Erna Solberg (Høyre), 2000-01-28:
Denne interpellasjonen er stilt til miljøvernministeren i dag fordi det er en voksende bekymring på Vestlandet, både i oljemiljøet og blant befolkningen i kystnære kommuner, for at styrkingen av oljevernberedskapen man så frem til etter Stortingets behandling av St.meld. nr. 25 for 1993-94, ikke har kommet, og at man derimot opplever en svekket beredskap, for dårlig koordinering og svekket interesse for problemstillingene fra sentrale miljøvernmyndigheter. Forventningene etter Stortingets behandling i 1994 var noe helt annet. Den daværende arbeiderpartiregjeringen gav signaler om en styrking av oljevernberedskapen i stortingsmeldingen. Et samlet storting ønsket en enda klarere styrking, ikke minst i de utsatte områdene på vestlandskysten. La meg få sitere fra Innst. S. nr. 152 for 1993-94: «Komiteen mener at oljevernet på Vestlandet bør styrkes utover det som er foreslått. Beredskapsstasjonen på Mongstad vil ha en sentral funksjon i denne sammenheng. Komiteen mener beredskapsstasjonen bør ha døgnberedskap, økt bemanning og nødvendig kompetanse. – Omfanget av tiltakene bør ses i sammenheng med opprettelse av et indre kystoppsyn, hvilke oppgaver kystoppsynet skal tillegges og eventuelt lokalisering av administrasjon og ledelsesfunksjoner i det indre kystoppsyn.» I forbindelse med etableringen av det indre kystoppsyn er basen flyttet til Haakonsvern. Basen har hatt ansvar for å ivareta beredskapsfunksjonen for staten, men samtidig føre tilsyn med at kommunene og industrien ivaretar sine beredskapsforpliktelser. Gjennomgående var Stortinget i 1994 opptatt av at det i oljevernberedskapen måtte være en klar og tydelig ansvarsfordeling mellom de tre nivåene i beredskapssammenheng: private aktører i olje- og skipsnæring, kommuner og staten. Og det kanskje aller viktigste var at det måtte være en god koordinering mellom disse nivåene. Behovet for å styrke oljevernberedskapen er ikke blitt mindre i de seks årene som er gått siden Stortinget behandlet denne meldingen. Olje- og gassproduksjonen øker, og aktiviteten og trafikken til og fra installasjonene på kontinentalsokkelen er meget høy. Dette skal være noe av den tyngste konsentrasjonen av oljevirksomhet til havs noe sted på vår jordklode. Ingen andre steder i Europa blir det transportert så mye olje i rørledninger og på skip som i området Mongstad-Sture i Hordaland. I 1999 skal det ha blitt fraktet 90 mill. tonn råolje forbi Fedje i Nordhordland. Samtidig er betydningen av kystsonen på Vestlandet både i form av næringsvirksomhet knyttet til ømfintlig matvareproduksjon, og som rekreasjons- og feriested økt, og det finnes også flere viktige vernede områder for bl.a. sjøfugl langs kysten. For knapt en måned siden så vi hvilken miljøkatastrofe oljeutslipp kan være, i forbindelse med havariet på franskekysten. Med vår kystlinje ville oppgaven fremstått som flerdobbelt vanskelig. De direkte kostnadene med oppryddingen etter «Exxon Valdez»-ulykken skal nå ha oversteget 15 milliarder kr, og fortsatt er ikke alle erstatningsspørsmålene i den sammenheng løst. En ulykke langs vestlandskysten vil skje langs en vanskeligere kystlinje enn ved begge disse ulykkene, med mulighet for ekstreme værforhold og i områder hvor en av Norges største eksportnæringer er avhengig av rene vannforhold for å sikre kvalitet og fremtidig internasjonalt omdømme for sine produkter. Det er grunn til å legge seg på minne at havbruksnæringen i dag er den næringen som antas å ha størst fremtidig vekstpotensial av de næringer Norge har særlig kompetanse på nå. Det skulle ikke være grunn til å understreke nærmere behovet for særlig å fokusere på Vestlandet i oljevernberedskapssammenheng og betydningen av at vi sikrer best mulig forebyggingsarbeid og oppryddingsberedskap. Andre tragiske ulykker de senere månedene er en påminnelse om at sikkerhetsrutiner og -arbeid må gjennomgås regelmessig for å sikre at rutinene fungerer, og at organiseringen er god nok. Det bør være en påminnelse om at den trygghet vi tror vi har – og det er fokusert på Norge – ikke alltid er der. Dessverre er det en økende engstelse i de berørte områder for at oljevernberedskapen