Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2013-11-26:
Norge er et land preget av mindre forskjeller, mer likestilling og mer fellesskap enn de fleste andre land. Budsjettet fra den forrige regjeringen videreførte denne politikken. Nå har vi fått regjeringserklæringen og statsbudsjettet fra den nye regjeringen. Vi ser på noen områder at løfter brytes. På andre områder legges politikken om. Fremskrittspartiets løfte til norske bilister om at de ikke skulle betale én krone i bompenger, har blitt til at de må betale mer. På tross av noen mindre kutt går de samlede bompengeinnbetalingene opp neste år. Og i dag ble vi varslet om at regjeringspartiene ikke står ved løftene om å sette i gang prestisjeprosjektet Fornebubanen i denne stortingsperioden. Høyre og Fremskrittspartiets løfte om redusert kapitalkrav ved boligkjøp har blitt til et uforpliktende brev til Finanstilsynet. 12 mrd. kr mer til sykehusene i valgkampen har blitt til en uforpliktende tekst i plattformen. Dette viser en betydelig avstand mellom hva de to partiene lovet velgerne før valget, og hva de faktisk gjennomfører når de har muligheten. Etter åtte år i opposisjon kunne vi ha ventet store endringer og store omveltninger. Jeg er glad for at mye videreføres, og glad for at uansvarlige løfter ikke gjennomføres, men det er likevel et problem at velgerne er blitt lovet mange goder de ikke får. Der hvor det gjøres endringer, ser vi likevel viktige veivalg som over tid vil ta Norge i feil retning på viktige områder. For det første: Vår regjering reduserte forskjellene i Norge. Mens ulikhetene øker i mange land i Europa, har de gått ned i Norge siden 2005. Sterke drivkrefter trekker i retning av økte forskjeller – krefter i aksjemarkedet, i boligmarkedet, i arbeidsmarkedet. Derfor må man føre en aktiv politikk bare for å hindre at forskjellene øker. Desto mer alvorlig er det at det budsjettet flertallet nå kommer til å vedta, aktivt bidrar til å forsterke forskjellene i landet vårt. Finansministeren skriver det selv i et brev til finanskomiteen: Budsjettet gir økt ulikhet. De som har mye fra før, får mye. De som har lite eller ingen ting, får lite eller ingen ting. Har man inntekt på over 2 mill. kr, får man kutt i skatten med 40 000 kr. Men tjener man under 400 000 kr og ikke har noen formue, er kuttet 50 øre dagen. Dette er en usosial profil – et skritt i feil retning. Regjeringen har varslet at dette skrittet vil følges av flere andre. Skolen skal privatiseres. Arbeidstakerrettighetene skal svekkes. Uføre skal få mindre pensjon. Egenandeler øker. Alt dette fører til økte forskjeller. Arbeiderpartiet tror på et samfunn preget av rettferdig fordeling, hvor alle mennesker har de samme muligheter. Et samfunn med små forskjeller er et samfunn med mindre konflikt og større evne til å løfte i flokk. Det andre området hvor retningen er en annen, er i familie- og likestillingspolitikken. Vår regjering sto for en moderne, framtidsrettet familiepolitikk. Vi fikk full barnehagedekning, barnehagene ble billigere hvert eneste år. Vi utvidet pappapermen og foreslo å ta det første skrittet mot flere barnehageopptak i året. Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen står for en politikk som er umoderne. Barnehagene blir dyrere. Det blir færre barnehageplasser. De kutter i pappapermen og beholder skatteklasse 2. Og de vil utvide kontantstøtten til et helt nytt årskull. Det er slått fast i regjeringserklæringen. Dette er ikke nytt. Høyre og Fremskrittspartiet har lenge vært pådrivere for kontantstøtte. I sine alternative budsjetter har Høyre gang på gang foreslått å gjøre barnehagene dyrere. Det nye nå er at de får flertall for denne politikken. Dette er også en politikk som med kirurgisk presisjon rammer der integreringen er mest sårbar, nemlig i innvandrerkvinners yrkesdeltakelse. Vi vet at familier med innvandrerbakgrunn mottar en vesentlig del av kontantstøtten. To av tre i yrkesaktiv alder som ble lignet i skatteklasse 2, har en ektefelle