Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2012-06-14:
Langtidsplanen for Forsvaret knytter fortid og framtid sammen. Generasjonene før oss har sørget for at Norge har hatt et forsvar tilpasset sin tids utfordringer. Det har gitt trygghet for landet vårt under skiftende sikkerhetspolitiske vilkår. Vi skal sikre et forsvar for vår tid og legge stafettpinnen i hånden på neste generasjon. Det krever ansvar, framsynthet og beslutningsvilje. Det sikkerhetspolitiske bildet er broket. Nye stormakter vokser fram, og mens vår egen verdensdel er rammet av dyp og varig økonomisk og sosial krise, finner det sted en global maktforskyvning, ikke minst mot Asia. I Norges nærområder åpner den globale oppvarmingen for et gradvis isfritt Arktis, med store muligheter for både samarbeid og interessekonflikter. Sårbarheten i det digitale rom øker, og cyberspace framstår mer og mer som en ny selvstendig dimensjon i vår tenkning om hva forsvar er. Med slike komplekse utfordringer er det avgjørende med et moderne og tilpasningsdyktig forsvar som kan bygge en krigsforebyggende terskel. Sammenlignet med de fleste av våre europeiske partnere er det norske forsvaret i en svært privilegert situasjon. Vi bygger opp der andre kutter ned. Men økte budsjetter fritar oss ikke fra å bruke fellesskapets midler på en god måte. Norge står nemlig også i en særstilling i hvordan vi har evnet å omstille og effektivisere Forsvaret i en periode med gode budsjetter. Mange av våre europeiske partnere har skjøvet lignende utfordringer foran seg og er nå tvunget til kortsiktige og svært dramatiske kutt, drevet fram av finanskrisen. Jeg vil takke representanten Syversen for hvordan han bidro med en realitetsorientering om hvordan forholdene faktisk er, og de man hører om i NATO-sammenheng. Norge har på sin side truffet tilsvarende beslutninger fordi de er kloke og framtidsrettet, ikke fordi vi var akutt tvunget til det. Forsvarssjefens egen årsrapport for 2011 gir en god illustrasjon på hvordan Forsvarets faktiske aktivitetsnivå nå øker i takt med at den krevende, men viktige omstillingen til et innsatsforsvar i stor grad er gjennomført. Gjennom de siste ti år har vekslende regjeringer truffet beslutninger som var omstridt der og da, men som har vist seg å ha framtiden foran seg. Forsvarets operative hovedkvarter er etablert på Reitan utenfor Bodø. Vi har kraftsamlet Hæren med et tyngdepunkt i Indre Troms og ett i Østerdalen, Sjøforsvaret er samlet i Bergen, på Sortland og i Ramsund. Der er de, og der skal de være. Det skaper ro og forutsigbarhet for de forsvarsansatte og deres familier, og det gir rom for kraftige investeringer i disse områdene. Det er svært sjelden – som representanten Myrli minnet oss om – at folk vil ha tilbake de anleggene som ble lagt ned, selv om det var svært omstridt også i denne sal da det skjedde. Nå er det Luftforsvarets tur. Luftforsvaret står foran en like nødvendig prosess for å prioritere sin operative virksomhet som Sjøforsvaret og Hæren tidligere gjorde – og nå har gjennomført. La meg minne om at under behandlingen av inneværende langtidsplan, altså St.prp. nr. 48 for 2007–2008, uttalte en enstemmig forsvarskomité at reformgrep også for Luftforsvarets basestruktur var nødvendig for en langsiktig og forsvarlig forvaltning av forsvarsevnen. Jeg siterer – fra en samlet komité i 2008: «(…) Luftforsvaret fortsatt er preget av en arv som representerer en kostnadskrevende spredning av virksomheten. Dersom dette ikke endres, vil utgiftene til å opprettholde basene fortsette å trekke ressurser på bekostning av Forsvarets operative evne. Komiteen deler derfor Regjeringens oppfatning av at Luftforsvaret i fremtiden bør videreføre bredden av sine kapasiteter, men konsentrert til færre baser med utgangspunkt i at like fagmiljøer samlokaliseres der det er rasjonelt.» (…) Dette var kloke ord. Nå er vi der. Det er vi som skal ta disse valgene. I Norge har vi en lang tradisjon for en bred politisk enighet om hovedlinjene i forsvarspolitikken. Jeg er glad for å konstatere, som komitélederen også helt riktig gjorde, at det også ved denne korsvei foreligger en enighet på de aller fleste punkter. Denne langtidsplanens aller viktigste beslutning dreier seg om anskaffelsen av Norges nye kampfly, av typen F-35. Dette er en investering på intet mindre enn 60 mrd. kr. Beløpet er tilnærmet identisk med det vi la fram i 2008, og det er jeg glad for å konstatere. At komiteens innstilling er enstemmig på dette punkt, er svært viktig for et lite land. Vi kjøper ikke kampfly kun for Luftforsvarets skyld – vi kjøper kampfly for hele Forsvaret. For uten en troverdig evne til å beherske vårt eget luftrom gir investeringer i sjø- og landstridskrefter rett og slett liten mening. I en tenkt høyintensitetskonflikt i og rundt Norge er vår evne til å kontrollere egne land- og sjøterritorier avhengig av at vi har kontroll i luften. På dette området er det rett og slett ikke