trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2014-04-24:
Både samferdselsministeren og komitélederen påsto at jeg hadde sovet. Jeg kan forsikre forsamlingen om at det har jeg ikke gjort. For å si det sånn: Hvis jeg hadde gjort det i denne salen, hadde det blitt hørt, og det hadde åpenbart ikke vært i tråd med forretningsordenens forbud mot støyende uttrykk i stortingssalen! Jeg har ikke kritisert regjeringen for det som gjøres i arbeidet mot sosial dumping. Jeg er helt sikker på at samferdselsministeren og regjeringen virkelig ønsker å bekjempe sosial dumping og kriminalitet i transportnæringen. Jeg har hørt hva samferdselsministeren har sagt i flere foredrag, lest hva han har uttalt, både han og statssekretær Hoksrud. Jeg har ingen problemer med å si at jeg støtter helhjertet opp om det som regjeringen gjør. Det jeg har kritisert regjeringspartiene for, er at de i debatten her i dag har vært svært tilbakeskuende, svært lite opptatt av å gå i en konstruktiv dialog med Arbeiderpartiet og andre om tiltak framover for å komme dette problemet til livs. Vi må se framover. Det er gjort en rekke ting de siste åra, men det er i kampen mot sosial dumping som i kampen mot skatteunndragelse: Hvis du iverksetter tiltak, finnes etter hvert nye smutthull. Tetter du smutthull i skattelovgivningen, finner de som har greie på det, nye smutthull. Sånn er det også i kampen mot sosial dumping. Vi må være klar over at dette er ikke noe vi bare diskuterer i Norge. Det er et stort problem i Europa – jeg tror nesten vi kan si globalt – med kriminalitet og sosial dumping i transportnæringen. Det er store utfordringer, og det iverksettes tiltak – vel og bra – men så oppstår nye problemer, og det gjør at man må iverksette andre og nye tiltak. Vi må hele tida jobbe videre, hele tida få fram nye tiltak, hele tida iverksette nye tiltak for å komme dette til livs. Vi blir aldri ferdig i kampen mot sosial dumping og kriminalitet. Vi må hele tida være i forkant, hele tida iverksette nye tiltak. Det er sjelden lurt å se bakover. Så mitt råd til regjeringspartiene er: Se framover! Det som er gjort, er gjort – se framover, finn løsninger og iverksett!
Helge Orten (Høyre), 2014-04-24:
Jeg opplever at det er stor enighet i denne salen om at vi skal ha mest mulig like konkurransevilkår i transportbransjen. Det betyr at det skal være gode og skikkelige arbeidsvilkår for dem som jobber i bransjen, og at det ikke skal være mulig å unndra seg norske lover og regler. Derfor er jeg litt overrasket over den litt merkelige vinklinga vi har fått på denne debatten. Etter åtte år med en rød-grønn flertallsregjering blir det gjort et forsøk på å skape et bilde av at det er dagens regjering som ikke ønsker å gjennomføre tiltak eller oppfylle løfter. Det er veldig spesielt, all den tid den avgåtte regjeringa stort sett gjennomførte utredninger og iverksatte minimalt med tiltak for å møte utfordringene. Statsråden har i sitt innlegg og svar vist til mange viktige tiltak som har blitt iverksatt eller er til vurdering. En del av tiltakene er sammenfallende med enkelte av forslagene i representantforslaget. Men det er også nødvendig, etter vår oppfatning, å foreta en helhetlig vurdering og sikre at de tiltakene som blir foreslått, og som skal gjennomføres, er effektive, og at de faktisk er gjennomførbare. Strenge regler vil kreve virkningsfulle sanksjoner. Muligheten til å holde igjen kjøretøy er til utredning i departementet og vil kanskje være et av de mest effektive virkemidlene vi kan iverksette. Tilrettelegging for økte kontroller, slik regjeringa allerede har satt i verk, er viktig for å avsløre dem som ikke følger reglene. Økte kontroller må følges opp av flere oppstillingsplasser, utvidede åpningstider på kontrollstasjonene, ny kontrollteknologi og ikke minst strenge bøter for overtredelser. Da kan vi få en effektiv håndtering av det regelverket vi faktisk har, og som også innebærer et stort medansvar for transportkjøperne. Medansvaret for transportkjøperne er etter min oppfatning også et viktig tiltak for å sørge for at regelverket blir fulgt opp på en god måte. Prosjekt Trygg Trailer, f.eks., er en viktig bevisstgjøring, et viktig holdningsskapende arbeid, som Vegdirektoratet nå ruller ut i hele landet. Vi vil være konstruktive og følge opp det gode arbeidet som regjeringa allerede har iverksatt, og vurdere alle konstruktive forslag seriøst. Men da må det skje på en skikkelig måte, der forslagene er tilstrekkelig utredet og tiltak blir sett i sammenheng, slik at vi er sikre på at det vi gjør, er juridisk holdbart og har den effekten vi ønsker. Derfor er det litt merkelig at Arbeiderpartiet ikke har tid til å vente på rapporten fra kabotasjegruppa før de konkluderer. Statsråden har i sitt svarbrev og i innlegget i dag skissert hvordan departementet jobber med dette. Her vil det komme mange gode forslag i tida framover som Arbeiderpartiet og andre selv ikke fremmet da de satt i regjering, men som de nå får anledning til å stemme for.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2014-04-24:
For en av dem som har vært så heldige å ha noen av etappene i det viktige arbeidet mot sosial dumping, er det ikke noen tvil om at under den forrige regjeringa ble det både lagt fram forslag, fulgt opp forslag og gjennomført tiltak. Noe av utfordringa til den forrige regjeringa var at tiltak mot sosial dumping stort sett ble stemt imot av daværende opposisjon i Stortinget. Nå blir det mer og mer oppmerksomhet rundt at sosial dumping er viktig, ikke bare av de årsaker som vi hele tida har argumentert for, men fordi det er stadig større innslag av kriminalitet og annen useriøsitet i arbeidslivet. Det er også grunnen til at det, når vi foreslår tiltak mot sosial dumping, denne gangen rettet spesielt mot transportbransjen, ikke bare på arbeidstakersida, men også på arbeidsgiversida er bred enighet om at her må noe gjøres, med tilslutning til de fleste av de konkrete tiltak vi foreslår. Både Aftenposten og Dagbladet har