Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Norsk arbeidsliv vil komme til å utvikle seg i en helt annen retning om landet får en Høyre–Fremskrittsparti-regjering etter valget i 2013. Sånn sett er årets budsjettbehandling ganske avklarende. Det er ikke slik at partiene er enige i alt og ett, men i sum peker flere forslag og komitémerknader i en bestemt retning: nemlig å svekke arbeidstakerorganisasjonenes innflytelse i arbeidslivet. Ikke nok med at Høyre og Fremskrittspartiet vil endre arbeidsmiljøloven og oppheve flere av de mest virkningsfulle tiltakene i kampen mot sosial dumping – nå går de også til angrep på framforhandlede rettigheter. Høyre og Venstres forslag om å innføre normerte sykeperioder og Fremskrittspartiets bastante kritikk av AFP-ordningen rokker i sin konsekvens ved trepartssamarbeidet i norsk arbeidsliv. Når Fremskrittspartiet i tillegg vil innføre markedsrente på statsansattes lån i egen pensjonskasse, viser det at partiet heller ikke har særlig respekt for en framforhandlet avtale. Dette er Høyre og Fremskrittspartiets nye ideer – eller rettere sagt gamle ideer. Hva er nytt med normerte sykeperioder, eller en tilbakeføring av AFP-ordningen til sin opprinnelige form? I den grad det er nytt, er det gammelt nytt. Så langt er det få som har tatt Fremskrittspartiets pensjonspolitikk på alvor. Fremskrittspartiet har for lengst meldt seg ut av pensjonsforliket, og Høyre har svart med å avvise Fremskrittspartiets pensjonsløsninger. Dermed er det naturligvis ikke sagt at partiet er uten innflytelse på dette feltet i en eventuell framtidig regjering, og et regjeringssamarbeid. Som vi har hørt i dag, kan Fremskrittspartiet vanskelig leve med dagens pensjonssystem, og mer eksplisitt AFP-ordningen. Det er grunn til å merke seg at Fremskrittspartiet mener at AFP-ordningen bryter med ordningens egentlige intensjoner, og partiet finner det dypt urettferdig at staten bidrar til en pensjonsordning som er framforhandlet av partene i arbeidslivet, så lenge 700 000 arbeidstakere ikke kommer inn under AFP-ordningen. AFP-ordningen er knyttet opp mot det organiserte arbeidslivet, der bedrifter og arbeidstakere også bærer kostnadene ved ordningen. Men det som faller Fremskrittspartiet tungt for brystet, er altså at vi alle bidrar til AFP-ordningen over skatteseddelen. Vi som er for et organisert arbeidsliv, har ikke slike betenkeligheter. I komitéinnstillingen bruker Fremskrittspartiet harde ord og sier rent ut at de tar avstand fra en politikk hvor staten skal subsidiere pensjon til noen utvalgte, slik at disse får en «gullkantet» tidligpensjonsordning. Samme anfektelser har partiet ikke når det gjelder sjømannspensjonsordningen, der fellesskapet sannelig også bidrar over skatteseddelen. Men det kan skyldes en forglemmelse. Jeg går uten videre ut fra at Fremskrittspartiet ikke kan være med i en regjering som fører en politikk de tar kraftig avstand fra. Dermed settes AFP-ordningen i spill under en blå-blå regjering og i slike forhandlinger etter en eventuell valgseier etter valget i 2013. Det er med andre ord all grunn til å ta Fremskrittspartiets pensjonspolitikk alvorlig. Ikke bare fordi den skaper usikkerhet om en viktig del av pensjonssystemet, men fordi den representerer et klart brudd med trepartssamarbeidet – altså et samarbeid som ligger bak alle store reformer i norsk arbeidsliv, inkludert pensjonsordningen og uførereformen. Det er simpelthen ikke mulig å forestille seg et fruktbart samarbeid mellom arbeidsgivere, arbeidstakerorganisasjoner og myndigheter når myndighetene ikke vil bidra, og heller ikke vil gjøre noe annet enn å diktere både premisser og resultater.