trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-06-16:
Vi kommer til å vedta en stor rettighetsreform som er utrolig viktig for mange mennesker og gir en betydelig bedre hverdag. Hvor mye det vil koste, er det vel ingen som vet. Det kommer antakelig til å koste langt mer enn det regjeringa har skissert. Den enkelte bruker skal være arbeidsleder. Hvem skal så være arbeidsgiver? Det kan enten være brukeren sjøl, det kan være kommunen, det kan være et samvirkeforetak, eller det kan være en kommersiell aktør. Mitt spørsmål går på tariffavtale for dem som har arbeidsgiveransvaret. Vil statsråden gå inn for at det her kreves tariffavtale for dem som er ansatt hos kommersielle aktører, eller ideelle samvirkeaktører, for her står vi overfor et behov for en samfunnskontrakt mellom staten som yter mye penger, og de aktører som her gjør en jobb som innbefatter stor økonomisk aktivitet?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-06-16:
Første gang jeg ble kjent med ordninga brukerstyrt personlig assistent var på 1990-tallet. Det var gjennom Leif Sylling i Lier, som har gjort en svær jobb som en av de første her, og som var sentral i etableringa av Uloba, samvirkeforetaket som sto som arbeidsgiver for disse menneskene som var assistenter for brukere med store funksjonsnedsettelser. Det var en viktig jobb som ble startet der. Som flere har vært inne på, har det gått mange år før en har kommet fram til i dag, hvor vi skal gå videre fra en kommunal tilbudsplikt til en rettighet. Det er en utrolig svær reform som vi nå gjennomfører, kanskje mye større enn det mange er klar over, og også av et økonomisk omfang som er langt større enn mange er klar over. Jeg tror nok kanskje denne reformen er slik at dersom den hadde blitt utgreid i sin økonomiske konsekvens, hadde motforestillingene vært langt større. Når jeg likevel er klar over den realiteten, og går inn for det, har jeg et veldig våkent øye på å definere ordninga. Jeg tror det blir helt avgjørende for at ordninga skal ha brei politisk oppslutning, og for at den skal fungere etter hensikten, at en er nøye med begrepene. Det første er at det skal være en brukerstyrt personlig assistent. Det er altså brukeren som trenger bistand, som sjøl skal være arbeidsleder. Det må være et grunnleggende prinsipp. Fra Senterpartiets side har vi gjort ett unntak fra det. Det gjelder foreldre til barn under 18 år, som kan være arbeidsledere, for det er rimelig opplagt at for de ungene det er snakk om, vil en slik ordning kvalitetsmessig være langt, langt å foretrekke framfor det som er i dag. Når vi så er inne på hvor stor og omfattende ordninga skal være, støtter jeg og Senterpartiet det som regjeringa legger til grunn: at en skal definere det til ikke å omfatte tjenester som krever flere enn en tjenesteyter til stede, eller nattjenester. Her må en se at andre offentlige tilbud i mange tilfeller kan være bedre enn brukerstyrt personlig assistent. Bare helt til slutt: Det er en rekke mennesker som skal arbeide med dette. Det er viktig at de som arbeider som assistenter, har anstendige arbeidsforhold, og siden staten går inn med så mye penger, må også staten være villig til å sikre anstendige arbeidsforhold for dem det gjelder, gjennom bl.a. tariffavtaler.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-06-16:
Jeg vil takke saksordføreren for en grei tilråding. Som det ble sagt, er dette en tilpasning til EØS-avtalen og EUs arbeidstidsdirektiv. Det er slik at etter gjeldende norsk rett må en ha seks dager arbeidsuførhet for å få utsatt ferien. Som nevnt, fire ukers betalt ferie er absolutt, og det vil da styrke arbeidstakers situasjon. Senterpartiet har et alternativt forslag. Det gjelder tidspunktet. I proposisjonen blir det foreslått at lovendringa i ferieloven skal gjelde fra 1. juli 2014. Når det blir foreslått at den endringa skal gjelde fra midten av et kalenderår, vil det for 2014 ikke være samsvar mellom den perioden arbeidstaker skal ta ut ferien, og tidspunktet de nye endringene skal gjelde for. Vi mener at det er uheldig at en gjør endringer for den enkelte arbeidstaker, og at det bare skal gjelde for deler av ferien den enkelte tar ut i 2014. Dette er svært kompliserende, og vi foreslår derfor at endringene i ferieloven først blir gjeldende fra 1. januar 2015. Dette er uproblematisk for arbeidstaker, det strammer ikke inn noen rettigheter. Det er billigere for arbeidsgiver, det er mindre administrasjonskostnader – og det er det vi legger vesentligst vekt på – og det er helt uproblematisk med henblikk på EØS-avtalen om en utsetter dette ytterligere et halvt års tid. Jeg vil bare si at jeg er overrasket over regjeringspartiene, som går inn for å endre dette midt i et år. Vi har hatt mange diskusjoner i Stortinget i forbindelse med mange ordninger, hvor en har fått fram de kompliserende forhold – for at en gjør sånne ting. Jeg må si at det vel er noe lite gjennomtenkt over det som regjeringa har kommet med på dette punktet, ut fra hva som er sagt i denne salen tidligere. Jeg vil til slutt gå inn på at ved en inkurie har teksten i forslaget fra Senterpartiet blitt feil. Forslaget gjelder tilrådningens VIII, om ikrafttredelsen, og skal lyde som følger: «Endringene under I–VI trer i kraft fra 1. januar 2015. Endringene under VII trer i kraft straks.» Jeg ber om at dette blir korrigert til voteringa. Jeg tar med dette opp forslaget fra Senterpartiet.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-06-16:
Pionerdykkerne utførte en ekstremt farefull jobb. Mange ble varig skadet, og mange er allerede falt fra. Mange pårørende har fått en stor belastning gjennom den helsesituasjonen som pionerdykkerne pådro seg. Det er veldig sterkt å oppleve dette for den innsatsen som er gjort i den lange perioden 1965–1990. Som flere har vært inne på, er det en samlet beklagelse som komiteen har gitt. Jeg vil uttrykke det ytterligere: Nordsjødykkerne utsatte seg i sitt arbeid for svært stor helsefare med følgende senvirkninger uten at myndighetene bidro nødvendig til å gjøre dette klart for dykkerne. Det er dette som gjør saken veldig spesiell. Jeg er veldig glad for enigheten om en kompensasjon på 25 G, og en samlet komité anser saken for endelig avsluttet gjennom denne kompensasjonen, da dette er en endelig, men jeg vil understreke, frivillig ordning. Den enkelte har seks måneders betenkningstid, og den enkelte mottaker forplikter seg da til ikke å gå videre med saken i rettsapparatet. Helt til slutt vil jeg berømme Offshore Dykker Unionen for dens store innsats for å skaffe mer rettferdighet, for deres standhaftighet, saklige innsats til beste for alle dykkere enten de er en del av Offshore Dykker Unionen eller av andre. Det har blitt en verdig avslutning som ikke minst den organisasjonen har en stor del av æren for i dag.
