Henning Skumsvoll (Fremskrittspartiet), 2011-03-21:
Jeg vil først få lov til å takke for et godt samarbeid i komiteen ved behandlingen av dette representantforslaget. Det ble imidlertid fort klart at posisjon og opposisjon ikke hadde sammenfallende syn på forslaget som vi i dag behandler. Jeg vil rose forslagsstillerne for å ha reist spørsmålet om en endring av plan- og bygningsloven. Forslagsstillerne ønsker en styrking av lokaldemokratiet og eiendomsretten i miljø- og arealforvaltningen. Plan- og bygningsloven er en meget viktig lov for kommunenes innbyggere og for lokaldemokratiet. De fleste mennesker vil fra tid til annen bli direkte berørt av denne loven. Opposisjonen er samlet i synet på at beslutningene må tas nærmest den det angår, for å skape størst mulig legitimitet i lokalbefolkningen. Med forslaget om å endre plan- og bygningsloven ønsker forslagsstillerne å redusere statlige og regionale myndigheters muligheter til å overprøve kommunalt vedtatte planer. Oppsummert er hovedpunktene i representantforslaget at disse myndigheter skal få mindre innflytelse over kommunale arealplaner. Adgangen til å reise innsigelser skal begrenses. Overordnede myndigheter skal ha ansvar for å gjennomføre legalitetskontroll av planvedtaket. Forslagsstillerne vil at de fleste nasjonale planbestemmelser skal fjernes eller betraktelig reduseres. Blir forslaget vedtatt, blir det lettere for kommunene å gi dispensasjoner i saker som behandles etter plan- og bygningsloven. Forslagsstillerne ønsker at begrepet INON – inngrepsfrie naturområder i Norge – ikke skal brukes i arealplanleggingen. Hensikten med INON-begrepet er klart å hindre aktive tiltak innenfor dette området. Inklusiv én kilometer fra all form for bebyggelse eller tiltak representerer dette over 70 pst. av alt landareal i Norge. INON-begrepet er ikke hjemlet i lov eller blitt bestemt i Stortinget. Det kan sammenlignes med begrepet «buffersoner», som for et par tiår siden ble snikinnført på samme måte. For opposisjonen er forslag til endringer i plan- og bygningsloven så viktig at det ble bestemt å holde en åpen høring før arbeidet med saksmerknader ble påbegynt. Til sammen deltok ti forskjellige organisasjoner på høringen. Kort oppsummert så var organisasjonene med tilknytning til jord- og skogbruk svært opptatt av at INON-begrepet ikke måtte brukes i arealplanleggingen. Det samme pekte fylkesrådslederen fra Nord-Trøndelag fylkeskommune på. Fylkesordføreren fra Vest-Agder mente at prosessen med kommunale arealplaner var tilfredsstillende med hensyn til fylkeskommunen. Han pekte imidlertid på det uheldige i at fylkesmannen hadde en dobbeltrolle i plansaker. Avgjørelsen om å påklage kommunale vedtak burde ikke treffes av byråkrater. Det burde være politiske organer som også var ansvarlige for merknadene, innsigelsene, fra fylkesmannen på linje med fylkeskommunen. Naturvernforbundet og Arkitektbedriftene var enige om at dagens plan- og bygningslov var god, og at det ikke var behov for endringer. Representantforslaget ble sendt til Miljøverndepartementet, og i svaret skriver statsråd Erik Solheim at problemstillingene som er bakgrunnen for representantforslaget, ikke bringer nye elementer etter at Stortinget behandlet loven våren 2008: «Loven bygger på det prinsipp at planleggingen skal skje desentralt og nærmest mulig de som berøres av beslutningene. Kommunen er den primære myndigheten i arealforvaltningen, og har hovedansvaret for å bestemme bruken av arealene innenfor eget område. Det er bare i de tilfeller kommunenes planer ikke tar tilstrekkelig hensyn til at arealbruken også har betydning for interesser eller hensyn utover kommunen, at planvedtak kan overprøves. Forutsetningen for bruk av innsigelse til kommunale planer er at planforslaget innebærer vesentlige konflikter i forhold til nasjonale eller regionale interesser også etter dialog med regionale myndigheter.» Dersom virkeligheten utøvd fra fylkesmannen var slik som statsråd Solheim beskriver det i sitt svarbrev, ville også Fremskrittspartiet kunne akseptere dette. Betingelsen for å reise innsigelser er at planforslagene inneholder vesentlige konflikter i forhold til nasjonale eller regionale interesser. «Vesentlige konflikter» må forstås som å være store konflikter. I dag er situasjonen den at de fleste tiltak – særlig for byggeaktiviteter innenfor hundremetersbeltet