i det siste hatt avslørende oppslag om hvor stort samfunnsproblem dette er i ferd med å utvikle seg til, fordi det grunnleggende sett ikke bare ødelegger arbeidsforholdene til folk i Norge, som er viktig nok, men i tillegg også undergraver norsk seriøs arbeidsliv i konkurranse med utenlandsk. Derfor er det påfallende at når det blir fremmet et Dokument 8-forslag med konkrete tiltak om det, og vi etterspør tiltak mot sosial dumping, blir det altså svart med vegtrafikktiltak i et forsøk på å avspore debatten. Her kan ikke samferdselsministeren skjule seg bak sitt formelle område, jf. det brevet som representanten Lise Christoffersen akkurat viste til, som var på vegne av flere berørte departementer. Vi har altså lagt fram en rekke forslag. Vi har i stor grad støtte fra alle sider av bordet: eiere, drivere og ansatte i transportbransjen. Vi kommer til å følge opp denne saka. Men jeg ser noe svart på utviklinga i forhold til arbeid mot sosial dumping generelt hvis dette skal være standarden på holdninga til sosial dumping framover. For det avdramatiseres, det avvises egentlig i det hele tatt av nåværende regjeringspartier. Det kan se ut som om det blir opposisjonen som må ta ansvar for å sørge for tiltak mot sosial dumping framover. Det går veldig klart fram av den skuffende innstillinga. Riktignok er det sånn – og det er for så vidt bra – at regjeringspartiene er med på å be om at man på en egnet måte får en sak om oppfølging av arbeidet med trafikksikkerhet, og at vi har fått noe gjennomslag for det. Men det kan da ikke være sånn at sosial dumping er akseptabelt bare det skjer på skikkelige vinterdekk.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2014-04-24:
Det foregår egentlig to parallelle debatter i denne salen i forbindelse med denne saken. Den ene er en veisikkerhetsdebatt, som samferdselsministeren har god kompetanse på og engasjerer seg kraftig i, og som det er veldig stor enighet om. Det er veldig få politikere, tror jeg, både i stortingssalen og ellers, som mener at det er greit med dekk med for lav mønsterdybde, utstyr som ikke er i orden, brudd på veisikkerhetsbestemmelser osv. Det er politisk allment akseptert at god kontroll med dette trygger trafikken på veiene og sikrer liv, passasjerer og last. Den politiske konflikten dreier seg om det større bildet, om sosial dumping, om reglene for arbeidslivet og om rammene rundt næringslivet. Man kunne tenke seg at det var en strid mellom arbeidstakere og arbeidsgivere, og Fremskrittspartiet har jo 40 års tradisjon for å kjempe imot lover og reguleringer som demper bedrifter og næringsaktivitet, men sannheten er at her rammes jo private næringsdrivende, norske selskaper, investorer, eiere og bedriftsledere like hardt som sjåførene. For når man må konkurrere med selskaper som har sjåfører som ikke betaler skatt, som ikke respekterer hviletidsbestemmelser, som ikke investerer i sikkerhetsutstyr, og som ikke satser på opplæring, da er man sjanseløs også som næringsdrivende. Her er det altså bedrifter som investerer millioner av kroner, lærer opp sine sjåfører, følger regler og betaler skatter, som bokstavelig talt blir feid av banen av useriøse aktører. Og det er den debatten Ketil Solvik-Olsen nå har hatt invitasjon på invitasjon på invitasjon til å delta i, men hvor han stort sett svarer med hjullås og antall kontroller og unnlater å gå inn i substansen. Det hadde vært interessant å høre om det er sånn at Ketil Solvik-Olsen nå angrer på at Fremskrittspartiet har vært imot mange av de tiltakene som Lise Christoffersen så glimrende oppsummerte. Det er riktig at man ennå ikke etter et halvt år i regjering har reversert mange av disse tiltakene. Er det sånn at det var feil av Fremskrittspartiet i alle disse årene å være imot? Men mest av alt: Hva vil regjeringen framover gjøre med solidaransvar, med regionale verneombud osv.? Det foregår både i Stortinget og mest av alt ute i samfunnet en diskusjon om framtiden – ikke om de åtte årene som gikk under Jens Stoltenberg, eller de fem årene som gikk under Bondevik II, eller de 16 årene som gikk under Einar Gerhardsen eller Oscar Torp, men om framtiden. Hva gjør vi for å skape et bedre samfunn i Norge? Ketil Solvik-Olsen må etter et halvt år snart begynne å delta i den debatten. Han er hjertelig velkommen til å diskutere også framtiden, ikke bare fortiden.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-04-24:
Eg vil takka helse- og omsorgsministeren for svaret. Eg er einig i at ein er nøydd til å ha den rette inngangen for å få dei rette svara, og derfor var eg interessert i om helse- og omsorgsministeren faktisk anerkjenner at overbehandling er eit område som ikkje vert debattert nok i Noreg, og som vi ikkje tar nok på alvor, heller ikkje dei som styrer og har ansvar for helsevesenet. Men før vi er einige om den situasjonen, kan vi heller ikkje diskutera kva som er nødvendige tiltak. Eg opplever at vi ikkje er heilt einige om kor stor denne utfordringa er i Noreg i dag, og eg kunna ønskja at ein tok dette litt meir på alvor. Elles er eg heilt einig i at vi må kunna snakka om overbehandling utan å verta møtte med at det òg finst underbehandling. Sånn vil det alltid vera, og det er òg kanskje ein grunn til at vi har underbehandling, at ressursane vert brukte feil, og ein reduksjon i overbehandling vil kunna lausriva ressursar til dei som treng det meir. Eg går ut frå – og vil gjerne ha svar på det – at helse- og omsorgsministeren vil følgja opp alle dei konkrete anbefalingane frå direktoratet både om systemtiltak, om tiltak retta mot utøvarar og tiltak retta mot brukarar, à la haldningskampanjar. Det er gode forslag frå direktoratet, men det krev òg politisk vilje til å gjennomføra dei. Eg vil ta opp eitt forhold spesielt, og det handlar om finansiering, for det er det grunnleggjande her. Poenget er – og det seier òg Helsedirektoratet – at finansieringssystemet i helsevesenet er med på å fremja ein praksis som kan vri mot overbehandling. Dei anbefaler som eitt tiltak at reduksjon av betalingssystem som favoriserer stykkpris, sannsynlegvis vil bidra til å dempa overbehandling. Det er stikk i strid med det regjeringa no har gjort med å auka den delen av innsatsstyrt finansiering. Eg vil òg utfordra helse- og omsorgsministeren på innføring av fritt behandlingsval opp mot ein tendens til overbehandling. Det vil ikkje svara seg for nokon som driv helsetenester, når ein har fått ein pasient, å seia at eg trur du har best av å venta litt og sjå. Det lønner seg å ta den operasjonen for dei som driv helsetenester, og det kan favorisera overbehandling. Så eg ønskjer eit svar om fritt behandlingsval.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-04-24:
