Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2003-06-04:
I Ot.prp. nr. 45 for 2001-2002 er det fremmet forslag til ny lov om valg til storting, fylkesting og kommunestyrer. Proposisjonen bygger på Valglovutvalgets utredning NOU 2001:3, med den forklarende tittel «Velgere, valgordning, valgte». Av så vel praktiske som tidsmessige grunner er de deler av loven som omhandler valg til fylkesting og kommunestyrer, behandlet tidligere, fordi disse bestemmelsene skulle være på plass i god tid før forberedelsene til det kommende kommunevalget startet opp. Stortinget har for sin del behandlet de aktuelle endringene i bestemmelsene om valgordningen som er nedfelt i Grunnloven. I dag skal vi behandle de delene av loven som omhandler valg til Stortinget, og dermed er hele valgloven på plass. Det samme gjelder også de overordnede bestemmelsene om valgordningen. Hvordan et samfunn organiserer og gjennomfører valg til ulike besluttende organer, er en av hjørnesteinene i et fungerende demokrati. Derfor er det naturlig at det oppstår betydelig debatt når eksisterende bestemmelser foreslås endret. Det er et felles ønske at valgloven ikke skal være så statisk at bestemmelsene får en tendens til å komme i utakt med et samfunn som for sin del er i stadig forandring, samtidig som det er behov for en viss stabilitet og gjenkjennelighet fra det ene valget til det neste. Valgloven må også være utformet på en måte som aksepteres og forstås. Den må være så rettferdig som praktisk mulig hva gjelder mandatfordeling og mulighet for deltakelse. De fleste av de prinsipielle meningsforskjellene har vi debattert tidligere her i salen, særlig i forbindelse med behandlingen av valgordningene i Grunnloven. Jeg skal ikke invitere til gjentakelse av debatter som er avsluttet, og beslutninger som er fattet, men holde meg til de spørsmål som skal få sin avklaring her i dag. I det alt vesentligste er det enighet om hvilke bestemmelser som skal gjelde ved stortingsvalg, og hvordan disse skal utformes. På ett område er imidlertid synspunktene forskjellige, og det gjelder velgernes mulighet til å påvirke personvalget. En ordning med kumulering – at velgerne gjennom å sette et kryss ved en eller flere av kandidatene på listen gir en ekstra stemme til den eller de kandidatene som får et slikt kryss – har fungert lenge ved valg til kommunestyrene. Man kan uten videre si at det er en etablert ordning som velgerne kjenner godt, og som benyttes i betydelig grad. Valglovutvalget foreslo – mot én stemme – at et noe tilsvarende system skulle innføres også ved valg til fylkesting og til storting, men med den klare forskjellen at i disse tilfellene skulle det stilles krav til at et visst antall av velgerne måtte gjøre samme endring på listen om det skulle ha gjennomslag. Utvalget foreslo at minst 5 pst. av de avgitte stemmene måtte ha gitt et kryss til samme kandidat for at det skulle føre til endringer på listen. Ved behandlingen av bestemmelsene for valg til fylkesting og kommunestyrer ble det vedtatt å innføre en slik ordning for fylkestingene, men hvor kravet til hvor mange som måtte gjøre samme endring for at det skulle gi utslag på personvalget, ble satt til 8 pst. Ordningen blir av de fleste sett på som en demokratisk framgang, da særlig ettersom stadig færre er medlem av politiske partier og følgelig har liten eller ingen mulighet til å påvirke nominasjonsprosessen. Det er partiene som suverent gjennom interne prosesser bestemmer hvem som skal stå på deres lister, og i hvilken rekkefølge de skal stå. At velgerne skal kunne påvirke rekkefølgen, synes ikke urimelig, noe en samlet komite, på hver sin måte, har gitt uttrykk for. Meningsforskjellene ligger i hvorvidt vi har kunnskaper og erfaringer nok til å formulere bestemmelser om dette nå, eller om det vil være hensiktsmessig å se på hvilke erfaringer vi gjør gjennom det kommende fylkestingsvalg. Det kan hevdes at vi har lang og solid erfaring med den ordningen som er etablert for valg til kommunestyrer, men det er da viktig å peke på hvilke forskjeller det er mellom denne ordningen og den som er etablert for valg til fylkestingene. For det første kan kommunepartiene forhåndskumulere et antall av sine kandidater og dermed i relativt stor grad sikre seg at deres ordførerkandidat og andre av kandidatene som har praktisk mulighet til å påta seg tyngre oppgaver som komiteledere osv., faktisk blir valgt. For det andre er kommunene mindre geografiske enheter enn hva fylkene er, og det vil derfor ikke ha samme konsekvens dersom velgernes preferanser fører til en annen geografisk sammensetning enn hva listene