trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Representanten Høglund hadde eit innspel til å vere med på å forsøke å lyfte økonomien i dei fattigaste landa oppover ved å gi dei gjeldslette, noko som alle er einige om. Så meiner Høglund at den norske økonomiske innsatsen for dei fattigaste landa har gjort at dei ikkje har komme framover. Men det er spørsmål som Morten Høglund også kunne stille. Det eine er at ut frå at Norge har ein nokså liten økonomi, blir ikkje prosentane våre så veldig store målte i kroner og øre. Viss Morten Høglund ser på kva Norge kan yte, ser han at det er lite vi kan gjere utover å gi pengar. Og spørsmålet ein da skulle stille, er: Dersom andre land hadde gjort som Norge og gitt ein så stor del av økonomien sin til dei fattigaste landa, kanskje det da hadde begynt å verke? Det er eit viktig kontrollspørsmål å stille. Og på bakgrunn av den rapporten som vart lagd fram i går, er det det forslaget veldig mange no tek opp, nemleg å gi meir pengar for å få fart på økonomien. Problemet er altså å få gitt pengar. Vi skal opne marknader og importere meir varer, men frå ein norsk ståstad er det lite vi kan gjere. Det er grenser for kor mykje kjøtt vi kan ete her i Norge for å lyfte dei fattigaste landa opp.
Julie Christiansen (Høyre), 2005-01-18:
Fremskrittspartiet er kritisk til norsk utviklingspolitikk, og det er naturligvis lov. Høyre har også vært kritisk til norsk utviklingspolitikk og bistandspolitikk. Jeg tror det er viktig at vi alle stiller oss det veldig vesentlige spørsmålet: Skaper norsk bistand utvikling? Fremskrittspartiet er særlig kritisk til stat til stat-bistanden. Her mener jeg Fremskrittspartiet ikke helt har fulgt med i timen, for det har skjedd svært mye i utviklingspolitikken bare siden midten av 1990-tallet. I Fremskrittspartiets særmerknader vises det til flere undersøkelser fra 1990-tallet som viser at utviklingslandene, ved at de mottok bistand, kunne bruke egne midler på en måte som ikke bidrog til vekst og fattigdomsreduksjon. Men her har altså verdenssamfunnet, Verdensbanken og IMF kommet inn med nye virkemidler, bl.a. nasjonale strategier for fattigdomsreduksjon, som også er grunnlaget for den stat til stat-bistanden Norge gir. Mener Fremskrittspartiet dette er et nyttig virkemiddel, eller synes man ikke noe om disse nasjonale strategiene for fattigdomsreduksjon i det hele tatt?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-01-18:
Fremskrittspartiet levner ikke den langsiktige bistanden noen ære og sier at den i det store og hele har vært mer til skade enn til gagn. De aller fleste i denne sal, de innenfor FN-systemet og - som kanskje er mer interessant for Fremskrittspartiet - institusjoner som Verdensbanken og IMF mener at utdanning er nøkkelen til utvikling, spesielt utdanning for jenter. For å prøve å gå denne fremskrittspartitenkningen litt etter i sømmene vil jeg rett og slett spørre: Mener Fremskrittspartiet at utdanningsprosjekter for jenter, gjennom stat til stat-bistand, har vært mer til skade enn til gagn?
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2005-01-18:
De siste dagene, og også i dag, har vi fått grundig bekreftet at skal vi nå tusenårsmålene, må en evne å jekke opp bistanden, den langsiktige bistanden. Da tror vi at vi må jobbe langs to akser: Vi må jobbe med å få opp den tradisjonelle bistanden gjennom offentlige budsjetter, og vi må jobbe med å finne alternative finansieringskilder. Det er viktig å jobbe med å finne alternative finansieringskilder i en tid hvor verden er i endring og offentlige budsjetter er under press. Representanten Lilletun har fått spørsmål knyttet til dette tidligere i dag. Han er i godt lune, men det er ikke alltid like godt å skjønne hva svaret er. Derfor må jeg utfordre utviklingsministeren på dette, fordi jeg forstod representanten Lilletun dit at i internasjonal sammenheng har man en offensiv strategi knyttet til det å jobbe med alternative finansieringskilder, men nasjonalt og innenfor regjeringssamarbeidet er det litt verre. Spørsmålet mitt er helt konkret til utviklingsministeren: Hva gjøres fra Regjeringens side for å jobbe ut alternative finansieringskilder, og hvilke tiltak er det man tenker i retning av?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Det positive fyrst. Representanten Morten Høglund er ein mann av god vilje, og han har bidrege til at det er på gang nytenking i Framstegspartiets utviklingspoplitikk - det er bra. Men så må han da forsvare ein del standpunkt som etter mitt syn ikkje held mål. Kva andre verkemiddel ser representanten Høglund ein kan bruke for å få til betre styresett, for på ein måte å få regima til å inngå i ein prosess som endrar praksis, dersom ikkje det er ein del av den dialogen ein har i tilknyting til bistand? Og lat oss ta eit anna tankeeksperiment: Det kan vere at mange av oss meiner at frivillige organisasjonar driv ein effektiv bistand. Dersom ein kanaliserte all bistand den vegen som vi har sett døme på fungerer godt, er da representanten Høglund villig til å oppretthalde bistandsnivået og jamvel auke det, for det ser ein fungerer, òg i forhold til det representanten Høglund sjølv har sagt?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Det er prisverdig, det sitatet som representanten Jacobsen hadde frå Inger Hagerup, «vær utålmodig menneske». Men er det ikkje eit visst problem da at ein problematiserer absolutt alle område som utviklingsmeldinga og innstillinga handlar om, der ein er i tvil om svaret? Korleis i all verda kan ein få utretta noko om ein ikkje plukkar ut ein del område som ein iallfall skal arbeide for? Det er manglar ved tusenårsmåla. Det er heilt klart. Men der ein har vorte einige om noko, er det vel viktig å få gjennomført det. Difor er eg forundra over at representanten Jacobsen, som representerer eit parti som har som motto «vær utålmodig menneske», fyrst og fremst kjem med tvisyn. Sjølv representerer eg ein tradisjon i folkerørslene som klart har i seg mykje tvisyn, men jammen må ein òg samle seg om ein del som er handlingsretta. Av og til kan jo ein del rørsler, som SV, på ein måte ha felles mål, sjølv om dei er ulike. Her treng vi eit mål for å få slutt på fattigdomen, elendet og uretten. Da er ikkje tvisyn svaret!
