Jan Petersen (Høyre), 2000-02-03:
Etter å ha hørt den siste forklaringen som samferdselsministeren nå gav, er det ganske åpenbart at ordet «hensiktsmessig» i proposisjonen ikke var spesielt opplysende. Samferdselsministeren er da sikkert innforstått med at det var et reelt grunnlag for kritikken fra komiteen, også på dette punktet. Jeg satt og filosoferte ganske mye over samferdselsministerens svar nå. Han var jo innom de riktige ordene, akkurat de samme ordene som statsministeren brukte – i hvert fall tidvis – men jeg må innrømme at jeg faktisk er litt i tvil om han brukte ordene fordi han er blitt fortalt at han skulle bruke dem, eller fordi han har skjønt hva som ligger under. Når det gjelder denne vurderingen av når skjærene oppstod, når han så dem, vil jeg bare minne om at advokatfirmaet BA-HR ved to anledninger har forsøkt å peke på nettopp hvor skjærene var. At man også gikk på skjæret 8. desember, er en annen side av saken, men at skjærene ble beskrevet, tror jeg må være rimelig klart. Det som er det viktige – og det håper jeg at samferdselsministeren er innforstått med, jeg regner med at han er det – er jo at vi i proposisjonen skulle hatt mer utfyllende opplysninger om de forholdene som innstillingen omtaler, og at samferdselsministeren på det punktet simpelthen tok feil. Jeg har lyst til å si det, for i debatten har en del brukt uttrykket at det er Stortinget som definerer hvilke opplysninger som skal gis. Det er rett i den forstand at er det uenighet om hvilke opplysninger som skal gis, er det selvsagt Stortinget som til syvende og sist forteller om det. Men det er jo like klart at når det gjelder hva Stortinget skal ha, skal Regjeringen heller ikke ta feil. Den skal når den lager proposisjonen, gi de opplysninger som Stortinget vil trenge i sin saksbehandling, nemlig de opplysningene som man trenger for å se styrke og svakheter ved og få tak i hovedpoengene i den saken som er fremlagt. Det er det denne innstillingen bl.a. dreier seg om. På det punktet er det altså grunnlag for kritikk overfor Regjeringen som helhet, men ikke minst overfor Fjærvoll. Og når han sa at han aksepterte kritikken, regner jeg med at han har tatt den innover seg. Jeg vil gi ham det råd at han tar det innover seg uten noe mer om og men. Ethvert om og men vil føre ham ut i problemer, så jeg vil tro at et råd på det punktet kunne komme godt med. Jeg var egentlig i ganske godt humør over utviklingen av denne debatten, så jeg var parat til å gi sentrumsregjeringen en stor konsesjon fordi jeg syntes det utviklet seg tilfredsstillende, ut fra det statsministeren gav uttrykk for. Jeg skal ikke konfrontere regjeringspartiene med Johan J. Jakobsens innlegg. Det tror jeg de skal være glad for, og jeg tror også sentrumsregjeringens støttespillere skal være veldig glad for at statsministeren har skjønt langt mer av hva dette dreier seg om, enn det Johan J. Jakobsen har gjort. Så jeg tror jeg kan glede sentrumsregjeringen med å si at vi kan anse Jakobsens innlegg som komplett irrelevant i denne sammenhengen. Det er hva statsministeren erkjente, som er det viktige. Det tror jeg er på det rene. Så vil jeg nevne et annet begrep som noen har brukt, at man har lagt listen høyt. I likhet med flere talere vil jeg understreke at listen er der den har ligget hele tiden. Vi har fått den revet underveis, men da har Stortinget lagt den tilbake på plass, og vi har fått Regjeringens aksept for at der den ligger, er der den skal ligge. Ellers legger jeg merke til at noen, bl.a. Carl I. Hagen, oppfatter dette som et relativt snevert juridisk spørsmål – det er jo en misforståelse – og derfor har han ikke deltatt i store deler av debatten, og heller ikke når det gjelder mesteparten av de problemstillingene denne saken dreier seg om. Jeg vil bare minne om at avtaler jo ikke har noen annen funksjon enn å avklare realiteter mellom partene. Og jeg er meget forundret over den type argumentasjon som går på at man ikke kunne fortelle Stortinget om problemene her, fordi det ville kunne bety mistro til den andre part. Men det er jo en ren misforståelse. Når man står overfor en fusjonsforhandling, må man ha vilje til å løse problemene sammen og legge dem åpent frem. Det at man ikke, som Regjeringen, har funnet fullgode løsninger på det, betyr ikke at man ikke kan si det offentlig. Jeg vil faktisk si at hvis man virkelig skal uttrykke tillit til den annen part, kan man godt si offentlig at her har vi ikke funnet noen fullgod løsning, men vi stoler jo så mye på den andre part at det selvsagt ikke er noe problem. Men Regjeringen valgte altså det motsatte. De var jo så redde for å si fra om dette av hensyn til svenskene at vi ikke fikk nok informasjon på dette området. Så her er jeg redd for at man ikke er helt stø. Jeg vil derfor anbefale at statsministerens innlegg gjentas ved gitte anledninger i regjeringskollegiet, slik at man blir støere på dette området.