Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2000-05-25:
Selve loven om fri rettshjelp inneholder bare en del av de bestemmelser som faktisk gjelder. Viktige dekningsområder er regulert andre steder, bl.a. i barnevernsloven, lov om psykisk helsevern og straffeprosessloven. I tillegg til bestemmelsene på lovnivå finnes det en rekke forskrifter og lignende som relativt ofte endres av byråkratiet. Resultatet er at det er vanskelig for advokater og nesten umulig for publikum å vite når det foreligger krav på advokatbistand for det offentliges regning. Det er en nødvendighet at regelsettet i rettshjelpsloven må forenkles slik at alle finner den mest mulig tilgjengelig, også advokater og fylkesmenn. En effektiv formidling av gjeldende rett er viktig for at lovene skal virke etter sin hensikt. Man bør tilstrebe å få samlet alle bestemmelsene om fri rettshjelp i én lov. Den spredte regulering medfører også risiko for utilsiktede hull eller lommer der et saksforhold faller mellom to stoler, f.eks. en sak som både kan være en barnevernssak og en straffesak. Rettslige konflikter finner ofte sted mellom parter som har sterkt ulike maktposisjoner. Ikke noe slikt tilfelle er vel mer ekstremt enn når det offentlige står mot den enkelte borger. Utvalget av saksområder som berettiger til fri rettshjelp, innebærer også at det offentlige i stor utstrekning verner seg selv mot at borgerne får rettshjelp til å fremme interesser mot stat, fylkeskommune eller kommune. Kun trygdesaker faller således innenfor § 18, ikke saker om annen tildeling. Saker hvor det offentlige griper inn i borgernes rettssfære, faller i stor utstrekning utenfor, eksempelvis skattesaker, hvor sågar reglene om saksomkostninger når skatteyter vinner, er ugunstige. Det er først i annen klageinstans i overligningsnemnda man får dekket omkostningene. Et viktig forhold innenfor fri rettshjelp som kan sies å være meget spesielt, og særlig typisk i familie- og barnefordelingssaker, men også i arbeids- og husleiesaker, er den situasjonen som kan oppstå når den ene part får fri rettshjelp og den andre part ikke får det. La oss tenke oss at mannen tjener litt over inntektsgrensen og kvinnen marginalt innenfor grensen. Plutselig introduseres en maktulikhet i en sak mellom dem ved at den ene har statskassen å ta av, mens den andre bare har lønnen sin. Et annet forhold er den anstøtelige praksis som ofte følges med henblikk på trygdesaker, nemlig å avslå fri rettshjelp under henvisning til forvaltningens veiledningsplikt og hjelpeplikt i forhold til klager, anker etc. På dette området argumenterer man med at denne plikten gjør advokatbistand unødvendig. At motparten skal være ens prosessfullmektig er rett og slett absurd, og det bryter med selve rettssikkerhetstanken, spesielt kontradiksjonsprinsippet. Selv om forvaltningens veiledningsplikt er nyttig og reell i det flertall av saker der det ikke oppstår uenighet, der hvor søker eksempelvis får det han søker om, eller avslaget åpenbart er korrekt og at søker innser det, blir det en fornærmelse mot den enkelte når tvist eller uenighet oppstår. Rettssikkerhetsgarantiene trenger man når noe går galt eller er omtvistet. Da er det til gjengjeld desto viktigere. Det er av særs stor betydning å ha et mangfold i rettshjelpstilbudet, som også saksordføreren var inne på. Det må også være et mål å utvide og styrke dette mangfoldet, slik at det retter seg mot publikum og ikke mot den offentlige institusjon. Rettshjelpstiltakene i regi av jusstudentene som retter seg mot folk som ofte ellers ikke ville ha oppsøkt juridisk hjelp, er av stor betydning og bør utvides. Spesielt gjelder det frie rettsrådssaker, hvor de fem studentrettshjelpstiltakene står for behandling av hele 14 000 rettsrådssaker pr. år. Fremskrittspartiet slutter seg til at det innføres en ordning med muligheter for gratis førstegangskonsultasjon. Det viser seg at det ofte er bare en kort veiledning som skal til for å avklare det juridiske problemet, og at en del av sakene med det også kan avsluttes. Det vil være en forenkling og avbyråkratisering for mange sakers vedkommende å innføre en slik ordning. Man kan si at dette på en måte er en utgift til inntekts ervervelse for det offentlige, samtidig som man ivaretar behovet for juridisk hjelp til dem under en viss inntektsgrense.