Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 1999-03-24:
La meg med en gang slå fast at kunst og kultur selvsagt har en verdi i seg selv. Derfor bistår Utenriksdepartementet kulturlivet i stor grad på kunstnernes egne premisser. For å sikre kvaliteten på det vi gjør har Utenriksdepartementet siden 1993 støttet seg på rådgivende faggrupper innenfor sentrale kunstområder som bildende kunst, musikk, litteratur og dans/teater. Faggruppene deltar i planleggingen av kulturformidling og satsinger i utlandet, og gir råd i behandlingen av søknader fra kunstnere som ønsker å presentere seg ute. Vi har flere slike grupper under planlegging, og det vil bli lagt ytterligere vekt på informasjon og dialog med fagmiljøene. I tillegg er departementet i kontinuerlig dialog med Kulturdepartementet om dette arbeidet på det området som gjelder Kulturdepartementets ansvar. Utenriksdepartementets tjenestemenn er ikke fageksperter på kunst og kultur. Vårt bidrag er kompetanse når det gjelder kontaktformidling, oppsøkende arbeid overfor utenlandske kulturmyndigheter og nettverksbygging mellom norske og utenlandske kulturinstitusjoner. Det at utenriksstasjonene også arbeider med presse- og informasjonsarbeid, muliggjør en mer effektiv synliggjøring av norsk kultur og en bedre utnyttelse av faglige og økonomiske ressurser. God norsk kunst forteller imidlertid også noe om oss selv. Den presenterer hva Norge står for, og derfor har den et budskap som også andre kan dra nytte av. Dette betyr at kulturformidlingen også bør settes inn i en ramme som gjør at vi når det publikum vi helst vil nå. Det meste av kulturformidlingen retter seg mot sentrale land og regioner i Europa, Nord-Amerika og Japan. Disse landene betyr svært mye for Norge politisk og økonomisk, og er også av stor interesse for norsk kulturliv både når det gjelder presentasjon av vår egen kultur og innhenting av impulser. Men vi ønsker også å bruke kunst og kultur som del av Norges presentasjon i videre global sammenheng. Kultur blir dermed utenrikspolitikkens tredje søyle – ved siden av det politiske og økonomiske feltet. Som de fleste land er vi opptatt av koblingen mellom de tre søylene, noe som reiser viktige spørsmål, slik representanten Valle påpeker. Vi har imidlertid svært positive erfaringer med å bruke kulturformidlingen også som et redskap for norske politiske og økonomiske interesser. Det betyr ikke at vi ikke skal ha en debatt om dette og vurdere alternative måter å organisere arbeidet på. Vi har en løpende dialog med kulturlivet selv og med andre departementer om dette. Omfanget av kulturarbeidet vårt i utlandet må imidlertid – som på andre områder – tilpasses de gitte budsjettrammene. Ifølge de opplysningene vi sitter inne med, ligger den samlede norske offentlige støtten til kultursatsinger i utlandet i rent økonomiske termer omtrent på nivå med det finske, og kanskje noe i underkant av det man har satt av i Sverige og Danmark. Det er imidlertid viktig at vi i dette regnestykket tar med hele spektret av ressurser og virkemidler som settes inn, selv om de ikke er så lette å tallfeste. I Norge representerer ikke minst utenriksstasjonene – i vel så stor grad som for våre naboland – en viktig personellressurs som både vi og kulturlivet selv kan spille på.