Takk til alle som har deltatt i debatten. Eg har nokre kommentarar. Først til representanten Sveinung Stensland. Eg har ikkje sagt – i alle fall ikkje meint – at underbehandling skuldast at andre vert overbehandla. Eg er veldig klar over at det skjer veldig mykje underbehandling i norsk helsestell. Det eg tar opp no, er overbehandling. Det eg sa, var at viss ein overbehandlar mindre, får ein meir ressursar til å ta seg av dei som er underbehandla. Eg vil gjerne streka under akkurat det. Til representanten Wilhelmsen Trøen, som antydar at ein kunne lesa rapporten frå Helsedirektoratet om finansiering på ulike måtar, og som siterte frå rapporten. I rapporten seier Helsedirektoratet: «Vi har i den foreliggende rapporten konsentrert oss om tiltak som vil være aktuelle på den nasjonale arena. Det er for eksempel gjort økonomiske tiltak i andre land for å begrense overdiagnostikk og overbehandling som har liten relevans i Norge(…) (…) Det er sant, men som eitt av sju systemtiltak står det: «Finansieringssystemene må i så stor grad som mulig fremme anerkjent praksis og helst sette bremser for ikke dokumenterte kliniske tiltak. Reduksjon av betalingssystemer som favoriserer stykkpris vil sannsynligvis bidra til å dempe overbehandling.» Dette er Helsedirektoratet sitt råd, som eitt av sju systemtiltak. Eg er veldig einig med representanten Olaug V. Bollestad, som tar opp både dette med antibiotikabruk, overmedisinering av eldre og det at vi har marknadskrefter som heile tida dyttar noko på oss. Vi driv med ei medikalisering av det som eigentleg er vanlege liv og vanlege tilstandar. Det er òg ein del av overbehandlinga. Eg synest det er ein krevjande debatt fordi at viss ein tar opp overbehandling, vert ein skulda for at ein ikkje er opptatt av rett kreftdiagnostisering og sånt. Eg vil be om at vi tar ein debatt om overbehandling for å sjå på kva vi kan gjera med det. Eg håpar at ein går gjennom desse systemtiltaka og dei andre tiltaka som direktoratet har anbefalt, og det betyr òg haldningar hos brukarane. Eg har lyst til å fortelja ei lita historie frå den gongen eg vart obs på at overbehandling skjer, eller i alle fall ein auka grad av tilvising til spesialist. Det var då eg var doktor og fekk inn ein pasient, eit lite barn, som hadde eit katteklor. Då foreldra kom til meg, fann dei ikkje kattekloret igjen, men dei kom til legen for å få antiobiotika eller stivkrampe. Det er noko som ein heller kanskje burde gått og spurd mor eller bestemor si om.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2014-04-24:
Eg vil takka interpellanten for å ha fremma ei viktig sak til debatt. Eg er litt overraska over kor tydeleg interpellanten er i interpellasjonsteksten, når han slår fast at «norsk legemiddelforsyning er sårbar, selv i en normalsituasjon». Han slår fast at «Norge har lite lager av viktige legemidler og er prisgitt stabile leveranser fra utenlandske leverandører». Det er ærleg. Eg legg merke til at i den gjeldande stortingsmeldinga om legemiddelbruk, Rett kurs mot riktigere legemiddelbruk, står det at «Legemiddelforsyningen fungerer meget godt i Norge, og leveringssvikt er normalt ikke et stort problem». Vi har den siste tida sett at sjølv i ein normalsituasjon kjem det opplysningar om at vi manglar morfin, og det får stor merksemd, men det var også nyleg manko på kreftmedisin til brystkreftpasientar. Tidvis manglar vi enkelte antibiotika, og det har òg vore mangel på vanleg astmamedisin. Så òg i ein normalsituasjon kan vi gå tomme. Det er viktig at vi har god beredskap. Eg er einig med interpellanten i at staten må sikra det norske folket tilgang til riktige og kritiske legemiddel, slik at nødvendig medisinsk behandling kan oppretthaldast. Eg synest òg det er interessant at interpellanten tar opp at ein må sikra nasjonal produksjonskompetanse og nasjonale produksjonsanlegg, spesielt for sterile legemiddel. Eg ser fram til at legemiddelberedskap vert ein sentral del i den legemiddelmeldinga som er varsla. Senterpartiet er veldig opptatt av matvaresikkerheit – dette er tilsvarande: Vi er i ein sårbar situasjon, og vi er avhengige av leveransar frå utanlandske leverandørar. Men no veit eg at representanten Stensland òg er opptatt av matvaresikkerheit. Så beredskap gjeld òg legemiddel. Eg er derfor glad for at han tar opp dette. Statsråden sa veldig mykje om det som er på gang og som skal gjerast. Eg fekk vel òg med meg at det skulle setjast ned ein beredskapskomité. Men eg ser at i den gjeldande legemiddelmeldinga står det – og her er eit innspel: «Departementet kan gi forskrift om hvilke varer et apotek alltid skal ha på lager og stille minstekrav til leveringsgrad for legemidler, jf. apotekloven § 5-4 fjerde ledd. Denne hjemmelen ikke er benyttet.» Dette var i 2005. Eg trur kanskje ikkje han er nytta. Er det ei moglegheit å gjera det innanfor dagens lovverk, er dette eit forslag. Det står vidare at: «Departementet kan også gi forskrift om at apotek, grossister og tilvirkere av legemidler skal ha plikt til å utarbeide beredskapsplan for virksomheten, eventuelt at virksomhetene skal inngå i beredskapsplanene til kommuner(…) (…) Så om dette ikkje er gjort, er det òg ein styringsreiskap ein har frå statens side til å sikra betre beredskap rundt apotek og medisinlevering der ute. Då har eg ikkje noko meir å føya til, men eg synest dette er ei veldig interessant problemstilling og ser fram til legemiddelmeldinga.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Jeg er faktisk av en annen oppfatning enn representanten Kjersti Toppe når det gjelder oppmerksomheten rundt overbehandling. Jeg opplever at det i det medisinske miljøet er veldig mye diskusjoner rundt dette spørsmålet. I realiteten bekymrer det meg litt, for på samme måte som representanten Toppe har man en veldig sterk inngang om at dette er en overbehandling og en overdiagnostisering. Jeg mener at det skygger over det grunnleggende problemet, nemlig variasjonen – det at man ikke tar tilstrekkelig alvorlig og faktisk følger opp de anbefalte behandlingsretningslinjene som gis, de veilederne som utgis, og det som er de internasjonale og nasjonale forskningsresultatene om hvilke behandlingsmetoder og diagnostiske metoder som skal tas i bruk når. Ved ensidig å fokusere på overbehandling mister man faktisk muligheten til å jobbe med det som er det grunnleggende problemet, nemlig at norske pasienter i dag i altfor stor grad opplever for stor variasjon i den behandlingen og diagnostiseringen de får i norsk helsetjeneste. Når det gjelder spørsmålet om finansiering, mener jeg at det er veldig viktig at ikke finansieringsordningene bidrar til at man ser bort fra det som skal være de medisinske beslutningene. Men hvis man da går tilbake igjen til et system der man finansierer helsetjenesten uavhengig av hva helsetjenesten gjør, vil pasientene igjen oppleve økte ventetider og økte køer. Jeg mener at unødvendig ikke-medisinsk begrunnet venting, køer inn i helsetjenesten, både er en dårlig metode for å sikre god medisinsk praksis og en dårlig metode for å prioritere. Der skilles kanskje representanten Toppes og mine veier, men jeg mener at det derfor er viktig at også vi i helsetjenesten har en finansieringsordning som gjør at hvis man er effektiv, hvis man behandler mange pasienter, hvis man har en god organisering av tjenesten, er det også det som gir de beste økonomiske resultatene. Det er bakgrunnen for at vi har økt den innsatsstyrte finansieringen. Men det er også sånn at vi ser at det kan ha negative effekter, og det er også grunnen til at vi samtidig gjennomfører den gylne regel som sikrer at to av de politisk prioriterte områdene rus og psykisk helse – som ikke har en innsatsstyrt finansiering – sikres en høyere vekst enn somatikk i alle helseregioner, nettopp for å hindre den typen vridninger som representanten Toppe er opptatt av.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Jeg er veldig enig i at det foregår både overbehandling og overdiagnostisering i norsk helsetjeneste, men jeg er veldig redd for å stille den diagnosen, for da kan svaret fort bli at det ikke gjør noe om vi har køer, fordi det er for mye behandling. Da gjør det ikke noe om vi svekker pasientenes rettigheter, fordi vi har for mye behandling. Nei, diagnosen er at det er for stor variasjon i det behandlingstilbudet som gis. Førdes rapport, som viser at det er veldig store variasjoner i den behandlingen som gis, som ikke kan forklares medisinsk, brukes da som en dokumentasjon på overbehandling. Det kan godt tenkes, men den rapporten viser jo en veldig stor variasjon mellom offentlige sykehus. Det setter innlegget til representanten Tove Karoline Knutsen i et litt underlig lys, fordi det i denne debatten skapes et inntrykk av at det er markedskreftene som bidrar til denne overbehandlingen. Nei, denne variasjonen finnes i veldig stor grad mellom de offentlige sykehusene i dag. Derfor er jeg veldig opptatt av at hovedsvaret på denne utfordringen vil være å sikre at man får en mer ens praksis i Helse-Norge, uavhengig av om det er i offentlig eller privat virksomhet, der man følger det som er de anbefalte medisinske behandlingsmetodene eller de medisinske kriteriene for når en skal gjennomføre diagnostisering. Det må være inngangen i dette spørsmålet. Dermed er òg fritt behandlingsvalg et helt annet spørsmål. Det handler om å styrke pasientens rettigheter der spesialisthelsetjenesten har vurdert pasienten og funnet at pasienten har rett til undersøkelse eller diagnostisering. Dette spørsmålet handler også i veldig stor grad om å involvere pasienten i beslutningene. Jeg mener at det skal ikke tas noen beslutninger om meg uten meg i helsetjenesten, og det gjelder ikke minst i spørsmål knyttet til behandling og hjelp i livets sluttfase. Altfor få pasienter involveres på et tidlig nok tidspunkt i en vurdering av når behandling skal avsluttes, og en f.eks. istedenfor skal gå over til smertelindring. Det at en venter med å ta den viktige, men ofte vanskelige samtalen til et tidspunkt der en ikke har god nok tid til faktisk å kunne reflektere over disse spørsmålene, er en stor utfordring i Helse-Norge, ikke minst knyttet til kreftpasienter. Derfor viser også Helsetilsynets rapport om situasjonen i norsk kreftomsorg dette store paradokset, nemlig at vi har store utfordringer ved at mange får diagnostisering for sent, men at vi også har en stor utfordring ved at mange blir overbehandlet.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Jeg vil takke interpellanten for denne diskusjonen. Det er helt riktig at dette er et tema som ikke har fått veldig mye politisk oppmerksomhet tidligere. Interpellanten kom også med en rekke gode analyser om bakgrunnen for at dette skjer, og det vi ser, er at en veldig vanlig årsak, – som jeg også var inne på i mitt svar – er at det blir stopp i produksjonen internasjonalt. Det skaper da en mangel ikke bare i Norge, men også i andre land. Det skyldes også at vi ser at det skjer en konsolidering internasjonalt av produksjonssteder, sånn at en lager større – selvfølgelig da også mer effektive – produksjonsenheter på ett sted. Men det betyr også at når produksjonen stopper der, så blir det et internasjonalt problem. Derfor var jeg også opptatt av i mitt svar at det er en del av disse utfordringene som Norge nasjonalt ikke vil være i stand til å løse alene, men som vil kreve et internasjonalt samarbeid ikke bare mellom myndigheter, men også med industrien. Nasjonalt er det viktig at vi sikrer oss når det gjelder beredskapssituasjoner, at vi har muligheter til også å ha nasjonal produksjon i situasjoner med mangel på internasjonale leveranser. Det er en rekke tiltak som er igangsatt, og en rekke tiltak som er planlagt. Det er også viktig at vi diskuterer og jobber med denne problemstillingen fram til vi skal legge fram en egen stortingsmelding til våren om legemiddelpolitikken. Da vil også dette være et tema, så på dette området er det interessant å høre synspunkter, innspill og forslag fra Stortinget til hvilke måter en skal møte disse utfordringene på, sånn at vi også har muligheten til å vurdere de forslagene inn i dette arbeidet.