langs sjø og vassdrag – til slutt blir avslått, uavhengig av tiltakets størrelse og omfang. Overordnede myndigheter uttaler seg først negativt om saken og anbefaler at kommunen avslår søknaden. Kommunen blir så truet med at om det blir gitt lokalt positivt vedtak, så vil det bli reist innsigelser. Statsråd Solheim gjentar både skriftlig og fra Stortingets talerstol at bruken av innsigelser bare skal brukes når de kommunale planene har vesentlige konflikter mot nasjonale eller regionale interesser. Imidlertid har dette lite med virkeligheten å gjøre. Da Stortinget debatterte representantforslaget fra Fremskrittspartiet om å styrke lokal forvaltning av arealer i strandsonen den 7. juni 2010, pekte statsråd Solheim i sine innlegg på at hovedhensikten med strandplanloven var å sikre allmennhetens adgang til strandsonen. Solheim sa videre at bagatellmessige detaljer ikke skal være grunnlag for verken avslag eller innsigelser, og offentlige myndigheter bør unngå innsigelser i slike tilfeller. I sitt sluttinnlegg i debatten 7. juni 2010 sa statsråd Solheim bl.a. følgende: «Men la meg bare si det generelle, som jeg har sagt gjentatte ganger her – jeg er helt sikker på at fylkesmennene hører veldig nøye etter – og det er at min innstilling er at man skal være veldig restriktiv der det dreier seg om å privatisere nye områder som er allment tilgjengelige – hindre dem i å bli alminnelig brukt av folk flest – mens man kan være langt mer liberal på små endringer der det allerede er bebyggelse, der det dreier seg om fasadeendringer, små tilbygg, små endringer, der man ikke privatiserer områder som har vært tilgjengelige for allmennheten. Der kan man være langt mer liberal.» Jeg utfordrer derfor statsråd Solheim fra denne talerstol til å klargjøre hva han mener med å være «langt mer liberal» når det gjelder avgjørelser etter plan- og bygningsloven. Likeens ber jeg Solheim gi et par eksempler på vesentlige konflikter i forhold til nasjonale interesser. Fylkesmennene endrer ikke sine saksvurderinger etter innlegg fra statsråd Solheim i en stortingsdebatt. Fylkesmennene vil ha klare retningslinjer for hva liberal behandling og vesentlige konflikter betyr, og hvordan dette avviker fra tidligere retningslinjer fra statsråden. På spørsmål fra undertegnede om statsråden ville utdype sine uttalelser fra Stortinget til fylkesmennene, var svaret utydelig og intetsigende. Statsråd Solheim svarte ikke på spørsmålet om hva han mente i debatter i Stortinget, bl.a. å få en langt mer liberal vurdering av enkelte plansaker. Statsråd Solheim er svært klar når han står på Stortingets talerstol i debatter i å skille mellom det betydelige og ubetydelige i saker som skal vurderes etter plan- og bygningsloven. Dessverre må jeg si at dette ikke er tilfellet når Miljøverndepartementet, ledet av statsråd Solheim, skal instruere sine fylkesmenn om dette. Arealforvaltningen er en av hovedpilarene til lokalpolitikerne. Det er også et sentralt element i kommunens næringsutvikling. Mange kommuner sliter med nedgang i bosettingen, og da kan tilretteleggingen av næringsarealer og hytteområder være nødvendige elementer for å snu denne trenden. Med en stadig mindre innflytelse, som kommunestyret har i arealsaker, blir det direkte resultatet at interessen for lokalpolitikk blir mindre og mindre. Det ses klart på oppslutningen ved kommunevalg. Stortinget burde være en pådriver for å få opp interessen for lokaldemokrati. Fremskrittspartiet mener dette kunne oppnås dersom mer avgjørelser i arealsaker ble tilbakeført til kommunene, i tråd med representantforslaget som vi nå behandler. Dersom Fremskrittspartiet kommer i posisjon etter valget i 2013, vil plan- og bygningsloven bli underlagt en grundig revidering. Avgjørelsesmyndighet vil bli tilbakeført til kommunene der den hører hjemme. Fremskrittspartiet mener at de som både har vokst opp og bodd i kommunen, er best egnet til å vurdere disponeringen av egne arealsaker. Det var ikke overraskende at Arbeiderpartiet og SV i 2008 endret plan- og bygningsloven med den hensikt å styrke sentralmakten og samtidig svekke lokaldemokratiet. Det skuffende er at Senterpartiet, som stadig hevder at de er for desentralisert makt og lokaldemokrati, støtter opp om en distriktsfiendtlig plan- og bygningslov. Til slutt tar jeg opp fellesforslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre.