Bent Høie (Høyre), 2013-06-20:
Når Stortinget i dag behandler en ny stortingsmelding om folkehelse, går det inn i en god tradisjon med at en hvert tiende år behandler en helhetlig stortingsmelding om dette temaet. Stortinget behandlet St.meld. nr. 37 for 1992–1993, Utfordringer i helsefremmende og forebyggende arbeid, i 1993. I 2003 behandlet Stortinget St.meld. nr. 16 for 2002–2003, Resept for et sunnere Norge. Den inneholdt strategier for den tiårsperioden vi nå har lagt bak oss. I dag behandler vi en stortingsmelding om strategier for den neste perioden, under overskriften «God helse – felles ansvar». Hvis vi ser på innholdet og målsettingene i disse to meldingene – den ene lagt fram av en sentrum–Høyre-regjering og dagens, lagt fram av en rød-grønn regjering – finner vi at det ikke er forskjellene som framstår som det tydeligste, men likhetstrekkene. Situasjonsbeskrivelsen i stortingsmeldingen Resept for et sunnere Norge var at utviklingstrekk i samfunnet gir nye helseutfordringer. Eksemplene som ble trukket fram, var økt globalisering, et flerkulturelt samfunn, et krevende arbeidsliv og rusproblematikk. En viste til at Verdens Helseorganisasjon påpekte at en tredel av den samlede sykdomsbyrden i industrialiserte land skyldes de fem risikofaktorene tobakk, alkohol, høyt blodtrykk, kolesterol og overvekt. Målene i stortingsmeldingen Resept for et sunnere Norge var å få en politikk som kunne bidra til: flere leveår med god helse i befolkningen som helhet å redusere helseforskjeller mellom sosiale lag, etniske grupper og kjønn. Har vi så lyktes i den tiårsperioden? Både ja og nei. Vi har lyktes med å få flere leveår i befolkningen som helhet. Men et hovedfunn fra den globale sykdomsbyrdestudien fra 2010 viser at økende levealder er forbundet med flere år med nedsatt helse og sykdomsbyrde fra ikke-dødelige tilstander. Samtidig som levealderen har økt for alle, har grupper med lang utdanning og høy inntekt hatt den beste utviklingen. Resultatene fra en nyere norsk registerstudie med data fram til 2009 tyder på at de sosiale helseforskjellene har blitt større over tid. Andre tegn er mer positive. Når det gjelder overvekt og fedme hos barn og unge, ser vi av de siste tallene at andelen går ned for både jenter og gutter. Mye tyder på at debutalderen for alkohol går opp, og at andelen som bruker illegale rusmidler, går ned blant de yngste. Men det store bildet er at levealderen stiger som følge at vi har lyktes med å skape et velferdssamfunn. Bedre boforhold, tryggere arbeidsplasser, regulert arbeidstid, økonomi til å kjøpe næringsrik mat og utdanning til alle er hovedforklaringen. Det at vi får flere eldre i Norge, er derfor det fremste uttrykket for at vi har lyktes på mange områder. Samtidig ser vi at livsstilssykdommer utgjør en større del av sykdomsbildet og bidrar til at kvaliteten på de «vonde» leveårene som vi har vunnet, går ned. Det betyr at en betydelig andel av pasientbehandlingen som foregår på sykehusene våre i årene som kommer, vil være relatert til livsstilssykdommer. Noen antyder at så mye som 80 pst. av behandlingen vil være knyttet til dette. Dette er sykdommer som vi i stor grad kunne ha forhindret ved å lykkes bedre på andre samfunnsområder. For å si det enkelt: Sykehusutgiftene våre vil i årene framover i økende grad være prisen som vi som samfunn må betale for å ha mislyktes på andre samfunnsområder. Hovedløsningen for folkehelsen er altså på andre politikkområder enn den direkte helsepolitikken. Vi ser at hovedforskjellen i helse er knyttet til utdanning og tilknytning til arbeidslivet. Skolen er derfor helt sentral – ikke først og fremst for å kompensere for foreldrene eller samfunnets mangel på oppfølging av barna, men for å gjøre det som nettopp er skolens fremste oppgave: utdanning. Det som vil bety mest for folkehelsen, er at vi klarer å skape en skole med muligheter for alle. Hva forteller internasjonal forskning oss om hva som er viktigst for å nå det målet? Er det skolemat, er det mer fysisk aktivitet i skolen, er det mer valgfag? Nei – svaret er