trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Det er to saker vi behandlar no som heilt klart heng saman. Vi snakkar her om ei sårbar gruppe der mange ikkje kan vareta eigne rettar, og det handlar i stor grad om forslag til tiltak som skal sørgje for ein positiv og verdig slutt på livet. SV støtter forslaga frå mindretalet i begge saker, bortsett frå Venstres eine forslag i den eine saka. Den saka eg ønskjer å kome med nokre kommentarar til, er den som handlar om menneskerettar. I Noreg set vi høge standardar for å følgje menneskerettane. Skal menneskerettane i eldreomsorga sikrast, må vi ha gode, tilstrekkeleg mange og kvalifiserte helsearbeidarar ved norske sjukehus, men vi må òg ha gode tilsynsordningar og rapporteringssystem. I 2014 la Nasjonal institusjon for menneskerettigheter fram rapporten «Menneskerettigheter i norske sykehjem». Deira konklusjon var at drifta ved norske sjukeheimar ikkje er i samsvar med menneskerettane. Konklusjonen deira var at det er behov for å kartleggje menneskerettane i sjukeheimar. Her finn vi mishandling, nedverdigande behandling og utfordringar med integritet, men òg brot på nødvendig og forsvarleg helsehjelp. Dei grovaste tilfella som blir beskrive i rapporten, er omsorgssvikt og overgrep med døden som følgje, seksuell utnytting, grov tvang og neglisjering og ulovleg tvangsmedisinering. Dette er til å bli svart i sjela av, og noko eg reknar med heile Stortinget synest er heilt forferdeleg lesnad. Men det krev at vi tar tak i dette på skikkeleg vis. Det som er gjennomgåande i rapporten frå Nasjonal institusjon for menneskerettigheter, er at ei høgare grunnbemanning med tilstrekkeleg kompetanse er heilt avgjerande for at ein skal kunne gripe tak i desse utfordringane. For SV er det noko vi har lagt inn i både våre alternative budsjett og arbeidsprogram: at vi ønskjer minstenormer for bemanning ved norske sjukeheimar og i eldreomsorga generelt. Det er tiltaka på lang sikt – og der er det i dag for låg bemanning ved norske sjukeheimar. Men så må vi gjere ting på meir kort sikt, som handlar om systema som skal fange opp dei tilfella som er. Det handlar om kartlegging, rapportering til FNs menneskerettskomité, som ikkje blir gjort i dag – og vi synest det er bra at komiteen no ønskjer å gjere det, og at statsråden signaliserer at regjeringa no ønskjer å setje i gang med ei slik rapportering – og vidare òg om gjennomgang av dagens kontrollrutinar. Det er jo eit paradoks at det er veldig få klagar på brot på menneskerettar trass i at situasjonen er så uhaldbar som han er i norske sjukeheimar. Difor er det viktig å sjå om dagens kontrollsystem faktisk fungerer. Vi må finne ut om Helsetilsynet faktisk gjer jobben sin godt nok, og eventuelt kva som må til. Difor er det skuffande at Kristeleg Folkeparti og Venstre og regjeringa ikkje støttar resten av forslaga som SV har fremja, medan det er tilsvarande positivt at Arbeidarpartiet og Senterpartiet støttar forslaga og tar situasjonen for dei eldre i landet på alvor.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Det stemmer.
Michael Tetzschner (Høyre), 2017-06-01:
Jeg skal ikke bruke så lang tid. Grunnen til at jeg tar ordet, er et utsagn fra representanten Lundteigen som ikke bør stå helt uimotsagt, og det var, slik jeg oppfattet det: «Diagnoser styres av penger.» Det kan ikke tolkes som noe annet enn et voldsomt angrep på ordningen – det er én ting. Noe annet er at det er et angrep på den praktiseringen som levende mennesker i helsevesenet gjør hver eneste dag, en yrkesgruppe, enten det er leger eller annet helsepersonell, som gjennom hele sin opplæring også har fått med seg en solid yrkesetikk om at det flotteste de gjør, er å redde liv, det er å lindre smerte, og det er å fremme helse for alle som kommer i befatning med dem. Det er det som styrer de titusener av helsearbeidere som er ute i helseforetakene og på avdelingene, og det er helt ufortjent å si at deres diagnoser er styrt av penger. Så jeg vil oppfordre representanten Lundteigen til å presisere dette eller aller helst si at det var ubetenkt. Angrepet på ISF-ordningen som rapporten omtaler, kan nettopp ikke brukes som et angrep på innsatsstyrt finansiering. Det kan derimot brukes til det motsatte. Det er en ordning som fungerer ganske godt, og som gir stor kunnskap. Og når jeg hører at man også anfekter prinsippet om at dette skal skje ute hos dem som behandler, på avdelingsnivå, bryter man jo med en elementær innsikt når det gjelder nettopp kvaliteten på data, og det er datafangst ved kilden, hvor det for øvrig kan gjøres uten annet enn et marginalt merarbeid, når man allikevel må notere og ajourføre pasientjournaler og epikriser. Jeg mener at hele rapportens ånd og innhold er basert på at ordningen fungerer godt, men at det som for alle andre systemer som opereres av mennesker i en hverdag, kreves påpasselighet – en påpasselighet som det er en naturlig forventning om i mange av arbeidslivets forhold.