Ola Elvestuen (Venstre), 2014-06-16:
Mange av de begrunnelsene som trekkes fram, er organisert kriminalitet, menneskesmugling, nasking eller kriminalitet i tilknytning til personer som også kan tigge. Det trekkes fram at det er situasjoner med tilreisende, der det er folk som bor i parker, eller det kan være aggressiv tigging. Alle disse tingene er lovregulert i dag og er forbudt i dag, og det håndteres i dag. Da blir mitt spørsmål ganske enkelt. Disse tingene, som man ønsker å bekjempe, er noe man har lovhjemler og regler for. De store byene benytter det aktivt, jeg hadde selv ansvaret i fjor i Oslo. Man håndterer det, det er ikke noe ønske blant folkevalgte om å få til en endring, og tigging er noe man gjør, ikke noe man er. Da blir mitt spørsmål: Hva er det med selve handlingen i det offentlige rom – å sitte helt stille med en kopp foran seg uten nødvendigvis å si noe som helst – som tilsier at dette bør være straffbart?
Ola Elvestuen (Venstre), 2014-06-16:
For meg er det helt grunnleggende at det offentlige rom, gater og plasser, er vår viktigste demokratiske arena. Det er det ene stedet hvor virkelig alle er like, hvor alle har den samme betydning. Da er det helt uforståelig at man skal forby det å sitte helt stille, med en kopp foran seg, og være en del av det offentlige rom – for det er det dette forslaget i realiteten betyr. Aggressiv tigging, pågående tigging er forbudt i dag. Det eneste dette forslaget vil medføre, er at man fjerner de folkene som sitter helt stille med en kopp foran seg, enten de har et skilt eller ikke, fra det offentlige rom. Det er nettopp det justisministeren bekreftet, at det er den meningen som ligger bak. Da er jeg sterkt uenig. Jeg mener at dette er et angrep på selve det grunnleggende innenfor demokratiet, på hva det offentlige rom, gater, plasser, torg, skal være. Det skal være for alle, så lenge de ikke påfører andre noen plage. Det er ingen tvil om at når man innfører et tiggeforbud, er det to grupperinger man først og fremst rammer. Det er rusavhengige, som er én gruppering. Der er det store mangler – helt uavhengig av tigging er alle enige om at vi trenger en annen politikk og helt andre ressurser inn mot rusavhengige for å gi dem et bedre liv. Men å tro at det å nekte dem å spørre om penger også skal være en del av denne helheten, mener jeg er lovlig naivt. For det første er det helt unødvendig. Det er én oppgave. Utenfor der jeg bor, hvis jeg nå skulle møte noen når jeg går på butikken, som det hender at spør meg om fem eller ti kroner, blir det uforståelig at man skal kunne møte det med å ringe til politiet. Dette er virkelig ikke et problem. Når det gjelder den andre grupperingen, har vi, som mange også påpekte, hatt en situasjon med mange tilreisende de siste år, de fleste av dem romfolk, som også tigger. Ja, det er et problem at mange sover i parkene, det er et problem med avfall, det er et problem i en del områder rundt omkring i de store byene. Men det er ikke et problem at man sitter stille med en kopp og spør om penger. Så har jeg et spørsmål til statsråden: Mener han at det å forby tigging automatisk vil føre til at vi får en reduksjon i annen kriminalitet som nasking, og mener han at det automatisk vil føre til en reduksjon av camping, forsøpling eller andre problemstillinger i de store byene?
Ola Elvestuen (Venstre), 2014-06-16:
Som flere har påpekt, er sammenhengen mellom tigging og organisert kriminalitet og menneskesmugling ikke dokumentert noe sted i forbindelse med den situasjonen som er i Norge. Det er ingenting som skulle tilsi at det her er en sterk sammenheng mellom dem som har kommet til Norge, og organisert kriminalitet og menneskesmugling. Det er enkeltsaker det eventuelt er snakk om. Så refereres det ofte til at du har mange lommetyverier. Da lurer jeg på: Tror man at ved å forby tigging reduserer du antall lommetyverier i Oslo eller i Norge for øvrig? Skal du redusere antall lommetyverier, må selvfølgelig politiet sette inn et målrettet arbeid for å ta dem som driver med dette. Det er det som er virkemidlet, og du har lovhjemmelen som den er i dag. Så er det ingen tvil om at den situasjonen som har oppstått med et åpent Europa og at du har mange tilreisende, også at det er personer som kommer og tigger i Norge, gjør at du får problemer lokalt. Da har jeg lært meg at skal du ta tak i problemene, gjør du det på best mulig måte ved å gjøre det på lavest mulig nivå. Det Stortinget gjør nå – og særlig med varselet om til neste år å ha en sak om et nasjonalt tiggeforbud – er det stikk motsatte. Man griper inn nasjonalt for å få et forbud i en problemstilling som kunne løses mye bedre lokalt. Da må man jobbe målrettet. Vi har det regelverket vi har behov for. Vi har det lovverket vi trenger. Da må det jobbes mye mer målrettet – samarbeid med lokale myndigheter, samarbeid med politiet – for å ta tak i de reelle problemstillingene, som handler om at der det er kriminalitet, er det den som skal bekjempes, der det er forsøpling, der man camper ulovlig, er det det man skal ta tak i. Men det er ingen grunn til å gå inn og forby det å sitte helt stille med en kopp i det offentlige rom i Norge for å ta tak i de problemene. Dette er en fryktelig trist dag for Stortinget og for landet.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2014-06-16:
