Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2012-03-01:
Fremskrittspartiets representantforslag har en bred tilnærming til begrepet «omsorgsbedrifter». Velferdssamfunnet har behov for mange ulike aktører som står for selve utførelsen av omsorgstjenestene. Men vi er alle enige om at det er et offentlig ansvar å sørge for en rekke av omsorgsoppgavene. De politiske skillelinjene går på om det offentlige skal ha monopol, eller tilnærmet monopol, på selve tjenesteutførelsen. Fremskrittspartiet har en pragmatisk tilnærming til akkurat den siden av saken. For Fremskrittspartiet er det av underordnet betydning om det er en offentlig virksomhet, en ideell organisasjon, eller et privat foretak som leverer tjenesten. Det som er vesentlig, er at tjenesten holder den etterspurte kvalitet og er av det omfang som det offentlige har bestilt. Oppfylles kvalitet og omfang i forhold til bestillingen, vil Fremskrittspartiet også kunne glede seg med bedriftens eiere og ansatte, hvis bedriften i tillegg klarer å skape et økonomisk overskudd som kan investeres i videre oppbygging av bedriften, eller kanskje til og med gi eierne som har risikert sin egenkapital, et utbytte. Fremskrittspartiet tar utgangspunkt i tjenestemottakerens behov. Vi vet at monopoler i liten grad tjener brukerne. Vi mener at sunn konkurranse er et godt virkemiddel som bidrar til å løfte kvaliteten og setter fokus på hva som er fornuftig bruk av økonomiske midler. Regjeringens motstand mot konkurranse bunner, etter min oppfatning, i en foreldet ideologi. Vi hører argumenter om at det kun er gjennom å gi ansatte dårligere lønns- og arbeidsvilkår at de private kan spare penger. Det er feil. Mange firmaer sparer store penger på god organisering, høy effektivitet og korte kommandolinjer. De fleste i komiteen er også kjent med Telemarksforsknings undersøkelse av helse- og omsorgstjenester, som viser at selv om faglært arbeidskraft er dyrere enn ufaglært, blir kostnadene lavere for arbeidsgiver når andelen faglærte øker. Årsaken er at den faglærte arbeidskraften er mer produktiv. Med andre ord kan kostbare ansatte gi billigere tjenester. I innstillingen viser jeg til et sitat fra den tidligere sosialdemokratiske finansministeren Kjell-Olof Feldt, som understreker behovet for konkurranse som en vesentlig forutsetning for å bevare velferdsstaten og velferdstilbudene. Det er kloke ord som den norske regjeringen også burde merke seg. De fleste vet at vi aldri hadde nådd full barnehagedekning om det ikke var for at vi slapp til alle gode krefter, både offentlige, private og ideelle virksomheter. Det er også interessant å merke seg at undersøkelser har vist at foreldrene er mer fornøyd med tilbudet som gis i private barnehager, enn i de kommunale. Det burde jo være en spore for de kommunale aktørene til å finne ut hva de kan gjøre bedre, og at de legger seg i selen for å bli best ved neste korsvei. Fremskrittspartiet mener regjeringens retorikk og tilnærming til private og ideelle tjenesteleverandører er en direkte trussel mot velferdssamfunnet. Fremskrittspartiet har tidligere pekt på at vi risikerer å miste en rekke leverandører i løpet av fem–ti år med den politikken regjeringen fører. Nå rammer også dette barnehagetilbudet, hvor kommunene overhodet ikke har et økonomisystem som kan håndtere den finansieringsordningen regjeringen har lagt opp til, og resultatet blir kvalitetssenkning av tilbudet med lavere bemanning, færre vikarer og dårligere lønn til ansatte. Vi ser også at en rekke kvinner ønsker å starte sin egen bedrift innenfor omsorgsfagene. De ser et marked. De ser at mange etterspør langt flere tjenester enn det det offentlige leverer, og de ser en etterspørsel etter tjenester av bedre kvalitet. De mener selv de kan levere nettopp dette. For mange kan det være et alternativ til å gå årevis i en deltidsstilling som ikke gir lønn nok til å leve av, og med utsikter til kun å bli minstepensjonist når et langt yrkesliv er over. Men politikken regjeringen fører, gjør at det er nesten umulig å starte en slik omsorgsbedrift, fordi det offentlige ikke ser på en slik virksomhet som et positivt supplement som det offentlige også i gitte tilfeller kan trekke veksler på. De blir betraktet nærmest som et hår i suppen. På denne måten hindres innovasjon og nyskapning innen omsorgsfeltet. I realiteten er det en direkte kvinnefiendtlig politikk som føres. Etter en lang politisk kamp har vi her i landet fått på plass en generell kompensasjonsordning som var ment å skulle nøytralisere de konkurransevridende effektene merverdiavgiften kan gi opphav til, når det offentlige utfører oppgavene selv, eller om de kjøper dem fra private. Vi ser dessverre nå at regjeringens negative holdninger til private har forplantet seg langt nedover i forvaltningen. Når skattemyndighetene stiller spørsmål om hvorvidt pasienter på private sykehjem som kommunen har avtale med, har rettskrav på sykehjemsplass som kommer inn under refusjonsordningen, er det så en må klype seg i armen og lure på hvor denne galskapen skal ende. Fremskrittspartiet har foreslått å lovfeste retten til sykehjemsplass, regjeringspartiene har nøyd seg med å videreføre begrepet om at kommunene skal sørge for nødvendig helsehjelp. Når kommunene da fatter et enkeltvedtak om sykehjemsplass for en pasient, kan ikke skattemyndighetene være de som skal overprøve den faglige vurderingen kommunen har gjort, bare fordi kommunen velger å kjøpe tjenesten fra en privat eller ideell leverandør. Det ligger en innbakt motvilje og skepsis mot private leverandører i den offentlige forvaltningen, og det er skremmende. Her må regjeringen rydde opp snarest. Jeg håper at statsråden ser det og forfølger den problemstillingen, uansett utfallet av voteringen. Jeg vil likevel ta opp forslaget i innstillingen.