Torbjørn Hansen (Høyre), 2007-11-13:
Det er i utgangspunktet bred enighet i Stortinget om betydningen av norsk reiselivsnæring. Reiselivet er en internasjonal vekstnæring og bidrar til sysselsetting og verdiskaping både for Norge som nasjon og særlig i de deler av landet hvor det er utfordringer knyttet til å skape nye og trygge arbeidsplasser. NHO Reiseliv har gjort en meningsmåling blant landets 600 ordførere, rådmenn og kommuneledere. Konklusjonen fra målingen er klar: Det er reiselivet som har størst potensial i norske distrikter av samtlige næringer, og denne næringen har ifølge de spurte et større potensial enn man hittil har klart å utnytte. I målingen mente 44 pst. at reiselivet har et svært stort potensial for vekst i deres kommune. Til sammenligning var tallene for primærnæringslivet og industrien henholdsvis 13,5 og 17 pst. Dette sier noe om at det næringspolitiske fokus lokalt avviker fra det jeg oppfatter at vi har nasjonalt. Industri, fiskeri og landbruk er næringer som konsoliderer og effektiviserer, mens reiselivet har muligheten til å ta imot mye arbeidskraft som kommer fra bransjer som stadig blir mer kapitalintensive. Norske og utenlandske reisende la igjen nesten 90 milliarder kr i Norge i 2005. Næringen står for om lag 3,5 pst. av bruttonasjonalproduktet og 7 pst. av sysselsettingen i Norge. Sysselsettingen utgjør nesten 150 000 normalårsverk, og reiselivet står dermed for flere arbeidsplasser enn hele den maritime klyngen til sammen. Fra 2004 til 2005 økte omsetningen ifølge NHO med 40 pst., og næringen doblet resultatmarginen. Når 3 milliarder kr blir med hele veien gjennom regnskapet ned til bunnlinjen, har vi en næring som styrker seg. Likevel må vi erkjenne at en resultatmargin på 3,4 pst. i det gode året 2006 ikke akkurat er noe å juble over. Det blir ikke utbyttefest av den type marginer. De tre foregående årene var resultatmarginen henholdsvis 1,1 pst., minus 0,8 pst. og pluss 0,7 pst. Reiselivsnæringen er med andre ord en næring med svært pressede marginer. Det må man være klar over når man lager endringer i rammebetingelsene som påvirker lønnsomheten i denne næringen. Det er et paradoks at den politiske interessen for reiselivsnæringen, til tross for en generelt positiv holdning, er lav når det kommer til praktisk handling. Næringskomiteen behandlet vinteren 2006 et prisverdig Dokument nr. 8-forslag fra Fremskrittspartiet om å be Regjeringen legge fram en egen stortingsmelding om en samordnet og målrettet strategi for norsk reiselivsnæring. Regjeringspartiene delte ut mange verbale roser til forslaget, men stemte likevel ned forslaget med henvisning til at flertallet «har merka seg det omfattande arbeidet som no er i gang på reiselivsområdet i departementet, og kjenner til at departementet vurderer å fremme ein Stortingsmelding om reiseliv». Jeg registrerer at det i kommunikasjonen fra Regjeringen i etterkant ikke sies ett ord om noen ny stortingsmelding. Det står derimot i et brev til komiteen som var vedlegg til saken, at Regjeringen måtte ha tiden fram til våren 2007 for å få lagt fram en reiselivsstrategi. Regjeringen og regjeringspartiene har pratet mye om egne strategier for fem såkalte strategiske næringer i Soria Moria-erklæringen. Man skulle nesten tro at det å være omtalt som en strategisk næring er et slags trylleord som i seg selv gir økt verdiskaping. Jeg tror ikke at de næringer som har fått den merkelappen, oppfatter det på den måten. Hurraropene til den nye næringspolitikken har vært påfallende fraværende både fra fiskerinæringen, skipsfarten og reiselivsnæringen. Litt av bakgrunnen for denne interpellasjonen er at vi nå har passert våren 2007, og vi nærmer oss 2008. Det er mer enn to år siden regjeringsskiftet. Vi har sett svært lite til en aktiv næringspolitikk også på dette området. I denne situasjonen var det et dårlig signal at Regjeringens eksternt engasjerte prosjektleder for reiselivsstrategien sa opp i protest nå i slutten av september. Begrunnelsen som professor Georg Kamfjord oppgir, er at det kort og godt ikke finnes en reiselivsforvaltning i Norge. Han uttaler til Dagens Næringsliv 25. september følgende: «Det er ingen som sitter med kunnskapen, det er kun en politisk ambisjon.» Og han beskriver et miljø i Regjeringen hvor reiselivsnæringen har lav status, liten anerkjennelse og liten respekt. Han beskriver en situasjon hvor ni ulike departement er involvert i reiselivets rammevilkår, uten særlig koordinering. Regjeringen var raskt ute og stemplet avgangen som en personalsak. Men det framgår også i pressedekningen at heller ikke NHO er tilfreds med den bemanningen som næringsministeren har på dette området. Vi må erkjenne at reiselivsnæringen består av tusenvis av enkeltbedrifter og mange enkeltbransjer og nisjer som hver for seg har ulike interesser og ulike behov. Det er likevel fullt mulig fra politisk nivå å legge et bedre grunnlag for økt verdiskaping. Markedsføring er en opplagt god investering hvis vi ønsker å styrke