trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2017-02-09:
Hovedmålet for jernbanepolitikken er å bidra til at de som skal ut å reise, får et godt jernbanetilbud. Det er bred politisk enighet om dette og om viktigheten av en veldrevet jernbane, der effektivitet og tilgjengelighet står sentralt. Den store infrastrukturen som vi over svært mange år har bygget opp på jernbanenettet, har kostet mange penger, og det er således viktig at vi ivaretar den investerte kapitalen på en god måte. Jernbanenettet, som annen infrastruktur, må vedlikeholdes godt for å ivareta sikkerheten samt stabiliteten i nettet – med andre ord å sørge for god punktlighet og regularitet i trafikken og holde driftsforstyrrelsene så lave som mulig. Hvordan er så tilstanden på jernbanenettet, slik Riksrevisjonen har sett det? Riksrevisjonen har i sin undersøkelse sett på perioden 2006–2015 og har dessverre avdekket nedslående funn. Jeg vil gjenta noen av disse. Økte bevilgninger til Jernbaneverket har frem til 2015 i liten grad ført til at målene for driftsstabilitet nås. Det er svak styring og oppfølging av vedlikeholdsarbeidet, og tiltak for å bedre styringsinformasjonen for vedlikeholdsarbeidet er ikke prioritert. Departementet har lite informasjon om hvorvidt bevilgningene brukes effektivt. Når Stortinget skal tildele bevilgninger til samferdselssektoren, og Jernbaneverket spesielt, må en forutsette at dokumentasjon av tilstanden på banen er fullstendig, og beskriver hvilke prioriterte oppgaver som må gjennomføres for at Stortinget skal ha en betryggelse om at mål om tilgjengelighet og oppetid nås til enhver tid. Det er bekymringsfullt når det avdekkes at det er mangel på kompetanse innen signalanlegg i Jernbaneverket. Signalanlegget er den viktigste faktoren i sikkerheten på jernbanen, og dette området burde derfor ha vært prioritert mye høyere tidligere. Det kan ikke være noen god unnskyldning at en har ventet på at det skal installeres ny type signalanlegg. Over ganske mange år har Jernbaneverket tillatt etterslepet i vedlikeholdet å vokse, og dette ble ved utgangen av 2014 estimert til om lag 17,7 mrd. kr. Dette sier sitt om tilstanden på nettet. Jeg vil berømme statsråden for at han har tatt skikkelig tak i problemstillingene vedrørende manglende vedlikehold på jernbanen, og at regjeringen fra 2015 har fått Stortinget med på å bevilge nok midler til å redusere vedlikeholdsetterslepet. Økte bevilgninger har gitt resultat ved at punktlighetsmålene stort sett har blitt nådd, og Jernbaneverket nådde oppetidsmålet for første gang i 2015. Det er meget bra at statsråden sier seg enig i Riksrevisjonens anbefalinger om å følge opp Jernbaneverkets ledelse, og tar dette inn i styringsdialogen. Det forventes derfor at Riksrevisjonens anbefalinger, slik de kommer frem i Riksrevisjonens rapport, er bakt inn i den nye styringsstrukturen for jernbanen fra 1. januar 2017. Jeg viser for øvrig til saksordførerens gode fremleggelse av komiteens enstemmige innstilling.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2017-02-09:
Denne undersøkelsen tar for seg perioden 2007–2015 og er basert på et utvalg av 41 tunneler som er vurdert som særlig risikoutsatte. Riksrevisjonen har sett på oppgradering av tunnelene i forhold til tunnelforskriftene, og de har sett på utarbeidelse av og innhold i risikoanalyser og beredskapsplaner samt gjennomføring av øvelser og inspeksjoner. Riksrevisjonen har også vurdert informasjonen som gis trafikanter om sikkerhet i tunneler. Dessverre viser Riksrevisjonens funn at sikkerheten i norske veitunneler ikke er god nok, og den er ikke på nivå med de standardene som er satt. Oppgraderingen av tunneler har ifølge Riksrevisjonen kommet svært kort. Noe av årsaken til dette er rett og slett at det har tatt for lang tid før arbeidet ble satt i gang. Jeg er glad for at Samferdselsdepartementet i rapporten oppgir at status for oppgraderingene bl.a. vil være tema i arbeidet med Nasjonal transportplan. Men det er selvsagt ikke tilstrekkelig at tematikken omtales i NTP. Her må Riksrevisjonens anbefalinger følges opp punkt for punkt. Derfor er det bra at departementet allerede har begynt på oppfølgingen av Riksrevisjonens anbefalinger. Spesielt vil jeg peke på at det må prioriteres å ha moderne og oppgradert sikkerhetsutstyr i tunnelene. Samtidig må folk vite hvordan man skal bruke dette utstyret i en nødsituasjon. Som Riksrevisjonen peker på, er nytten av investering i utstyr avhengig av at trafikantene har kunnskap om tiltakene. Dessuten bør trafikantene ha kunnskap om sikker atferd og selvberging. Også på dette området inneholder rapporten noen forslag til tiltak som er verd å se nærmere på med tanke på oppfølging. I rapporten nevnes flere elementer som hittil ikke har vært høyt nok prioritert, det være seg tilstrekkelig øving på brann og redning og oppdaterte beredskapsplaner. Dette er viktig å få på plass. Samtidig er tunnelsikkerhet i all hovedsak et spørsmål om å prioritere midler til en sikker fysisk infrastruktur, i tillegg til vedlikehold. Det krever ressurser. Med Riksrevisjonens rapport som grunnlag er det svært gode grunner for å styrke arbeidet med tunnelsikkerhet framover. Det er bra at Riksrevisjonen har tatt tak i dette. Fra Kristelig Folkepartis side kan jeg si at vi slutter oss til de vurderingene og anbefalingene som framkommer i rapporten.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2017-02-09:
