Inge Lønning (Høyre), 2004-10-26:
Først for ordens skyld en korrigering av en liten feilkobling jeg gjorde meg skyldig i i mitt hovedinnlegg: Jeg forvekslet dateringen av Nordisk Råd som institusjon og Helsingforsavtalen og kom i skade for å si at Helsingforsavtalen er 52 år gammel. Det er ti år for mye. Helsingsforsavtalen ble inngått i 1962, mens Nordisk Råd og det institusjonelle parlamentariske samarbeid startet i 1952. Et par kommentarer til ting som har vært trukket frem i debatten: Representanten Inge Ryan hadde noen interessante refleksjoner om behovet for effektivisering og målretting av det nordiske samarbeidet. Det er ikke vanskelig å dele hans synspunkter på det, men jeg må jo få lov til å gi uttrykk for en viss undring over at akkurat talsmannen for Sosialistisk Venstreparti beklager seg over at det er for mange medlemsforslag og rekommandasjoner som legger beslag på apparatet i Nordisk Råd, for om det er noen partigruppe som er flink til å produsere akkurat det, er det den partigruppe representanten Ryan selv tilhører. Så det trengs ikke alvorlige omorganiseringsgrep for å få slutt på den strømmen av distraherende forslag om alle tenkelige og utenkelige perifere forhold som egentlig ikke hører hjemme i det nordiske samarbeidet. Det kan man simpelthen bare slutte med. Til det grunnleggende spørsmål om bruken av ressurser i det nordiske samarbeidet, er min oppfatning den at et av fortrinnene ved det langvarige nordiske samarbeidet er at det er et av de få internasjonale samarbeidsprosjekter som har et tilstrekkelig utredningsapparat, og som har de nødvendige forutsetningene for å kunne arbeide med nye politiske initiativ. Derfor er det dobbelt sørgelig hvis vi steller oss slik at det meste av denne kapasiteten går med til å vedlikeholde rutinemessig internt nordisk samarbeid. Derfor er jo en av målsettingene for den arbeidsgruppen som presidiet i Nordisk Råd har nedsatt, og som jeg deltar i fra norsk side, nettopp å finne ut av hvordan vi kan legge om slik at den kapasiteten og den kompetansen vi har i Nordisk Råd-sammenheng, kan settes inn målrettet, altså ved at vi til enhver tid velger å prioritere de overordnede formål vi ønsker å forfølge, og at det kan bidra til å ta nye initiativ og lage nye politiske innspill i en videre europeisk sammenheng. La meg peke på erfaringen med utviklingen av det parlamentariske Østersjø-samarbeidet, for det illustrerer veldig godt dette poeng. Det har hele tiden vært Nordisk Råd som har båret sekretariatsbyrden i forbindelse med utviklingen av strukturen for et Østersjø-samarbeid, simpelthen fordi Nordisk Råd er den eneste eksisterende institusjon som har kapasitet til å påta seg et sånt arbeid. Det vil være grunn til å tro at dersom man skal komme videre med initiativet om en mer omfattende nordeuropeisk samarbeidsstruktur, vil det også forutsette at det er Nordisk Råd som på en måte må tilby seg å bære dagens byrde og hete med å få noe slikt opp å stå og få det til å fungere. Min erfaring, særlig fra det året jeg var president i Nordisk Råd, 2003, er jo at i andre europeiske samarbeidsfora og også når man besøker andre nasjonalstater i Europa, er en av de tingene de misunner oss i Norden – det legger de ikke skjul på heller – nettopp at vi har fått til å bygge opp en slik organisasjon som er i stand til å drive politikk. Da er det desto viktigere at vi som har ansvaret for den politikken, de folkevalgte, er i stand til å bruke det apparatet til å drive politikk istedenfor å drive med rent rutinemessig vedlikehold av etablerte strukturer. Så en liten bemerkning til sist om representanten Bastesens innlegg. Jeg har ingen problemer med å følge hans tankegang når det gjelder forholdet til Vest-Norden og det vestnordiske samarbeid, men vil gjerne minne om at når det gjelder akkurat forholdet til Vestnordisk Råd, er ikke problemet mangel på interesse fra norsk side, men det er mangel på interesse fra Vestnordisk Råd for å invitere Norge til å bli medlem av rådet. Og jeg røper vel ingen stor hemmelighet når jeg antyder at bakgrunnen for det er at det av de tre deltakende medlemmene i Vestnordisk Råd som er størst, Island, for øyeblikket ikke ser med særlig stor begeistring på å få inn en annen storebror som i kraft av sin størrelse vil innta deres plass i det samarbeidet. Men det har skjedd en gledelig utvikling ved at det norske storting de siste årene er blitt invitert til å delta som observatør i Vestnordisk Råd, og jeg tror at det etter hvert kanskje naturlig vil gå seg til, slik at det blir naturlig for Norge å delta på like fot med de andre i det samarbeidet. Representanten Bastesen vil, hvis jeg oppfattet ham riktig, avvikle den nordiske passunionen. Det er ganske oppsiktsvekkende. Det er jo enkelte som er glad i å stille klokken tilbake, men det bør jo være grenser for ambisjoner når det gjelder hvor langt man ønsker å stille den tilbake. Om det er noe som er blitt en del av vår felles nordiske politiske kultur og de enkelte borgeres bevissthet, er det jo faktisk det at i Norden har vi i ganske lang tid vennet oss til som en selvfølge at vi kan reise uhindret frem og tilbake mellom de nordiske land. La meg avslutte med å minne om at en samlet komite med hensyn til det som var Bastesens hovedpoeng, nemlig at dette skulle være et virkemiddel til å få Danmark, Sverige og Finland til å melde seg ut av EU, hvis jeg forstod ham riktig – jeg vil tro at utsiktene der er lange – har sagt nøyaktig det motsatte, meget klart og tydelig, nemlig at det nordiske samarbeid og samarbeidet innenfor EU ikke står i noe spenningsforhold til hverandre, men tvert imot er deler av ett og samme prosjekt. En samlet komite har også påpekt at utviklingen innenfor EU i retning av større åpenhet og større grad av demokrati er en gledelig utvikling.