Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-07:
Vi skal nå gjøre vedtak om å utvide stønadsperioden for foreldrepenger med to uker. Det er et forslag som i utgangspunktet er fremmet for å utvide pappakvoten fra 12 til 14 uker. Vi har all grunn til å være fornøyd med permisjonsordningen i Norge – den er særdeles raus – og for at vi gjennom øremerkede kvoter sørger for å gi barna rett til å tilbringe mye av den første tida hjemme sammen med både mor og far. Det er ikke lenge siden det kun ble forventet at far skulle være hjemme en kort tid da barnet var helt nyfødt, primært for å hjelpe mor. Da jeg selv hadde fødselspermisjon, begynte jeg å jobbe igjen etter fem måneder. Barnefaren hadde ingen permisjon i det hele tatt. For min datter, derimot, var det en selvfølge med lang permisjonstid og at far også skulle tilbringe mye av denne tida sammen med sin datter. Det er godt for meg som mor nå å se hvordan det er helt naturlig for dem å dele hjemmetida, som de nå må ha, i mangel på barnehageplass. Det er ingen stor nyhet at vi nå øker permisjonstida med to uker. Det er allerede vedtatt i budsjettet. Det innebærer at man får 14 uker til far og 14 ukers permisjonstid til mor. Så er det resterende 18 eller 28 uker som man kan dele, avhengig av uttaksgraden. Hvorvidt vi skal ha en egen fedrekvote er en stadig gjentakende debatt vi har her i salen. Jeg har allerede hørt Høyre og Fremskrittspartiet argumentere mot dette. Jeg vil igjen si at det hadde vært flott om det hadde vært slik at det var helt naturlig og selvfølgelig at mor og far delte foreldrepermisjonen mer eller mindre likt seg imellom, slik at barna hadde like stor mulighet til å få nær kontakt og tilknytning til både far og mor. Hadde dette vært en realitet, kunne vi hatt en fri fordeling av permisjonstida, men virkeligheten er ikke slik. Det var først ved innføring av fedrekvoten at far begynte å ta ut foreldrepenger. Etter hvert som fedrekvoten har økt, har far tatt ut mer tid, men ikke nødvendigvis fullt ut. 49 pst. av dem som tok ut fedrekvote i 2011, tok ut ti eller flere uker av kvoten på tolv uker. Kun 7,3 pst. tok ut mer enn fedrekvoten sin. Så fortsatt er det mor som definitivt tar ut mest av permisjonstida. Dette skyldes selvfølgelig både forventninger fra far, forventninger fra mor og ikke minst forventninger fra arbeidsgiver og samfunnet. Arbeidsgiver har en forventning om at det er mor som skal være hjemme med de aller minste. Men gjennom pappakvoter snus gradvis forventningene – til at også far skal være hjemme. Arbeidsgiver har en forventning om at unge fedre og unge mødre skal være hjemme med sine barn, men vi ser dessverre noen eksempler på at arbeidsgivere er villige til å betale, slik at far ikke skal benytte seg av sin fedrekvote. Med far som en tilstedeværende og naturlig omsorgsperson fra starten av er det sannsynlig at han også fortsetter å være en selvfølgelig omsorgsperson etter hvert som barna vokser til. Forhåpentligvis bidrar det til at vi kan få en mer lik fordeling mellom far og mor når det gjelder hjemmeoppgaver og å være hjemme med syke barn i barnehage- og skoletid senere. Vi har sett at først når fedre har en rett å hevde, tar de ut permisjonen. Representanten Horne har en naiv tro på at far – på tross av hva erfaringene så langt har vist – vil ta ut foreldrepenger uten en lovfestet rett. Jeg skal ikke gjenta representanten Gjuls argumenter, men viser til alle de argumentene som ble trukket fram i hennes innlegg. Når Høyre og Fremskrittspartiet problematiserer manglende fleksibilitet i uttak av foreldrepenger, er det utelukkende fars uttak som vanskeliggjøres. Hvorfor skal det være så mye vanskeligere for far å ta ut permisjon enn for mor? Når man skal tillate at dette er så vanskelig, og stadig repeterer at det er vanskelig for far, blir det en selvoppfyllende profeti, og det forblir vanskeligere for far. Det er fullt mulig å overføre kvoten til partneren i spesielle situasjoner, og ikke minst: Det er mulig å ta ut kvoten gradert, altså som et deltidsuttak, helt fram til barnet er tre år. En eventuell fjerning av fedrekvoten vil bidra til mindre frihet i familiene, da det igjen vil føre til et forventningspress om at mor skal være hjemme med de minste. Med en forlengelse av foreldrekvoten oppnår vi i stedet at barna får mer tid alene sammen med far. Gjennom politisk vilje legger vi til rette for mer likestilte foreldreskap. Med en sjenerøs foreldrepermisjon, med fedrekvoter, og nå også etter hvert lønn under ammefri og full barnehagedekning gir vi mødrene mulighet til å delta i arbeidslivet. Det er det som er den reelle friheten. Og vi gir barna muligheten til å få nære og tilstedeværende fedre.