Synnøve Konglevoll (Arbeiderpartiet), 1999-06-03:
Den saken vi behandler i dag, utfordrer tradisjonelle samferdselspolitikere, som er vant til å prate om vei og bane, fly, båter og havner. Alle disse områdene har vært helt grunnleggende for å skape utvikling, arbeid og likeverdighet i velferdstilbud i hele landet. Det er målsettinger der i alle fall Senterpartiet – og jeg vil inkludere Kristelig Folkeparti – har stått sammen med Arbeiderpartiet og arbeiderbevegelsen, og da inkluderer jeg SV. Men nå har vi ei ny utfordring, ei utfordring der utviklinga beveger seg i eksplosiv fart. Vi ser det i vår egen hverdag også her på Stortinget, der i alle fall jeg på under to år plutselig har fått e-post som en av mine viktigste måter å kommunisere med folk på. Å sørge for en god infrastruktur også på dette området vil i framtida være like grunnleggende som f.eks. vei og fly har vært for å skape utvikling, arbeid og likeverdighet i velferdstilbud i hele landet. Og nettopp fordi utviklinga går så fort, er det avgjørende at vi politikere er i forkant av utviklinga. Det er farlig hvis vi inntar en vente og se-holdning, for allerede i dag er det til dels store forskjeller i tilgang på kapasitet og i pris rundt omkring i landet. Derfor var det et viktig vedtak Stortinget gjorde i fjor – etter forslag fra Arbeiderpartiet, Høyre og SV – om å be Regjeringa «utarbeide en plan for forsert utbygging av framtidsrettede bånd og linjer …» osv., som det het i vedtaket. Men så kommer likevel Regjeringa tilbake og overlater hele ansvaret til markedet. Det er klart at hovedansvaret for ei slik utbygging og oppgradering må ligge hos aktørene, altså hos teleselskapene, men sentrumsregjeringa velger foreløpig å legge hele ansvaret til aktørene, mens Arbeiderpartiet og SV allerede nå sier at etter deres syn må Regjeringa innføre former for leveringsplikt gjennom konsesjonsvilkårene. Det er et viktig skille. I tillegg sier vi, og gjør det klart i merknadene, at vi holder «åpent for at også deler av salgsinntektene ved statens salg av aksjer i Telenor etter den foreslåtte sammenslutning mellom Telenor og Telia, kan vurderes benyttet til å sikre likeverdige tilbud». Det er ei åpning Arbeiderpartiet og SV står alene om i Stortinget. Jeg er overrasket over at sentrumspartiene, og for så vidt Høyre, ikke kan være med på å gi dette viktige signalet til næringslivet, til privatpersoner og til offentlig sektor i Distrikts-Norge. Skal vi sikre bosettinga i distriktene, holder det ikke å bruke gårsdagens virkemidler. Vi som representerer det politiske systemet, har et stort ansvar for å legge til rette for de nye arbeidsplassene – de arbeidsplassene vi ennå ikke kjenner til og som i framtida vil utgjøre en stadig større andel av arbeidsplassene. Jeg tilhører dem som er optimist på vegne av distriktene. Jeg ser en trend komme der ungdom vil søke fra byene til distriktene, for der er det nærhet til natur, frisk luft, billigere boliger og forhåpentligvis en grendeskole til ungene deres. Men det som til sjuende og sist kommer til å avgjøre om de flytter, er at det finnes en mulighet for å etablere seg der med et arbeid. Halvparten av ungdom tar i dag høyere utdanning. Det er en helt ny situasjon for distriktspolitikken. Og ungdom med høyere utdanning ønsker seg en relevant jobb. Skal de flytte tilbake til distriktene, må de få muligheten til å kombinere en relevant jobb med å bo i distriktene, og kanskje pendle to-tre dager i uka inn til nærmeste by eller tettsted. Allerede i dag finnes det mange eksempler på at ungdommer, f.eks. på Senja, har sitt daglige arbeid foran en datamaskin. Men skal det bli slik i framtida også, kan vi ikke vente og se, ikke bare håpe og tro, toe våre hender og overlate jobben til markedet. Da må vi også politisk ta et ansvar. Foreløpig er det ikke flertall for et slikt politisk ansvar her i Stortinget. Det hadde det vært om sentrumspartiene hadde kjent sin besøkelsestid.