Veitunnelsikkerheten i Norge må forbedres. Som komiteen skriver: En må ha konkret og høy prioritering, med tilstrekkelige budsjetter. Jeg tror enhver ansvarlig statsråd de siste 10–20 årene har følt det ansvaret en har for tunnelsikkerheten. Det har vært et spørsmål som alle ansvarlige myndigheter har kjent på ikke har vært tilstrekkelig besvart, samtidig som en har hatt vanskeligheter med å få nødvendig gjennomslag i Finansdepartementet for de nødvendige bevilgninger. Det er mange ganger lettere å klippe snorer på nye veier enn det er å sikre sikkerheten i eldre tunneler. Det er altså svært kostbart. Vi sier i innstillinga at vi ønsker å bidra til en systematisk trygghetsforvaltning ved oppdatering av det faglige rammeverket for trygghetsforvaltningen, sånn som Riksrevisjonen anbefaler. Det har vært veldig mye oppmerksomhet rundt tunneler hvor det kjører mange biler. Ikke minst Oslofjordtunnelen har fått stor oppmerksomhet – det er en viktig tunnel, med store problemer med sikkerheten, så det er riktig at den får det. Men jeg vil også påpeke nødvendigheten av at vi har oppmerksomhet på de mange og trange tunneler på Vestlandet, tunneler som er bygd mange tiår tilbake i tid, som har store rasproblemer, og som er av en sånn standard – f.eks. i Vaksdal kommune, på veien opp til Eksingedalen, vil enhver ved sjølsyn kunne erfare at tunnelene er så trange at vanlige, store busser ikke kan kjøre der – at det blir et spesielt anbud på bussrutene som skal kjøre der, på grunn av tunnelenes utforming. Jeg vil si at et liv er like mye verdt over hele landet. Jeg synes det må rettes større oppmerksomhet mot de små tunneler til de grisgrendte strøk rundt omkring, for der står det veldig, veldig mye tilbake. Det er dårlige tunneler, det er trange tunneler, det er mye is i tunnelene. I det hele tatt er det en kunnskap om å kjøre i de tunnelene som langt, langt overstiger det som en vanlig beboer i de sentrale strøk blir gjenstand for. Så jeg håper at statsråden tar med seg at tunnelsikring skal gjelde for alle tunneler, med den nødvendige kvalitet, sånn at vi får trygge forhold, sjøl om det i mange tunneler ikke kjører så mange biler hver dag – men tunnelene er helt avgjørende for det lokalsamfunnet som de er med på å betjene.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2017-02-09:
Det er svært få land i verda – om noko – som har fleire og lengre vegtunnelar enn vi har i Noreg. Derfor er sjølvsagt tunnelsikkerheit eit veldig viktig tema som vi må prioritere høgt i dette landet. Men på grunn av dei mange og lange tunnelane er det sjølvsagt eit omfattande og krevjande arbeid, og det tek tid å løfte sikkerheita opp på eit høgare nivå. I dei om lag 1 130 norske vegtunnelane blir det kvart år i gjennomsnitt registrert om lag 1 300 uønskte køyretøystopp og i gjennomsnitt om lag 25 brannar og 15 tilløp til brann. Uønskte hendingar i vegtunnelar er altså noko som skjer, og som vi må vere førebudde på vil skje også framover. Alle tunnelar som er lengre enn 500 meter, skal ha ein oppdatert risikoanalyse og ein oppdatert beredskapsplan. Denne undersøkinga viser at foreløpig har ikkje alle tunnelar det. Undersøkinga viser også at kravet i tunneltryggleiksforskrifta om å gjennomføre øvingar minst kvart fjerde år i alle tunnelar eller i ein tunnel i nærleiken, ikkje er gjennomført for alle tunnelane. Øving er viktig, både det å gjennomføre tilpassa øving for den enkelte tunnelen og ikkje minst det å lære av øvinga. Vi har altfor mange eksempel frå andre område på at same feilen blir gjord fleire gonger. Derfor må vi ha eit godt system som gjer at vi unngår å gjere same feilen på nytt. Vi må lære av både gode og dårlige erfaringar som ei øving gir, slik at vi er best mogleg rusta når dei reelle, uønskte hendingane finn stad. Sjølv om ikkje alt er slik ein heilt ideelt sett skulle ønskt at det var, er det openbert lys i enden av tunnelen. Mange ting går i riktig retning. I 2016 blei det starta eit arbeid med å betre førarkortopplæringa, og sikker køyring i tunnel skal bli ein del av opplæringa. Det er viktig. Oppgraderingsarbeidet som er i gang i tråd med krava i tunneltryggleiksforskrifta, vil også betre tryggleiksutstyret i tunnelane og dermed gjere sjølvredning enklare for trafikantane. Fleire og fleire tunnelar har også fått installert naudnett. Utbygginga av naudnett er eit gedigent løft for samfunnssikkerheita og beredskapen i Noreg, god kommunikasjon kan vere heilt avgjerande i ein krisesituasjon. Ikkje minst gjer eit betydeleg investeringsløft at norske tunnelar er blitt tryggare, og vil også bli tryggare i tida framover. Det håper eg at statsråden kjem nærmare inn på – den satsinga som er gjord når det gjeld å løfte tunnelinvesteringane for framtida. Sjølv om mange ting går i riktig retning, er det uansett viktig at dei ulike aktørane tek denne rapporten på alvor, at dei rette grepa blir tekne, slik at den positive utviklinga vi har sett, kan fortsetje vidare framover.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
På vegne av representantene Torgeir Micaelsen, Freddy de Ruiter, Ruth Grung, Ingvild Kjerkol og meg sjøl har jeg gleden av å framsette et representantforslag om en kommunal tiltaksplan for å styrke eldres psykiske helse.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Denne proposisjonen tar til orde for, som også departementet sier, å styrke pliktbestemmelsene i helse- og omsorgstjenesteloven for kommunene med tanke på å tilby hjelp, støtte og avlastning til pårørende som yter omsorg utenom det vanlige. Dette er en plikt som ligger der allerede i dag, men likevel ser vi at det er et problem med f.eks. det som har vært omtalt flere ganger her, at omsorgsstønad blir så ulikt praktisert. Det er derfor Arbeiderpartiet har foreslått en utredning som ser på pasient- og brukerrettighetsloven. Det vil da regjeringspartiene stemme imot. Da spør jeg statsråden: Ser ikke statsråden at det kan være nødvendig å gjøre endringer i pasient- og brukerrettighetsloven, slik at man svarer opp det som nå styrkes når det gjelder plikten?
