Lars Sponheim (Venstre), 2009-06-18:
Den sittende regjering gikk til valg på en aktiv næringspolitikk. Etter fire år kan vi oppsummere den aktiviteten til nesten utelukkende å være å sende ut forvirrende signaler om hva og hvordan statlig eierskap skal være. Vi har hatt saker som opsjoner i Hydro, hvor det visstnok var riktig av staten å gripe inn, om ny styreleder i Statoil, hvor det først var feil, men deretter riktig av staten å gripe inn, om oljesand i StatoilHydro, som det visstnok ikke var riktig av staten å gripe inn i, flere saker knyttet til Telenor og en statlig innsatt dørfabrikk i Årdal, for å ta et lite, skjønnsomt utvalg. Om staten har vært eneeier, majoritetseier eller minoritetseier, har vært sauset sammen i en eneste stor rød-grønn røre, hvor svaret uansett spørsmål er aktiv næringspolitikk. Framfor alt har vi den saken vi behandler i dag: Statens eierskap i Aker Holding, et eierskap som i dag framstår som enda mindre fornuftig enn det gjorde da det ble tvunget gjennom av stortingsflertallet. Det er som Bergens Tidende skrev lett filosofisk på lederplass den 18. april i år: «Vi eier, altså er vi» Jeg har tidligere sagt at denne saken er den største rød-grønne skandalen i denne fireårsperioden. Skandalen er først og fremst at staten i det hele tatt ble eier i Aker og den manglende prosess som var i forkant av det statlige oppkjøpet, både hva gjelder pris og manglende ekstern kvalitetssikring, men også avtaleverket mellom de ulike eierne i Aker Holding. Ettertiden har jo vist at det er et avtaleverk som absolutt ikke er bra nok, noe statsråd Brustad også har innrømmet. Dette er i og for seg en kritikk som først og fremst bør rettes mot tidligere næringsminister Dag Terje Andersen. Men når Venstre likevel slutter seg til og vil stemme for mindretallsforslaget, som uttrykker mistillit mot statsråd Brustad i dag, er dette basert på svært passiv og uryddig håndtering fra statsrådens side. Jeg har lyst til å legge til: Som flere har vært innom, er det ikke dagligdags å ha et mistillitsforslag til behandling. Og det er definitivt ikke dagligdags i denne salen at et mistillitsforslag vil få støtte fra det som er et stort mindretall, ja, partier som faktisk hadde flertall bak seg ved valget, men som i denne salen utgjør et stort mindretall. Forsøk fra enkelte representanter fra Regjeringen og regjeringspartiene på å hovere over behandlingen av dette mistillitsforslaget, at det er et taktisk spill osv., har gjort meg rimelig opprørt. For det er manglende respekt for det samme mindretallet og mindretallets partier, som definitivt ikke bruker noe mistillitsforslag i utrengsmål eller har noen andre motiver bak mistillitsforslaget enn det som direkte står i innstillingen og er knyttet til statsrådens embetsførsel. Det er rett og slett så vidt det er flertall for å si i klartekst at denne statsråden ikke har Stortingets tillit. Det burde ingen hovere over, så sjelden som mistillitsforslag fremmes. Det er en alvorlig situasjon når Stortinget ved navnopprop senere skal stemme over et mistillitsforslag. Sist jeg var i en slik situasjon, satt jeg på regjeringssiden i Bondevik I-regjeringen, og opplevde at en regjering måtte gå fordi man skulle tvinges til å endre forurensningsloven til å tillate mer forurensing. Så tilbake til Aker-saken: Allerede den 18. september 2008 ble staten, gjennom sin representant i styret, kjent med planer om interne transaksjoner i Aker. Flere møter senere ble ytterligere informasjon om dette gitt. Staten gjorde ingenting for å stoppe, hindre, utrede eller få mer informasjon om dette før saken ble kjent gjennom en børsmelding fra Aker 2. april, og i mediene dagen etterpå. På dette tidspunktet var vedtak fattet og avtale signert – helt lovlig og legitimt, skulle det vise seg. Etter noen dager med pressestøy våkner næringsminister Sylvia Brustad øyensynlig 5. april og iverksetter en uavhengig gransking. To dager senere sier