Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-04-03:
Dette er en utrolig stor sak. Det er en utrolig komplisert sak, det er en krevende sak, og det er en viktig sak å ta lærdom av. Norge må gjøre en skikkelig jobb ved å redusere utslipp av CO2 fra fossilt karbon. Vi er nødt til å få en i langt større grad faglig, kunnskapsbasert debatt. Jeg må si at det er beklagelig at det ikke er flere i salen, ikke minst medlemmer fra energi- og miljøkomiteen. Kontrollkomiteen – vi ser bakover. Det viktigste i denne saken er hvilke konsekvenser det får framover. Som flere har vært inne på, når vi er der vi er, er det mange som har et betydelig, stort ansvar for det. Jeg tror både posisjon og opposisjon, nå og tidligere, har ganske like stort ansvar. Flertallet i komiteen fremmer forslag til vedtak om at Stortinget «finner den tidligere regjeringens arbeid med fullskala CO2-fangst og -lagring ved Mongstad-anlegget kritikkverdig». Senterpartiet slutter seg ikke til den konklusjonen. Gjennomføringsavtalen, utgangspunktet for investeringene, ble enstemmig vedtatt i Stortinget mai 2007. Tidligere statsråd Ola Borten Moe svarte Riksrevisjonen: «Gjennomføringsavtalens utforming adresserer usikkerheten og kompleksiteten ved gjennomføring av CO2-håndtering på Mongstad.» Investeringsbeslutningen, teknologisenteret, skjedde ved et enstemmig storting januar 2009, og bygging ved et enstemmig storting mai 2009. Sjøl om det var uenighet om andre deler av Mongstad, ble den nye prosjektmodellen som de rød-grønne foreslo i 2011, positivt omtalt av en samlet energi- og miljøkomité i Innst. 295 S for 2010–2011. Som flere har vært inne på, har det ved de viktigste korsveier vært enstemmighet i Stortinget. Stortinget er orientert i en rekke dokumenter med tilhørende debatt. Stortinget er blitt informert, informasjon er ikke blitt holdt tilbake. Saksordfører Raja har sagt: Statsminister Jens Stoltenberg og tidligere olje- og energiminister og miljøvernminister ville ikke avkrefte at regjeringa reelt hadde bestemt seg for å avslutte CCS på et tidligere tidspunkt enn september 2013. Jeg vil presisere også fra Senterpartiets side at dette er sjølsagte svar fra statsminister og statsråder. Statsråd Ola Borten Moe svarte på en forbilledlig måte i høringa og etterfølgende radio- og fjernsynsdebatter på påstandene fra Raja, og Raja kom ikke noen vei i forhold til kjernen i saken. Når det er sagt, vil jeg også si at sett i ettertid burde det vært større klarhet i det som er framlagt i debatten. Det burde vært mer oversiktlig informasjon. En burde i mye større grad hatt en folkeliggjøring av sakskomplekset og i mye større grad en forankring i de fag som danner grunnlag for de politiske beslutningene. En burde i mye større grad forstått prinsippløsningene for CCS. En burde i mye større grad fått en presis begrepsbruk, som jeg skal komme inn på seinere. Dette er noe som vi alle må ta et ansvar for. Sakens kjerne er klima, det er at CO2-mengden i atmosfæren øker, som i sin tur fører til oppvarming og endret klima. I FNs klimarapport har en nå sagt at det er bedre vitenskapelig dokumentert at økt CO2 i atmosfæren er menneskeskapt, dette er bedre vitenskapelig dokumentert enn at sigarettrøyking er helsefarlig. Jeg håper at den setninga festner seg hos alle, og jeg merket meg med glede det som Fremskrittspartiets talsperson sa her i dag, og at den erkjennelsen nå er på plass hos vedkommende – svært gledelig. Hvilken kilde for CO2 snakker vi her om? Jo, vi snakker om forbrenning av fossilt karbon. Det er det fossile karbonets forbrenning og den CO2 som der kommer, som er utfordringa. Det er nettopp FNs klimapanels poeng at