Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2010-03-19:
Jeg tror nok det er riktig, slik det er sagt i denne salen, at alle politiske partier ønsker å ha minst mulig fattigdom, og jeg skulle gjerne sett at vi ikke hadde fattigdom i det hele tatt i Norge. Men så ser vi også at det går gal vei. En artikkel i Bergens Tidende 27. februar 2010 viser at Frelsesarmeen har delt ut mat til nær dobbelt så mange barnefamilier i år i forhold til i fjor. Jeg synes det er bekymringsfullt at vi ser at utviklingen går i gal retning, at det blir stadig flere unger som lever under det begrepet som vi kaller fattigdom. Det finnes en god del unger her ute som prøver å beskytte sine foreldre etter beste evne, og det er vanskelig for oss som politikere å kunne se og registrere disse ungene på en god måte, for mange av dem er meget dyktige skuespillere. De er flinke til å kamuflere den trasigheten som er innenfor husets fire vegger, de er flinke til å finne gode unnskyldinger for ikke å skulle delta på de områdene og i de fritidsaktivitetene som mange av deres kompiser deltar i. Det synes jeg er den største utfordringen vi har for å bekjempe fattigdom. Hvordan skal vi da klare å gjøre det? Hvor går veien for å lykkes, når vi samtidig vet, og som det er sagt i flere innlegg her i dag – i alle de innleggene som har vært holdt, tror jeg det har vært nevnt – at sosial status går i arv? Det må også bety at de virkemidlene som vi har brukt fram til dags dato for å bekjempe fattigdom, ikke har vært de riktige virkemidlene. For man kan ikke, med respekt å melde, slå seg på brystet og si at vi har lyktes, og at alt går så mye bedre, når vi ser at utviklingen går i gal retning, det blir flere fattige. Samtidig som vi bare pøser på med mer av de virkemidlene vi har brukt, ser vi at sosial status går i arv. Jeg tror vi i langt større grad må fokusere på tre ting: Vi har en betydelig oppgave i å forhindre frafall i skolen. Det tror jeg også alle politiske partier i Stortinget er enige om, men vi har ennå ikke klart å komme fram til en enighet om hvordan man skal gjøre det. Der håper jeg i alle fall at arbeidsministeren i samarbeid med både utdanningsministeren og kommunalministeren klarer å se på gode løsninger, finne nye innfallsmetoder for å fange opp barn og ungdom før de faller ut av skolen. Hvis Per har havnet utenfor skolen og har vært borte i to–tre måneder, og man så begynner å sette inn tiltak, er det dessverre for sent. Tiltakene burde ha vært iverksatt før han faller ut av skolen. På det området tror jeg at mange av våre vekstbedrifter og attføringsbedrifter har noe å bidra med. Jeg har selv registrert et solskinnseksempel – en jente fra min egen hjembygd som ramlet ut av skolen og havnet over i rusmiljøet. Heldigvis for henne var det folk som kjente henne som jobbet innenfor attføringsbedrifter, som klarte å ta tak og få henne i utdanningsløpet og få til et samarbeid med skolen ganske umiddelbart, noe som har resultert i at hun er utdannet elektriker i dag. Hun fikk sin mulighet med arbeidstrening, fikk sin mulighet til å starte på nytt og komme i et helt annet rom for å få den utdanningen og opplæringen hun trengte. Det er bare ett av mange eksempler på hvordan man kan tenke annerledes, tenke nytt for å forhindre frafall i skolen. Så tror jeg det aller viktigste er å legge til rette for en arbeidsmarkedspolitikk der man gir rom for flere til å delta i arbeidslivet, gir muligheten for at flere kan komme inn i arbeidslivet, og at vi ikke har et arbeidsliv som nærmest støter enkelte grupperinger ut. Det er engang slik at den beste måten for å kunne bli selvhjulpen er å ha sin egen, faste inntekt gjennom å gå på jobb hver dag. Da må det også, etter mitt skjønn, legges opp til en politikk der det i langt større grad lønner seg å jobbe. Det må i langt større grad lønne seg å jobbe, og det kan gjøres ved å legge til rette for en helt annen skatte- og avgiftspolitikk enn vi har i dag. Men det ser jeg at er et av de virkemidlene som i alle fall den sittende regjeringen ikke ønsker å se veldig mye på. Så er det mange som i utgangspunktet ikke er fattige ut ifra inntekt, men som har kommet i en håpløs situasjon på grunn av gjeld. Det kan være folk som har en inntekt på både 400 000–500 000 kr og kanskje 600 000 kr, men som har så