Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2010-04-19:
Vi sparer av mange grunner, både fordi det gir ekstra reserver til å møte uventede utgifter eller om en skulle få lavere inntekt i en periode. Sparing gir grunnlag for å gjennomføre investeringer i bolig og utdanning. Men behovet for å spare kan heller ikke ses uavhengig av hvordan vi har valgt å organisere samfunnet vårt og hvilke velferdsordninger som er bygd opp. Det er store forskjeller med tanke på hvordan de ulike land har organisert sine velferdstjenester. Den norske velferdsmodellen er karakterisert ved våre fellesløsninger. Vi har et offentlig skoletilbud til alle, og vi har et offentlig helsetilbud til dem som trenger det. Alle skal få muligheten til å få en god utdannelse, uavhengig av økonomisk bakgrunn, og alle skal få sykehusbehandling uten først å måtte tenke på om de har råd til å få behandling. Finansieringen av våre fellesgoder blir gjort over skatteseddelen, noe som også bidrar til en god fordelingspolitikk i samfunnet. Samtidig innebærer det at husholdninger ikke trenger å spare til slike formål. Vi har også et godt pensjonssystem i Norge. Folketrygden sikrer en trygg alderdom når den tiden kommer, og innføringen av obligatorisk tjenestepensjon fra 2006 bidrar ytterligere til å sikre økonomien for dem som går av med pensjon. Det store flertallet av arbeidstakere er nå sikret opptjening av supplerende pensjonsytelser utover ytelsene fra folketrygden. Dette var et av de sentrale grep en gjorde i forbindelse med pensjonsreformen, som et stort flertall i Stortinget sluttet seg til, og hvor, etter mitt skjønn, stortingsflertallet gjorde en glimrende jobb i så måte. For dem som ønsker å spare mer, har vi individuell pensjonsordning med fradrag i skattepliktig inntekt, som også er en del av pensjonsforliket, som representanten Sanner var inne på. I tillegg er det en rekke andre sparealternativer som tilbys av banker, livsforsikringsselskaper og andre. Samlet sett har den private pensjonssparingen, dvs. summen av individuell pensjon og tjenestepensjon, økt betydelig de siste årene. Så er det sikkert diskusjon om det – men både økonomisk teori og erfaring tilsier at skattestimulering av bestemte spareprodukter ikke nødvendigvis fører til økt sparing, men det kan føre til en annen måte å sette sammen sparingen på. Dette kan skyldes flere ting, det kan f.eks. skyldes at folk med relativt stor formue eller stor inntekt benytter slike ordninger. De vil ha muligheter for å omplassere sparing fra andre ordninger til mer skattestimulerende spareordninger. Her er sikkert interpellanten og undertegnede uenige, for det er jo ikke sikkert at slike virkemidler for å få økt pensjonssparing er effektive for å få det til. I tillegg kan slike ordninger, som bl.a. den gamle IPA-ordningen viste, gi dårlige fordelingsvirkninger. Innføringen av obligatorisk tjenestepensjon er altså en mer effektiv måte å øke pensjonssparingen på enn, etter mitt syn, skattestimulerende ordninger, samtidig som fordelingsvirkningen blir langt bedre. Ved utgangen av 2008 var forvaltningskapitalen i livsforsikringsselskapene tilknyttet individuelle pensjonsordninger på om lag 85 milliarder kr, fordelt på 850 000 kontrakter. De årlige premieinnbetalingene til slike ordninger har gått betydelig ned de siste årene. Det er nok slik at nedgangen i premieinnbetalingen til individuelle pensjonsordninger må ses i sammenheng med innføringen av obligatorisk tjenestepensjon fra 2006. Ifølge tall fra Finansnæringens Fellesorganisasjon er det om lag 1,2 mill. arbeidstakere i privat sektor som er omfattet av tjenestepensjonsordningen ved utgangen av 2008. I 2005, før innføringen av obligatorisk tjenestepensjon, var antall arbeidstakere med tilsvarende tjenestepensjon