Michael Tetzschner (Høyre), 2017-06-01:
Jeg må på slutten av debatten konstatere at på tross av oppfordringen om å presisere sitt utsagn, som gikk ut på at norske diagnoser settes ut fra pengehensyn, er dette ytterligere blitt forsterket gjennom to innlegg fra representanten Lundteigen. Vi kan altså registrere at dette massive angrepet på norske leger og annet helsepersonell fortsatt er førende for Senterpartiets politikk på dette området. Jeg kan vise til at under presentasjonen av rapporten for kontrollkomiteen, boret vi nettopp i dette spørsmålet med tanke på at det kunne ligge noe i den hypotese at folk i tvilstilfeller, der man har et ellers usikkert skjønn, lar seg bevege i den retning som gir mest penger. Svaret på det var nettopp at ved en systematisk gjennomgang viste det seg i disse tilfellene, ytterst få tatt i betraktning av hvor mange det er, ikke var noen systematisk overrapportering. Man hadde også registrert underrapportering. Dermed motbevises det at folk lar seg styre av overbehandlingshensyn for å innkassere flere penger fra det offentlige. Så fortsatt mener jeg at Senterpartiet gjør klokt i å revurdere sin oppfatning og ikke minst sin mistillit til de titusener av mennesker som har sitt virke i disse fantastiske institusjonene, og som opererer i dette systemet, som er til god hjelp også for Stortinget, også for departementet og for alle som driver planlegging. Vi får gjennom ISF-systemet tilbakemelding om hvor man skal sette inn ressurser. Det er også et hjelpeverktøy. Det må ikke bli overlatt til en fullstendig skjønnspreget oppfatning av at noen kanskje er flinkere til å fremheve sine behov enn andre. Gjennom ISF-systemet bringer man inn et sterkt element av objektiv vurdering av hvor skoen trykker, og det legger grunnlaget for flere bevilgninger på områder som ellers, hvis det ikke var kommet, hadde økt helsekøene. Vi ser også gjennom den omleggingen som har skjedd ved en overgang fra 40 pst. ISF-finansiering til 50 pst., at det har lyktes denne helseministeren, sammen med Stortinget, å bringe helsekøene drastisk nedover. Resultatene også på makroplan taler for dette systemet. Til slutt: Man kan ikke late som om man er ute etter systemet når man bruker et anekdotisk bevis som diagnoseføringen mellom to institusjoner, og så legger til grunn at der det er overhyppighet, har man vært uetisk. Det kan være at det er underrapportering det andre stedet. Med et slikt menneskesyn skjønner jeg at man ser dystert på tilværelsen.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Jeg ber om ordet en gang til fordi jeg først vil slutte meg til det som representanten Tetzschner sier, at det egentlig er veldig mye bra i dette systemet, og Arbeiderpartiet står – i prinsippet – som sådan bak det. Nå har representanten Lundteigen for så vidt sagt disse tingene, men det er litt overraskende for meg når jeg hører statsrådens innlegg, at statsråden ikke går inn i de konkrete eksemplene og utfordringene som vi ser, for det er betydelige svakheter – svakheter som indikerer at dette ikke fungerer som det skal, og at det kan hende at det blir misbrukt. Det er et alvor ved saken som det er helt nødvendig at statsråden og departementet forholder seg til på en mer aktiv måte enn jeg klarte å høre, eller i hvert fall – etter min oppfatning – syntes å høre, da jeg hørte intenst etter på det som statsråden sa. Representanten Lundteigen forsvarer seg som vanlig på en utmerket måte, men det var åpenbart ikke ment slik som representanten Tetzschner sa. Det er systemet – ikke enkeltmenneskene i dette systemet – som skaper disse situasjonene. Det er nødvendig og helt relevant – uten å gjøre dette for spisst, rent politisk, for å si det slik – å be statsråden om å komme opp og kommentere dette eksemplet fra Haukeland. Det er jo et tydelig eksempel på at vi har et problem. Jeg vil gjerne høre hvordan statsråden forholder seg til disse eksemplene som ikke kan bestrides, men som er fakta. Og som det ble sagt, litt morsomt, men allikevel relevant: Det er umulig å tenke seg at barn på Vestlandet har vanskeligere for å ta til seg mat enn barn på Østlandet. Dette vil jeg gjerne høre statsrådens prinsipielle kommentar til, for nå er vi ved sakens kjerne, egentlig, med tanke på bruken av systemet og uheldige utslag av det.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Representanten Holen Bjørdal har redegjort godt for Arbeiderpartiets syn. Mitt innlegg relaterer seg til det spørsmålet som diskuteres mest her, nemlig spørsmålet om grensen for arbeidstid om kvelden og nattarbeid. Det meste er sagt når det gjelder sakens faktiske realiteter, men jeg ville ikke la det gå forbi at dette er et forslag som føyer seg inn i en rekke av forslag fra høyreregjeringens side som åpenbart har til hensikt å presse norske arbeidstakere. Det er det som egentlig ligger i det. Det er åpenbart. Slik man nå hører statsråden og Høyres representanter i salen, er det veldig tydelig at de ikke har en riktig forståelse av hvordan arbeidslivet fungerer for hundretusenvis av arbeidstakere. Dette spørsmålet om fleksibilitet og frihet for den enkelte, slik som det sies her, som liksom er motoren for å foreslå det som nå er foreslått, har – akkurat som det nå helt korrekt ble sagt i replikkordskiftet – den virkningen at det vil bli mer en norm å jobbe om kvelden enn det har vært til nå. Alle som vet hvordan arbeidslivet fungerer, ser at det er det som vil komme til å skje. Dessuten er det positive som man eventuelt kunne tenke seg – og jeg sier: eventuelt kunne tenke seg – en effekt som bare vil gjelde for spesielle yrkesgrupper som har muligheten til å utføre sitt arbeid hjemme om kvelden. Det perspektivet som ikke tas opp her, men som jeg vil understreke, er virkningen for de hundretusenvis av folk som jobber om kvelden, f.eks. det vi så på NRK i går kveld, det med den personen som jobber på Gardermoen, og som plutselig vil få dårligere betalt fordi arbeidstiden kanskje ikke begynner å fungere før klokken 23 om kvelden. Det er ikke slik at høyreregjeringen ikke vet om disse tingene. De vet godt om det. Men de foreslår det allikevel, for det er enda en byggestein i det byggverket de har, nemlig å legge om arbeidslivet på en slik måte at arbeidstakerne og fagbevegelsen gradvis står svakere. At Venstre og Rotevatn er med på det, er nå en tapt sak – de har plassert seg på den høyrelinjen for lenge siden. Det er et brudd på deres egen politiske tradisjon, men det får de ta ansvar for selv. Men det er det som er realiteten i dette spørsmålet, og som er det alvorlige i det, fordi man ikke forstår hvordan det fungerer ute, fordi arbeidstakerne blir presset, og fagbevegelsens juridiske og politiske autoritet blir gradvis svekket fordi man ikke aksepterer forhandlingsretten og muligheten til å bruke fleksibiliteten i det lovverket som er der. Det kunne løst alt sammen – vi har ingen problemer med dette i dag – hvis man hadde ønsket det.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
