Michael Tetzschner (Høyre), 2012-02-07:
Jeg kan umiddelbart si meg enig i det siste utsagnet fra representanten Langeland – det beste utsagnet i hele hans innlegg, vil jeg si. Det har vært en glede for meg som litt grunnlovskonservativ å høre noe av grunntonen i denne salen – det er mange grunnlovskonservative. Det gjelder bare å utporsjonere denne konservatismen riktig, så den ikke blir til hinder for å treffe vedtak om internasjonalt samarbeid, som forplikter oss, og som forplikter de landene som er med. Jeg synes allikevel at selv om vi erkjenner en viss bevisbyrde for at endringer også er forbedringer når vi endrer Grunnloven, har man kanskje gått litt langt i et rent statisk forsvar av Grunnloven. Blant annet var representanten Slagsvold Vedum inne på at det går en ubrutt linje fra herrene på bildet bak presidenten og frem til i dag. Det er rett og slett ikke riktig. To tredjedeler av Grunnloven er ganske ny, og den er også ikledd en språkform som våre grunnlovsfedre ikke ville følt seg hjemme i. Språkformen er i overveiende grad kommet til ca. 80 år etter at de avsluttet sine forhandlinger. Kanskje enda viktigere har Grunnloven også i sin tur kanskje vært for stiv til å endres, slik at man har fått frem store forfatningsendringer uten at man har gått veien om formelle grunnlovsendringer. Jeg tenker på hele statsformen med innføringen av parlamentarismen – den var ikke hjemlet i Grunnloven i det hele tatt, og til slutt heller ikke pressefriheten med den slagvidde den etter hvert har fått. Man har kommet etterpå og justert Grunnloven etter behov. Det er nettopp derfor den har tjent oss så godt: Ved behov har vi vist vilje til å endre den. Jeg må også si jeg er stor tilhenger av de mindretallsrettighetene som generelt har vært trukket frem i debatten, men at det er forskjell på mindretallsrettigheter av prosedyreart og de mindretallsrettighetene som jeg mener har betydning, nemlig dem som gjelder vernebestemmelsene for individuell frihet, sentrale mindretallsrettigheter som er viktig når det gjelder makt og fordeling mellom individ og stat, rettsstatens prinsipper og virkemåte, inngrep i den enkeltes rådighetssfære, som at fast eiendom skal ikke tas uten full erstatning, retten til privatliv, og også prinsippet som ligger på oss som lovgivere, om at vi ikke gir lover med tilbakevirkende kraft, og den konstitusjonelle arbeidsdelingen mellom statsmaktene, som også sikrer uavhengige domstoler, slik at de ikke synker ned og blir politiske synseorganer. Når det derimot gjelder spørsmålet om tilslutning til internasjonale samarbeidsorganer, er det grunnleggende sett et annet spørsmål. Det er nemlig et spørsmål om hvordan Norge som kollektiv organiserer samarbeid med andre suverene stater. Det er et spørsmål av mindre rekkevidde enn kjernebestemmelsene i Grunnloven. Suverenitetsavståelse er i vår tid, i motsetning til Grunnlovens første århundre, ikke suverenitetsavståelse til andre land, men til internasjonale organisasjoner, hvor Norge samvirker med andre land, og hvor andre land på sin side også avgir suverenitet. Norge utøver konvensjonshjemlet innflytelse over andre land gjennom deltakelse i slike felles organisasjoner i bytte med en viss suverenitetsavståelse på et saklig begrenset område, som § 93 også viser til. Norge får selv økt innflytelse utover sitt eget territorium. I tillegg til nasjonal selvråderett får vi en internasjonal medinnflytelse. Når det så gjelder de konkrete forslagene til grunnlovsendringer som vi behandler i dag, går ikke disse forslagene lenger enn at det fortsatt vil være en betydelig mindretallsbremse og en stoppmekanisme på flertallsviljen, om man vil si det. Det er ingen prinsippendringer, men en gradsforskjell. For det første vil kravet til tre fjerdedels flertall som betingelse for tilslutning til overnasjonale organer gjelde dersom det ikke avholdes folkeavstemning. Hvis det derimot avholdes folkeavstemning, vil fortsatt et mindretall på en tredjedel, eller 57 representanter i denne salen, kunne stoppe en internasjonal tilknytning mindretallet er imot. Mindretallet kan altså, etter å ha trosset folkeviljen uttrykt i en folkeavstemning, fortsatt i kraft av bare å være et mindretall i Stortinget stoppe internasjonalt samarbeid dette mindretallet ikke ønsker. Spørsmålet som er til diskusjon her i dag, er ikke prinsippet om mindretallets rettigheter, men hvor stort dette mindretallet må være for å sette til side resultatet av en demokratisk folkeavstemning. Et tillegg i Grunnloven § 93, slik forslagsstillerne har fremsatt forslag om, vil være mer tilpasset behovet for forpliktende internasjonalt samarbeid på mange områder. Jeg synes overfokuseringen av EU også viser at det er noen som henger fast i gamle forestillinger. Men fremtidens problemer viser at vi har større behov, ikke mindre, for internasjonalt forpliktende samarbeid. Samtidig inneholder dette forslaget også at vi for første gang får inn en hjemmel i vår grunnlov for folkeavstemninger når dette instituttet blir brukt. Det burde forslagsstillerne faktisk få ros for og ikke kritikk for av våre konservative grunnlovstilhengere, hvor jeg også utgjør en liten falanks. Dette kombineres fortsatt med en omfattende mindretallsgaranti, bare med den endring at dette mindretallet i hvert fall må samle en tredjedel av Stortingets representanter. Jeg merket meg også at representanten Tingelstad Wøien begynte å argumentere med folkesuverenitetsprinsippet. Det synes jeg er ganske dristig. Folkesuverenitetsprinsippet hviler på det prinsippet at folket gir seg selv lover – i motsetning til det som var situasjonen før, nemlig at øvrigheten kom fra Gud til en eller annen monark i en styreform hvor statsstyrelsen gikk i arv i visse familier. Folkesuverenitetsprinsippet slo dette i stykker og implementerte prinsippet fra 1789 om at folket gir sine egne lover. Da formoder jeg at i et demokrati er det flertallet som gir seg selv disse lovene, og ikke mindretallet. Jeg kommer til å svare ja til endringsforslagene når jeg blir spurt.