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Eg er heilt samd med representanten Øyangen i at det er nødvendig med fleire og breiare inntektskjelder for å finansiere internasjonale tiltak, ikkje minst gjennom FN. Eg og Kristeleg Folkeparti er òg svært tilfredse med at m.a. Frankrike, men òg ein del andre nasjonar, har teke opp att diskusjonen om desse sakene i den seinare tid. No har det vist seg at Tobin-skatten ville bli vanskeleg å gjennomføre i praksis. Vidare er det vel meir og meir blitt klart at det for enkeltland å gjennomføre noko av dette ikkje vil fungere. Det ville bli å setje seg sjølv i ein ganske håplaus situasjon. Kristelig Folkeparti er likevel trygg på at Regjeringa vil delta i denne debatten. Vi har ikkje noko behov for å instruere eiga regjering, men kjem til å arbeide inne i Regjeringa for at vi skal delta i arbeidet for å finne fram til gode internasjonale finansieringsordningar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Representanten Jacobsen er i det filosofiske hjørnet i dag, og det kunne ha vore spennande å ha hatt meir enn eitt minutt til rådvelde for å resonnere høgt over dei innspela som kjem her. Eg må nok seie at eg håper at eg ikkje kan reknast som skinnheilag, og eg må seie at eg òg er i tvil om eg kan kalle meg heilag. Eg er imot å sjå på bistand som veldedigheit. Det er nemleg ei urettferd i verda med omsyn til strukturar og ressursar slik vi har fått dei tildelt oss, osv., og den urettferda er det nødvendig å gjere noko i forhold til. Representanten Jacobsen har sjølv skildra ein del av det som opplagt er urettferdig i desse strukturane. Difor er det viktig for oss å få sagt: Det er bra at folk vil gje av eit godt hjarte, men utviklingsarbeid - bistand - dreier seg ikkje berre om å bruke sitt gode hjarte. Det dreier seg faktisk om å skape rettferd i ei urettferdig verd, i alle fall større rettferd.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Eg har ikkje teke ordet for å forsvare Høgre. Det klarer dei godt sjølve. Men eg åtvarar litt mot å forenkle ein debatt no. Punkt 1: Når det gjeld etiske retningslinjer for oljefondet, veit eg iallfall at Kristeleg Folkeparti aldri har raljert over det. Vi har tvert imot vore sterkt for det. Vi har fortvila ein del gonger over at vi ikkje fekk Finansdepartementet med på å definere korleis det kunne gjerast, men raljert! - det vert heilt feil, det representanten Djupedal seier. Vi har av hjartet vore for det heile tida. I den debatten som no pågår, har vi i dag høyrt t.d. innlegget frå representanten Julie Christiansen, der ho analyserte utviklinga dei siste åra og peikte på at Høgre har bevega seg, slik òg representanten Giske sa, når det gjeld bistand og behovet for bistand, samtidig som det vart påvist at ingen av oss snakka om omgrep som berekraftig utvikling, godt styresett og ein del anna. Det var eit analytisk innlegg som viste at vi alle har bevega oss i denne debatten. Ikkje minst òg i forhold til handel er det klart at både SV, Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet har gjennomgått ei utvikling. Så er eg einig i at ein heller ikkje må overspele her. I dag er det tollfritt for MUL-landa, og vi ser ingen som er villig til å byggje opp infrastruktur, unnateke samvirkerørsla. I Noreg er det dei som blir mest latterleggjorde, nemleg landbruksnæringa, som faktisk har vore villig til å gå inn og hjelpe MUL-landa til å kome på banen når det gjeld dette. Så til debatten om internasjonal skattlegging. Som eg sa i eit replikksvar, er vi i Kristeleg Folkeparti opne for det prinsippet. Vi har i samband med globaliseringsmeldinga sagt at karbonskatt kan vere ei løysing. Vidare er vi òg opne for andre former for skattlegging. Men vi har samstundes sagt at vi ikkje har noka tru på at enkeltland innfører det. Det betyr ikkje at ikkje enkeltland kan ta internasjonale initiativ. Det ser vi no at ein del store land har gjort. Men som utviklingsministeren peikte på, har nokre av dei landa som har teke det initiativet, vore reaksjonære i forhold til eigen bistand. Dei har brukt dette som eit skalkeskjul. Vi har ikkje noko behov for å instruere Regjeringa i forhold til det. Vi sa noko i merknadene i innstillinga til globaliseringsmeldinga. Vi forventar at vår regjering er med i den internasjonale debatten. Men eg åtvarar litt mot det som representanten Jagland sa. Han heldt eit glitrande innlegg, som han alltid gjer her i salen, men drog det likevel veldig langt da han samanlika utviklinga av nasjonalstaten med den internasjonale utviklinga, for det krev også ei verdsregjering. Lat oss difor vere noko nyanserte og ikkje berre gå i gamle skyttargraver.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-18:
Representanten Jacobsen nevnte stikkordet tvisyn. Det er en særnorsk oppfinnelse, av Aasmund Olavsson Vinje, som snakket om at man skal le med det ene øyet og gråte med det andre. Det er en ganske krevende øvelse. Jeg leser SVs særmerknader i innstillingen - det er en del av merknadene som SV er helt alene om - slik at de mer nærmer seg en annen av våre landsmenn, nemlig Peer Gynt, som hadde følgende maksime når det gjaldt internasjonale forhold: Jeg blir også med på ferden, men protesterer for all verden. Når det gjelder forholdet til PRSP og giverlandskoordinering, er SV med på den enstemmige komiteformuleringen som peker på de betydelige fremskritt som er gjort, og som også peker på at det er gjort betydelige korrigeringer som gjør at dette er et viktig instrument å satse på. Men så føyer man til sin egen særmerknad, der man sier at man «vil mane til forsiktighet» når det gjelder dette, og man vil ikke ha «overdreven fokus på giverkoordinering». Nå er det jo ingen som går inn for å overdrive, men hva er egentlig SVs standpunkt? Er man for eller mot dette?
