Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-18:
Jeg har nettopp lest Edvard Hoems bok om Olav Engelbrektsson. Han var den siste erkebiskop i Nidaros før han ble jaget ut av landet i 1537. I boken tegnes det et bilde av en visjonær nasjonsbygger med stor omsorg for den kirken han var øverste leder for i Norge. Han var selvsagt, som vi alle er, et produkt av sin tid. Mot Olav Engelbrektsson stod danskekongen, som i kampen om den norske tronen brukte kirkesplittelsen, med utgangspunkt i Martin Luther, i sin politiske kamp mot rivaler i Danmark. Ved å fordele kirkegods til sentrale støttespillere og ved å sikre seg inntekter av kirkegodset, la han grunnlaget for sin politiske makt. Ved politisk maktutøvelse og ved å gi privilegier til representanter for den nye tro knyttet han tette bånd mellom den nye kirken og den politiske makteliten. Denne sterke blandingen av politikk og religion har preget ettertiden. Så kan man si at Olav Engelbrektsson representerte en visjon der religionen var en brikke i hans store nasjonsbyggingsprosjekt. Den tydelige forskjellen er likevel at den politiske makteliten, representert ved kongen, bevisst brukte religionen i sin kamp om tronen i Norge. At Kirken etter reformasjonen har lagd en teoretisk overbygning ved å operere med en toregimentslære, er Kirkens eget forsvar for de privilegier den oppnådde ved å bli en brikke i skiftende politiske retningers misbruk av religionen. Det er etterdønninger av denne blandingen av religion og politikk vi fortsatt holder på med her i landet: Kristne formålsparagrafer og politikeres kamp for å opprettholde Kirkens særretter er forlenginger av politikkens grep om religionen etter kongens innføring av reformasjonen. Det som er leit, er at taperne er religionen og Den norske kirke. Kirken har aldri fortjent politikkens omfavnelse i form av formålsparagrafer og privilegier. Med trosopplæringsreformen trodde vi – noen av oss iallfall – at vi nå skulle komme et stort steg i retning av å bryte noen av de siste båndene mellom kirke og politikk – denne rolleblandingen. Derfor sa vi ja til å være med på en trosopplæring. Vi sa også ja til at vi skulle være med på å finansiere det, men vi stilte en del ubetingete og klare krav. Vi sa ja til at vi skal ha en statskirke, og staten skal da selvsagt være med på å støtte opp om trosopplæringen, slik at Kirken kan gjøre dette. Også andre trossamfunn og humanetikere skal få denne muligheten. Nå ser vi at de partiene vi stod sammen med, ikke følger opp. Fortsatt dytter de foran seg svake grupper, eller hva det måtte være, i kampen for at Kirken fortsatt skal ha en særrett, og at en fortsatt skal kunne blande skole og trosopplæring. Men da må vi spørre tilbake til dem som argumenterer med døve og svaksynte eller hva det måtte være, for å opprettholde denne særretten: Kirken har jo alltid klart å holde sine gudstjenester, den har alltid klart å samle menigheten, hvorfor skulle den ikke klare å samle unge mennesker til trosopplæring utenfor skolens lokaler, når den har klart det andre? Hvorfor skal flertallet fortsatt dytte disse gruppene foran seg, når vi vet at dette trenger ikke Kirken? Og jeg er sikker på at Kirken innerst inne ikke ønsker det. Derfor beklager jeg veldig sterkt at det ikke har vært mulig å få slått fast entydig og klart at denne rolleblandingen skal oppheves, disse privilegiene skal bort, først og fremst fordi det er med på å svekke og gjøre det vanskeligere for Kirken selv. Jeg skulle selv ønske at Kirken nå var i stand til å ta disse utfordringene og si: Dette er uaktuelt for oss framover i tiden. Ingen menigheter skal ta kontakt med sikte på å bruke skolens tid og skolens timer til trosopplæring. Det hadde vært et godt signal og et viktig signal å gi inn i vår tid. Så helt til slutt når det gjelder SFO-tiden: Vi er klare på at vi står på det standpunktet vi hadde da vi behandlet stortingsmeldingen. Men vi gir en liten åpning – for dem som har sett det – for at dette ikke skal skape konflikt, ikke skape problemer, ikke skape krysspress overfor unge mennesker, og derfor avslutter vi med: «Derfor må menighetene ikke legge opplæringen til SFOs lokaler eller i SFOs tid, når dette betyr at barn må velge mellom SFO eller trosopplæring.» Det ville vært et fornuftig svar, og det ville vært er riktig svar. Og jeg er sikker på at Kirken ville synes at dette er det beste den kunne få, og det mest fornuftige den kunne få. Jeg tar opp våre forslag. Og så ber jeg om at voteringen blir lagt opp slik at vi også får mulighet til å stemme for de forslagene vi har når det gjelder valg i menigheter, og når det gjelder direkte valg til bispedømmeråd.