For å gardere meg mot at presidenten gir meg en irettesettelse etterpå, vil jeg si at det er ikke sarkastisk ment når jeg sier at når representanten Rotevatn bruker sin vestlandske sarkasme for å redusere min autoritet, er det sjarmerende på mange sett og vis – men det er politisk veldig alvorlig. Det er helt åpenbart at han sliter veldig med dette, for det enkelte menneskets frihet, som er Venstres historiske tradisjon, blir undergravd av at det enkelte menneskets juridiske posisjon i arbeidslivet blir svekket. Det er linjen i det, og det står seg. Det som skjer i dag, kan man si ikke er så veldig alvorlig, som statsråden sier – hun prøver å minimalisere det – men det føyer seg inn i rekken. Det å frata dem med dagpenger feriepenger, f.eks., er en politisk smålighet og ikke noe annet enn det. Det er bare et forsøk på presse dem som går på dagpenger, til å skjønne at – hvis du ikke tar deg sammen, får du ikke ferie engang, og neste år, hvis du får jobb, har du i hvert fall ikke betalt ferie, men det har du skyld i selv. Det er undertonen i dette. Og det støtter Venstre opp om. Det er ikke bra i et samfunn som skal henge sammen. Når man ikke representerer dem som sitter nederst ved bordet, og som sliter mest, er man ikke i en sosialliberal tradisjon. Da er man i en høyretradisjon. Det er den historiske linjen. Hvorfor fjerner man kollektiv søksmålsrett i fagbevegelsen, som Venstre støttet opp om? Hvorfor gjør man det? Det har ingen annen hensikt enn å svekke fagbevegelsens mulighet til å ivareta den enkelte. Det er også et brudd på denne tradisjonen. For ikke å snakke om hele midlertidigheten, som handler om hele neste generasjon arbeidstakere i Norge, som i større og større grad blir presset ut i midlertidighet. Og så kommer dagens sak, som vi konkret behandler nå, og som går inn i rekken av unødvendige ting å gjøre. Man sier fleksibilitet, modernitet – ja, for hvem er det det? Jo, det er for dem som sitter med pengene, og dem som er arbeidsgivere. Det er realiteten i denne saken. Det beklagelige er at mellompartiene – særlig Venstre, men også Kristelig Folkeparti – i mange sammenhenger stiller seg bak det. Jeg forstår rett og slett ikke hvordan de tenker, med tanke på at de skal forsøke å forsvare en velferdsstat og et arbeidsliv som henger sammen, og trepartssamarbeidet.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Først en kort merknad til det som statsråden nå sa: Ja, det er noen som støtter det, det er korrekt og framgår av dokumentene. Men poenget er at de behovene som de som støtter dette, har, kan ivaretas av dagens lov. Det er det som er poenget. Det er ikke noe problem. Men de som vil bli rammet av det, er de som ikke kan gjøre dette fritt, som ikke kan jobbe hjemmefra, og som i løpet av kort tid antageligvis vil få redusert sin lønn fordi arbeidstiden slår inn kl. 23 i stedet for kl. 21. Det er de som må vaske om kvelden og natten. Det er det som er problemet. Jeg vet at representanten Kambe har liten respekt for fagbevegelsen. Det merker vi veldig tydelig. Men han burde kanskje ha respekt for Arbeidstilsynet, som sier det samme, nemlig at dette burde man ikke gjøre. Men dette føyer seg også inn i en tradisjon. Arbeidstilsynet advarte også veldig sterkt imot å oppheve bestemmelsen om kollektiv søksmålsrett, men høyreregjeringen gjorde det allikevel.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-01:
Jeg tar ordet for å kommentere både representanten Tetzschners innlegg og statsrådens innlegg. Det var helt presist, det jeg sa – og som ble kommentert i representanten Tetzschners innlegg – om at penger styres av diagnoser, og at diagnoser styres av penger. Det var ingen feiluttalelse fra min side. Det er helt korrekt at det er et meget kraftig angrep på hele ordningen – helt korrekt forstått. Men jeg sa også at systemet inviterer til det, slik at de menneskene som arbeider i våre sykehus, som har en høy yrkesetikk, som er opplært til det, og som er trent opp til det, trent opp til å lindre smerte og trent opp til alt det som representanten Tetzschner sa, skal arbeide innenfor et system som er slik at dersom en i tvilstilfeller velger den ene eller den andre diagnosen, har en et stort handlingsrom, og en kan velge diagnoser som gir høy betaling. Jeg tok fram eksemplet med de nyfødte på Haukeland universitetssykehus. Det er et faktum: I 2013 ble 60 pst. av de nyfødte på Haukeland diagnostisert med ernæringsvansker, mens det ved Oslo-sykehusene var 0,5 pst. med den samme diagnosen. Dette er en presis beskrivelse av problemet. Dette er noe fagfolkene ser som en stor utfordring, og det er til overmål opprettet et eget såkalt avregningsutvalg som skal se på dette og rapportere inn. Dette er ikke teorier. Dette er virkeligheten som en står i. Statsråden tok til orde for god kodekvalitet, og det er Senterpartiet sjølsagt tilhenger av. Vi er sjølsagt tilhenger av at kodene og kodepraksisen skal gi læring og erfaringsoverføring. Men statsråden svarer jo ikke på spørsmålene om de systemfeilene som dagens kodepraksis fører til. En kan jo lære så mye en vil, men det er en grunnleggende systemfeil som gjør at en sjølsagt velger koder – når en har mulighet til det – som gir den beste betalingen. Statsråden sa at det ikke var rett å ha det nede på klinikknivå, og at man måtte ha det på større enheter. Jeg vil da spørre tilbake: Hvilke større enheter snakker en da om? Er det på sykehus? Er det i helseforetak? Intensjonen var å ha det på regionalt helseforetaksnivå. Det er viktig å ha gode koder. Det er viktig å lære av det, med tanke på å dimensjonere, utdanne og utvikle helsevesenet ut ifra hva det er behov for. Det er viktig å ha rette koder med tanke på de menneskene som blir behandlet, sjølsagt, men når en kobler koder sammen med penger, slik som en gjør, går det galt. Men den underliggende årsaken til at en gjør det på denne måten, er at en har en visjon om at en skal legge til rette for et større omfang av private sykehus, for dermed får en behov for denne kodepraksisen, og dermed skal staten finansiere det. Dette er en feil utvikling, som denne rapporten viser at det må gjøres noe med.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-01:
