Kristin Clemet (Høyre), 2004-01-14:
Det er riktig at Norge ifølge PISA-undersøkelsen skårer dårlig i forhold til andre land når man spør 15-åringer om uro og disiplinproblemer i skolen. Norske elever trives godt på skolen, men rapporterer samtidig om en uro som forstyrrer undervisningen. Målt mot andre land i PISA-undersøkelsen skårer Norge svært dårlig. Noen synes dette virker motsetningsfylt, men etter min mening behøver det ikke å være det. En urolig og lite effektiv læringssituasjon behøver ikke å være utrivelig. Men kan hende er det slik at man ikke nødvendigvis trives dårligere med mindre uro – og/eller at elevene faktisk selv er villige til å renonsere litt på alminnelig trivsel mot at de lærer mer og/eller lærer mer effektivt, f.eks. ved at skoletiden utnyttes bedre. Også evalueringen av Reform 97 og differensieringsprosjektet i videregående opplæring gir informasjon om trivsel og læringsmiljø som bekrefter at det er rom for forbedring. Når representanten Sortevik stiller spørsmål om Regjeringens strategi for å redusere uro og disiplinproblemer, stiller han likevel et svært omfattende spørsmål, som til dels strekker seg langt utover det politiske og skolepolitiske. Det reiser spørsmål om synet på barn, på barns rolle i samfunnet, på voksnes autoritet, om synet på læring, pedagogiske metoder, forholdet mellom lærer og elev, de rådende verdier i samfunnet, forholdet mellom hjem og skole osv. Regjeringen gjennomfører, som representanten Sortevik vet, en rekke tiltak for å redusere omfanget av mobbing og styrke verdibevisstheten blant barn og unge i skolen. Fremfor å ramse opp alle disse tiltakene vil jeg i stedet nøye meg med å vektlegge to perspektiver, som jeg personlig tror er viktige. Det ene perspektivet innebærer at politikken ikke alltid er løsningen, men snarere kan være en del av problemet. Hvis man etterlater inntrykk av at oppdragelse, oppførsel, motivasjon og holdninger først og fremst er et statlig ansvar som f.eks. Regjeringen kan løse gjennom en «strategi», så risikerer vi å kaste blår i øynene på hverandre. Holdninger og motivasjon kan holdes oppe av politikk, men de kan også holdes nede av politikk. Det andre perspektivet knytter seg til hva vi likevel kan gjøre politisk. Her dreier det seg etter min mening hovedsakelig om å bidra til å styrke skolen og lærernes autoritet, deres respekt og selvrespekt. Heller ikke på dette området tror jeg politikken kan gjøre alt, men vi kan gjøre noe. Kommunenes, skolenes og lærernes handlingsrom må være slik at det bidrar til ansvarliggjøring og refleksjon om handlingsalternativer snarere enn til ansvarsfraskrivelse og regelstyring. Virkemidlene i så henseende kan være mange, fra å gi forhandlingsansvaret til skolens egentlige arbeidsgivere, løse opp i rigide klassedelingsregler, øke metodefrihetene i skolen og ha tillit til lærerne som profesjonelle yrkesutøvere, ha større åpenhet om skolens resultater, gjennomføre brukerundersøkelser og styrke hjem-skole-samarbeidet, til å sette grenser for hva skolen skal ha ansvar for. Etter min mening er det en tydelig linje i Regjeringens skolepolitikk i så henseende, og Stortinget vil få ytterligere anledning til å utdype dette i forbindelse med den meldingen vi skal fremme om kvalitet i grunnopplæringen i løpet av våren. I tillegg er det viktig å øke kompetansen i skolen, blant både lærere og skoleledere. Det kan dreie seg om rent faglig kompetanse, men også om profesjonskunnskap og kunnskap om lærerrollen og læreren som leder. Også dette vil Regjeringen komme nærmere tilbake til i forbindelse med meldingen som skal fremmes.