Eirin Faldet (Arbeiderpartiet), 1998-12-08:
Budsjettet vi diskuterer i dag, angår distriktene og det enkelte menneske. Når kommunene må spare, vet vi alle at det vil få konsekvenser for innbyggerne. Vi vet også at det er de som har det vanskeligst, som rammes hardest av Regjeringens økonomiske politikk. Den høye renten, som Regjeringen ikke har maktet å gjøre noe med, rammer selvsagt hardest dem med høye boliglån og studielån – de unge familiene, barnefamiliene, som Regjeringen snakker så varmt om i teorien. I alle år har Arbeiderpartiet satt rettferdig fordeling på den politiske dagsordenen. Det er trist at Regjeringen ikke fikk med seg at Arbeiderpartiets landsmøte i sin helhet var opptatt av rettferdig fordeling. Senterpartiet burde ha merket seg det mer enn å være så opptatt av å sitte i regjering at de glatt gav avkall på alt de sa før valget, og i stedet kastet seg rundt halsen på Fremskrittspartiet. Like muligheter, sosial trygghet og en solidarisk finansiering er grunnpilarene i vår velferdsstat. Det trodde jeg faktisk Regjeringen var enig i. Noen av oss husker veldig godt alle påplussingene Senterpartiet foreslo i budsjettet for 1997 – valgåret. Morten Lund preget mange spaltemeter og fortalte alle som gadd å høre på, at Senterpartiet hadde mer penger til kommunene. Da var det svart i Distrikts-Norge. Hvor har Morten Lund vært i høst? Nå har Senterpartiet trykket Fremskrittspartiet til sitt bryst og reduserer Kommunaldepartementets budsjett med 373 mill. kr. Ikke rart at det har vært stille fra enkelte i Senterpartiet. For hvem er det Regjeringen tar pengene fra? Jo, bl.a. de eldre. Eldresatsingen er satt ut i det blå – for ikke å si mørkeblå. Men ikke bare det, vi kan nå lese i avisene at Kommune-Norge reduserer kontantstøtten for dem som mottar sosialhjelp, og som har det vanskelig fra før. Dette er hjerterått. Enslige forsørgere rammes og dermed barna. Er det virkelig Regjeringens mening at det skal drives heksejakt på svake grupper? I så fall forstår jeg veldig godt hvorfor det er nedsatt en verdikommisjon. Alt dette skjer for at de som har råd til å vær hjemme med ungene, skal få kontantstøtte. Arbeiderpartiet har satset på arbeidslinjen og utdanning. Det handler om velferden for den enkelte. Arbeid for alle er den mest grunnleggende fordelingssaken. De som av ulike grunner ikke har arbeid, har krav på å få brukt sine evner og gjøre en innsats sammen med andre. For å gi alle den muligheten må fellesskapet bidra aktivt. Men hva gjør Regjeringen? Jo, de reduserer arbeidsmarkedstiltakene, som nettopp skulle hjelpe dem som står svakest på arbeidsmarkedet: de unge og de eldre arbeidstakerne. Langtidssykmeldte og yrkeshemmede med langvarige og kroniske lidelser som likevel kan gjøre en jobb tilpasset sin restarbeidsevne, har behov for ekstra hjelp fra de ansatte i arbeidsmarkedsetaten. Men hva gjør Regjeringen for å tekkes Fremskrittspartiet? Jo, de reduserer antall ansatte i den etaten hvor de virkelig er kvalifisert til å ta hånd om nettopp denne gruppen medmennesker som er avhengig av god bistand. Jeg har ikke kritisert Ragnhild Queseth Haarstad i mitt innlegg. Jeg tror hun har det vanskelig i dag. Men som vi sier i Hedmark: «Det koster å væra kar.» Og samarbeidet med Fremskrittspartiet koster nok så det svir langt inn i senterpartisjelen. Alle husker hva Anne Enger Lahnstein sa før valget: Nå er det nok høyrepolitikk. Akk ja, «det var da det og itte nå». Jeg synes ikke synd på Regjeringen. Min omsorg går til dem som rammes av Regjeringens politikk.