Sveinung Stensland (Høyre), 2014-06-03:
Kjersti Toppe skal ha takk for å ta opp et svært alvorlig og utfordrende tema. Jeg vil også takke både helseministeren og Audun Otterstad for innlegg som vitner om innsikt og innlevelse i dette temaet. Selvmord er – som flere har vært inne på – blant de vanligste dødsårsakene her i landet. I tillegg er det enda flere som forsøker å ta sitt eget liv. Selvmord er for mange et tabu, samtidig er det mange som sliter med å fortelle om psykiske lidelser. Til sammen gjør dette temaet enda vanskeligere å snakke om for dem som sliter. For det store flertallet i Norge kan det kanskje synes rart at dette er et så stort problem i et av verdens beste land – uansett hvordan man velger å måle det, kommer Norge godt ut av det i statistikkene. Det er en tilleggsbelastning å se på alle rundt seg som tilsynelatende har det bra. Det sier seg selv at de som går så langt at de velger å ta sitt eget liv, sliter tungt. At livet synes meningsløst, at belastningene livet gir, ikke er til å bære, og at livsgnisten forsvinner, er noe som gjerne bygger seg opp over tid. Derfor kan det være vanskelig både å forebygge og forutse hvem dette rammer. Livskriser er for de fleste noe en møter i løpet av sin tid. Alle har sin måte å håndtere det på. Vi er alle forskjellige, ingen har det helt på samme måten. Det gjør at det bare er individuell behandling og oppmerksomhet som gjelder. For noen er det nok å ha noen å snakke med, andre trenger medisinsk behandling. Derfor kan alle deler av samfunnet bidra for å avhjelpe. Men det er viktig at vi har et godt støtteapparat for dem som trenger hjelp når livets utfordringer tynger en for langt ned. Enda viktigere: De som får hjelp, må føle seg trygge på det tilbudet de får. Det er det denne interpellasjonen omhandler. Interpellanten tar opp det sørgelige faktum at mange tar sitt liv mens de er under behandling i helsevesenet. Dette er alvorlig. Mye av utfordringen henger sammen med den løpende oppfølgingen pasientene får. Det er dessverre slik at det er delte meninger om hvilken oppfølging pasienter føler de får, når de er innlagt ved norske psykiatriske tilbud. Det er også kjent at noe av utfordringen er forbundet med manglende oppfølging etter utskriving. Det er viktig med nært og godt samarbeid mellom de ulike tjenestene og nivåene. Dette innebærer at spesialisthelsetjenesten har nødvendig kontakt med helse- og omsorgstjenesten i kommunene for å sikre at det etableres god oppfølging etter utskriving. Jeg vil – som helseministeren – vise til Helsedirektoratets nasjonale handlingsplan for forebygging av selvmord og selvskading. Målet om å redusere omfanget av selvmord og selvskading i befolkningen skal nås gjennom fem resultatområder, som statsråden var inne på i sitt innlegg. Det gleder meg at dette er tenkt som en levende plan og ikke som et statisk dokument – en plan der en åpner for å justere kursen underveis. Når jeg hører på stemningen i denne debatten, er engasjementet rundt dette spørsmålet stort i helsekomiteen. Jeg vil også vise til de to Dokument 8-forslagene angående psykisk helse som er til behandling i komiteen. Jeg skal ikke forskuttere komiteens innstilling, men der tas det uansett opp at dette er noe vi vil følge opp i forbindelse med den varslede meldingen om primæromsorgen og nasjonal sykehus- og helseplan. Det er avgjørende viktig at tjenestene både virker sammen og henger sammen. Noe av det første vår helseminister gjorde etter inntredelse, var å gjeninnføre den gylne regel i helsevesenet, nemlig at veksten innen psykiatri minst skal tilsvare veksten innen somatikken. Statsministeren brukte i sin første nyttårstale mye tid nettopp på dem i Norge som sliter psykisk. Og som nevnt, har man nettopp lagt frem en ny handlingsplan for forebygging av selvmord og selvskading. Jeg vil igjen takke representanten Toppe for hennes interpellasjon og vil samtidig utrykke både stor tillit og forventning til regjeringens satsing innen psykisk helse.