Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-01-22:
Det er en viktig og interessant problemstilling som Svein Harberg reiser i denne interpellasjonen. Med utgangspunkt i sykepleierutdanningene kan vi kanskje også reise noen litt mer prinsipielle debatter rundt hvordan man skal styre høyere utdanning. Jeg håper jeg rekker å komme så langt i innlegget – hvis ikke, har vi sjansen senere. Jeg er selvsagt kjent med den rapporten fra NIFU som det bl.a. vises til her, som belyser ulike forhold som påvirker kvaliteten i sykepleierutdanningen. Undersøkelsen tar for seg bl.a. opptakskrav, vurderingsformer og kvalitet i sykepleierutdanningen og konkluderer med at det kan skjule seg mulige kvalitetsforskjeller og forskjeller i de krav som stilles til studentene. Det gis imidlertid ikke noen veldig klare svar på om det er tilfellet eller ikke. Det er universiteter og høyskoler som er ansvarlig for kvaliteten i utdanningene, og at kandidatene oppnår det forventede læringsutbyttet. Universiteter og høyskoler har kvalitetssikringssystemer som skal avdekke avvik og problemer med kvaliteten, og som skal sikre at de blir utbedret. Kvalitetssikringssystemene er som kjent akkreditert av tilsynsorganet NOKUT. NOKUT arbeider nå med å utvikle tilsynet av høyere utdanning for at det skal bli mer effektivt og målrettet. Ansvaret for utdanningskvaliteten innebærer også at universiteter og høyskoler har faglige fullmakter til å velge hvordan de vil organisere utdanningen og et ansvar for å vurdere læringsformer og antall undervisere per student. Det betyr at det vil være forskjeller mellom institusjoner. Variasjoner gir ikke nødvendigvis grunnlag for bekymring. Undersøkelsen fra NIFU peker også på en tendens med lavere karaktersnitt ved opptak til sykepleierutdanningen. Dette er en del av en generell trend for mange profesjonsutdanninger. Årsaken til dette oppgis i undersøkelsen å være at opptakstallene har økt mer enn antall førstevalgssøkere de senere årene. Fra regjeringens side har det vært en bevisst strategi å øke antallet studieplasser for å møte samfunnets og ikke minst helsetjenestens behov for kompetanse. Men det betyr ikke at kvaliteten skal reduseres i sykepleierutdanningen. Oppslag i mediene, som det i forrige uke om høy strykprosent i sykdomslære ved Høgskolen i Oslo og Akershus, skal tas på alvor og føre til at utdanningsinstitusjonen gjennomfører en grundig analyse av undervisningsopplegget for å avdekke hva som kan være årsaken og hvilke tiltak som må settes i verk for å forebygge at det samme skjer igjen. Dette er en viktig del av arbeidet med kvalitetssikring ved utdanningsinstitusjonene. Det er i tillegg fra flere hold uttrykt bekymring for strykprosenten i medikamentregning ved flere anledninger. Høyre og Fremskrittspartiet har som svar på dette foreslått å skjerpe kravene for å komme inn på sykepleierutdanningen. Det vil i tilfelle få dramatiske konsekvenser for opptaket til sykepleierutdanningen ved enkelte utdanningsinstitusjoner i distriktene, og særlig bety at vi kommer til å ha problemer med å rekruttere sykepleiere i mange distriktskommuner. Imidlertid er det slik at det stilles veldig høye krav til studentene når de har kommet inn. På medikamentregning må de ha 100 pst. rett for å bestå. Manglende matematikkunnskaper er en betydelig nasjonal utfordring, som det ikke er så enkelt å løse med noen enkle karakterkrav i matematikk. Derfor har jeg satt i verk tiltak for å styrke kompetansen i matematikk i grunnskolen og i videregående opplæring. Heldigvis har vi nå veldig positive resultater fra internasjonale sammenlikninger i løpet av de senere år som betyr at det nå jobbes veldig bra rundt omkring i Skole-Norge med å øke kompetansen i matematikk. Rapporten fra NIFU tar også opp frafallet i sykepleierutdanningen. Jeg mener at vi har liten grunn til bekymring her. Frafallet er betydelig lavere enn i de fleste andre studier, og lavere enn i de øvrige profesjonsutdanningene. Og vi må ta høyde for at det er noen som velger seg ulike profesjonsutdanninger som egentlig ikke hører hjemme der, så et visst frafall er det sunt å ha. I rapporten stilles det spørsmål ved om forskjellene mellom læresteder kan skjule kvalitetsforskjeller, og om det kan stilles spørsmål ved om den nasjonale standarden beskrevet i rammeplanen for sykepleierutdanningen ikke i tilstrekkelig grad blir oppfylt. Oppfølgingen av Meld. St. 13 for 2011–2012, Utdanning for velferd, som Stortinget behandlet i vår, mener jeg blir veldig viktig i lys av dette