Kristin Clemet (Høyre), 2002-01-17:
La meg bare komme med noen få avsluttende bemerkninger. For det første vil jeg oppmuntre skolene til å forestå et kontinuerlig utviklingsarbeid, også når det gjelder gode vurderingsformer og læringsstøttende vurderingsformer. Jeg mener at selv om vi vil forenkle disse forsøksprosedyrene, så har vi fortsatt en oppgave i å forenkle norsk skole. Jeg har også lyst til å si at handlingsrommmet av og til er større enn man kanskje tror, og at det er viktig at dette handlingsrommet også utnyttes av skolene. Jeg var forleden på besøk på Ringstabekk skole, som er en ganske kjent skole for mange, for det har vært en slags forsøksskole i mange år. De gjør veldig mye eksperimentelt og spennende, men de kan også vise til gode resultater. De har altså fritak for arbeidstidsavtaler – der tror jeg de opererer under den mest radikale forsøksvarianten, og de kunne aldri operert som de gjør uten det. Men de har faktisk ingen andre forsøk, så de opererer altså innenfor det handlingsrommet som er der. Og på Ringstabekk er det 60 elever i hver klasse – hvis man kan kalle det en klasse – og de utnytter timetallsressursen kreativt. Så selv om jeg føler et sterkt trykk for å forenkle i norsk skole – det bør vi absolutt gjøre – er det også et viktig budskap at det er et handlingsrom som man kan utnytte. Det var det første jeg ville si. Det andre er at denne kreativiteten som vi ønsker oss, den må – og det var mitt budskap i hovedinnlegget – også ledsages av en viss kvalitetssikring og en viss kvalitetskontroll, om jeg kan bruke et slikt uttrykk. Det har også vært mitt budskap at her trenger vi bedre systemer for det. Særlig når vi vil desentralisere og oppmuntre til kreativitet, må vi som politikere, foreldre, elever osv., ha en eller annen nasjonal sikkerhet for at vi oppnår resultater. Noen har her snakket om skoletilsyn, og noen har sagt at de har vært skeptiske til det. Jeg sier bare: Jeg ønsker å arbeide videre med dette og vil komme tilbake til den typen kvalitetssikring. Og la meg gi et eksempel. Ingen her høres ut til å være mot karakterer, men det er viktig å ha et nyansert forhold til dette. Jeg synes karakterer er all right, men det har også sin begrensning, og det er dette vi må være klar over. Jeg skal gi et eksempel på det. I dag kan det være slik at en elev går ut av videregående opplæring med meget gode karakterer og likevel har for dårlig kunnskap til å studere. Da er det et eller annet galt med systemet som vi som voksne bør interessere oss for, for det er klart at hvis man går ut av videregående opplæring med gode karakterer, burde man være klar for å greie seg innledningsvis i et studium. Det kan tyde på at vi kanskje trenger en form for kvalitetssikring av karaktersetting eller andre kvalitetssikringssystemer. Så til slutt: Vidar Bjørnstad sa at vi må ikke svartmale norsk skole. Og det er riktig, vi må ikke det. Veldig ofte når vi snakker, snakker vi om gjennomsnittsbetraktninger, og det er store variasjoner. Det er svært mye bra som skjer i norsk skole, men vi kan heller ikke skjule at det alle er for, nemlig tilpasset opplæring, er langt på vei et mantra uten innhold for svært mange elever i norsk skole. Og det må vi ta alvorlig. Svake elever faller enda mer utenfor, og flinke elever – for å bruke den typen uttrykk – får ikke muligheten til å strekke seg så mye som de kunne ønske seg. Det viser denne OECD-undersøkelsen, og det er alvorlig. Jeg tror foreldre og elever som er gamle nok til å artikulere seg, ønsker seg tre ting av norsk skole: De ønsker seg kunnskap, de ønsker seg trygghet, og de ønsker seg trygghet for kunnskap. Hvis dette er våre mål, må vi også interessere oss for hvordan vi kan nå målene og i hvilken retning vi skal gå, og da må vi ha noen måleverktøy for å gjøre det.