Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-15:
Gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse har kapasiteten blitt styrket og vesentlig flere har fått hjelp, men jeg vil understreke: Etter min vurdering er vi ikke i mål. Derfor er det slik at tilbudet til mennesker med psykiske lidelser fortsatt må styrkes. Utfordringene framover, slik jeg ser det, er bl.a. knyttet til å sikre bedre flyt i tjenesten, slik at flaskehalser og overbelegg ikke oppstår. For eksempel ser vi at en del pasienter i spesialisthelsetjenesten og akuttpsykiatriske avdelinger burde vært fulgt opp på et lavere nivå. Når flaskehalser av denne typen oppstår, bidrar det også til å skape svikt i oppfølginga av enkeltpasienter og sviktende samarbeid med andre aktører. Dette kan være noe av årsaken til at politiet i enkelte sammenhenger har uttrykt misnøye med hvordan helsetjenesten har fulgt opp psykiatriske pasienter. Forslaget om å etablere en psykiatrisk ambulansetjeneste i samtlige regionale helseforetak må derfor ses i sammenheng med den generelle politikken på området. Et vesentlig tiltak som skal bidra til en styrking av tilbudene og helheten i tjenesten, er en systematisk etablering av ambulerende team. Som Stortinget er orientert om, er de regionale helseforetakene pålagt å etablere ambulerende team og ambulerende akutteam. Erfaringene så langt viser at teamene bidrar til å øke tilgjengeligheten til kvalifiserte tjenester, slik at pasientene får et godt faglig tilbud. Jeg har spesielt lagt merke til at en av erfaringene med ambulerende akutteam er at innleggelser på akuttavdelingene blir redusert, og dermed reduseres også behovet for transport av psykiatriske pasienter til institusjon. Akutteamene skal ikke komme i stedet for innleggelser på døgnavdelinger, men er et viktig supplement til akuttavdelinger. Dette er en modell som bygger på erfaringer fra England, og som også tar sikte på å fange opp behovet for vurdering, øyeblikkelig hjelp og transport av pasienter til institusjon. Samarbeidet mellom helsetjenesten og politiet er avgjørende viktig. Helsetjenesten må organisere seg slik at det også underbygger samarbeidet med andre aktører, som f.eks. politiet, når det er nødvendig. Dette samarbeidet har ikke fungert like godt alle steder, og det er nødvendig med klarere rutiner, slik jeg ser det. Sosial- og helsedirektoratet og Politidirektoratet er i disse dager i ferd med å ferdigstille et felles rundskriv som vil klargjøre ansvars- og oppgavefordelinga mellom politiet og helsetjenestene overfor psykisk sjuke mennesker. Jeg forutsetter at helsetjenesten og politiet lokalt finner fram til samarbeidsløsninger for hvordan akutte situasjoner kan løses til beste for pasientene. Samarbeidet mellom helsetjenesten og politiet i Oslo er et godt eksempel på at det er mulig å finne fram til felles rutiner lokalt. Dersom det er nødvendig å gjennomføre nødvendig tvangsinngrep utenfor institusjon, er det politiets klare oppgave. Rutinemessig bruk av politiet til ren transporttjeneste vil være feil bruk av politiets ressurser. I Bergen har en på mange måter funnet fram til en løsning som er tilpasset lokale forhold og lokale problemstillinger. Denne erfaringen er selvfølgelig viktig å ta med seg, spesielt i forhold til de steder hvor ambulansetjenesten håndterer et stort volum av mennesker med denne typen problemer. Departementet har bedt Sosial- og helsedirektoratet om en faglig vurdering av forslaget om egne psykiatriambulanser. Direktoratet frafråder at det fattes vedtak om en egen psykiatriambulanse på dette tidspunktet. Det vises til at det i 2005 er gjennomført forsøk med ambulerende akutteam etter modell fra England, slik jeg har orientert om, som også tar sikte på å fange opp den problemstillingen som knytter seg til den aktuelle løsningen i Bergen. Direktoratet har anbefalt at pasienter gis en faglig vurdering av teamet med sikte på å finne riktig tiltak for hver enkelt. Formålet er at teamene skal kunne gi rask behandling hjemme eller i et distriktspsykiatrisk senter. Akutt-teamene skal sørge for transport eller følge pasienten til en akuttavdeling når det er behov for det. Vanligvis vil det i slike situasjoner ikke være behov for en ambulanse. I de tilfeller det likevel vil være behov for ambulanse, må de regionale helseforetakene selvfølgelig sørge for det. Noen steder med storbyproblematikk har helseforetakene valgt å sette inn egne spesialutstyrte ambulanser, fordi ambulansetjenesten håndterer et relativt stort volum av akutt psykisk sjukdom. Alle ambulanser skal imidlertid i utgangspunktet ha utstyr og kompetanse og være bemannet til å håndtere alle typer diagnoser. Så min konklusjon er at man må kunne organisere dette ut fra hva som passer best i hver enkelt region og i ulike deler av landet.