trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Barn er viktige innbyggere i kommunene, og de får hjelp av det kommunale barnevernet når de trenger det. Mange kommuner har bygd opp god kompetanse og har god kapasitet til å gjøre jobben godt, til barns beste, mens andre trenger mer samarbeid og hjelp til å få det til. Alle partiene her ønsker et bedre barnevern, som sikrer at ikke feil avgjørelser tas, eller at feil ikke skjer. Da er det viktig å ha nødvendig kompetanse, og det er viktig å se på hvordan det kan gjøres. Når regjeringa varsler at den vil se på ansvarsfordelinga mellom stat og kommune, må det ses i lys av at det skal bli bedre og lettere å få hjelp til rett tid, og at det betyr et bedre barnevern. Men det er viktig at det ikke gjøres store endringer i organiseringa av barnevernet før vi vet hva som skal til. Vi må se på det som er bra, og bedre det som ikke fungerer – få det til, sånn som vi ønsker det. For Arbeiderpartiet er ikke det å endre det viktigste, men å se på om det er nødvendige endringer som må gjøres for å få et bedre barnevern. Det er ikke alt som er bra, og det er grunn til å se på om det er noe som kan gjøres annerledes, særlig når det gjelder organisering. Men hele tida må målet være til beste for barnet. Derfor mener vi at dette må utredes grundig før en endrer noe. Oslo har hatt en ordning der de har hatt et helhetlig ansvar for barnevernet. Det har vist seg å være vellykket. Det kan være en mulighet for at også andre kan ha faglige og kapasitetsmessige forutsetninger for et tilsvarende tilbud. Arbeiderpartiet støtter derfor at det kan vurderes en forsøksordning med overføring av større ansvar til kommuner som har nok kompetanse og kapasitet. Men for Arbeiderpartiet er det viktig å presisere at staten fortsatt skal ha ansvar for de spesialiserte tilbudene, som forsterket fosterhjemsomsorg samt tilsyn og kontroll.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Noen av oss husker godt stormen i år 2000 rundt det daværende Oppgavefordelingsutvalgets innstilling. Det var litt som nå, mye styr for ingenting. Prinsipielt var de fleste enige: brukerhensyn, lokalt selvstyre og nasjonale mål. Men så fort det ble konkret, kom de tøffe debattene. En oppsummering av den runden var en klar tilbakemelding fra de fleste: Men oppgaven min får du aldri! Det kan skje igjen. Det meste skal utredes videre. Det som foreløpig vurderes overført, er regelstyrte ordninger. Det kan fort ramme sårbare brukere, og det oppleves neppe som å øke handlingsrommet lokalt. Hjelpemidler og arbeids- og utdanningsreiser er typiske eksempler. Om hjelpemidler har brukerne allerede talt. Utredning kan spares. 6 700 underskrifter ble samlet inn på kort tid fra en gruppe det vanligvis er vanskelig å mobilisere, og budskapet er tydelig: Brukerne vil ha et helhetlig system, forankret i folketrygdens rettigheter – uavhengig av hvor du bor. Tunge faglige miljøer, som Norges Handikapforbund, Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, Ergoterapeutforbundet og Fysioterapeutforbundet, mer faglige enn ekspertutvalget selv, støtter brukerne. Arbeiderpartiet har valgt å lytte til dem som har skoen på, og fremmer forslag om at det ikke skal gjøres endringer i ansvarsforholdene for hjelpemidler. Når det gjelder arbeids- og utdanningsreiser, har hele komiteen vært klar på at ansvaret må forbli statlig. Komiteen sier at ordninga passer best inn i Nav-porteføljen av arbeidsrettede tiltak, og det er et viktig argument. Folk på vei til og fra jobb eller utdanning krysser ofte både kommune- og fylkesgrenser, og et system der reglene kan variere fra fylke til fylke, er ille nok å forholde seg til. Det vet vi fra før når det gjelder den ordningen – eller kanskje vi skulle si de fylkeskommunale ordningene med tilrettelagt transport for personer med nedsatt funksjonsevne, altså TT-ordninga. For noen år tilbake fikk vi presentert de underligste eksempler på hva et oppsplittet system kunne føre til av bråstopp og venting på en reise som for de fleste andre var relativt ukomplisert. At man i det daglige, til og fra jobb eller skole, må forholde seg til variasjoner i reglene fra kommune til kommune, virker ikke som noen god idé. Det har da også komiteen sagt at den ikke synes, og det er positivt. Et siste poeng: De årelange, litt uverdige debattene om ansvaret for såkalt ressurskrevende brukere kan tyde på at heller ikke kommunene vil synes det er noen god idé å få ansvar for verken hjelpemidler eller arbeids- og utdanningsreiser. Det meste taler altså for at de bør få slippe, men aller viktigst: særlig sett fra et brukerståsted.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-09:
Kommunene som skal ta stilling til egen framtid i 2016, vil ikke vite hvilke oppgaver de skal løse. «Dette er sterkt kritikkverdig og gjør regjeringens tidsplan for kommunereformen uforsvarlig å gjennomføre», står det i en fellesmerknad fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Den er poengtert, den går til kjernen, og jeg har ennå ikke møtt noen – uansett partifarge – som ikke er enig i det. Alle er enig i at man må avklare oppgavene før man tar stilling til hva man skal gjøre. Statsråden sier at formålet med reformen er bedre tjenester for innbyggerne. Ingen erfaring, ingen forskning viser at kommunestørrelsen er avgjørende for om det er gode eller dårlige tjenester. Tvert imot – gode tjenester for innbyggerne er avhengig av ledelse, ikke minst politisk ledelse. Erfaringene fra kontrollkomiteen er at nærhet gir oversikt og stor deltakelse i offentlig arbeid, og – viktigst – nærhet gir en dynamisk endring i hele organisasjonen, fordi en står så nær at en ser hva som er nødvendig å gjøre, og når statsråden sier at interkommunale løsninger er «satt sjakkmatt i styringen av tjenestene», er det en sterk uttalelse som ikke har rot i virkeligheten – ikke minst i mange Høyre-styrte, store kommuner er omfanget av interkommunale tjenester like stort som i de små. Statsråd Sanner sa at det som var poenget her, var å gå fra sentralisering til desentralisering og maktspredning. Det er et utsagt som bare har støtte fra NHO. Det er svært rart om det skulle være sant, når det ikke er noen annen frivillig organisasjon i hele Norge enn NHO som støtter det. Høyres Sanner er en av de fremste blant flere Høyre-statsråder som bedriver nytale. De vet det er usant, men har sin politiske utdannelse i Unge Høyre, hvor det er lang tradisjon for slik språkbruk – å si at en går fra sentralisering til desentralisering. Det gir ikke tillit. Det skaper store problemer for god ledelse, fordi det som blir sagt, og det som skjer, er to forskjellige ting. Kommunene har makt i dag. En har fagfolk, en har budsjett, en har lovgivningsmakt. Sentralisering av denne makta – fagfolk, budsjett og lovgivning – gir sjølsagt i neste omgang sentralisering av aktivitet. Det er jo logikken. Det er formålet fra regjeringspartiene, et formål som de ikke tør å presentere. Og det er det dramatiske, at en ikke tør å si det som det er. Derfor er det ønsket jeg har til Høyre, at de sier til dem som stiller som ordførerkandidater, for nå må vi i hvert fall få det avklart: Går dere inn for at kommunen skal bestå? Går dere inn for at det skal være folkeavstemning? Det er viktig. Og så inviterer jeg statsråden til åpen duell i Buskerud.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-09:
Representanten Karin Andersens innlegg kan jeg slutte meg fullt og helt til som medlem av arbeids- og sosialkomiteen. Arbeid er arbeid, og ikke tjenester, det må gjelde alle som trenger arbeid. De som det ikke er så vanskelig å få inn i arbeidslivet, skal være et statlig ansvar, mens de som virkelig trenger det mest, skal overlates til kommunene. Det viser en prioritering. Det er ingen andre enn regjeringas medlemmer som går for en sånn linje, ei heller har en støtte fra Victor Norman – det er betegnende nok. Anne Tingelstad Wøien sa, når det gjelder videregående skole, at det er et «dristig eksperiment» regjeringa legger opp til. Ja, det er et dristig eksperiment. Skole og utdanning, videregående skole og en felles dannelse – det er jo en del av nasjonsbyggingsprosjektet. Det skal en altså skiple ved, og her lage til et system som i mindre grad fyller den tradisjonen og det nivået som vi har. Når det gjelder barnevern, er det viktigste det en gjør for at folk skal unngå å ha befatning med barnevernet. Det er jo de kommunene som har god oversikt og følger med tidlig – ved at de har en jordmortjeneste, en helsesøstertjeneste, barnehagelærere og lærere i skolen – som hjelper dem som trenger samfunnets bevågenhet. Barnevernet er i en dynamisk utvikling hvor det som er Senterpartiets alternativ her, på en god måte følger opp det ansvaret som bør ligge hos kommunene – mere hos fylkeskommunene og mindre hos staten, for det ser vi fungerer dårlig. Flere har her vært inne på at dette er en desentraliserings- og maktspredningsreform. Høyre kan si det, for de har jo en viss nådegave når det gjelder å uttrykke seg frimodig, men at Venstre og Kristelig Folkeparti skal presentere det på samme måten i forhold til sin tradisjon, er for meg ganske sterkt. Representanten Toskedal sa at det var den betydeligste flyttingen av makt som vi har sett på 50 år. Ja, men først skal det være valg. Først skal det være valg, og jeg regner da med at de partiene som mener dette er en desentraliseringsreform, stiller opp i debatt, at deres kandidater tydeliggjør hva de går til valg på, sånn at folk kan bli opplyst om hva slags ledere en får dersom en velger de kandidatene. Jeg regner også med at de kandidatene er helt tydelige på at de går for en folkeavstemning. Det går Senterpartiet for, en folkeavstemning, sånn at det ikke er Stortinget, men folk som skal bestemme hva som skal skje. Jeg håper at det blir holdningen, og jeg håper også at når det blir spørsmål om å få representanter ut i debatt, så stiller de – ikke finner alle mulige unnskyldninger for ikke å delta i debattene.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-09:
Interkommunalt samarbeid er ikke noe ideal for Senterpartiet, men det er et praktisk supplement. Representanten Skjelstad må legge seg det på hjertet. Det er dokumentert gjennom IRIS-rapport 2013/8 at de største kommunene, med over 20 000 innbyggere, har 15 interkommunale samarbeid, mens andre kommuner har 10–11 interkommunale samarbeid. Vi får holde oss litt til det saklige. Dette er en sentraliseringsreform, og jeg er spesielt glad for innlegget til Martin Kolberg. For Martin Kolberg belegger det at en sentraliserer fagfolk, en sentraliserer budsjett, en sentraliserer makt etter lov. Det blir en sentralisering i neste omgang av aktivitet. Det er Høyres linje, men det har ikke tidligere vært Kristelig Folkepartis og Venstres linje. Det er utfordringa i denne saken. Når de også er uklare på tvang og folkeavstemning, trengs det folkeopplysning og debatt videre.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2015-06-09:
Jeg vil bare berolige representanten Kolberg, som var innom det med «usynlig hånd». Det gjaldt vel handlingsregelen, som i en lang periode var representert ved Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Hans tid her er i hvert fall over nå, så det skulle bedre en del av saken. Ellers har jeg lyst til å si meg helt enig med representanten Rasmus Hansson i at det å kjøre tog raskere mellom Oslo og Bergen vil bety at traseen over Ringerike og Hole må koste litt mer og ta litt mer tid. Det må også bety at når en skal innom Hønefoss stasjon, som Senterpartiet går inn for, vil det føre til at det tar noe mer tid, men det er en del av den samfunnsmessige rollen som denne banen har. Det er enorme investeringer som nå kommer til å bli gjort på jernbanetraseen, og jeg regner med at departementet vil ha en kost–nytte-vurdering av det. Da er jeg blant dem som mener at det bør settes spørsmålstegn ved om det er rett å ha en firefelts vei i forhold til en tofelts vei på strekningen, når vi skal gjøre en så stor investering på bane. Vi må forvente at en god del av den transporten som går mellom Hønefoss og Oslo, går på bane, og dermed blir behovet for vei mindre. Det er et viktig punkt, som jeg regner med at angjeldende etater og statsråden er opptatt av og vil realisere. Når det gjelder Åsa-alternativet, var det ikke oppslutning om det. Representanten Hansson la veldig vekt på Nordre Tyrifjorden våtmarkssystem. Det er også viktig for meg, men det er litt spesielt når representanten for Miljøpartiet De Grønne ikke nevner den dyrkede jorda, den feite matjorda som er i området, og de enorme kulturverdiene som er i tillegg til det. Og når en skal gjennom området, må en tenke på flere hensyn samtidig. Det vil innebære at det blir miljøtunneler, at det blir bruer, for å ivareta disse verdiene som vi snakker om. Senterpartiet i Buskerud gikk tidlig ut og ba om et samarbeid mellom Vegvesenet og Jernbaneverket. Vi hadde klar tale allerede sommeren 2013 og er veldig fornøyd med den forståelsen som har vært, og den jobben som er gjort her av Jernbaneverket og Vegvesenet. Det er et forbilledlig arbeid som er gjort, og skal en få til oppstarten i 2018, trenger en lokal forståelse, og da må en ha respekt for naturverdiene. Hvis en ikke får den respekten for naturverdiene, vil det i praksis innebære utsettelse. Derfor må en altså videreføre den ånd som nå er kommet inn i denne planprosessen, hvor en ivaretar både matjorda, kulturverdiene og Ramsar-områdene. Det blir dyrt, men det er nødvendig. Helt til slutt: Jeg vil tilrå Senterpartiets representanter å stemme imot forslaget fra SV og Miljøpartiet De Grønne, for de verdiene som vi her har snakket om, skal ivaretas gjennom planprosessen.
Gunhild Berge Stang (Venstre), 2015-06-09:
Kampen om distrikta er i realiteten kampen om ungdomen. Med den beste skulen i landet utdannar Sogn og Fjordane ungdom med ambisjonar. Problemet er at vi utdannar dei vekk frå fylket, og dei kjem ikkje tilbake. Fylket har difor ei folketalsutvikling og ei alderssamansetting som er mildt sagt utfordrande. Ein kan harselere over ordet «robust» og fokuseringa på store fagmiljø, eller ein kan velje å ta inn over seg at dei nettopp ser etter robuste fagmiljø som gjev dei faglege utfordringane. Nokre vil bu landleg, nokre vil bu urbant, men til felles har dei at dei vil bu på stader med tilgang på ein arbeidsmarknad der dei ikkje er overkvalifiserte, der dei får utfordringar og moglegheiter til å vekse – og til å skifte jobb utan å måtte flytte. Ein rapport utarbeidd av Sjukepleiarforbundet viser at berre 7 pst. av nyutdanna sjukepleiarar har sjukeheim som førsteval når dei skal søkje jobb. Dette vil gje Noreg ein stor mangel på omsorgsarbeidarar om få år, og viser tydeleg behovet for ei kommunereform der fleire oppgåver vert flytta ned til kommunane. Saman med ei rask utvikling av velferdsteknologi gjer dette at kommunane er avhengige av høgt kvalifiserte sjukepleiarar som er motiverte til å jobbe på sjukeheim. Det vert peika på at små kommunar får problem med å rekruttere sjukepleiarar, medan større kommunar med større fagmiljø kan gjere det meir attraktivt å jobbe på sjukeheim for både nyutdanna og erfarne sjukepleiarar. Tala frå Sjukepleiarforbundet sin rapport er eit godt argument for å gje større kommunar auka ansvar for heilskapen i velferdstilbodet, for førebygging, pleie, rehabilitering og omsorg for personar med demens. Det handlar ikkje om å slå saman sjukeheimane, for tenesta skal liggje nær brukarane. Det ligg no føre ei oppgåvemelding som spelar opp ein ball til kommunane, og som peikar på korleis offentleg sektor på lokalt og regionalt nivå kan utvikle seg. Meldinga har i stor grad forsterka seg ved å slå fast kva ambisjonar og kva moglegheiter som ligg i eit regionalisert Noreg: spreiing av makt, slanking av Fylkesmannen, desentralisering av statlege oppgåver og sterke kompetansemiljø i alle landsdelar – og ein vidaregåande skule som ikkje følgjer grenser, men som i langt større grad enn i dag er i stand til å tilby det mangfaldet av utdanningsmoglegheiter som vi treng for å setje eleven i sentrum. Nye tankar trengst, også i distriktspolitikken, og vi treng ein offentleg sektor som er i stand til å samhandle med næringslivet, både ved å vere ein attraktiv arbeidsplass og ved å levere dei tenester som næringslivet og resten av sivilsamfunnet treng.
Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2015-06-09:
Jeg vil prate litt om videregående opplæring. Det hender at når det går politikk i en sak, så renner fornuften ut, og unnskyld, president, men her virker det som om det er mer om å gjøre å få fjernet videregående opplæring fra fylkeskommunen, framfor at det skal være kvalitet for alle i utdanningen. Det står å lese at et av argumentene for at store kommuner kan ta over ansvaret for videregående opplæring, er at det kan føre til mindre drop-out. «Et kommunalt ansvar kan legge til rette for et bedre samspill mellom skoler, pedagoger og ledere», står det. Dette «vil kunne motivere til tidlig innsats» og dermed motvirke drop-out. Det setter jeg et stort spørsmålstegn ved. Det er alt i dag krevende for fylkeskommunene å fordele utdanningstilbudet slik at alle elevene får innfridd sine ønsker og utdanningsprogram, iallfall i nærheten av der de bor, og iallfall dersom de velger noe annet enn de store og brede utdanningsprogrammene. Sammenslåing av kommuner flytter ikke geografien. Uansett kommunestørrelse vil det bli ekstremt vanskelig for en kommune å gi elever et like bredt tilbud som dagens organisering ivaretar. Færre elever vil få oppfylt sine første og andre ønsker, noe vi vet påvirker motivasjonen for å fullføre opplæringen. Videregående opplæring er et komplekst forvaltningsområde. Forslaget vil forsterke dette. Det er ikke bare pedagoger og ledere som skal samarbeide, som det står i innstillingen. Hvis arbeidet overføres til kommunene, skal hver kommune bygge opp sitt eget apparat. Det blir altså mer byråkrati, og ikke mindre, uansett hva regjeringa måtte tro. De nye kommunene må ha samarbeid med opplæringsnemnder, med opplæringskontorer, med de respektive fylkeskommuner som ligger i nærheten av kommunen, med næringslivet osv., osv. Det er et dristig eksperiment regjeringa og flertallet her legger opp til. En fragmentering av ansvaret for videregående opplæring kan lett ende opp med et dårligere tilbud for flertallet av elevene. Det er lett å spå den store «videregående-døden» i Distrikts-Norge hvis vi åpner for en overføring til kommunene. Påstanden om mer effektivitet er ubegrunnet og høyst tvilsom. Hvor ligger effektivitetsgevinsten og økt kvalitet for Restkommune-Norge, som fortsatt skal sende ungdommer til fylkeskommunenes skoler? Hvor ligger gevinsten for elevene? Og hvilke elever vil vinne på dette forsøket? Hvordan tenker kommunalministeren å sikre et bredt og godt tilbud til alle elever i landet? Forslaget som er fremmet, bidrar til flere avgjørende spørsmål som det gis dårlige svar på. Dimensjonering krever et tett samarbeid med nærings- og arbeidsliv, og vi mener dette best ivaretas gjennom en regional tilnærming. Det er ikke større her i landet enn at vi må kunne se alle bransjer i sammenheng over litt større geografiske områder, men slik at vi sikrer rekruttering og utvikling innenfor både det enkelte fag og den enkelte bransje.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2015-06-09:
Kommunereformen har vært regjeringens store prestisjereform. Jan Tore Sanner har reist land og strand rundt og prediket hvilke enorme oppgaver som skulle bli løst med denne sammenslåingsreformen. Han har satt i gang alle landets fylkesmenn til å være politiske talspersoner for denne reformen rundt omkring i landets kommuner – og det er ikke grenser for hvilke ting som skulle bli løst. I starten av debatten ble det sagt at tjenestene er så dårlige, og siden tjenestene i små kommuner er så dårlige, skal vi av hensyn til dem som bor i de små kommunene, slå kommunene sammen. Men den store utfordringen med den påstanden er at når vi har sett på statens innbyggerundersøkelse, så er jo folk mest fornøyd med tjenestene i små kommuner. Spesielt når det gjelder pleie og omsorg, som er kommunenes tyngste oppgaver, som over 50 pst. av budsjettet går til, er det gjennomgående slik at det er størst utfordringer i de største kommunene. Da er det forunderlig at svaret er kommunesammenslåing, når utfordringene er størst i denne byen vi er i nå. Så var det barnevern: Barnevernet er for de sårbare barna, og derfor skal vi gjennomføre en enorm kommunereform. Også der vet regjeringen at den påstanden er feil. KS og Deloitte har gjennomført en bred evaluering av landets barnevern, og den har vist at gjennomgående er det ingen sammenheng mellom kvaliteten på barnevernet og størrelse på kommune, men det den også sier, er at profilen på barnevernet i små kommuner er litt bedre enn i de største kommunene. Likevel velger regjeringen å bruke det de kaller «de sårbare barna» som en begrunnelse for kommunereform, selv om de ikke har noe faglig belegg for den påstanden. Så kommer da interkommunalt samarbeid, IKS, og jo, det er så grusomt med at det er så mye interkommunalt samarbeid, og derfor må vi ha en kommunereform. Så vet regjeringen, også der, at det er mest interkommunalt samarbeid mellom store kommuner og ikke mellom små kommuner. Men likevel har det blitt brukt som en begrunnelse, og da er det forunderlig når man leser dagens innstilling, at det man før brukte som en begrunnelse for kommunesammenslåing, nemlig at IKS er et stort problem, er regjeringen nå åpen for å lovpålegge små kommuner. Det er en utrolig inkonsekvens, men det som har vært utfordringen med denne reformen, er at uansett hvilket problem regjeringen har sett, så er svaret det samme: kommunesammenslåing. Men hvilket spørsmål man skal løse, har forandret seg hele tiden. For fjorten dager siden kom regjeringen med sin jordvernreform – uten tiltak. Det var to tiltak som var konkrete i den reformen: Det var at en skulle utdele en jordvernpris, og så var det kommunesammenslåing. Og dét er denne reformens store problem, at man har satt konklusjonen først, og så har man ikke skjønt hvilken oppgave man skal løse. Og når man nå sier at man trenger kommunesammenslåing på grunn av stor oppgaveføring, er det forunderlig at vi i dag ikke skal overføre noen store og vesentlige oppgaver til kommunene, bare en rekke småtiltak.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2015-06-09:
Hvilke kommuner er det som har flest interkommunale samarbeid – er det de store, eller er det de små? Alle de som sitter i salen her, bør iallfall vite det: Det er de store kommunene som har flest interkommunale samarbeid. Da er det forunderlig å høre statsråd Sanner og representanten Skjelstad si at svaret på at det er interkommunalt samarbeid, er kommunesammenslåing – når vi vet at i dag er det sånn at de store kommunene har flere enn de små. Dette er godt dokumentert gjennom Kostra-tall og gjennom IMDis rapport. Cirka 8 pst. av kommunenes budsjetter går til interkommunalt samarbeid, mens den tyngste budsjettposten til kommunene er omsorg. I overkant av 50 pst. av budsjettet til kommunene går til omsorg. Hvilke kommuner er det som har de største utfordringene innenfor omsorgssektoren – er det de store, eller er det de små? Det er de store som har de største utfordringene. Hvorfor diskuterer vi ikke de største utfordringene, istedenfor hele tiden å prøve å vise handlekraft ved å ville slå sammen kommuner som fungerer veldig godt? Så truer man med at hvis dere ikke gjør som vi sier, vil vi bruke tvang. Alle husker den runden vi hadde her i Stortinget om folkeavstemninger, der Høyre sendte ut et sentralt brev der man prøvde å beskrive lokale folkeavstemninger som synsing og usakligheter og hadde alle mulige argumenter for hvorfor man ikke skal lytte til folk når man skal gjennomføre en demokratireform. Det er uforståelig at Høyre ikke har mer tro på egne argumenter, slik at de kunne tørre å la folket si sin mening gjennom en folkeavstemning. Så tilbake til barnevern. De ansatte i barnevernet, fra Fellesorganisasjonen, har meldt seg inn i Lokalsamfunnsforeningen, som er imot tvangssammenslåing av kommuner, og som har det som sin hovedsak. Det finnes ikke noe faglig belegg for at barnevernet i små kommuner er mye dårligere enn barnevernet i store kommuner. Deloitte-rapporten, som jeg har lest, sier at profilen på barnevernet i mange av de små kommunene er bedre enn i noen av de store. Hvis det er barnevernet som er den store utfordringen, må vi ta tak i det. Så har en del av de mindre kommunene løst dette ved å samarbeide i IKS. Det er fornuftig. De ser at det er den gode løsningen lokalt, å finne gode samarbeidsløsninger, akkurat som – som vi ser – store kommuner har enda flere IKS på andre områder. Det som har vært noe av hovedutfordringen med denne reformen, er at man ikke har hatt tillit til at de lokale, de som bor i kommunen, selv vet best hvordan de kan organisere sin kommune. Derfor har en brukt så sterke ord og satt i gang et så enormt press, både fra regjeringens side, fra Fylkesmannens side og fra de politiske partienes side. Vår holdning er: Hvis folk vil slå seg sammen, gjør nå det, men da må folket bli tatt med på råd. Man skal ikke bruke den skjulte agendaen og pisk og tvang, som ligger bak denne reformen.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2015-06-09:
Jeg hørte noe veldig forunderlig på slutten av debatten her fra Høyre og Fremskrittspartiet. Resonnementet var at hvis vi får kritikk fra alle, gjør vi noe rett. Det har både Høyre og Fremskrittspartiet sagt. Her er et lite hint: Hvis man får kritikk fra alle, er det lurt å tenke seg om. Det er en generell, god leveregel, for det kan være at de som gir kritikk, har et poeng – og det er spesielt godt i et demokrati. Og så kommer det så mange forunderlige påstander – bl.a. ble det sagt at rekrutteringen av personell er så utrolig dårlig i små kommuner. Men det vi vet, er at andelen faglærte innenfor pleie og omsorg er høyere i små enn i store kommuner. Det er den tyngste oppgaven som kommunene løser, og andelen er høyere der enn i store, men allikevel påstår en at det er en kjempeutfordring. Men hva skjer hvis man sentraliserer kommunene? Selvfølgelig vil man også sentralisere tjenestene, og det vil ikke bli bedre fagkompetanse innen pleie og omsorg i Engerdal selv om den blir styrt fra Elverum. Men så er påstanden til representanten Toskedal feil. Han har ikke noe belegg for å si at det er dårligere rekruttering i små kommuner enn i store, for det er motsatt – bare les Fafos rapport.
Stefan Heggelund (Høyre), 2015-06-09:
Lundteigen snakket om «nytale». Ja, da skal man høre etter, han er jo ikke akkurat noen novise på området. Men la oss la det ligge. Med dette forslaget får kommunene mer makt, de får mer innflytelse. Lokaldemokratiet styrkes. Flere beslutninger skal tas nærmere folk som lever med konsekvensene av beslutningene. Å styrke lokaldemokratiet er å styrke demokratiet. «Oppgavemeldingen» er kanskje ikke et ord som får brystets hornmusikk til å begynne å spille, men det burde være det. Arbeiderpartiets støtte ligger hos oss, denne forsamlingen, ene og alene, spesielt når det gjelder troen på å gjøre beslutninger på vegne av innbyggerne i Oslo og Akershus. Det ser man på side 56 i innstillingen. Innbyggerne i Oslo og Akershus skal utsettes for en storstilt tvangssammenslåing, samtidig som man mener at i resten av landet klarer man å ta avgjørelsen på egen hånd. Om denne totale inkonsekvensen i spørsmålet om sammenslåing må man jo spørre seg: Hvor kommer den fra? Som representant for Oslo er jeg enig i at det er noe spesielt med denne byen – den er veldig vakker, den er sjarmerende, og det er hyggelige folk som bor her. Men den har også noen særegne utfordringer, men de særegne utfordringene kommer jo ikke av at man i Oslo er dårligere til å ta beslutninger enn man er andre steder i landet. Og hvis man ser på merknaden til Arbeiderpartiet på side 56 i innstillingen, skal dette gjøres i samarbeid med Fylkesmannen. Man skal altså hoppe bukk over lokalpolitikere, hoppe bukk over ordførere, hoppe bukk over kommunestyrerepresentanter, hoppe bukk over byrådet. Hva i alle dager mener Raymond Johansen om dette? Ikke det at han noen gang kommer til å sitte i byrådet, men han vil jo bli hoppet over, han også, som et menig kommunestyremedlem. Det lurer jeg på hva han synes om. Ellers er jeg glad for at regjeringen og samarbeidspartiene ser at Oslo har spesielle problemstillinger som største by og hovedstad. Det er noe nytt. Nå skal storbyer kunne få se kollektiv- og byutvikling i sammenheng, gjøre det lettere å utvikle kollektivtilbudet i sammenheng med befolkningsutviklingen. Det er en anerkjennelse av at man må ha kapasitet til å håndtere vekst. Det minner meg for øvrig om de syv av åtte rød-grønne år da Oslo ikke fikk noen uttelling for belønningsordningen for kollektivtrafikk, selv om man gjorde en kraftig innsats. Slike ting er det slutt på nå. Nå er det by og land hand i hand.