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Jeg valgte å ta ordet en gang til, for jeg undret meg veldig over representanten Wilhelmsen Trøens forståelse av Arbeiderpartiets holdning i denne saken. Jeg må ha sett alvorlig amper ut da jeg sto her og framførte saksordførerinnlegget – det kan godt tenkes – men det er jo ikke slik at vi stemmer imot denne proposisjonen, det gjør vi på ingen måte. Men vi har kommet med noen forslag som vi mener ville ha forbedret proposisjonen og intensjonen i den hvis vi hadde fått flertall for det, men det ser det ikke ut til at vi får. Vi mener at det er viktig å tydeliggjøre og styrke pliktbestemmelsene overfor pårørende. Jeg mener – som også representanten Andersen – at det som er lagt inn i Prop. 48 L, om pleiepenger, som en annen komité behandler, også er viktig. Vi støtter forslagene der, men vi tar også noen grep for å gjøre den proposisjonen enda bedre. Det gjør vi også her. Grunnen til at vi gjør det, er bl.a. at vi lytter til organisasjonene sjøl, og vi synes de er meget troverdige. Både Funksjonshemmedes Fellesorganisasjon, Cerebral Parese-foreningen og også Sykepleierforbundet advarer mot å tro at det automatisk nå vil bli likebehandling og likeverdig i kommunene. Det er mange løse tråder, også etter at Stortinget vedtar denne proposisjonen – det må vi erkjenne. Vi har forsøkt å be om at man utreder en tydeliggjøring i pasient- og brukerrettighetsloven. Jeg er helt enig med statsråden, som snakket om at rettighetsfesting har sine sider, som ikke alltid slår ut slik vi tenker, men vi vil ha en utredning hvor man tydeliggjør og sier noe om hvordan dette kan operasjonaliseres også med en rettighet i bunnen for pårørende, pasienter og brukere. Det er det som er intensjonen vår. Og vi har lyttet til dem som har skoen på, og som vet hvordan dette fungerer. Pliktbestemmelsen har ligget der hele tiden – like fullt har kommunene håndtert dette veldig forskjellig. Da må vi også se på den andre loven. Vi støtter proposisjonen og forslagene i den, men vi har kommet med forslag fordi vi har lyttet til organisasjonene, som kan gjøre dette bedre hvis vi får flertall. Men dessverre ser det ikke ut til det.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
President! Ved en inkurie kom jeg til å stemme feil.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
På vegne av Torgeir Micaelsen, Tove Karoline Knutsen, Ruth Grung, Ingvild Kjerkol, Karin Andersen og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om en helhetlig plan for autisme.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
«Familier med omfattende bistandsbehov må sikres tilstrekkelig hjelp uavhengig av bostedskommune», står det. Det er vi helt enige om. Litt av utfordringen er at det er et omfattende kommunalt skjønn på omsorgsfeltet. Spørsmålet er rett og slett da om det omfattende kommunale skjønnet på omsorgsfeltet er til hinder for et likeverdig og kvalitativt godt nok omsorgstilbud, og hva statsråden ser på som mulige grep for å kunne utjevne og sørge for et mer likeverdig tilbud.
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Det kunne kanskje være en idé å se på om helsefeltet og omsorgsfeltet bør ha omtrent den samme skjønnsutøvelsen. I dag er det på omsorgsfeltet adskillig større mulighet til skjønnsutøvelse. Jeg synes det er en utfordring med tanke på tjenestetilbudet. Statsråden var nå inne på dette med BPA, og det var mitt neste spørsmål. Det er helt tydelig, som det har kommet fram i en rapport, at bostedskommune dessverre for mange er avgjørende for hva slags tilbud – eller ikke tilbud – en får knyttet opp mot BPA. Så er det igangsatt en evaluering. Spørsmålet mitt til statsråden er: Når foreligger den evalueringen, og hva tenker statsråden om arbeidet videre med å sikre et likeverdig BPA-tilbud uavhengig av bostedskommune?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
På vegne av Torgeir Micaelsen, Tove Karoline Knutsen, Ingvild Kjerkol, Freddy de Ruiter og meg selv vil jeg fremme et forslag om rekruttering til primærhelsetjenesten, og på vegne av Torgeir Micaelsen, Tove Karoline Knutsen, Freddy de Ruiter, Ingvild Kjerkol, Kjersti Toppe og meg selv vil jeg fremme et forslag om forebygging og behandling av kroniske sår.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Ruspolitikk er kanskje et av de feltene som har endret seg raskest og rent kunnskapsbasert, men til tross for at vi har fått ganske mange under LAR-behandling og andre tiltak som gjør at de er under helsebehandling, når vi ikke ut til de aller svakeste. Jeg var så heldig å få være saksordfører for prioritetsmeldingen, så den ligger liksom i ryggraden med hensyn til at vi har et ansvar for å prioritere de aller sykeste, og det er det det handler om her. Jeg forstår det slik av innlegget nå at Høie som minister strekker seg ganske langt, men burde man ikke klart nå, med et flertall, å sørge for – for det er jo ikke snakk om å vedta en lov her og nå, det er snakk om at man skal starte et arbeid, ut fra de hensynene som vi har beskrevet i innlegget vårt – både å åpne for røyking i tillegg til injisering og å stå friere når det gjelder hvilke stoff man skal tillate brukt, slik de har gjort i København? Så spørsmålet er: Hvorfor ikke ta dette grepet nå, og starte en gjennomgang av lovverket for å prøve å få disse under helsebehandling?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Det har vi vært enige om hele tiden, men det handler om å klare å få også de aller mest marginaliserte i kontakt med helsevesenet, de som ikke drar nytte av det i dag, og se om vi kan tenke på en annen måte og få dem under helsebehandling. Den byen som har kommet lengst på området, ønsker dette sterkt, også tverrpolitisk. Og det er noe med å respektere det flertallet, for sammen med Høyre kunne vi fått flertall for å gi en klar bestilling på dette allerede nå. Hvilken framdrift ser helseministeren for seg at et slikt lovarbeid skal ha? Hver dag er det mennesker som er utsatt, som lever under uverdige forhold, under en bro, rundt et tilbud – et strax-hus – hvor det egentlig står klart at de kunne gått inn hvis de hadde brukt andre rusmidler.
