Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2015-05-28:
Et viktig mål for norsk utviklingsarbeid er å redusere den absolutte fattigdommen og bringe mennesker ut av varig fattigdom. Gjennom det ren energi-initiativet som har vært tatt av norske myndigheter, har en bidratt til utbygging av fornybar kraftproduksjon i tillegg til å bygge ut strømnett og andre tilsvarende tiltak, som landsbyelektrifisering og generell kapasitetsbygging i de nevnte land i Afrika og Asia. Hovedmålsettingen for norske myndigheter har vært å bringe mennesker ut av varig fattigdom. Det har i tillegg vært en målsetting at denne type prosjektstøtte også skulle utløse private investeringer. Hovedspørsmålet for Riksrevisjonens undersøkelse har derfor vært i hvilken grad norsk bistand til ren energi virkelig har bidratt til å ta mennesker ut av fattigdom. Har prosjektene og de 8,97 mrd. kronene i perioden 2007–2013 bidratt til å oppnå Stortingets mål om økt tilgang til bærekraftig energi, økonomisk vekst og bedre levekår for de fattige? Når Riksrevisjonen slår fast at norsk bistand i liten grad har bidratt til å øke tilgangen til ren energi, og at man i svært liten grad har nådd de fattigste, så er dette et varsku som gjør det nødvendig å gå nærmere inn på årsakene og hva som i framtiden kan gjøres på en annen måte for å skape de ønskede resultatene. Nå har saksordføreren gitt en god og grundig redegjørelse for komiteens enstemmige innstilling, så jeg skal ikke gjenta det, men jeg skal kun fokusere på et par utvalgte områder. Når undersøkelser viser at det – i de områder som elektrisitet med norsk bistand er blitt gjort tilgjengelig i – primært er de rikeste som har fått muligheten til å benytte seg av det nye strømtilbudet, så er det et klart svar på at målsettingen om å nå de fattigste ikke er nådd. Kostnadene for å koble seg til og bruken av strøm overgår det en gjennomsnittlig familie har evne til å betale. Undersøkelsen slår fast at landsbyelektrifiseringsprosjektene i liten grad har ført til økt produktiv virksomhet, og har derfor heller ikke bidratt til økonomisk vekst i nevneverdig grad. Mens utgangspunktet for satsingen var at ren energi skulle bidra til samfunnsutvikling i form av økt næringsvirksomhet og sysselsetting, ja, så er det vanskelig å få øye på disse samfunnsøkonomiske effektene når en leser undersøkelsen og gjennom selvsyn har sett hva dette har bidratt til. Det er rett og slett for mange forhold, som f.eks. betalingsevne, manglende opplæring og andre manglende muligheter, som er store hindre for deler av befolkningen til å kunne nyttiggjøre seg av de nye mulighetene som økt strømtilførsel ga. Derfor er det viktig å merke seg Riksrevisjonens anbefaling om å sikre at det i planlegging av kapasitetsbygging framover i større grad kan tas hensyn til mottakerorganisasjonenes utfordringer, ikke minst kapasitet, og også kompetanse, at man sørger for at det blir gjort grundige analyser, som kan legges til grunn for prioriteringer og beslutninger for bistanden til ren energi. På den måten kan en forhåpentligvis få til et enda bedre beslutningsgrunnlag, som kan gjøre sitt til at virkemiddelbruken blir bedre tilpasset forholdene i det landet en skal samarbeide med. Så fikk vi gjennom befaringen komiteen gjennomførte, også klare inntrykk av at i planleggingen av denne type prosjekter vil selvfølgelig også de nasjonale myndigheter ha et ord med i laget. Infrastruktur er et høyt prioritert område i de fleste av de fattigste landene, og tilgang på energi blir sett på som et av de aller viktigste infrastrukturtiltakene. Da vil jo også de prioriteringene man gjør som giverland, måtte bli til i en avveining mot de ønsker mottakerlandene selv har. Det er som en representant for FN sa da vi som komité møtte ham i Tanzania: Det er forholdsvis enkelt å bidra med nødhjelp, men det å bidra på en måte som skaper varige verdier i form av næringsutvikling, økt sysselsetting og demokratiutvikling, er atskillig mer krevende. Men vi fikk som komité også se noen gode eksempler på hvordan tilgang på elektrisitet hadde bidratt direkte til f.eks. bedre helse gjennom å kunne ta i bruk mer avanserte instrumenter. På den måten kunne en bidra til mindre sykdom, bedre livskvalitet gjennom lavere barnedødelighet og høyere levealder. Det er grunn til å påpeke at det er en stor utfordring å sikre at norsk bistand i hovedsak skal gis til prosjekter som er økonomisk bærekraftige, samtidig som satsingen på energisektoren – gjennom ren energi-initiativet – skal inkludere fattigdomsrettede tiltak, som landsbyelektrifisering. Skal en forsyne store deler av den fattige delen av befolkningen på en økonomisk bærekraftig måte, så er ikke det mulig uten subsidier i et lengre tidsperspektiv. Først når befolkningen har nådd et minimumsnivå i utdannelse og økonomisk vekst, kan en regne med at det er grunnlag for at driften av elektrisitetsforsyningene blir økonomisk bærekraftig. Bistanden til ren energi skal føre til økt næringsvirksomhet og sysselsetting, som så i neste omgang også kommer de fattige til gode. Bistandsmålet er dermed bredere enn å øke tilgangen til energi for den fattige delen av befolkningen. Utenriksdepartementet har lagt vekt på stabil og sikker energiforsyning som grunnlag for økonomisk vekst, sysselsetting og sosiale formål, som sikker strømforsyning til sykehus m.m. Spørsmålet blir da: Hvordan kan en få dette best mulig til? Vi i Kristelig Folkeparti deler departementets oppfatning om at de siste års teknologiske utvikling og kraftige prisfall har gjort sol, vind og biomasse mer konkurransedyktig, noe som gjør det mulig å utvide bredden i ren energi-satsingen. Derfor tror vi det blir viktig framover å styrke satsingen for økt energitilgang på landsbygda med fornybare småskalaløsninger. Det er positivt at Utenriksdepartementet i større grad vil se på mulighetene framover for hvordan økt tilgang på energi, f.eks. gjennom den norske støtten til nettutvidelse, på den måten nettopp kan bidra til økt næringsutvikling. Støtte til utvikling i fattige land krever en overordnet og sammenhengende bruk av virkemidler for å gjøre bistanden mest mulig målrettet. Det er derfor viktig, som departementet selv understreker, at man ser nærmere på hvordan kvaliteten på ambassadens planlegging, kan økes for å utnytte norske komparative fortrinn på en best mulig måte. Riksrevisjonens undersøkelse understreker behovet for et mer kritisk søkelys på satsingen på store og kapitalkrevende vannkraftprosjekter. I stedet bør en se på de muligheter som kan åpne seg for å utløse mer privat kapital, og satse på mindre prosjekter hvor en også vurderer andre teknologier eller energikilder. Vi i Kristelig Folkeparti er opptatt av at bistand til ren energi skal fortsette, men at man i fortsettelsen, for å kunne oppnå best mulig effekt for de fattigste, i større grad kan vektlegge støtte til de energiressurser og teknologier som har et best mulig utviklingspotensial i disse samarbeidslandene som vi snakker om i dag.