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-18:
Historiens dom kan man med fordel overlate til historien. Prognoser når det gjelder historiens dom, har det ved seg at de sjelden slår til. Det er heller ikke spesielt interessant. Det som er den interessante siden ved den debatten representanten Giske gikk inn i, er selvfølgelig spørsmålet om analogien fra nasjonalstat direkte opp på det globale nivå er en plausibel analogi. Jeg har pekt på en del forhold som tilsier at det ikke er det. Grunnen til det er naturligvis at dersom den skulle være plausibel, ville det forutsette en verdensregjering og et verdensparlament. Uansett hvorledes man vurderer funksjonsdyktigheten til dagens FN, er det vel ingen som mener at FN er i nærheten av å være noe slikt. Det vil si at man mangler en politisk maktbalanse, og man mangler en kontrollfunksjon som er helt livsviktig i det politiske demokrati som vi har utviklet innenfor nasjonalstaten. Når jeg pekte på ett enkelt forhold, er det fordi jeg for min del mener at den avgiftspolitikk som vi har utviklet på nasjonalstatsnivået - for det er jo ikke skatt vi snakker om, vi snakker om avgifter - og som svært ofte gis en dobbel begrunnelse, nemlig at den skal fremme en eller annen type atferd eller begrense en type skadelig atferd og samtidig skaffe penger i statskassen, er underlagt en lovmessighet som fører til at det man oppnår, er å gjøre Finansdepartementet, på nasjonalstatens nivå, fullstendig avhengig av de inntektene. Etter hvert glemmer man fullstendig det som var den andre motiveringen. Nå har vi ikke noe globalt finansdepartement, og jeg ser heller ikke noen grunn til å ønske at vi skulle få det, men jeg ville, sett fra min side, bare peke på det dilemmaet, for jeg har ikke noen tro på at det vil være lettere å få dette til å fungere etter hensikten på det globale nivå enn det har vist seg å være på nasjonalstatsnivå, hvor det er mer enn vanskelig å få det til å fungere etter hensikten.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-18:
Som jeg sa i mitt hovedinnlegg, har dette vært en nyttig debatt. Det har vært en nyttig prosess i komiteen, og det har blitt en god komiteinnstilling. Derfor ville det ha vært litt mistrøstig hvis denne debatten skulle munne ut i det vanlige norske kretsmesterskapet om hvem som er snillest, hvem som er mest progressiv, og hvem som er mest på parti med fremtiden. Jeg tror verden kan leve godt uten den konkurransen. La meg derfor i forsonlighetens skjær akseptere Trygve Bulls rolle som bremsekloss. Siden Øystein Djupedal nevnte bilavgifter, må jeg si at jeg for min del foretrekker kjøretøy med bremseklosser fremfor kjøretøy uten. Mitt inntrykk er vel at SV av og til i utålmodighet, som Bjørn Jacobsen nevnte tidligere her i dag, kommer i skade for å kjøre uten bremseklosser. Det er en vesentlig del av den demokratiske prosess i et samfunn at nødvendige motforestillinger kommer frem før man trekker konklusjoner. Det å komme frem med de motforestillingene er ikke det samme som å avvise. Jeg har ikke avvist og akter heller ikke å avvise tanken om mulige globale finansieringsmekanismer, men jeg synes det er viktig at man er oppmerksom på motforestillingene.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Det hadde vært veldig egnet, det, president. Da kunne jeg forklart litt mer grundig hva som er grunnen til at vi ikke slutter oss til denne merknaden. Vi har prøvd å få klarhet i hva det faktisk betyr, og hva forslaget faktisk går ut på. De som har spilt dette inn - det er vel ikke til å stikke under stol -er paraplyorganisasjonen Forum for en del av de frivillige organisasjonene. Vi har lest dette grundig og prøvd å finne ut hvordan de har tenkt å gjøre dette, på hvilken måte, på hvilke kriterier, og hvem som skal gjøre det. Vi har ikke klart å få klarhet i hva dette forslaget går ut på. Vi har også prøvd å spørre, uten å lykkes i å få klarhet i det. Da synes vi det er vanskelig å bidra til et flertall for noe vi ikke vet hva er. Så motstanden har ingen ting med prinsipper å gjøre. Jeg er for at vi skal gjøre det. Vi kommer til å se dette på afrikansk side med NEPAD og African Peer Review Mechanism. Vi har det allerede i OECD/DAC. Verdensbanken og FN har en overvåkning i felleskap i forhold til oppfølgingen av FNs tusenårsmål. Det vi må vite, er: Skal det være noen som skal koordinere alt dette? Hvem skal gjøre det? Det er uklart, og det er den eneste grunnen til at vi ikke har sluttet oss til dette forslaget.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Det er en ting som har forundret meg i Fremskrittspartiets politikk, og det er at de anklager stater for ikke å fungere, men de vil ikke bruke noen virkemidler for å sørge for at stater fungerer. Det kan man nemlig bare gjøre gjennom stat til stat-bistand og selvfølgelig gjennom noen frivillige organisasjoner som fungerer som vaktbikkjer. Det beste og viktigste virkemiddelet er å bygge fungerende statlige institusjoner, bygge rettsstater, sikre at man har demokratiske prinsipper, og bistand er det aller beste virkemiddelet for å få det til. Det er faktisk også det beste virkemiddelet for å bekjempe og hindre det som heter «failed and fragile states», i kampen mot terrorisme. Det burde også Fremskrittspartiet tenke på, uten at det skal trekkes inn som et viktig argument fra min side. Det er absolutt mange eksempler på at vi har lyktes. Når Zimbabwe trekkes fram som ett negativt eksempel, betyr det faktisk at det går veldig bra i de aller fleste av de andre samarbeidslandene våre - veldig bra i den forstand at vi ser framgang og progresjon, ikke at det er perfekt. Det er langt fra perfekt, slik det heller ikke var perfekt i norsk historie da vi bygde opp vårt rettsstatssystem og vårt demokratiske system. Vi har alle en vei å gå, det har også samarbeidslandene våre - men framgang er det ingen tvil om at vi ser.