Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-04:
Jeg synes egentlig det er litt harry å si det som jeg nå skal si, men jeg er altså utrolig glad for at vi kommer til å vedta denne loven nå i kveld. Jeg mener at dette er et kvantesprang i integreringspolitikken og i måten vi oppfyller våre internasjonale forpliktelser på. Dette har vært en sak som det har vært jobbet med siden før jeg havnet på Stortinget, men som jeg er så heldig å få lov til å være med på å få på plass. Jeg skal ikke stikke under en stol at jeg er litt stolt, fordi SV har vært blant dem som har trykket på for at viktige deler av denne loven er blitt sånn som den blir i dag. Det må vi, med all respekt, få lov til å være litt stolte av. Selv om jeg mener at vi er bedre på integreringspolitikk enn Danmark, som komiteen nettopp har besøkt, mener jeg at vi ikke er gode nok. Det er ingen tvil om at hvis man ser på statistikkene, er det en god del mørk lesing. Det er ingen tvil om at folk med minoritetsbakgrunn har vært overrepresentert blant dem som er arbeidsløse. Det er ingen tvil om at det har vært diskriminering av folk som har minoritetsbakgrunn, på arbeidsplassene og på boligmarkedet, som kanskje er de to områdene hvor det er viktigst å få på plass integrering. Det er ingen tvil når man ser på de statistikkene som stadig tikker inn fra Statistisk sentralbyrå, om at det er folk med minoritetsbakgrunn som har dårligst bokvalitet og som rammes hardt av at det er en økende fattigdom. De har vært overrepresentert blant fattige og sosialhjelpsmottakere, de har vært overrepresentert blant dem som har trøbbel med lesing og skriving, og dermed har de også vært overrepresentert blant dem som faller ut av videregående skole. For oss som er sosialister og demokrater, har det aldri vært et mål at minoriteter skal bli som majoriteten, slik som enkelte andre står for. Men når vi ser hvordan en stor andel av befolkningen ikke har de samme mulighetene som resten, verken til å skaffe seg inntekt eller til å delta på lik linje i samfunnet – og det er det som på en måte er selve grunntanken i et demokrati – sier det seg selv at politikken ikke har vært god nok. Dette er helt klart et klassisk spørsmål om konflikt mellom høyre- og venstresiden om hvorvidt man skal føre en politikk som gir folk muligheten til å få seg en jobb og slippe å leve i fattigdom og eksklusjon. Men det er også et viktig spørsmål hvordan vi skal finne de rette grepene for å få en god integreringspolitikk, altså finne de rette integreringspolitiske grepene. Og jeg føler at den loven som vi vedtar i dag, er et godt integreringspolitisk grep. Spesielt derfor er jeg skuffet over at Regjeringen har avgrenset så klart hovedmålgruppen for introduksjonsloven til å være de folkene som kommer her til landet som flyktninger. Det er et enormt behov for å gi folk som kommer hit til landet, et godt fundament for å klare seg, uansett om de kommer som flyktninger eller som familiegjenforente. Hvis man ser på de siste statistikkene fra nyhetsbrevene som Regjeringen selv utgir, går det klart fram at det eksempelvis i fjor var omtrent 14 200 mennesker som fikk familiegjenforening. Og slik som jeg leser tallene, er omtrent 4 000 av dem som kommer, knyttet opp mot familiegjenforening med flyktninger. Det betyr altså at det er 10 000 mennesker som blir familiegjenforent på andre måter. En god del av dem – jeg tror ikke alle – hadde hatt behov for et bedre integreringsprogram enn det de i dag får. Og når vi nå innfører dette til å gjelde dem som kommer som flyktninger, må det neste skrittet være å sørge for at de andre tas med. Nøkkelen i vurderingen av dette er det som går på kvalifiseringsbehov, som ligger i loven, og som kunne vært brukt med stort hell overfor de andre menneskene som har behov for en skikkelig integrering. Det er fire ting som jeg synes er veldig bra i forhold til denne loven: For det første får vi nå en enhetlig ordning over hele landet som ikke overlater til eventuell kommunal tilfeldighet og til eventuelle andre tilfeldigheter om et menneske som kommer her som flyktning, får en skikkelig oppfølging der vedkommende havner. Det er slått fast at det viktigste er om det er kvalitet i de programmene som gis. Det overlater vi til det kommunale selvstyret, og det må vi bare sørge for at vi gjennom oppfølging og videre fundamentering klarer å få på plass på en god måte. Men klarer vi å overlate dette til det lokale selvstyret, skal dette kunne gi gode programmer over hele landet. Det andre er at vi får folk