Jeg har ikke sagt at det er feil behandling. Jeg har sagt at det er en overdiagnostisering som gir mer penger. Jeg har ikke fått statsrådens svar på eksemplet fra Haukeland. Det er, så langt jeg vet, sendt inn til Avregningsutvalget, som rapporterer videre oppover i systemet. Det er helt klart at det er ikke snakk om bevisst kodefeiling i den forstand at en gjør grunnleggende feil, men det er i mange tilfeller et spørsmål om skjønn, og det skjønnet praktiseres altså sånn at det gir mest penger. Representanten Hagesæter sier at Senterpartiet har et korstog mot alt det bestående. Ja, vi er for en del reformer, og dette er en reform vi er nødt til å gjennomføre. Hvis representanten hadde tatt seg tid til å lese våre fire forslag, så er det fire konkrete forslag som viser hvor vi står. Sjøl om vi har denne finanseringen, blir det også nå nedlagt sykehusavdelinger – som også Hagesæter refererte til under sin erfaring.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-01:
Vi kan sikkert ha en lang diskusjon om hva Venstre ønsker, men det som i hvert fall er et faktum, er at det Venstre gjennomfører her i denne salen, er sentralisering. Det kommer vi ikke vekk fra. De gjennomfører i praksis en sentralisering på en rekke områder ved at det blir flertall for forslagene fra Høyre og Fremskrittspartiet. De støtter også en politikk som resulterer i økte økonomiske forskjeller mellom folk. Det er også et faktum. De gjennomfører sentralisering og støtter en politikk som resulterer i økte forskjeller mellom folk. Det er jo greit hvis det er Venstres historiske linje. Jeg kan ikke Venstres historie like godt som representanten Rotevatn, men jeg har ikke forstått at det har vært en klar linje gjennom alle år. Det har i hvert fall vært andre motretninger tidligere også. Jeg tok ordet i forbindelse med varslerreglene og innleide arbeidstakere. Lovendringen som vi nå går inn på, vil ikke i seg sjøl medføre at disse reglene vil gjelde for utsendte arbeidstakere som er innleid. Det er utsendingsregelverket som er styrende for hvilke regler i arbeidsmiljøloven som gjelder for utsendte arbeidstakere. Det er interessant å merke seg at både Høyre og Fremskrittspartiet i innstillinga sier at det å gjøre alle norske regler gjeldende for alle utenlandske virksomheter som leverer tjenester i Norge av lengre varighet enn én måned, vil kunne komme i konflikt med EØS-avtalens regler om tjenestefrihet og med utsendingsdirektivet. Det er nok et eksempel på de begrensningene som EØS-avtalen gir for det viktige punktet vi nå nevner om varslervernet. Det er kanskje ikke minst innenfor dette området, for utsendte arbeidstakere som er i Norge, at det er behov for et varslervern. Det er jo der vi har erfaring for at varsling er minst omfattende, fordi de som er i de arbeidssituasjonene, ikke tør å si fra. Det medvirker til at vi får en utvikling av en bakterie som er negativ, og som skader sunnheten i norsk arbeidsliv, og det er noe Senterpartiet tar kraftig til motmæle mot. Jeg vil avslutningsvis si at dersom vårt forslag, forslag nr. 5, faller, vil Senterpartiet stemme subsidiært for forslagene nr. 3 og 4, som er fremmet av Arbeiderpartiet, Venstre og SV.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-06-01:
Også Senterpartiet skal stemme for.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2017-06-01:
Grunnen til at eg tek ordet, er innlegget til representanten Lundteigen, som igjen har eit korstog mot alt det beståande, der ein kritiserer utan at ein kjem med løysing på kva alternativet er. Det er klart at denne innstillinga viser at når det gjeld medisinsk kodepraksis og DRG, er det forbetringspotensial, og det er derfor ein har denne saka. Det er eg også overbevist om at blir teke på alvor, og at det blir gjort noko med, slik at vi kan bli endå betre enn vi er i dag. Når det gjeld alternativet, er altså representanten Lundteigen taus. Men eg antek at viss ein vil gå vekk frå dette med medisinsk kodepraksis og DRG og pengar, må ein tilbake igjen til den tida då ein hadde rammeløyving til sjukehusa. Det kan eg gjerne fortelje lite grann om korleis det fungerte, for i 1991 til 1995 sat eg i styret for Haukeland sjukehus. Då fekk ein altså ei rammeløyving som var uavhengig av aktiviteten ved sjukehuset. Ved fleire høve – i alle fall to gonger – når ein kom etter ferien, fekk ein då ein budsjettprognose – det fekk ein kvart år, men to gonger fekk ein ein budsjettprognose som viste at vi hadde for høg aktivitet ved sjukehuset i forhold til budsjettet vi hadde fått. Då var spørsmålet frå styret: Kva gjer vi då for å få samsvar mellom aktiviteten og det budsjettet vi har til rådigheit? Då var det same svaret vi fekk kvar gong, at vi må redusere aktiviteten, for budsjettet kunne vi ikkje gjere noko med. Løysinga var då å leggje ned ein sengepost eller to. Det gjorde vi som regel slik at vi gjekk på dei gruppene der det var snakk om smertepasientar, altså at ein ikkje la ned ein sengepost som kunne avgjere liv og død, men at ein gjekk på ein sengepost til revmatisme osv. Det gjorde vi då, og då fekk vi aktiviteten ned, og vi fekk altså budsjettet i balanse. Etterpå fekk vi skryt fordi vi hadde styrt innanfor budsjettet. Eg syntest ikkje det var noka god løysing. Eg syntest ikkje det var ei god ordning. Det er moglegvis det representanten Lundteigen vil tilbake igjen til, men det ønskjer ikkje eg, og det ønskjer ikkje Framstegspartiet.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-01:
Eg vil òg starte med å seie at eg er glad for at statsråden og departementet har lagt fram desse forslaga om innstramming i varslingsregelverket. Det er bra, og her står vi saman. Det eg vil stille spørsmål om, er den problemstillinga som har dukka opp i løpet av høyringsrunden, og også under høyringa her på Stortinget, som handlar om utsende arbeidstakarar og om dei også bør omfattast av varslarvernet. Det vedtek ein jo i dag, at dette må regjeringa sjå på. I innstillinga skriv representantane frå Høgre og Framstegspartiet at dersom ein skulle gå inn på noko sånt, ville det kunne kome i strid med utsendingsdirektivet og EØS-forpliktingane våre. Ein skal ha respekt for EØS-forpliktingane våre, men eg slit litt med å sjå korleis det å gi utsende arbeidstakarar varslarvern skulle kunne kome i konflikt med utsendingsdirektivet. Så spørsmålet mitt er om statsråden har noko å tilføye i så måte?
