Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-06-05:
Jeg bad om ordet for å kommentere SVs syn på to saker. Det ene er i forhold til § 5-20 og sammenslåing av retningslinjene for helseinstitusjoner og opptreningssentre. Det vi har sett av utviklingen i det siste når det gjelder opptreningssentre i seg selv, er jo veldig uheldig, nemlig at man over tid har hatt et skille mellom gruppe 1- og gruppe 2-institusjoner, der man helt rimelig har hatt forskjellige refusjonsordninger. Forskjellene viskes mer og mer ut, og så ser man at institusjoner som i utgangspunktet har vesentlig høyere kostnader til drift – gruppe 1-institusjonene – fordi de også har et mye bredere tilbud å gi, til dels får mindre refusjoner enn gruppe 2-institsjonene. Det ligger litt på siden av denne problemstillingen, og det er jeg fullt klar over, men her tar man et skritt til og slår sammen retningslinjene for helseinstitusjoner og opptreningssentre. Det er litt uklart for SV hvordan man tenker langsiktig med en sånn ordning, men her mener også SV at man har ingen grunn til å forhaste seg. Man kan se på en utredning om rehabilitering og komme tilbake med det som en egen sak senere. Vi vil gå imot forslaget til lovendring når det gjelder § 5-20 i lov om folketrygd. Så til yrkesskader. Når det gjelder yrkesskader, må det være svært uhensiktsmessig sånn som man bruker ressursene i dag. Vurdering av yrkesskade er en komplisert medisinsk vurdering i kombinasjon med å se på regelverket. Det å fastsette graden av medisinsk invaliditet, som man jo bestemmer ved en yrkesskade, er en type fagmessig vurdering som krever lang trening, som krever god innsikt, og som ikke minst fort gir store avvik hvis ulike instanser skal foreta den vurderingen parallelt. Det som da helt åpenbart må være hensiktsmessig, er å utvikle en kompetanse i regi av folketrygden, der man sikrer en faglighet i vurderingen, selvfølgelig med nødvendige ankeinstanser, som man jo også har i dag, helt fram til trygderetten, men der de ulike forsikringsselskapene må forholde seg til den avgjørelsen som så Rikstrygdeverket tar. Det som ellers oppstår, er jo en situasjon der man får store, til dels uforklarlige avvik mellom de ulike forsikringsselskapene. Man bruker store ressurser først på at leger innenfor folketrygden, altså rådgivende leger, skal foreta en vurdering, og man tar avgjørelser, og så skal den som søker om en ytelse, gjennom den samme kanossagangen i regi av et eller annet privat forsikringsselskap. Det er så åpenbart at dette er uhensiktsmessig, at det burde ikke være vanskelig for Regjeringen allerede nå å ta det grepet som gjør at man samordner dette til én ordning. Nå vet ikke jeg om begrepet «svin på skogen» er et parlamentarisk eller uparlamentarisk uttrykk, men i den grad det kan brukes, er det klart at når det gjelder yrkesskader, har Regjeringen flere ting i sitt skap som bør komme fram. SV har fremmet forslag når det gjelder yrkessykdom og sidestilling med yrkesskade, spesielt når det gjelder belastningslidelser. Vi har fått flertall i Stortinget for at Regjeringen skulle utrede dette videre og komme tilbake til Stortinget med det som egen sak, men det er nå gått i hvert fall to år uten at noe har skjedd. Jeg vil ha nevnt her at det er på høy tid at den saken ferdigbehandles fra Regjeringens side, og at man må forvente i løpet av høstsesjonen i det nye stortinget at den saken kommer tilbake til Stortinget. Det foreligger allerede en fagvurdering fra yrkesmedisinere med en tilråding om at man på visse vilkår bør godkjenne yrkessykdommer, og da spesielt belastningslidelser, og inkludere disse innenfor yrkesskadebegrepet. SV slutter seg til de forslag som ellers foreligger, men vi vil ha med de anmerkningene som jeg har anført her.