Frode Helgerud (Høyre), 2014-03-04:
Det så en stund ut til at denne diskusjonen skulle bli en utveksling av elskverdigheter mellom Høyre-folk, men heldigvis ble det en større bredde i denne viktige debatten enn som så. Som interpellanten var inne på, har andelen av aksjeverdier i personlig eie på Oslo Børs falt kraftig de siste 25 årene. I 1990 eide private, individuelle investorer direkte 12,9 pst. av aksjeverdiene, og ved siste årsskifte var dette under 4 pst. Hadde ikke Willoch-regjeringen innført en rabattert løsning for salg av aksjer til egne ansatte i bedrifter, ville utviklingen i dette direkte personlige eierskapet utvilsomt vært enda lavere. Heldigvis har private investeringer i aksjefond økt og utgjør i dag 6,8 pst. av disse verdiene mot 3,1 pst. i 1990. Heldigvis er det også varslet forbedrede ordninger for å stimulere til medeierskap blant ansatte. Det er på høy tid, etter bokstavelig talt nokså mange år med rødt lys, for forbedringer i disse ordningene. Så kan man selvfølgelig stille spørsmålet: Spiller det noen rolle at personlige investeringer i norsk næringsliv svikter dersom næringslivet kan hente tilstrekkelig med kapital fra andre kilder, enten offentlige eller private, institusjonelle investorer? I Høyre er vi ikke i tvil om at svaret på dette er ja. Det har allerede i denne debatten vært trukket fram flere begrunnelser for å stimulere til økt privat eierskap, og jeg skal ikke bruke tiden på å repetere disse, men det er fortsatt enkelte argumenter som jeg ikke synes er tilstrekkelig tydeliggjort. For det første: Det er ønskelig at flest mulig i dette landet har en best mulig forståelse av sammenhengen mellom verdiskapingen i norsk næringsliv og vår velferd. Det selv å eie en familiebedrift, enkeltaksjer eller aksjer via et aksjefond bidrar utvilsomt til å øke opptattheten av at vi fører en langsiktig, forsvarlig økonomisk politikk, som bl.a. bidrar til å gi en fornuftig avkastning på våre risikoinvesteringer. Også derfor er det gunstig at stadig flere har en del av egne pensjonsrettigheter knyttet opp i utviklingen i aksjemarkedet. Over tid vil dette føre med seg en gunstig holdningsmessig bieffekt av disse innskuddsbaserte pensjonsordningene. Derfor bør også ordningene for medeierskap til egen arbeidsplass forbedres, slik det er varslet. For det andre: Det er ønskelig at en større del av den private sparingen tar andre veier enn til det man kan kalle forbruksrettet sparing i form av flere og større hytter og hus. Det ligger en form for samfunnssolidaritet i at de som har nådd en akseptabel eller gjerne god levestandard, stiller risikokapital til disposisjon til nyskaping og å trygge arbeidsplasser. Vi lykkes selvfølgelig bedre med dette når rammebetingelsene for slik sparing konkurransemessig sett blir bedre, bl.a. gjennom lavere formuesskatt. For det tredje: Staten bør ikke være, og vil over tid ikke kunne være, en så dominerende aktør innenfor risikokapitalmarkedet som i dag. Der er i gode tider vi må legge grunnlaget for å etablere tilstrekkelige alternativer for å sikre norsk næringsliv risikokapital, også i tider som blir vesentlig trangere enn hva vi ser i dag. Derfor er resonnementene og signalene fra statsråden i denne betimelige debatten viktige og særdeles positive.