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-01:
Det er alltid sjarmerande å bli rettleia av representanten Martin Kolberg om kva som er Venstres politiske tradisjon. Dersom Martin Kolberg hadde brukt litt meir tid på å titte over til den andre sida av Youngstorget, der Venstres hus står, og følgt med på kva Venstre står for, ville han visst at dette forslaget om at det ikkje lenger skal vere ulovleg å svare på ein jobbmail etter klokka 9 om kvelden, er eit forslag som Venstre har fremja ved ei rekkje anledningar dei siste stortingsperiodane, og som vi er glade for at vi får gjennomslag for i dag. Eg må seie at innlegget til representanten Martin Kolberg føyer seg inn i ei rekkje av innlegg den siste tida der representantar for dei raud-grøne partia ikkje berre diskuterer og trekkjer i tvil effekten av forslag, men trekkjer i tvil hensikta med dei: Dei borgarlege partia ønskjer større forskjellar, dei ønskjer sentralisering, dei ønskjer eit tøffare arbeidsliv for arbeidstakarane. – Ein skal ha ganske stor innsikt i kva andre tenkjer, for å gjere seg til dommar over kva dei har til hensikt. Då skal ein vite mykje. Det Arbeidarpartiet gløymer i denne saka, er – nær sagt som vanleg – alle dei som ikkje er organiserte, den femtiprosenten av arbeidstakarar i dette landet som ikkje kan avtale at dei skal få lov til å svare på ein jobbmail etter klokka 21, men som no vil få ei moglegheit til det dersom dei sjølve tek initiativ til det. Det trur eg er ei fornuftig modernisering av arbeidslivet, som dei fleste arbeidstakarar og folk i dette landet vil synast er svært fornuftig. Men eg vil tru at Arbeidarpartiet til hausten skal gå til val på å stramme inn dette igjen, til liks med at dei skal stramme inn dei andre endringane som er gjorde i arbeidsmiljølova i denne perioden. Eg trur tida vil vise at dette er ordningar som står seg godt. Men det eg eigentleg gjekk opp for å seie, var ikkje det, det var for å rette opp noko eg sa i det første innlegget mitt. Der sa eg at eg tok opp forslag nr. 2. Ved ein inkurie står det der, men det er også ein del av innstillinga. Eg vil altså ikkje ta opp forslag nr. 2, for hensikta bak det er godt vareteke i innstillinga frå komiteen. Elles vil eg seie, med ein gledeleg tone, at eg er glad for at det er stor einigheit her i dag om iallfall endringane som gjeld eit sterkare varslarvern. Det er på høg tid. Eg meiner regjeringa har gjort ein god jobb med å følgje opp vedtaka frå Stortinget. No får dei effekt gjennom konkrete lovendringar, og eg håpar også at vi skal kome endå lenger etter kvart som vi sikkert får fleire gode råd frå ekspertutvalet som sit og jobbar med nettopp den problemstillinga.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-01:
I det førre innlegget mitt uttrykte eg undring over representanten Martin Kolberg si innsikt i mitt eige parti si hensikt og måten vi tenkjer på. I svaret til meg gjekk han eigentleg endå lenger, for då hadde han også opparbeidd seg stor innsikt i korleis eg personleg tenkjer: «Det er helt åpenbart at han sliter veldig med dette», sa representanten Martin Kolberg. Eg slit ikkje med dette. Eg er tvert imot svært komfortabel med dette. Hadde eg hatt mindre respekt for Stortinget, skulle eg vurdert å både løyse på slipset og kaste jakka for å uttrykkje kor komfortabel eg er med dette. For dei forslaga vi vedtek i dag, har Venstre stått for i lang tid. Vi har fremja dei fleire gonger, no får vi gjennomslag for dei, og det er eg glad for. Men Martin Kolberg sa noko svært riktig, og det er at ein er ikkje eit sosialliberalt parti dersom ein ikkje står ved sida av dei som sit nedst ved bordet. Det er eg i grunnen heilt einig med representanten i. Det er ei heilt grunnleggjande kampsak for parti som er opptekne av menneska sin fridom, at alle skal ha reell fridom til å nå sine mål i livet. Difor er eg også så stolt av at vi i løpet av denne perioden har stått på og jobba for nettopp dei som sit nedst ved bordet, gjennom ei stor satsing på rusomsorga, gjennom å få ned fråfallet i vidaregåande skule, gjennom å hjelpe barn i fattige familiar – 50 000 har fått billigare barnehage no – og gjennom den saka vi jobbar med i dag, der vi strammar inn når det gjeld varslarvernet og sørgjer for at det blir enklare for dei som blir utsette for ulovlegheiter og kritikkverdige forhold, å seie ifrå og få støtte til det. Den saka Martin Kolberg kritiserer, derimot, handlar etter mitt syn ikkje om det. Den handlar om arbeidstakarar som har ein så pass fleksibel jobb at dei kan jobbe også utanfor kontoret, og som ønskjer å gå litt tidlegare frå jobb for å ta vare på andre verdiar i livet sitt – familie, fritid – skal ha moglegheit til å plukke opp igjen pc-en og jobbe litt på kvelden. Ja, eg synest det handlar om fridom for dei arbeidstakarane. Eg synest ikkje det er eit problem at dei skal ha moglegheit til det når dei sjølve tek initiativ til det. Eg vil også seie at Arbeidarpartiet sin politikk, linja og valløfta deira faktisk ikkje står i stil med retorikken her, som på så mange område, for her målar ein opp eit bilete av korleis ein underminerer fundamentet i arbeidslivet, noko eg vil tru er viktig for Arbeidarpartiet. Men går ein til val på å reversere det? Nei. Kan ein love veljarane at ein skal gjere noko med det etter valet? Nei. Det trur eg heller ikkje at ein kjem til å gjere. I fare for å underminere mitt eige argument om at ein kanskje ikkje skal gjette på hensikta til eit anna parti, trur eg likevel det er ei ganske sikker gjetting, for dette er politikk som kjem til å stå seg, og som toler tidas tann svært godt.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-06-01:
Eg vil først takke statsråden for eit godt innlegg. Spørsmålet om folk får god nok tilpassing i dag eller ikkje, vil nok sikkert kome litt an på auga som ser, og vi kjem kanskje ikkje nærmare ein fasit her. Det eg vil følgje opp, er essensen i forslaget, nemleg behovet for og ønsket om at ein skal kunne bruke litt mindre tid med foreldre, søsken og barn på institusjonar for å få ei tilpassing, og at det skal vere mogleg å tilpasse meir i lokalmiljøet, gjennom teknologi og fjerntilpassing. Statsråden seier jo i svaret sitt til Aasrud at ho ikkje er kjend med at det er nokon hindringar for det i dag. Det er sjølvsagt ikkje forbode i dag, men spørsmålet er kva finansieringsnøklane og tilskotsordningane legg opp til. I alle fall så vidt vi kjenner til, er det slik i dag at det dessverre ikkje er godt nok tilpassa når det gjeld midlar til f.eks. å fjernkonsultere sett opp mot å dekkje overnatting, kost og losji osv. Er statsråden villig til å sjå på det, i det arbeidet som no prisverdig er sett i gang?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Eg lurer på om statsråden er komfortabel med nok ein gong å fremje ein proposisjon til Stortinget som inneheld åtvaringar frå hennar eigne fagetatar, som Arbeidstilsynet, om negative konsekvensar?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Eg registrerer at statsråden vik unna spørsmålet i ganske stor grad. Dette er ikkje den første proposisjonen frå regjeringa som inneheld liberaliseringar og svekkingar av arbeidsmiljølova, og som direkte utfordrar det som er modellen – og designen, om ein vil – for arbeidsmiljølova: at ein skal ha ei streng lov, men så skal det vere rikhaldige moglegheiter til unntak frå lovreglane. Føresetnaden er at arbeidsgjevaren og arbeidstakaren må vere einige om det og drøfte og avtale det. Mitt spørsmål til statsråden er: Står statsråden bak modellen for arbeidsmiljølova: ei streng lov med rike moglegheiter til unntak, men det må vere avtalt?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Først: Eg er litt overraska over at statsråden tilsynelatande ikkje ønskjer å svare på spørsmålet som Kirsti Bergstø ved gjentekne høve stiller, og eg berre registrerer at statsråden ikkje ønskjer å gjere det. Så er det tydeleg at representanten Kambe dessverre demonstrerer kunnskapsløyse om den viktigaste delen av norsk arbeidsliv, og det er vanlege arbeidsfolk. Han forstår ikkje eller vil ikkje forstå kva stadige liberaliseringar av arbeidsmiljølova betyr for vanlege arbeidsfolk, dei av oss som ikkje kan utføre jobben på iPad-en i godstolen heime på kveldstid – og det gjeld dei fleste av oss. Den første generalstreiken sidan 1990-talet kom ikkje fordi folk ikkje forstår regjeringas politikk, som Kambe insinuerer. Kambe sitt problem er at arbeidsfolk forstår konsekvensane av regjeringas politikk, og dei vil ikkje ha det dei ser. Det kan ikkje Kambe sno seg bort frå. Denne regjeringa, med eit tyngdepunkt til høgre for Høgre, svekkjer systematisk vilkåra for vanlege arbeidsfolk, for det er ikkje deira interesser dei representerer. Og sjølv om statsråden forsikra oss her i salen om at ho står bak arbeidsmiljølovas modell, er det openbert at den forståinga må sitje langt inne. Norsk arbeidsliv blir ikkje meir moderne av å svekkje arbeidarvernet og vilkåra for det organiserte arbeidslivet, slik resultatet er med summen av denne regjeringas politikk, som er ført sidan 2013. Dette er ikkje nytt, dette er ikkje moderne – det er klassisk, gammaldags høgrepolitikk. Det er ei historisk feilslutning å tru at vi får eit betre og meir moderne arbeidsliv av å skru klokka 100 år tilbake i tid.
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2017-06-01:
Innlegget frå representanten Kambe og karakteristikkane hans av Arbeidarpartiet får stå aleine, men eg registrerer med glede påtalen frå presidenten. Det var vel fortent. Høgrepartia blir meir og meir krampaktige og angstbitarske i forsvaringa av politikken til regjeringa. Det er ikkje vanskeleg å forstå. Eg sit og høyrer på representanten Heggelund, som innimellom stråmannsargumentasjonen forsøkjer å lære Arbeidarpartiet kva eit trepartssamarbeid er. Men det kling veldig holt frå eit parti som framleis går rundt og trur at det å få vere høyringsinstans for regjeringa er det same som trepartssamarbeid. Det er ikkje til å kome utanom at dagens regjering svekkjer tryggleiken i arbeidslivet og svekkjer vilkåra for det organiserte arbeidslivet. Difor er det godt at det er val til hausten.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2017-06-01:
Ja, representanten ønsker å ta opp forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Lene Langemyr (Fremskrittspartiet), 2017-06-01:
Fremskrittspartiet har alltid villet verne om varsleren. Derfor er det en glede at vi i dag behandler sak om nettopp dette temaet. Heldigvis er norsk arbeidsliv preget av gode og ordnede forhold. De fleste arbeidsgiverne er opptatt av å overholde lover og regler, for både sine ansattes, sine kunders og samfunnets gavn. Uheldigvis frykter arbeidstakerne noen steder at klanderverdige forhold vil få konsekvenser for den som sier ifra, selv om det ikke alltid er slik at de har rett i at det er bemerkelsesverdige forhold. Det er likevel i samfunnets interesse at varslere ikke trenger å frykte represalier. Jeg synes det er på sin plass å ta et lite tilbakeblikk på historien om hvordan vernet for varslere har blitt behandlet politisk. Mange husker nok at på midten av 2000-tallet ble det fokusert på slike saker; på Siemens-saken og på Hustad-boken, hvor begge varslerne var del av en større offentlig debatt. Den daværende rød-grønne regjeringen ble presset til å innføre varslingsbeskyttelse i arbeidsmiljøloven. Noen argumenterte for at varsleren allerede var tilstrekkelig beskyttet gjennom Grunnlovens ytringsfrihetsparagraf, selv om det likevel var tydelig at flere varslere stadig mistet jobben. Jeg er glad for at en samlet borgerlig opposisjon med Robert Eriksson fra Fremskrittspartiet, Martin Engeset fra Høyre, Åse Gunhild Duesund fra Kristelig Folkeparti og André N. Skjelstad fra Venstre drev fram denne lovendringen, og fra 2007 ble varsleren beskyttet. Men Fremskrittspartiet mente det ikke var nok og at vi kunne gå enda lenger. I flere år jobbet Fremskrittspartiet for at vern av varslerne skulle belyses bedre gjennom et eget utvalg. Jeg er derfor glad i dag for at dagens regjering nå har satt ned et slikt ekspertutvalg. Det er en seiersdag for alle oss som mener at varslerne skal sikres god beskyttelse, når vi i dag behandler klare regler. Samtidig skal det ikke stikkes under stol at lovbeskyttelsen må utformes på en fornuftig måte, slik at den ikke blir en hemsko, og det er viktig at politisk spill ikke gjør den til en byråkratisk byrde for et arbeidsliv som i veldig stor grad ikke trenger den. Derfor vil jeg advare mot overbudspolitikk her i salen i dag. Vi ser i innstillingen at de partier som måtte overtales til innføringen av varslervern i 2006/2007, nå prøver å framstille seg selv som opptatt av varslerne. Det viktigste for oss alle bør være at ansatte med kunnskap om uetiske, ulovlige eller straffbare forhold melder ifra. I mange tilfeller vil slik varsling være det eneste som avdekker korrupsjon eller andre ulovligheter. Varsling vil også bidra til å forhindre framtidige ulovligheter. Derfor er det en veldig gledelig dag for Fremskrittspartiet.
