Nikolai Astrup (Høyre), 2015-11-10:
Drømmen om Europa frister. Mange reiser nå fra utrygghet i Europas periferi med et håp om frihet, trygghet og muligheter for et bedre liv. Lenge var det europeere som drømte om et annet og bedre liv. Mellom 1815 og 1914 forlot 60 millioner mennesker Europa. De reiste til Nord-Amerika, Sør-Amerika, Australia, New Zealand og Afrika. Migrasjon var årsak til nesten all utjevning i kjøpekraft i verden før første verdenskrig. I etterkrigstiden har mange europeiske land utviklet velferdssamfunn uten sidestykke i historien. Nå knaker flere av de europeiske velferdsstatene i sammenføyningene. Mange land har levd over evne, lånt over evne og unnlatt å gjennomføre helt nødvendige reformer. Hellas er ett eksempel. Men selv en stormakt som Frankrike har ikke gjort opp et statsbudsjett i balanse siden 1974. Vi kan ikke ta imot alle som drømmer om et bedre liv i Europa. Vi skal bidra til å utjevne forskjeller i verden, ikke gjennom å redusere vår egen levestandard, men ved å løfte andres. Derfor skal vi ta imot dem som har et reelt beskyttelsesbehov og gi dem trygghet og frihet. De som kommer hit uten et beskyttelsesbehov, vil ikke få opphold, men Norge skal gi sitt bidrag til et bedre liv der de kommer fra. I den situasjonen vi er i nå, er det helt avgjørende at det finnes en politisk arena der land kommer sammen, bryter meninger og finner løsninger på grenseoverskridende utfordringer som ikke kan løses i ensomhet. EU er en slik arena. EU er en pådriver for positiv forandring i den store europeiske omstillingen vi står overfor. Det må skapes nye jobber i nye næringer. Konkurranseevnen må forbedres. Lavutslippssamfunnet må realiseres. Digitaliseringen må skyte fart. Migrasjonspolitikken må samordnes. Det finnes mye talent, kompetanse og innovasjonsevne i Europa, men også i Europa finnes det motkrefter som tror at morgendagens muligheter kan utløses av gårsdagens politikk. Det må vi stå imot – ute som hjemme. EU-landene er våre nærmeste naboer, største handelspartnere og viktige allierte. Norge har lyktes godt de siste tyve årene, ikke fordi vi står utenfor EU, men fordi vi de facto står innenfor EU, som et integrert medlem av det indre markedet i Europa. Derfor er utviklingen av det europeiske samarbeidet avgjørende også for Norge. Energi- og klimapolitikken tjener som et godt eksempel. Norge er et annerledesland: 100 pst. fornybar kraftproduksjon, og en stor eksportør av både fornybar og fossil energi. Mange peker på Tyskland og «energiewende» og mener vi må gjøre som dem. Men vi er ikke som dem. Derfor er det avgjørende at EU styrer mot felles mål, men med fleksibilitet til å gjennomføre basert på nasjonale forutsetninger. Felles oppfyllelse av klimamålene i 2030 gir oss nettopp denne fleksibiliteten. Det medfører at vi kan forsterke og videreutvikle norsk industri basert på fornybar energi. Det gjør at Norge kan si ja til nye utslippskilder, som f.eks. Hydros nye aluminiumsverk på Karmøy. Vi skal redusere utslippsintensiteten i kvotepliktig sektor gjennom teknologiutvikling og innovasjon. Målet må være verdens reneste industriproduksjon. Det vil også styrke vår konkurranseevne når utslipp får en høyere pris og kvotene blir færre. Samtidig gjør kvotesystemet det mulig for Norge å fortsette å være en olje- og gassnasjon. Gass er en viktig bro til fornybarsamfunnet, spesielt på et kontinent der de ti største utslippskildene er kullkraftverk. Samtidig har Norge alle forutsetninger for å bidra til å videreutvikle energimarkedene i våre naboland, basert på fornybar energi. Regjeringen har gitt konsesjon til to nye mellomlandforbindelser til henholdsvis Tyskland og Storbritannia. Det gir spennende muligheter for verdiskaping i Norge. Et annet viktig felleseuropeisk prosjekt bør være å utvikle en kostnadseffektiv teknologi for fangst, transport og lagring av CO2. Norge har et omfattende samarbeid med både amerikanske og europeiske miljøer om dette, og det må fortsette i årene fremover. Norge vil måtte ta store kutt i ikke-kvotepliktig sektor når vi inngår en avtale med EU om 2030-målene. Det er derfor gledelig at regjeringen og samarbeidspartiene er i gang med et helt nødvendig taktskifte i klimapolitikken. Transportsektoren er den sektoren der vi må gjøre mest, i mangel av andre lavthengende frukter. Norge er i en god posisjon til å skape nye grønne arbeidsplasser i kjølvannet av transportrevolusjonen, ikke minst i maritim sektor. Allerede ser vi at norske verft er ledende på miljøvennlige skip, og at Enova har lansert et eget program for å fremme innovasjon og ny teknologi. Her vil offentlig innkjøpsmakt spille en sentral rolle i årene fremover og bidra til å fremskynde utviklingen. Norge har alle forutsetninger for å bane vei mot det europeiske lavutslippssamfunnet, og vi er godt i gang med å levere vår del av den ambisiøse klimadugnaden i EU. Norge er en del av det europeiske fellesskapet, og vi må ta vår del av ansvaret for utviklingen av det kontinentet vi er en del av. Norges handlingsrom er større enn EØS-avtalen, selv om det dessverre er mindre enn om vi var et fullverdig EU-medlem. Det er både i Norges og Europas interesse at vi bruker det rommet vi har, og det er derfor gledelig at regjeringen har en ambisjon om å jobbe i sanntid. Alternativet er å jobbe i ettertid. Det ligger i sakens natur at det blir for sent. La meg til slutt takke statsråd Helgesen for en god redegjørelse som inngir trygghet og tillit til regjeringens europapolitikk.