Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-02-18:
Regjeringen foreslår i denne proposisjonen at det skal gis adgang til begrenset innsyn i overvåkingspolitiets arkiver og registre. Lovforslaget slår fast at alle norske borgere eller personer hjemmehørende i Norge har rett til innsyn i opplysninger om vedkommende som er registrert i overvåkingspolitiets arkiver og registre. For opplysninger som er registrert etter ikrafttredelsen av den nye overvåk ingsinstruksen, 25. november 1977, gjelder innsynsretten bare når innhentingen, registreringen eller bruken av opplysningene mangler hjemmel i gjeldende lov, forskrift eller instruks, eller dersom innhentingen av opplysningene er skjedd ved telefonkontroll besluttet av retten, og det etter en vurdering av de nå tilgjengelige dokumenter kan synes tvilsomt om vilkårene for å foreta telefonkontroll var oppfylt. Med bakgrunn i de opplysningene som kommer frem, vil en søker kunne følge opp med søknad om billighetserstatning på inntil 100 000 kr dersom man har lidd alvorlig skade som følge av telefonkontroll eller ulovlig innhentet informasjon. For å få erstatning kreves det at det er mer sannsynlig enn usannsynlig at overvåkingspolitiets virksomhet har medført alvorlige skadevirkninger for vedkommende. Søknaden om innsyn skal sendes til et eget behandlingsorgan som skal foreta søk i dokumenter i overvåk ingspolitiets arkiver og registre på bakgrunn av de opplysningene som fremkommer i søknaden. Søkeren har ikke rett til å få all den informasjon som måtte være tilgjengelig. Det skal gjøres unntak for informasjon som kan skade forholdet til fremmede makter, eller når sikkerhetsmessige eller personvernmessige hensyn tilsier det. Dessuten skal innsyn nektes dersom informasjonen vil skade forholdet til samarbeidende tjenester, eller gi kjennskap til overvåkingspolitiets lovlige metoder på en måte som kan hindre gjennomføringen av overvåkingspolitiets oppgaver. Det vil bli opprettet en klagenemnd. Da Stortinget behandlet utredningen fra den såkalte Lund-kommisjonen, bad flertallet i Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite, medlemmene fra Arbeiderpartiet, SV, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, Regjeringen fremme forslag om en innsynslov. Medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet gikk imot. Den innsynsloven som nå er foreslått, støttes av de samme partiene som bad om å få en slik lov, mens Høyre og Fremskrittspartiet fortsatt er imot. Jeg antar at representantene fra flertallet vil forsvare sitt standpunkt. Jeg vil derfor redegjøre for Fremskrittspartiets motstand mot loven. Utgangspunktet for ethvert vedtak som angår overvåk ingspolitiet, bør være at Norge trenger et oppegående og effektivt overvåkingspoliti. Vi lever i en verden hvor moderne kommunikasjonsmidler gjør det enkelt å krysse grenser. Terrorhandlinger planlegges i land som Iran, Irak, Libya og Afghanistan og utføres i Kenya og Tanzania mot amerikanske mål. Muslimske fundamentalister kjenner ingen landegrenser. De kan like gjerne sprenge i luften en amerikansk eller israelsk eid bygning i Oslo som hvor som helst ellers i verden. En fatwa utskrevet av en religiøs leder i Iran kan føre til attentat mot en norsk forlegger, på samme måten som mot en japansk eller italiensk forlegger. Overvåkingspolitiets arbeid dreier seg ikke bare om å bekjempe spionasje mot militære mål, men like mye om å forhindre og forebygge terrorhandlinger på norsk jord. Det er ofte slik at hemmelige tjenester får kritikk når de gjør feil, men de får aldri kreditt for en suksess – suksessen er hemmelig. Det er likevel ingen grunn til å tro annet enn at solid arbeid fra norsk overvåkingspoliti har reddet menneskeliv. Ansvarlige norske politikere burde se det som en hovedoppgave å støtte 100 pst. opp under dette arbeidet ved å gi overvåkingspolitiet full moralsk støtte, tilstrekkelig med ressurser og ros for det arbeidet som utføres. De siste årene har dessverre vært preget av det motsatte. De omstridte konklusjonene etter Lund-kommisjonen førte til sterk kritikk av overvåkingspolitiets tidligere virksomhet, og virket demoraliserende og forstyrrende på tjenestens arbeid. Flere dyktige og erfarne tjenestemenn valgte å slutte. Etter debatten om Lund-kommisjonens rapport burde det ha vært satt en sluttstrek. I stedet for å se bakover burde vi nå se fremover og gi overvåkingspolitiet ro til å foreta den nødvendige omstillingen som trengs for å effektivisere og tilpasse tjenesten til en ny tid med nye og alvorlige utfordringer. Overvåkingspolitiet burde nå få anledning til å konsentrere seg 100 pst. om kampen mot internasjonal terrorisme, en terrorisme som Nygaard-saken tyder på også har forgreininger til Norge. Ikke bare bør overvåkingspolitiet nå få ro. Tjenesten bør også få tildelt tilstrekkelig med økonomiske og personalmessige ressurser. Den nye innsynsloven vil få motsatt virkning. Den vil i praksis føre til at vi i tre nye år får en kontinuerlig debatt om og kritikk av overvåkingspolitiets fortid. Departementet regner med 10 000 søkere. Ettersom det ikke stilles krav om noen begrunnelse for søknadene, kan det like gjerne bli 50 000 eller 100 000. Hver enkelt søknad vil kunne skape grunnlag for debatt, enten om