Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Norge jobbet lenge og hardt og brukte et titalls millioner kroner for å få en plass i FNs sikkerhetsråd. SV støttet dette, men vi sa også at dersom Norge skulle ha noe i Sikkerhetsrådet å gjøre, måtte det være for å markere klare oppfatninger, ikke for å dilte etter USA. Nå er vi halvveis i perioden, og skal ha formannsskapet i mars måned. Det er på sin plass å spørre hvilken rolle Norge spiller i Sikkerhetsrådet, hva vi bruker plassen vår til, og hvilken nytte Norge kan gjøre i verdenssamfunnet. Det er ikke grunn til å tvile på at det fra Norges side er gjort en solid jobb når det gjelder de administrative sidene av vårt arbeid i Sikkerhetsrådet. De konkrete oppgavene vi har fått, tyder på at vi høster anerkjennelse: Norge leder sanksjonskomiteen for Irak, og vi har bidratt til å endre sanksjonene et stykke på vei. Norge skal lede komiteen for fredsbevarende styrker, og Norge skal ha en ledende rolle i arbeidet med å trekke grensene mellom Eritrea og Etiopia og dermed legge grunnlaget for varig fred etter en krig som har kostet titusener livet. Norge har lagt stor vekt på Afrika. Det er naturlig, ettersom svært mange av dagens konflikter foregår nettopp der. Om Norge kan bidra til en sterkere FN-innsats for å løse konflikter i Afrika, vil vi ha gitt viktige bidrag. Etter SVs skjønn, har Norge først og fremst markert administrativ styrke. Vanskeligere er det å få øye på de politiske ambisjonene for Norges arbeid i Sikkerhetsrådet. Jeg synes det er påfallende at verken Sem-erklæringen eller regjeringserklæringen nevnte Norges rolle i Sikkerhetsrådet med ett ord. Vi er et lite land i verden. Vi står utenfor EU, men er med i NATO. SV mener at det mest sentrale ikke bør være å fremme norske interesser og åpne dører for oss selv, men at vi kan bidra til en FN-ledet verdensorden, til å sikre menneskerettighetene og å utvikle folkeretten. Det er en krevende oppgave i en tid da nye problemstillinger tvinger seg på etter den kalde krigens slutt, da verden står igjen med én supermakt, USA, og de fleste kriger og konflikter er borgerkriger innenfor nasjonalstatenes rammer, der etnisitet og religion ofte brukes i maktspill. Etter den 11. september og en USA-ledet krigføring mot Taliban og terrorisme tegnes kartet på nytt, nye allianser er inngått, og nye muligheter og utfordringer for FN står på dagsordenen. I den perioden Norge drev kampanje for å komme inn i Sikkerhetsrådet, gikk vi stillere i dørene i kontroversielle konflikter enn tidligere for ikke å støte land som kunne stemme på oss. Et eksempel på dette var at den norske regjeringen overhodet ikke ytret seg kritisk til sanksjonene mot Irak, samtidig som det ble mer og mer åpenbart at disse ikke virket etter hensikten. Men også etter at Norge faktisk fikk en plass, har vi vist en oppsiktsvekkende enighet med USA i nesten alle spørsmål. Det er på tide at Norge velger en mer selvstendig holdning i viktige internasjonale spørsmål. SV er glad for det engasjementet Norge viser i forhold til konflikter i Afrika, men vi er skuffet over håndteringen av Midtøsten-spørsmålet fra Norges side i Sikkerhetsrådet. Norge har hatt en viktig rolle i forbindelse med Oslo-prosessen og som formidler mellom partene. Den rollen forsøker Norge å spille også etter at situasjonen har blitt helsvart, og det er vanskelig å se at det finnes en fredelig løsning i nær framtid. I Sikkerhetsrådet har Norge to ganger unnlatt å markere støtte til kravet om internasjonale observatører i Midtøsten. USA har nedlagt veto, og Norge har stemt blankt. Det argumenteres med at det er liten vits i å fremprovosere en uttalelse som det likevel ville bli nedlagt veto mot, og at det var skjevheter i den teksten som ble lagt fram. Men i forbindelse med behandlingen i generalforsamlingen faller jo dette argumentet bort. Der skal landene først og fremst gi uttrykk for egne oppfatninger. Men heller ikke her mannet Norge seg opp til å støtte forslaget om internasjonale observatører. Vi kunne ha bidratt til å legge et press både på Israel og på USA – men vi gjorde det ei. Norge må nå bestemme seg for om vi vil bruke de mulighetene vi har til å spille en politisk rolle i Midtøsten – eller om vi ikke vil ha noen rolle i det hele tatt. Tiden for å være formidler mellom partene ser ut til å være forbi. Det er nå bare USA som kan legge press på Israel for å få dem til å ønske en