Julie Christiansen (Høyre), 2001-12-05:
La meg på vegne av Høyre starte med å gi full tilslutning til Regjeringens beslutning om å tilby norske militære bidrag til Operation Enduring Freedom, og også støtte til at Regjeringen vurderer norsk deltakelse i en internasjonal sikkerhetsstyrke i Afghanistan. Det er etter Høyres mening selvsagt at Norge stiller opp og tar sin del av ansvaret i den internasjonale kampen mot terrorismen, og det innebærer også at vi tar vår del av de militære byrdene. All den tid Norge har utstyr, mannskaper og ekspertise som er relevant i de kampene som foregår, er det viktig at vi demonstrerer vår solidaritet og vår vilje til å bidra. Regjeringen har etter vårt skjønn på en grundig måte klargjort at beslutningen om å tilby å sende militære bidrag ikke er i strid med Grunnlovens bestemmelser, og vi registrerer at både den gamle og den nye regjeringen er enig i fortolkningene av Grunnloven. Også tidligere praksis har slått dette fast, som det har vært vist til tidligere, i forbindelse med norske bidrag i Golf-krisen og i Kosovo-krisen. Vi tar også til etterretning at styrkebidragene i den grad de vil komme til anvendelse, er forutsatt tilleggsfinansiert. Utenrikspolitikk står for øyeblikket høyt på dagsordenen. Når det skjer, er det som regel fordi konfliktnivået i verden har økt, og det er derfor ikke alltid gledelig at utenrikspolitikk kommer i fokus. Men når alles øyne er rettet mot forhold utenfor landets grenser, blir viktigheten av en gjennomtenkt og konsistent utenrikspolitikk tydeliggjort. Det blir lettere å forstå hvorfor Regjeringen må ha et bredt sett med virkemidler til rådighet i sin utøvelse av utenrikspolitikken, og det er dette vi i dag skal bidra til gjennom å vedta utenriksbudsjettet for 2002. Regjeringens framlegg til utenriksbudsjett og komiteens innstilling understreker også en bred enighet i Stortinget om hovedlinjene i utenrikspolitikken, og det må kunne ses på som en styrke for et lite land at sentrale utenrikspolitiske og utviklingspolitiske mål samler et bredt flertall. Terroraksjonene mot USA den 11. september forandret verden. Det har blitt et forslitt uttrykk, men det er like fullt sant. De forandret trusselbildet hos flere enn de analytikere, forskere og etterretningsfolk som lenge har snakket om terrortrusselen. Verdenssamfunnet har samlet seg mot terrorismen og i kamp mot terroristenes celler og nettverk på en måte som få trodde var mulig i dagene etter terroranslagene. Bredden i koalisjonen, Sikkerhetsrådets vedtak om en rekke konkrete tiltak for å bekjempe internasjonal terrorisme, Brahimis og de afghanske partenes innsats for å få på plass en bredt basert politisk løsning og verdenssamfunnets oppfølging med humanitær innsats gir et slags håp. Det har også gitt Norge nye utfordringer. De fire afghanske gruppene som kontrollerer det meste av Afghanistan, ser nå ut til å bli enige om en avtale for en afghansk overgangsregjering. Jeg har likevel en viss forståelse for Afghanistankomiteens representant i Peshawar, Odd Bratlie, som til Aftenpostens nettutgave i går uttalte i forbindelse med avtalen: «Jeg vil ikke juble før jeg ser at den fungerer i Afghanistan.» Det er fortsatt stor usikkerhet om avtalen vil være solid nok i møte med de etniske motsetningene i Afghanistan. Norges rolle som leder i givergruppen for Afghanistan Support Group blir derfor svært viktig. Jobben blir å understøtte den politiske prosessen med humanitær hjelp og hjelp til gjenoppbygging på en god måte. Komiteen har i innstillingen enstemmig understreket at Norge må være rede til å vurdere økt støtte til gjenoppbyggingsarbeid i Afghanistan og til grenseområdene i regionen. Vi har sett at kampen mot internasjonal terrorisme har brutt ned motsetninger mellom land som tidligere stod langt fra hverandre, både politisk og kulturelt. Det er også brutt ned andre grenser mellom utenriks- og innenrikspolitikk, mellom tradisjonelle utenriks- og sikkerhetspolitiske virkemidler på den ene siden og innsats for å skape fred, vekst og utvikling på den andre – med andre ord det som vi budsjetteknisk kaller 02- og 03-området i budsjettet. Vi kan ikke snakke om et forpliktende militært