Jan Petersen (Høyre), 2008-02-05:
Det er ingen tvil om at vårt engasjement i Afghanistan er noe av det mest krevende vi har begitt oss inn i. Derfor er det meget tilfredsstillende å kunne registrere at utenriksministerens redegjørelse nå gir et godt grunnlag for bred enighet om dette engasjementet. Ikke minst synes jeg det var verdifullt at hans virkelighetsoppfatning gir et godt grunnlag for denne brede enigheten. Jeg er av dem som ved en rekke anledninger har hatt gleden av å diskutere Afghanistan bl.a. med SVs representanter, og må kunne konstatere at svært mange av de problemstillingene jeg møter i disse debatter, bare i meget beskjeden grad er reflektert i det innlegget vi nå hørte. Det er et innlegg som dermed er holdt på vegne av hele Regjeringen, og på den måten effektivt begrenser SVs muligheter for dobbeltkommunikasjon. Det er tilfredsstillende. Jeg må også si jeg er glad for å høre den meningsmålingen som ble offentliggjort nå i morges, som forteller at det er ikke bare her i salen, men også utenfor salen det er en solid støtte for den politikken som føres. I dette ligger det viktige signaler - dels til de av våre styrker som er i utlandet, som gjør en fremragende innsats, og som har fremstått i norsk offentlighet på en meget tillitvekkende måte. Det er godt at de på denne måten ser støtten til sitt arbeid. Det er også svært viktig i forhold til det afghanske samfunn fordi det er viktig å kommunisere at vårt engasjement er av langsiktig art. Det er ingen tvil om at Taliban flere steder er kommet tilbake, har satt lokalsamfunn under press, stilt mange enkeltmennesker overfor spørsmålet: Vil Taliban en dag komme tilbake og få kontrollen igjen i mitt område? Hvis det blir bekymring for dette, er det åpenbart at mange vil, av god grunn, ønske å sitte på gjerdet. Nettopp ved å ha en langsiktig politikk skaper vi en garanti for at vi vil være der, vil hjelpe den afghanske regjering og vil på den måten også hjelpe folk til å legge inn sin støtte der den burde være. Dermed er vår oppgave ikke fullt så vanskelig som den egentlig ellers ville ha vært. Denne langsiktigheten er nødvendig. Nå tilhører jeg dem som mener at det har vært nyttig med så omfattende Afghanistan-debatter som vi har hatt. Jeg tror det har vært med på å avklare problemstillingene. Samtidig er det viktig nettopp i en debattsituasjon at det også utøves et tydelig lederskap som forteller om denne langsiktigheten. Jeg må ærlig innrømme at med unntak av dem som har hatt det direkte fagansvar i Regjeringen, har jeg nok fra tid til annen savnet dette tydelige lederskapet. Derfor var jeg veldig glad for å høre statsministerens nyttårstale i år som var forbilledlig klar. Ja, min reaksjon var - endelig. I det ordet ligger det ros, men også en kritikk. Vi skal ikke på noen måte skamme oss over omfanget av den norske militære innsatsen. Jeg tror vi på mange måter strekker våre styrker omtrent så langt som det er mulig å strekke dem. Det er viktig å huske at det begrenser vår mulighet til å påta oss andre oppdrag. Hvis det oppstår en konkurransesituasjon mellom Afghanistan-oppdraget og andre oppdrag, må Afghanistan gå foran. Jeg håper Regjeringen husker det når den overveier et mulig engasjement på Haiti. Men det som er problemet, og der uenigheten fortsatt består, gjelder de begrensningene vi har lagt på våre styrker. Jeg tror fortsatt at det er en viktig problemstilling, og jeg tror vi må ta inn over oss at hvis vi ikke vinner kampen over hele Afghanistan, vinner vi ikke i det hele tatt. Det betyr at vi må være der lenger enn vi ellers ville ha vært. Derfor må vi være klar over at en rimelig byrdefordeling er nødvendig. Men som sagt - med de styrkene vi har stilt til disposisjon, har ikke Norge spesielt noe å skamme seg over. Jeg tror på den annen side at vi ville hatt en sterkere stemme i forhold til andre medlemsland i NATO hvis ikke også vi hadde hatt våre egne, hjemmesnekrede begrensninger. Jeg ser av debatten at det er mange som kanskje er litt forbauset over at dette er blitt et så langvarig og så vanskelig engasjement. Jeg