Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-13:
I en trontaledebatt er det ofte slik at man bruker veldig mye tid på å snakke visjonært om fremtiden. Man bruker ganske mange fine ord om hvor man skal, og hvilke utfordringer man står overfor for fremtidens Norge. Jeg syns at i en slik debatt er det ganske viktig også å stoppe opp og se litt på hva som faktisk er hverdagen. For hvis vi ikke kan klare å løse hverdagslige utfordringer, hvordan skal vi da kunne klare å løse fremtidens større utfordringer? Det er faktisk god grunn til å dvele ved en del av disse såkalte hverdagsproblemene og se litt på mangelen på løsninger. Det som kanskje har opprørt meg mest i de siste ukene, er disse groteske avsløringene om hva som kan skje med norske innvandrerjenter i forbindelse med tvangsekteskap. Det er sjelden noe har gått så til de grader inn på meg som TV-programmet om det. Og når man prøver å sette søkelyset på hva som er problemet, og ikke minst hvordan vi skal klare å løse dette, har jeg så langt konstatert at Regjeringen har sagt at ja, vi har laget en handlingsplan – som om det skulle være godt nok! Og så sier Regjeringen samtidig at den er veldig opptatt av å bevare kulturen som ligger f.eks. innenfor dette. Jeg kaller ikke dette kultur. Jeg kaller det grove overtramp mot enkeltmenneskers rettigheter. Det betyr at man må ty til hardere lut for å få en løsning på et så alvorlig problem. Det som er hevet over enhver tvil, er at det er frykt – disse jentene er livredde. Hvis ikke de har en sikkerhet for ikke bare at rettsvesenet håndterer deres saker godt nok, men også at det er et sikkerhetsnett rundt dem som passer på og fanger dem opp, vil ikke disse jentene stå frem og bidra til at man får løst dette problemet, fordi frykten blir for sterk. I England gjorde man forsøk på å få bukt med dette. Man myket opp i rettspraksisen og gikk virkelig etter og straffet foreldre som tvangsgiftet bort sine døtre. Men fordi man ikke samtidig gjorde noe med sikkerhetsnettet for jentene, ble konsekvensen av det en kraftig oppblomstring av torpedovirksomhet, som igjen førte til at frykten forble hos jentene, og løsningene uteble. Jeg syns dette er alvorlig. Ved innledningen av trontaledebatten i går la Fremskrittspartiets parlamentariske leder frem en del forslag i denne sammenheng, og jeg håper at de får tilslutning. Nå må vi sørge for at disse grepene blir tatt, slik at norske innvandrerjenter kan være trygge på at de unngår den form for grove overtramp som de her har måttet leve med. Men konsekvensen av dette er igjen utbredelse også av den organiserte kriminaliteten. Det er også en bekymring som vi er nødt til å ta på alvor inn i fremtiden. Vi er så naive. Vi har levd i en nasjon som har vært så fri for denne type problemstillinger over veldig lang tid, men andre land har lang erfaring med å måtte møte organisert kriminalitet. Hvis ikke vi snart tar et krafttak, endrer virkemiddelbruken og slår så hardt ned på dette at det ikke får lov å utvikle seg, er jeg redd for at vi om noen år står i en situasjon hvor vi overhodet ikke har kontroll, som faktisk også fører til at politikere blir redde for å ta fatt i realitetene, fordi truslene om ulovlige tiltak kan bli større. Men det er andre ting, som er mindre alvorlige i og for seg, men som preger hverdagen vår hele tiden. Jeg har med interesse lyttet til en del av debatten knyttet til skatter, til avgifter og til hvordan vi skal innrette oss. Man kan jo av og til få inntrykk av, særlig når man hører på Arbeiderpartiet, at begrepet «fordelingspolitikk» er et uttrykk som venstresiden i norsk politikk har monopol på. Ikke bare har de monopol på begrepet, men de har også monopol på løsningene. Med andre ord er det på en måte slik at det er venstresiden og kanskje sentrum som er de partiene i dette hus som tenker på dem som har det verre enn dem som har det bedre. Men det er jo ikke sånn! Hele Stortinget er faktisk opptatt av å finne løsninger på fordelingsspørsmål. Men spørsmålet er: Hvordan skal vi gjøre det? Jeg tror ikke vi løser det spørsmålet gjennom en