Borghild Tenden (Venstre), 2011-02-22:
Jeg vil også takke statsråden for en god statusrapport. Venstre er krystallklar på at oppdrettsnæringen må være bærekraftig i et miljøperspektiv, men næringen står også overfor andre utfordringer. Venstre mener det er behov for en mer effektiv havbruksforvaltning, både for å bidra til næringsutvikling slik at Norge kan utnytte sitt potensial for sjømatproduksjon, og for å sikre at vi får en lokaliseringsstruktur som bidrar til at næringen best mulig kan håndtere fiskehelse og miljømessige utfordringer. For å få til en mer effektiv havbruksforvaltning bør det derfor etter Venstres mening gjennomføres en del tiltak. Venstre mener at trøndelagsmodellen bør innføres som regime i havbruksforvaltningen. Dette var en forsøksmodell som ble prøvd ut i Trøndelag, og som førte til nedsetting av saksbehandlingstiden. Modellen baserte seg på at Fiskeridirektoratet i kurante saker ble gitt fullmakt fra andre sektormyndigheter, slik at fokus kunne være på de kompliserte sakene. Etter Venstres mening var denne modellen så vellykket at den bør innføres som et generelt regime. Samtidig bør forvaltningsreformen reverseres. Denne reformen medførte at fylkeskommunene fikk en sterk rolle i havbruksforvaltningen, og bidro til et ekstra forvaltningsnivå, som ikke akkurat kan kalles en forenkling i god Venstre-tradisjon. I takt med at havbruksnæringen har utviklet seg, har det også blitt en sterk endring i teknologien rundt næringen. Nye tekniske standarder for havbruksanlegg har f.eks. ført til årlige investeringer på om lag 1 mrd. kr i nye anlegg. Dette gjør at næringen i dag kan nyttiggjøre lokaliteter som er mer utsatt, men som også er bedre egnet for havbruk. Til grunn for valg av lokaliteter ligger det omfattende miljøundersøkelser og miljøovervåking. Dette gjør at næringen flytter fra områder som ikke gir gode nok betingelser for produksjon, eller som ikke er godt nok egnet miljømessig. Venstre mener derfor at det ikke bør innføres maksimalgrense på antall laks i de enkelte anleggene. En slik maksimalgrense vil svekke mulighetene for å få restrukturert lokalitetene og tar ikke høyde for at store lokaliteter er et viktig redskap i arbeidet med å bygge en framtidig lokalitetsstruktur. For å få til en robust lokalitetsstruktur må de ulike bedriftene ofte bytte lokaliteter seg imellom og også fjerne lokaliteter som ikke er hensiktsmessige med tanke på fiskehelse, avstandskrav mellom anleggene osv. Dette er svært kompliserte prosesser og krever at de ulike bedriftene må gi og ta, og også at saksbehandlingen gjøres effektiv. Derfor er saksbehandlingstid en viktig suksessfaktor med tanke på å få til en best mulig lokalitetsstruktur, og Venstre støtter derfor opp under regjeringens innføring av tidsfrist for saksbehandling. Havbruksnæringen er en viktig næring for Kyst-Norge, og det er en viktig næring for landet. Derfor må det fokuseres på mulighetene i havbruksnæringen. Men man må ikke dekke over det faktum at det må på plass nødvendige tiltak for å sikre god arealorganisering og sterke miljøtiltak for å sikre målene i forhold til lakselus og rømming. Det burde statsråden være mer opptatt av. Hvis det ikke blir gjort, vil vi ikke ha en havbruksnæring å bygge på. I statsrådens redegjørelse er det ikke nevnt ett ord om utdanning relatert til havbruk. Er dette mindre viktig for regjeringen? Jeg hadde satt pris på om statsråden hadde sagt noen få ord om dette i sin redegjørelse, eller nå i etterkant. Statsråden var inne på at det over år er nyttiggjort store forsknings- og utviklingsinvesteringer på torskeoppdrett. Venstre vil stille spørsmål om det ikke ville være mer formålstjenlig å bruke disse midlene på en videre utvikling av laksenæringen og på forskningsbaserte tiltak for å utvikle gode løsninger med tanke på bl.a. lakselus. Når vi i tillegg vet at torskeoppdrett konkurrerer med laksenæringen om arealtilgangen, og areal anses som en viktig faktor for å få til gode miljøløsninger for havbruk, er ikke da en sterkere målretting mot laks mer samfunnsriktig bruk av areal og forskningsmidler? Avslutningsvis: Oppdrettsnæringen er en godt organisert næring. Det burde derfor være fullt mulig for regjeringen å gå i dialog med næringen for å få på plass en forpliktende avtale med klare mål, virkemidler og tidsfrister som adresserer de ulike miljøutfordringene man står overfor. Slike avtaler har man f.eks. i fastlandsindustrien.