og sikkerhetspolitisk samarbeid for å bekjempe terrorisme uten samtidig å snakke om et ansvar for humanitær hjelp og hjelp til gjenoppbyggingen og den langsiktige politiske utviklingen i Afghanistan og i regionen. Jeg vil derfor understreke at Regjeringen nettopp sørger for at Norge tar et bredt ansvar både i den militære kampen mot internasjonal terrorisme, i arbeidet for en politisk løsning og i det humanitære arbeidet på kort og lang sikt. En av dette budsjettets nyvinninger, nemlig kapitlet om overgangsbistand, tror jeg vil komme til å bli et svært viktig virkemiddel i tiden fremover. Regjeringen har ikke minst på bakgrunn av situasjonen i Afghanistan økt nettopp dette budsjettkapitlet med 45 mill. kr i forhold til arbeiderpartiregjeringens budsjettfremlegg. Den negative utviklingen i Midtøsten de siste dagene bærer bud om at kampen mot internasjonal terrorisme kan gå vanskeligere tider i møte. Regjeringen har appellert til begge parter i konflikten om å bestrebe seg på å forhindre at voldsspiralen ytterligere bringes ut av kontroll. Regjeringen har på den ene siden appellert til Arafat om at han må gjøre mer for å bekjempe terroristorganisasjonen og deres handlinger. På den annen side har Norge appellert om tilbakeholdenhet når det gjelder israelernes gjengjeldelser. Dessverre er utsiktene til at partene skal kunne komme tilbake til forhandlingsbordet, svært mørke. Jeg vil nettopp derfor understreke viktigheten av at Norge viderefører sitt Midtøsten-engasjement. Det er ingen tvil om at amerikanerne er de viktigste aktørene for om mulig å bringe partene i dialog igjen, men dette er ikke tidspunktet for å gjennomføre endringer i vårt Midtøsten-engasjement eller i våre bidrag. Dersom vi nå skulle trekke oss ut av våre forpliktelser i Midtøsten, ville det i verste fall kunne bidra til å destabilisere situasjonen ytterligere. I valgkampen var det for engangs skyld en debatt om norsk bistandspolitikk. Høyre har vært og er fortsatt mer opptatt av resultatene vi oppnår med bistand, enn av hvor mange prosentpoeng av BNI bistanden utgjør. Men for å være ærlig, synes det som om andre partier har beveget seg i vår retning, bort fra en ensidig fokusering på bevilgningsnivå og mot større fokusering på innretningen av bistandsinnsatsen. Hovedmålet må være å innrette bistanden slik at den på varig basis bidrar til å bringe flest mulig mennesker ut av fattigdom. Da må bistand også spille sammen med en bredere utviklingspolitikk som setter søkelys på de hindringer u-landene møter i sin streben etter økt økonomisk vekst og næringsutvikling. Jeg vil gjerne få understreke at vi står fast på Sem-erklæringen, og at vi lever godt med målet om å bringe bistanden opp til 1 pst. av BNI. Det er kanskje en kuriositet, men like fullt et faktum at første gang bistanden i Norge var på 1 pst. av BNI, var i 1982. Da lå Høyre på rundt 30 pst. på meningsmålingene og Willoch var statsminister. Det viser at Høyre alltid har hatt et pragmatisk forhold til spørsmålet om bevilgningsnivået. Vi har satt kvalitet og måloppnåelse i høysetet. Det kan av og til virke som også andre partier har hatt et pragmatisk forhold til dette med 1 pst.-målet. Arbeiderpartiregjeringen og sentrumsregjeringen hadde begge i forrige periode en slik målsetting, mens det ikke ble lagt frem noe budsjett i forrige periode som holdt denne programfestede målsettingen, og det ble heller ikke lagt frem forslag fra dem i opposisjon. Etter denne snarvisitten til valgkampen vil jeg bare få understreke at vi mener utviklingspolitikken går i riktig retning, noe vi også gav uttrykk for i debatten om inneværende års budsjett. Det er nå bred enighet om en større geografisk konsentrasjon i det bilaterale utviklingspolitiske samarbeidet. Vi har også fått en konsentrasjon og bedre samordning av det multilaterale bistandsarbeidet. Høyre er også tilfreds med at det nå så tidlig legges opp til at den bilaterale bistanden skal støtte opp om landenes egne strategier for å bekjempe fattigdom. Jeg føler meg overbevist om at de omlegginger av bistandspolitikken vi nå gjør, legger grunnlaget for en fortsatt bred støtte i det norske folk for å videreføre et høyt bistandsnivå.