Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2012-05-21:
Det siste innlegget var jo et eksempel på at grunnlovsdebatter kan medføre mye positivt i denne sal! Vi har hatt en lang debatt. Jeg skal ikke driste meg til å oppsummere den. Vi har også sett noen skillelinjer, f.eks. at Sosialistisk Venstreparti har opprettholdt sitt forslag om å ta ut enhver henvisning til vår kristne arv i Grunnloven § 2, men heldigvis er de allikevel med til slutt og støtter oppunder stat–kirke-forliket. Så har vi også hørt et par dissentere – for å bruke det uttrykket, siden jeg selv tilhører dem, men ikke i denne sammenheng – i Senterpartiet som faktisk ønsker, og det er det som står i innstillingen, at politikernes rett til å overstyre Kirkens organer i bispeutnevnelser, skal stå ved lag. Den kirkereformen og de tilhørende grunnlovsendringer som vi i dag vedtar, samler også bred støtte fra Den norske kirkes ledere. Det er ikke minst – og det må vi ha med oss – etter ønske fra Den norske kirke selv at den nå får større selvstendighet. Både biskoper og det demokratisk valgte Kirkerådet hilser reformen velkommen. De ser den som naturlig i sitt arbeid – å forkynne og å være tro mot evangeliet, ja være en livskraftig evangelisk-luthersk kirke med bred folkelig appell. Vi har møtt mange reaksjoner. Jeg har fått mange SMS-er, e-poster og telefoner fra mange som er bekymret for de endringer som i dag skal skje. Vi har også hatt mange utenfor Stortinget, og jeg antar også en del på galleriet akkurat nå. Det er selvfølgelig fullt ut legitimt å gi uttrykk for bekymring over det som nå skal skje. Men la meg minne om følgende: Når man hevder at å endre § 2, som jo er kjernen i dette, strider det mot selve Grunnlovens bestemmelser, slik det står i § 112, altså at noe som strider mot denne lovs ånd og prinsipper, ikke kan vedtas. Det er det som har gitt grunnlag for å beskylde enkelte her for å være kuppmakere. Da har jeg lyst til å minne om at hvis det var slik at § 2 skulle være uforanderlig slik den sto i 1814, ville det faktisk stått følgende også i dag: «Jøder ere fremdeles udelukkede fra Adgang til Riget.» Det var teksten i den opprinnelige § 2, og skulle således stått i dag hvis § 2 var uforanderlig. Jeg har vondt for å tro at de som hevder at § 2 er uforanderlig, faktisk kan slutte seg til det som sto den gangen. Det hviler derfor, synes jeg, også et ansvar på dem som i dag sier at det som vedtas, er lovstridig. Det er sterke anklager, og sterke anklager bør kreve en solid, saklig begrunnelse. Den har vi foreløpig ikke sett. Grunnleggende sett innebærer denne type argumentasjon mot grunnlovsendringene en underkjenning av betydningen av det levende norske kristenlivet rundt i alle landets lokalsamfunn og den kristne kulturs vedvarende verdi for nasjonen og vårt folk. I et langt kulturhistorisk perspektiv er det lett å se at kristendommen har vært og er en velsignelse for vårt folk. Den videreføres av langt mer enn en grunnlovsbestemmelse om at verdigrunnlaget forblir vår kristne tro. Den videreføres fremfor alt gjennom formidlingen av Guds ord, formidlingen av kristne verdier og tradisjoner, ja gjennom livskraftige kristne forsamlinger og menigheter over det ganske land. Å redusere evangeliets kraft til å være avhengig av verdslige paragrafer, fremstår for meg som en totalt fremmed kristendomsforståelse.