Siri A. Meling (Høyre), 2009-12-07:
I innstillingen til Olje- og energidepartementets budsjett er det spesielt to områder der Høyre ønsker å styrke budsjettet utover Regjeringens innstilling. Det ene området gjelder Petoro, og det andre området gjelder midler til forskning. Begge disse områdene handler om å maksimere de ressursene vi forvalter på norsk sokkel, og den kompetanseklyngen petroleumsindustrien og leverandørindustrien representerer. Sist tirsdag diskuterte vi her i Stortinget situasjonen for oljeleverandørindustrien på norsk sokkel. Alle partiene signaliserte da i sine innlegg at de hadde forståelse for den betydningen norsk petroleumsnæring har for norsk økonomi, både når det gjelder inntekter til landet, investeringer, eksportverdi, arbeidsplasser og kompetanse. Videre erkjente alle partier en forståelse for at dagens situasjon er krevende for mange aktører innenfor oljeleverandørindustrien. Ikke minst er våre offshoreverft hardt rammet, og senest før helgen kom det et opprop med varsko fra den maritime klyngen i Norge. Denne situasjonen må tas på alvor. Vi vet at mange såkalt modne prosjekter som var forventet iverksatt i løpet av 2009, har blitt satt på vent. Oljeprisen falt kraftig i kjølvannet av finanskrisen, men den har likevel nå over tid ligget relativt høyt, på rundt 80 dollar fatet. Dette nivået er relativt sett en del høyere enn de kostnadskalkylene mange av prosjektene har tatt utgangspunkt i. IEA, Det internasjonale energibyrå, la nylig frem sin prognose over verdens energibehov frem mot 2030. Denne analysen synliggjør at på grunn av velstandsutviklingen globalt, ikke minst i den fattige del av verden, vil verdens energibehov frem mot 2030 øke sterkt. Den fossile delen av vår energibruk vil, ifølge IEA, fortsatt ha en helt sentral og nødvendig plass som energikilde fremover – selv innenfor et scenario der andelen fornybar energi øker, energieffektiviseringen får forbruket kraftig ned, og hvor det følges en utviklingsbane innenfor 2-gradersmålet for klimautslipp. I dette scenarioet opprettholdes dagens produksjonsnivå, og globalt innebærer dette at de forskjellige oljeproduserende land må finne ny olje tilsvarende fire Saudi Arabia for å klare denne andelen frem mot 2030. Dette skulle også tyde på at forventningen om en høy og fortsatt stigende oljepris deles av flere. Likevel settes prosjekter på vent på norsk sokkel. Dette har ført til spekulasjoner om oljeselskapene setter prosjekter på vent for å presse kostnadene fra leverandørindustrien nedover. Blant annet har LO ved flere anledninger påpekt dette forholdet. Ingen kan lukke øynene for at det har vært en sterk kostnadsvekst innenfor denne sektoren i de siste årene før finanskrisen. Dette har vært drevet frem av bl.a. en meget høy oljepris. Bildet er nyansert. Kostnadsveksten har ikke vært like sterkt til stede i alle de ulike delene av petroleumsklyngen. Alle deler av industrien, dens organisasjoner og vi politikere må tilstrebe en viss form for kontinuitet og forutsigbarhet for å sørge for det viktigste av alt, nemlig at kompetansen innenfor næringen beholdes, får tilført nye, krevende oppgaver, og at kompetansen får utvikle seg videre. I dette bildet, med mistanker om at prosjekter settes på vent, er det særlig Statoil som har fått søkelys på seg. Statoil er etter fusjonen med Hydro svært dominerende på norsk sokkel. Selskapet er operatør for rundt 80 pst. av dagens produksjon, disponerer over ⅓ av de gjenværende påviste ressursene på norsk sokkel, står sammen med SDØE for en andel på om lag ⅔ av de gjenværende påviste ressurser og er operatør for ca. 70 pst. av de gjenværende påviste ressursene. Dette er en meget dominerende posisjon. Høyre er opptatt av at det skal være mangfold og konkurranse i ethvert marked, fordi vi tror at dette genererer den beste kompetanseutviklingen, de gode løsningene og den mest robuste veksten. Dette gjelder også innenfor petroleumsnæringen. I Høyres alternative budsjett styrker vi Petoro med 50 mill. kr – det representerer nesten 20 pst. økning i deres budsjetter – fordi vi ser at dette selskapet har en viktig funksjon, å sørge for at ingen misbruker sin posisjon på norsk sokkel til skade for helheten og samfunnets interesser. Petoro har også vært ute i den offentlige debatten og påpekt at enkelte prosjekter som er satt på vent, bør realiseres. Petoro, som ivaretar statens andeler på norsk sokkel, sitter med flere lisenser og har en god oversikt og innsikt i de ulike felt og prosjekter. Høyre ønsker å styrke Petoro for at disse skal være i stand til å gjøre denne viktige jobben med forsterket kompetanse og ressurser. Jeg har med forundring lagt merke til at Høyre faktisk er alene om å foreslå denne økningen, men heldigvis står vi sammen med både Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti om å foreslå at Regjeringen legger frem en egen sak for Stortinget om Petoros rolle og fremtid. Det håper jeg også at regjeringspartiene kan slutte seg til. En annen post Høyre