Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-09:
SV mener at pionerdykkerne skal ha full erstatning for de tap de har lidt. Derfor mener vi at hovedfrontene i denne saken går mellom dem som mener staten er medansvarlig for at pionerdykkerne ble utsatt for et umenneskelig press under arbeidet knyttet til oljeeventyret i Nordsjøen, og dem som ikke mener det. Hvis staten kan sies å ha et objektivt ansvar for de skader som dykkerne er blitt påført, er saken klar. Da ville hver og en dykker kunnet gå til Riksadvokaten og si: Dette er de økonomiske tapene jeg har lidt. Riksadvokaten ville nikket og sørget for å utbetale krone for krone de pengene pionerdykkeren kunne vise at han hadde tapt fordi staten som utbygger, regulator og tilsynshaver ikke tok ansvaret for å sørge for at det som skjedde på sokkelen, gikk for seg på en forsvarlig måte. Hver og en kunne stilt seg i køen, og hver og en ville få dekket sitt økonomiske tap. Hvis staten med åpne øyne sender folk ned på dyp som er helseskadelige, med metoder som er helseskadelige, for å tjene milliarder, skal ikke da de som tapte sin helse, og etterlatte etter dem som tapte sine liv, få dekket det tapet de har lidt? Det er klart de skal det. På samme måte som et ansvarsforsikringsselskap skal dekke de fulle kostnadene når noen blir påkjørt og havner i rullestol for resten av livet, skal staten dekke de økonomiske tapene den har påført andre. Og det er det som er saken. Lossius-kommisjonen var krystallklar: «Kommisjonen mener at staten og oljeselskapene bør kunne holdes objektivt ansvarlige for de skader som er påført nordsjødykkerne.» Hogsnes sa at lovene måtte tolkes for hver enkelt dykker. Men Stortinget tolker altså ikke lover, det gjør domstolene. Stortinget lager lover og fatter beslutninger. Og det er det Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti mener vi burde gjøre her i dag. I stedet for å gjøre spørsmålet om hvorvidt staten har et objektivt ansvar for de tap pionerdykkerne har lidt, til en domstolssak, vil vi at Stortinget skal skjære igjennom en gang for alle, og gi pionerdykkerne den erstatning de er berettiget til. Vi mener det er rett og rimelig, og at det er uverdig og uoverkommelig å overlate til den enkelte dykker å gå til domstolene for å få en erstatning som er bedre enn den kompensasjonen som flertallet her i salen vil gi dykkerne. I tillegg til at flertallet velger vekk det prinsipielle utgangspunktet som vi i mindretallet har, at man skal yte en full økonomisk erstatning som om staten har et objektivt ansvar, virker deres egen ordning helt uten retning og indre sammenheng. De refererer til yrkesskadeforsikringsloven, men der yrkesskadeforsikringsloven dekker lidt tap og framtidig tap i tillegg med 30 G, tar flertallets ordning inntil 40 G, og gjør dermed ingen forskjell på hvor lenge folk har vært skadet, og hvor stort økonomisk tap folk har lidtder yrkesskadeforsikringsloven tar utgangspunkt i folks inntekt og uførhetsgrad når beløp for framtidige lidte tap fastsettes, tar flertallet utelukkende utgangspunkt i uførhetsgraden og innfører et nytt prinsipp, helt uten begrunnelseder yrkesskadeforsikringsloven avkorter beløpet for alder over 46 år, har flertallets forslag ingen avkorting, og skiller dermed ikke mellom gammel og ung, og hvor lang tid de har igjen i arbeidslivetder kompensasjon for lidte tap vanligvis skattlegges, har flertallet valgt å gjøre beløpet skattefritt Flertallet har rett og slett sittet og mekket fram en kompensasjonsordning som koster den sum penger partiene seg imellom finner ut at de har råd til på de enkelte partis budsjetter. Det er en lite vellykket måte å drive arbeid på. Ordningen er urettferdig, ikke individuelt tilpasset, bygger ikke på kjente prinsipper og lar seg derfor ikke forsvare prinsipielt på noen som helst måte. Derfor burde forslaget heller aldri bli vedtatt. Derfor fremmer vi i mindretallet et alternativt forslag, som er prinsipielt, og som det er mulig å forklare og dermed mulig å forsvare. Arbeiderpartiet, som har «arbeider» i navnet for å late som om de alltid står på arbeidernes side, velger i denne saken i stedet å toe sine hender sammen med Regjeringen, og det skuffer meg aller mest. Hvis Arbeiderpartiet hadde valgt å stå løpet ut på de skadede arbeidernes side, hadde denne saken fått et annet utfall. I stedet velger de ikke fullt ut å innrømme tidligere arbeiderpartiregjeringers manglende vilje til å rydde opp i saken, og utsetter dermed enda en gang å sette en verdig sluttstrek for denne saken. Like skuffende og pinlig er Regjeringens håndtering av saken. Da statsråd Norman la fram stortingsmeldingen uten å komme med noe forslag til hvordan pionerdykkernes erstatning og oppreisning skulle utformes, begrunnet han det med ønsket om et bredt forlik i Stortinget. Løftet i de ordene har vi imidlertid ikke sett snurten av siden den gang. Helt fra starten av og fram til kommunalkomiteen gjorde ferdig innstillingen, har verken Regjeringen eller regjeringspartiene gjort et eneste skikkelig framstøt for å få til et bredt forlik som innbefattet alle partiene i komiteen. Tvert imot har beregninger og begrunnelser for tallmaterialet vært vanskelig å oppdrive før sent i prosessen, da komitemedlemmer satte hardt mot hardt. Senterpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstrepartis forslag til erstatningsordning ble utregnet til å koste om lag 1 milliard kr. Imidlertid varte og rakk det før det kom fram at dette var beregninger før skatt var trukket fra. Hvor stor skatten ville bli, var det ifølge Regjeringen ikke mulig å gi noe anslag for. Samlet sett har dette vist meg en regjering som fra start til mål har skjøvet fra seg hele ansvaret for å gi dykkerne et oppgjør overhodet. Lossius-kommisjonen gav Regjeringen en mulighet til å bli ferdig med gamle synder og skjære igjennom i en sak som har ligget som en verkebyll på historien bak Norges fantastiske oljerikdom. En offensiv Regjering hadde lett fått flertall for en anstendig erstatningsordning som krone for krone, i tråd med ordinær erstatningsrett, hadde gitt dykkerne de pengene de har tapt på at staten var med på å usette dem for den ekstreme påkjenningen som ødela helsen for mange av dem. Den sjansen grep ikke Regjeringen, og derfor skjønner jeg godt at Victor D. Norman ikke følte noe særlig behov for å være til stede her i dag. Til slutt: Vi ber om at mindretallets forslag nr. 1, om en anstendig erstatningsordning, settes opp mot innstillingens VI. Og siden vårt forslag, med mindre et mirakel skjer, kommer til å falle, vil vi subsidiært stemme for VIII i innstillingen, om en oppreisning på 200 000 kr til pionerdykkerne og etterlatte. Disse pengene bør utbetales så raskt som overhodet mulig, og staten må sørge for at offentlige kreditorer legger sine krav overfor pionerdykkerne i bero inntil utbetalingene er skjedd.