André Oktay Dahl (Høyre), 2003-06-04:
Jeg hadde tenkt å gjøre en liten visitt til Fremskrittspartiet, men representanten Jan Simonsens innlegg overflødiggjør stort sett det meste. Men jeg skal si litt. Fremskrittspartiet var i sin tid et liberalistisk parti med vekt på det enkelte individ, forskjellene mellom dem, og deres ulike egenskaper, evner og anlegg – gode høyreverdier, gode borgelige verdier fra et høyreparti som det Fremskrittspartiet i sin tid var. I dette huset er det 165 representanter. Alle er forskjellige på godt og vondt, har ulike evner og anlegg til å gjøre seg gjeldende og til å få gjennom saker. Jeg synes det er å ha liten tiltro til velgerne å tro at de faktisk ikke er i stand til å vurdere at hver og en av oss her inne er ulike, har ulike egenskaper, ulike evner og anlegg og faktisk har ulik kvalitet når det gjelder å få saker igjennom. De bør få muligheten til å kunne påvirke rekkefølgen på listene. Jeg tror faktisk såpass godt om velgerne at jeg tror de er i stand til å velge på basis av dette og ikke bare show og spetakkel. Jeg legger merke til et argument som ikke er blitt brukt her i dag, og det er at media styrer så mye, det er bare «medienissene» – med respekt å melde – som har muligheten til å komme frem. Jeg synes at det er en bortforklaring. Det er faktisk mulig å bruke gamlemetoden, f.eks. prate med noen velgere, reise rundt, gi et godt inntrykk, virke som en likendes kar eller dame og få gjennom ting. Da tror jeg faktisk at man greier å få 8 pst. velgere, uansett størrelse på fylke, til å høre om deg i det minste, eller til å ha truffet deg. Det er mulig det er naivt, men jeg tror faktisk det er mulig hvis man bare tar seg den tiden, hvis man da f.eks. ikke er veldig ofte på TV. Forutsetningen for en endret rekkefølge er at 8 pst. av et partis velgere synes at kandidat c er bedre egnet enn a. I Akershus ville det f.eks. betydd at jeg måtte ha hatt 6 400 personstemmer for å rykke oppover i køen. Fylkespartiets registrerte medlemmer er vesentlig færre. Nominasjonsmøtet er enda mindre, og nominasjonskomiteen er så smal at det nesten ikke er noe igjen. Spørsmålet mitt da, et kontrollspørsmål, er: I hvilken grad er nominasjonsprosessene representative? Og et annet kontrollspørsmål: Når nominasjonskomiteene og -møtene har gjort sitt, er vi som sitter her inne, et tverrsnitt av Norges befolkning utover å være av ulikt kjønn, være fra ulike geografiske deler av et fylke og ha mer eller mindre dulgte agendaer i enkelte nominasjonsprosesser? Jeg har en påstand som kjentfolk i salen får trekke av litt for, og det er at vi er et tverrsnitt på mange måter av innavl i politiske partier, kjøpslåing og det å ha drukket tilstrekkelig antall kaffekopper med de riktige menneskene i partieliten i det partiet vi er medlem av. Partiene er ikke lenger de politiske verkstedene og samfunnsbyggerne de var, og vi er ikke flinke nok til å få nok folk. Vi er rett og slett blitt lite representative. Det er veldig godt å sitte her på Stortinget. Det er det mange som har vært her i mange år, som sikkert synes. Jeg synes også det, men det er også veldig godt å komme ut herfra. Det man oppdager da, er at det er ganske mye større mangfold blant vanlige folk der ute enn blant de 165 her inne, selv om vi har vært i lystig lag og på komitereiser. Det er faktisk et ganske mye større mangfold der ute enn det jeg opplever her inne. Lars Roar Langslet sa i 1993 – jeg vet ikke om han brukte akkurat det uttrykket, men det kunne vært fristende å bruke – at det etter 1993 er «restopplaget» som sitter her, og da mente han at det har blitt mye mindre representativt. Det kan symbolisere noe. I hvilken grad er vi i pakt med velgerne? I hvilken grad har vi kontakt med velgerne, og i hvilken grad er vi representative for deres holdninger og meninger? Når man har gått her i gangene, oppdager man ganske kjapt at de der ute og vi som sitter her inne, ikke nødvendigvis er helt i pakt med hverandre. Så til et argument som ikke er blitt brukt her i dag, men som er blitt brukt under prosessen, og det er at ulik størrelse på fylket er brukt som et argument mot personvalg. Hvis det er et lite fylke, skal det færre stemmer til for at man skal rykke fremover i køen. Men til den underliggende argumentasjon er det vel det å si at det vel ikke er så veldig mye statistisk grunnlag som tyder på at forekomsten av kverulanter, spesielle tilfeller av det aller meste, og generelt brysomme velgere er veldig mye høyere i små fylker enn i større. Men det er mulig at noen representanter har egne erfaringer. Det skal ikke jeg spekulere i. Ellers er jeg i likhet med representanten Engeset glad for at Arbeiderpartiet vil vurdere å se på effekten av fylkestingsvalg. Det lå en åpning for at man ville komme tilbake med støtte til forslag om endringer i valgloven som kan få virkning fra neste stortingsvalg, hvis det f.eks. viste seg at fylkestingsvalget fungerte aldeles utmerket, og at veldig mange engasjert seg. Problemet med erfaringene fra fylkestingsvalget er at det antakeligvis ikke er en eneste én, det var kanskje å ta litt hardt i, men veldig få, som vet hvem som er fylkespolitikere. Da blir kanskje sammenlikningen og erfaringsgrunnlaget, det man kan trekke ut av det, relativt snevert. Når det gjelder fylkestingsrepresentanter i mitt eget hjemfylke, Akershus, er det knapt et menneske som vet hvor fylkeskommunen holder til, og da kan man heller ikke vente at de vet hvem som er fylkestingsrepresentanter. Men jeg tror faktisk ganske mange flere vet hvem som er stortingsrepresentanter fra fylket. Det har de aller, aller fleste fått med seg. Ellers var representanten Rød inne på at 8 pst. skal få lov til å uttale seg, versus 92 pst., som ikke har uttalt seg. Men uten personvalg er det jo 99,99 pst. som overhodet ikke har uttalt seg om hva partiene mener. Når man er opptatt av de små skritt i riktig retning, som når man f.eks. stemmer for realfaktoren, vil jeg si at 8 pst. mulighet er et skritt i riktig retning. Det gjelder å få økt innslag av personvalg. Ellers var representanten Rød også inne på at det var større ideologiske skillelinjer her. Når det gjelder Fremskrittspartiet, er min erfaring ikke nødvendigvis at de ideologiske skillelinjene er veldig mye tydeligere her inne. Jeg vil heller si at mange lokale representanter fra Fremskrittspartiet er vesentlig mer opptatt av at de er et liberalistisk parti og prøver å komme med liberalistiske løsninger på politiske spørsmål. Helt til slutt: Jeg synes også det er trist og ganske oppsiktsvekkende at Fremskrittspartiet som folkeavstemningens store forkjemper – det er viktig å få lagt ut ting til folkeavstemning, det er viktig at lokalpolitikere skal kunne konkurrere med hverandre om å komme inn i kommunestyret – er, og det er det eneste som står igjen, imot personvalg, for i dette huset her skal man ha monopol på plasseringen av kandidater. Det synes jeg er rimelig spesielt og kanskje prinsipielt merksnodig fra Fremskrittspartiet. Men jeg er, i likhet med representanten Jan Simonsen, ikke spesielt overrasket.