Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-26:
Jeg er like overbevist som statsråden var før jul, om at metoden PIA kommer til å bli brukt framover av NAV - i den formen den har nå, eller i ulike tilpasninger. Det er fordi statsråden og flertallet i Stortinget er opptatt av at NAV skal få bruke flere typer metoder i sitt arbeid for å kunne lykkes. Gode arbeidsmarkedstiltak og tidlig og kvalitetsmessig god hjelp med hensyn til helseproblemer og opplæringsbehov virker. Det har vi visst lenge. Det vi også vet, er at det virker for mennesker som har alvorlige og langvarige kroniske og sammensatte behov. PIA-prosjektet, som er ett av flere prosjekt som komiteen har besøkt, er også et tilbud som er utviklet av folk som har kompetanse og erfaring i attføringsarbeidet. Og det er bra. De som jobber med saken, vet ofte dette bedre enn andre. Skal arbeidslinja lykkes, må alle gode metoder som bidrar til at flere mestrer livet sitt og får kompetanse - som er inngangsbilletten i arbeidslivet - brukes. Gjennom veldig mange år har jeg på dette feltet dessverre sett veldig mange gode og vellykkede prosjekter bli skrinlagt på tross av gode resultater, og det har jeg lurt fælt på. Det demotiverer jo dem som jobber med feltet, og som har kompetanse på dette og virkelig kan bidra med folk, men det demotiverer også dem som trenger hjelp, for det virker som om de ikke skal få tilgang på de tiltakene som faktisk virker. En stor utfordring som statsråden har, er hvordan vi skal greie å lage systemer som fanger opp at gode prosjekter som blir utviklet, faktisk blir metoder som hele landet kan ta i bruk. Men da tror jeg ikke vegen å gå er at Stortinget skal vedta hver enkelt metode for seg og si at den skal dere bruke, og den skal dere bruke. Jeg har lyst til å minne komiteen om en av de første reisene komiteen gjorde til mitt hjemfylke, Hedmark, der vi så på et prosjekt som het SAVIS, som var en helt annen type prosjekt, men som faktisk fanget opp noen av de samme menneskene. Der var det formell kompetanse det gjaldt, og nå går flere av deltakerne faktisk på høgskole, og de aller fleste av dem har gjennomført videregående opplæring og fagopplæring. Det arbeidet som Regjeringen nå har satt i gang med regelverksforenkling, er viktig og må bane veg for at det blir mulig å ta i bruk metoder ut fra tankegangen om at det skal individtilpasses. Det må ikke være slik som jeg hørte da jeg besøkte et NAV-kontor for noen uker siden: Vi må fylle opp plassene på de kursene vi har kjøpt. Her er det noen brukere. De trenger riktignok et helt annet tilbud, men det får vi ikke penger til. Slik kan det ikke fortsette. Alle de gode metodene som nå blir utviklet land og strand rundt, må være en meny som NAV-kontorene, og ikke minst de som er arbeidsledige og som har helseproblemer og kompetansebehov, kan få lov til å ta i bruk. Veldig mye av det som trengs rundt disse menneskene, er jo det som f.eks. PIA har vært gode på, nemlig at de greier å se mennesket som helhet. Hvis det, som representanten Lise Christoffersen sa, er slik at man har en rusmisbruker i familien, er det klart at å få orden på det og hjelp med det problemet, bidrar til at man greier å konsentrere seg om et løp som fører til at man kan få kompetanse og komme ut i arbeidslivet. Men det er gråsoner mellom helsetjenester, arbeids- og sosialetaten og opplæringssektoren, og de sektorene må samarbeide. Det har man greid i PIA-prosjektet. Det har man også greid i en rekke av de andre prosjektene, og noen av dem lever fremdeles, mens en del av dem dessverre er nedlagt. Vi er altså nødt til å få en slutt på det systemet som gjør at gode prosjekter som virkelig hjelper folk, slutter å være prosjekter. Det må være permanente metoder som er tilgjengelige hele tida. Så til debatten om den store økningen i antallet uføre. Det er et stort problem at funksjonshemmede blir demotivert, og blir motivert til å gå på trygd, slik som vi hører historier om. Men jeg tror det kanskje aller viktigste innsatsområdet vi må se på nå, er ungdom og unger med vanskelige liv. Det er overgrep, det er sykdom i hjemmet, det er rus, det er sosiale problemer i hjemmet. Når vi vet at tre av fire ungdommer som skrives ut av barnevernet, havner rett på sosialhjelp, og mange av dem har en videre karriere inn mot uføretrygd, vet vi hvor vi kan starte, og da trenger vi både PIA-metoder og en rekke andre metoder for å lykkes på det området.