Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2016-02-11:
Dette er egentlig en debatt vi ikke burde hatt, for dysleksi er noe vi har kjent til i godt over hundre år. Dyskalkuli er nok mindre kjent og har ikke vært forsket på i nærheten av så mange år. Men at vi har lærevansker i skolen, er ikke noe nytt fenomen i det hele tatt. Dysleksi og dyskalkuli er såpass omfattende at det er ca. 5 pst. av elevene i norsk skole som har en av de to lærevanskene. Det betyr at i alle klasser, på alle skoler i hele Norge, finnes denne typen elever. Det er den mest utbredte funksjonshemning i den vestlige verden når det gjelder skolegang, og spørsmålet er om vi tar det nok på alvor. I parentes bemerket finnes ikke dysleksi i Kina. Det er på grunn av den måten de skriver på. Det er måten vi setter sammen bokstaver og begreper på, som gjør at det er vanskelig for den type elever. Det er en anekdote, i og for seg, i denne sammenhengen. Etter loven er det ingen tvil om at disse barna skal ha tilpasset opplæring. Loven har slått dette fast i veldig, veldig mange år. Likevel er det ikke sjelden for oss – vi møter mange elever siden vi sitter i den komiteen vi gjør – å møte elever som har falt fra, og som opplever at det blir satt i gang tiltak på videregående skoles nivå. Først da oppdager man at eleven har dysleksi – og det med dagens regelverk! Det må være et stort tankekors for oss at vi – med loven, som jo er vårt viktigste virkemiddel, i hånd – ikke klarer å nå inn i klasserommet. Hva skyldes det? Det skyldes antageligvis også at de som jobber med barna til daglig, lærerne, ikke er satt i stand til å diagnostisere eller finne ut av hvem det er som har disse lærevanskene, og hva man skal gjøre, med en gang. Veldig mange barn og familier opplever at det ikke går så greit på skolen som de hadde forventninger om – det er et eller annet som gjør at det blir vanskeligere enn man trodde. Så begynner utredningssirkelen og runddansen i systemet. Samtidig går dagene, ukene og månedene, og for altfor mange skjer ingenting i klasserommet. Jeg tror det er ekstremt viktig at dette temaet får en sentral plass når vi nå skal gå igjennom lærerutdanningene og se på dem. For det er ingen tvil om at alle som nå skal undervise med økte kompetansekrav, må kunne mye om disse to tingene – både dysleksi og dyskalkuli – når de skal jobbe som lærere i skolen. For de kommer til å møte elever som har disse lærevanskene, og de kommer til å ha klasser hvor det er den type elever. Noe som er annerledes nå enn da de oppdaget dette for godt over hundre år siden, er at vi har en ny teknologi som kan hjelpe til på en helt annen måte enn før. Den revolusjonen som skjer innen IKT, kan være til stor nytte for disse elevene. Det finnes programvarer, det finnes teknologiske hjelpemidler som langt på vei kan bøte på mange av de utfordringene elevene her møter. Det som er bekymringsfullt, er at disse ikke tas i bruk. Det er forstemmende å høre at vi sliter med lydbøkene som Statped har – at den ordningen knapt brukes, og at den er veldig vanskelig og kronglete å bruke for skolene i en tid da streaming faktisk er det det handler om, og ikke å sende pakker med lydbøker rundt omkring med posten. Det er en ting som vi fort kan gjøre noe med, og det ønsker jeg å adressere til statsråden at han ser på helt konkret. Det har vi også tatt opp når vi har hatt budsjetthøring. Det er mange gode merknader i innstillingen som vi er enig i, og representanten Kent Gudmundsen har redegjort for Høyres og posisjonens standpunkt. Det er bred enighet om dette. Igjen er det litt som i forrige sak – at innstillingen burde vært enstemmig. Vi burde sagt at vi skal ikke ha skoler som ikke er dysleksivennlige og dyskalkulivennlige. Vi burde ha skoler som tilfredsstiller de kriteriene som Dysleksiforeningen har, og sertifisere skolene, sånn at vi har et sett av kriterier som sørger for at alle barn, uansett hvor de bor, alltid blir møtt med hjelp om de har disse lærevanskene.