Mathilde Tybring-Gjedde (Høyre), 2019-10-03:
Jeg vet ikke hvor lenge man kan kle seg i dressjakke og høyhælte sko på jobb og fremdeles kalle seg selv et ungdomsalibi her på Stortinget, men bekymringene til den yngre generasjonen er det i hvert fall liten tvil om at jeg deler. Vi opplever et krasj av tunge trender samtidig – eldrebølge, digitalisering, politisk polarisering og klimakrise. Det grønne skiftet vil kreve at vi i denne sal tar modigere valg framover. Ja, vi skal løse klimakrisen gjennom internasjonalt samarbeid. Og ja, vi skal bruke kompetansen, teknologien og ikke minst inntektene fra oljenæringen for å utvikle nye, grønne arbeidsplasser. Bare se på aluminiumsverket på Karmøy, biogassanlegget på Skogn, eller starten på det som kan bli et flytende havvindeventyr takket være regjeringens satsing på Enova. Men selv om penger og innovasjon kan gjøre mye, må vi også være ærlige på at dette er en omstilling vi alle kommer til å kjenne på kroppen. For første gang i norsk klimapolitisk historie har alle sektorene forpliktet seg til å kutte utslipp. Ingen slipper unna. Jeg er så pass optimistisk at jeg tror vi skal greie det – ikke ved å pålegge folk eller bedrifter dårlig samvittighet, men ved å satse på menneskers skaperkraft og ved å føre en politikk som gjør at selv klimaskeptikere ser seg tjent med å velge miljøvennlig. I motsetning til andre partier vet Høyre at klimapolitikken aldri vil være bærekraftig dersom folk ender opp med å falle utenfor samfunnet, eller om bedriftene kun blir sittende igjen med røde tall. Vi vet at merkelappen «miljøparti» er lite verdt dersom man dagen etter demonstrerer mot europeisk energisamarbeid eller mot utvinning av f.eks. mineraler vi trenger til elbatterier og en storstilt elektrifisering. Jeg er enig i at vi må gjøre mer. Det er det ingen tvil om. Men de som står i denne sal og later som om det ikke skjer noe som helst, slår et billig politisk poeng som kanskje er en fordel for deres parti, men det er ikke en fordel for klimasaken. Man trenger ikke reise mye rundt i Norge før man ser at alt henger sammen med alt. Klimapolitikk henger sammen med næringspolitikk, skolepolitikk og ikke minst med arbeidslivet. Vi skal ha en klode å leve på, men vi skal også ha noe å leve av. Dersom vi skal ta Norge gjennom en omfattende grønn og digital omstilling, uten at familier og lokalsamfunn kjenner på en grunnleggende utrygghet, må vi sikre at den enkelte får en fot innenfor arbeidslivet og – kanskje også viktigst – holder tritt med arbeidslivet. Det må være mulig for folk som står i jobb, å ta kortere etter- og videreutdanning mens de betaler boliglån, går på jobb og har familie. Det må bli lettere for bedrifter å satse på kompetansen til de ansatte de har, for å kunne ta i bruk nye løsninger. For industriarbeideren som står med et gammelt fagbrev i hånden, hjelper det ikke at politikerne står på tv og sier at han må jobbe i minst 20 år til, dersom man ikke samtidig rigger om utdanningssystemet eller f.eks. Lånekassen slik at han får et klippekort til å ta mer utdanning underveis. Når regjeringen nå er i gang med å lage en kompetansereform, er det dette det handler om: å sikre at den enkelte får bidra, blir sett og kjenner seg trygg i viktige fellesskap, som på arbeidsplassen. Når vi ser titusenvis av barn og unge demonstrere på plenen utenfor Stortinget, slår det meg at vi er innmari heldige, at norsk skole har blitt bedre og bedre de siste ti årene, at vi har fått kloke unge som maner de voksne til innsats. Norske elever leser bedre, de regner bedre, og rekordmange fullfører videregående skole. Det har ikke skjedd uten kamp. Mens Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet stadig vekk tar til orde for å nedprioritere grunnleggende ferdigheter og fjerne åpenhet om resultater, har Høyre stått i front for både Lærerløftet og Kunnskapsløftet. Samtidig vet vi at skolen og samfunnet står ikke stille. Kunnskapsløftet ble innført ett år før Facebook. Nå opplever unge å bli bombardert med tusenvis av inntrykk fra sosiale medier hver eneste dag. Våre elever må lære kritisk tenkning og teknologi. De må klare å fordype seg, og de må lære det å lære. Nettopp derfor er kanskje det mest spennende prosjektet vi er i gang med i norsk skole nå, å endre alle læreplaner, slik at de unge vi har, lærer de verktøyene de trenger for å løse våre felles utfordringer i en verden som endrer seg raskere og raskere. Jeg er en ihuga monarkist, og derfor synes jeg alltid kong Haralds taler er veldig gode. I går var ikke noe unntak.