Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-03-09:
I 1896 fattet Stortinget et vedtak om utbygging av rikstelefonen. De fattet et vedtak om å stoppe den utbyggingen ved Namsos, for, som det ble sagt den gang, var landet nord for Namsos for spredt bebygd til at nytten på noen som helst måte ville stå i forhold til kostnadene ved å bygge ut rikstelefonen videre nordover. Det var for så vidt et ærlig storting som sa: Dere er for få, dere kan ikke få det tilbudet som resten av landet vil komme til å få. Det vedtaket stod seg ikke særlig mange år før Stortinget innså at hele landet måtte få ta del i den teknologiske utviklingen som tilgang på telefon den gang representerte. Man kan av og til undres på om det er noe av det samme som preger dagens storting når man fatter vedtak i denne saken i dag, men man bruker litt andre ord. Man overlater til markedet å si nei til dem som er for få; man tør ikke ta det ansvaret selv. Man gir inntrykk av at alle skal kunne komme til å få dette tilbudet i løpet av rimelig kort tid, men man bruker overhodet ingen virkemidler for at det skal kunne skje. Man kan også av og til lure på om det er slik at noen fortsatt lever i den villfarelse at tilgang på bredbånd er noe for spesielt interesserte, noe som datafrikere eller guttunger på gutterommet har mest behov for, når de skal surfe på nettet og spille spill med sine kamerater. Det er mulig at det er noen som lever i en slik villfarelse, men etter min oppfatning er utbygging av bredbånd den viktigste infrastruktursatsingen som foretas i dag. Hvis det er noen som tror at dette er noe for spesielt interesserte, så tar de like mye feil som en tidligere toppsjef i et av verdens største datafirmaer, IBM, gjorde da han sa at han antok at markedet for datamaskiner på verdensbasis tilsvarte ca. fem datamaskiner. Det er ikke så forferdelig mange år siden man hadde den troen på hvordan IT-samfunnet ville utvikle seg. Og vi har sett hvor grundig feil denne toppsjefen tok den gang. Bruk av informasjonsteknologi er som skreddersydd for et land som Norge, med det bosettingsmønstret vi har. Det gir muligheter til desentralisering av offentlige oppgaver, det gir muligheter til næringsetablering som krever overføring av store datamengder – og de etableringene kan gjøres hvor som helst i landet. Det gir muligheter til desentralisering av utdanning på en helt annen måte enn det vi har klart hittil, og det gir også muligheter til at alle skoler i landet kan få tilgang til informasjon via nettet på en helt annen måte enn de kan i dag. Det gir næringslivet helt nye muligheter for videre- og etterutdanning, og ikke minst kan det redusere næringslivets kostnader når man kan benytte videokonferanser som et alternativ til kostbare reiser. Telemedisin er et annet område som jeg tror vil komme til å ha en rivende utvikling framover. Gjennom sikker overføring av data fra pasient til sykehus vil man kunne hjelpe primærlegene til riktig diagnose, og dermed redde liv. Dette er et område hvor Norge faktisk er langt framme, og hvor det ikke er noe som tilsier at ikke utviklingen skal kunne skyte ytterligere fart, hvis den nødvendige infrastruktur er på plass. Og da har jeg ennå ikke nevnt de tilbud som vil komme innenfor kultur- og filmsektoren – altså det man godt kan kalle «nytelsesmarkedet» – tilbud som kanskje folk flest vil komme til å benytte seg av, og som vil være viktig for hver enkelt av oss også i framtiden. Det er vel ingen i denne sal som for så vidt er uenig i noen av de mulighetsområdene som jeg her har skissert. Alle talerne har vel vært innom noen av de samme områdene. Uenigheten oppstår når vi skal diskutere hvordan vi skal gi folk i hele landet tilgang til disse tjenestene. Er det betalingsvilligheten i et marked som skal være avgjørende, eller skal dette være et samfunnsansvar på lik linje med annen infrastruktur, hvor det offentlige skal ta et stort ansvar for å sørge for at alle skal ha lik tilgang og like muligheter, uavhengig av bosted og inntekt? Det må være grunnleggende for å gi mulighet til å realisere det jeg for fire år siden kalte den digitale allemannsretten – alle skulle kunne få ta del i det nye informasjons- og kunnskapssamfunnet. Hittil har vi sett at vi har store forskjeller med hensyn til utbyggingshastighet og med hensyn til pris. Det har blitt illustrert ikke minst fra Arbeiderpartiets talskvinne. Det er en utvikling som er uakseptabel, og som det kun kan gjøres noe med ved å ta noen politiske grep. Markedet vil ikke være godt nok i hele landet