Hårek Elvenes (Høyre), 2021-04-22:
Først må jeg få lov til å takke utenriksministeren for en veldig innsiktsfull redegjørelse. Er det noe tiden etter muren har lært oss, så er det at norsk og for så vidt Vestens sikkerhets- og forsvarspolitikk ikke kan innrettes etter om det blåser varmt eller kaldt fra øst. Det er historiske erfaringer som må legges til grunn, og den mest sannsynlige situasjonen man måtte stå overfor i løpet av de 20–30 neste årene. Da som nå er Norge et lite land i en farlig verden, som tidligere utenriksminister Knut Frydenlund fra Arbeiderpartiet uttalte. I går holdt president Putin sin tale til nasjonen. Samtidig, på samme dag, ble tre av Navalnyjs nærmeste medarbeidere arrestert, og Ukraina er omringet av anslagsvis 120 000 soldater. Det er Russland som utfordrer stabiliteten i Europa. Det må også Norge forholde seg til. Russland har etter Sovjetunionens fall spesialisert seg på å lage ustabile situasjoner ved sine grenser. I det russiske tankesettet er ustabile grenser en adgang for den sterkeste part til å bruke sin sterkeste rett. Putin uttalte noe svært oppsiktsvekkende og interessant i sin tale i går: Ingen må krysse Russlands røde linje, vi bestemmer selv hvor den går. Folkerettens forståelse av den røde linje er nasjonalstatens grense. I dette utsagnet ligger det et uttrykk for Russlands forståelse og Russlands rett overfor sine nabostater, nemlig å begrense nabostatenes suverenitet og begrense nabostatenes mulighet til fritt å velge sin alliansetilknytning. Vi har en grense på 198 km til Russland. Vi ligger der vi ligger, vi har en stormakt som nabo. Men i fravær av tøværet må vi også minne oss på de områdene der vi samarbeider godt med Russland, innenfor fiskeri, kystvakt, miljøspørsmål og folk-til-folk-samarbeid. Så kan vi jo kanskje i disse litt deprimerende tider også minne oss på at det er faktisk bare 18 måneder siden Norge og Russland markerte frigjøringen av Finnmark, der det var konstruktive samtaler mellom utenriksminister Eriksen Søreide og Lavrov. Jeg merket meg at i fjorårets redegjørelse nevnte ikke utenriksministeren USAs president ved navns nevnelse – kanskje med god grunn. Jeg legger merke til at i årets redegjørelse nevner utenriksministeren nåværende president, Biden, flere ganger – kanskje med god grunn. Bidens første 100 dager har vært håpefulle. Vi ser et gjenkjennelig USA, et USA som trer inn i internasjonale avtaler og internasjonale organisasjoner, og ikke minst – og det er viktig for Norge – vi ser et USA med fornyet interesse for NATO. Utenriksministeren konstaterer: «Det er ingen tvil om at USA er Norges viktigste allierte.» Tydeligere kan det vel ikke sies fra denne talerstolen. Den sikkerhetspolitiske utviklingen har gjort det nødvendig å fornye og forsterke våre forsvarsavtaler med USA. Et 70 år langt samarbeid er manifestert og ble ytterligere manifestert i den avtalen som regjeringen la fram i forrige uke, der det legges til rette for amerikansk militær aktivitet på noen utvalgte norske militære lokasjoner, og der det også er en mulighet for amerikanske infrastrukturinvesteringer. Men la det være sagt: Norsk basepolitikk ligger fast. Norsk basepolitikk er ingen internasjonal avtale. Norsk basepolitikk er heller ingen avtale med Russland. Det er Norge selv som definerer innholdet i norsk basepolitikk. Men skal vår forsvarspolitikk og det forsvarskonseptet som vi baserer oss på, ha en mening, må vi også kunne legge til rette for alliert mottak, alliert lagring og alliert trening i fredstid. Da har vi en forsvarspolitikk som er til nasjonens beste.