Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2010-06-15:
Fremskrittspartiet fremmer igjen forslag om å gi produsenten mer næringsfrihet – vekk med politikerinnblanding, la markedet ordne opp og la bonden få frihet til å produsere, eksportere og være sjølstendig næringsdrivende som andre næringsdrivende. Ja, det får meg til å undre. Hvem er det som skal gis næringsfrihet ved å fjerne avtaleverket? Hvilke norske bønder er det som tjener på at det ikke er en avtale som forplikter bøndene? Skal vi ha gartnere som slår gress på Vestlandet og i Valdres, eller skal vi ha produksjon med beitedyr? Det lønner seg ikke å drive med beitedyr i Valdres dersom det ikke kompenseres for ulempen ved å produsere der arealet er mer utilgjengelig. Det er lenger unna markedene fra Vang i Valdres kontra Gran på Hadeland, og for at de skal produsere i Valdres, får de mer betalt for melken, f.eks. Ikke nok med det, men vi har bedre produksjonsforhold på Hadeland og Toten enn i Vang. Vi kan høste gress flere ganger, og vi kan dyrke korn, poteter og grønnsaker, men også produsere melk. Norge produserer mat på et svært marginalt areal sammenliknet med andre. Halvparten av i Sverige, og i forhold til Danmark og New Zealand kan vi ikke sammenlikne oss verken med hensyn til areal eller klima. Så kan en mene at å holde produksjon i hele landet ikke er formålstjenlig, vi kan kjøpe det vi trenger utenlands. De fleste bønder er opptatt av å produsere mat på jorden de eier, mat til en befolkning som er i vekst. Da må det produseres der det er mulig, ikke bare der det er produksjonsmuligheter for flere typer vekster. Når Fremskrittspartiet ønsker å si opp jordbruksforhandlingene og slippe markedet fritt, betyr det at det vil være de store produsentene på Østlandet, Jæren og muligens i Trøndelag som vil kunne ha en produksjon som bærer seg – vel å merke på langt større arealer enn dagens bruk, sjøl om det her også vil være begrensninger i forhold til geografi. Jordbruksavtalen er en avtale som bygger på plikter og ansvar fra begge parter. Bøndene forplikter seg til å holde avtalte priser i markedet som beskytter norske forbrukere i tider der verdensmarkedsprisen er høy, og som svarer til vårt norske lønnsnivå når verdensmarkedsprisen er lav. Jordbruksavtalen gir en inntektsmulighet og er ikke et lønnsoppgjør. Avtalen må inneholde budsjettmidler i forhold til hva en ønsker seg av politiske prioriteringer når en ser at en ønsker å bygge opp under spesielle produksjoner, som f.eks. at det fortsatt skal være beitedyr i kulturlandskapet i Valdres. Men det er også viktig at det inneholder priser som gjør at det lønner seg å være en dyktig bonde som får mest mulig ut av jord og dyr. Det skal ikke være lett å være en dårlig bonde. Industri kan flytte produksjonssted, og gjør det til tider også. Det kan ikke landbruket. Jorden ligger der den ligger. Å sørge for størst mulig sjølforsyning til egen befolkning må være et mål. Jo dårligere mulighetene blir for å drive på mindre åkerlapper i hardt klima, desto flere større bruk blir det som ikke tar bryet med å høste fra småbruk i f.eks. Valdres eller på Vestlandet. Landbrukspolitikk er, som utenriksministeren treffende sa det her i salen for en tid tilbake, en næring som ikke kan sammenliknes med andre næringer her i landet – så enkelt, men også så vanskelig.