til at vi kan få tilnærmet like priser eller tilnærmet lik kvalitet på det nettet som kommer. Noen områder vil kontinuerlig være i andredivisjon og ha tilgang på lavere kapasitet til høyere pris enn de områder der markedet er best. Dette er en uakseptabel utvikling, og derfor bør man, etter min og Senterpartiets oppfatning, i det offentlige ta et langt større ansvar enn det man har gjort hittil. Det er stilt spørsmål om flertallets satsing er å kaste bort penger – om 3 milliarder kr er det som skal til, eller om det vil være å kaste bort pengene. Det er sannsynligvis et for lite beløp til at vi kan gi dette tilbudet til den pris det bør ha, innen 2007, men i en replikk her tidligere ble det spurt: Hva gjør man hvis dette ikke er nok når vi kommer til 2007, hvis det viser seg at vi ikke har klart å nå målet ved å bruke de 3 milliarder kr? Ja, da er faktisk Senterpartiet villig til å bruke mer penger for å nå det målet. Jeg vil minne om at vi på en del andre viktige infrastrukturområder bruker helt andre beløp. Når det gjelder veisektoren, bruker vi hvert eneste år 12 milliarder kr for å sikre hele befolkningen tilgang til den infrastrukturen som vi alle er enige om er nødvendig for at nasjonen skal kunne utvikle seg – 12 milliarder kr hvert eneste år! Vi bruker nesten 5 milliarder kr hvert eneste år til jernbaneformål. Og så spør man om en satsing over tre år på 3 milliarder kr er å kaste penger ut av vinduet, eller om det virkelig er nødvendig å bruke så mye midler. Ja, jeg tror faktisk det er nødvendig. Det som er synd, er at flertallet legger til rette for at nå skal vi vente enda lenger og se om det er nødvendig å bruke midlene. Det er altså noen som i dag trenger tilgang på bredbånd, eller som i nærmeste framtid trenger det, som ikke vil komme til å få det, fordi flertallet ikke vil satse det som er nødvendig for å gi dette tilbudet til alle. Og så skal man foreta nye utredninger og nye vurderinger for å se hvor mye penger det er nødvendig å bruke. Dette vil ikke komme til å føre fram. Jeg hadde faktisk hatt tiltro til at Arbeiderpartiet ville se betydningen av en slik offensiv satsing – men dessverre! I motsetning til Fremskrittspartiet, som man ideologisk sett skulle tro kom til å innta det standpunktet som Arbeiderpartiet nå har inntatt, støtter altså Arbeiderpartiet opp om Regjeringens linje, satser på markedsstrategier og avventer situasjonen. Det legges til rette for nye utredninger i budsjettet for 2005. Det er uforpliktende formuleringer om mer penger – det står ikke noen verdens ting om hvor stor den satsingen skal være, det skal bare legges inn mer penger. Jeg tror faktisk at redaktøren i Teleavisen, som i forrige uke sa at bredbånd er utsatt, har fullstendig rett. Det er en treffende beskrivelse på det vi nå gjør. Det er faktisk en skuffelsens dag i dag. Jeg hadde trodd at vi nå hadde kommet til det tidspunktet hvor det skulle ligge til rette for at et samlet storting skulle innse at dette er en infrastruktur som vil være med på å løfte Norge inn i det nye kunnskapssamfunnet, og gi oss det nødvendige løft for at vi skal få ta del i informasjons- og kunnskapssamfunnet i hele landet. Det skjer ikke. Jeg er særlig skuffet over Arbeiderpartiet, som i denne saken kunne vært med og etablert et annet flertall. Nettopp fordi Fremskrittspartiet inntok det standpunkt de gjorde, var det faktisk denne gangen Arbeiderpartiet som ville vært tungen på vektskålen. Man kunne lagt klare føringer i retning av bevilgninger, om ikke annet, så i 2005, og man kunne satt seg helt klare mål for hvordan utviklingen skulle være. Men i stedet for å gjøre det har man videreført den strategien som regjeringen Stoltenberg la til grunn i eNorge 2005. Vi har allerede for lenge siden passert de mål som regjeringen Stoltenberg satte seg den gang. Man har ikke klart å innfri noen av målsettingene innenfor de tidsfrister som den regjeringen satte. Man har videreført nøyaktig den samme strategi – man vil vente en stund til og se, og nå har man skjøvet målet litt ut i tid i lag med regjeringspartiene. Nå sier man at det målet som Stoltenberg tok sikte på å nå i 2002, skal man nå i 2005. Og så skal hele befolkningen ha tilbud i 2007 – i motsetning til i 2005, som var den opprinnelige ambisjonen. Det skal bli interessant å se hvor mange ganger Arbeiderpartiet vil tillate seg å skyve på det målet, før man innser at dette må være et offentlig ansvar, hvor det offentlige må inn i langt større områder og med langt større beløp enn det man så langt har vært villig til.