ca. 600 000. Dette er ordninger som både er ytelsesbaserte og innskuddsbaserte, og som kan gi ytelser som er vesentlig høyere enn de minstekrav som er i OTP-loven. De årlige pensjonsinnbetalingene til og innestående kapital i tjenestepensjonsordningene har økt betydelig de siste årene. Disse premieinnbetalingene økte f.eks. fra 15 milliarder kr i 2005 til om lag 26 milliarder kr i 2008. Etter innføringen av obligatorisk tjenestepensjon i 2006 ble ordningen med skattefavorisering av innskudd i individuelle pensjonsavtaler, såkalt IPA, avviklet, men i 2008 ble denne erstattet av en ny ordning for individuelle pensjonsordninger som gir den enkelte mulighet til å spare inntil 15 000 kr i året, med fradrag i skattepliktig inntekt. Samtidig med innføringen av OTP ble det også åpnet for at selvstendig næringsdrivende og frilansere kan etablere en egen tjenestepensjonsordning, jf. innskuddspensjonsloven § 2-3 annet ledd. Fare for inntektsbortfall ved tap av arbeid kan være et viktig motiv for sparing. I internasjonal sammenheng har Norge gjennomgående hatt høy yrkesdeltakelse og en relativt sett lav arbeidsledighet. Arbeidsledigheten er nå litt over 3 ¼ pst., som er det klart laveste nivået i hele Europa. Gjennomsnittlig arbeidsledighet i euroområdet er nå opp mot 10 pst., og i flere land er ledigheten høyere. Selv om noen næringer har blitt hardt rammet også i Norge, er det grunn til å tro at de fleste arbeidstakere føler en rimelig trygghet for at de skal få beholde jobben også i morgen. Dette reduserer sikkert motivet og behovet for forsiktighetssparing. Dette bør vi se på som en styrke. For dem som er så uheldige å miste jobben, er det viktig at det er bygd opp gode sikringsordninger for å sikre arbeidsledige mot inntektsbortfall i en kortere eller lengre periode. Et annet særtrekk ved Norge er at folk i større grad enn i mange andre land ønsker å eie sin egen bolig. Vi har en høy eierandel av boliger blant husholdningene, og det betyr at i Norge er folks sparing i boligkapital meget høy, sammenliknet med andre land. Mange land har nå store problemer med en sterkt økende statsgjeld. Det skaper usikkerhet for innbyggerne. Mange i disse landene spør seg om staten vil kunne stå ved sine forpliktelser, f.eks. når det gjelder å betale ut pensjoner. En slik usikkerhet bidrar til å øke husholdningenes sparing. I Norge har vi klart å holde orden i statsfinansene. Rammeverket for den økonomiske politikken, med Statens pensjonsfond utland og handlingsregelen, er sentrale deler som bidrar til det. Ved å føre en forsvarlig økonomisk politikk og sette til side midler for framtiden, legger vi også til rette for at staten kan stå ved sine forpliktelser. Slik kan vi få handlingsrom til å håndtere utgiftene til pensjoner og samtidig tilby gode offentlige velferdstjenester i tiårene framover. Det er viktig for å ta vare på den norske velferdsmodellen, med vekt på fellesskapsløsninger. Jeg tror vi finner at årsaken til at sparingen i Norge på en del områder er lavere, har sammenheng med den velferdsmodellen som vi har valgt, og som heldigvis et bredt flertall i Stortinget stiller seg bak. Samtidig tror jeg også at generelt sett bedre økonomi i husholdningene og en god lønnsvekst gir grunnlag for å sette noe til side for framtiden, også individuelt. Undertegnede har gjennom alle år vært en sterk tilhenger av å ha penger på bok, ikke bare for statens del, men også for den enkelte. Jeg tror det er et viktig område der det i noen sammenhenger kan gjøres med skattestimulans. Men her gjelder det samme som i den forrige debatten vi hadde, at dette sikkert også kan gjøres uten en særlig annen stimulans enn det å sette noe til side for seg selv for framtiden og for framtidige generasjoner innenfor rammen av familien.