Stefan Heggelund (Høyre), 2015-06-09:
Representanten Sivertsen sier at forslaget om å tvangssammenslå Oslo og Akershus ikke er hemmelig. Nei, det vet vi, det står der i all sin prakt i lefsa – unnskyld, i innstillingen, president – så det kan alle se. Så sier han at det står i programmet til Arbeiderpartiet, og at det gjør det etter innspill fra Oslo Arbeiderparti. Det er veldig interessant, og det kommer til å bli relevant i den kommunevalgkampen vi nå skal inn i. Arbeiderpartiet har jo alltid i hovedstaden slitt med å fortelle en historie om denne byen som innbyggerne her har kjent seg igjen i. Forrige gang mente man at det var «den delte byen». Det var det ingen Oslo-folk – eller i hvert fall langt fra et flertall – som kjente seg igjen i. Og nå skal man snakke om Oslo som byen som ikke er nok – stor nok – i seg selv, og hvor ens egne politikere ikke er i stand til å ta beslutninger. Representanten Kolberg har for vane å være mer opptatt av Høyres historie enn av sitt eget partis historie. Det skjønner jeg godt – det skjønner jeg veldig godt. I Høyres historie ligger det en kamp for å spre makt, det ligger en kamp mot formynderi, det ligger en kamp mot sentralisering, mot sentralstyring. Det er Høyres historie. Det er det Høyre-folk har stått opp for hele tiden. Å prøve å fortelle noe annet når man har et parti som konsekvent har jobbet mot Arbeiderpartiets formynderi og sentralisering, er en spennende historie, men den har ingenting med virkeligheten å gjøre.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Det som jeg, for min del, mener er helt uomtvistelig, er at det viktigste resultatet politisk og for vår forvaltning i årene som kommer, vil være at dette er en stor sentraliseringsreform. Den vil sentralisere kommunenes administrasjoner, og den vil sentralisere folkemakten. Uansett hva høyrepartiene måtte produsere av argumenter om at så ikke er tilfellet, vil utviklinga komme til å vise at det jeg nå sier, er sant. Det vil tungt bidra til å forandre Norge, fordi folkemaktens forankring jo handler om hva som foregår i denne salen, men det handler minst like mye og enda mer om hva som foregår ute i våre kommuner. En av de viktige grunnene til at Norge er så godt styrt, på tvers av alle partiskiller, er at det er folkemakten som bestemmer – ikke andre makter. Det som ligger bak denne reformen fra høyrepartienes side, er selvfølgelig å sørge for at folkemakten blir svakere. Jeg hører hva de sier, men resultatet vil bli det, for med sterk sentralisering vil en bli nødt til å overlate enda mer makt til kommuneadministrasjonene enn man allerede har gjort. Det har gått for langt som det har. Det vil forandre Norge og folkemakten. Og bare det faktum at mange færre vil få delta, vil svekke folkemaktens innflytelse i norsk politikk. Jeg forstår egentlig at høyrepartiene, Høyre og Fremskrittspartiet, står for en sånn linje, for det er deres linje. Deres formål i politikken er jo å sørge for at demokratiet ikke er så sterkt, slik at andre krefter kan komme inn og styre. Det er deres historie og deres tradisjon, og den diskusjonen vi har her i dag, føyer seg direkte inn i den historiske tradisjonen. Men at Kristelig Folkeparti, som er et velferdsparti, og som vil være avhengig av folkemaktens autoritet i kommuner, fylker og stat i framtida for å opprettholde velferdsstaten og fordelinga i samfunnet, er med på dette, forstår jeg ikke. Og jeg forstår det definitivt ikke under henvisning til Venstres etablering og posisjon i det man kaller den sosialliberale ideologien. Hvem er det som skal ivareta enkeltmenneskets autoritet og posisjon hvis ikke de folkevalgte skal gjøre det? Ingen andre kommer til å gjøre det. Byråkratene kommer ikke til å gjøre det. Markedet kommer ikke til å gjøre det. Svekket folkestyre er at de maktene får mer makt. Det kommer vi til å sitte igjen med i norske kommuner, dessverre – ikke de første årene, men i løpet av noen ganske få år.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Det var representanten Toskedal fra Kristelig Folkeparti som sa at vi skulle sett hvordan det kunne blitt hvis Kristelig Folkeparti ikke gikk inn i diskusjonen om reformen sammen med regjeringspartiene. Det har han sikkert helt rett i, men det forteller meg ganske mye om hva slags koalisjon det er. Det burde jo skremme Toskedal ganske mye hvis han har det synet at vi har en regjering som vil en politikk som han til de grader markerer at han vil ta avstand fra, men som han allikevel, på underliggende måte, støtter. Det er et tankekors som Toskedal og Kristelig Folkeparti burde ta med seg, og som det er verdt å bemerke når Toskedal sier det han selv sier. Så har jo representanten Helga Pedersen svart på det med forholdet til forhandlingene. Det er klart at det kunne sett ganske annerledes ut hvis Venstre og Kristelig Folkeparti hadde valgt Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV som samarbeidspartnere i dette bildet, men det har de altså ikke gjort. Det må de stå ved på en god måte, for det er det som er resultatet her i salen senere i dag – dessverre. Så til påstanden om at jeg er historieløs. Jeg har hørt det ganske mange ganger fra høyresiden – iallfall hver gang jeg er oppe og påpeker en del ting som har skjedd i det norske samfunnet i moderne tid – dette med sentralisering, at Arbeiderpartiet har stått for den store sentraliseringa. Det er et merkelig argument når Norge er det landet i hele Europa som har klart å beholde en nærings-, samferdsels- og befolkningsstruktur gjennom hele landet. Det mener jeg er en kollektiv ære for denne forsamlinga, men Arbeiderpartiet har gjennom sin sosialdemokratiske tenkning stått i spissen for det og lagt grunnlaget for det. Så det å si at vi er det store sentraliseringspartiet, det er det som er historieløst, hvis man først skal bruke det uttrykket. Så må jeg også ha med meg det representanten Toskedal sa om hva som skjer med rekrutteringa. – Nei, det var ikke Toskedal, det var en av de andre representantene som sa at rekrutteringa vil svikte. Ja, hvordan tror man det vil bli i framtida, når sentraliseringa blir større? Tror noen at det vil løse rekrutteringsutfordringene i det som kalles, med strek under, Distrikts-Norge? Selvfølgelig vil det ikke det. Det vil forsterke urbaniseringa av befolkninga og gjøre det enda vanskeligere å opprettholde bosetninga i distriktene, for det er kommunene som er motoren i bosetningsmønsteret. Til slutt, hvis jeg rekker det: Det var representantene for Venstre som klaget så fælt på angrepene våre på Oslo og Akershus. Ja, jeg hører det, men jeg vil si: Det bør man rette til regjeringa, for det er de som står for den sterke sentraliseringsiveren når det gjelder hele denne reformen.