Michael Momyr (Høyre), 2002-12-19:
Etablering av et felles mattilsyn for landbasert og sjøbasert matproduksjon er et viktig og avgjørende steg for å sikre borgerne trygge matvarer av god kvalitet. Debatten om mat både nasjonalt og internasjonalt bærer mer og mer preg av å være en verdidebatt. Forbrukerne ser ut til å ha økende interesse for hvordan maten blir produsert, foredlet og omsatt. Slike hensyn må ligge i bunnen når politikken blir formet. Den økende internasjonalisering i samfunnet, økt reisevirksomhet og endringer som følge av Norge sin tilknytning til EU og WTO har skapt faglige og forvaltningsmessige utfordringer på matområdet. Regjeringens intensjon med omorganiseringen av matforvaltningen er å skape en framtidsrettet og effektiv forvaltning som er i stand til å møte de nye utfordringene. Hovedformålet er å sikre fortsatt god mattrygghet for norske forbrukere. Den viktigste tilnærmingen er å legge økt vekt på hele kjeden, kort sagt å etablere en helhetlig forvaltning fra jord og fjord til bord – en matforvaltning som bidrar til å fremme et redelig frambud av og kvalitet på matvarer, og som er profesjonell og forutsigbar. Det vil i sin tur bidra til økt verdiskaping og bedret konkurranseevne for norsk mat. Reformen vil også bidra til å skape et bedre og mer kostnadseffektivt mattilsyn, og er slik sett et viktig bidrag til det omfattende arbeidet som foregår med å modernisere, forenkle og effektivisere offentlig sektor. Både regelverket og organiseringen av tilsynet er i dag fragmentert. Fire lover med tilhørende forskriftsverk regulerer sluttproduktene. I tillegg er det åtte lover med forskriftsverk som regulerer primærproduksjonen og innsatsområdet. Mangelen på helhetlig styring har gjort systemet sårbart med hensyn til å kunne håndtere alvorlige uønskede hendelser hvor det kreves innsats på et bredere felt langs matkjeden. Det er svært viktig å kanalisere flest tilsynsressurser til de områder i matvareproduksjonen hvor uønskede hendelser får størst konsekvenser for folkehelsa, eller til andre vitale samfunnsmessige interesser. En slik risikobasert opptreden har til nå vært begrenset. Den nye organiseringen vil endre på det. I det nye mattilsynet blir regionalleddenes hovedoppgave å koordinere tilsynsvirksomheten og ha ansvaret for resultater. Det skal gi lokalleddet faglig, forvaltningsmessig og administrativ støtte. Regjeringen foreslår at regionkontorene under ledelse av sentralleddet også skal få ansvar for gjennomføring av nasjonale oppgaver. På det viset kan de fagmiljøene som Grethe Fossli snakket om i sitt innlegg, bli tillagt nasjonale oppgaver. Vi ser positivt på den lokalisering av Mattilsynets regionkontorer og Fiskeridirektoratet som ble avgjort av Regjeringen i juli. Det har bestandig vært Regjeringens ansvar å foreta beslutninger om lokalisering av departementenes underliggende etater. På prinsipielt grunnlag vil derfor regjeringspartiene stemme imot alle forslag om å instruere Regjeringen til å omgjøre lokaliseringsbeslutninger. Beslutningsprosesser når det gjelder organisering av underliggende etater, vil bli unødig tunge og langsomme dersom Stortinget skulle etablere en praksis der vi intervenerer i denne type saker. Jeg har merket meg at deler av komiteen også i spørsmålet om antall regioner i Fiskeridirektoratet vurderer å fravike dette prinsippet. Den fremlagte proposisjonen er basert på prinsippet om at det er Regjeringen, og ikke Stortinget, som avgjør regioninndelingen av etatene. Regjeringen har derfor ikke presentert eller drøftet argumentene for regioninndeling i proposisjonen. Eventuelle beslutninger om å instruere Regjeringen vil derfor basere seg på et usikkert og tilfeldig beslutningsgrunnlag. Det er da grunn til å minne om hva Arbeiderpartiets leder Jens Stoltenberg uttalte til bladet Vesterålen den 16. august: «Dette er Regjeringas sak, ikke Stortingets.»