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Nå var det litt skuffende, for nå begynner man å vise til forrige periode. Det er viktig å se hvor framoverlente ulike partier er i dag, for framtiden ligger jo foran oss. Og nå er det faktisk Bergen by, bystyret, som har valgt å prioritere midlene på denne måten, nettopp for å nå ut til de svakeste – ha litt respekt for at Bergen har satt seg i førersetet og klart å få til virkelig en tverrpolitisk handlingsplan, hvor man har involvert alle aktuelle aktører. Er det ikke viktig for en helseminister, når det er snakk om de aller sykeste og mest sårbare medmennesker, at man støtter opp om en by som går foran?
Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2017-04-06:
Arbeiderpartiet har tidligere gitt klart uttrykk for at vi hadde forventet at NOU-en – Først og fremst – fra Akuttutvalget skulle behandles som en helhet i Stortinget og ikke stykkevis og delt. Dette har vi omtalt i behandlingen av siste statsbudsjett. Akuttkjeden handler om liv og død, om tidlig og riktig inngripen og om behandling som avgjør overlevelse og redusert skadeomfang for dem som overlever. God akuttkjede avhenger av god samhandling mellom primær- og spesialisthelsetjenesten, og det har vært et svakt punkt som har gått igjen i mange av meldingene som vi har behandlet i denne salen. Det er behov for et nasjonalt løft for å øke kapasiteten, kompetansen og kvaliteten i akuttkjeden. Til tross for omfattende kunnskapsgrunnlag om status og utfordringer er fortsatt legevakttjenesten et av de mest forsømte områdene i norsk helsetjeneste. Derfor hadde vi forventet at vi fikk en helhetlig plan til behandling her i Stortinget. Senterpartiet har valgt å fremme 14 tiltak på bakgrunn av nettopp Akuttutvalgets rapport. For Arbeiderpartiet er det problematisk og lite tilfredsstillende å ta stilling til mange av de konkrete forslagene – selv om de er gode – og tiltakene uten at de har vært skikkelig utredet. Vi støtter derfor noen av forslagene og intensjonene i mange andre. Gjennomgående tror vi det er bedre – slik som også saksordføreren var inne på – med kvalitetsmål for tjenesten istedenfor forskriftsfestede krav. Begrunnelsen er den samme: Norge har en geografi som gjør at tjenesten må organiseres på ulike måter ut fra lokale forhold. Vi mener også at legevakt skal ha tilgjengelig utrykningskjøretøy, og at sikkerheten til legevaktpersonell skal ivaretas. Det er spesielt viktig å ha utrykningskjøretøy med sertifisert personell der det er lang avstand til sykehus – det er en debatt som pågår parallelt – og det kan være nødvendig med legekompetanse før transport. Behovet kan være forskjellig for by og land og bør derfor utredes, også med tanke på kostnadene det vil innebære. Jeg fremmer de forslag som Arbeiderpartiet står bak.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2017-04-06:
På vegner av representanten Audun Lysbakken og meg sjølv vil eg setje fram eit representantforslag om å oppretthalde akuttkirurgi ved Odda sjukehus.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-06:
På vegne av representantene Pål Farstad, Abid Q. Raja, Terje Breivik og meg selv har jeg gleden av å sette fram et representantforslag om økt grønn konkurransekraft.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-06:
Først av alt, til statsråden og regjeringa: Opptrappingsplanen er veldig bra, og som statsråden sier, må vi jobbe bredt for å redusere antallet av og å forebygge overdosedødsfall. Det er til slutt det vi snakker om her. Norge, et av de minste landene i Europa, er på toppen av den statistikken i Europa. Vi er blant de landene som har flest. Det er en stor utfordring. Halvparten av dem skjer i Oslo og i Bergen, og halvparten skjer i andre deler av landet. Så brukerrommet er viktig for flere enn Oslo og Bergen. Bergen har gått foran – på tvers – ikke bare i kommunen, men de er også i front i sykehussektoren, med en egen avdeling for rusmedisin. Hadde det vært mulig å la dem prøve ut dette uten å gå til det skritt å endre hele forskriften ved å sende den ut på høring, komme med en NOU og dernest en stortingsmelding og proposisjoner, og i stedet gått rett på mål og gitt Bergen en ledertrøye?
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-06:
Jeg starter hos representanten Bård Hoksrud, som henviste – helt riktig – til en god og veldig viktig debatt, og det var også noe av intensjonen med å fremme forslagene, men han var også litt opptatt av at vi har framstått som to sider i denne debatten. I mitt innlegg pekte jeg mot at bedre er alltid mulig. Jeg vil gjenta det og prøve å bygge litt bro. Jeg oppfatter at vi alle er opptatt av at bedre alltid er mulig, og at vi i mindre og mindre grad framstår som begge sider eller som to parter. Vi vil framover. Det handler litt om hastigheten, selvfølgelig. Da jeg trakk noen tråder tilbake til tidlig på 2000-tallet og samarbeidsregjeringa, viser det, 14 år senere, at det tar tid å utvikle tiltak, og at det tar tid å bli bedre. Det er altså mulig. Det er vi politikere som setter farten, og nå er det på tide å sette litt fart for det har skjedd mye på disse årene. Til Senterpartiets to forslag: Alt det representanten Kjersti Toppe argumenterer med, er egentlig for brukerrom. Vi skal forebygge, vi skal forlenge spesialisthelsetjenesten ut på gata for å møte de rusavhengige og for å øke helsetryggheten. Vi skal redusere muligheten for å få sykdommer og smitte og ikke minst redusere muligheten for overdose. Hvis vi kan redusere overdoser og redusere hepatitt C-smitte, har vi gjort to veldig gode tiltak for de tyngst rusavhengige, så Venstre vil subsidiært støtte Senterpartiets forslag. Det var selvfølgelig også en debatt om hvorvidt vi skulle støtte merknadene fra Høyre for å starte på utredningene. Ja, pragmatisk sett, det er selvfølgelig naturlig å komme i gang, for det vil ta tid. Så er det også noe med det å peke på at her mener vi ulikt om hastigheten, og at dette er det mulig å gjøre nå. Vi har egentlig per i dag bare ett sprøyterom i Norge, i Oslo. Bergen har åpnet ett og ønsker seg mer. De har gode faglige forutsetninger for å greie den jobben, men de har også et stort rusmiljø som det er krevende å bli bedre i. Til Kristelig Folkeparti: Jeg har all respekt for å mene at vi skal være konservative. Men det innebærer også å forholde seg til en virkelighet der vi nesten skulle sperre grensene for innførsel av narkotika, og det er en gigantisk utfordring hvor Venstre ikke ønsker å være i debatt …(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-06:
Jeg starter der representanten Kjersti Toppe avsluttet, for Venstre er nok mye enig i Senterpartiets forslag her. Når vi ikke stemmer for så mange av disse forslagene nå, er det fordi vi mener at det er så omfattende forslag at de bør igjennom en stortingsmelding og noen proposisjoner. Det er mye penger det er snakk om, så vi er nødt til å ha en prioriteringsdebatt om hvor vi skal starte den opptrappingen, som vi er nødt til å gå gjennom. Når det gjelder fastlegene, er de en viktig del av det å styrke akuttkjeden. For Venstres del har vi i vårt nye program vedtatt at vi ønsker et tak på antall fastleger med lister, 90 pst., og at vi skal ha rom for å ha kommunalt lønnede leger i de resterende 10 pst. – i større grad at kommunene tar det ansvaret. Noen kan drive tilsyn i institusjoner, andre kan jobbe med ruspasienter, noen kan jobbe mer med legevakt – og alarmsentraler for den del. Men kommunene selv må være med på å prioritere hvilke deler av legetjenesten en skal prioritere ressurser til som ikke er finansiert av listepasienter. Vi har tidligere i dag snakket om sprøyterom og brukerrom. Det er også en del av denne akuttkjeden, for det er en del utrykninger. De skal også kobles på i noe større grad, og utfordringene rundt om i landet blir større og større. AMK-sentralene trenger vi å jobbe mer med. De 17 vi har i dag, har gjort en god jobb, men nå er vi inne i en situasjon hvor mange av de kommunale alarmsentralene skal veksle fra analoge til digitale sentraler. Det kommer til å gå et mye større antall alarmer, og de skal håndteres lokalt. Nettopp derfor er det særlig viktig å gjøre noen piloter på helsevakt for å utvikle den kompetansen som skal håndtere det lokalt. I tillegg må vi også koble på Helsetjenestens driftsorganisasjon for nødnett, som i dag ligger bak og støtter opp under de 17 AMK-sentralene. Disse må vi også sette inn på de kommunale alarmsentralene og få satt mer inn i et nasjonalt system. Til slutt: En av de gode akutthjelperne som vi nok overser, er lavinehundene. Og når vi, noen av oss, skal opp i påskefjellet, er det viktig å huske på at det koster opp mot 1 mill. kr å utdanne en lavinehund, og det er to års trening. Det finnes ingen støtteordninger for lavinehunder i dag. Det skal vi huske på når det går et og annet ras i påskefjellet.
Ketil Kjenseth (Venstre), 2017-04-06:
Denne våren skal Stortinget behandle to viktige saker om pårørende som ressurs. Det er denne proposisjonen, om økt pårørendestøtte, og Prop. 48 L for 2016–2017, om pleiepengeordningen. Det er verdt å minne om at vi tidligere i denne stortingsperioden også har lovfestet brukerstyrt personlig assistanse. Disse ordningene henger sammen. Innsatsen til pårørende kan ikke overdrives, og vi vet alle at vi ikke klarer å løse framtidas helse- og omsorgstjenester uten pårørende. Det er liten tvil om at det er samfunnsøkonomisk lønnsomt å legge til rette for økt pårørendestøtte. Det er også det beste for den enkelte pleietrengende at nettverket rundt ikke blir utbrent. En familie med et sykt og pleietrengende barn står under et sterkt press og med det større sannsynlighet for familiekonflikter, samlivsbrudd og at barn utsettes for omsorgssvikt. Lignende gjelder selvsagt for pårørende til voksne og eldre. Mange pårørende kan ende opp med sykmeldinger og i verste fall uførhet. Da vet vi at utgiftene løper. Det mangler egentlig ikke penger, men det mangler fleksibilitet, ordninger og rettigheter for de pårørende. Vi vet at støtten til de pårørende er tilfeldig og ulik fra kommune til kommune. Pårørende rapporterer om at kampen mot kommunen og mot Nav er mer utmattende enn å pleie den omsorgstrengende. Den samme situasjonen har mange pårørende med syke barn hatt med folketrygdytelsene i Nav når det gjelder pleiepenger, noe som særlig gjelder for de barna som havner i en gråsone mellom diagnostisering og progredierende sykdom. Derfor er det bra med en tydeliggjøring og presisering av hvor ansvaret hører hjemme, og hvem som kan få støtte. Utvidelsen av pleiepengeordningen til å gjelde flere alvorlig syke og pleietrengende barn er et skritt i riktig retning, men det hjelper bare litt dersom det ikke blir en mer sømløs overgang til den støtten pårørende må kunne forvente å få i kommunen. Jeg er derfor veldig glad for at flertallet i komiteen har presisert at det må forutsettes at det er gode ordninger som tar over i kommunen med en gang retten til pleiepenger opphører. Det er avgjørende at overgangen og ordningene oppleves som forutsigbare og trygge for disse familiene, og det betyr at de kommunale stønadsordningene må styrkes i årene framover. Mange barn er også pårørende, og de siste årene har bevisstheten rundt dette heldigvis blitt styrket. Det har blitt gitt penger til flere organisasjoner som gir tilbud til de mange tusen barn som har foreldre med alvorlig psykisk sykdom eller rusavhengighet, og det første senteret for voldsutsatte barn åpnet i fjor. Sykehus skal kartlegge barnas situasjon og følge dem opp, og barneperspektivet hos Nav må styrkes. Men til tross for framgang vet vi at mange barn ikke fanges opp. Barn som pårørende er i liten grad ivaretatt i lovverket i dag og må få en tydeligere plass i det videre pårørendearbeidet. Det er bakgrunnen for forslaget til Venstre og Kristelig Folkeparti om at regjeringa bes fremme forslag til «hvordan barn som pårørende kan sikres selvstendige rettigheter og gode og helhetlige tjenester».