For meg handler ikke denne saken først og fremst om å forby tigging, men den handler om hvordan vi kan bekjempe fattigdom og sosial nød, hvordan vi best kan hjelpe mennesker ut av fattigdommen, hjelpe dem til å få et verdig liv, og hvordan vi som storsamfunn kan stille opp på best måte. Tiggeforbud nært knyttet opp til sosiale tiltak mener jeg vil være et steg i riktig retning. Spørsmålet er: Er vi førnøyd med situasjonen, slik den er i dag, eller må vi prøve nye virkemidler? Ingen tigger frivillig. Det har en begrunnelse, enten det er rusproblemer eller sosial nød. Spørsmålet er da: Hva kan vi gjøre for at disse folkene skal slippe å livnære seg ved tigging? At sosiale tiltak skal gå hånd i hånd med et forbud, har vært en forutsetning for Senterpartiet. Velferdsstaten er bygd på at vi skal ta oss av dem som ikke klarer å brødfø seg selv med eget arbeid. Senterpartiet mener derfor at sosiale tiltak som tilrettelagte bosteder, tilrettelagt arbeidstilbud, aktivitetstilbud og helsetilbud er nødvendige tiltak som må komme på plass for denne gruppen. Så har man de siste årene hatt en kraftig vekst i antall tilreisende tiggere, folk som kommer fra ytterst vanskelige kår i hjemlandet. Når de kommer hit, har de ikke mulighet til å skaffe seg bosted. Mange sover under broer, i parker og i biler osv. Slike bilder gjør inntrykk, og vi må spørre oss: Hvordan kan vi hjelpe disse på best mulig måte? Alle kjenner vi til hva slags problemer dette skaper for de nære omgivelsene. Da er det faktisk slik at hjelp i hjemlandet er det beste. Utdanningstilbud for unger er et tiltak som vil bedre situasjonen og hindre at fattigdommen går i arv. EØS-midlene må følges nøye, slik at de går til målrettede tiltak. Det er slik at når foreldrene kommer til Norge for å tigge, blir de eldste ungene overlatt foreldreansvaret for mindre søsken. Mange av hjelpeorganisasjonene ber om et forbud fordi disse ungene da faller ut av gode tiltak i hjemlandet. Jeg har stor forståelse for at denne typen saker er vanskelig, og grensen mellom justis- og sosialpolitikk går over i hverandre. Rådene fra Politidirektoratet, Oslo politidistrikt og Riksadvokaten har vært klar: De ønsker et nasjonalt forbud. Ingen har noen gang kommet ut av sosial nød ved å tigge, men mange har fått et bedre liv ved at storsamfunnet har stilt opp for dem. Det er det som er den norske modellen. Jeg merker meg motstanden som kommer i denne saken, men jeg merker meg også at ingen av motstanderne sier noe om hva de mener vil løse disse store utfordringene. Senterpartiet har kommet til enighet med regjeringspartiene om at sosiale ordninger skal gå hånd i hånd med et forbud. Det var en forutsetning for at vi i dag kunne stemme for et tiggeforbud.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2014-06-16:
Dette er ingen enkel sak, for det handler om alt fra religionsfrihet til rettsvern for unger, og det handler om hva vi i et moderne, sivilisert samfunn skal tillate av religionsutøvelse og tradisjoner som har store konsekvenser for unger som ikke har mulighet til å påvirke sin egen situasjon. Selv har jeg landet på at jeg ikke har samvittighet til å stemme for flertallets forslag. For meg er det åpenbart at vi som lovgivere og som voksne har et ansvar for å verne om rettssikkerheten til unger. Etter min mening er omskjæring av guttebarn i strid med målet om at unger ikke skal utsettes for overgrep. Helseministeren og helse- og omsorgskomiteen mener nå at omskjæring av gutter skal bli et offentlig tilbud. Men et overgrep er fortsatt et overgrep, selv om det delvis blir finansiert av staten, og utført av staten. Det setter bare enda mer på spissen hvor ille det er at omskjæring av gutter er tillatt i Norge. Forslaget legitimerer dagens praksis med at foreldrene bestemmer over ungenes kropp og kan utsette unger for inngrep som ikke er medisinsk begrunnet. Så er vi vel alle sammen enige om at det aller verste er når det foregår på kjøkkenbenken hjemme, uten bedøvelse og uten tilsyn fra helsepersonell. Jeg fremmer i dag, sammen med to andre stortingsrepresentanter fra Senterpartiet, et forslag om at det skal innføres en nedre aldersgrense for ikke medisinsk begrunnet omskjæring av gutter. Jeg skulle ønske flere kunne stå opp for rettighetene til ungene. Det er mange flere som har sagt at de mener det burde være en aldersgrense, men dessverre virker det som om det er vanskelig for de fleste å tone flagg i denne vanskelige saken. Noen vil ha det til å framstå som om dette hovedsakelig handler om religionsfrihet, og at en aldersgrense vil innebære at religionsfriheten blir krenket. Men da er det på sin plass å understreke at religionsfriheten ikke bare bør gjelde voksne. Religionsfrihet bør i aller høyeste grad også gjelde ungene. Her blir guttene påført en varig endring som vil følge dem hele livet, også hvis de velger å skifte religion på et senere tidspunkt. Små unger kan ikke beskytte seg mot overgrep. Det er derfor vi har endret loven når det gjelder fysisk avstraffelse av unger. Det er ikke mange tiårene siden det var lov å rise ungene sine her til lands. Det er naturligvis forbydd, fordi vi ikke vil at unger skal utsettes for et sånt overgrep. Det er et paradoks for meg at hvis jeg som forelder gir guttungen min en dask på rumpa, kan jeg bli straffet for det. Hvis en utfører et inngrep uten bedøvelse, kan en ikke bli straffet for det. Jeg vil selvsagt ta helt avstand fra all form for fysisk avstraffelse, men det er på tide at Norge innfører en nedre aldersgrense for dette inngrepet, og den bør være den samme som myndighetsalderen, som er 18 år.
Heidi Greni (Senterpartiet), 2014-06-16:
Regjeringen er veldig opptatt av forenkling, og derfor forundrer det meg litt at det er flere av disse forenklingsforslagene som var foreslått i høringsnotatet, som ikke er tatt inn i forslaget. Jeg vil spørre statsråden om hva som er årsaken til at tilbygg, og ikke minst landbruksbygg, er tatt ut av forenklingsforslaget. Landbruksbygg er jo nettopp den typen bygg som bl.a. representanten Skjelstad omtalte her, som ligger i områder der det ikke er naboer tett innpå, og der man ikke har den problematikken at det ligger i tettbygd strøk og vil være til sjenanse for naboene. Hva er årsaken til at det ikke er med i forenklingsforslaget?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2014-06-16:
Det er ingen grunn til å legge skjul på at dette er en krevende debatt. Det regner jeg med at det kanskje også er i en del andre partier enn akkurat Senterpartiet. Senterpartiet har hatt en lang diskusjon om dette. Vi har hatt en lang diskusjon på landsmøtet vårt i 2013, vi har hatt en lang diskusjon knyttet til vårt program for 2013–2017. Den diskusjonen endte med at det ble vedtatt i vårt program at en ønsker å gå inn for tiggeforbud, og det har Senterpartiet gått til valg på. Den respekten for vårt partidemokrati har vi. Så er jeg enig med alle dem som sier at et tiggeforbud løser ingen fattigdomsproblemer. Men det å tillate tigging løser heller ingen fattigdomsproblemer. Fattigdomsutfordringene både i Norge og i Europa er store, og de trenger en helt annen og mye bredere innfallsvinkel enn diskusjonen for eller mot tiggeforbud. Det gjelder i og for seg også romfolkets skjebne, som også er et spørsmål som fortjener å bli sett på i en større bredde enn spørsmålet om for eller mot tiggeforbud. En start er sjølsagt det bidraget som Norge i dag gir til EØS, og muligheten til å bruke det mer målrettet og i større grad mot den folkegruppen enn det en hittil har gjort. Jeg har lagt merke til at SV har et forslag i den retningen her i dag, og SV har lagt fram tre forslag som Senterpartiet kommer til å vurdere med åpent sinn, og som vi kommer til å se nærmere på fordi de trekker i samme retning som det Senterpartiet har ment når det gjelder sosiale tiltak. Så er det litt skuffelse over Senterpartiet og hvordan vi har brukt vår vippeposisjon. Jeg må si at den måten representanten fra Venstre, Rotevatn, velger å ordlegge seg på, synes jeg er en smule merkverdig. Venstre har brukt sin vippeposisjon til å sette Fremskrittspartiet inn i en regjering. Venstre har brukt sin vippeposisjon til nå å skaffe flertall for billigere alkohol, noe som ifølge partilederen var partiets 1 200. prioritering. Og så er de her litt sjølrettferdige over hvordan andre partier bruker sin vippeposisjon. Det synes jeg er en merkverdighet. Når det gjelder representanten Kjersti Toppe, uttrykte hun i dag at det er sjølsagt at ethvert medlem i Senterpartiet kan arbeide fram mot våre landsmøter for å fastlegge enten ny politikk eller å endre politikken i partiet. Det kalles partidemokrati. Det er ikke enkelt for noen av oss, det spørsmålet vi står overfor i dag. Det finnes argumenter både for og mot. Det er vanskelige vurderinger, og jeg tror også de foregående innlegg fra Senterpartiet har vist det. Senterpartiet kommer til å stemme for tiggeforbud, men vi vil også vurdere de forslagene SV har lagt fram, fordi vi mener at målrettede sosiale tiltak er uløselig knyttet opp mot forbud, som representanten Lundteigen var inne på.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-16:
Kristelig Folkeparti mener at tigging ikke skal være straffbart, for mennesker som sitter med en kopp og ber om penger, trenger å bli møtt med andre tiltak enn straff. Et argument som har blitt brukt i salen her, er at mange av dem som sitter og tigger, er utsatt for menneskehandel. Da mener Kristelig Folkeparti at det er bakmennene som driver med menneskehandel, som må straffes, og ikke dem som sitter med koppen. Hovedperspektivet i møtet med tigging må være at dette handler om fattige folk som befinner seg i en ufattelig vanskelig situasjon. Hvis tiggere begår kriminalitet, er også vi i Kristelig Folkeparti enig i at det må tas på samme måten som all annen kriminalitet. Tigging er ikke løsningen for dem som kommer hit, men å hjelpe dem i deres hjemland. Men hvis vi ser på den økonomiske situasjonen i Europa, må vi alle ta inn over oss at fattigdomsimmigrasjon vil det komme mer og mer av til oss som bor i verdens rikeste land. Da må vi tenke på hva vi vil gjøre når utfordringen bare blir økende. Kristelig Folkeparti vil, med menneskeverdet i sentrum, ha en helhetlig tilnærming, som svarer på flere sider av denne utfordringen når det kommer tilreisende til oss. Vi står overfor en stor sosialpolitisk utfordring, hvor vi må vurdere hva det er som faktisk hjelper og er hensiktsmessig. Vi må i alle fall klare å gi disse folkene som kommer til oss, et verdig liv, på en måte som gjør at de faktisk får et helsetilbud, at de har et sanitærtilbud som det går an å leve med, og at de kan bo på skikkelig vis. Kristelig Folkeparti vil støtte, og helst forsterke, denne innsatsen, som gjør at folk kan slippe å sitte med koppen. Men de trenger vår hjelp og vår støtte. Derfor må det utformes en plan på en slik måte at vi hindrer og reduserer konfliktpotensialet som ofte ligger i disse sakene, og som vi ser at blir en konflikt i de nærmiljøene hvor disse fattige er. Da må vi ha tiltak som gjør at vi møter dem med respekt, og samtidig gir dem tiltak som virker.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-16:
Det finnes i dag ingen lov om rituell omskjæring av gutter, og derfor er Kristelig Folkeparti glad for at vi i dag, i en samlet komité, innstiller på å få til en slik lov. Bakgrunnen for omskjæring er for noen en religiøs handling som er svært sentral for deres tro. For andre handler dette om tradisjon. I Norge har vi anslagsvis ca. 2 000 omskjæringer av nyfødte gutter per år, og hele lovens hensikt er å sikre at dette skjer på en forsvarlig og god måte. Som saksordfører vil jeg også takke hele komiteen for måten denne saken har blitt behandlet på i komiteen. Det er vist stor respekt for at dette betyr mye for noen, og for komiteen har det vært viktig å få loven på plass slik at vi sikrer at disse inngrepene utføreres i trygge rammer – enten med lege til stede, eller at lege utfører dette. Selv om dette inngrepet ikke blir definert som en rett til helsehjelp eller skal inn i frikortordningen, er det viktig både for komiteen og for Kristelig Folkeparti at det blir egenbetaling som bidrar til at de som utfører dette, bidrar ved å betale noe av dette selv. Samtidig har det vært viktig for Kristelig Folkeparti som parti å vise at denne egenbetalingen ikke bør bli så høy at folk velger å la være å bruke tjenesten, og velger å bruke andre måter å få gjort inngrepet på som verken er godt for pasienten eller godt for systemet. Derfor er jeg glad for at jeg på vegne av komiteen kan fremme et samlet komitéforslag, hvor vi sammen følger forslaget i proposisjonen.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-16:
For mange er dette en stor dag, å få lovfestet rett til BPA for personer som har stort behov for hjelp og assistanse. Jeg er enig med dem som har sagt at her har vi nok famlet mange, men jeg tror likevel det er bra at vi nå samler oss om å få en rettighetsfesting. Rettighetsfesting av brukerstyrt personlig assistanse skal bidra til å legge til rette for at personer med nedsatt funksjonsevne og med spesielt store hjelpebehov skal få lov til å nå sine mål i livene sine. Ordningen skal kunne gi mennesker en mer meningsfylt og aktiv hverdag hvor de kan få lov til å delta på lik linje med sånn som du og jeg kan delta. Mennesker med nedsatt funksjonsevne må, i likhet med alle oss andre, kunne få leve et mest mulig uavhengig liv. En brukerstyrt assistent vil hjelpe brukere og pårørende til å få et mest mulig normalt liv, og en brukerstyrt assistent skal kunne gjøre alle de oppgaver brukeren selv ikke er i stand til å gjøre på grunn av sin funksjonshemning. Det er viktig at ordningen blir evaluert for å kunne justere og for å kunne finne en form som gjør at den kommer brukerne til nytte. Kristelig Folkeparti er også opptatt av å kunne skolere de brukerne som selv skal ansette sine folk, til å bli gode arbeidsgivere og ta godt vare på sine ansatte. Det er en utfordring for Kristelig Folkeparti at ordningen slutter ved 67 år. Her må vi være villige underveis til å se videre på hvordan dette skal bli på sikt, for folk blir eldre, også de som har en funksjonsutfordring. Behandlingene er bedre, og mange opplever at de faktisk også ønsker å ha et aktivt liv etter at de er 67 år, og vil delta i samfunnet på lik linje med oss andre, som blir mer og mer aktive i en alder av 67 år. Livskvalitet og mestring må være hensikten med ordningen. Kristelig Folkeparti er derfor glad for at det blir en individuell rettighet, da personer med nedsatt funksjonsevne er like forskjellige som alle oss andre, og trenger å få tilrettelagt tjeneste som gjelder kun for dem. Det tror vi er en viktig del av det å få et verdig liv.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-16:
Å få en ny pasientjournallov og en ny helseregisterlov som følger med i den teknologiske verden og utviklingen, er sentralt og viktig. For ikke så mange år siden skaffet jeg meg en del års erfaring fra et akuttmottak, hvor det er viktig å få informasjon og få tak i livsviktige opplysninger for å kunne hjelpe personer, uansett hvor de kommer fra i landet, og når på døgnet de kommer inn. Det er ikke så mange år siden vi hadde papirjournaler som utfordret oss med hensyn til å ha en samlet journal. Å få tak i journaler og finne de rette papirene som skulle høre til, var i mange områder vanskelig å få til. Det var til og med slik at hadde det vært to tette sykehusinnleggelser og epikrisen ikke var skrevet, kunne du ha bare halve journalen foran deg når du hadde pasienter som var svært alvorlig syke. Vi har heldigvis kommet et skritt lenger. Vi har fått ny teknologi, som gjør at vi til enhver tid kan ha tilgang til de riktige opplysningene. Derfor er det viktig å sikre at disse opplysningene, som er sårbare opplysninger, ikke kommer på avveier, som de kunne gjøre da vi hadde papirjournalen i sin tid og vi ikke kunne se hvem som snoket i journalen. Vi må sikre at disse opplysningene ikke kommer på avveier, og at pasienten til enhver tid skal vite hvem som er inne på journalen, og hvem som har rett til å gå inn på journalen, og vet hvem som vet hva om en selv. Kristelig Folkeparti er glad for at det forbedres, sånn at pasientene nå får vite hvem som har vært inne eller hvem som skal inn i journalen. Ingen skal inn i journalen som ikke har noe der å gjøre. Formålet med pasientjournalloven er at vi skal ha helsehjelp av god kvalitet, og at vi sikrer personvernet og pasientsikkerheten, samtidig som vi skal ta i bruk ny teknologi som sikrer at vi får tak i de opplysningene vi trenger til enhver tid for å gi god helsehjelp. Den nye pasientjournalloven skal sikre at vi får tak i nødvendige og relevante opplysninger hele veien for å gi pasienten den beste hjelpen. Så er det viktig å legge til rette for at det kan være informasjonsdeling mellom helsepersonell for nettopp å kunne gi rett hjelp til rett tid. Hvis vi ikke har den muligheten, kan det faktisk ende med at vi ikke klarer å gi rett hjelp til rett tid. Loven må gjelde offentlig sektor som privat sektor. Det er også viktig at vi får på plass en god helseregisterlov, sånn at vi sikrer kvaliteten på det som ligger der, hvem som har tilgang, og hva forskningen legger til grunn for den behandlingen de skal legge til rette for på sikt. Derfor er Kristelig Folkeparti glad for den loven som nå kommer i to lovhjemler.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-06-16:
De stadige antydningene om at tigging i Norge først og fremst er et resultat av organisert kriminalitet og kyniske bakmenn, er for det første interessant argumentasjon fra partier som synes sexkjøp er greit. For det andre er det en argumentasjon som er blind for den omfattende sosiale krisen som pågår i Europa, og som har rammet de fleste land mye hardere enn den har rammet Norge. SV har fremmet tre forslag som går ut på å styrke den sosiale innsatsen knyttet til tigging, både her hjemme med humanitære tiltak og med en økning av andelen EØS-midler som går til romfolk i Bulgaria og Romania. Spesielt de partiene som argumenterer med en omsorg for dem som rammes av tiggeforbudet, som f.eks. Senterpartiet, bør føle kallet til å stemme for SVs forslag. Men hvilken freidighet vi ser i debatten her! Nå sto justisministeren her på talerstolen i stad og spilte fornærmet over Bård Vegar Solhjells antydninger om at denne loven kan tolkes som om den er rettet mot romfolk. Vel, den koblingen kan Fremskrittspartiet ene og alene takke seg selv for. Det var nemlig ikke representanten Solhjell som introduserte det å nekte adgang til riket i debatten om tigging. Det var det justisminister Anundsens egen partiledelse som gjorde. Jeg kan sitere Per Sandberg fra 29. april i fjor. Da sa han til TV 2: «Romfolk kan nektes adgang til Norge.» Det var et utspill som Likestillings- og diskrimineringsombudet følte seg kallet til å gå ut og si at potensielt var i strid med FNs rasediskrimineringskonvensjon. Så kan man legge til representanten Ulf Leirsteins kampanje mot romfolk på sosiale medier, som vakte nasjonal oppsikt i fjor, og da skal det en rimelig dose frekkhet til for å hevde at partienes holdning til romfolk ikke er en faktor i det vi står og diskuterer i dag. At liberale Høyre gjør seg til redskap for Fremskrittspartiets dobbeltkommunikasjon i denne saken, synes jeg er både trist og uventet. I dag forbyr Stortinget det å be om hjelp når man er i den ytterste nød. For ti år siden skrev Høyre-politikerne Nikolai Astrup og Torbjørn Røe Isaksen en bok som heter Velferd etter velferdsstaten, hvor de brukte et kapittel på å fortelle en rørende historie om en tigger som sparte opp 14 000 kroner til drømmebryllupet sitt, fordi hans kjære fortjente det beste. Tidene har forandret seg også for de politikerne, virker det som. Nå er det opportunt å forby det å be om hjelp. Om du selger seksuelle tjenester, er det greit, men ber noen om mynter uten gjenytelse, skal de straffes. Jeg tror historien vil dømme Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet hardt for dette vedtaket – knallhardt. I mellomtiden må en rekke uskyldige mennesker betale prisen for stortingsflertallets dårskap.
Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2014-06-16:
Jeg har merket meg alle forsikringene som har kommet i løpet av debatten om hva dette ikke handler om. Det er nytt for meg, må jeg innrømme. Jeg kan sitere fra representanten Leirsteins offentlige Facebook-vegg – det han skrev i fjor. Det ville ikke Anundsen svare på i stad, så jeg skal prøve igjen: «På vei til Oslo. Mens jeg kjørte forbi rasteplassen på Svartskog rakk jeg og telle 12 store varebiler tilhørende en stor gruppe sigøynere. Det blir sikkert trivelig for innbyggere og turister å oppholde seg i hovedstaden i sommer … De har jo regjeringens velsignelse til å komme hit og tigge.» For få dager siden var Leirstein med og forhandlet ferdig avtalen om tiggeforbud, og nå står justisministeren her på talerstolen og sier at nei, nei, romfolk er ikke en del av ligningen i det hele tatt – dette har ingenting med debatten om romfolk å gjøre, det er ingen sånne hensikter. Og det er veldig fornærmende når noen siterer justisministerens egen nestleder, som selv har tatt ordene «nekte romfolk adgang til Norge» i sin munn. Så kunne Høyre ved Mudassar Kapur forsikre oss om at dette ikke har noen ting å gjøre med å rydde gater og torg – nei da, ikke i det hele tatt. Hvis det ikke er et spørsmål om å rydde gatene for tigging, er det grunn til å spørre seg hvorfor representanten Michael Tetzschner uttalte til NTB for to år siden, da Høyre gikk inn for tiggeforbud, den 6. mai 2012: «Dette er et klart signal om at vanlige folk kan ta plasser og torg tilbake». Hva er dette for noe? I nasjonale medier sier Høyre og Fremskrittspartiet en ting: en fortelling om horden av romfolk – eller sigøynere, som de kaller det – på vei til Oslo, som gjør det utrivelig for norske innbyggere med den rød-grønne regjeringens velsignelse, en fortelling om at gater og torg i Oslo nærmest er under okkupasjon. Men her i stortingssalen er det omsorg for de tiggende, omtenksomheten for de tiggende – det er det som er bakgrunnen for tiggeforbudet. At ikke justisministeren har mage til å ta nestlederen i sitt eget parti i forsvar, er det bare å merke seg. Men det er greit, for det tror jeg ingen av oss andre hadde hatt mage til heller.
Mudassar Kapur (Høyre), 2014-06-16:
Årsakene til at mennesker ser seg nødt til å tigge, er selvsagt mange og sammensatte. Mange som tigger, er i en vanskelig livssituasjon. Rus, psykiske problemer, nød og fattigdom fører til at tigging kan oppleves som den eneste muligheten til å skaffe seg og sine en inntekt. Mennesker i sosial nød skal selvsagt møtes med verdighet og sosialpolitiske tiltak. Men organisert tigging handler først og fremst om kriminelle bakmenn som bedriver slaveri og menneskehandel gjennom å utnytte fattige kvinner og barn. Dette er tydelig påvist av Europol. Barn blir solgt tiggerbander imellom til en høy pris, fordi de har god omsetningsverdi. Dette er påvist av europeisk politi. Det er også påvist, av norsk politi, en sammenheng mellom omreisende tiggere og utøvelse av kriminalitet. Det gjelder lovbrudd som lommetyveri, butikktyveri, innbrudd og alvorlige ran. Dette skaper også utrygge lokalsamfunn. Flere utenlandske borgere ankommer Oslo, byen som jeg representerer og bor i, med tigging som eneste formål. Antall lommetyverier har de siste årene eksplodert i Oslo. Og som representanten fra Senterpartiet nevnte, sammenligner vi med Berlin, er det like tall, selv om Berlin har syv ganger så mange innbyggere som Oslo. Når regjeringen nå åpner for at kommunene kan innføre tiggerforbud, er ikke dette noe revolusjonerende eller noe nytt. I dag finnes det en mulighet, men man ønsker å ha soner – det jeg vil kalle for et kvasiforbud. Her gir vi kommunene en reell selvbestemmelsesrett og en reell mulighet til å innføre et forbud. Dette handler ikke om å renske bybildet for upassende personligheter. Jeg er ikke tilhenger av å redigere gatebildet eller hvordan europeere skal bevege seg i Europa. Men det å kunne bevege seg fritt i Europa betyr ikke at man kan bevege seg utenfor loven. Tiggerforbudet handler også om å støtte opp om et viktig velferdsprinsipp: Folk skal slippe å tigge. Man kan aldri helt fjerne nød og fattigdom fra gatene – det tror jeg vi alle er enige om. Men det er viktig med en treffsikker og sosial velferdspolitikk. Ved å bekjempe bakmennene kan man i det minste sørge for at ikke flere presses ut i elendigheten. Videre skal Norge fortsette å bidra til å finansiere målrettede tiltak som kan avhjelpe underliggende årsaker i de landene det gjelder. Der er EØS-midlene og bruken av dem helt avgjørende. Til slutt: Jeg ser også fram til debatten i 2015 om å innføre et nasjonalt tiggerforbud.