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Jeg vil takke interpellanten og de andre deltakerne i debatten for en god og viktig diskusjon, som jeg skal ta med meg videre i dette arbeidet. Det er også noen temaer som ikke har vært så mye oppe nå, men som ofte er framme i denne typen diskusjoner, som jeg også vil komme inn på. Det har vært bred enighet i Stortinget om å oppheve fullsortimentskravet for legemiddelgrossister. Jeg er trygg på at denne endringen ikke vil redusere forsyningssikkerheten i Norge, men snarere gi rom for alternative distribusjonskanaler som vil gi økt leveringssikkerhet. Legemiddelgrossister vil fremdeles ha leveringsplikt til alle landets apotek for de legemidlene de distribuerer. Ofte dukker også diskusjonen om parallelleksport opp i denne typen diskusjoner. Jeg mener at det kan bidra til dynamikk og et velfungerende marked. Samtidig må ikke parallelleksporten føre til at grossister i Norge ikke kan ivareta sin lovfestede leveringsplikt. Legemiddelverket har i samarbeid med Nasjonalt folkehelseinstitutt vurdert om det som fast praksis bør innhentes statistikk på parallelleksport av legemidler fra Norge, men har konkludert med at en slik ordning vil gi betydelige administrative kostnader både for grossistene og for myndighetene samtidig som den har liten merverdi for Legemiddelverkets tilsynsarbeid. Departementet har også hatt på høring et forslag om endring i legemiddelloven for å innføre forsyningsplikt for legemiddelindustrien for å sikre distribusjon av legemidler. Innspillene i høringsrunden og erfaringene fra andre europeiske land viser at en slik plikt er vanskelig å avgrense, og at det heller ikke gir økt forsyningssikkerhet. Forslaget om lovendring er derfor ikke foreløpig fremmet. Regjeringen vil i arbeidet med ny legemiddelmelding òg vurdere andre tiltak for å styrke forsyningssikkerheten i Norge ytterligere. Representanten Toppe tok opp plikten til å ha lager på apotek. Det er et spørsmål som nok ikke vil ha stor betydning ved en stor, nasjonal forsyningssvikt. Når det gjelder det å ha beredskapsplaner, er det òg et generelt krav vi har i helsetjenesten. Det er kanskje viktigere da å sikre seg at de ulike delene av helsetjenesten faktisk følger opp de kravene og har beredskapsplaner på de områdene der de har et beredskapsansvar, og det er ikke minst viktig å se på hvordan vi eventuelt kan styrke det arbeidet videre i forbindelse med legemiddelmeldingen.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Jeg vil igjen takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema og for de synspunktene og innspillene som er kommet i denne debatten. Det å lytte til barn er noe som vi ikke har veldig lang erfaring med – det å ta barns synspunkter på alvor. Jeg er i hvert fall veldig glad for at Barneombudet har gjort et så grundig arbeid som de nå har gjort, ved at vi har fått en egen rapport om barns opplevelser ved møter med helsetjenesten. En av de tingene som overrasket meg veldig i den rapporten, var nettopp det jeg refererte til i mitt innlegg: barns beskrivelser av møtet med barne- og ungdomspsykiatrien. En helsetjeneste som i utgangspunktet burde ha alle forutsetninger for nettopp å møte barn på en god måte, beskrives annerledes av de barna som har erfaring med det møtet. Det syntes jeg var så alvorlig at jeg valgte å sende denne rapporten til alle landets barne- og ungdomspsykiatriske enheter og ba dem om å sette seg ned og helt konkret diskutere denne tilbakemeldingen fra pasientene og rapportere til sin ledelse om hvordan de har tenkt å jobbe med det. Jeg tror det rett og slett er noe enkelt og konkret som nå må gjøres, når en får så tydelige tilbakemeldinger som dette. Så er jeg helt enig med interpellanten i at kvalitet, også på dette området, handler veldig mye om kompetanse. Derfor er vi veldig opptatt av å bygge ut en bedre skolehelsetjeneste og få flere helsesøstre i kommunene, men også av at de får et større og mer robust fagmiljø å spille på. Derfor er det viktig å få flere psykologer ut i kommunene. Altfor mange barn og unge opplever i dag at de må bli veldig syke før de er syke nok til at de får en henvisning videre til spesialisthelsetjenesten. Veldig mange barn og unge kan få god hjelp på egentlig veldig kort tid hvis de møter den rette kompetansen på et tidlig tidspunkt. Derfor har jeg veldig stor tro på at får vi bygd ut en god psykologtjeneste i kommunene, vil veldig mange barn i løpet av noen få konsultasjoner kunne få de redskapene som de trenger, for å komme tilbake i en situasjon der de mestrer livets utfordringer. Dette handler også om åpenhet – åpenhet om at vi alle har en psykisk helse, at det store flertallet av oss gjennom livet vil komme i situasjoner der vi også får utfordringer med vår psykiske helse, på samme måte som vi får utfordringer med vår somatiske helse. Skal vi bygge opp – og det skal vi – et godt helsetilbud, må vi samtidig bygge ned barrieren for å søke hjelp. Det gjelder ikke minst for barn og unge. Det må være greit å snakke om ens psykiske helse. Derfor har også skolen en viktig rolle i å lære barn at de ikke bare har en fysisk helse, men også en psykisk helse.