med innvandrerbakgrunn. Derfor startet den forrige regjeringen avviklingen av skatteklasse 2 i fjor og fortsatte i år. Vi har lyktes bedre enn mange andre land med å få mennesker med innvandrerbakgrunn ut i jobb. Med dyrere barnehage, kontantstøtte og skatteklasse 2 er det mindre lønnsomt å jobbe – spesielt for dem som står i arbeidsmarkedets ytterkant, der alternativet til å motta stønad er jobber med lave lønninger. Regjeringen svekker med dette arbeidslinja og reduserer dermed vekstevnen i norsk økonomi. Dette er dårlig likestillingspolitikk, dårlig integrering og dårlig økonomisk politikk – samtidig. Derfor er ikke dette ett skritt, men mange skritt i feil retning. Det tredje området hvor vi ser forskjeller, er i oljepengebruken. I valgkampen advarte Erna Solberg gjentatte ganger mot økt oljeavhengighet. Det første hun gjør i regjering, er å øke oljepengebruken. Da blir vi mer oljeavhengig, for det er bruken av oljepenger – ikke inntjeningen – som skaper avhengighet. Dette er overraskende av et parti som gjennom valgkampen hevdet at sju av ti oljekroner brukes feil. Hadde det vært riktig, burde det vært en enkel sak å bruke feildisponerte oljepenger til å betale for skattekuttene. I stedet øker regjeringen oljepengebruken ved første korsvei. Vår regjering brukte de store pengene på de store oppgavene. Mens statens samlede utgifter økte med 20 pst., økte vi satsingen på forskning med 30 pst. og på samferdsel med over 60 pst. – fordi vi prioriterte dette høyt. Samtidig betalte vi for økte utgifter til alderspensjon og gjennomførte viktige satsinger på helse og omsorg. Det var riktig bruk av oljepenger. Det som virkelig er feil bruk av oljepenger, er å bruke dem på å øke forskjeller, på mer kontantstøtte, og på å opprettholde skatteklasse 2. Å bruke penger på å gjøre det mindre lønnsomt å jobbe er å bruke pengene feil. Det øker vår oljeavhengighet og gjør økonomien mer sårbar. Det fjerde området hvor vi ser viktige forskjeller, er på klimaområdet. Utfordringene er formidable. Det er mer bruk for en forpliktende internasjonal avtale enn noen gang før. Men Warszawa-møtet har vist at veien fram dit er lang, og det går altfor sakte. Det betyr at mens vi forhandler, må vi handle. Norge har handlet. Vi har bl.a. vært pådriver for verdens kanskje viktigste enkelttiltak for reduserte klimagassutslipp, nemlig å stoppe avskoging. Vi er med i omfattende arbeid i Brasil og i Indonesia. Når regjeringen foreslo store kutt i bevilgningene til dette arbeidet, er det feil retning for klimaet. Noe er rettet opp i Stortinget, men ikke alt. Et annet område hvor vi har fått til mye, er utslippene fra bilparken. For nye biler er utslippene redusert med nesten 30 pst. Vi har fått til mye ved å endre avgiftene og ved å legge godt til rette for elbiler. Den utviklingen bør fortsette. I budsjettet foreslo regjeringen å svekke begge disse områdene. De fjernet forslaget om å øke avgiftene på særlig forurensende biler, og de kuttet i tiltak for elbiler. Det siste ble rettet opp, men ikke avgiftene – ikke de grønne skattene. Karbonfangst og -lagring er avgjørende dersom vi skal lykkes med å få utslippene av klimagasser ned. På Mongstad har vi lyktes med å bygge et av verdens største testsenter for denne teknologien. Dette er framtidsteknologi, det kan bidra til store klimakutt. Også her kutter regjeringen og svekker klimainnsatsen. Det er synd for klimaet og synd for norsk framtidsteknologi. På viktige områder bryter regjeringen løfter de ga velgerne under valgkampen. På andre områder legger de om politikken – ikke mye sammenlignet med hva de lovte, men i feil retning. Det er feil retning fordi budsjettet legger opp til en politikk som gjør det mindre lønnsomt å jobbe og dermed svekker vekstkraften i norsk økonomi. Det er et budsjett for økte forskjeller, mindre likestilling, økt oljeavhengighet og svekkede ambisjoner for klimaet. Dette er alvorlig i seg selv. Mer alvorlig er det at regjeringen varsler at dette bare er begynnelsen.