Terje Breivik (Venstre), 2017-04-06:
Stortinget vert heller ikkje denne våren gjerandslaust. På vegner av underteikna, Trine Skei Grande og Abid Q. Raja har eg gleda av å setja fram eit representantforslag om å innføra kompetansekrav i barnevernet.
Sveinung Rotevatn (Venstre), 2017-04-06:
På vegner av representantane Iselin Nybø, Trine Skei Grande og meg sjølv har eg gleda av å setje fram eit representantforslag om Lærarløftet 2.0.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Eg vil på vegner av stortingsrepresentanten Anne Tingelstad Wøien og meg sjølv fremja eit forslag om å implementera musikkterapi i helsetenesta og å auka den nasjonale utdanningskapasiteten.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Det er flott at ein mindretalsmerknad vert tatt vidare. Eg går ut frå at det var Senterpartiet som var avgjerande for det, og ikkje det at Høgre stod fram. Det er veldig bra, det som statsråden seier. Eg vart utfordra med omsyn til forslaget vårt om hepatitt C. Eg vil understreka at hepatitt C er eit globalt helseproblem, og det er ei målsetjing internasjonalt å eliminera denne sjukdommen. Òg Folkehelseinstituttet har sagt at det er mogleg å redusera hepatitt C i Noreg, og dei har sett eit mål om at det kan skje innan 2025. Men problemet, den store utfordringa, er å finna dei som er smitta. Den andre utfordringa er sjølvsagt å unngå at fleire vert smitta, altså: Reint brukarutstyr, frå injisering til inhalering, er eit viktig argument for at vi i dag går med på at ein skal kunna tilby å røykja i sprøyteromma. Så til forslaget som går på at ein ber regjeringa sørgja for at ein i dei kommunane som opprettar sprøyterom, og i sprøyteromma som er, intensiverer førebygging og sørgjer for diagnostisering og behandling. Det er slik at dei som brukar sprøyteromma, er dei som er i den høgste risikosona for å ha hepatitt C, og dersom vi ikkje klarer å fanga opp dei, har vi på ein måte tapt før vi får starta. Det er klart at dette må skje i eit samarbeid mellom kommunehelseteneste og spesialisthelseteneste, men ein kan sørgja for å intensivera førebygging, altså reint brukarutstyr, la dei få røykja i staden for å injisera, osv. Men det å sørgja for diagnostisering og behandling no, er ikkje å forstå slik at dei skal gjera det sjølve. Poenget er at ein må ha gode tilvisingsprosedyrar. Det kan helseføretaket ta eit ansvar for at desse sprøyteromma får. Dei må kunna tilby testar. Òg Folkehelseinstituttet seier at det må ein no kunne gi som eit lågterskeltiltak, slik som dette. Ein må kunna sørgja for at dei kjem til dei leverelastisitetsmålingane som dei treng for å følgja med på sjukdommen. Det tenkjer eg, som eg sa i mitt førre innlegg, er heilt i tråd med det som er formålet med sprøyteromslova, nemleg – og eg siterer frå § 1, formål: «Videre skal sprøyteromsordningen bidra til økt helsemessig trygghet, herunder forebygge infeksjoner og smitte». Eg meiner dette er så viktig å få på plass at det kunne godt vera eit fleirtalsforslag om at når vi har sprøyterom i Noreg, kan dei brukast i kampen mot hepatitt C.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Dette representantforslaget handlar om psykisk helsetilbod, særleg retta inn mot familiar, barn og unge. Mitt spørsmål gjeld da den aller tidlegaste fasen, nemleg psykisk helsetilbod rundt fødsel, i barseltid. Vi veit at ei av ti nybakte mødrer utviklar fødselsdepresjon, fleire viser teikn på det, hos mange vert det ikkje oppdaga, og ein er òg no bekymra for at kortare liggjetid på fødeavdelingane kan gjera at mange fleire glepp fordi tilbodet i kommunane ikkje er bygd opp nok enno. Så spørsmålet mitt til statsråden går på om regjeringa ser på dette, og om det er nokre særskilde tiltak som regjeringa meiner må setjast i verk for at fleire skal unngå å få fødselsdepresjonar som ikkje vert behandla.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Takk for svaret. Eg har eit oppfølgingsspørsmål som går på dette med barseloppfølging, for statsråden snakkar om helsestasjonen i svangerskapet, og det er òg veldig viktig. Men det har kome nye retningslinjer for barselomsorga, som er viktige nettopp for å oppdaga om det har utvikla seg ein fødselsdepresjon. Mi bekymring er at mange kommunar enno ikkje klarar å oppfylla det som er dei faglege tilrådingane, med heimebesøk i ei viss tid osv. Og eg trur kanskje det er einigheit om at her trengst det eit løft ute i kommunane for å få fleire jordmødrer på plass for å følgja opp dei gravide etter fødsel, spesielt når ein no er hurtigare ute av sjukehuset. Så spørsmålet mitt er: Kva meiner statsråden må gjerast med barseltilbodet når det gjeld oppfølging, altså den delen av helsestasjonsverksemda? Ser statsråden behov for ein ekstra innsats når det gjeld det?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Eg refererte i innlegget mitt til regjeringsplattforma, der det står at regjeringa vil «utarbeide en handlingsplan om tilgjengelighet, kvalitet og kompetanse i fastlegetjenesten». Spørsmålet mitt er om statsråden meiner at regjeringa har levert ein slik handlingsplan som dei sjølve sa dei skulle levera i regjeringsplattforma.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Takk. Det var ikkje eg som ville ha ein handlingsplan; det var regjeringa – for berre å presisera det. Men eg har eit spørsmål om akutthjelparar. Akuttutvalet problematiserer deira stilling og ansvar, noko som no vert synleggjort i mange kommunar der ein kanskje ikkje har ei godt nok utbygd legevaktteneste, og der ambulansen kuttar i sitt tilbod. Ofte er det akutthjelparen, som er den første ved ein skadestad, som vert kutta ut. Dette er frivillige, dei har ein annan sivil jobb, dei gjer det ved sidan av, dei har ikkje den same opplæringa, og dei har heller ikkje det same støtteapparatet rundt seg når dei står i vanskelege situasjonar. Akuttutvalet bad om ei utgreiing av akutthjelparordninga, eg føreslår det, i dag vert det nedstemt. Kva meiner statsråden bør gjerast med omsyn til denne tenesta?