Bent Høie (Høyre), 2014-04-24:
Tusen takk for en spennende og viktig interpellasjonsdebatt. Det har kommet fram mange gode eksempler på det som fungerer, og det er også viktig å ta med seg. Selv om vi er på et område der det er behov for en større satsing i årene framover på å bygge ut en bedre tjeneste, er vi allikevel på et stadium der det er veldig mange gode eksempler på enkeltkommuner som har vist vilje til å prioritere å etablere et tilbud til barn og unge, både det forebyggende tilbudet gjennom en god skolehelsetjeneste og et mer spesialisert tilbud gjennom f.eks. en tilgjengelig psykologtjeneste i kommunene. Det er viktig, men vi er langt fra der en bør være. Jeg er opptatt av at vi starter så tidlig som mulig. Tidlig intervensjon er helt avgjørende på dette området. En psykisk helseutfordring er på mange måter en barne- og ungdomssykdom. De aller fleste som får en psykisk helseutfordring gjennom livet, får det første gangen i barne- og ungdomsårene. Det sier veldig mye om hvor viktig det er med tidlig innsats, for tidlig innsats der en hjelper i kommunen, i skolehelsetjenesten, før en blir så syk at en har behov for hjelp i spesialisthelsetjenesten, vil på mange måter snu en utvikling som er helt avgjørende for hvordan livet blir videre. Dette er også en av de viktige forklaringene på frafallet i videregående skole. Kommer man inn i den negative spiralen at en får en psykisk helseutfordring, ramler ut av videregående skole og deretter ikke kommer i arbeid, er det dessverre store muligheter for at en forblir utenfor arbeidslivet og får andre store helseutfordringer i løpet av livet. Derfor er det helt avgjørende at en på dette området klarer å bygge ut en bedre skolehelsetjeneste, flere psykologer i kommunen, men også skaper god kvalitet både i barnehagen og i skolen. Flere var i innleggene også inne på det. Derfor velger denne regjeringen å satse 170 mill. kr i 2014 på å bygge opp mer kompetanse og kvalitet i barnehagen. Vi bruker betydelig mer penger på kompetanse og kvalitet i skolen. Det er også en del av det forebyggende arbeidet på dette området. En blir møtt med en barnehage og en skole der det er kompetent personell som jobber. Det er helt avgjørende for disse barna.
Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2014-04-24:
La meg få takke representanten Toppe for å ta opp en viktig problemstilling. Dersom pasienter overbehandles i helsetjenesten, er det alvorlig fordi man da får behandling man ikke trenger, eller som ikke virker. Og det er alvorlig dersom det legger beslag på ressurser som kunne vært brukt på andre som faktisk trenger behandling. Overbehandling er et følsomt og vanskelig tema, og det snakkes muligens for lite om det, som det har vært påpekt tidligere i debatten. Det er kanskje grunn til å reise spørsmålet om hvorvidt overbehandling kan være en del av forklaringen på helsekøene som dette landet har slitt med i mange år. Tør vi å stille oss spørsmålet om hvorvidt effekten av en lang rekke behandlinger på det offentliges regning kan defineres som overbehandling fordi det viser seg ikke å ha effekt, samtidig som det står andre og venter på den kapasiteten som kanskje brukes til overbehandling? Stiller Helse-Norge for få krav til pasientene, og velger å fortsette med en langvarig behandling fordi pasienten og de pårørende oppfatter dette som omsorg og støtte? Helsetjenesten må etterstrebe å stille riktig diagnose, foreskrive riktig mengde behandling og behandling som virker, enten det gjelder muskelplager, psykiatri, alvorlig kreftsykdom eller palliasjon i livets sluttfase. I august i fjor konkluderte rapporten Overdiagnostikk og overbehandling fra Helsedirektoratet, som det også tidligere i dag er vist til, med at overbehandling omfatter alle deler av det norske helsevesenet. I alle deler av landet er det store forskjeller i behandlingspraksis. Ett eksempel er skulderlidelser, der rundt 70 pst. av disse behandlingene blir vurdert som unødvendige. Kort fortalt synes det i noen tilfeller som at en betydelig andel av helsetjenestene som tilbys, ikke gjør folk friskere. Alt kan ikke forebygges, men noen ganger er det faktisk enklere enn å reparere i etterkant. Vi må derfor motivere folk til å ta mer ansvar for egen helse, men likevel ha gode behandlings- og rehabiliteringsordninger for dem som trenger det, uavhengig av hvilken lidelse de rammes av. Men det er en kjensgjerning at mange sykdommer kan forebygges gjennom den enkeltes valg og livsstil, dog skal jeg, med min korpus, ikke påberope meg å være noen rollemodell i så henseende. En spesialist i kardiologi skrev i Aftenposten den 10. juli 2013: «Pasienter har krav på en skikkelig faglig vurdering, ikke basert på synsing. Min oppfordring til enkeltpasienter er å spørre legen: «Hvorfor bør jeg behandles(eller ikke behandles) (eller ikke behandles) Avslutningsvis: Vi vet at norske pasienter kan stadig mer, spør stadig oftere og utfordrer helsepersonell i langt større grad enn før. Nettopp derfor er brukerorientering viktig. Pasienter og pårørende må tas med på råd. Derfor skal, som statsråden også helt korrekt pekte på, kvalitet og pasientsikkerhet prioriteres høyt på alle nivåer i helsevesenet. Det er et overordnet mål for den nye regjeringen.
