Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-01-09:
Siden ROBEK-listen ble trukket fram, kan det være grunn til å minne om at den alltid vil ligge i etterkant. Det er godt mulig at Regjeringen nå soler seg i tall som egentlig ble skapt under den forrige regjeringens tid. Det har litt å gjøre med det å styre etter speilet. Finanskrisen er kanskje et godt eksempel på hvordan det går når man styrer etter speilet. Det er ingen tvil om at dagens regjering er rammet av en selvforskyldt forventningskrise. Det ble lovet gull og grønne skoger i tiden før valget i 2005: Mer til alt og alle. Ordet prioritering ble ikke nevnt av en eneste politiker med rød eller rød-grønn farge. Alle problemer skulle løses med mer penger. Det skulle bli mange flere lærere, det skulle satses på forskning og høyere utdanning, prisen på barnehager skulle reduseres og alle skulle få plass, fattigdommen skulle fjernes, alle bassengene fylles, industrien skulle få subsidiert strøm, og kommunepolitikerne skulle bli fornøyde. Etter drøyt tre år med rød-grønt styre har ikke – uansett hva statsråden prøver å si i dag – lærertettheten økt, forskningsinnsatsen er langt under lovet nivå, universiteter og høyskoler har fått reelle kutt i sine budsjetter. Det er ikke full barnehagedekning, og maksprisløftet er ikke innfridd – noe som egentlig er ganske utrolig sett på bakgrunn av uttalelsene i 2005. Det er krisestemning i sykehussektoren, og behandlingskøene vokser dramatisk – i motsetning til under den forrige regjeringen, hvor de ble redusert. Næringslivet må slite med høyere skatter og avgifter, noe som legger et unødig press på norske arbeidsplasser. Jeg kunne fortsatt med denne listen. Dette er konkrete eksempler på at valgløftene i all hovedsak var innholdsløs retorikk. Da er det meget forståelig at mange reagerer. Svært ofte når en statsråd i dagens regjering på sitt område blir konfrontert med at et løfte ikke er oppfylt, eller at en oppgave ikke er løst, er svaret: Men kommunene har fått så mye mer penger at dette skal de kunne løse. Den fikk vi i dag også. Enten har dagens regjering ikke særlig god oversikt over den økonomiske situasjonen i kommunene, eller så har den satset på å selge sin egen fortreffelighet så mye at virkeligheten og dens egne tall for utviklingen ikke betyr noe. Begge deler er kritikkverdig. Virkeligheten er at mange kommuner sliter, og det kuttes i flertallet av kommunene. Det burde faktisk Regjeringen snart ta inn over seg, i stedet for å argumentere i forhold til den forrige regjeringen hele tiden. Det manglende samsvaret mellom hva dagens regjering sier, og den økonomiske virkeligheten de stiller kommunepolitikerne overfor, setter kommunepolitikerne i en skvis. Innbyggerne tror selvsagt at den økonomiske situasjonen er så god i kommunene som Regjeringen sier, mens kommunepolitikerne må erkjenne at det ikke er penger til en rekke av de løftene statsråder har gitt på andres vegne. Slik har dagens regjering skapt mye av dagens forventningskrise. Tallenes tale er klar: I de to siste årene under Bondevik II-regjeringen var veksten i kommunenes inntekter betydelig høyere enn det den var i 2007 og 2008. Dersom vi legger pengebruken til grunn, skulle vi i Norge hatt verdens beste skole og verdens beste helsevesen. Høyre er et av de få partiene som snakker om hvordan pengene kan brukes bedre, og hvordan vi kan skape bedre løsninger med de ressursene vi til enhver tid har. Høyre har alltid prioritert skole, og vi vil alltid prioritere skole. Men det er nødvendig med en realistisk tilnærming til ressursbruk, og at vi sørger for at ressursene blir brukt på en effektiv og mest mulig hensiktsmessig måte. SV snakker mye om noe alle er enige om, og det er lærerens rolle i skolen. Men de har ingen tanker om hvordan man bevisst skal utvikle lokalt og aktivt eierskap til skolen. Oslo-skolen har vist at det kanskje er der man finner den aller viktigste faktoren for å heve læringsresultatet i norsk skole. Det er prisverdig av Fremskrittspartiet å sette skolenes budsjettsituasjon på dagsordenen. Høyre tror ikke løsningen er mer øremerking og mer sentral styring, men vi tror svaret ligger i en økt bevisstgjøring – mer debatt om organisering og ressursbruk – og ikke minst må Regjeringen slutte å spre myter om den økonomiske situasjonen i kommunene. Hovedutfordringen i Norge er å skape mer læring og bedre kvalitet innenfor de rammer man har. Det har de rød-grønne både avslørt og vist sin maktesløshet overfor.