Erna Solberg (Høyre), 2013-03-18:
Med håp om at denne debatten kanskje kan ha litt lavere temperatur enn den debatten vi akkurat har lagt bak oss, har jeg lyst til å benytte anledningen til å få belyst hvordan vi skal ta vare på noe av det mest verdifulle vi har, nemlig barna i vårt samfunn. Det handler om hvordan vi ivaretar de barna som kanskje er i en av sine mest sårbare og utsatte situasjoner. Det handler om at vi skal ha et velferdssamfunn som er best for dem som trenger det mest. Når våre nærmeste blir alvorlig syke, vil de fleste av oss oppleve bekymring og uro. Når den som er pårørende, er et barn kan redsel og utrygghet bli overveldende. Noen ganger blir rollene snudd opp ned, og det er barna som blir foreldre til sine foreldre. Barn i minoritetsfamilier opplever at de må være tolker og kontaktpersoner mot det norske hjelpeapparatet når mamma og pappa ikke snakker norsk. Det er spesielt vanskelig når foreldre eller søsken er alvorlig syke, og det er mange og alvorlige samtaler. Det å møte barn eller tenåringer som har vært dem som har måttet formidle til sine foreldre at de har alvorlig – kanskje dødelige – sykdommer, gir inntrykk. I sånne situasjoner er det ofte slik at man sier at barna er de svakeste blant oss, men noen av disse barna som er pårørende, er blant de sterkeste. De bærer voksenverdenens bekymringer og ansvar på sine skuldre, og rett og slett blir mange av dem for sterke. Vi vet at dette kommer tilbake igjen i voksenlivet. Vi vet at mange av dem som har opplevd at foreldre har hatt rusproblemer, foreldre har hatt psykiske problemer, men også er alvorlig syke, opplever selv å få problemer i voksen alder ved at de har måttet ta så mye ansvar. Det er viktig at vi slår fast at barn skal få lov til å være barn også når mamma og pappa blir syke – og også når mor og far ikke klarer å snakke norsk. Det er vårt ansvar å sørge for at vi har et offentlig system som faktisk fungerer sånn. Det er vårt ansvar å sørge for at disse barna ikke må bære så tungt, og det er vårt ansvar å etablere det sikkerhetsnettet som skal fange dem opp. Men det første vi må starte med, er rett og slett å se disse barna. Det har vært en utfordring. I mange år har vi ikke innenfor helsevesenet hatt en politikk for pårørende, særlig ikke en politikk for barn som pårørende. For å møte disse utfordringene har bl.a. Høyre i sitt alternative statsbudsjett foreslått å øke bevilgningen til de barnefaglig ansvarlige helseforetakene for å sikre bedre oppfølging av barn som pårørende. Det forrige barneombudet sa engang at det er de enkleste og mest banale ting som ikke blir gjort for å sikre barn en god barndom i vårt samfunn. For eksempel: Når foreldre er syke eller satt ut av spill på en annen måte, trenger barna at vi som samfunn er den storfamilien de har behov for. Vi lever ikke lenger i den tiden da bestemor eller bestefar var på andre siden av tunet. Avstandene er større, hjelpen trengs på en annen måte. Mange gode fagfolk har sett og tatt vare på barn som pårørende lenge før det på en måte ble en politisk sak. Det er faktisk sånn at vi har mange gode, bevisste ansatte, men vi vet at sykehus og offentlige tjenester er fragmenterte, lite koordinerte, og da detter også ofte barn som pårørende imellom. Vi må nok ta selvkritikk for at vi ikke har sett disse barna godt nok opp til nå og ikke tatt godt nok vare på dem. Men når vi først har erkjent den svikten, er vi også nødt til å gjøre tingene bedre. Derfor har vi de siste årene arbeidet med å tette hullene i sikkerhetsnettet vårt. Et av de viktigste tiltakene som er iverksatt, er å etablere kompetansesentret BarnsBeste. Det er faktisk imponerende å se hvordan de har tatt utfordringen med å spre kunnskap om hvordan vi kan ivareta barn som pårørende. De formidler kunnskap og gode eksempler til dem som møter