hvorvidt unntakene har gjort at søkeren ikke har fått alle de opplysningene han mener å ha krav på, eller om det er grunnlag i den enkelte sak for å påstå at overvåkingspolitiet har handlet uten nødvendige hjemler. Det sier seg selv at en slik kontinuerlig negativ debatt over lang tid vil virke demoraliserende og trekke oppmerksomhet vekk fra det arbeidet overvåkingspolitiet er satt til å utføre. Dernest er det klart at det vil kreve ressurser i form av tjenestemenn, som istedenfor å bruke sin tid til å kartlegge internasjonale terrorister og holde oppsyn med farlige miljøer vil bruke sin tid til å bistå behandlingsorganet i å rote i gamle arkiv og gi uttalelser i spørsmål om hvilke opplysninger som kan oppgis, og hvilke opplysninger som fortsatt bør hemmeligholdes. Departementet regner med at det vil medgå fire årsverk bare i forbindelse med uttaleretten til behandlingsorganet, samt fire årsverk i forbindelse med tilrettelegging. Vi må forvente at det vil være erfarne tjenestemenn som vil måtte utføre et så viktig arbeid som å påse at opplysninger som kan skade tjenesten og dens samarbeidende tjenester, ikke blir offentlige. I så fall vil åtte nye stillinger som vi må forutsette at overvåkingspolitiet vil bli tilført, ikke kunne rette opp ulempene ved å måtte bruke de mest erfarne tjenestemenn til arbeid som kunne vært unngått. Dessuten kan vi ikke med sikkerhet vite at disse nye stillingene vil være tilstrekkelig. Vi vet jo som kjent ikke hvor mange som vil benytte denne retten til å søke om innsyn. Det vi vet, er at Sveits – et land med 6,5 mill. innbyggere – mottok 350 000 søknader da det ble gitt anledning til innsyn i registre og saksmapper til det sveitsiske overvåkingspolitiet. Av disse søkerne var det 160 som fulgte opp med søknader om billighets erstatning, hvorav bare noen ganske få fikk sin søknad positivt behandlet. Ordningen kostet 550 mill. kr. Justis departementet regner sammenligningsvis med at den norske ordningen vil koste 40 mill. kr. Det kan bli atskillig mer. Jeg ser ikke noe behov for en innsynslov som har til hovedhensikt å tilfredsstille folks alminnelige nysgjerrighet, så lenge en slik lov åpenbart vil svekke overvåkingspolitiet og derfor vil være til skade for landets og folkets sikkerhet. Stortingets alminnelige billighetserstatningsordning burde være tilfredsstillende for å sikre at personer som er blitt alvorlig skadelidende på grunn av overvåkingspolitiets arbeid, kan få erstatning. I sitt høringsnotat skriver Overvåkingssentralen: «…hensynet til at POTs nødvendige og fremtidsrettede virksomhet i minst mulig grad blir skadelidende, tilsier at innsynsordningen ikke gjøres mer omfattende enn høyst nødvendig for å oppnå det formålet Stortinget har anvist, nemlig å gjøre rett mot dem som måtte ha blitt utsatt for en urett. » Denne forsiktige henstillingen fra en høflig overvåk ingssentral har Regjeringen valgt å overse når den foreslår en ordning uten krav til begrunnelse for søknadene. Noe av det merkeligste ved denne loven er bestemmelsen om at det skal kunne gis innsyn i registre selv etter november 1977 i de tilfellene der telefonkontroll er besluttet av retten, og hvor det etter en vurdering av de nå tilgjengelige dokumenter kan synes tvilsomt om vilkårene for å foreta telefonkontroll var oppfylt. Uansett hvilken tungetale man bruker for å begrunne denne bestemmelsen, må det være klart at den i praksis innebærer en overprøving av domstolsavgjørelser, og derfor er i strid med de konstitusjonelle grensene mellom domstol, forvaltning og storting. Departementet mener for øvrig at en telefonavlytting som er foretatt innenfor den tidsrammen domstolen har gitt tillatelse til, men hvor kravet til mistanke ikke lenger er til stede, må betraktes som ulovlig på det tidspunktet da politiet skulle ha avsluttet kontrollen. Spørsmålet melder seg da umiddelbart: Hvem i all verden kan i ettertid ha en begrunnet formening om når politiet burde ha forstått at mistanken ikke lenger var til stede? Forutsatt at denne merkelige loven blir vedtatt, er det helt nødvendig å understreke at forholdet til samarbeidende tjenester er avgjørende for overvåkingspolitiets mulighet til å utføre sitt arbeid i årene fremover. Opplysninger fra samarbeidende tjenester må derfor uten unntak være unntatt fra innsyn. Det er i innstillingen en uenighet mellom Arbeiderpartiet og regjeringspartiene på et enkelt punkt. Arbeiderpartiet mener at en søker som oppdager uriktige eller ulovlig innsamlede opplysninger om seg selv, må ha anledning til å få disse opplysningene makulert, mens regjeringspartiene vil oversende disse opplysningene til oppbevaring hos Riksarkivaren. Av hensyn til personvernet deler Fremskrittspartiet de synspunktene som Arbeiderpartiet har gitt uttrykk for i innstillingen. La meg så til slutt gjenta det som er hovedsaken i denne debatten: Skal vi ha tre år til med uro og debatt om overvåkingspolitiets fortid? Skal vi bruke ressurser til å grave i fortiden? Eller skal vi la overvåkingspolitiet få ro om sitt arbeid og bruke ressurser til å styrke overvåkingspolitiets muligheter til å oppklare Nygaard-saken, forebygge terrorhandlinger der liv kan gå tapt, og sikre landets interesser? Ansvarlige politikere bør prioritere det siste formålet.