Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-12-06:
Kampen mot fattigdom var et av hovedtemaene i finansdebatten, og er det også i debatten om bevilgningene på vårt område. Flertallet startet denne perioden med å øke innsatsen mot fattigdom med over en halv milliard kroner. I år økte vi med nye 700 mill. kr, til et nivå på 1,2 milliarder kr mer enn i forrige periode. Neste år foreslår Regjeringen ytterligere påplussinger opp til et nivå på 1,6 milliarder kr over forrige regjerings siste fattigdomsforslag. I Stortinget er ytterligere 55 mill. kr lagt inn fra flertallet, herunder 30 mill. kr til bedringer i bostøtten og boliger til personer som kommer ut fra fengsel. Handlingsplanene mot fattigdom og for inkludering videreføres og styrkes. 1,6 milliarder kr er mye penger. Det er så mye penger at vi nesten ikke kan forsvare å bruke dem, uten å se varige resultater av innsatsen. Om regjering og stortingsflertall kommer til å lykkes, vet vi foreløpig ikke, det skal vi innrømme, selv om opposisjonen gjør så godt den kan med å late som om de vet noe som ingen andre vet. Ord som «gedigen bløff», «reduserte mål», «svikter de funksjonshemmede» og «halvert satsing» er bare noe av det som har vært uttalt fra den kanten. Det er dristige utsagn – med tanke på de manglende resultatene i forrige periode. Under skatteletteregimet til den forrige regjeringen ble det flere fattige. Det vet vi. Så var da heller ikke skattelettelsene ment for dem. Om vi lykkes nå, vet vi foreløpig ikke, for det tar tid fra penger bevilges og tiltak iverksettes til effekten av tiltakene viser seg. Men noen indikasjoner har vi. Det vi vet, er at 150 000 flere personer er i arbeid, at det spås en ytterligere nedgang i ledigheten – til godt under 2 pst. – at andelen eldre arbeidstakere viser en stigende tendens, at innvandrerledigheten synker, at det er færre yrkeshemmede, og at forbruket av sosialhjelp går ned. Det må jo også bety redusert fattigdom. Det må bety at noen tiltak har begynt å virke, f.eks. det faktum at der det forrige flertallet kuttet i tiltak, plusset vi på – i fjor og i forfjor – og opprettholder for andre år på rad et høyt tiltaksnivå, til tross for fallende ledighet. Fra neste år gjør vi også den endringen at vi fjerner skillet mellom ordinære tiltak og spesielle tiltak for yrkeshemmede, for å gi større fleksibilitet i bruken av tiltaksmidlene – én av en rekke endringer som skal gjøre hele velferdssystemet vårt mer brukervennlig. Det er også en illustrasjon på at fattigdomsbekjempelse ikke bare handler om å bruke mye penger, men også om å bruke pengene på riktig måte. Men vi skal heller ikke underslå at det fortsatt finnes noe som ikke er fullt så bra, f.eks. at sysselsettingen blant funksjonshemmede ikke viser tegn til å øke, at selv om innvandrerledigheten går ned, blir ikke forskjellen i forhold til resten av befolkningen mindre, at det fortsatt skjer aldersdiskriminering i yrkeslivet, og at det fortsatt er for mange som lever på sosialhjelp over lengre perioder. Men her kommer det jo nå tiltak på løpende bånd – lønnstilskudd, tilretteleggingsgaranti, tiltaksgaranti, forenklinger i stønadssystemet og tiltak for nye grupper, bl.a. gjennom kvalifiseringsprogrammet, som fullt utbygd kan omfatte 30 000 personer som ellers ville hatt få rettigheter. Antidiskrimineringsarbeidet har fått et løft med ny ansvarlig minister. Lovarbeidet mot diskriminering pågår for fullt. Det føles litt merkelig å bli kritisert for manglende effekt av administrative endringer, tiltak og lovverk som enten er under forberedelse, nettopp er iverksatt eller er klare til iverksetting fra 1. januar. Vi er jo ikke ferdige med jobben. Foreløpig er det litt over to år siden vi overtok. For den som måtte være interessert, er det fullt mulig å lese «Soria Moria-erklæringen – to år etter» – som den heter – der også status for tiltak i fattigdomspolitikken er blitt gjennomgått. Barnefattigdom hører også med i bildet. Det er kanskje den mest urettferdige formen for fattigdom som finnes. For barna haster det. Dette handler om fattigdom som går i arv – om barn av enslige forsørgere, om barn i store familier og om barn med ikke-vestlig bakgrunn. Det handler om å bekjempe fattigdom hos foreldrene, men også om å bryte den sosiale arven – gjennom forebygging og rask inngripen i mange sektorer. Fattigdom er en mangesidig utfordring. Årsakene er mange. Problemene er sammensatte. Det handler heller ikke bare om tiltak på Arbeids- og inkluderingsdepartementets og Barne- og likestillingsdepartementets budsjetter – det handler om å se sammenhengene på tvers av sektorer. Lettvinte løsninger finnes ikke. Jeg synes fattigdomsdebatten altfor ofte reduseres til en debatt om penger – hvem bevilger mest til hva. Altfor sjelden etterprøves resultatene av pengebruken på en systematisk måte. Her tar den sittende regjering nå grep. Nye målekriterier og styringsindikatorer er under utvikling for raskere å kunne se resultater og justere kursen, om nødvendig. Vi har ikke fasiten – det innrømmer vi gjerne – men det har heller ikke opposisjonen. Det beviste den da den selv hadde flertall.