barn som pårørende i sitt daglige arbeid. De gir mange av de profesjonelle voksne et verktøy som gjør at de kan ta bedre vare på barna. Evalueringen av BarnsBeste har vist at de gjør jobben med stor entusiasme. De sørger for mange viktige tiltak som bidrar til at barn faktisk får hjelp. Evalueringen sier at det er gjort så mye at man kanskje bør begrense seg litt – det er jo egentlig et ganske godt skussmål. Tittelen på evalueringen av BarnsBeste er et sitat fra medarbeiderne: «Vi spør ikke, vi bare gjør». Det kunne kanskje vært et ideal også i denne sal, at vi gjorde mer enn vi spurte. Det viser seg, når erfaringene med BarnsBeste kommer frem, at det er lite systematisk forskningsbasert kunnskap om barn som pårørende. Vi har kanskje i en periode sett på barn som pårørende når det gjelder rus og psykiatri, men på andre områder har vi ikke vært like flinke. Heldigvis har f.eks. Kreftforeningen tatt et initiativ overfor dette og jobber nå systematisk mye bedre med barn som pårørende i en kreftsituasjon. Det er fortsatt sånn at det å få en kreftdiagnose er en diagnose som slår hardt inn. Her har man altså etablert bedre modeller. Så er det innført krav om barneansvarlig personell i spesialisthelsetjenesten, og det er et skritt i riktig retning. Barneansvarlig er et systemansvar som institusjonene er pålagt, og det er et lederansvar å sikre at de som skal utøve ansvaret, har nødvendig kapasitet, kompetanse og tid. Vi kan rose oss selv med at vi er det eneste nordiske landet som har lovpålagte ordninger med barneansvarlige. Men det er noen utfordringer. Halsa og Kufås – i boken: Barn som pårørende, fra 2012 – har gjennomført et fokusgruppeintervju med de syv barneansvarlige ved ett helseforetak. Her peker tre av disse på at rollene er diffuse, udefinerte og uavklarte. Det foregår opplæring i helseforetakene, men man savner instruks, noen retningslinjer, prosedyrer og overskrifter over hva som er barneansvarliges rolle i forhold til andre behandlere. De peker videre på at det er et problem at barneansvarlige ikke er blitt koblet direkte mot pasient og pårørende. De aller fleste møter mellom pasient, pårørende, pleier og behandler skjer uten at barneansvarlige er involvert. Tidspress og produksjonskrav har innvirkning på det barnefokuserte arbeidet. Derfor kan det fortsatt bli tilfeldig og usystematisk. Så det er altså et ønske om større systemer og retningslinjer. Det andre temaet som belyses i denne interpellasjonen, er det som særlig minoritetsbarn blir utsatt for, nemlig det faktum at vi har mangel på tolker i vårt samfunn – og enda mindre bruk av de tolkene som finnes, innenfor vårt helsevesen. Jeg vet at representanten Lise Christoffersen på landsmøtet i Arbeiderpartiet i 2011 fikk gjennomslag for forbud mot at barn skal brukes som tolk i offentlig sektor. I 2012 fulgte Aftenposten opp for å høre hvordan det hadde gått med det. Jeg siterer fra oppslaget: «Mindreårige brukes som tolker av fastleger, lærere, Nav og i saker der barn er pårørende til straffedømte.» Selv om Arbeiderpartiet foreslo et tolkeforbud, er lite gjort. Jeg har i hvert fall tenkt å gi min støtte til Lise Christoffersens initiativ og si at dette må vi få gjort noe mer med. Det dreier seg om å ha fokus på og ha tilgjengelig god nok kompetanse. Vi kan ikke fortsette å ha en situasjon hvor barn brukes i de vanskeligste situasjoner, og er dem som skal formidle det tunge og vanskelige til sine foreldre. Jeg håper derfor at helseministeren i sitt innlegg vil adressere både spørsmålet om hvordan vi styrker den barnefaglige kompetansen i helseforetakene og sørger for at vi unngår å sette barn i en så vanskelig situasjon, og hvordan vi kan sørge for at barn av minoritetsforeldre er sikret mot at det er dem som må formidle de vanskeligste beskjedene som foreldre får i vårt samfunn.