Mudassar Kapur (Høyre), 2014-06-16:
Jeg tar hintet om at vi skal bidra til at vi blir ferdige i dag. Jeg tok egentlig ikke ordet for å debattere nye punkter, nødvendigvis, men jeg tenkte jeg skulle benytte anledningen til å takke komiteen for god saksbehandling. Jeg er fornøyd med at vi har bred enighet om det aller meste i proposisjonen, og med at Arbeiderpartiet og Senterpartiet nå varsler at de stemmer subsidiært for våre forslag, der hvor de hadde fremmet egne. Det er to myter som egentlig har kommet fram i debatten i mediene, i kronikker, i aviser – og også litt i debatten her. Det er myten om at plan- og bygningsetaten og kommunen er en form for konfliktløsningsorgan for naboer som er i krangel med hverandre, eller at det skal være organet for å løse nabokonflikter, eller være en smak- og-behagsmegler. Da vil jeg henvise til naboloven. Veldig mye av det som tas opp av bekymringer, reguleres der. Videre reguleres mange av de samme bekymringene i plan- og bygningsloven, og i reguleringsplaner i kommunen. Det er litt viktig nå ikke å tillegge plan- og bygningsetaten andre roller enn det den er tiltenkt. Det skal heller ikke bli fritt fram for hvem som helst til å bygge hva som helst, fordi vi skal få flere søknadsfrie tiltak. Det skal være innenfor de regulerte planene i en kommune. Vi skal sende ut en forskrift på høring hvor dette vil rammes ytterligere inn, slik at vi sørger for at belastningen for naboene blir på et minimum. Men når det snakkes om store tomter i Bærum eller i Oslo, må jeg si at en tomt der det skal bygges en dobbeltgarasje på 50 m2, tross alt er mindre enn en tomt der man skal ha et enkelt tilbygg, som det ble sagt, på 500 m2inntil 1 meter fra nabogrensen – selv om jeg vet at tomtene er store utenfor Oslo. Men det får være grenser for hva naboene ikke skal få lov til å si noe om. Jeg tror at dette er et skritt i riktig retning for å forenkle, fornye og forbedre. Jeg tror at nabokrangelstatistikken om noen år vil vise at dette er riktige tiltak, og at vi også vil se det i statistikken for boligbygging.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2014-06-16:
En samlet komité slutter seg til Prop. 67 L for 2013–2014 om endringer i forurensningsloven og straffeprosessloven. Endringene innebærer en skjerpelse av straffenivået for ulovlig grensekryssende avfallstransport. Ny strafferamme foreslås til bøter eller fengsel i inntil to år, og endringene gjelder både ulovlig innførsel og utførsel av avfall og forsøk på dette. Ulovlig innførsel og ulovlig utførsel av avfall er et betydelig miljøproblem i mange land, og dette er alvorlig kriminalitet som må bekjempes. De vanligste typene avfall som sendes ut, er elektronisk avfall, kasserte kjøretøy, bildeler og kasserte batterier – avfall som kan inneholde farlige stoffer, og som kan skade natur og mennesker om det ikke behandles på den rette måten. Det kan være mulig å tjene penger på avfall, og derfor har det vært en utvikling i retning av transport også ut av Norge. Komiteen er tilfreds med at forslag til endringer som er kommet fram under høringer, også er tatt med i proposisjonen. Det er, som sagt, en samlet komité som slutter seg til dette, og derfor ser jeg ingen grunn til å gjøre debatten lengre.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-16:
Venstre støtter det framlagte lovforslaget ut fra en erkjennelse av at rituell omskjæring faktisk skjer i dagens samfunn. Selv om det kan føre til alvorlige komplikasjoner, mener vi at det er viktig å ta det på alvor. Prinsipielt er Venstre svært skeptisk til inngrep på barn uten samtykkekompetanse. Dette spørsmålet har, som flere andre partier har vist til, skapt et stort engasjement. Vi har debattert det i landsmøtene de siste årene. Det har vært hensynet til barna. Det har vært hensynet til religion og tradisjon, og det handler også om prioriteringer i helsevesenet. Det setter partiene på prøve og er således en viktig debatt i vårt flerkulturelle samfunn. Vi la merke til Barneombudets innlegg i komitéhøringene og også helsevesenets innvendinger. Vi har også hørt ulike stemmer fra de ulike religiøse miljøene som i dag benytter seg av rituell omskjæring, og jeg må si det er gledelig å registrere at det er en utvikling også innenfor disse religionene på vei bort fra omskjæring. Det er forhåpentlig også et spørsmål om tid. Når det gjelder spørsmålet om pris – når vi nå først aksepterer at vi regulerer dette i offentlige former – har Venstre sagt at vi ser på dette på linje med kosmetiske inngrep, og at vi helst hadde sett at dette ble gjort til selvkost, men når vi samtidig aksepterer at det skal skje i det offentlige helsevesenet i en eller annen form, sier vi at det bør skje etter en egenbetaling som minst er på 50 pst. Vi oppfordrer regjeringen til å finne en pris som er akseptabel.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-16:
Venstre har i mange år gått inn for å rettighetsfeste brukerstyrt, eller også kalt borgerstyrt, personlig assistent. Dette handler om å gi personer med redusert funksjonsevne økt innflytelse og styring med eget liv. Det handler om å sette folk først. For mange av dem det gjelder, er det stor forskjell på å ta imot et definert tilbud og å kunne organisere selv hvor, når og hvordan en trenger bistand til å utføre nødvendige gjøremål i hverdagen. Dette er derfor en lov som har stor betydning for verdigheten til den enkelte. I tillegg til å ha stor betydning for den enkelte, er også brukerstyrt personlig assistent et eksempel på hvordan vi kan organisere oss bedre til nytte for den enkelte samtidig som en bygger på et fellesskapsideal. En av aktørene her, Uloba, er organisert som et samvirke, og bidrar på mange måter til innovasjon og utvikling både for den enkelte og ikke minst for det offentlige tjenesteapparatet. Slike innovasjoner har jeg lyst på flere av. Denne ordningen utfordrer oss på mange måter. Vi får en sentrering rundt den enkelte bruker som