Lene Langemyr (Fremskrittspartiet), 2017-06-01:
Jeg vil begynne med på vegne av saksordføreren å takke komiteen for et godt samarbeid i saken, selv om det har vært en delt innstilling. Det har vært saksordførerens oppfatning at det har vært en uproblematisk saksbehandling i komiteen. Så vil jeg takke representanten Kjenseth for å rette Stortingets oppmerksomhet mot et viktig tema som gjelder barn. Aktivitetshjelpemidler er noe som er et viktig, noen ganger essensielt, bidrag til at de får deltatt på lik linje med andre barn i samfunnet. Slike hjelpemidler er spesielt utviklet for dem som har nedsatt funksjonsevne, for at de skal kunne delta i helt vanlig lek, sport eller fritidsaktiviteter. Så det er bra om barn kan få tatt hjelpemidlene i bruk i ung alder og så raskt som mulig. Ja, det er nesten en forutsetning, skal de kunne få ta del i aktiviteter på lik linje med andre barn. Vi vet at fysisk aktivitet er vesentlig for god helse, og det gjelder spesielt for grupper som har ulike funksjonsnedsettelser. Dette poenget – å komme i gang med aktivitet så snart som mulig – ligger også under den saken vi behandler i dag. For når hjelpemiddelet må tilpasses den enkelte, er det viktig at det skjer både raskt og riktig. Det andre aspektet i saken er den avstanden noen brukere har til sin hjelpemiddelsentral. Der avstanden er stor, kan det være mer utfordrende å få god oppfølging. Dagens ordning er så vidt meg bekjent en god ordning, som har som mål å nå dem som har behov for hjelpemidlene. Det har blitt gjort en omfattende kartlegging av hvordan hjelpemiddelsentralene behandler saker, og den individuelle bruker skal møtes på en slik måte at brukernes behov er det som styrer hvilke hjelpemidler som tilbys. I representantforslaget påstås det at mange brukere får uegnede eller mangelfullt tilpassede hjelpemidler. Hvis dette er riktig, er det alvorlig. Ikke bare kastes fellesskapets midler bort, den enkelte bruker får ikke tatt del i aktivitetene som ønsket – noe som faktisk er målet. Stortinget har fått forsikring i brevet fra statsråden om at det ikke foreligger noen grunn til å tro at påstandene er riktige. Likevel skriver statsråden at det blir undersøkt nærmere. Jeg kan derfor i dag ikke se noen grunn til at det skal iverksettes endringer i ordningen eller egne tiltak. Men jeg forutsetter også at statsråden vil komme tilbake til Stortinget hvis nye opplysninger skulle tilsi noe annet. Igjen takker jeg på vegne av saksordføreren for et godt komitéarbeid, og takk til representanten Kjenseth som trekker fram en viktig sak.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Definitivt.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Det står i teksten at det skal bli enklere å legge arbeid til tiden etter kl. 21 om kvelden, der arbeidstakeren selv tar initiativet til det. Nå er det jo sånn at de fleste opplever en forventning om å levere. Et tidspress på jobben er noe veldig mange har i sin arbeidshverdag. Da lurer jeg på – for man kan jo alltid spørre seg hvor fri den frie vilje er – hvilke grep statsråden tar for å være helt sikker på at dette kun vil gjelde for dem som selv ønsker det. Hvordan kan statsråden forsikre seg om at dette kun vil gjelde dem som tar initiativet selv, og at det ikke vil ligge en forventning om stadig mer kveldsarbeid?
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Jeg vil gjerne at statsråden utdyper hva det er innenfor dagens lov som gjør det umulig å få til lignende avtaler der det er hensiktsmessig, men med tillitsvalgte involvert. Så er jo en del av kritikken her at man ser en forskyvning mellom arbeid og fritid, og at en del vil oppleve et press om å gjøre ting ferdig hjemme, fordi det lett blir kultur for det, fordi man får en kveldsarbeidskultur innenfor områder der kveldsarbeid ikke er definert som nødvendig ut fra arbeidets art. Og har man en forventning om å gjøre noe, tar man også lett initiativ til å gjøre det. Jeg lurer på om statsråden kan forsikre om at det ikke blir en utvikling der flere opplever at kveldsarbeid forventes.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
«Frihet» er et krevende begrep. Høyresidens og venstresidens forskjellige syn på frihet står opp mot hverandre, og det handler om at vi står for forskjellige former for frihet og frihet for forskjellige folk. Venstresiden, sosialister, vi som har våre røtter i arbeiderbevegelsen, vet at friheten ligger i fellesskapet. Vi er avhengige av fellesskapet for at hver og en av oss skal kjenne på vår frihet og oppleve frihet. Vi vet at det er når vi står i lag, når vi står opp for hverandre, når vi er i et felleskap, friheten er innenfor rekkevidde. Det er fordi arbeidslivet har et skjevt maktforhold. Det er fordi at når vi står hver for oss, er vi små, men når vi står mange i lag, er vi sterke. All historisk erfaring viser det. Historien om arbeiderbevegelsens seire, om hvordan arbeidslivet har blitt innrettet for å være mer tilpasset arbeidsfolk, er jo en historie om det, mens høyresidens frihet handler om at den enes slutter der den nestes begynner. Det er derfor man dekker mer frihet for arbeidsgiverne bak begreper som fleksibilitet. For det er ikke snakk om frihet for arbeidsfolk. Man har valgt side med hensyn til hvem friheten skal være for. Og det er det dette spørsmålet gjelder, det er det som er kjernen i SVs kritikk: Det er hvordan man skal sikre at den friheten som forespeiles, ikke bare er fordekt i fine ord, men at den er reell, i en situasjon der maktforholdene er skjeve. Jeg tok ordet fordi jeg i min replikkveksling med statsråden ikke fikk svar på spørsmålet mitt. Ett av mine spørsmål var: Hva i dagens lovverk er det som hindrer muligheten til å lage avtaler der intensjonen i dagens forslag ivaretas? Altså: Hva er det som hindrer muligheten til å lage avtaler der tillitsvalgte er involvert, men der det åpnes for at noe av arbeidet som må gjøres, eller tas igjen, kan forskyves til kvelden? Som representanten Rotevatn sier: Hvordan kan man hindre at man bryter loven ved å ta telefonen kl. 21? Er det et lovbrudd? Det lurer jeg på, og jeg lurer på hva som er svaret på mitt spørsmål.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Det var spørsmål om det er forskjell på tariffavtale og ikke. Ja, det er forskjell på en avtale som er gjort med tillitsvalgte, og en avtale der den enkelte har gjort en avtale med sin arbeidsgiver. Nå er det sånn at tillitsvalgte, arbeidsmiljøloven og fagbevegelsen behandles som hindre, noe som står i veien. Det er derfor man svekker arbeidsmiljøloven, svekker fagbevegelsen, svekker tillitsvalgtes innvirkning. Det er Høyres perspektiv. SVs perspektiv er at det er med på å sikre nødvendig vern i et arbeidsliv der maktforholdene slettes ikke er jevne. Men det er kanskje ikke så rart at partiet som sitter i regjering med en finansminister som har uttalt at den norske modellen står veien for det norske folk, har det synet.