ønsker å styrke, er innenfor petroleumsforskning. Her er det mange utfordringer. Norsk petroleumsindustri er allerede blant verdens mest miljøvennlige, og klimautslippene fra vår produksjon ligger allerede på bare 60 pst. av gjennomsnittet for olje- og gassutvinning globalt. Allikevel kan og bør enda mer gjøres på dette feltet. Videre har vi en utfordring i å øke utvinningsgraden på sokkelen. Oljedirektoratet har regnet ut at dersom vi klarer å øke utvinningsgraden med bare 1 pst., vil dette gi en bruttoverdi på ca. 270 milliarder kr. Dette ville i så fall være nok til å kunne gi gratis barnehage i Norge i tre år. Denne sammenlikningen sier litt om hvilke tallstørrelser vi opererer med på sokkelen. Det finnes ingen andre områder hvor samfunnet får mer igjen pr. krone investert i forskning enn det vi gjør innenfor petroleumsfeltet. Derfor ønsker Høyre å bevilge mer penger til petroleumsrettet forskning – for å nå det ambisjonsnivået regjeringen Bondevik II signaliserte, om 600 mill. kr årlig i statlige bevilgninger i løpet av perioden 2005–2009. Dette nivået er det Høyre mener at det statlige bidraget til petroleumsforskning bør ligge på. Høyre var derfor sterkt uenig i Regjeringens hvileskjær innenfor petroleumsrettet forskning gjennom hele forrige stortingsperiode – som også er videreført i budsjettet for 2010 – selv om Regjeringen heldigvis rettet opp kuttet i inneværende års budsjett. Som klart største ressurseier på sokkelen gjennom SDØE må staten ta sin del av ansvaret for forskning som kan bidra til at vi får mer ut av olje- og gassreservene på sokkelen. Vi mener Regjeringens passive holdning på dette området står i klar kontrast til resten av Regjeringens budsjettpolitikk, der en bruker mye oljepenger. Regjeringen ser heller ikke ut til å være i stand til å kunne ta de store grepene for å få kontroll over den offentlige utgiftsveksten fremover. Regjeringen ser ut til å glemme at oljepengene kommer nettopp fra utvinning av olje og gass, derav betegnelsen «oljepenger», og unnlater å ta de nødvendige investeringer som kan øke statens olje- og gassinntekter på sokkelen i fremtiden. I disse dager starter klimaforhandlingene i København. Knapt noen utfordring er større enn å bekjempe klimakrisen. Denne kampen må bl.a. vinnes med å se klima og energi i sammenheng. Det aller meste av utslippene av klimagasser skyldes produksjon og bruk av fossil energi. Energiløsningene fremover må bidra til at vi når våre utslippsmål i kombinasjon med at verden får nok tilgang på energi. I dag regner IEA med at det er ca. 1,6 milliarder mennesker uten tilgang på elektrisitet. Tallene for 2030 er dessverre ikke så altfor oppløftende, idet IEA regner med at det fremdeles vil være ca. 1,3 milliarder mennesker uten tilgang på elektrisitet. Energibehovene fremover er derfor enorme. Norge har store muligheter for å fortsette å være en energistormakt og styrke vår produksjon også innenfor fornybar energi. EU har vedtatt krevende mål frem mot 2020, da bl.a. 20 pst. av deres energibruk skal komme fra fornybar energi. EU-fornybardirektivet anses å være EØS-relevant, og vi ser frem til å få oss forelagt en sak om dette for Stortinget. I disse dager satses det derfor betydelig på utvikling av ny fornybar energi innenfor flere av EU-landene. Den industri og de kompetansemiljøer som har ambisjon om å posisjonere seg for denne fremtidsindustrien, må være aktiv; det går mange tog av både investeringer og teknologiutvikling i disse dager. Da må jeg samtidig beklage at Norge i dag har en regjering og en statsråd som ikke synes å ha hastverk i disse spørsmålene. Derfor ser vi at norske energibedrifter i dag investerer i teknologiutvikling innenfor denne fremtidsrettede næringen i våre europeiske naboland, som Sverige og Storbritannia, fremfor å gjøre det i Norge. En intensjonsavtale om grønne sertifikater kom omsider på plass nå i høst, og hvis alt går som det skal, kan vi forvente et markedsbasert system fra 2012. Enova har fått styrket sine budsjetter, og det pågår en del forskningsaktivitet. Men hvor er resultatene – hvor er resultatene i TWh fra ny fornybar energi som ikke er resultater av vedtak gjort under Bondevik II-regjeringen, men som er resultater av denne regjeringens egen politikk? Det er slik i energipolitikken også, som i resten av samfunnet, at det er resultatene som teller, ikke hvor mye penger man har bevilget. Norge har et stort potensial bl.a. innenfor vindkraft. I løpet av forrige stortingsperiode ble kun en eneste vindmølle satt opp, og det var testvindmøllen utenfor Karmøy. Dette er ikke godt nok. Høyre har ambisjoner på vegne av vår industri og våre kompetansemiljøer. Vi ønsker at fremtidens energiproduksjon og fremtidens miljøteknologiske løsninger skal være solide ben å stå på for Norge. Derfor har Høyre også foreslått å opprette et eget miljøteknologifond som vi i dette statsbudsjettet avsetter 5 milliarder kr til. Jeg tar opp de forslag Høyre har fremmet alene eller sammen med andre partier.