Sveinung Stensland (Høyre), 2014-04-24:
Det er tydelig at legemiddelpolitikk og beredskap er noe som opptar helseministeren. Statsråden skal ha takk for et godt svar. Statsråden viser i sitt svar til rapporten fra Helsedirektoratet i 2012. Den gir en grundig og god gjennomgang og viser at i det store og hele fungerer forsyningen godt. Men jeg er mest opptatt av når det ikke virker. Det er når det svikter, dette blir interessant. Som statsråden selv peker på: Det skjer stadig oftere. De siste årene har det oppstått stadig flere mangelsituasjoner. Jeg beskrev mange av de forholdene i mitt tidligere innlegg. Jeg vil anerkjenne den innsatsen som har blitt gjort. Jeg tar ikke opp denne problemstillingen for å påpeke at noen før oss har gjort en dårlig jobb, men det har gjennomgående vært lite politisk oppmerksomhet om feltet. Derfor ønsker jeg å ta opp debatten. Det er jo litt interessant at med en gang det er mangel på morfin – som har slik mystisk klang – blir det en stor mediesak. Men senest denne uken har det vært rapporter om at det mangler produkter mot brystkreft – det blir det ikke så stor schwung over. Samtidig er det slik at det tror jeg ikke Norge klarer å produsere selv heller, men disse situasjonene oppstår hele tiden. Det som kan være en utfordring, er: Når det blir tomt på verdensmarkedet, hva skjer da? Blir Norge prioritert, eller blir det det ikke? Det er flere eksempler på at Norge ikke blir det. For eksempel gikk verden for noen år siden mer eller mindre tom for et produkt som heter Selo-Zok, fordi amerikanerne begynte å bruke det. De betalte dobbelt så mye som europeerne. Hva skjedde? Jo, markedet i Europa ble tømt for det , fordi betalingsviljen her var dårligere enn i USA. Vi må ikke stille oss slik at vi er spesielt krevende regulatorisk eller spesielt lite betalingsvillige, for det kan gi oss større problemer i mangelsituasjoner. Når det gjelder dette med legemiddellager, må vi skille mellom beredskapslager i seg selv – som det jo er statens ansvar å sørge for – og det løpende lagerholdet hos de grossistene som driver kommersielt. I dag forsynes det meste «just in time» – lageret er tilpasset den løpende omsetningen. Det er ingen som har interesse av å bygge opp lager – det er risiko for svinn, og i tillegg er det kapitalkostnader ved det. Med de effektive distribusjonskjedene som vi har, både i Europa og i Norge, blir lagrene mindre og mindre. Jeg støtter tanken om en legemiddelberedskapskomité, men vi kan ikke hvile og vente på hva den komiteen gjør. Her må det hele tiden være politisk oppmerksomhet – for å være sikre på at vi har gode løsninger hvis uheldige situasjoner skulle oppstå.
Sveinung Stensland (Høyre), 2014-04-24:
Takk for en god debatt. Jeg hadde ikke forventet så mye uenighet om denne saken, og det var det da heller ikke. Men vi er i alle fall enige om at dette er en utfordring som trenger løpende oppmerksomhet. Representanten Otterstad pekte på risikoen ved å flytte ansvaret for beredskapslagring over fra – jeg regner med at det var det han mente – grossistene til helseforetakene. Det er klart at det er en utfordring, men det er håndterbart hvis en bare kommer i gang. Så vidt jeg vet, er det kommet penger på plass også. De må komme i gang med jobben det er å etablere lagre rundt omkring. Ellers er det interessant at Arbeiderpartiet bruker denne anledningen til å rose oss for vår handlekraft i skattepolitikken. Nesvik tok opp at vi mister kompetanse hver dag. Det tok jeg opp i mitt innlegg også. Jeg regner da med at han støtter meg i at vi må få en oversikt over den kompetansen vi har i dag. Når det er sagt, må vi ikke glemme Algetas nylige suksess med produktet Xofigo. Preparatet produseres faktisk ikke så langt herfra, på Kjeller, hos IFE, som jeg besøkte rett før påske. De bygger opp og skal ansette mange folk for å betjene et voksende marked innenfor kreft med spredning til skjelettet. Flere har nevnt produksjon lokalt og apotekenes rolle der. Der må jeg som gammel fagmann si at det er mye rart som er blitt produsert på apotek – jeg har lagd mye rart selv også! Jeg kunne snakket om det i timevis, men de tidene er forbi – det er slutt. Det er over – lab-ene finnes ikke lenger, og det er faktisk bra. Kvaliteten på mye av det som kom ut, holdt ikke tritt med nivået på ferdigproduserte produkter. Men det er en utfordring når det gjelder enkle tilberedninger av en del ting. Og nå med Samhandlingsreformen med sykere og sykere pasienter som skal behandles i lokal helsetjeneste og lokale sykehjem, er det en utfordring. Den må vi også se på. Vi trenger produksjonskompetanse, og det er ikke nok bare å satse på sykehusapotekene. Toppe virket overrasket fordi jeg er så klar. Det tar jeg som en kompliment. Jeg mener at det jeg beskriver i interpellasjonen, er det som er situasjonen. Vi har en utfordrende situasjon. Vi kan godt støtte oss til at det går stort sett bra, men jeg er opptatt av de gangene det ikke går bra. Nå legger Toppe vekt på den gjeldende legemiddelmeldingen. Men den er faktisk ti år gammel, og det har skjedd litt på ti år. Det må vi ta inn over oss når vi skal lage en ny legemiddelmelding. Så er jeg enig med Senterpartiet i noe. Én av de tingene er at mat er viktig, og jeg synes også at mat er den beste medisin. Takk for en god debatt.
