Helga Pedersen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
For noen uker siden hadde jeg gleden av å være til stede da UNDP – FNs utviklingsprogram – la fram sin Human Development Report. I den rapporten ble Norge nok en gang kåret til verdens beste land å bo i. Høy forventet levealder, stor grad av likestilling og små forskjeller i inntekt, helse og utdanning er blant de faktorene som plasserer oss på toppen. Det at Norge skårer høyt i slike undersøkelser, er ikke lenger noen overraskelse, men det er heller ingen selvfølge. Norge har fått veldig god hjelp fra naturens side med rike naturressurser. Men på listen over vinnere i naturens lotto finnes det nok av eksempler på land der innbyggerne slett ikke har fått sin andel av goder og utvikling. Så peker også denne rapporten på at vekst i seg selv ikke automatisk fører til bedre levekår for befolkningen. Det kommer an på den politikken det enkelte land fører, om man faktisk vil ha mindre forskjeller eller ikke. Norge har en høyt utdannet befolkning. Vi har høy gjennomsnittlig levealder, høy grad av likestilling, høy yrkesdeltakelse og generelt gode levekår å vise til. Vi har også et sterkt næringsliv med omstillingsevne, effektivitet og lønnsomhet som bidrar til solid verdiskaping. Denne verdiskapingen er forutsetningen for vårt velferdssamfunn. I fellesskap finansierer vi gode velferdsordninger og et sterkt sosialt sikkerhetsnett. Denne sammenhengen kan sammenfattes i to enkle, men veldig viktige ord: skape og dele. Derfor er det altså ikke vannkraften eller oljen eller fisken som har ført Norge til topps i FNs rangering. Det er måten vi har forvaltet både naturressursene og de menneskelige ressursene på, som har plassert oss der, fordi flertallet i befolkningen gjennom lange perioder har hatt sosial og økonomisk likhet som ideal – der fellesskapsløsningene har vært virkemiddelet – og fordi like muligheter for alle har vært et mål. Også valgene i 2005 og i 2009 viser at flertallet i Norge fortsatt slutter seg til denne måten å tenke på. I løpet av de fem årene Arbeiderpartiet har vært en del av det rød-grønne regjeringssamarbeidet, har vi hele tiden hatt fokuset rettet mot det som våre velgere har ment er viktigere enn skattelette og privatisering, nemlig arbeid og velferd. Status i dag er at vi har lav ledighet, og vi har forbedret det norske velferdssamfunnet på flere områder. Samtidig skal vi ikke hvile på våre laurbær og slå oss til ro med det vi har oppnådd. Budsjettet for neste år skal bidra til å trygge norske arbeidsplasser gjennom en ansvarlig økonomisk politikk. La meg her legge til at jeg synes det er trist at landets nest største parti fortsatt ikke tar dette store ansvaret inn over seg. Hva som egentlig er Fremskrittspartiets økonomiske politikk, er fortsatt uklart etter de rundene vi har hatt her i salen – i dag, og i fjor. I fjor satset man tydeligvis på «wow-effekten» og la seg på en oljepengebruk under regjeringens. Men til neste år skal det pøses ut, og den finanspolitiske talsmann i Fremskrittspartiet har ikke klart å svare på hva skatteløftene til Fremskrittspartiet vil koste i årene som kommer. I regjeringens budsjett rettes oppmerksomheten også mot framtidens arbeidsplasser, bl.a. gjennom programmet for mineralkartlegging i nord, som kan være med på å bidra til ny giv til en næring som har et stort potensial både lokalt og globalt. De rød-grønne partiene prioriterer å bruke pengene på dem som trenger det aller mest: på barnevernsbarna, på rusmisbrukerne, på dem som trenger helsehjelp, på ungdom som skal fullføre videregående utdanning og ikke minst på eldre som venter på sykehjemsplass. Stadig flere eldre vil ha behov for omsorgstjenester i årene som kommer. Det tar Arbeiderpartiet og regjeringen på alvor. Flere av landets ordførere har sagt at de trenger mer penger for å bygge ut omsorgstilbudet og for å ansette folk til å ta seg av de eldre. Derfor legger vi ekstra statlige penger på bordet, gjennom både det ordinære budsjettet, som vi behandler i dag, og den eldremilliarden