Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2009-12-15:
Jeg er stolt over å tilhøre et flertall som til de grader har løftet kulturens betydning i samfunnet. Det er mange grunner til at kulturen har fått en så sentral plass i den rød-grønne regjeringens politikk, som det er redegjort for mange ganger fra denne talerstolen. Da jeg for en del år siden besøkte Estland, så vi at det ene kulturbygget etter det andre poppet opp der. Det var en bevisst strategi fra myndighetenes side. Etter flere tiår, ja kanskje flere hundre år med nærmest konstant okkupasjon ønsket man å bruke kulturen for å bygge sin identitet. Vi har sett at også Norge har vært veldig strategiske når det gjelder nasjonsbygging, noe maleriet bak talerstolen er et uttrykk for. Etter hvert har vi også fått utviklingen av velferdsstaten i Norge. Tidligere stortingspresident Guttorm Hansen snakket mot slutten av sin politiske karriere veldig mye om samfunnet bortenfor velferdsstaten. Hva venter rundt neste sving? Det er i det kjølvannet jeg ønsker å konsentrere mitt innlegg. Nå ser vi konturene av framtidssamfunnet, av hva som venter etter at man har bygd ut velferdsstaten. Vi ser et samfunn hvor noen opererer med flere identiteter, mens andre sliter med å finne én identitet. Vi ser at verden blir stadig mindre. For mange åpner det seg gjennom dette uante muligheter, mens det for andre vekker usikkerhet, bekymring og mistenksomhet. Dette blir en meget stor utfordring for det politiske landskapet i årene som kommer. Vi ser at det lokale og regionale i en slik verden blir stadig viktigere. Det er viktig at den nasjonale kulturpolitikken bygger opp under det, men det er også viktig at vi har en nasjonal politikk som unngår at folk trekker seg tilbake, f.eks. i sine egne religioner, og stenger verden ute. Jeg ønsker også å løfte kulturens betydning for helse, noe som også er berørt tidligere. Framtidssamfunnet stiller store krav til sine innbyggere, og vi ser at mange barn og unge i dag sliter i møtet med disse kravene. Vi skal komme nærmere inn på det i den neste budsjettdebatten, som vi skal ha senere i dag. Kulturens betydning for den mentale helsen er helt åpenbar, men nå ser vi tegn på at kulturdeltakelse også har stor betydning for andre deler av vår helse. Svenske hjerneforskere har funnet en klar sammenheng mellom aktiv deltakelse i kultur og redusert forekomst av demens, økt levetid og økt livskvalitet. De er overrasket over hvor klar sammenheng de finner. God kulturpolitikk er altså en av løsningene på noen av samfunnets viktigste utfordringer i årene som kommer, både det å håndtere psykiske problemer og ikke minst utfordringene innenfor eldreomsorgen. Fram mot 2050 vil det i Norge bli en stor økning i antallet eldre. Med dagens nivå på velferdstjenestene mangler vi trolig mellom 30 000 og 40 000 årsverk innen pleie og omsorg. Undersøkelser fra Sverige viser at 1 til 2 pst. av ungdomskullene kan se for seg å jobbe i den sektoren. Det er en formidabel utfordring. Forsøk fra mitt hjemsted, Ytterøy, med musikk brukt blant demente har gitt svært interessante resultater. For eksempel var det en pasient som tidligere måtte ha tre pleiere for å bli lagt til sengs, for hun var både engstelig og urolig. Med musikk som en integrert del av hverdagen klarte man seg med en person, og ting foregår i rolige og ordnede former. Det viser noe av potensialet ved aktivt å anvende kultur innen pleie og omsorg, innenfor helsearbeidet. Det kan både frigjøre ressurser, skape mer verdighet for den pleietrengende og gjøre det mer interessant å jobbe i sektoren. Med mer tverrfaglig satsing og økt fokus på kulturens betydning for helsen kan man dermed møte mange av de utfordringene som vi står overfor. Derfor er jeg glad for at vi har en merknad fra flertallet som sier at det er viktig med et økt fokus på kulturens betydning for folkehelsearbeidet, og ikke minst at vi kan utjevne sosiale forskjeller innen helse ved aktivt å bruke kulturpolitikken.