ikke er godt nok organisert, og at Stortingets ønsker fra 1994 ikke er fulgt tilstrekkelig opp. Selv om det er forurenseren som etter forurensningsloven har primæransvaret for tilstrekkelig beredskap, er det staten ved SFT som har ansvar for å koordinere offentlige og private aktiviteter. SFT skal føre tilsyn med at hele systemet fungerer. Det er selvfølgelig en egen debatt å sørge for å rendyrke rollene slik at ikke samme etat har tilsyn og operativt ansvar. Det har Høyre vært opptatt av tidligere, og det skal jeg la ligge nå. Men det er et tema for seg selv. Det viktigste for meg her er å understreke at det er staten som må sikre best mulig koordinering av ressursene og sikre at det både finnes overvåkning og øyeblikkelig beredskap. Oljevernberedskap er så mye mer enn det å ha oljelenser liggende i depoter. Er ulykken først ute, er det den raske reaksjonen og de gode rutinene som avgjør hvor vellykket en aksjon blir. Da vil jeg gjenta hva Stortinget sa i 1994. De sa: Døgnberedskap. De sa: Økt bemanning og nødvendig kompetanse. Og de sa – ikke minst: Bedre koordinering av ressursene. Er det blitt slik? Bemanningen skal være økt fra tre til fire personer. Det er vel neppe nok eller i tråd med Stortingets intensjoner. 22 kommuner i Interkommunalt utvalg mot akutt forurensning hevder at «staten har latt dem i stikken», ifølge Bergens Tidende 14. januar i år. Det er heller ikke i tråd med bedre koordinering og sterkere beredskap. Ministerens statssekretær trøster vestlendingene med at selvsagt er statens ansvar å stille opp hvis en oljetanker eventuelt havarerer. Men når man får slike anklager mellom ulike aktører med roller i beredskapen, er det et signal om at det må svikte i den klare ansvarsfordelingen og i koordineringsarbeidet, som altså staten har ansvar for. Tidlig i sommer rapporterte media også om lekkasje på rørledningen mellom Kollsnes og Sture. Heldigvis var den ikke så stor, men den avslørte at rutinene for å oppdage og håndtere slike situasjoner sviktet. Tilsynsansvaret for dette er altså statens. Jeg mener det er rimelig klart at Stortingets syn fra 1994 ikke er fulgt tilfredsstillende opp. Her deler miljøvernministeren ansvar med andre ministere i tidligere regjeringer. Det viktigste er ikke å diskutere det, men å se fremover på hva som kan gjøres for å få en bedre oljevernberedskap i fremtiden. Både innen oljebransjen og innenfor de berørte lokale myndigheter i Hordaland har det vært tatt opp om ikke det som finnes av offentlige og private ressurser for oljevernberedskapen, bør få en sterkere regional organisering for bedre samkjøring og effektivitet. Dagens modell synes for desentralisert til å få organisert og dimensjonert for å kunne bekjempe uhell, om de er offshore, i kyst- og strandsonen eller – som nå kan skje ved rørledninger – på land. En bedre samlokalisering og samordning av dagens ressurser i stasjoner langs kysten vil gi en vesentlig økt beredskap og mer effektiv økonomisk ressursbruk. Høyre mener det er nødvendig med en slik nytenkning. Det er naturlig at slike stasjoner også lokaliseres der trusselen er størst, f.eks. i Fedje-/Fensfjord-området. Det er et tankekors at et oljetankerhavari i dårlig vær nær vestlandskysten kan gi Norge den største forurensningskatastrofen vi har opplevd. Likevel har det bredt seg en usikkerhet om beredskapen er god nok, og om staten faktisk har en skikkelig strategi for å sikre en godt fungerende beredskap. I den forbindelse er det påkrevd med lydhørhet fra statsråden, som berørte kommuner har hevdet at statsråden ikke har, men også med klare signaler om at dette område skal ha høy prioritet i årene fremover. Da må som et absolutt minimum de kravene og ønskene Stortinget satte i 1994, oppfylles, med døgnkontinuerlig beredskap, styrket bemanning, økt kompetanse og en bedre koordinering. I en slik sammenheng bør man også tenke på omorganisering, med mer regionale enheter, og ikke den desentraliserte strukturen som er i dag, som viser seg kanskje ikke helt å fungere fordi det blir for mange som skal ta del i arbeidet, og for liten prioritering av en helkontinuerlig beredskap i tilfelle ulykker skulle inntreffe.