Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2010-03-02:
Omsorgslønn har vært debattert utallige ganger i denne salen. Det har blitt stilt mange skriftlige og muntlige spørsmål, det er reist interpellasjonsdebatter, og det er fremmet representantforslag – alle med den intensjon å forbedre den ordningen som så dagens lys for over 25 år siden. Men med respekt å melde er det langt igjen til å kunne si at vi har en ordning som fungerer godt og rettferdig. I kommunepolitikken i en av landets sterkeste arbeiderpartibastioner har jeg i en årrekke på vegne av Fremskrittspartiet fremmet forslag om økte bevilgninger til omsorgslønn for så å bli nedstemt av de samme rød-grønne partiene som i dag har regjeringsmakt. Dette har vært frustrerende, og noe spesielt har det vært at Senterpartiet har stemt imot, siden det i sin tid var nettopp dette partiet som tok til orde for å innføre en omsorgslønn. Men det var før de havnet i selskap med Arbeiderpartiet. Jeg opplever vel at Arbeiderpartiet er den store bremseklossen når det gjelder å få forbedret omsorgslønnsordningen. Vi ser også av endringene i de to Soria Moria-erklæringene fra Regjeringen at styrkeforholdet endret seg ved valget. I den første erklæringen ville Regjeringen styrke omsorgslønnsordningen, og i den neste ville man bare gjennomgå den. I denne sal har det oppstått forvirring om hvem som har ansvaret for ordningen. Kommunalminister, helseminister og arbeidsminister har ved ulike anledninger pekt på hverandre. Hvis det er forvirring her i huset, så tenk da på alle dem der ute som skal ta seg fram i denne jungelen: omsorgslønn, pleiepenger, omsorgspenger, hjelpestønad, overgangsstønad, feriepenger, inntekt, lønn, pensjonsgivende inntekt, lønnstrinn, skatt, arbeidsgiveravgift, pensjonspoeng, omsorgspoeng, avkorting av trygd, sykepenger, forsikring, tilleggssykepenger, rettighet, stønad, arbeidstaker, oppdragstaker, antall timer, individuelt vedtak, god kommune, dårlig kommune. En kan vel stille seg spørsmål om dette er et velferdsgode eller bare et problem. For den som er i ferd med å påta seg særlig tyngende omsorgsarbeid for en av sine nærmeste som er blitt alvorlig syk, eller har fått et økt behov for bistand, er det nærmest umenneskelig å forvente at vedkommende skal kunne sette seg inn i alle disse forholdene. Med store kommunale forskjeller i omfang og avtaler, samt en manglende kommunal veiledningskompetanse i forhold til kompliserte lovverk, er det ikke rart at omsorgslønn er det området innen sosialkapittelet det blir flest klager til fylkesmannen på. Når også andre offentlige myndigheter, som skatteetat og Nav, sliter med å forstå lovverket, har Stortinget en jobb å gjøre. Vi kan ikke ha det slik at omsorgspersoner og deres syke pårørende blir helseflyktninger i eget land, på søk etter en bydel eller en kommune som praktiserer regelverket om omsorgslønn på best mulig måte. Jeg har dessverre møtt en del personer gjennom tiden som synes å tro at det kun er offentlig ansatte som er i stand til å yte god pleie og omsorg. Private omsorgstilbydere omtales nærmest som suspekte personer eller institusjoner, som på en uredelig måte er ute etter å tuske til seg fellesskapets midler. Oppfinnsomheten for å unngå å betale ut omsorgslønn til privatpersoner er stor, for kommunene betrakter omsorgslønn som en ren utgiftspost. De påberoper seg at de gjennom sine begrensede enkeltvedtak om bistand og nødvendig helsehjelp oppfyller lovens krav. Sannheten er vel at det private omsorgsarbeidet som ytes, i tillegg til offentlige tjenester og støtteordninger, er helt avgjørende i vårt samfunn for dem som har behov for hjelp, pleie og omsorg. Regjeringen har nå lagt fram en sak for Stortinget som skal gi arbeidstakere bedre muligheter til å kombinere arbeid med pleie- og omsorgsoppgaver. Et viktig element her gjelder pleie av pårørende i terminalfasen, noe som griper rett inn i den saken som vi har behandlet tidligere i dag om helhetlig omsorg ved livets slutt. Problemet er at disse lovendringene kun kommer arbeidstakere til gode. Det er mange som ikke er i arbeid, eller som slutter i arbeid, nettopp for å ta seg av sine nærmeste. Vi har også en gruppe pensjonister som tar seg av sine, og disse vil det bli flere av i årene som kommer, ifølge en nylig publisert undersøkelse fra Universitetet i Oslo. Problemet som oppstår, er at disse eldre personene som vil være til hjelp og støtte, og som nettopp yter det som kan kalles særlig tyngende omsorgsarbeid, får avkorting i trygden sin hvis de skulle få omsorgslønn. Alternativet er å yte ulønnet omsorg og la det offentlige ta seg av resten. Det er en stadig økende andel eldre som mottar ulønnet hjelp fra slektninger og andre. Fremskrittspartiet har gjentatte ganger tatt til orde for å forbedre omsorgslønnsordningen. Vi har fremmet forslag om å fjerne avkortingen for pensjonister. Vi har ønsket å utvide ordningen til flere grupper, bl.a. at pårørende kan yte omsorg for sine egne foreldre eller partner under sykdom, og vi har fremmet forslag om at omsorgslønnen gjøres om til en statlig ordning med et normert beløp, nettopp for å bidra til å samle Norge til ett helserike og sikre en lik og forutsigbar ordning i hele landet. Når jeg hører politikere og byråkrater uttale at omsorgslønn er en offentlig utgift, skulle jeg ønske at jeg hadde mulighet til å sende dem alle på et lite økonomikurs med ett tema, nemlig alternativ kostnad. Det norske samfunnet står overfor enorme utfordringer i tiden framover. Alle er bekymret for om vi får tilstrekkelig antall hender og dyktige fagfolk til å løse de offentlige helse- og omsorgsoppgavene. La oss starte med å forbedre omsorgslønnsordningen i tråd med Fremskrittspartiets forslag. Vi får da redusert byråkratiet, vi får frigitt mange offentlige hender, og vi får et langt bedre samspill med den private og helt nødvendige omsorg. Nå er det på tide at Regjeringen viser tilstrekkelig omsorg for dem som yter omsorg, og sørger for en god og rettferdig kompensasjonsordning for det arbeidet som gjøres.