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Det virker nesten som om det er unødvendig å ta ordet og snakke mer om Ringeriksbanen, men jeg gjør det nå allikevel. Det er ikke for å hilse hjem, men for å plassere én ting i salen her som jeg håper at statsråden kan merke seg. Det er at Stortinget, som det er blitt sagt fra flere talere allerede, har behandlet Ringeriksbanen ved flere anledninger og vedtatt at den skal bygges – men den er altså fortsatt ikke bygd. Det er merkverdig. At landets nasjonalforsamling høytidelig vedtar at tingene skal gjøres, og så blir de ikke gjort – det er merkverdig. Hvilken usynlig hånd som har vært ute i forbindelse med de prosjektene som Stortinget har vedtatt skal gjennomføres, har jeg mange ganger stilt meg spørsmål om, og min eneste hensikt med å ta ordet nå er så sterkt jeg kan å oppmode statsråden om å være oppmerksom, slik at en usynlig hånd ikke igjen dukker opp og hindrer gjennomføringa av Ringeriksbanen. For Ringeriksbanen er et nasjonalt prosjekt. Det handler om det som det har vært snakket mye om her, nemlig utløsing av Ringerike som et område som er meget verdifullt for utviklinga i hele Oslofjordområdet, og som vi kommer til å være helt avhengige av hvis vi skal greie å få plassert alle de menneskene som skal bo her i henhold til prognosen – minst 600 000 til. Da vil det være helt nødvendig på mange sett og vis. Men det handler også om togforbindelsen mellom øst og vest. Når det gjelder situasjonen i Åsane, viser jeg til det som representanten Lundteigen sa her i et tidligere innlegg. Jeg er enig i det. Jeg vet ikke om statsråden føler seg kallet til å si noe mer om det, men jeg har tidligere tatt til orde for at hvis vi skal få gjennomført dette, vil vi antakelig trenge en egen prosjektorganisasjon for å håndtere Ringeriksbanen. Det er et kjempeprosjekt, og vi kan ikke gå inn i en moderne kommunikasjon for framtida uten at vi har en effektiv jernbane mellom Bergen og Oslo, som jo er de to økonomiske sentra i Norge på mange sett og vis. Derfor gjentar jeg bare én ting: Pass nå på at ikke de usynlige hender innenfor denne sektoren igjen hindrer gjennomføringa av prosjektet eller skaper forsinkelser i prosjektet som skyver det ut. Det har vi ikke råd til lenger. Nå vedtar vi det vi skal vedta, og regjeringa har de nødvendige fullmakter.
Helge Orten (Høyre), 2015-06-09:
Det var vist til mangel på offentlig begrunnelse. Jeg synes det er mange gode offentlige begrunnelser i de innleggene vi allerede har hatt i dag. Nei, ikke offentlige begrunnelser! Offensive begrunnelser, unnskyld. Vi kan gjerne si offentlig også, for det er ganske offentlig når man står her. Poenget er at mange har vist til EUs tredje postdirektiv. EUs tredje postdirektiv er jo ikke hovedbegrunnelsen for å endre postloven. Hovedbegrunnelsen for å endre postloven er faktisk den digitaliseringen vi ser i markedet. Det er ikke flere aktører i postmarkedet som er den store utfordringen, men det faktum at postvolumet, brevvolumet, går ned. Da må vi på en måte tilpasse oss den nye hverdagen. Hvis vi ikke gjør det, vil vi oppleve at det støttekjøpet som vi må gjøre hvert år, bare vil øke og bli større og større. Det vi har foreslått, er å redusere ombringingen på lørdager. Det vil ha som konsekvens at vi kan spare 400 mill. kr. Jeg er ganske sikker på at både representanten Holmås og andre har gode alternativ til bruk av de 400 mill. kr annet enn å distribuere post på en dag der postvolumet blir stadig lavere og utgjør ¼ av en vanlig hverdag. Når det gjelder konkurranse, tror noen av oss faktisk at det er å få flere aktører inn i hele postmarkedet. Brorparten av postmarkedet er allerede i dag åpnet for konkurranse. Det vi snakker om nå, er brevpost under 50 gram. Hvis vi åpner hele postmarkedet for konkurranse, tror jeg at den mest sannsynlige utviklingen vil være at vi faktisk vil få de aktørene som allerede i dag er etablert i markedet, til å tilby et bredere spekter av tilbud. Det tror jeg vil være bra for hver enkelt av oss. Det vil være bra ikke minst for bedriftene, som vil ha flere aktører å spille på når de skal sende sine brev eller masseutsendinger ut i markedet. Jeg tror på sikt, over tid, at dette også vil bety lavere kostnader for næringslivet. Det betyr noe for meg at vi legger til rette for lavere kostnader for næringslivet gjennom det at flere aktører kan være med og tilby tjenester i dette markedet. Så til lørdagsavisene: Dette forslaget er en utfordring for de områdene og de 15 pst. der Posten Norge er eneste alternativ. Men vi har sagt at vi skal finne et alternativ. Posten Norge har anslått at det vil koste fra 50 til 120 mill. kr å ordne det. Og jeg tenker at vi argumenterer som om Posten Norge er eneste distributør av aviser. Nei, tvert imot. Det er mange andre aktører i dette markedet som distribuerer aviser, magasiner osv. rundt omkring i landet vårt, og jeg er ganske overbevist om at hvis vi legger til rette for det, vil vi også finne gode distribusjonskanaler for aviser i framtida – sørge for at vi også får lokale distribusjonspunkt og for at alle i hele landet får aviser.