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Bare veldig kort til representanten Jacobsens innlegg: Denne meldingen er først og fremst et handlingsorientert dokument. Vi har ikke ønsket å bruke masse tid og plass på analyser av fattigdommens virkninger. Det hører til i forskningens verden. Vi ønsker å handle for å bekjempe fattigdom. Vi må vite litt om analysene, og det vet vi mye om fra hundrevis og tusenvis av sider. Det repeterer vi ikke her. Vi har en analyse av situasjonen i våre samarbeidsland som også berører det som representanten kaller for politisk kamp. Vi er på lag med de fattigste i våre samarbeidsland, men vi har ikke behov for og ikke mulighet til å gå i detaljer om dette i en melding til Stortinget. Jeg tror det hadde vært å overdynge Stortinget med en detaljrikdom som en ville betakke seg for å få. Så til spørsmålet som gjelder redegjørelsen: Jeg er redd det er feil adressat. Jeg står mer enn gjerne på denne talerstolen og holder utviklingspolitiske redegjørelser flere ganger i året, men vi trenger presidentskapet i Stortinget med på dette. Jeg kan også komme med tematiske redegjørelser innenfor den ordningen som er i dag, og det gjør jeg mer enn gjerne for komiteen. Dersom representanten ønsker at jeg skal si mer om gjeld, gjør jeg det i en ny redegjørelse.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Vi ser ofte, og har sett tidligere, at de landene som har vært mest for alternative finansieringsmekanismer, har hatt størst problemer med å nå sitt eget bistandsmål, og noen har ikke engang hatt et vanlig bistandsmål. De har brukt det som erstatning for å virke progressive overfor internasjonalt publikum. Derfor er hovedsporet hele tiden å mobilisere den langsiktige innsatsen og sørge for at alle land går opp til 0,7 pst. Elleve OECD-land har nå ambisiøse mål på 0,7 eller 1 pst. Det er en bistandsøkning som går over verden, og som jeg håper vil vare over tid. Men det er helt riktig at med den situasjonen vi har nå, når vi ikke tusenårsmålene innenfor det tidsintervallet vi har. Alle når ikke 0,7 pst. nå. Dermed trenger vi tilleggsressurser. Det gjør at vi i globaliseringsmeldingen sa at vi er åpne for karbonskatt som et virkemiddel i denne sammenhengen. Det gjør også at vi fra norsk side nå har en dialog med britene om forslaget til finansminister Gordon Brown, IFF, International Finance Facility, der vi har sagt at vi går for den modellen som sikrer stabilitet over tid for mobilisering av ekstra ressurser også etter 2015, og som er legalt forpliktende. Det har vi meldt tilbake i en felles nordisk utviklingsministeruttalelse.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Det er fremdeles litt uklart for meg hvordan man tenker seg dette gjort. For hvis OECD/DAC i landstudiene også skal analysere IMFs og Verdensbankens rolle i de ulike landene, vil nok de protestere heftig. Her har vi forskjellige institusjoner som har til dels egeneksamineringsmekanismer, og det er vanskelig å se hvordan man skal sørge for at én instans får dette overordnede ansvaret. Så jeg er nok fremdeles litt forbeholden når det gjelder akkurat dette forslaget. Det vi ønsker, er å sikre at det er tilstrekkelig og skikkelig eksaminering av politikk i de ulike institusjonene. OECD/DAC har sin rolle, og vi ønsker å forsterke den. Det var blant mine meldinger da jeg var der på OECDs eksaminasjon av Norge. Jeg synes det trengs en betydelig forsterkning. Det samme gjelder Global Monetary Report, som Verdensbanken i og for seg har ansvar for i forhold til tusenårsmålene, og ikke minst hvordan man kan styrke den afrikanske egeneksaminasjonen i forbindelse med NEPAD. I tillegg har jeg også foreslått at vi må se nærmere på hvordan vi kan spore bistandsressursene i tsunamisammenheng, men siden tiden er ute, kan jeg heller komme tilbake til det i neste debatt.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2005-01-18:
Bistand løser ikke alt, og det er ikke noe hokuspokus. Jeg synes det har vært mange gode innlegg som har synliggjort en tverrpolitisk enighet om dette. Jeg synes også den betimelige påpekingen fra både representanten Jagland og representanten Christiansen om betydningen av handelspolitikk og markedsadgang er viktig å understreke. Til to-tre dilemmaer og en kommentar, først om fattigdomsorienteringen og konsentrasjon. Det vi kommer til å arbeide videre med nå, er å se hvordan vi kan sikre at vi får en større konsentrasjon av innsatsen for lavinntektsland og Afrika. Den er ikke dermed begrenset til MUL, som representanten Blankenborg var inne på. La meg likevel vise til at det faktisk kun er 17 pst. av bistandsbudsjettet som går til bilateralt stat til stat-samarbeid. Det betyr at vi har en utfordring i forhold til fragmenteringen, som også OECD/DAC har påpekt. Det andre dilemmaet jeg vil påpeke her, er at det er viktig å gripe fatt i utfordringer knyttet til sikkerhet og utvikling. Det er en stor internasjonal debatt om dette. Men vi må skille det fra regningen og hvem som skal betale den, som også Blankenborg var inne på. Også Haga har i sitt innlegg understreket betydningen av å diskutere og drøfte dette. La meg vise til at andre land har etablert mekanismer for samordning av virkemidler, men hvor regningen går etter regelverket. Det gjelder bl.a. Storbritannia, som har en betydelig pool med både ressurser, penger og personell for å håndtere den type utfordringer. Det er ting jeg synes Stortinget godt kan se nærmere på. Det tredje dilemmaet som Blankenborg nevnte, var hiv/aids og de konservative vinder som blåser. Jeg kan love at er det én ting jeg utfordrer afrikanske ledere, kirkeledere og islamske ledere på, er det dette: åpenhet om seksualitet, bruk av prevensjon og ikke minst kondomer for å hindre smittespredning. Dette er det nå også mye større åpenhet om, så der mener jeg at utviklingen går i riktig retning, så langt jeg kan bedømme. Det er en konservativ ting - kanskje en vind til som blåser, om man kan si det på den måten: Det interessante er at det skjer et taktskifte ikke bare i Høyre i Norge, og jeg synes representanten Julie Christiansen redegjorde veldig grundig og godt for det, men også internasjonalt. Bush-administrasjonen har lagt mye mer penger på bordet enn noen tidligere. Vi kan sikkert kritisere den i mange sammenhenger, men det skal i hvert fall sies. Det andre som har skjedd, er at toryene i Storbritannia denne uken sluttet seg til britenes opptrappingsplan til 0,7 pst. Det er en veldig interessant utvikling. Når det gjelder reformen i UD, er vi i stand til å levere med den omorganiseringen som har skjedd. Min vurdering er at den setter oss bedre i stand til å gjennomføre politikken. Vi har fått et bedre og mer helhetlig grep. Vi kan se politikk og bistand i sammenheng, og vi sørger for at beslutningene fattes nærmest mulig der folk bor, og dem det gjelder, nemlig verdens fattige. Med det mener jeg vi har fått et system som kan levere i forhold til den meldingen vi har foran oss.
Christopher Stensaker (Fremskrittspartiet), 2005-01-18:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å forlenge debatten, da Morten Høglund på en utmerket måte har gjort rede for Fremskrittspartiets syn på det området vi behandler i dag. Det som fikk meg til å ta ordet, er det Bjørn Jacobsen snakket om angående herre-knekt-forholdet, og hvordan man prøver å utligne dette. Thorbjørn Jagland var også inne på at årlig bistand til Afrika kanskje ikke har hjulpet Afrika opp et nivå, at man kanskje burde se på andre måter å gjøre det på. Når det så gjelder land til land-bistand, som også Inge Lønning var inne på, virker det for meg som om det er herre til herre-bistand, som et apropos til det Bjørn Jacobsen var inne på, herre-knekt. I stedet for å hjelpe knekten opp på herre-nivå vil en herre til herre-bistand holde knekten nede for å opprettholde herrens posisjon. Det vil også i mange tilfeller opprettholde gapet mellom fattig og rik. Når det gjelder nødhjelp, er vi vel alle enige om at der bør vi yte, men i den tragiske situasjon vi har hatt med tsunamibølgen som har herjet, har man også fått den tilbakemelding fra de land som nå får nødhjelp fra oss, at man ønsker hjelp til å bygge opp infrastruktur for å yte hjelp til selvhjelp - det er det man egentlig ønsker. Jeg tror at en direkte bistand til akkurat det formålet og der det er behov, er det beste. Det er en ting som vi kanskje er uenige om. Et annet problem når det gjelder det emnet vi snakker om i dag, er egentlig dobbel administrasjon og mangel på samordning. Jeg har bl.a. vært i flyktningleirer i Afrika hvor flere hjelpeorganisasjoner har hatt tilhold i samme leir og gjort det samme. Så er da spørsmålet: Hvordan fordeler vi det vi yter? Nivået er vi nok uenige om, men hvordan skal fordelingen være? Jeg tror at en fordeling gjennom frivillige organisasjoner under kontroll vil være effektivt, også gjennom FN. Men FN består av mange ulike hjelpeorganisasjoner, og derfor må man kanskje gi føringer, iallfall en avklaring av på hvilken måte hjelpen kan ytes og best komme fram til dem som trenger det.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-18:
Det er nødvendig å korrigere et par åpenbare feil i representanten Lønnings resonnement, og det er i forhold til særavgifter. Særavgifter har selvfølgelig det dobbelte i seg at de innføres for at man skal oppnå et mål, samtidig som de skaper en inntekt som står i motsetning til dette. Sett fra et nasjonalt ståsted er særavgiftene en enestående suksess. CO22-avgiften er ett eksempel. Hvis en tar CO22-avgiften på norsk sokkel som eksempel, ser en at den bringer store inntekter til statskassen, men samtidig bidrar den til en teknologiutvikling som gjør at norske selskaper slipper ut mindre CO2 på norsk sokkel enn britisk sokkel. Det vil si at den har dobbeltheten i seg, at den skaffer inntekter, men fremmer samtidig et mål. Bilavgifter har akkurat det samme. Alle andre tenkelige avgifter på særavgiftsområdet har denne dobbeltheten i seg. Denne dobbeltheten lever man fint med nasjonalt, og man vil fint leve med den internasjonalt. Men jeg må nok si at grunnen til at jeg tok ordet, var ikke bare for å påpeke denne åpenbare feil, men for samtidig å si at hvis man skal vente på en verdensregjering, hvis man skal polemisere mot at det ikke finnes et globalt finansdepartement, kan vi sitte her - og fortsette å sitte her. Ved alle framskritt er det noen som har gått foran og prøvd å være dristige, prøvd å være djerve, prøvd å ta initiativ som høres umulige ut, og som ikke er mulige i utgangspunktet. Å innføre etiske retningslinjer for oljefondet, for å ta et nasjonalt eksempel, var helt umulig for et år siden. Nå er det mulig, nå har vi innført det. Alle i denne salen, bortsett fra SV, raljerte i årevis over dette. Dette var et lite, beskjedent nasjonalt eksempel, men det finnes mange store globale eksempler på det samme, at noen er djerve og modige og tar sjanser. Jeg er helt enig - det finnes i dag ingen verdensregjering, og vi kommer aldri til å få det. I det øyeblikket vi sier at vi må ha en verdensregjering før vi kan få en internasjonal avgift, det være seg på flytrafikk, på karbon eller på finanstransaksjoner, for å finansiere FN, kommer vi aldri noen vei. Dette var hovedgrunnen til at da Trygve Bull i sin tid ble spurt om hva Høyres 100-årsjubileumsbok skulle hete, sa han at den skulle hete: 100 år som bremsekloss. Det var med et lite smil. Den het selvfølgelig ikke det, for Francis Sejersted hadde jo kalt den noe helt annet. Men det er dette som er utgangspunktet for hele Høyres historie. Hvert eneste framskritt som denne nasjonen har tatt, har de vært imot. Derfor er det nødvendig å ta dette oppgjøret med Lønning. Det er altså ikke mulig, håper jeg i hvert fall, å ta denne defensive holdningen til nasjonale og internasjonale framskritt. Noen må være djerve. Noen må gå foran. Noen må prøve om det er mulig å gjøre det umulige mulig. Er det tilstrekkelig mange som ønsker det umulige mulig, er det faktisk mulig. Det finnes alltid noen som lurer seg unna, det er det bestandig - det er bestandig noen som lurer seg unna - men hvis det er tilstrekkelig mange som vil, blir det kanskje noen forsiktige skritt i riktig retning.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2005-01-18:
Det er ingenting som hjelper fattige mennesker i fattige land mindre enn konkurransen om hvem som er flinkest i bistands- og utviklingsarbeid i Norge. Der kan vi være helt enige. Det som er viktig, er at vi klarer å se det internasjonale samfunnet slik det er, at vi ikke tar på oss de nasjonale, ideologiske brillene som vi til enhver tid måtte ha, når vi skal analysere hvilke tiltak som hjelper. Derfor er det så trist at man tar med seg den avgiftsaversjonen som man har i Høyre, når man diskuterer et helt konkret, praktisk tilrettelagt virkemiddel som kan sikre stabile inntekter til utviklingsarbeid. På samme måten må venstresiden sikkert ta selvkritikk for en del som de har vært for svake på, f.eks. hele tiden kritisk stille spørsmål om de virkemidlene man til enhver tid har valgt i utviklingspolitikken, har vært riktige, og om de har virket. Jeg tror kanskje at de angrepene som har vært på bistandsnivå, i seg selv også har virket konserverende. Man har ikke tort å gå ordentlig inn i spørsmålsstillingen om bistandspolitikken som sådan virker på riktig måte, om tiltakene man har valgt, er riktige, for man har hele tiden måttet forsvare at vi i det hele tatt gir en del av vårt bruttonasjonalprodukt i bistand. Hvis denne debatten kan munne ut i at vi fester det fordomsfrie blikket vårt på vår bistandspolitikk, på utviklingspolitikken, men også på de tiltakene som foreslås, f.eks. Tobin-avgiften eller en karbonavgift, uavhengig av om man skal love 23 nye milliarder i skattelette i Norge, for det er en helt annen sak og en helt uinteressant diskusjon i forhold til det som skjer på det internasjonale nivået, vil det være en kjempefordel. Jeg tror at de problemene vi her står overfor, de utfordringene vi har - det de kommer til å kreve av oss, ikke bare i sinnelagsetikk, pliktetikk, handlingsetikk, konsekvensetikk eller andre former for etikk vi bruker, iverksetting av tiltak som koster oss på pungen, som koster oss i kroner og øre, som koster oss i andre måter å organisere samfunnet på, som kanskje koster oss i å avgi en del makt over internasjonale handels- og beslutningsstrukturer - vil være så krevende at hvis vi går i skyttergravene på nasjonalt politisk grunnlag, tror jeg vi kommer fryktelig kort. Det er veldig positivt at vi nå har en bredere allianse for et høyt bistandsnivå, men vi bør ha en bredest mulig allianse også når det gjelder de tiltakene vi foreslår, f.eks. for å sikre en stabil finansiering av FN. Så her inviteres Høyre til å gå igjennom den samme prosessen som man har gjort i forhold til bistandsnivået.
Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
På vegne av Øyvind Korsberg, Kenneth Svendsen, Thore A. Nistad og meg selv vil jeg sette fram forslag om at bruk av beltevogn til persontransport blir tillatt på samme måte som før ikrafttredelsen av den nye loven om yrkestransport av 21. juni 2002.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Jeg har bare en kort merknad til justisministerens misforståelse – det er muligens fordi jeg refererte litt feil i mitt eget innlegg, nemlig hva økningen i kap. 4634 post 81 er. Den er altså ikke fra 904 mill. kr. Det er salderingen for budsjettet opprinnelig. Det er klart at når vi skal vurdere hva økningsforslagene er, må vi se på den nysalderingen som foretas samme høst som vi foretar budsjettbehandlingen, og da var det en betydelig merinntekt i 2004 fra disse bøtene, da uten noen økninger. Jeg gikk igjennom dette grundig i mitt brev til samferdselsminister Skogsholm. Men jeg tror det er slik at økningen på denne posten er mindre, rundt 8–9 pst., og når man deler det på de forskjellige tingene, kommer vi frem til at vi kunne forvente en økning av bøtesatsene på 3 pst. Det er fordi vi selvsagt må sammenlikne med det som er realiteten for 2004, og ikke det som var planlagt for 2004 året før. Det får meg til å stille et spørsmål til samferdselsministeren, eller justisministeren – det har jo vært en stor problemstilling å finne ut hvilken statsråd det er som egentlig har ansvaret her. Det var også en problemstilling da vi skulle finne ut hvilken komite som eventuelt skulle ha ansvaret her. Det er jo ingen som egentlig vil ha ansvaret for dette. Men det skjønner jeg jo godt, for det er vel sikkert et embetsverk som har gjort det, uten at de har gjort sine egne foresatte oppmerksom på det. Men de foresatte kan aldri innrømme det uansett, så det får vi aldri klarhet i. Mitt poeng er at hvis det i forbindelse med revidert budsjett nå til våren viser seg at det blir merinntekter i forhold til budsjettet for 2005, kan man gjøre to ting: Enten kan man gi instruks til politiet om ikke å bygge flere bokser eller å redusere antall kontroller, eller så kan man sette ned bøtesatsene, slik at vi ikke ved slutten av 2005 står med en merinntekt langt over budsjettet. Jeg vil gjerne spørre om noen av statsrådene kan si at dersom det viser seg at man får merinntekter utover forventet budsjett, vil de merinntektene bli benyttet til å sette ned bøtesatsene for den resterende del av året. Eller vil de bli benyttet til å gi instruks til politi og veimyndigheter om å redusere antall automatiske bokser eller kontroller? Eller er det slik at Regjeringen bare vil sitte og kose seg over at det kommer mer penger fra bilistene enn de selv hadde planlagt?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Det er vel formelt en replikk, men det blir egentlig en svarreplikk, i og med at innlegget var formet som et konkret spørsmål. Jeg har ingen problemer med å si at jeg aldri har oppfattet at Høyres parlamentariske leder, Oddvard Nilsen, noen gang har forsøkt å lure oss. Det har jeg heller ikke sagt denne gangen. Jeg har snakket om at Regjeringen har en egen plikt etter ansvarlighetsloven § 9 til å gi fyllestgjørende informasjoner til Stortinget. Hvis Regjeringen allerede da hadde til hensikt å øke bøtesatsene med 30 pst., så burde Regjeringen i sine dokumenter ha gjort det kjent for Stortinget. Jeg har forholdt meg til Regjeringen og regjeringsapparatet. Det skulle ikke forbause meg om Oddvard Nilsen var like forbauset som meg da bøtesatsene ble hevet med 30 pst., for det var det ingen av oss i Stortinget som kunne vite. Selv med detektivvirksomhet ville vi ha etablert at bøtesatsene var beregnet å gå opp med 3 pst., og ikke med 30 pst. Men jeg har ikke rettet noen anklage mot Høyres parlamentariske leder. Hvis jeg har ordlagt meg slik at det ble oppfattet slik, så beklager jeg det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2005-03-03:
Det er en viktig og prinsipielt betydningsfull diskusjon som kontroll- og konstitusjonskomiteen inviterer Stortinget til med utgangspunkt i den innstillingen som foreligger. Jeg vil spesielt understreke at behovet for tydelighet i kommunikasjon mellom regjering og storting er viktig i den demokratiske prosessen, slik saksordføreren gav uttrykk for i sitt innlegg. Det er Regjeringens klare hensikt at i forbindelse med oppfølgingen av anmodningsvedtak gjort i Stortinget skal kommunikasjonen tilbake til Stortinget være synlig og tydelig. Saksordføreren og komiteen har pekt på forbedringsbehov i forhold til det, noe Regjeringen vil følge opp. Vi har merket oss synspunktene i innstillingen, gjentatt og formidlet av saksordføreren her i dag, at når Stortinget ber om en sak, kommer man fortrinnsvis tilbake med en sak, og dersom det klart er mer hensiktsmessig å gjøre det i en større og mer helhetlig sammenheng, skal det synliggjøres klart i dokumentene. Vi vil også arbeide med å synliggjøre oppfølgingen av anmodningsvedtak i de årlige budsjettproposisjoner, og tydeliggjøre klarere der hvor Regjeringen har funnet det hensiktsmessig å følge opp anmodningsvedtak som en del av budsjettet. Det er også en betimelig påpekning at der Regjeringen finner det umulig å følge opp vedtak Stortinget har gjort, skal man tilbake til Stortinget og på en ryddig og overbevisende måte – og en tydelig måte – redegjøre for hvorfor det er Regjeringens vurdering. Jeg nøyer meg med disse generelle bemerkninger i tillit til at de ansvarlige statsråder merker seg komiteens innstilling på de respektive områder.