Brustad at hun mener transaksjonene mellom Aker og Aker Solutions må kanselleres. Staten, gjennom næringsministeren, engasjerte også selskapet Pareto til å gjennomgå de finansielle sidene ved transaksjonene. På tross av at begge disse rapportene konkluderer med at transaksjonene var ulovlige og verdifastsettelsen for høy, valgte staten og statsråd Brustad ensidig å legge vekt på Akers egen rapport fra selskapet USB Investment Bank, som konkluderte med at transaksjonene var gjennomført «fair». Hvorfor statsråden i påsken var «forbanna og frustrert», iverksatte undersøkelser både om lovligheten av vedtakene, gjennom Selmer, og om verdifastsettelsen, gjennom Pareto, for deretter ikke å bry som om konklusjonene i disse egeninitierte, eksterne utredningene, er fortsatt et ubesvart spørsmål. Det vi står igjen med, er en statsråd som i realiteten har gått fra å være «forbanna», til å legge seg paddeflat for Røkke og Aker, og som prøver å framstille det som en seier at det ble en generalforsamling – en generalforsamling som staten, for det første, var helt uinteressert i, og der det, for det andre, ikke ble beveget på et komma i de avtaler som er inngått. Hva kan vi lære av denne saken? For meg er det en del momenter som vil være viktige i framtiden. Statlige oppkjøp fører til at vi får en betydelig maktkonsentrasjon på statens hånd. Det fører til uryddige forhold, ved at staten sitter på flere sider av bordet samtidig. Derfor må vi i det minste ha prinsipielle debatter i forkant av et oppkjøp av denne typen. Det er stor forskjell på eierskap i denne typen selskaper, med deres kultur, og eierskap i de tradisjonelle statsbedriftene, der det er åpenbare historiske og politiske begrunnelser for det statlige eierskapet. Jeg vil stoppe opp ved det som har vært et sentralt poeng i debatten, nemlig spørsmålet om kommunikasjon og det som representanten Foss kalte tosporskommunikasjon. Jeg synes ikke det er kommet tydelig nok fram i debatten at statens oppkjøp i Aker – staten som minoritetsaksjonær i Aker sammen med én stor og dominerende majoritetsaksjonær – er noe grunnleggende nytt når det gjelder statlig eierskap. Vi skal huske at det meste av det statlige eierskapet, som Næringsdepartementet håndterer – og som også jeg i en periode har hatt gleden av å håndtere, som næringsminister – gjelder selskaper hvor staten er etablert som eier. Over lang tid har staten vært eier, det er historisk begrunnet og tradisjon for å ha staten som eier. Jeg kan bekrefte det som er blitt sagt når det gjelder eierskap i denne typen bedrifter, at det foregår en betydelig uformell kontakt mellom selskapenes ledelse og Næringsdepartementet – og, svært ofte, næringsministeren personlig. Det er bare å nevne Hydro, Statoil, Telenor og andre selskaper. Her er konsernledelse og styreformann veldig våkne når det gjelder den spesielle situasjonen staten er i som eier, og sørger for å tilflyte veldig mye informasjon. Jeg må si at jeg av og til syntes det var oppsiktsvekkende å se hvor stort engasjement de kunne vise – at de på et tidlig stadium nær sagt delte sine tanker om hva man kunne tenke seg å finne på framover, og som eventuelt kunne bli en belastning for staten som eier. Jeg kunne ha brukt hele taletiden min i dag på å fortelle historier om dette. Dette er altså selskaper med en etablert kultur for å ha staten som eier. Det er en bred forståelse for hvordan det skal håndteres, og det har ikke vært nødvendig å formalisere dette. Staten går inn som eier i Aker, sammen med Røkke. Noen forhold burde være åpenbare for staten – ikke minst ut fra de erfaringer Næringsdepartementet har som myndighet i ulike sammenhenger knyttet til Aker og Røkke-systemet, ervervsbehandling, oppkjøp av ulike selskaper osv. – når man involverer seg med ham som eier, og med hans måte å drive selskaper på. Jeg vil understreke at jeg aldri har sett noe annet enn at Røkke holder seg på den rette siden av loven – men heller ikke mer. Det brukes millimetermål. Og verken han eller hans selskaper, tror jeg, bruker veldig mye tid på å bekymre seg over de problemer staten skulle kunne ha med sitt eierskap. Dette er kunnskap Næringsdepartementet har på det tidspunktet da man skulle inngå i dette eierskapet. Og da slår det meg: Ett alternativ er at representanten Hagen har helt rett. Staten – med de kunnskaper og erfaringer man hadde – valgte ikke å formalisere dette, fordi man ikke hadde tenkt å utøve den type eierskap som man gjør i øvrige selskaper der staten er eier. Man hadde rett og slett tenkt å gjennomføre det som jeg mener er en politisk begrunnelse for dette eierskapet og dette oppkjøpet – og for øvrig la Røkke få lov til å holde på videre med å skape verdier og bygge selskaper. Så kom da denne situasjonen, der det viste seg at staten og næringsministeren tydeligvis hadde behov for å utøve en type aktivitet som jeg tror ikke var meningen da man etablerte dette eierskapet. Det andre alternativet er at staten, med all den kunnskap man har, og den helt nye situasjonen man skulle gå inn i, i dette tilfellet ved å være en mindretallsaksjonær, selvsagt måtte sørge for å formalisere dette, hvis det er mulig å gjøre det i en aksjonæravtale, for å få en spesialbehandling, som dette faktisk er, ved at staten skal ha bred dialog og inngående kontakt med selskapet – eller på annen måte sikre at den formelle eller uformelle kontakten mellom selskapet og departementet, altså staten som eier direkte utenom styret, ville finne sted. Jeg tror ikke en hadde grunn til å tro at Røkke-systemet og Aker ville gjøre slik som Hydro, Statoil og alle de andre selskapene ville ha gjort. Det måtte nok ha vært skrevet i fjell – og blitt lest opp nesten hver dag – for å kunne ha sikret at man hadde etablert den rutinen. Og i så fall er forsømmelsen at man ikke gjorde det. Så skal jeg avslutte med å peke på den begrunnelsen jeg har for å kalle dette den største skandalen i denne perioden. Det er, isolert sett, ikke statsråd Brustads håndtering rundt påsketider, men hele løpet, som endte med at staten gikk inn og betalte knappe 5 milliarder kr til Røkke, uten at Røkkes makt – det er godt dokumentert i det siste – er blitt noe som helst forringet. Han kan fortsette som før med disse selskapene, men med en betydelig pengesum i lommen. Han har fått det han alltid har ønsket seg, tror jeg, nemlig en minoritetsaksjonær med mye penger – og kan fremdeles beholde den makt han trenger. Det har vært et politisk spill rundt dette oppkjøpet. Jeg satt som parlamentarisk leder i dette hus da jeg i januar 2007 fikk en telefon – jeg har nevnt dette før fra denne talerstol – fra en rasende Røkke, som var satt på sidelinjen i fusjonsforhandlingene mellom Statoil og Hydro. Han skjelte ut den rød-grønne regjeringen og mente han hadde krav på en bedre behandling, fordi han så aktivt hadde støttet Arbeiderpartiet under valgkampen i 2005. Dette sa han i klartekst i telefonen. Han sa noe lignende også til de andre parlamentariske lederne. Etter den runden, den støyen og den oppmerksomheten som var om Røkkes åpenbare misnøye med at han ikke fikk noen politisk spesialbehandling, var det stille i noen måneder – helt til vi i slutten av juni fikk nyheten om at statsråd Andersen, sammen med andre gode venner i LO og næringsliv, hadde forhandlet fram denne avtalen, og staten kom inn som eier. Det skal argumenteres lenge og godt før jeg kommer til å tro på at ikke dette oppkjøpet hadde en sterk politisk begrunnelse. Jeg synes det er ganske vel dokumentert i det som skjedde rundt påsketider, under en dårlig styring og ledelse av statsråd Brustad, at man var så opptatt av å oppnå den politiske begrunnelse at det solide arbeidet som Næringsdepartementet nesten alltid ellers gjør i slike saker, hadde man ikke tid til å gjøre i det tilfellet. Man skulle oppnå politikken og var ikke så forferdelig opptatt av butikken.