Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2014-12-09:
Jeg har også litt på hjertet. Utenriks- og forsvarskomiteens leder, som dessverre ikke er i salen her nå, polemiserer både i salen og i mediene på – jeg vil si – smålig vis. Jeg har kalt det en moderne form for Tuppen og Lillemor-politikk. Forsvaret står foran svært krevende omstillinger. Faktisk er det slik at omstillinger er blitt en konstant del av Forsvarets hverdag. Samtidig opplever vi at komiteens leder bruker tid og krefter på å hevde at hennes forsvarsbudsjett imøtekommer intensjonene i langtidsplanen, dette fordi hennes budsjett utgjør 43 931 mill. kr, mens regjeringen bevilger 43 817 mill. kr. Denne forskjellen utgjør ¼ promille av det totale forsvarsbudsjettet. Denne kvarte promillen skal ifølge komitélederen utgjøre forskjellen mellom å innfri målene i LTP og å ikke innfri målene i LTP. Derfor blir det som i sangen, at komitélederen ikke gir forsvarsministeren anledning til å «skli på kjellerlemmen», som det heter. I en tid da NATO og Norge står foran krevende og uforutsigbare utfordringer, er det vår oppgave som landets ledende forsvarspolitikere å løfte blikket og ha visjoner om Forsvarets fremtidige rolle. Man møter ikke de raske endringene i den sikkerhetspolitiske situasjonen med budsjettpolemikk om ¼ promille, men med visjoner om hvilke oppgaver Forsvaret skal løse. Forsvarsministeren skal derfor ha ros for at hun så raskt innså at hun trenger fagmilitære råd om hvordan det norske forsvaret bør innrettes for å møte de nye utfordringene. Som forsvarsministeren selv sa ved kunngjøringen av et slikt råd: Vi trenger et «bredest mulig ordskifte om utfordringene vi står overfor». Skal et slikt ordskifte ha tilstrekkelig relevans, er det avgjørende at forsvarssjefen får arbeide uavhengig, og at de konklusjoner som trekkes, og anbefalinger som fremmes, ikke blir begrenset av økonomiske føringer eller av det som anses som politisk mulig. På samme måte som Scheel-utvalget på uavhengig vis anbefalte uavhengige skatteendringer for å opprettholde den økonomiske bærekraften, må Forsvarets ledelse identifisere nødvendige strukturelementer, personell og organisering. Deretter vil det være opp til oss i denne sal å gjøre økonomiske og forsvarspolitiske prioriteringer. Fremskrittspartiet registrerer med tilfredshet at utviklingen av F-35 er i rute, at Norges anskaffelse av inntil 52 kampfly holder budsjettet, og at prosjektet ses i en totalitet, inkludert nødvendig bygg og anlegg på Ørland. Målet må være at enhetsprisen går ytterligere ned, noe som bør kunne frigjøre ressurser til kampflyrelaterte utgifter. Det er også svært positivt at utviklingen av Joint Strike Missile på Kongsberg fortsetter, og at stadig flere potensielle kunder av missilet identifiseres. JSM er et av Norges største teknologiske industriløft gjennom tidene, og noe vi alle bør vite å verdsette. Kongsbergs posisjon i verden er betydelig, bedriften er nyskapende, og bedriftens ulike enheter gjør at bedriften får spin-off-effekter mellom sivil og militær teknologi. Kongsberg er den eneste bedriften i Norge i dag som kan ta en idé til produkt. Derfor må jeg legge til at det vil være svært uklokt av staten å selge seg ned i bedriften. Norsk bistandspolitikk har over mange år vært preget av oljepengefinansiert altruisme. Bistand har nærmest på uangripelig vis blitt definert som positivt og noe som har lettet på samvittigheten til noen hver. I skattemessig sammenheng har vi i dag et bistandsbudsjett som gir 12 000 kr per sysselsatt i Norge. Fremskrittspartiet er derfor glad for at denne begrensede måten å anse bistand på er forbi. Bistandens resultater er selvsagt det eneste som er av betydning. Penger er ikke et mål, men et middel. Fremskrittspartiet ser derfor svært positivt på bistandsreformen som nå blir innført. En kraftig reduksjon i antall bistandsland i kombinasjon med særlig satsing på tolv utpekte land vil gjøre det mulig å evaluere om bistanden faktisk virker, og som en konsekvens stanse bistanden til land som ikke oppnår resultater i tråd med bistandens intensjoner. Bistand må ikke være en sovepute verken for giver eller for mottaker. Fokus på utdanning og næringsutvikling er en klok strategi. All bistand må imidlertid på sikt ha som målsetting at mottakerlandene gradvis evner å stå på egne ben. Hver høst oppstår en forunderlig budsjettdiskusjon i Norge – kampen om å gi 1 pst. av BNI i bistand. Så viktig er denne ene prosenten at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i dag fremmer forslag om å lovfeste at 1 pst. av de årlige budsjettene skal gå til bistand. Dette er en underlig seanse. Spørsmålet er: Hvorfor akkurat 1 pst.? Hvorfor ikke 2 pst. Eller hva med 5 pst. – i verdens rikeste land? Alle partier utenom Fremskrittspartiet mener at flyktninger har bedre av å komme til Norge enn å bli hjulpet i sine nærområder. Nei, det er ikke som representanten Solhjell sier, at det ikke er plass i nærområdene. Det er plenty av plass i nærområdene, det kommer an på hva man definerer som nærområde. Og selvsagt er det ikke slik at jordkloden er blitt så liten at det ikke finnes plass for flyktninger til å være i nærområdene. Utgangspunktet for oss alle – alle i denne sal – må være å hjelpe flest mulig mennesker som er på flukt. Men det velger vi ikke å gjøre. Vi velger isteden å hjelpe et lite mindretall for de samme pengene vi kunne ha hjulpet mange. Vi prioriterer å hente noen få flyktninger til Norge. Det er en svært ufornuftig og svært uøkonomisk løsning. Beregninger viser at én krone i snitt for å få en flyktning til Norge tilsvarer 28 kr brukt ute. 500 flyktninger til Norge kan potensielt hjelpe 14 000 flyktninger i nærområdet, og potensielt gi flyktninger mulighet til å flytte hjem og bidra til å bygge opp sitt eget land dersom situasjonen i hjemlandet skulle tilsi det. Blant annet for å styrke denne muligheten fremmer Fremskrittspartiet i dag forslag om at regjeringen igangsetter et prosjekt for å kartlegge behov og huslyløsninger for flyktninger innenfor norsk internasjonal humanitær bistand. Vi er glad for at dette forslaget har fått støtte fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet. Så må vi ikke glemme at det finnes andre land på denne jordkloden som også bør bidra med humanitær bistand. Vi har Kina, India, Indonesia, Brasil osv., land som i FN innrømmer at det finnes store utfordringer, men som selv ikke bidrar. Det er altså ikke et europeisk problem de flyktningutfordringene vi ser, men det er faktisk et verdensproblem, og det er på tide at også resten av verden reagerer og ikke bare Europa. Jeg ønsker å rose utenriksministeren for at han har unngått å la seg rive med av de populistiske bølgene i Europa som nå roper opp om anerkjennelse av Palestina som egen stat. En slik anerkjennelse ville kunne være spikeren i kista for en troverdig tostatsløsning. De fleste vil mene at det er urimelig og lite forsonende at Israel tillater bygging av nye bosettinger i omstridte områder. Slik virksomhet skaper ytterligere avstand og sinne. Samtidig må det gjøres helt klart at palestinerne, som for tre generasjoner siden hevder å være fordrevet fra israelsk territorium, aldri ville bli gitt mulighet til å flytte til Israel. Deres etterkommere utgjør i dag 5,1 millioner mennesker. Verden er full av eksempler på hvordan ulike folkegrupper til ulike tider er blitt flyttet, og mange jøder ble selv utvist fra land i Midtøsten i den samme tidsperioden, uten at dette har ført til lignende krav fra dem. Det er samtidig helt unaturlig å presentere Israel som den sterke part i områder hvor tallrike grupper anser det som et legitimt mål å ta liv av jøder og utslette Israel fra kartet. Man kan for øvrig tenke seg hvilket ramaskrik det ville blitt dersom israelske grupperinger hadde kommet med tilsvarende uttalelser om landets nabolag. Russlands annektering av Krim og landets militære aktiviteter i Øst-Ukraina er brudd på folkeretten, som utenriksministeren var inne på. Men vi må forstå det som skjer på Krim og i Øst-Ukraina, i en bredere sammenheng. Fremskrittspartiet er derfor glad for at NATOs krigsretorikk har avtatt i styrke. Det viktigste er at Russland fortsetter å være en del av det internasjonale samfunnet, og at vi skaper gjensidig avhengighet mellom Russland og Vesten. Helt avslutningsvis ønsker jeg å oppfordre utenriksministeren til å gjøre det han kan for å bringe Joshua French tilbake til Norge. French er svært syk og sitter fengslet for drap etter en rettssak hvor bevisførselen var meget tvilsom, for å si det diplomatisk. Og helt, helt til slutt vil jeg ønske utenriksministeren, forsvarsministeren og europaministeren riktig god jul!