deler vel kanskje noe av den forbauselsen, men spørsmålet er: Burde vi egentlig være forbauset? I et land så langt nede på velstandslisten og med en så traumatisk historie må vi ikke være forbauset over at det tar tid, og vi må i hvert fall ikke fanges inn av vår egen vestlige utålmodighet og våre egne vestlige tidsbegreper som forteller oss at hvis ikke tingene er oppe og står i løpet av fem-seks år, mister vi tålmodigheten. Slik kan det ikke være. Vi bør vel heller ikke forbause oss over at Taliban, etter at de var slått tilbake i første omgang, ikke nødvendigvis finner at de vil være i fjellhulene sine til evig tid, men at de har sett etter en mulighet for å komme tilbake med nye aksjonsformer, slik som de nå må ha gjort. Det er ikke slik som enkelte hevder i den offentlige debatten, at hadde det ikke vært for at ISAF og Operation Enduring Freedom hadde slått tilbake med forholdsvis kraftige midler fra tid til annen, ja, så hadde ikke dette kommet. Det er ikke slik at det er våre styrker som har fremprovosert dette. Jeg tror det er helt klart at vi her står overfor grupper med et sterkt ideologisk engasjement, som har sett muligheten for å komme tilbake, og selvfølgelig griper denne muligheten. Det forteller oss ikke annet enn at disse tingene tar tid, og at det kommer til å bølge frem og tilbake. Vi må minne oss om hva et Taliban-regime egentlig er. Og jeg syntes utenriksministeren på en forbilledlig måte oppsummerte dette. Man må huske på dette når man snakker om Taliban. Det virker på meg, ut fra den offentlige debatten, som om altfor mange mener Taliban i grunnen er greie gutter, og at bare vi snakker ordentlig med dem, går dette ganske greit, og så blir det en form for forsoning i Afghanistan. Jeg tror ikke man skal regne med det. Vi vet hvordan deres krigføring dreper. Vår oppgave er å få sentralmyndighetene til å lykkes, og stille både militære og sivile kapasiteter til disposisjon for dette. Vi er enige om det som sies om den sivile gjenoppbyggingen, men registrerer at vi har hatt en mellomfase hvor noen i norsk debatt har trodd at dette nærmest er en slags ny idé som har kommet. Det er det ikke. Det er jo ved gjenoppbygging og den sivile innsatsen at vi startet hele prosessen. Vi husker Bonn-prosessen, vi husker alle giverlandkonferansene, og vi kan stille oss spørsmålet hvorfor det egentlig ikke har gått bedre. Det vi i hvert fall kan si, er at dette ikke er NATOs skyld. NATO har aldri hatt et totalansvar. Det har vært begrenset til ISAF, som på mange måter har vært det internasjonale samfunns mest sammenhengende og vellykkede bidrag i Afghanistan. Når vi derfor snakker om denne tyngdeforskyvningen, blir det helt feil at det har en brodd mot ISAF. Det kan det ikke ha. Men at det nå er viktig å sette inn mer her, tror jeg er helt på det rene. La oss samtidig advare mot å tro at vi nærmest kan kjøpe oss til en seier i Afghanistan. Det kommer til å bli vanskelig, og det kommer til å ta tid. Vi må derfor sørge for at bistanden rettes inn slik at den styrker sentralmyndighetenes autoritet, bygger oppunder deres makt og viser lokalbefolkningen at det er samarbeidet mellom sentralmyndighetene og det internasjonale samfunn som skaper følbare og positive endringer i deres egen daglige virkelighet. Ikke all bistand vil kunne fylle disse kriteriene. Så er jeg helt enig i det som sies om behovet for at FN får en sterkere rolle. Det har de for så vidt hatt muligheten til, og det var jo også de som delvis stod bak London-konferansen for to år siden. Jeg har også merket meg at forslaget fra FNs koordinator, Paddy Ashdown, ble avvist av de afghanske myndigheter. Det forteller oss at det er grenser for i hvor stor grad de afghanske myndigheter ønsker å akseptere denne sterke internasjonale hånden. Jeg håper at de afghanske myndighetene vil lytte til råd om at en slik sterkere hånd trengs, og at de vil akseptere flere av disse rådene, for det er jo nettopp fordi den afghanske regjeringen ikke fullt ut har oppfylt sin koordineringsoppgave, at behovet for at FN gjør mer av denne jobben, har reist seg.