veksten innenfor reiselivet. Bondevik II-regjeringen økte bevilgningene kraftig i forslaget til budsjett for 2006, fra 100 mill. kr opp til 172,5 mill. kr, som var forslaget for 2006 – opp 72 pst. Dette var en konkret oppfølging av den reiselivsstrategien som daværende næringsminister Børge Brende la fram våren 2005 i Bergen. Stoltenberg-regjeringen opprettholdt nivået fra Bondevik II-regjeringens budsjettforslag, og nå for 2008 foreslår Regjeringen 215 mill. kr til markedsføring. Vi har med andre ord ikke sett noen satsing fra Regjeringen opp fra 2006-nivået, kun en moderat justering på om lag 10 pst. hvert år. Her kommer Høyre også i forslaget til 2008-budsjettet til å legge seg på et vesentlig høyere nivå enn Regjeringen. Aktørene i reiselivet savner koordinering og et tydeligere engasjement i Regjeringen når det kommer opp saker som er viktige for reiselivsnæringen under andre departement enn Nærings- og handelsdepartementet. Man savner en aktiv holdning fra Næringsdepartementet, slik at næringens interesser blir ivaretatt i hele Regjeringens arbeid. Hvis Georg Kamfjords beskrivelse av situasjonen er riktig, kan vi kanskje forstå fraværet av koordinering. Dette er en rolle som jeg håper næringsministeren er tydelig på i sitt innlegg. Det er meget fristende å gi statsråden det råd å etablere en egen reiselivsavdeling i Nærings- og handelsdepartementet. Ta f.eks. forslaget om en egen fiskekvote for turister. Enkle analyser viser at en utenlandsk turist som reiser til Norge, og som bor i Norge og leier båt og fiskeutstyr til å fiske fisk til eget forbruk, totalt sett legger igjen ganske enorme beløp pr. kilo fanget fisk sammenlignet med lønnsomheten pr. kilo fanget fisk i tradisjonelt fiskeri. Dette er som natt og dag. Det sier seg selv at verdiskapingen for Norge og distriktene er vesentlig høyere ved denne type turistfiske. Likevel går Regjeringen til det skritt å slå beina under reiselivsnæringen langs kysten gjennom å innføre svært lave kvoter på turistfiske. 15 kg er det en turist skal kunne fiske hvis man er på tur i Lofoten. Det er ganske fort gjort hvis man fisker på riktig sted. Lokale entreprenører som har investert millioner av kroner i såkalte målrettede reiselivstilbud i grisgrendte strøk langs kysten, opplever dermed at Regjeringen ved Fiskeridepartementet målrettet sparker beina under virksomheten. Som næringspolitikk er dette et åpenbart selvmål. Spørsmålet mange stiller, er selvfølgelig: Hvor i all verden var reiselivsstatsråden da denne saken ble behandlet i Regjeringen? Det samme kan vi trygt si om innføringen av NOx-avgift. Dette rammer særlig industri, fiskeri og reiselivet. Realiteten er at Regjeringen innfører en miljøavgift for å saldere statsbudsjettet, knapt uten en tanke på hvilke konsekvenser det har for næringslivet. Det er et faktum at den delen av cruisenæringen som virkelig bidrar til verdiskaping langs kysten gjennom lokale anløp, får en dramatisk ekstraregning fra Regjeringen. Paradokset for oss som kommer fra fylker utenfor oslofjordområdet, er at NOx-avgiften på passasjertrafikk ikke rammer de fergene som går i skytteltrafikk til og fra de store byene uten andre mellomstopp i Norge. Den rammer kun de fergene som gjør flere stopp, og er innom lokale steder som tar imot cruiseturister på land. Regjeringen har, så langt jeg kan se, bare trukket på skuldrene av denne konsekvensen av NOx-avgiften. Det ble i fjor høst lovet en fondsløsning i forhold til NOx-avgiften. Foreløpig er det helt i det blå om og hvordan – og eventuelt med virkning fra når – Regjeringen retter opp feilgrepet med NOx-avgiften. Det er mange forhold som påvirker lønnsomheten i reiselivet. Lønnsomheten er som kjent lav, og det er viktig at Regjeringen ikke gjør grep som rammer denne næringen hardt. La meg ta et par eksempler: Reiselivet er en betydelig eksportnæring selv om produktene selges i Norge. Dette gjør at utviklingen i kronekursen særlig mot euro er svært viktig. Når Regjeringen legger fram et ekspansivt budsjett i en høykonjunktursituasjon hvor kronekursen allerede har styrket seg, er dette ikke et bidrag til verdiskaping i reiselivet. Jordbruket er viktig for reiselivsnæringen, både som forvalter av kulturlandskapet og gjennom gårdsturisme. Mange opplever likevel at denne delen av jordbrukspolitikken ikke blir koordinert eller diskutert i forbindelse med reiselivspolitikken ellers. Vi kan også nevne at samferdsel er viktig for reiselivet, både i forhold til effektiv kommunikasjon og i forhold til turistveier. Og Energidepartementet jobber med saker om kraftlinjeprosjekter som er viktige for reiselivet. Vil Næringsdepartementet legge skulderen til for å legge kabler gjennom Hardanger i sjøen i stedet for langs land? Vi kunne nevnt mange viktige områder. Det er mange store og små grep som kan bedre rammevilkårene for reiselivet. Jeg håper at statsrådens svar på denne interpellasjonen er at Regjeringen vil øke satsingen både når det gjelder markedsføring og andre tiltak.