Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-20:
Det er ingen tvil om at det er et stort og viktig spørsmål representanten Lønning tar opp. Dette er en viktig pasientgruppe. Tema i interpellasjonen berører jo kjernen i mange av de helsepolitiske debattene, nemlig spørsmålet om et likeverdig behandlingstilbud til alle som et klart politisk mål. Helsedirektoratet anslår at om lag 20 000 nordmenn er rammet av leddgikt og andre beslektede sykdommer som Bekhterevs sykdom og psoriasis artritt. 15 000 har diagnosen leddgikt, og mellom 1 000 og 1 500 barn har barneleddgikt. Det er ingen tvil om at vi snakker om en stor gruppe pasienter som er avhengig av tett oppfølging både i kommunen og i spesialisthelsetjenesten. God samhandling mellom og innen nivåene i helsetjenesten er nødvendig for å gi disse pasientene et tilbud som dekker deres behov. Da Stortinget behandlet St.meld. nr. 50 for 1993–1994 Samarbeid og styring. Mål og virkemidler for en bedre helsetjeneste, også kalt helsemeldingen, ble det vedtatt å utrede hvorvidt Oslo Sanitetsforenings Revmatismesykehus kunne gjøres om til et spesialisert rehabiliteringssenter for pasienter med ulike former for revmatisme og muskel- og skjelettlidelser. Det daværende Statens helsetilsyn utredet dette i samarbeid med representanter fra Norsk Leddgiktforbund, Norsk Revmatikerforbund og Oslo Sanitetsforening. Helsetilsynets rapport fra 1996 konkluderte med at de fleste oppgavene innen utredning og behandling måtte skje lokalt. Rapporten påpekte at det var begrenset behov for en nasjonal behandlingsenhet, og at det først og fremst var barn med revmatisme som trengte dette. Rapporten viste også at tilbudet om spesialisert rehabilitering var mangelfullt, og at det manglet vitenskapelig dokumentasjon for behandlingsmetodene. I oppfølgingen av rapporten ble Nasjonalt revmatologisk rehabiliterings- og kompetansesenter opprettet ved Diakonhjemmet Sykehus. Dette kompetansesenteret har vært et viktig kraftsenter i norsk revmatologi ved å sørge for god kompetanse og veiledning om revmatisme til helsepersonell i alle deler av helsetjenesten. Videre ble all kirurgisk behandling av barneleddgikt lagt til Rikshospitalet, som har landsfunksjon i barnerevmakirurgi, og som er nasjonalt kompetansesenter for barne- og ungdomsrevmatologi. Det er gjort store framskritt i behandlingen av leddgikt de siste årene, spesielt gjelder dette utvikling av nye legemidler. Det er gledelig at en stor andel av pasientene har god eller moderat effekt av de nye legemidlene. Det er viktig at leddgikt diagnostiseres tidlig, slik at man kommer raskt i gang med behandling. Utredning og oppstart av behandling skjer i spesialisthelsetjenesten, og riktig prioritering er viktig for å motvirke ulikheter og forskjeller i tilbudet. De nye prioriteringsveilederne som Helsedirektoratet har utviklet på flere fagområder, skal bidra til lik prioritering av pasienter uavhengig av bosted. De skal også sikre at de sykeste pasientene prioriteres høyest. Prioriteringsveilederen for pasienter med revmatiske sykdommer var blant de første fem som ble laget, og den ble lansert før jul. Jeg tror det er veldig viktig å peke på det som nå skjer når vi har fått prioriteringsveilederen på plass. Jeg tror vi nettopp gjennom prioriteringsveilederen kan greie å få påvirket prioriteringene i helsevesenet i den retning at de som har mest behov, får behandling først, og at det blir en lik behandling uavhengig av bosted. Interpellanten Lønning anfører at det er 6 til 73 ukers ventetid på utredning for leddgikt, og han viste nå til noen enda nyere tall i sin interpellasjon. Det som er viktig å si, er at disse tallene gjelder generelt for personer med plager i muskel- og skjelettsystemet. Det er ikke mulig å skille ut leddgiktpasienter i dette materialet. Jeg vil påpeke at leddgiktpasienter er spesielt løftet fram i den nevnte prioriteringsveilederen for revmatiske sykdommer. Det som beskrives, er at når det gjelder plager i muskel- og skjelettsystemet, er det til dels lang ventetid på noen av sykehusene våre. Det er i seg selv kritikkverdig. Men det er en for rask konklusjon å trekke at det også betyr at disse tallene er direkte overførbare til leddgiktpasienter, i hvert fall tatt den nevnte prioriteringsveilederen med i betraktningen. Utviklingen av moderne behandlingsmetoder, spesielt nye og mer effektive legemidler, har redusert behovet for sengeplasser betydelig for denne gruppen. Bedre effekt av nye legemidler og mindre bruk av kirurgi har også endret behovet for rehabilitering for mange av disse pasientene. Men det vil fortsatt være en gruppe, ikke minst eldre pasienter, som trenger tett oppfølging på grunn av store smerter og funksjonstap, og det vil være en gruppe som ikke har nytte av moderne legemidler. Derfor er det viktig at arbeidet med å få til strukturert, tverrfaglig rehabilitering fortsetter i alle deler av landet. Det er i tråd med føringene i Nasjonal strategi for habilitering og rehabilitering for perioden 2008–2011. Flere lærings- og mestringssentre har også tilbud til dem som har revmatiske sykdommer. Pasienter med leddgikt har behov for godt utbygde tjenester i kommunen, som også interpellanten var inne på, samtidig som de har behov for spesialisert medisinsk eller kirurgisk behandling og rehabilitering. I arbeidet med samhandlingsreformen vil vi vurdere økonomiske, organisatoriske og juridiske virkemidler som kan understøtte gode pasientforløp for pasienter med kroniske lidelser. Det inkluderer selvfølgelig også pasienter med leddgikt.