Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-10:
Dette er i utgangspunktet en debatt om Utenriksdepartementets budsjett og ikke nødvendigvis en bred utenrikspolitisk debatt, men en viss sammenheng bør det jo være mellom de to temaene. Som Johan J. Jakobsen sa, går hovedskillet i denne debatten mellom Arbeiderpartiet, sentrumspartiene og SV på den ene siden og høyrepartiene på den andre. Det avspeiles tydeligst i synet på bistand. Hvis vi har tro på bistand, hvis vi tror det er et om enn lite, men dog viktig virkemiddel for å bedre situasjonen i afrikanske, asiatiske og latinamerikanske land, er det aldeles uforståelig hvorfor man ikke skal forsøke å øke bistanden. Bare hvis man ikke tror på det, gir det mening hele tiden å holde igjen, slik Høyre og Fremskrittspartiet gjør. Vi fører en debatt i Norge om hvordan vi kan holde en høy oljepris. Som vi har vært inne på tidligere i debatten, er en høy oljepris til fordel for oss. En høy oljepris er til fordel for noen få land i den tredje verden av typen Indo-nesia, Mexico, Venezuela, Nigeria, men en høy oljepris er til ulempe for nesten alle fattige land. Hvis man går inn på statsbudsjettet i et alminnelig afrikansk land og ser hvor stor andel av importen til landet olje utgjør, vil man se at den er enormt høy. Land som f.eks. Tanzania eller Uganda ville kunne importere dobbelt så mye olje hvis oljeprisen var halvparten. Når prisen på det de selger, synker, og oljeprisen går opp, sier det seg selv at dette er en enorm byrde. Dette burde vi kunne bidra til å løse ved å ta en andel av vårt økte oljeoverskudd til mer bistand. Det kan også gjøres på en slik måte at det ikke berører norsk økonomi i det hele tatt. Jeg syns egentlig det er underlig at ikke Arbeiderpartiet, sentrumspartiene og SV kan finne fram til en modell for å bruke av det stadig økende oljefondet – det vil bare være snakk om mikroskopiske deler av det – til en operasjon hvor vi kommer opp i 1 pst. av BNI, og vi holder noe av dette utenom norsk økonomi på vanlig måte, slik at vi unngår inflasjonsproblemet. Tidligere har jeg hatt interpellasjon til utenriksministeren om Asia-satsing og fikk en viss velvilje for en satsing, om enn ikke så stor som jeg og SV skulle ønske. Et ledd i det er en økt satsing på språkopplæring. Nå har utenriksministeren lovet meg at han skal lære seg tsjetsjensk, men å bidra til at større deler av departementet og større deler av det norske samfunnet kan flere språk, er en avgjørende betingelse for at vi skal kunne få til den Asia-satsingen som jeg tror veldig mange av oss ønsker. SV har hatt dette som en gjenganger i sine merknader til Utenriksdepartementets budsjett nå i en årrekke. Visse skritt er tatt i departementet for økt språkopplæring, men mye mer må gjøres på det området etter mitt syn. Et større problem er at Utenriksdepartementet henger veldig etter når det gjelder data. Jeg sa en gang her – og utenriksministeren likte ikke det så veldig godt – at Utenriksdepartementet var på steinaldernivå når det gjelder data. Jeg fastholder det: Utenriksdepartementet er fortsatt på steinaldernivå når det gjelder data. Jeg kommer tilbake til det til våren i en annen sammenheng. Men det kan ikke fortsette å være slik at utenrikstjenesten, som antagelig den tjenesten i Norge som det er lettest å se vil tjene på å ta i bruk informasjonsteknologi, skal henge etter alle de frivillige organisasjonene som Utenriksdepartementet finansierer, etter næringslivet i sin alminnelighet og etter resten av statsadministrasjonen. Det er ingen annen tjeneste som til de grader opererer på 24 timers basis over hele kloden, som er så internasjonal, og som ville ha så stort utbytte av å være høyt oppdatert når det gjelder informasjonsteknologi. Det må nødvendigvis bli en del spredte kommentarer, i og med at vi er enige om alle hovedlinjer. Einar Steensnæs var inne på den lærdom som jeg tror veldig mange av oss har fått når det gjelder bruk av boikott. Veldig mange trodde, basert på erfaringene med Sør-Afrika, at boikott var et effektivt virkemiddel for å presse land i retning av demokrati og respekt for menneskerettigheter. Utviklingen på 1990-tallet, hvor svært mange land er blitt boikottet enten av hele verden eller av halve verden eller av USA alene eller på en eller annen annen måte, har vist veldig få eksempler på at det har virket. Irak er vel det verste eksemplet, hvor man har bidratt til en ufattelig fattigdom – selvfølgelig sammen med Saddam Husseins herjinger i Irak – men uten på noen måte å ha klart å fjerne diktaturet, og heller ikke med noen sikkerhet har klart å hindre utvikling av de våpnene man er redd for at Saddam Hussein måtte ha. SV har ved flere anledninger bedt om at Norge tar flere skritt for å forsøke å myke opp boikotten når det gjelder Irak. Men la meg i denne sammenheng nevne to andre land. Cuba er et land som også har forsøkt å boikotte for å tvinge fram demokrati. Det har vært akkurat like lite vellykket, om enn diktaturet ikke er så brutalt på Cuba som i Bagdad. Jeg vil gjerne spørre utenriksministeren om ikke Norge kan ta noen nye skritt for å myke opp forholdet til Cuba, f.eks. gjennom en bedre diplomatisk representasjon. Cuba er jo et relativt stort land, et land som vi etter hvert har fått en viss dialog med når det gjelder menneskerettigheter, og det bør vurderes om man kan opprette en ambassade der, eller iallfall et forsterket diplomatisk nærvær. Utenriksministeren skal også til India i løpet av første halvår. Det vil være en nærliggende anledning til å avvikle den meningsløse boikotten som vi satte i gang overfor India, og som ikke har ledet til noe som helst, slik jeg kan se det. Men det må selvsagt håndteres med en viss kløkt. Når det gjelder Asia ellers, er det et nytt element i utenrikskomiteens innstilling, nemlig en økt satsing på Øst-Timor. Jeg tror det er viktig å bruke penger på Øst-Timor, men det er minst like viktig å samordne den bistanden som vil komme. Øst-Timor har bare 800 000 – eller kanskje mellom 600 000 og 800 000 – innbyggere, og viljen til å hjelpe er betydelig. Jeg var på et møte i departementet, og man må kunne si at bistandsorganisasjonene stod i kø for å få lov til å komme inn med sitt lille bidrag til Øst-Timor. Ingen er tjent med at det er 40 norske bistandsorganisasjoner på Øst-Timor samtidig som det er hundrevis av andre. Så en koordinering og samordning mellom norske og internasjonale organisasjoner må være nøkkelen her. Jeg tror det er nødvendig at de som bidrar med økonomisk assistanse til Øst-Timor, også bidrar med politiske råd. Det skal man selvsagt alltid være forsiktig med, men hvis Øst-Timor nå velger en utviklingsvei som innebærer at de gjør seg selv til en portugisisk enklave i et område hvor alle andre snakker enten indonesisk eller engelsk, er det veldig vanskelig å forstå at det vil bidra til utvikling. Enda viktigere i denne sammenhengen er det at vi ikke bare fokuserer på Øst-Timor. Befolkningen på Øst-Timor utgjør 0,3 pst. av Indonesias befolkning. Det er klart at en varig stabilisering av demokratiet i Indonesia er av langt større viktighet enn Øst-Timor. Det betyr ikke at Øst-Timor ikke er viktig, det betyr bare at Indonesia er et nøkkelland i Sørøst-Asia. Og blir Indonesia varig demokratisk, vil det påvirke ASEAN – Indonesia har alene omtrent halvparten av befolkningen i ASEAN-landene. Dette vil være en absolutt nøkkel for demokratiseringen av en utrolig viktig del av verden, også en del av verden som er i stor økonomisk framgang. Til slutt vil jeg utfordre utenriksministeren til å si litt spesielt om sin kommende reise til Tsjetsjenia. Jeg tror vi alle i Stortinget er enige om at det er viktig med den politiske markeringen som en slik reise innebærer. Det innebærer at verdenssamfunnet sier at dette ikke er noe internt anliggende for Russland. Menneskerettigheter, hva slags lover man har og måten man driver krig på i Kaukasus, angår oss alle, og sånn sett er det viktig at utenriksministeren reiser og markerer dette. Men det er samtidig en åpenbar, overhengende fare for at dette besøket vil ha en viss form for gisselfunksjon: Man vil komme inn utelukkende i de russiskkontrollerte områdene av Tsjetsjenia, besøket er av meget kort varighet, og man vil i realiteten i veldig stor grad være fanget av de føringer som russerne legger på et slikt besøk. Så jeg vil be utenriksministeren reflektere litt rundt dette, hvordan man kan opprettholde det positive i å markere verdenssamfunnet gjennom OSSEs interesse og bekymring for Tsjetsjenia, uten samtidig å bli et rent gissel i forhold til hva russerne ønsker at OSSE skal se.