fredsavtale. Norge kan legge press på USA og gjøre sitt for at det skal bli en rettferdig fred. Uten en rettferdig fredsavtale der palestinerne ikke presses fra skanse til skanse, blir det ikke fred i dette området. Norge har endelig mannet seg opp til å protestere mot at Israel har satt president Arafat i husarrest. I to måneder har Israel gjort alt de kan for å undergrave den autoriteten som palestinernes lovlig valgte president både har krav på og trenger for å være den motparten som Israel kan forhandle med. Nå er det ingen tegn til at Sharon overhodet er interessert i å komme til noe forhandlingsbord. Og hvis ryktene om dagens intervju i morgen i israelske aviser er riktige, at Sharon beklager at han ikke tok livet av Arafat for 20 år siden, da er det ingen fredsdue som snakker – da er det en krigshisser som snakker. Det trengs nemlig et massivt press fra USA for å få til en fredsavtale, og det trengs et verdenssamfunn som setter konflikten inn i sine rette proporsjoner. Der kan Norge spille en politisk rolle. Utenriksministeren har tidligere svart på spørsmål fra SV her i Stortinget og sagt seg enig i at Israel bryter de resolusjonene og den folkeretten som gjelder, og at de er okkupanter av Palestina. Det burde tilsi en helt annen og langt klarere holdning til at israelske bosettinger må stanses som et absolutt krav for en rettferdig fred, og ikke det som er regjeringens gjennomgangstema: Volden på begge sider må stoppes. Siden Oslo-avtalen i 1993 har bosettingsaktiviteten økt med 52 pst., og det er blitt etablert mange nye bosettinger. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren: Hvordan er det mulig å forvente at ofrene for okkupasjonsmakten er de som skal ha hovedansvaret for at det skal bli fred? Hvordan er det mulig å gi veto til selvmordsaktivister fra palestinsk side og la dem avgjøre om fredsforhandlingene skal gå videre? Har Norge i dag en rolle i Midtøsten-konflikten som tilsier at vi skal være så forsiktige som vi faktisk er? Hvilen rolle mener utenriksministeren at Norge skal ha videre? Og hvordan kan vi verne om de resolusjonene som FN faktisk har gjort om hovedinnholdet i Oslo-avtalen, og legge press ikke bare på Israel, men også på USA? Terroraksjonen mot World Trade Center og USAs svar har tegnet nye kart i internasjonal politikk og gitt en rekke utfordringer for FN. I dag synes jeg det ville være interessant å høre utenriksministerens syn på innholdet i «State of the Union»-talen som Bush nylig holdt til den amerikanske kongressen. Bush la for dagen en svært egenrådig tone fra USAs side. Han tegnet ondskapens akse som Nord-Korea, Irak og Iran, brukte svært sterke ord, og han varslet at terrorkrigen kan utvides. Dersom Bush skulle gjøre alvor av å føre videre krigen mot terror, f.eks. mot Irak, vil en meget farlig situasjon oppstå. Den skjøre alliansen som USA lyktes å få til i ukene etter den 11. september, vil sprekke. En utvidelse av krigen til Irak vil vekke betydelig motstand i muslimske land, i Russland og også blant NATO-land. Verdenssamfunnet kan komme i en meget spent situasjon. Og det kan skje – ikke bare mens Norge er medlem i Sikkerhetsrådet, men kanskje også i formannskapsperioden i mars. Nå pågår en dragkamp mellom forsvarsdepartementet og utenriksdepartementet i USA. Sterke krefter i forsvarsdepartementet vil utvide krigen og bombe videre til Irak. I utenriksdepartementet er motforestillingene at den brede internasjonale støtten vil sprekke. Hva mener Norge? Det har altså betydning for dragkampen innad i USA hva resten av verden nå sier, og våre argumenter kan ha betydning for hvilke beslutninger som faktisk tas, og da er det viktig at de kommer nå, og ikke den dagen da krigshisserne har vunnet. Bush" tale er oppsiktsvekkende på flere måter. Her spiller ikke FN noen rolle. Han beskriver en verdensorden der USA plukker sine allierte i den konflikten de nå står overfor. Og for en intens NATO-tilhenger som utenriksminister Petersen er det også oppsiktsvekkende at NATO ikke nevnes ved navn. I NATO diskuteres opp ad stolper og ned ad vegger hvilken rolle nettopp NATO nå skal spille framover. I USA plukker Bush sine nærmeste allierte og behandler NATO på en måte som om han skulle velge varer fra hyllene i et supermarked. Hvilken rolle mener utenriksministeren at FN og Sikkerhetsrådet skal spille i ukene og månedene som kommer i de mange og alvorlige spørsmål som kan komme opp?