Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
I begynnelsen av desember i fjor hadde vi en interpellasjonsdebatt her i salen som handlet om det tilsynelatende paradoksale i at Norge er det landet i OECD-området som bruker mest penger på rehabilitering og attføring, samtidig som vi er blant dem som har det høyeste antallet uføre i vår del av verden. Vi var inne på mange mulige årsaker, og forskere peker på at det har blitt vanskeligere for personer med helsesvikt å leve opp til arbeidslivets krav. Vi snakker om utstøting eller utestenging, og at det har kommet nye diagnosegrupper til, men også at mange med nedsatt funksjonsevne og helseplager gjerne vil jobbe, helt eller delvis, men ikke slipper til. Det kan skyldes alt fra ren diskriminering i arbeidslivet til litt diffuse, ureflekterte holdninger om at de med helseplager ikke er like produktive som andre, til manglende kjennskap til regler og støtteordninger som arbeidsgivere kan benytte seg av for å tilrettelegge en arbeidsplass. I dag diskuterer vi situasjonen for noen av dem som kanskje er aller vanskeligst stilt, de unge som sliter med psykiske problemer, som har manglende behandlingstilbud og en lidelse som dessverre fortsatt delvis er belagt med skam, selv om dette trolig har begynt å bedre seg noe. Nå skal en være litt forsiktig med å gradere folks problemer, men likevel våger jeg den påstanden at det både for den enkelte og for samfunnet som helhet nesten er verre at unge uførepensjoneres før de i det hele tatt har kommet i gang med voksenlivet sitt enn at godt voksne pensjoneres etter mange år i yrkeslivet. Så hvis en er avhengig av å målrette innsatsen og konsentrere ressursene, er dette en gruppe som peker seg ut som en viktig målgruppe. Jeg synes også at den sittende regjering har vist at disse problemene tas alvorlig, gjennom alle de tiltakene som nå er iverksatt, og som er i ferd med å bli iverksatt. Statsråden var inne på at en gjør det både i eget system og i samhandling med helsevesenet når det gjelder arbeid og psykisk helse, slik at tiltak settes inn i tidlig skolealder. Men det er en viktig utfordring som gjenstår, som interpellanten også var inne på, nemlig å sikre en god samhandling mellom helsevesenet og velferdstjenester, som sikrer at tjenesten er der med rett innhold i rett tid og på tvers av sektorer. Så til denne gruppen vi snakker om nå, og som statsråden var inne på: Vi vet ikke nok, men vi vet litt. Vi vet at det har vært en jevn økning i antallet unge uføre siden 1990-tallet, og hvis vi ser på ytelsene til uførepensjon, rehabilitering og attføring i sammenheng, ser vi at det har vært en ganske betydelig vekst. De aller fleste ender opp med full uførepensjon, og over halvparten av dem - de unge altså - har psykiske lidelser som diagnose. Går vi til gruppen 25 år og under, er det en enda større andel som har psykiske lidelser som diagnose. Få har utdanning utover videregående skole. De har liten yrkeserfaring. Når de blir uføre, har de omtrent ingen inntekt utover uførepensjon. Det er bare gruppen med kromosomfeil som har lavere inntekt i tillegg til uførepensjon enn de som har psykiske lidelser. Så er det ganske usikre indikasjoner med hensyn til hvorfor flere unge blir uføre, men en viktig forklaring er at de vi snakker om her, faktisk ikke har rukket å få fotfeste i arbeidslivet, så de er vanskelig å tilbakeføre. Vi snakker om utestenging, som kanskje gjør det vanskeligere å tilbakeføre dem enn de som er utstøtt, og som har hatt en base i arbeidslivet tidligere. Så vil kanskje noen si at uførepensjoneringen for unge uføre er altfor gunstig, men undersøkelser viser altså at de unge uføre selv ikke er særlig fornøyd med livet. «Ensomhet» og «kjedsomhet» er ord som går igjen i deres tilbakemeldinger, og det er vel også slik at når ensomhet og kjedsomhet er det som dominerer hverdagen, kommer man lett inn i en ond spiral, hvor psykiske lidelser også forsterkes, og for noen kan kanskje utfallet av det også bli helt fatalt. Det er ikke bedre ytelser i utgangspunktet som er løsningen for denne gruppen, men dessverre viser undersøkelser at det er møtet med hjelpeapparatet som kanskje er det aller mest problematiske. De føler seg stemplet. De føler at samhandlingen i møtet med velferdsetaten er det som er hardest, og resultatet er svekket selvforståelse og redusert tro på egne evner og muligheter, altså det motsatte av det vi egentlig vil oppnå. Men så viser også de samme undersøkelsene at arbeidsgiveren i utgangspunktet er positive, men de gjør ikke noe særlig for å iverksette inkluderende tiltak på arbeidsplassen. Lyspunktet er at begge de to tingene - både hjelpeapparatets virkemåte og konkrete inkluderingstiltak på en arbeidsplass - går det an å gjøre noe med. Offentlige arbeidsgivere bør føle et spesielt ansvar her, og de nye reformene gir muligheter og et handlingsrom. Så er det et politisk ansvar å følge med på at resultatene oppnås, og det føler jeg meg trygg på at statsråden - eller kanskje man heller skulle si de aktuelle statsrådene - tar det på største alvor.