mye gjeld at de ikke har en krone igjen. Da er det viktig at vi har et godt gjeldsrådgivningssystem som kan gi hjelp, veiledning og råd, gi dem muligheten til å komme på riktig vei så fort som mulig. For der tror jeg ikke det vil være veien å gå å være fornuftig og si at man skal gi dem sosialhjelp til de kommer seg over kneika. Den kneika vil de aldri komme seg over hvis man ikke gir dem muligheten til å få god oppfølging og god rådgivning for å komme seg ut av sitt eget økonomiske uføre. Et annet virkemiddel som er trukket fram og fokusert på i Stortinget tidligere, er at Nav er et viktig redskap også for å bekjempe fattigdom. Ja, det tror jeg også vi alle sammen er enige om. Her forplikter det at Regjeringen nå sørger for at Nav fungerer på disse områdene, at Nav får den nødvendige kompetansen, slik at de evner å se det helhetlige mennesket og se de behovene mennesket har, og også klarer å se de mulighetene det enkelte mennesket har i systemet. I dag er det dessverre slik at mange, også i Nav, erkjenner at man ikke har den kompetansen, ikke vet hvilke virkemidler og muligheter man har til rådighet og kan bruke overfor brukerne. Der har vi bl.a. fått en ganske grundig rapport for et par år tilbake fra sivilombudsmannen. Jeg registrerer at det ikke er kommet noe nytt i forhold til den rapporten som ble levert på det tidspunktet, at det er foretatt noen endringer, eller at kompetansen er løftet betydelig. Jeg vet at det har foregått mye kompetanseløft i Nav, og da blir spørsmålet: Er det de rette kompetanseløftene som er foretatt? Er det de folkene som burde hatt kompetanse, som har fått det, eller er det på andre områder man har foretatt det kompetanseløftet? Så må jeg si at jeg er litt overrasket over den holdningen representanten Trettebergstuen gir uttrykk for fra denne talerstolen. Hun viser til at mange av de forslagene som er tatt opp av opposisjonen, er fornuftige, gode forslag, men at man vil stemme imot dem, og at man ikke kan vedta ting over bordet. Ett av forslagene fra Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti går på en tiltakspakke for å begrense og bekjempe fattigdom blant barn. Her har alle sammen fra regjeringspartiene så langt vært oppe og sagt at dette støtter man, og at man er opptatt av å bekjempe denne problematikken. Hvorfor i all verden kan man ikke da bli med og støtte det forslaget? Det er ikke et forslag som går ut på å vedta noe som helst over bordet, det er et forslag der vi gir Regjeringen i oppdrag å komme tilbake til Stortinget. Det hadde jeg faktisk forventet og håpet at posisjonspartiene hadde kunnet støtte. Jeg registrerer også at det mellom regjeringspartiene er et retorisk skille når det gjelder fattigdomspolitikken. Det er interessant å legge merke til representanten Andersen, som på mange måter opptrer som en opposisjonspolitiker fra talerstolen når man snakker om fattigdom, og som peker på mange av de viktige utfordringene vi har, når man, kontra, hører representanten Trettebergstuen, som viser til den nordiske velferdsmodellen og nesten gir inntrykk av at man ikke har et betydelig problem på dette området. Jeg registrerer også at SV, som tidligere har vært veldig tydelig på at man ønsker normerte satser på sosialhjelp, stemmer imot når dette forslaget ligger her til votering i dag. Det kan jeg ikke tolke på noen annen måte enn at her har man fått beskjed om at regjeringspartiene samlet skal stemme imot det, og at her er det ikke rom for partiene til å ha egne meninger i det hele tatt om det spørsmålet. Det synes jeg er synd. Man skal nå utrede denne problematikken videre, men den er ganske godt utredet. Vi har veldig mye kunnskap om hvordan dette er, vi vet nivået på satsene i de enkelte kommunene, vi vet at de er i stor variasjon, og vi vet hvordan det håndteres. Så hva som skal utredes mer før man kan komme tilbake til denne saken, og hva som skal evalueres mer, det blir for meg et gedigent spørsmål. Hva er det man ønsker å vite som man ikke vet i dag, før man kan komme tilbake til Stortinget med den saken som Regjeringen på et tidligere tidspunkt selv har sagt at de skal komme tilbake til? Til slutt vil jeg ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet enten fremmer alene eller er medforslagsstiller til i de to innstillingene vi nå behandler.