er helt annerledes enn hva de tradisjonelle systemene våre har vært opptatt av. Mange som utlyser en BPA-stilling, har også fått mange søkere. Dette viser at stillingene kan være attraktive, selvfølgelig avhengig av at det er ryddige arbeidsforhold og at det er en god arbeidsgiver. Vi har også sett svært fruktbare eksempler på hva en arbeidsleder og en assistent sammen både kan skape og gjøre. Alt i alt er dette en gledens dag. Samtidig er det også en stor utfordring for mange kommuner, som i liten grad har tilbudt denne ordningen og kanskje har hatt litt vanskelig også for å akseptere den. Vi står foran en stor oppgave med å implementere ordningen for stadig flere brukere og i stadig flere kommuner. Litt av den grunn ønsker ikke Venstre å gå altfor langt nå. Ordningen har behov for å befeste seg, og at vi ikke går for raskt fram. Samtidig er vi opptatt av at denne ordningen skal vi erkjenne og bygge ut, men at vi bør bruke litt tid på å utvide ordningen ytterligere.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-06-16:
Statsråden refererer til at Høyre har beveget seg i dette spørsmålet. Jeg vil også si at Venstre har beveget seg – fra at vi ønsket psevdonymisering av alle personopplysninger, f.eks. Så vi erkjenner at det er å trekke det for langt. I de opplysningene vi nå skal forvalte, er det en stor mengde informasjon. I dag er det veldig ulik forvaltning, og det er mange ulike typer forvaltning – som gjør at vi er skeptiske. Det er godtgjort i dag at vi har en forvaltning som er i stand til å håndtere dette. Da er spørsmålet til statsråden: Er det sikkert nok når det er kjøpt inn, eller er det sikkert nok når alle aktørene som skal forvalte systemet, har fått den opplæringen som er tilstrekkelig for å håndtere all den sensitive personinformasjonen?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-06-16:
I innstillingen framgår det at regjeringspartiene deler oppfatningen om at personer over 67 år fortsatt – i hvert fall i mange tilfeller – bør kunne få hjelp som organiseres som BPA. Men i regjeringens forslag faller disse utenfor rettighetsbestemmelsen. Mitt spørsmål til statsråden er ganske enkelt: Hvis Høyre og Fremskrittspartiet mener det ikke finnes noen god prinsipiell eller praktisk begrunnelse for å sette grensen ved 67 år, vil da statsråden vurdere å oppheve den begrensningen?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2014-06-16:
Det er en unøyaktighet i forslagsteksten, derfor trekker vi dette forslaget.
Bent Høie (Høyre), 2014-06-16:
Det som er viktig, er at foreldrene får god informasjon om den risikoen som et slikt inngrep, som alle medisinske inngrep, innebærer, i forkant av at de tar denne beslutningen. Det vil vi i mye større grad oppnå ved at dette blir et tilbud i regi av den offentlige helsetjenesten, der vi har muligheten til å regulere den slags informasjon. Det er allerede en del av vår helselovgivning. Slik sett vil man også få bedre informasjon om det samtykket. Men jeg vil ikke sette meg til doms over de vurderinger som foreldrene gjør selv.
Bent Høie (Høyre), 2014-06-16:
Jeg mener – og det mener jeg veldig prinsipielt – at vi selvfølgelig alltid skal se til hva en gjør i andre land, men i denne typen spørsmål som er etisk vanskelige, medisinsk utfordrende og politisk vanskelige, må Norge gjøre sine selvstendige valg. Det gjør en også, mener jeg, veldig tydelig f.eks. når en diskuterer bioteknologispørsmål. Hvis en alltid setter grensene ut fra hvor andre land setter sine grenser, er det ikke spørsmål som i realiteten trenger å diskuteres i politiske og demokratiske organer, for det vil alltid være andre land som f.eks. åpner opp for andre typer metoder enn vi gjør i Norge. Så jeg mener: Ja, det er viktig å se på hva andre land gjør, men det er også viktig å ta egne vurderinger.
Bent Høie (Høyre), 2014-06-16:
Det gis jo bl.a. tilskudd til kommunene for at de skal gi et opplæringstilbud, og det er viktig at kommunene sikrer en god og forsvarlig BPA-ordning – uavhengig av om det er kommunen som yter tjenesten selv, eller inngår avtale med private tjenesteutøvere – og at den enkelte, som blir arbeidsleder og jobber i tjenesten, òg gis muligheten til å oppfylle det ansvaret på en god måte. Mitt inntrykk er at dette er noe som stort sett fungerer veldig bra. Men som på alle andre områder vil det være enkelttilfeller der det ikke gjør det, men da har vi et ansvar for å rydde opp i det.
Bent Høie (Høyre), 2014-06-16:
Det er kommunene som inngår denne typen avtaler, og derfor vil vi følge de samme prinsippene som vi gjør ellers når kommunene enten velger å organisere og tilby tjenesten blant egne ansatte eller kjøpe den av en privat aktør. Da er det kommunen som avgjør den typen spørsmål.
Bent Høie (Høyre), 2014-06-16:
For det første er det viktig for meg å understreke at kommunens plikt til å tilby tjenester som brukes til personlig assistanse, vil gjelde fortsatt. Det betyr at det ikke er noe som hindrer at kommunene kan både tilby og videreføre tilbudet om brukerstyrt personlig assistanse selv om brukeren blir 67 år. Skulle vi nå ha foreslått at den aldersgrensen som ble foreslått av den forrige regjeringen og sendt ut på høring, ikke skulle gjelde, er min vurdering at det hadde vært en så omfattende endring at det hadde krevd en ny høring og dermed en ny utsettelse av denne saken. Det er ikke ønskelig. Det er helt åpenbart at da utvider en personkretsen betydelig, samtidig som man også utvider den til å gjelde en større andel av befolkningen som vil ha behov for dette. Det vil også ha store økonomiske konsekvenser for kommunene. Det er et av de spørsmålene som vi må ta stilling til, og som vi skal vurdere underveis med tanke på hvordan dette slår ut for den enkelte. Så er det også viktig å ha med seg at på det tidspunktet opphører Stortingets ordning om tilskudd til særlig ressurskrevende tjenester. Derfor vil det ha ekstra store økonomiske konsekvenser for kommunene.