar jeg opp mindretallets tre forslag. Som sagt har komiteen jobbet mye med dette, det har vært et stort engasjement rundt dette forslaget. Jeg synes at resultatet viser at komiteen står veldig samlet i forhold til å ha en ambisjon om å ha et bedre verktøy for å komme i inngrep med og gjerne forhindre og redusere omfanget av barnebortføring.