ut av sosialkontorene og over i aktiv kvalifisering og aktiv opplæring for det norske samfunnet. Det tredje er at vi får på plass en fast introduksjonsstønad. Og jeg tror at med akkurat det grepet som går på å gi folk et fast økonomisk fundament, samtidig som en stiller betingelser til deltakelse og kvalifisering og kvalitet i de programmene som gis, så klarer vi på den fjerde måten å sørge for å bedre ivareta våre internasjonale forpliktelser til å ta imot mennesker som er på flukt, eller som har andre grunner for å komme, f.eks. at de er gift med noen som er på flukt, og som kommer til Norge, og som dermed skal få en god oppfølging i det norske samfunnet. Det er ingen tvil om at all forskning som er tilgjengelig, viser at det å få folk kjapt over i aktivitet, med god kvalitet på aktiviteten, er den viktigste måten å gi folk ballast på når de skal klare seg i samfunnet ellers. Det er to ting som jeg vil ta fatt i, som jeg mener er viktig, og som ikke er på plass her. Det ene er, som jeg sa, gruppen av folk som omfattes. Det er ingen tvil om at når det kommer 10 000 mennesker på familiegjenforening til Norge, så er det veldig mange av disse menneskene som har behov som trengs å bli grepet fatt i, og som har behov for å få en særlig oppfølging. Og da har argumentet til statsråden vært, at ja, men dette er et personlig ansvar. Når en gifter seg med noen, så er det et personlig ansvar for den som bringer en ektefelle til landet, å sørge for å gi vedkommende oppfølging. Men da mener jeg at statsråden bommer og glemmer å gripe fatt i utfordringene for vedkommende som kommer her til landet. For det er jo vedkommende som har de store omstillingsutfordringene. Det er jo vedkommende, slik vi har debattert i denne salen for et år siden og senere også, som i enkelte miljøer risikerer å bli holdt tilbake i enkelte sammenhenger, f.eks. russiske, filippinske og thailandske kvinner som kommer til Norge, og som ikke nødvendigvis får den muligheten til opplæring og integrering som alle andre får. Og dette er viktig. Derfor er det viktig at det norske samfunnet er i kontakt med dem og sier at se her, vi har en oppfølging, vi har et tilbud. At det blir akkurat slik som dette introduksjonsprogrammet er, behøver ikke være noen nødvendighet, men jeg er skuffet over at Regjeringen ikke har vært villig til å være med på å støtte flertallet i komiteen i å lage et tilbud. Den andre biten er språkopplæring. En forutsetning for å få på plass gode integreringsprogrammer er god norskkunnskap, god mulighet for å kunne delta og tilegne seg kunnskap både i arbeidslivet og ellers. Og da er det etter vår oppfatning ingen tvil om at det er en katastrofe at Regjeringen sammen med Fremskrittspartiet fjernet norskopplæringen i asylmottakene. Forskning har vist at nettopp det å komme i gang med aktiv integrering fra dag én er utrolig viktig for å lykkes senere. Og når Regjeringen har vært veldig klar på å si at introduksjonsprogrammene bare skal vare i to år, blir det spesielt viktig å sørge for at tiden forut for introduksjonsprogrammene settes i gang, altså tiden i asylmottakene, blir så effektiv som mulig. Og når vi vet, ut fra de tallene Regjeringen selv har presentert, at 10 pst. av disse menneskene blir sittende mer enn 68 uker, og at vi har saker som kan gå for nemnd, og som fører til at familien kan bli sittende i tre år før det kommer en avklaring, sier det seg selv at det er utrolig dårlig integreringspolitikk å ikke gi folk oppfølging før det kommer så langt. Det tredje jeg vil gripe fatt i, er det som jeg også har snakket om tidligere, nemlig at kommunene etter vår oppfatning ikke får et godt nok økonomisk fundament. Det ble lovet at Aetat og Husbanken skulle være de viktige måtene å kanalisere penger til kommunene på. De svarene som jeg har fått fra departementet, har jeg ikke vært fornøyd med i forhold til å få på plass at økonomien som bør ligge i programmet, er god nok. Og jeg tror det kommer til å gå ut over de familiene og menneskene dette gjelder. Det at de ikke får et barnetillegg, selv om det helt åpenbart er ekstra kostnader med å ha barn, at bostøtten ikke er god nok, og at folk under 25 år, selv om de kunne ha behov for det, ikke får full introduksjonsstøtte, er et problem, og hele hensikten med dette programmet er å få folk ut av sosialkontorene og i gang med kvalifisering, og da blir det å tilby folk sosialhjelp ikke noe godt alternativ. Jeg tar opp forslag nr. 20, som er utdelt i salen, og de øvrige forslagene der vi er medforslagsstillere.