Helge Orten (Høyre), 2015-06-09:
Jeg skjønner godt at representanten Grande gjerne vil ha Kristelig Folkeparti med på sitt eget forslag, men det er ikke nødvendig. Statsråden har nå forsikret om at vi skal sørge for at vi skal ha lørdagsombringing av aviser. Komitéflertallet har i innstillingen sagt at vi skal ha lørdagsombringing av aviser. Da finner vi ordninger på det. Mer komplisert enn det trenger vi ikke å gjøre det. Jeg synes det er fullstendig unødvendig at vi skal lage en masse usikkerhet omkring dette når Stortinget er så tydelig i sin kommunikasjon, og statsråden er så tydelig i sin kommunikasjon. Når det gjelder distribusjon av aviser, bidrar Posten Norge til at alle i hele landet kan få aviser. Men det er kun 15 pst. av abonnentene som er avhengig av Posten Norge for å få sine aviser. I disse områdene må vi finne løsninger. Verre er det ikke. Når det gjelder nasjonal distribusjon av aviser, er det mange andre aktører som er toneangivende, og som har det store volumet. På den diskusjonen vi har omkring, høres det nesten ut som om det ikke finnes alternative distribusjonskanaler til Posten Norge i Norges land knyttet til distribusjon av aviser, magasiner osv. Det fins faktisk noen som til og med distribuerer på søndag. Vi har hatt en god debatt, men det er en etter min oppfatning unødvendig usikkerhet man prøver å skape her om hvorvidt vi skal ha lørdagsombringing av aviser. Det finner vi en løsning på. Så til representanten Holmås og spørsmålsstillingen knyttet til Oslo Economics-rapporten, der det vises til at det er en mulig merkostnad på 1 mrd. kr. Den merkostnaden på 1 mrd. kr er jo knyttet til at man får betydelige nyetableringer i det norske markedet i forbindelse med en åpning for konkurranse. Det sannsynlige scenarioet i det norske postmarkedet er ikke at det blir masse nye aktører, men at de eksisterende aktørene faktisk bidrar til å sørge for et utvidet tilbud til kundene. Det må jo være positivt for oss som tror at konkurranse kan være et positivt element i hele postmarkedet. Jeg vil minne om at mesteparten allerede er konkurranseutsatt i dag, som også forrige regjering har satt sitt stempel på, og det fungerer godt. At det er noen grunn til at det ikke skal fungere godt for det som er under 50 gram, begriper jeg rett og slett ikke. Jeg tror faktisk det vil bety at vi får økt innovasjon, nye produkter, nye muligheter og lavere kostnader over tid for næringslivet, og det må jo også være bra.
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Eg har lyst til å spørja statsråden om kva det er som får han til å tru at me i Noreg, med vår geografi og med vårt busetjingsmønster, skal lukkast med det som EU sjølv har konstatert ikkje verker etter føremålet – ikkje eingong i dei landa der folk bur mykje tettare enn det me gjer hos oss, og der terrenget òg er flatare.
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Statsråden var òg inne på at Posten er bra, og at dei er flinke. Det er flott – det er eg heilt einig i. Eg viste i mitt hovudinnlegg til postsjef Mejdell som vel tok det inn over seg og sa at ja, me skal slutta med postombering på laurdagar, men det vert så store omstillingar for oss at det vil leggja stein til byrda om me òg oppi dette skal til med å liberalisera postmarknaden for desse sendingane under 50 gram. Eg vil gjerne ha statsråden sitt syn på det. Så vil eg òg spørja om kva for tiltak statsråden vil vurdera for å unngå sosial dumping i denne delen av arbeidsmarknaden, slik fleire land i EU-området som allereie har liberalisert postmarknaden, har opplevd?
Magne Rommetveit (Arbeiderpartiet), 2015-06-09:
Eg skal ikkje spørja meir, men eg må få klara opp i: Det kan vera at Posten sender ulike brev til ulike folk, men då me hadde høyring i transportkomiteen, var denne Mejdell der, og då la han igjen eit skriv med Posten sitt emblem på, som viste til slutt på laurdagsdistribusjon, der det òg stod at viss dei skulle til med brev under 50 gram, så kom det til å leggja stein til byrda i ei omfattande, krevjande omstilling. Eg trur han var på høyring hos oss etter at han sende brev til statsråden.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2015-06-09:
Det er blitt stilt spørsmål om hvordan ordningen med lørdagsombæring av aviser skal fungere. Jeg skjønner at flere er veldig opptatt av det, og jeg er veldig glad for at det ikke bare er Kristelig Folkeparti som er opptatt av at den ordningen skal fungere. Det er et viktig spørsmål. Det handler om viktige meningsbærere, det handler om at en skal kunne ha en lik ordning for hele landet. Derfor har vi fra Kristelig Folkepartis side vært krystallklare på at dette er en ordning som skal gjelde alle aviser, og den skal gjelde uansett hvor en måtte bo hen i dette landet. Så er det avsatt en kostnadsramme. Den er veldig løselig anslått, men det betyr at en skal betale det dette koster, og så må en gjøre avtaler i de enkelte tilfellene som gjør at avisen kommer fram. Alle skal få avisene, det skal ikke skilles mellom lokale og nasjonale aviser. Jeg synes statsråden her har vært veldig tydelig på akkurat det samme løftet. Så det kan ikke være tvil om at det er et flertall på Stortinget som skal sikre at lørdagsombæringen av aviser skal være en ordning som skal fungere også i framtiden med ny postlov.
Janne Sjelmo Nordås (Senterpartiet), 2015-06-09:
Lørdagsavisen er mange opptatt av, og mange ønsker fortsatt å lese den på papir. Noen av oss synes også det er kjekt med aviser utenom vår egen region. Hvordan vil statsråden sikre at f.eks. vi i Nord-Norge får lørdagsavisen, om det er Vårt Land, Klassekampen, Nationen eller andre? Hvordan vil man sikre at man får den fra trykkeri til abonnent på lørdag?