Audun Otterstad (Arbeiderpartiet), 2014-04-24:
Jeg vil starte med å takke interpellanten for en veldig viktig og god interpellasjon. Så vil jeg si at jeg deler bekymringen representanten Stensland uttrykker for at store kommersielle selskap ikke alene skal kunne sikre vår legemiddelberedskap. Når ansvaret flyttes fra direktoratet og over til helseforetakene, er det avgjørende å sikre at foretakene har riktig innkjøpskompetanse, og at de får økonomiske midler til å bygge opp en nødvendig beredskap. Det kreves politiske beslutninger for å sikre alle den friheten det er å få riktig medisin til riktig tid. Det er det en helseministers jobb å sikre. Men medisiner – kommersielle eller ikke – må også brukes riktig. Undersøkelser gjort av direktoratet i forkant av stortingsmeldingen «God kvalitet – trygge tjenester» viser at det er altfor mange tilfeller av feilmedisinering ute i norske kommuner og på sykehus. Her trengs det kompetanse. Flere må ta helsefaglig utdanning, og flere må få muligheten til å jobbe og utvikle seg i sitt yrke. Kunnskapen om mennesker man skal hjelpe, og mulige bivirkninger av behandling, skaffer man seg av erfaring. Mennesker reagerer ulikt fordi vi er forskjellige, og vi må tilpasse behandlingen til den enkelte. Da holder det ikke at våre sykepleiere og helsearbeidere kun får 19,3 eller 27,6 pst. stillinger å lære og utvikle seg i. Man blir ikke kjent med de menneskene man skal hjelpe, og man får ikke tilstrekkelig med tid til å utvikle seg og til å bli skikkelig god i sitt yrke. I tilleggsproposisjonen for 2014 fant Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen plass til såkalte vekstfremmende skattekutt. Jeg håper at man som en følge av stortingsmeldingen om legemidler finner plass til helsefremmende økninger, bl.a. i form av støtte til kompetansesenteret for barn ved Haukeland universitetssjukehus, sånn at man får sikret riktig og god kvalitet på medisin til barn, og at man i neste statsbudsjett finner plass til helsefremmende økninger i form av flere hele stillinger på norske sykehus. Det vil bidra til å sikre tryggheten til den enkelte.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-24:
Takk til statsråden for et grundig svar. Særlig den siste sekvensen har jeg lyst til å dvele litt ved, for nettopp det å bringe barn med i deres eget liv og faktisk også i utformingen av en helsepolitikk bærer bud om nye tider. Jeg synes det er et viktig skritt å ta. Så har vi også noen litt formelle veier å gå knyttet til barns deltakelse og medvirkning. Vi trenger å ratifisere en barnekonvensjon i Norge som befester barns rettigheter grundigere. Når vi ser bakover, hadde vi en maktutredning for noen år siden, og det hadde vært interessant å ha en maktutredning for barn og unge. Men i dette perspektivet tror jeg det på kort sikt absolutt er viktigere å få barn med i brukermedvirkningen, og gjerne på flere arenaer. Så var statsråden innom en kommunereform som jeg tror blir særlig viktig. I Oppland har Fylkesmannen gått grundig til verks og sett på hvilke utfordringer de 26 kommunene i Oppland har, og det er særlig fire områder som har blitt pekt på som utfordringer. To av dem gjelder i høyeste grad barn: barnevern og den praktisk-pedagogiske tjenesten. Her er det mangel på både kompetanse og kapasitet, og dermed er det en kvalitet som ikke står seg over tid. Det er det viktig å ta med seg inn i det planleggingsarbeidet som skal skje de neste årene. Dette er riktig tid å ta fatt på disse utfordringene med folkehelsemelding, med primærhelsemelding og med en ny helse- og sykehusplan, og det å ta med seg barns og unges perspektiv inn i denne planleggingen og få med seg barn på laget. Så finnes det også eksemplariske lyspunkter blant aktørene, og det er veldig hyggelig å peke på Oslo universitetssykehus – det er ikke alltid at det bare er feil og seige prosesser hos store aktører. De har barn og unges psykiske helse som et av sine tre prioriterte områder de neste årene. Det fortjener de honnør for, for det gjelder mange barn og unge i Oslo-regionen, det gjelder mange innvandrerbarn, og det gjelder mange barn med små ressurser, som kan nyte godt av at en så stor aktør skal prioritere mange av sine ressurser på nettopp dem. Det er viktig å bruke alle anledninger til å påvirke og prioritere, for kommunepolitikere gjør sine prioriteringer, Stortinget gjør sine prioriteringer, og de prioriteringene er nødt til å gå i hop.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-24:
Aller først, takk til dem som har deltatt i debatten. Det er mye engasjement, det har kommet fram mange gode erfaringer fra rundt om i landet som jeg setter stor pris på å bli gjort kjent med. Det viser at det er mulig å lage gode tjenester når en velger prioriteringer lokalt. Ressursene er nok i stor grad der. Det er ikke sikkert vi trenger å putte på så altfor mye penger, men noe penger må vi nok legge i potten. Aller mest handler dette, som jeg også var inne på innledningsvis, om koordinering, og også om prioritering. Representanten Iselin Nybø var inne på skolehelsetjenesten og helsesøsterordninga, og det er en utfordring, særlig i videregående skole, at det er kommunene som har ansvaret for helsesøstertjenesten, mens det er fylkeskommunen som er skoleeier. Det er også en type struktur som vi er nødt til å se på, eller en forvaltningsmessig utfordring som det er særlig opp til oss politikere å ta fatt i. Jeg tror nok en del kommuner føler at det ansvaret, selv om det er ens egne ungdommer som går på en videregående skole i kommunen, blir litt fjernt fra det ansvaret de føler at de egentlig har i kommunen. Så det er en av utfordringene. Så tror jeg det var representanten Wilhelmsen Trøen som var inne på økning i antall psykologer. Jeg er usikker på om det faktisk er sånn, dessverre. Det er også en av utfordringene her, at det er vanskelig å få innblikk i de reelle tallene. Det er noen statistikkutfordringer, og det er også et tegn på at vi må jobbe litt mer med strukturer og med statistikkføringa for å få en bedre oversikt over den reelle situasjonen. Det vi vet, er at det er mange kommuner som ikke har ansatt en psykolog, og det er ikke altfor mange kommuner som søker om tilskudd fra tilskuddsordningen for å ansette psykologer. Så her har vi en utfordring foran oss, å få flere kommuner til å bruke det som er lagt til rette for dem. Men de må også gjøre en innsats selv i mange kommuner med å legge til rette attraktive stillinger, ikke bare prosjektbaserte stillinger, for å tiltrekke seg psykologer. Jeg tror det var representanten Bollestad som var innom sykepleiere med psykiatrisk kompetanse. Jeg tror også at det er et av virkemidlene vi skal bruke i større grad, slik at dette ikke bare blir basert på henvisninger. Det er ofte en samtalepartner mange barn og unge trenger i første runde, med en kompetanse som ikke nødvendigvis er en spesialistkompetanse. Så det er viktig at vi kommer i gang og husker på barn og unge i alt det planarbeidet vi skal gjøre nå, og gjør de prioriteringene for en hel generasjon, fra år null.