Kirsti Bergstø (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-01:
Jeg vil først takke saksordføreren for en veldig nyansert, grundig og god framstilling av saken, og arbeidet i komiteen. Jeg støtter fullt ut at denne saken har mange sider, og at den griper inn i sosialarbeidermetodikken. Dette er jo et forslag som jeg er helt sikker på at er fremmet i beste hensikt, men som SV vil stemme imot, på grunn av de virkningene vi frykter at forslaget og endringen vil kunne få. Det å gi kontaktopplysninger til politiet vil mange tenke er uproblematisk at ulike instanser gjør. Men som saksordføreren veldig godt redegjorde for, er det ikke så lett i denne saken. Det handler om at det er viktig at enkeltpersoner kan oppsøke sosialtjenesten uten frykt for at opplysninger skal kunne gis til politiet. Det betyr at folk med behov for hjelp kan la være å oppsøke hjelp. Vi vet at om det er sånn at foreldre ikke våger å oppsøke hjelp, er det ungene det går ut over. Det er også avgjørende at man i en hjelpeposisjon også oppnår en tillitssituasjon, og at man kan få den relasjonen uten frykt for at opplysninger skal brukes imot deg eller gis videre. Jeg vil avslutte med at det ikke er uten grunn at både Fellesorganisasjonen for barnevernspedagoger, vernepleiere og sosionomer – dette er mitt forbund – Kirkens Bymisjon, Juss-Buss og en rekke fylkesmenn er kritiske til forslaget, og anbefaler at det ikke blir vedtatt.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-06-01:
Etter min mening er det forslaget vi har lagt fram, relativt beskjedent. Det er strengt rammet inn, og det er helt tydelig at muligheten til å kunne jobbe på kveldstid, dvs. etter kl. 21.00 og fram til kl. 23.00, er det arbeidstakeren selv som skal ta initiativet til. Det skal foreligge en skriftlig avtale om at det skal gjøres, og arbeidsgiveren kan ikke pålegge arbeidstakeren å gjøre dette. Som jeg sa i mitt innlegg, tror jeg det er mange som kjenner seg igjen i tidsklemma, særlig i småbarnsfasen. Nå har vel representanten snart noen selv i den fasen da man skal kjempe mot klokka med små barn. Jeg mener den måten vi har rammet dette inn på, er så vidt beskjeden og så vidt enkel at dette vil det ikke være noen ulemper med.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-06-01:
Selvfølgelig står jeg bak lovens modell og lovens intensjon. Hele arbeidsmiljølovens utgangspunkt er at man skal ha vern av arbeidstakeren. Det vi nå foreslår, er at de som jobber på dagtid med arbeidsoppgaver som kan deles opp, kan flytte deler av arbeidsoppgavene sine til senere på kvelden dersom de selv ønsker det. Det er ikke snakk om merarbeid eller overtidsarbeid. Det vil fortsatt være regulert på samme måte som før, og det skal være arbeidstakeren selv som initierer dette. Dette er altså en individuell rett til å ta med seg noen arbeidsoppgaver hjem dersom man selv ønsker det, og ikke noe man pålegges. Jeg kan ikke se at denne relativt beskjedne endringen, som jeg vil si at det er, påvirker hovedintensjonen i arbeidsmiljøloven eller modellen og hva som er intensjonen bak lovens bestemmelser om vern av arbeidstakere. Jeg mener fortsatt at dette er en relativt beskjeden endring, som vil medføre større fleksibilitet for arbeidstakere som av ulike grunner ønsker å dele opp arbeidstiden sin.
Anniken Hauglie (Høyre), 2017-06-01:
Jeg skal være den første til å innrømme at dette er relativt kompliserte spørsmål. Men det er helt riktig: Utsendte arbeidstakere har i utgangspunktet ansettelsesforholdet sitt i sitt hjemland så lenge de er å anse som midlertidig utsendt. Så kan det være en del oppdrag de utfører hvor man i realiteten vil være å anse som fast ansatt i Norge, og da er det selvfølgelig de norske reglene som gjelder også for dem. Direktivet, slik det er utformet nå, åpner ikke for å sette en grense for når oppdraget ikke er å anse som midlertidig. Men så vet vi at kommisjonen nå jobber med endringer i sine direktiver. Der diskuterer de 24 måneder. Det som gjør at det er kommet opp i høringsrunden, er jo 1 måned, og det er der utfordringen nå ligger. Som jeg sa i mitt hovedsvar, jobber vi nå med å se litt på hvordan man kan se på de utsendtes rettigheter i loven, og da må vi i så fall komme tilbake til i Stortinget med det. Men jeg har jo registrert et helt klart ønske fra Stortingets side om at flere av de utsendte skal innlemmes på ulike måter i loven, og vi vil selvfølgelig se på hvordan man kan gjøre det innenfor de avtalene vi er forpliktet av.