Hans Gjeisar Kjæstad (Høyre), 2005-03-03:
Det er et sunnhetstegn at vi får så mye heftig debatt om NSB og jernbane i Norge. Det setter vi pris på. Dette har vært en debatt som viser at det er forskjeller når det gjelder samferdselspolitikk i Norge. Det har i stor utstrekning vært en debatt mellom tradisjonalister og modernister. Og jeg tør plassere meg i modernistenes rekker. Det er altså slik at vi har gjennomført en omorganisering av norsk samferdsel. Vi har AS-ifisert NSB, og sosialistene er imot. Vi mener at omorganisering i AS gir større frihet for selskapene med hensyn til planlegging og finansiering, mens andre altså synes at statlig kontroll er viktigere enn å ta ut den iboende kompetansen som ligger i selskapene, ved å gi dem større frihet gjennom et statlig aksjeselskap. Sosialistene er imot. Det samme gjelder konkurranse. Konkurranse er jo ikke noe annet enn en viktig kvalitetskontroll, kvalitetskontroll med drift og kvalitetskontroll med ressursbruk. Slikt blir det god miljøpolitikk av. Dette sier sosialistene nei til. Så til Nettbuss. Jeg forstår at noen sier at når Arriva og Connex og store transportører kommer på banen, er det interessant å se hvordan NSB skulle kunne greie seg uten bussdrift. Siden jernbanen er utgangspunktet for denne debatten, er det meget langt frem – det er antakelig ingen her som sitter på stortingsbenken når den tid kommer – til NSB får en kraftig konkurrent på jernbanesiden. Vi har meget god tid til å diskutere utviklingen som kommer til å skje frem til da. Det er langt frem, og det er ingen grunn til å bekymre seg. Jeg synes heller at sosialistene burde bekymre seg hvis NSB dobler seg på buss og halverer seg på jernbane. Ser man ingen dimensjonering, ser man ingen fare i den måten å forholde seg til jernbane på? Vi mener – og vi er dypt bekymret over – at en slik politikk vil erodere grunnlaget under skinnegangen. Og vi mener det er en helt realistisk måte å forholde seg til dette spørsmålet på. Vi mener at det viktigste for NSB er først og fremst å være jernbanetransportør. Og helt til sist: CargoNet. Nok en gang sier sosialistene nei til å selge seg ned, selv om den eneste grunnen til å selge seg ned i CargoNet fra NSBs nåværende 51 pst. måtte være utfordringer gjennom samarbeid med andre transportører i Europa for å gjøre jernbanen sterkere. Det er jo den eneste grunnen, gjennom tilførsel av kapital og tilførsel av kompetanse. Det er da det vil være viktig å foreta denne manøveren. Og jeg skjønner ikke at sosialistene tør å være imot å gi NSB den friheten til å gjøre jernbanen sterkere i Norge.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Statsråden brukte mye av tiden sin til å slå fast og understreke viktigheten av det statlige eierskapet av NSB. Som jeg sa i mitt innlegg, er Widerøe et privat selskap som har utviklet seg veldig bra, med nye ruter og god service, og de har fått mange nye brukere. Det samme gjelder Hurtigruta. Hurtigruta er også et privateid selskap med monopol, som for øvrig også Widerøe har. De investerer i nye båter, og de ser på nye måter å selge sine produkter på, bl.a. har de startet rute til Grønland og til Antarktis. De fokuserer også sterkt på sikkerhet, minst like sterkt som NSB. Hvorfor er det slik at det er helt greit å ha disse private aktørene i markedet, mens NSB absolutt må være statlig? Det kunne jeg tenke meg å få en forklaring på. Det samme gjelder dette med hvorfor man fortsatt skal ha Samferdselsdepartementet som eier av NSB.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Det er helt rett det som Sahl tar opp, at Fremskrittspartiet ønsket en kraftig satsing på veisektoren, og at regjeringspartiene var i mindretall fordi de ikke ønsket den satsingen på veisektoren. Og når valget står mellom å gi 1 milliard kr ekstra i året til vei og 1 milliard kr ekstra til jernbanen framfor å gi mindre til vei, er vårt valg ganske klart. Representanten Sahl har altså oppfattet situasjonen helt korrekt. Men det var ikke det som fikk meg til å ta ordet. Det var faktisk Oddbjørg Ausdal Starrfelt, som i sitt innlegg sa at hun ikke forstår hvordan vi kan behandle eget selskap slik. Dette viser med all tydelighet hvor galt det er med statlig eierskap i en transportbedrift, at vi i Stortinget tar ut ett selskap og diskuterer rammebetingelsene for det, samtidig som eierskapet skal ligge i Samferdselsdepartementet. For det er jo underforstått i det Starrfelt sier, at NSB skal særbehandles i konkurranse med andre aktører. Det er noe jeg tar sterkt avstand fra. Ikke nok med det. Starrfelt går også imot forslaget fra Fremskrittspartiet om at eierskapet skal overføres fra Samferdselsdepartementet til Nærings- og handelsdepartementet. Det må være helt åpenbart at hvis en eier skal utarbeide anbudskriterier, forhandle om kriteriene underveis og til slutt tildele oppdraget, er en inhabil til de grader. I andre selskaper i det private næringsliv hadde det vært totalt ulovlig å drive slik. Men det ser altså ikke Starrfelt. Nå kan en selvfølgelig si at Arbeiderpartiet og SV er imot konkurranseutsetting, de vil ikke ha konkurranse. Men nå er det slik at virkeligheten har senket seg over dette hus også. Det er faktisk vedtatt at vi skal ha konkurranse. Da må man forholde seg til den virkeligheten. Jeg kunne godt tenke meg å få en gjennomgang fra Starrfelt om hun ikke ser det dilemmaet som oppstår her. Så er Geir-Ketil Hansen rystet over at Fremskrittspartiet ønsker å selge NSB. Hvis man drar Hansens tankegang helt ut, må det bety at han synes at Hurtigruta og Widerøe også bør være statlige, siden de lever i den samme verden med monopol. Betyr det at Hansen i framtiden kanskje vil ta opp at staten skal kjøpe eller ekspropriere OVDS fra Narvik for å bruke dette som et middel i samferdselssatsingen framover? Det hadde vært hyggelig hvis Hansen kunne forklart meg forskjellen mellom de forskjellige ansvarsområdene som Hurtigruta og Widerøe har, kontra NSB.