nok å bli en god nummer to. Kampflyene opererer dog ikke i et vakuum. Regjeringens forslag om å etablere et luftoperasjonssenter på Reitan utenfor Bodø må ses som en logisk følge av kampflybeslutningen. Luftoperasjonssenteret – også kjent som NAOC – vil ha som formål å planlegge og lede komplekse luftoperasjoner. Kun på denne måten får vi full effekt av kampflyanskaffelsen. Etter regjeringens syn bør dette komme til erstatning for én av de to kontroll- og varslingsstasjonene som vi i dag opererer. Dette er altså i tråd med det komiteen mente ved forrige korsvei. Regjeringens syn er at taktisk luftkontroll og varsling samles på CRC Sørreisa, mens CRC Mågerø legges ned og NAOC opprettes på Reitan ved Bodø. Det var også slik at vi ved forrige langtidsplan plasserte Luftforsvarets øverste ledelse midlertidig i Rygge, inntil vi visste hvordan kampflystrukturen ville bli. Det vet vi nå, og vi mener at denne bør legges til Bodø og knyttes nært opp til det nye luftoperasjonssenteret og til Forsvarets operative hovedkvarter. Så er jeg glad for at samtlige partier, bortsett fra Fremskrittspartiet, støtter regjeringspartienes forslag om at det skal være én hovedbase for kampfly i Norge – én, ikke to – og at den skal legges til Ørland. Det er meget viktig for Luftforsvaret og dets ansatte at de får denne avklaringen. Ørland gir oss et svært godt utgangspunkt for å utvikle framtidens kampflyvåpen. Jeg konstaterer videre at det er enighet om å etablere en mindre, framskutt operasjonsbase i Nord-Norge, og at uenigheten begrenses til hvor denne skal ligge. Av de fem vurderte alternativene til framskutt base – Banak, Bardufoss, Andøya, Bodø og Evenes – har regjeringen landet på Evenes. Denne løsningen er operativt god, samtidig som den krever færrest nyinvesteringer, og den støttes av forsvarssjefen og generalinspektøren for Luftforsvaret. Til Borghild Tenden, som mente hun ikke hadde fått svar på kostnaden: Det koster 56 mill. kr i investering og 76 mill. kr i drift å gjennomføre den løsningen. Det står i et av de mange svarene vi har hatt gleden av å oversende til Stortinget, i forlengelsen av at vi også sa det samme i langtidsplanen. Vi vil styrke Hærens reaksjonsevne og fleksibilitet. I Troms skal brigadens 2. bataljon opprettholdes og inngå som en del av en arktisk innsatsstyrke. Panserbataljonen skal – i tråd med forsvarssjefens forslag – videreutvikles som en tungt pansret bataljon, med en betydelig større andel vervet personell i kombinasjon med noen vernepliktige mannskaper. Også Telemark bataljon får et innslag av vernepliktige. Dermed beholder vi en fullverdig brigadestruktur i Norge og sikrer samtidig vernepliktens fortsatte relevans. I en egen sak i dag foreslår regjeringen dertil å gjennomføre tidenes største materiellanskaffelse til Hæren. Det dreier seg om 146 nye og oppgraderte pansrede kjøretøyer, støttekjøretøyer, taktiske droner med tilhørende logistikk. Dette er intet mindre enn Hærens F-35-prosjekt. Det representerer et kraftig løft for vår landmakt og koster 9,3 mrd. kr. 22. juli og ekstremværet på Vestlandet minnet oss om at vi kan oppleve alvorlige kriser også i fredstid, som setter samfunnets samlede beredskap på prøve. Selv om Forsvarets hovedoppgave er av sikkerhetspolitisk art, er det svært viktig at samtlige av Forsvarets relevante ressurser er tilgjengelige og trent for samvirke med politi og sivile myndigheter. Vi videreutvikler og styrker derfor Heimevernet med et lokalt nærvær, som kan yte viktige bidrag både i sikkerhetspolitiske kriser og gjennom bistand til det sivile samfunn. Jeg vil berømme forsvarssjefen for å ha levert et solid fagmilitært råd som grunnlag for langtidsplanen. Regjeringen har fulgt mange av anbefalingene, men har også foretatt en del alternative valg. Der våre konklusjoner har medført høyere kostnader, har regjeringen systematisk tatt økonomisk høyde for dette. Langtidsplanen legger opp til en økning av driftsbudsjettet for Forsvaret i Norge på 634 mill. kr per år, sammenlignet med forsvarssjefens forslag, gjennom å reinvestere penger som tidligere har blitt bundet opp til oppdraget i Afghanistan, og som egentlig skulle tilbake til Finansdepartementet. Dette blir nå en varig styrkning av budsjettet. Jeg merker meg at opposisjonen ikke har fremmet klare forslag til alternative løsninger, men ønsker flere utredninger. Regjeringens anbefalinger er basert på svært grundige vurderinger og omfattende bruk av ekstern kvalitetssikring. Vi har levert langtidsplanen. Vi gir Stortinget et omfattende underlagsmateriale, og vi har som nevnt svart på hele 291 spørsmål fra Stortinget – til dels om det samme som ble omtalt i langtidsplanen. Jeg tror det knapt finnes ett relevant spørsmål som ikke er både stilt og besvart. Det er en tid for alt. Flere utredninger fører oss ikke videre. Det som nå kreves, er vilje til å trekke de nødvendige konklusjonene. Politikk handler i bunn og grunn om å treffe valg.