Dagfinn Sundsbø (Senterpartiet), 2008-01-15:
Universelt utformede og rettighetsbaserte helsetjenester er et gode de fleste nordmenn tar for gitt, selv om vi ofte kan være kritisk innstilt til en del av tjenestenes innhold. At tryggheten for at vi har tilgang til lege, medisiner og sykehustjenester er ganske uavhengig av tykkelsen på lommebok, er et velferdsgode vi er takknemlige for. Representanten Kjønaas Kjos tar opp et spørsmål som er avledet av tryggheten for at helsetjenestene er rettigheter vi har når problemene oppstår. Som norske statsborgere regner vi med at alle rettigheter er i behold hvor enn i verden vi for tiden bor og skatter. Det er altså ikke helt slik, og det er all grunn til å fokusere på hvordan vi skal bidra til at folk som bor og/eller arbeider i utlandet over en noe lengre periode, skal forholde seg. Som statsråden viste til i sitt svar, er vi i de fleste tilfeller godt sikret gjennom de avtaler som er etablert, og de rettigheter som følger av medlemskapet i folketrygden. Mulighetene for å sikre seg gjennom å betale til folketrygden ved lengre utenlandsopphold utenfor land vi har særskilte avtaler med, er ikke urimelig dersom man ikke betaler ordinær skatt til Norge. Problemet er at mange ikke overskuer konsekvensene ved flytting og ikke sikrer sine interesser før vanskelighetene oppstår. Det er vanskelig å gi staten skylden for det. I bunnen må det ligge et krav til den enkelte som oppholder seg i utlandet over lengre tid, om å orientere seg om de ordninger som gjelder. Det må ligge i bunnen, og vi må ikke stille spørsmål ved det kravet. Samtidig har vi som myndigheter et løpende ansvar for at det er åpen og enkel tilgang til informasjon og også en løpende vurdering av om ordninger og avtaler vi har med andre land, fungerer godt nok. Det er betimelig å reise spørsmålet i denne sal, fordi det til enhver tid er god mulighet for å gjøre brukbart arbeid bedre og god informasjon vesentlig mer tilgjengelig. Jeg tror alle vi som sitter i denne salen, har mottatt henvendelser fra personer som er kommet i vanskeligheter på grunn av at de ikke har sikret seg god nok oversikt over et regelverk de ikke har tenkt skulle bety noe særlig for dem, at de ikke i det hele tatt reflekterte over at ulykken eller helseproblemene kunne oppstå. For denne gruppen er stadig bedre opplysningsvirksomhet viktig, at vi rett og slett klarer å varsku folk, slik at man orienterer seg før man reiser, at man tenker i forkant. Så finnes det også personer som flytter utenlands planlagt, nettopp for å ivareta egen helse. Jeg har for egen del blitt konfrontert med overraskelser som har møtt personer som er sterkt anbefalt av helsemyndighetene å bosette seg under andre klimatiske forhold, ja som kanskje har fått beskjed om det kan være en nødvendighet for at de skal kunne ivareta sin helse, og som har oppsøkt trygdemyndighetene og ment å ha fått den informasjonen de trengte, men som så opplever at det ikke var alt de trengte. Det kom situasjoner da den informasjonen de hadde, ikke strakk til i forhold til den situasjonen de selv kom opp i. Jeg vet at det er umulig å sikre seg hundre prosent. Det er også viktig å vite at det finnes den typen formuleringer i regelverket som representanten Kjønaas Kjos viste til, at det finnes en viss mulighet for vurdering, at det finnes en viss mulighet for skjønnsmessig vurdering, at det er mulig å gå inn og se på hva slags informasjon vedkommende har fått - og forutsetningene som man kanskje ikke har vært tilstrekkelig informert om - og som gjør det nødvendig også å utvise skjønn og vise vilje til å hjelpe i et system som kan bli aldeles uoverskuelig dersom man ikke kommer seg ut av det. Så regelen må være: Ansvaret er vårt eget. Myndighetenes ansvar er god informasjon. Og til slutt: Vi legger menneskelige hensyn og de skjønnsmessige vurderinger som er mulige, til grunn innenfor dette området. Da vil de fleste komme noenlunde godt ut av det.