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Jeg bad om ordet til det representantene Starrfelt og Hansen tok opp. Det er en vesentlig forskjell her, nemlig at NSB bruker statlige midler for å intervenere i et marked som fungerer helt utmerket. I en situasjon der NSB var et ordinært børsnotert selskap med private eiere, kunne de kjøpe opp så mange busselskaper som de ville for min del, med de begrensninger som selvfølgelig lå i konkurranselovgivningen, som måtte gripe inn hvis det ble et for sterkt monopol. I dette tilfellet har også Konkurransetilsynet vært inne og sagt noe om det. Det er forunderlig at diskusjonen fra Arbeiderpartiets, SVs og Senterpartiets side stort sett er om eierskap, og nesten ikke er om bruken – om kunden. Kunden skal jo få lov til å velge, kunden skal få et ordentlig tilbud gjennom den konkurransen som er. Jeg er ikke tilhenger av konkurranse for konkurransens del, men for at kunden skal få et bedre tilbud. Til slutt vil jeg si at dette med taxfree selvsagt gjelder all grenseoverskridende trafikk, ikke bare over Svinesund.
Kenneth Svendsen (Fremskrittspartiet), 2005-03-03:
Det som fikk meg til å ta ordet i denne saken, var to ting. Det ene var Starrfelt, som stort sett er den eneste som har tatt ordet her. Det virker på meg som om resten av forsamlingen med bøyd hode prøver å tie denne saken i hjel, men det går altså ikke. Jeg vil litt tilbake til påstandene fra enkelte, og da spesielt Høyre, om at vi burde ha sett dette. Nå er det sånn, for finanskomiteen som for andre komiteer, at statsbudsjettet legges fram, og det gjennomgås bl.a. av de forskjellige organisasjonene ute i samfunnet. I dette tilfellet er det en sak som Norges Automobilforbund, Kongelig Norsk Automobilklubb, Norges Lastebileierforbund og andre store organisasjoner gjennomgår med lupe for å finne ting som de i høringen vil prøve å påvirke finanskomiteen og Stortinget til å gjøre forandringer på. Da bør det ringe en bjelle når ingen av disse organisasjonene har sett det som står der, eller har forstått det som står der. Spørsmålet er: Er dette gjort på en sånn måte at Stortinget skulle lures til å vedta dette? I den debatten som har vært, så synes jeg det kommer mer og mer fram at det er tilfellet, at man på en måte har prøvd å dekke over det, slik at Stortinget ikke skulle forstå at man gjorde dette. Så kan man selvfølgelig hevde at det burde Stortinget ha forstått. Men det burde, som sagt, ha ringt en bjelle når ingen av høringsinstansene sa noe om dette, men i ettertid reagerer spontant og kraftig når det blir kjent at bøtesatsene økes til et slikt nivå. Jeg er veldig glad for at også justisministeren slår fast det som samferdselsministeren tidligere har slått fast. Men jeg vil lese opp det som står i brevet, med bakgrunn i at Arbeiderpartiet og Starrfelt prøver å bruke dette uhemmet – at vi visste om dette, vi kunne dette, og det er vår skyld, dette. Så prøver de selv å lure seg unna å stemme for dette forslaget. Men slike lettvinte løsninger er ikke akseptabelt. Jeg synes Arbeiderpartiet bør gå i seg selv og komme med sine synspunkter på et reelt grunnlag. I brevet fra samferdselsministeren står det i siste avsnitt: «Dersom statssekretær Ellingsens uttalelse i omtalte program på TV 2 kunne forstås som om at Fremskrittspartiet eksplisitt har medvirket til og akseptert det nye konkrete nivået på bøtesatsene, er dette uheldig. I denne saken er det uomtvistelig at de aktuelle endringene i satsene for forenklet forelegg i vegtrafikksaker ble vedtatt av Kongen i Statsråd 7. januar 2005, og at Fremskrittspartiet selvsagt ikke har hatt noen rolle i den sammenheng.» Da bør det være så klart at selv Arbeiderpartiet forstår det.
Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-03-03:
Jeg er langt på vei enig i det meste av det statsråden sa i sitt innlegg. Men jeg ble forbauset over det svaret hun gav til Oddbjørg Ausdal Starrfelt. Hvis det er slik at man tenker at et statsselskap, NSB, ikke på bussiden skal kunne konkurrere med tog, må jeg spørre: Er det da bedre at den konkurransen utføres av et privat selskap, og hva er den prinsipielle forskjellen? Eller er det slik at når vi har en korridor eller en strekning, er det konsesjonspolitikken som avgjør om det skal være konkurranse mellom tog og buss? Hvis konsesjonspolitikken sier at det skal det, hva er da den prinsipielle forskjellen på om det er Nettbuss eller Connex som kjører den samme strekningen?