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Takk for svaret. Statsråden var i innlegget sitt inne på den nye akuttmedisinforskrifta, der ein set krav til legevakt for å sikra kvaliteten og kompetansen. Forskrifta er god, men vi veit vel alle at for nokre kommunar har kravet til f.eks. bakvakt gjort at det kan verka krevjande å få det til, slik at når overgangsordninga i 2018 er over, vil faktisk forskrifta kunna tvinga fram endå større legevaktdistrikt. Det som er bekymringsfullt, fagleg, opp mot det, er at vi veit frå undersøkingar at større avstand til legevakt fører til at folk ikkje oppsøkjer legevakt, sjølv ved akutte tilstander. Kva vil statsråden gjera for å sikra ei god ordning som tar vare på kompetansen òg i små kommunar med lange avstandar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Først til dei frivillige: Det er veldig viktig og rett at dei vert nemnde i denne debatten, dei står for ein god del av den totale helseberedskapen i dette landet. Vi fremjar forslag om at ein skal utarbeida ein frivilligstrategi med tanke på helseberedskap. Det er i utgangspunktet ikkje noko som vi, altså Senterpartiet, føreslår, det er forslag frå NOU-en. Dette er viktig, og vi har ikkje den heilskaplege strategien og ordningane for det. Då tenkjer eg at det er litt lettvint å avfeia det med at dette fungerer så veldig bra. Vi må sikra det òg for framtida, for det kjem ikkje av seg sjølv. Når det gjeld det som representanten Kjenseth var inne på – det var veldig bra – og som er påpeikt: Som legevakt køyrer ein rundt i privatbilar med ikkje-uniformert personell og utan støttepersonell. Sjølv om det har kome fleire ordningar for dette i dei faste legevaktene, er ein framleis åleine på vakt. Vi har eit forslag om det, det blir òg stemt ned, men eg meiner dette er ein veg ein må gå, og som vi må få til. Det same gjeld forslaget om faste stillingar i legevakt, at det skal verta ein del av regulert arbeidstid for legar. Det er slik i dag at legevakta i Noreg er boren fram av legar som jobbar overtid, det er utanom normal arbeidstid. Til representanten Kjenseth: Ja, det er klart at dette har skjedd under fleire regjeringar, både ambulansesentralisering og legevaktdistrikt. Eg skal òg innrømma at eg har vore for noko større legevaktdistrikt, for det er ein balansegang mellom vaktbelastninga på legar og det som er behovet til pasientane. Eg er ikkje absolutt imot legevaktsamarbeid, men vi veit at det finst ei grense for reiseavstand, og det er vi nøydde til å ta stilling til. Elles har eg faktisk jobba både på legevakt og i ambulanse, så eg ser på ein måte begge sider av denne saka. Viss vi skal få til ei styrking av akuttberedskapen i Noreg, er vi først og fremst nøydde til å få fastlegeordninga til å fungera og legevakttenesta til å fungera, og så må ambulansetenesta ikkje kuttast, slik vi har sett tendensar til dei siste åra.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Rett til avlasting er utruleg viktig for dei som tar på seg tyngande omsorgsoppgåver for sine nære. Det er ei kjent sak at det manglar ein del på dagaktivitetsplassar for dei som er heimebuande eldre med demens. Utbygginga har gått for seint i mange år. Stortinget har løyvd midlar, men dei vert ikkje brukte. Det er fleire år på rad at midlane går tilbake igjen til staten. Vi har vurdert i ulike samanhengar kva vi kan gjera for å få kommunane til å byggja ut. Utanom å innføra den plikta til kommunane, kva vil statsråden gjera for å få fart i utbygginga av dagaktivitetsplassar?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
I innstillinga slår komiteen fast at det kanskje aller mest alarmerande i rapporten frå Helsetilsynet er at det er store variasjonar i korleis alvorlege hendingar vert følgde opp i helseføretaka. Eg viser til rapporten «Pasientsikkerhetskultur i norske helseforetak og sykehus 2012 og 2014» frå Helsedirektoratet, som viser at pasientsikkerheitskulturen indikerer i kva grad rutinar, haldningar og handlingar bidreg til å førebyggja uønskte hendingar og pasientskadar, og at minst 44 pst. av norske sjukehusavdelingar har eit klima som aukar sjansen for pasientskadar. Eg har spurt helseministeren før om kva tiltak regjeringa har her, men no har det gått ei tid, og eg vil spørja igjen: Kva gjer regjeringa aktivt no for å sikra at det vert ei betring på dette feltet?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Eg har òg eit spørsmål om variasjon, som har vorte eit spesielt tema i denne meldinga, og det er bra. Ein ting er om ein pasient vert skadd, men om han vert skadd av ei behandling han ikkje treng, er det dobbelt tragisk. Statsråden ønskjer ikkje å ta i bruk ordet overbehandling, men det er jo ein del av variasjonsomgrepet. No har vi akkurat fått ein riksrevisjonsrapport som viser at DRG-kodesystemet kopla opp mot innsatsstyrt finansiering, IFS, ifølgje Riksrevisjonen ikkje er eit robust system som bør førast vidare ned på avdelingsnivå, fordi det kan føra til feilprioriteringar og kanskje overbehandling og dermed òg uønskt variasjon. Spørsmålet er: Vil statsråden sjå på kva finansiering kan bidra til av uheldig variasjon i norsk helseteneste, og kvifor ikkje, eventuelt?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-04-06:
Vi er heilt einige om at ISF ikkje var tenkt å verta tatt heilt ned på avdelingsnivå, men poenget er at det skjer stort sett overalt. Det er ikkje noko som sjukehusa må gjera, men dei kan gjera det. Når statsråden er så tydeleg på at dette ikkje er noko som han, slik eg forstår svaret, er tilhengjar av, vil statsråden og regjeringa da sørgja for at ein opphevar den uheldige praksisen – òg i lys av rapporten frå Riksrevisjonen – der ein vidarefører IFS ned på avdelingsnivå? Vil han kunna setja ein stoppar for det frå regjeringa si side? Vil statsråden bidra til det?