det er menneskeskapt. Det er mennesker som kan dempe veksten, som kan redusere forbrenninga av fossilt karbon, i motsetning til f.eks. at mennesker vanskelig kan gjøre noe med at vi nå får økt metan fra det faktum at tundraen tiner. Det kan menneskene gjøre lite med, men her snakker vi om noe menneskene kan gjøre noe med. Det er et faglig faktum at vi ikke kan skille det ene karbonatomet fra de to oksygenatomene i molekylet CO2. Det kan bare skje på én måte: gjennom fotosyntesen. Fotosyntesen fungerer i havet og på land, i dyr og planter som er der, dyr som lever av planter og andre organismer. Noen trodde visjonen om månelanding var en teknologisk kopi av fotosyntesen, og når det ble brukt begrepet «rensing av CO2», ga jo det assosiasjon til at en her skulle stå overfor noe hvor en altså kunne skille karbonatomet fra de to oksygenatomene i CO2. Det var ikke poenget. Det har aldri vært visjonen. Jeg håper ingen fortsatt lever i den tro. Det som var visjonen med Mongstad, var derimot at vi skulle ha fangst og lagring av CO2 – CCS – som mange har brukt uten egentlig å ha vært klar over hva som menes med det: «Carbon Capture and Storage» – «karbon fangst og lagring». Derfor hamrer jeg på begrepsbruken, for det er så avgjørende viktig. Når det gjelder klimatiltak, må vi ha tre tanker i hodet samtidig etter Senterpartiets vurdering: Vi må dempe forbruket av fossilt karbon gjennom økonomiske virkemidler, avgifter eksempelvis, og regelverk. Vi må fange og lagre CO2 fra store eksosutslipp, slik som vi nå drøfter. Vi må fremme produksjon og bruk av fornybart karbon fra torsken, fra grana og fra timoteien. Vi snakker altså i det tredje punktet om det som kalles for bioøkonomien, hvor bioraffinerier er et sentralt element, i motsetning til fossilt karbon, hvor en har oljeraffinerier. Begrepsbruken tidligere og nå i forbindelse med fullskala anlegg på Mongstad har, som tidligere nevnt, vært uklar. En har snakket om CO2-handtering, CO2-rensing, CO2-fangst og -lagring. Det er også sagt fossil energi – ja, poenget med det er jo at det er mye mer presist «fossilt karbon», som også kan brukes til energi ved forbrenning, som da gir eksos. Manglende presisjon i begrepsbruken er medvirkende til at klimadebatten ikke har gitt bedre resultater i Norge. Hensikten med Mongstad-investeringene og Mongstad-planene var god, ja var meget god. Det var djerve hensikter med det. Testsenteret, TCM, på Mongstad har gjort jobben. Det er bra. Det er en stor kostnad og den største kostnaden av det vi drøfter i dag. Om lag 5 mrd. kr er knyttet til testsenteret. Etter Senterpartiets vurdering og mange andre partiers vurdering er det viktig å videreutvikle arbeidet med testsenteret, for derigjennom å få økt kunnskap, slik at vi kan få lavere kostnader, både investeringskostnader og driftskostnader, ved fangst- og lagringsanlegg, og at vi kan få større kvalitet på den jobben som der gjøres – både pris og kvalitet. Det som er det alvorlige i Mongstad-saken, er CCS-anlegget, fangst og lagring fullskala. Det er nå skrinlagt – jeg vil si i denne omgang. Alle visste at CCS var dyrt og vanskelig. Vi lyktes ikke med det. Senterpartiet har en egen merknad i innstillinga, hvor vi «viser til at etter at Riksrevisjonen sluttførte sin rapport, har to regjeringer og et samlet storting stoppet bygging av CCS-anlegget. Dette faktum viser at Mongstad-prosjektet ikke har vært vellykket. Riksrevisjonens gjennomgang og komiteens høringer har bekreftet at Mongstad-prosjektet var satt opp slik at det var vanskelig å lykkes». Senterpartiet «mener at verken avtalestruktur, insentiver eller nøkkelaktører fungerte etter hensikten». Praktisk sagt: Den som var prosjektansvarlig, hadde ikke kontroll over verdikjeden, og – sett i ettertid – virkemidlene fungerte ellers ikke etter hensikten. For hva er det vi egentlig snakker om? Jo, etter min vurdering snakker vi praktisk om å etablere et industrianlegg – et stort, stort industrianlegg. Og hva er råvaren i det industrianlegget? Jo, det er eksos. Råvaren er eksos, som skulle komme fra to kilder. Den ene var oljeraffineriet, og den andre var gasskraftverket. Summen var ca. 2 millioner tonn. Det var et oljeraffineri, det var et gasskraftverk med to turbiner. Så ble det tidlig usikkerhet om oljeraffineriets økonomi og oljeraffineriets levetid. Kunne en satse på at en fikk den eksosen fra oljeraffineriet? Og så ble det også usikkerhet rundt gasskraftverket – vil det være to turbiner, eller vil det være én, eller hva vil det være? En hadde altså ikke kontroll på tilgangen av råstoff. Og så er det spørsmålet om produktet. Produktet var CO2. Om jeg skal bruke begrepet «pris på CO2», «kostnad ved CO2», vil avhenge av hvilket ståsted jeg ser det fra. Men det er et produkt som heter CO2, og det har i hvert fall sammenheng med økonomi. Og når den som da skulle bygge dette industrianlegget, og ikke minst den som skulle stå for driften av dette industrianlegget, som ikke var staten, ikke visste tilgangen eller produktets verdi, er man i vanskeligheter. Etter min vurdering er vi her ved noe av det som er det praktisk krevende ved saken. Og som om ikke det skulle være nok, var det jo ikke bare å fange det, en skulle også deponere det. Og da måtte en finne et sted hvor en hadde en geologisk formasjon som var slik at det ble der og ikke kom opp igjen. Det var forventninger om at CO2 kunne brukes som trykkstøtte og dermed ha en positiv verdi for olje- og gassvirksomhet. Det ble avklart at det forholdet ikke var til stede. Dermed var det en betydelig endring. Og så er det da til sjuende og sist de geologiske formasjonene. Jeg kan ikke nok geologi til å si hvordan det er, men jeg merker meg at man i diskusjonen rundt omkring i Europa og andre steder er veldig «hands on» på det, nemlig om de geologiske formasjonene er trygge, slik at det ikke kommer opp. Én ting er jo under ordinære forhold, noe annet er knyttet til at geologien og jordskorpa og det hele endrer seg. Det er også uklart hvem som skulle betale regninga, eventuelt få overskudd ved driften av anlegget. For å redusere menneskeskapt utslipp av CO2 fra fossilt karbon må vi etter Senterpartiets syn har tre tanker i hodet samtidig. Én, redusere forbruk av fossilt karbon, to, øke produksjon og bruk av fornybart karbon slik at disse produktene kan erstatte produkter fra fossilt karbon, og tre, dagens poeng, nemlig CCS, med fangst og lagring ved store punktutslipp. Det må på plass, men det er svært kostbart. Det er svært kostbart ved investering, og det er svært kostbart ved drift, og det er også svært energikrevende. Om lag 10–20 pst. av den energien som vi her behandler, må brukes til å drifte anlegget. Det medvirker også til at vi ved fangst og lagring av fossilt karbon i form av CO2 vil få en økt pris på det fossile karbonet. Og kutt i utslipp av CO2 fra fossilt karbon, CCS, koster svært mye for et land, både i en omstillingsfase og i en driftsfase. Vi trenger da å gjøre noe, og annerledeslandet Norge har råd til å gjøre det, vi har god råd. Det er et politisk valg. Det er et enormt samfunnsansvar på grunn av at vi står overfor et paradigmeskifte som etter vårt syn må prioriteres. Det er et stort spørsmål. Og for å få befolkningas støtte til å gjøre noe sånt, må vi forklare det på en måte som langt flere forstår enn det vi hittil har klart.