ganske enkelt: Det er læreren. Fem år med en kompetent lærer er nok til å utjevne forskjellene mellom elevene som skyldes foreldrenes utdannings- og inntektsnivå. Derfor er Høyres klare prioritering at et lærerløft er den neste store satsingen, der staten skal ta et ansvar for skolen. Dette er noe av det viktigste vi kan gjøre for folkehelsen. Det innebærer rett og plikt til etter- og videreutdanning for de lærerne som er i skolen i dag. Det innebærer en innføring av en femårig masterutdanning for de lærerne som i framtiden skal begynne i skolen, og det innebærer ikke minst muligheten for å gjøre karriere i klasserommet, og ikke utenfor av klasserommet. Det er der vi bor og i det som samfunnsmedisineren Per Fuggeli kaller «flokken vår», det gode liv leves og skapes. Skal en ha rom for å utvikle de gode lokalsamfunnene, familiene og nettverkene, må disse styrkes. På engelsk finnes ordet «empowerment», men jeg har ikke klart å finne et like dekkende norsk ord for dette. Det å styrke lokaldemokratiet, styrke familien og styrke og tørre å delegere makt lokalt, er derfor en vesentlig del av folkehelsearbeidet. I Høyre sier vi at maktspredning gjør samfunnet mer robust. I denne sammenheng har frivilligheten en dobbel funksjon. Studier viser at en hovedforklaring på den store tilliten vi som bor i de nordiske landene, har til hverandre og til våre samfunnsinstitusjoner, skyldes at en stor andel av befolkningen er engasjert i frivillige organisasjoner. Den tryggheten som denne tilliten gir, er avgjørende for vår folkehelse – ikke minst den psykiske folkehelsen. Samtidig er det de frivillige organisasjonene som stort sett alltid lager møteplasser og aktiviteter som fremmer vår fysiske og psykiske folkehelse – alt fra idrettens omfattende og profesjonelle arbeid med fysisk aktivitet, verdighet og inkludering, til de små velforeningenes årlige grillsammenkomster. Derfor må vi gi frivilligheten økonomiske vilkår og ikke minst bevare dens frihet og armslag. Det enkle er ofte det beste. Jeg vil derfor slå et slag for friluftslivet, den gode norske tradisjonen med å gå en tur i nærmiljøet. Her gjør de interkommunale friluftsrådene og friluftslivets frivillige organisasjoner et fantastisk viktig arbeid, både med den fysiske tilretteleggingen av områder for friluftsliv, som gjør det enkelt tilgjengelig og til en fin opplevelse, og gjennom å organisere felles turer og opplevelser. Det er kjekt å gå på tur, men det er ofte kjekkest å gjøre det sammen med andre. Mange uten familie og venner i nærheten har muligheten til å møte andre gjennom disse organiserte aktivitetene, uten at det koster noe, og i sitt nærmiljø. Den fysiske og psykiske helsen går her bokstavelig talt hånd i hånd – på tur. Som en av frisklivssentralene sier det i sitt motto: «Hvorfor sitte inne – når alt håp er ute?» På denne bakgrunn vil Høyre støtte Venstres forslag nr. 8, 9 og 11. Vår helse kan ikke bare gjøres til fellesskapets ansvar. Vi er også nødt til å ta et personlig ansvar. Jeg synes at stortingsmeldingen i all hovedsak, sånn som den er lagt fram, balanserer disse forholdene. Vi må ikke komme i den situasjonen at vi undergraver den enkeltes ansvar for egen helse, samtidig som vi anerkjenner at vi kan gjøre mye på det overordnede nivået. Derfor er kanskje noe av det viktigste statlige bidraget til folkehelse den reguleringen som vi har på områdene alkohol og tobakk. Bare innenfor området alkohol er det fire helt sentrale virkemidler som det er nødvendig å hegne om også for framtiden. Det er å ha et avgiftsnivå på alkohol som gjør at konsumet holdes nede. Det er å beholde vinmonopolordningen. Det er å ha regulering av salgstider og salgssteder og skjenketider og skjenkesteder, og det er å beholde reklameforbudet. På området tobakk vil et høyt avgiftsnivå være et vesentlig virkemiddel. Derfor foreslår også Høyre i sine alternative statsbudsjetter et høyere avgiftsnivå på tobakk enn det den rød-grønne regjeringen har lagt fram. Dette er effektive virkemidler på et nasjonalt nivå som det er viktig å forsterke videre.