sterkere fokusering på denne såkalte misunnelsesstrategien som man bruker i skattedebatten, altså: Du har så mye at du skal bidra med mer. Vi må være ganske klar over at når vi diskuterer skjerpelser i kapitalbeskatningen, vil det få konsekvenser for kapitaleiernes vilje og lyst til å investere i norske arbeidsplasser, til å skape større verdier for denne nasjonen. Ja, det får konsekvenser for alle de gründerne som rundt omkring i det ganske land ønsker å skape ny virksomhet, men som møter et offentlig byråkrati og en skattevilje fra det politiske system som ikke akkurat stimulerer til at man får lyst til å sette i gang den type aktivitet. Samtidig kan man, særlig når man sitter og hører på finansministeren, få inntrykk av at denne nasjonen er fattig, at vi ikke har penger, og at den eneste løsningen på å få finansiert alle velferdsgodene våre, er å øke skattene og avgiftene. Vi er et av verdens rikeste land, vi har aldri hatt mer penger, men løsningene er altså alltid mer skatt, flere avgifter. Man kan faktisk begynne å lure på om ordet «skattelette» snart blir et fremmedord. Det betyr å gjøre hverdagen enklere for folk. Hvorfor snakker man ikke i en tid da det er blitt så populært å snakke om valgfrihet, om den reelle valgfriheten, nemlig den økonomiske valgfriheten, som betyr at hver enkelt av oss, enten vi er privatpersoner eller næringslivsledere og bedriftsledere, faktisk selv må kunne kontrollere og styre mer av vår egen inntekt? Det skal ikke måtte være slik at staten alltid skal kontrollere oss gjennom en stadig høyere skatte- og avgiftsbyrde. Et annet paradoks er at i en tid da Regjeringen snakker mye om det nyskapende Norge, om behovet for å satse på vekst i arbeidsplasser i distriktene, snakkes det også mye om behovet for å ha en mobil arbeidskraft, slik at folk kan forflytte seg raskere, og at de kanskje skal måtte pendle mer. Samtidig sier Regjeringen at det er viktig å opprettholde bosettingen i distriktene, men så kommer de med et statsbudsjett hvor det så å si overhodet ikke er satsing på veibygging i det hele tatt, og hvor avgiftene på bilbruk øker enda mer. Dette vil jo ikke føre til at det vil være lønnsomt å skape arbeidsplasser i distriktene, fordi nærhet til markedene er fremmedord der oppe. Det er langt, og de er avhengige av gode infrastrukturforbindelser for å kunne få fraktet varene sine til markedene. Det betyr veibygging, og det betyr også hvis vi skal kunne opprettholde en spredt bosetting, at folk skal ha råd til å kjøre bil. Men dette er altså et yndet skatte- og avgiftsobjekt, hvor vi ikke kan vente med å innføre nye avgifter eller øke de allerede eksisterende for å dra inn enda litt mer penger! Motivasjonen her er ikke miljøet. Motivasjonen er at vi må ha mer penger inn i statskassen, og det er i den rammen all debatt om skatter og avgifter foregår i dag. Jeg syns det er feil. Så et annet viktig spørsmål – pensjon. Etter siste opptelling kunne jeg konstatere at det vel nå var ti utredninger knyttet til pensjon, pensjonssystemer og pensjonsutvikling. Når har noen tenkt å feste grepet slik at vi kan ha en samlet pensjonsdebatt og se både folketrygden og det private pensjonssystemet i sammenheng? I stedet er vi på en litt dårlig vei, hvor det er ulike komiteer som skal behandle spørsmålene, og de behandles ikke samlet, men spredt. Men det er helheten knyttet til fremtidens pensjonssystem som vil være den virkelige utfordringen for oss, hvordan vi skal finansiere det, og hvem som skal ha ansvaret. Skal det være bare staten, eller skal det være blanding av staten og private? Hvor skal grensene gå? Det er massevis av uløste spørsmål som ikke engang har vært utredet i alle disse ti utredningene, fordi mandatene man har gitt, har vært for snevre. Dette er faktisk hverdagsproblemer som betyr mye for oss inn i et nytt århundre. Hvis vi ikke har løst dem, trenger vi ikke å kaste om oss med store og fine ord om velferdspolitikk og fordelingspolitikk og kunnskapsbasert økonomi, for det er ingen som vil tro på oss så lenge vi ikke klarer å løse de mest elementære oppgavene.