spørsmålet. Perspektivet i meldingen er hvordan utdanningene skal svare på velferdstjenestenes behov i framtiden. Meldingen gir tydelige signaler om regjeringens ønskede retning for den videre utviklingen av helse- og sosialfaglig utdanning og forskning, inkludert sykepleierutdanning. Mitt utgangspunkt er at utdanningene skal holde høy kvalitet og bygge på forskning og erfaringsbasert kunnskap. Jeg vil spesielt legge vekt på noen viktige tiltak i meldingen som berører sykepleierutdanningen. Departementet skal i samarbeid med relevante sektordepartementer gjennomgå rammebetingelser for praksisstudier og gjennomføre et prosjekt for å utvikle kvaliteten i praksisstudier. Ettersom halvparten av sykepleierutdanningen er praksisstudier, vil dette være et veldig viktig tiltak. Det skal også startes et arbeid for å utvikle en felles innholdsdel for alle grunnutdanninger innenfor helse- og sosialfagutdanningene, som skal bidra til å styrke samarbeidet mellom de ulike profesjonene. Flere tiltak er iverksatt for å styrke profesjonsforskningen. I meldingen ble det også lansert et system for kompetansekrav. Dette innebærer at det er helse- og velferdstjenestene som må vurdere kompetansebehovene i egen sektor og formidle dem til utdanningsinstitusjonene. Poenget er at helse- og velferdstjenestene må forstå egne kompetansebehov og ta opp disse direkte med universiteter og høyskoler uten å gå veien via Kunnskapsdepartementet. Et system for fastsettelse av kompetansekrav vil bidra til å styrke kvaliteten og relevansen i sykepleierutdanningen. Råd for samarbeid med arbeidslivet, som alle høyere utdanningsinstitusjoner skal ha etablert, er også en egnet arena for å diskutere slike spørsmål. Representanten Harberg spør om jeg vil ta initiativ til å innrette en slutteksamen for sykepleierutdanningen. Jeg har lyst til å si at utdanningsinstitusjonene har muligheter innenfor rammeplanen til å utvikle en profil på sykepleierutdanningen bl.a. i dialog med arbeidslivet. Dette skaper et mangfold som vi har behov for. Derfor vil vi ha en utfordring med en helhetlig slutteksamen, som ikke nødvendigvis vil garantere de felles grunnleggende kompetansekravene til kandidatene, og heller ikke vil kunne ta opp i seg den variasjonen som det er ønskelig å ha. Kvalifikasjonsrammeverket beskriver det læringsutbyttet alle kandidater som har fullført sykepleierutdanningen, skal ha etter utdanningen. Utdanningsinstitusjonenes arbeid med læringsutbytte vil fokusere mer på om kandidaten er godt forberedt til å arbeide som sykepleier. Læringsutbyttet for sykepleierutdanningen er sammensatt, og vil kreve kontinuerlig oppfølging og vurdering av studentene gjennom hele løpet for å sikre at kravet til sluttkompetanse nås. En enkelt eksamen kan ikke omfatte hele det læringsutbyttet en sykepleier skal ha. Læringsutbyttet, som nå alle utdanninger har definert, er veldig viktig å følge gjennom hele opplæringen. Men jeg mener at innenfor enkelte områder, som f.eks. innenfor medikamentregning, skal det være en felles standard. Jeg stiller meg derfor åpen for å vurdere en nasjonal eksamen i medikamentregning hvis det skulle vise seg å være behov for det. Jeg har tatt initiativ til en nordisk komparativ studie som skal analysere læringsutbyttet på utvalgte velferdsutdanninger for å beskrive likheter og ulikheter på tvers av de nordiske landene. Denne studien vil være et viktig bidrag i vårt arbeid med å utvikle kvaliteten i sykepleierutdanningen. Avslutningsvis må jeg si at vi nå har startet den langsiktige omstillingen av helse- og sosialfagutdanningene i tråd med Stortingets behandling av Meld. St. 13, Utdanning for velferd. Men for meg er dette også en viktig debatt i den litt større sammenhengen om hvordan vi skal heve kvaliteten innenfor alle høyere utdanningsinstitusjoner. Derfor var dette et viktig tema på det siste kontaktutvalgsmøtet med sektoren – jeg tror jeg så representanten Harberg der også – og noe som jeg selv var opptatt av og som jeg opplevde hadde bred tilslutning i hele sektoren. Det er nå ti år siden Kvalitetsreformen ble innført. Vi må oppsummere hvor langt vi har kommet, og hva vi regner som definisjonen av hva som er god kvalitet i utdanningene. Vi skal lage system for regelmessige evalueringer av utdanningsprogrammer og definere kvalitetsindikatorer. NOKUT har fått i oppdrag å gjennomføre en årlig studentundersøkelse. Den kommer første gang vinteren 2013/2014. Så vi er i gang med en bredere gjennomgang enn det denne interpellasjonen tar utgangspunkt i.