i utgangspunktet gjør. Det er jo slik at partiene gjennom sine nominasjonsprosesser bestreber seg på å sette sammen en liste som skal ivareta forhold som kjønn, erfaring, fornyelse, en geografisk spredning av kandidatene, en rimelig aldersspredning osv. For fylkespartienes del vil dette bl.a. medføre at så langt det er praktisk mulig, vil listekandidatene være fordelt mellom kommunene. Med den ordningen som nå er innført for fylkestingsvalget, kan dette bli forskjøvet til fordel for kommuner med store innbyggertall og på bekostning av kommuner med mindre innbyggertall. Kjønnsbalansen behøver slett ikke å bli forrykket, men det er en teoretisk mulighet for det, ikke fordi velgerne ikke ønsker balanse mellom kjønnene i ulike organer, men fordi den enkelte velger ikke vil ha mulighet til å foreta denne typen vurderinger når de gir kandidatene sine ekstra stemmer. Jeg tror vi vil tjene på å se hvilke erfaringer det kommende fylkestingsvalget gir. Flertallet i komiteen formulerer seg slik: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang og evaluering av ordningen med velgerpåvirkning på personvalget ved fylkestingsvalget 2003 og forutsetter at resultatet av gjennomgangen fremmes for Stortinget på egnet måte.» Da får vi se om 8 pst. er en riktig nøkkel, om det bør legges inn ordninger hvor de som støtter listen som den er, får en mulighet til å gi uttrykk for det, om ordningen har gitt utslag som eksempelvis skjevheter i kjønnsbalansen, og om det er mulig å finne modeller som motvirker dette, osv. I det hele tatt, da vet vi mer om dette er en ordning som kan innføres ved stortingsvalg, og hvilke konsekvenser dette vil ha. Et annet spørsmål som jeg kort vil berøre, er det som omtales i proposisjonen som innbyggerinitiativ og folkeavstemninger i kommunene. Dette er ikke bestemmelser som eventuelt skal inn i valgloven, men i kommuneloven. Årsaken til at spørsmålet dukker opp i denne sammenhengen, er at Valglovutvalget tok opp spørsmålene i sin utredning. Innbyggerinitiativ forstås som en ordning hvor en viss andel av kommunens eller fylkets innbyggere – eller et bestemt antall, det foreslås henholdsvis minst 2 pst. av innbyggerne, alternativt 300 i kommunen eller 500 i fylket – kan kreve at en sak kommer opp til behandling i henholdsvis kommunestyre eller fylkesting. Folkeavstemning er et kjent begrep, men det må skilles mellom rådgivende og formelt bindende avstemninger. Det er i dag ingen lov eller bestemmelser som hindrer rådgivende folkeavstemninger lokalt. Bindende folkeavstemninger, derimot, er noe man ikke har erfaring med i vårt representative demokrati. Det vil reise en rekke prinsipielle problemstillinger å innføre ordninger hvor det overføres besluttende myndighet til folkeavstemninger. Jeg tror ikke det vil være riktig å avvise lokale folkeavstemninger som et mulig element i et godt fungerende demokrati. Dersom slike ordninger skal lovfestes, bør de imidlertid være så godt utredet at beslutningene kan fattes ut fra en større kunnskap om mulige konsekvenser enn hva vi etter min vurdering har i dag. Det innstilles derfor på å be Regjeringen utrede problemstillingene og på egnet måte legge resultatene av utredningen fram for Stortinget. Det har vært et langt og på visse områder relativt krevende arbeid å få alle deler av denne loven på plass, og de overordnede bestemmelsene i Grunnloven har også krevd tid og debatt. Det er viktig at det er et bredt flertall i Stortinget bak et lovverk om valg og valgordningene, og det er det. På enkelte områder er det ulike holdninger til hvor fort man skal gå fram, og man kan velge ulike metoder for framdriften. Dette dreier seg imidlertid om svært få spørsmål, og det svekker ikke loven som et av de viktigste instrumentene i vår demokratiske forfatning. Jeg vil nytte høvet til å takke komiteens medlemmer for deres klokskap og innsikt, og for at de har bidratt til å få alle deler av denne loven på plass. Jeg tror også jeg vil nevne deres tålmodighet med saksordføreren, for arbeidet har tatt svært lang tid. Til slutt vil jeg vise til den nest siste merknaden på side 11 i innstillingen: «Et annet flertall, medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, stiller seg positive til Regjeringens forslag om å innta bestemmelser i kommuneloven om innbyggerinitiativ. Dette kan være et positivt tiltak til å øke det politiske engasjementet på lokalt plan, hvor innbyggerne kan få satt saker som de er opptatt av på dagsorden.» Ved en feil er Arbeiderpartiet falt ut av denne merknaden. Arbeiderpartiet skal være med der, og det er en samlet komite som står bak denne merknaden.