som er varslet i tillegg. Vi øker overføringene til kommunene, og vi øker tilskuddet til sykehjemsplasser og omsorgsboliger. Det gir kommunene et større økonomisk handlingsrom for å gi de eldre en god og verdig omsorg. Så handler eldreomsorg selvfølgelig om mer enn bygninger og penger. Det handler om å ta vare på mennesker i deres siste leveår. Da trenger vi dyktige fagfolk og engasjerte frivillige til å gi eldre en trygg og meningsfylt hverdag. For å styrke det gode samarbeidet med frivillige krefter innenfor eldreomsorgen har de rød-grønne stortingspolitikerne lagt inn ekstra penger til det gjennom budsjettbehandlingen her i høst. Man satser spesielt på demente og deres pårørende. Det er hovedtrekkene i regjeringens politikk og budsjett for neste år. Hva er så alternativet til den rød-grønne politikken? Det er ikke det perfekte samfunn uten feil og mangler; det er et mørkeblått alternativ. Jeg har ikke unngått å legge merke til at Høyres leder i det siste har forsøkt å framsnakke sitt eget parti ved å betegne det som et velferdsparti som attpåtil er opptatt av at det skal være små forskjeller i samfunnet. Høyres leder har når hun har blitt utfordret på det, også vært opptatt av å understreke at den norske modellen basert på skattefinansiert velferd, fellesskapsløsninger og et tett trepartssamarbeid vil bestå uavhengig av hvilken farge det er på regjeringen. Men det står i sterk kontrast til det Høyre faktisk gjør. Høyres alternative budsjett er den aller beste dokumentasjonen på hva som er Høyres egentlige prioriteringer. Det handler om alt annet enn velferd og mindre forskjeller, men derimot om høyst tradisjonell Høyre-politikk: 10 mrd. kr i skattekutt og en usvikelig tro på private løsninger. Det er fortsatt sånn at skattekutt og privatisering er Høyres svar, uansett hva spørsmålet måtte være. Gjennom fem år med rød-grønn regjering har vi hørt Høyre-folk beklage seg over manglene i samfunnet, og at det ikke bevilges nok penger for å gjøre noe med det. Men i Høyres alternative budsjett finnes det ikke spor av dette engasjementet. Det er altså skattekutt som er den altoverskyggende prioriteringen. Det vil selvfølgelig gi velferdskutt. Dersom Høyres skattekutt skal gjennomføres, vil det ramme vår framtidige velferd. Jeg registrerer at ingen av høyresidens talspersoner i salen her i dag har villet svare på hvor kuttene skal komme i år to. For det er jo ikke sånn at alle skatteløftene verken til Høyre eller Fremskrittspartiet er innfridd gjennom årets budsjett. I år sparker man byråkrater, legger ned norsk landbruk og kutter kraftig i bistandsbudsjettet. Når man har sagt opp byråkratene og lagt ned landbruket, kan man ikke gjøre det et år til. Da må man gå løs på kjernen i det norske velferdssamfunnet: kommuneøkonomi, skole, helse og omsorg. Høyres skattekutt betyr også at vi mister et av våre aller viktigste redskaper for å omfordele fra dem som har mest, til dem som har minst, og dermed vår mulighet til å redusere sosiale forskjeller. Høyre gir kun noen skarve hundrelapper i lette til dem som har de aller laveste inntektene. De gir over 60 000 kr i gjennomsnitt i skattelette til dem som tjener over 3 mill. kr. Det er interessant å sammenligne de alternative budsjettene til Høyre og Fremskrittspartiet. På et sentralt område som oljepengebruk har man fortsatt ikke klart å bli enige, men jeg legger merke til at Høyres finanspolitiske talsmann garanterer at man skal forholde seg til handlingsregelen i framtiden. Det er også forskjell på doseringen mellom de to partiene. Men når det gjelder retning og prioritering, er det et stort sammenfall. Det betyr at det er helt feil når Høyres leder prøver å framstille det som om forskjellen på Høyre og Arbeiderpartiet er dagens velferdspolitikk med en liten dash fornyelse av offentlig sektor. Høyres eneste mulige vei til makt går gjennom Fremskrittspartiet og et mørkeblått prosjekt. Det er mange ukjente faktorer i et slikt samarbeid, men skattelette, privatisering og større sosiale forskjeller er det som går igjen.