Victor Norman (Høyre), 2002-10-10:
Jeg skjønner godt at opposisjonen har behov for å markere seg i forhold til en politisk debatt. Men jeg synes det er litt pussig at Arbeiderpartiet legger så stor vekt på å fremstille vår arbeidsmarkedspolitikk som usosial og fremstille det som om vi forsøker å saldere de arbeidsledige for å få statsbudsjettet i havn. Det er ikke bare misvisende når man gjør det – det er positivt galt. I budsjettforslaget presenterer vi en ny arbeidsmarkedspolitikk som tar arbeidsledigheten på alvor, som innebærer at den enkelte arbeidsledige vil få langt tettere oppfølging enn før, som inviterer til et konstruktivt samspill mellom Aetat og private aktører når det gjelder å få folk tilbake i jobb, som gir flere tiltaksplasser enn før og større satsing på tiltaksplasser i bedriftene, og som gjør dagpengesystemet til det som er meningen, nemlig inntektssikring i en jobbsøkerfase. Dette er ikke å saldere bort de ledige, det er å satse på de ledige som en ressurs som skal og bør føres tilbake i arbeid. Vi er så heldige at arbeidsledigheten i Norge fortsatt er mye lavere enn i andre europeiske land. Den er dessverre i ferd med å stige, og vi må nok være forberedt på at den kan fortsette å stige i månedene fremover. Samtidig er arbeidsmarkedet som helhet stramt, noe ikke minst den sterke lønnsveksten i år er uttrykk for. Det er ikke mangel på arbeidsplasser som er grunnen til at ledigheten i Norge stiger. Årsaken er delvis at de som blir ledige, har andre kvalifikasjoner enn det som kreves til de ledige jobbene, og dels at selve prosessen med å kvalifisere og formidle folk til ledige jobber tar for lang tid – og i forhold til mange fungerer den ikke i det hele tatt. Erfaringene fra andre land i Europa viser at hvis vi ikke gjør noe offensivt med disse problemene, blir høy ledighet veldig lett et kronisk fenomen, selv i et hav av ledige stillinger. Det var en av hovedgrunnene til at regjeringspartiene i Sem-erklæringen la vekt på at Aetat skulle utvikles til en kvalifiseringsetat. Vår politikk på arbeidsmarkedsområdet har siden fulgt opp denne linjen. Vi legger stor vekt på at Aetat i fremtiden skal være en tjenesteyter for de arbeidssøkende. Selvfølgelig skal etaten sørge for at folk får dagpenger og andre økonomiske støtteordninger, men vi har ikke en Aetat primært for å utbetale penger. Vi har en Aetat for at arbeidssøkende skal få hjelp til å kvalifisere seg til jobber og komme ut i arbeidslivet igjen. Vi har, med stor motstand fra opposisjonen i Stortinget, fått gjennomført organisasjonsmessige endringer som gjør at Aetat kan møte denne utfordringen. Aetat har fått ny ledelse som gjør at utfordringene vil bli møtt, og vi ber nå Stortinget om å bevilge penger til 220 nye stillinger for personlig oppfølging av arbeidssøkere i Aetats regi. Samtidig, hvis Aetat skal kunne hjelpe den enkelte, må den jobbe nært sammen også med de private formidlerne som har ansvaret for kommersiell arbeidsformidling i Norge. Det er ikke noe motsetningsforhold mellom det å ha en sterk offentlig Aetat og det å ha private aktører. Disse kan gjøre hver sin jobb, og de arbeidsledige trenger begge to. Vi legger derfor opp til at etaten skal sette bort formidlingskontrakter for spesielle grupper til private formidlere. I første omgang starter vi et forsøk med formidling av yrkeshemmede i tre fylker og samtidig en ordning med kontraktsformidling av statsansatte på ventelønn. Vi har over 3 000 statsansatte på ventelønn i dag. De representerer en høyst verdifull arbeidskraftressurs, og det å få disse ut i arbeid er i seg selv en viktig del av arbeidslinjen. Samtidig må vi sørge for at Aetat også utvikler en mer krevende bestillerrolle i forhold til private og offentlige tilbydere av kvalifiseringsprogrammer. Det er ikke om å gjøre å bruke mest mulig penger til tiltaksprogram mer. Det er om å gjøre å få dem så billig som mulig, og få programmer som treffer de arbeidssøkendes behov best mulig. Vi tror i den forbindelsen at det er spesielt viktig i større grad å få tiltak ute i bedriftene fremfor rene opplæringsprogrammer på skolebenken. Målet er ikke å få de arbeidsledige i skolen, målet er å få dem ut i arbeid. Til slutt foreslår vi endringer i dagpengesystemet, som er viktige. Dagpengesystemet skal gi arbeidsledige økonomisk trygghet, samtidig som det skal oppmuntre den enkelte til å skaffe seg arbeid. Når vi foreslår at maksimal dagpengeperiode skal reduseres fra tre til to år, er det ikke for å straffe de arbeidsledige. Det er for å gjøre det klart både for de arbeidsledige selv og for Aetat at to år er mer enn lang nok tid til å kvalifisere folk og få dem ut i arbeid igjen. Det er uverdig for de arbeidsledige at de i dag kan gå inntil tre år uten at de i realiteten får noen personlig oppfølging i det hele tatt. Å redusere dagpengeperioden fra tre til to år er også et viktig tiltak for at Aetat og myndighetene skal ta innover seg at den enkelte arbeidsledige har rett til å få oppfølging som gjør at man kommer tilbake i arbeid før det har gått to år. Går det mer enn to år, viser all erfaring at man snarere blir varig arbeidsufør enn kvalifisert. Vi foreslår også andre endringer i dagpengeordningen. Men det viktige er altså at dagpengeordningen i seg selv skal forplikte den enkelte og også forplikte Aetat til oppfølging – og det er å satse på de arbeidsledige som en ressurs.