André N. Skjelstad (Venstre), 2017-04-06:
På vegne av Pål Farstad, Trine Skei Grande og meg selv setter jeg fram et forslag om kommunal frihet.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2017-04-06:
Vi skal i dag behandle et forslag om å oppheve loven om sprøyterom og i stedet innføre en lov om brukerrom, hvor narkotika kan brukes med straffefrihet, som det uttales i representantforslaget. Forslaget går ut på å åpne opp for flere inntaksmåter og flere typer stoffer. I dagens lovverk er injisering eneste tillatte inntaksmåte av narkotika, og i sprøyteromsforskriften er det spesifisert at heroin er det eneste stoffet som kan inntas. I innstillingen kan vi se at det ikke er flertall for noen forslag, og det enkelte parti vil selv redegjøre for hvor det står i denne saken. Lovens formål er å øke helsemessig trygghet og å kunne gi raskere hjelp ved overdoser. Dette var grunnen til at Fremskrittspartiet i sin tid støttet loven, selv om motstanden var til dels stor og kom fra flere hold. Oslo har gjennom mer enn ti år vært den eneste kommunen som har hatt et sprøyterom. Nylig åpnet også Bergen kommune et slikt tilbud. Bergen ønsker å gjøre sprøyterommet om til et brukerrom, da statistikken der viser at amfetamin, metamfetamin og kokain har hatt en økende trend, samtidig som bruk av heroin har hatt en nedadgående trend. Fremskrittspartiet har hele veien støttet opp om sprøyteromsloven slik den ligger i dag, og dagens partiprogram åpner ikke opp for en liberalisering av denne loven. I disse dager har partiene sine landsmøter, og nye partiprogram for neste stortingsperiode vedtas. Vi ser allerede nå en endring i synet på narkotikapolitikken i flere av partiene, og det kan synes som om neste stortingsperiode kan gi visse endringer. Fremskrittspartiet har ikke hatt sitt landsmøte og derfor heller ikke vedtatt noen ny politikk på dette området. Hvor vi ender på vårt landsmøte, vet vi ikke per i dag. Med denne begrunnelse har Fremskrittspartiets stortingsgruppe bestemt at vi går imot forslag om endringer av loven og forskriften. Så til forslaget fra Senterpartiet om hepatitt C. Senterpartiet sier stadig at de er opptatt av det lokale selvstyret, men er samtidig kanskje det partiet som er verst når det gjelder å detaljstyre kommunene. Alt kommunene gjør, er for dårlig, og regjeringen må sørge for å ordne opp, er deres mantra. Denne gangen ber de regjeringen arbeide for at lokale initiativ finansiert av kommunene selv, som sprøyterom i Oslo og Bergen, også skal sørge for diagnostisering og behandling av hepatitt C. Fremskrittspartiet mener at slik diagnostisering og behandling fortsatt skal ligge til spesialisthelsetjenesten og stemmer derfor også imot dette forslaget.
Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2017-04-06:
Ambisjonen om å få ned antallet overdosedødsfall har vi alle, og vi er alle opptatt av det. Røyking av heroin på sprøyterom vil hjelpe noen, men de aller fleste rusavhengige trenger først og fremst de tiltakene som vi, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, har igangsatt gjennom opptrappingsplanen for rusfeltet. SERAF har ganske nylig undersøkt alle løslatelser fra fengsel i tidsrommet 2000–2015. Av disse døde 123 personer av overdose første uken etter løslatelse, og totalt 493 personer mistet livet av overdose i halvåret etter løslatelse. Det er sammensatte årsaker. Vi vet at det i overgangen fra behandling til man kommer hjem til kommunen, er avgjørende at man har et godt ettervern for å unngå overdosedødsfall. Derfor må vi styrke det arbeidet. Vi må sikre boliger, vi må sikre arbeid, vi må sikre aktivitet, og vi må sikre et godt ettervern. Så kan det godt være at det er slik som representanten Karin Andersen sier, at i noen kommuner – også i rød-grønne kommuner – må man øremerke for at lokale politikere skal ta ansvar for dette. Men det finnes mange kommuner nå som lager lokale opptrappingsplaner for rus på bakgrunn av de midlene som regjeringen har bevilget, 2,4 mrd. kr over fem år. Min egen kommune, Eidsvoll, er nå i ferd med å gjøre det. Det er jeg veldig stolt av, og det viser at lokale politikere tar ansvar for disse rusavhengige og for dem som trenger hjelp i kommunene. Så har det vært litt diskusjon knyttet til dette med merknaden. Det er jo sånn at denne merknaden om å be regjeringen sende ut på høring, ikke har flertall, men jeg vet at vi har en helseminister som lytter, og jeg vet at det betyr noe hva som sies i denne salen, så vi regner med at regjeringen kommer til å ta denne debatten på alvor, og at vi får en høring som danner et bredere grunnlag for å få bevegelse i denne saken og løse disse utfordringene bedre i årene fremover.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2017-04-06:
I denne saken snakker vi om en gruppe personer som vi ikke klarer å hjelpe. Vi som samfunn har plikt til å stille opp for disse sterkt hjelpetrengende rusavhengige og hjelpe dem til et verdig liv. I tillegg innebærer det å ha en ruspolitikk som er til hjelp for dem som står i fare for å få en helseskade. Når jeg engasjerer meg så sterkt i dette, er det fordi jeg har det så sterkt innpå livet. Alle partier har nå en prosess på lovverk, på sprøyterom og på brukerrom, men vi må ikke komme i den situasjonen at vi gir opp og vil gi et substitutt til målet om å hjelpe alle til å få et liv uten rus, hvis det er mulig. Kristelig Folkeparti mener at skadebegrensende tiltak er viktig både for at rusavhengige skal ha kontroll over den vanskelige situasjonen, og for å hindre dødelige overdoser, men vi ønsker ikke å tillate tiltak som legaliserer misbruk av narkotiske stoffer. Derfor går Kristelig Folkeparti mot det forslaget som foreligger, og vi går også mot en forskriftsendring. Vi har en programprosess og et landsmøte foran oss, men det er essensielt både i det programmet som foreligger, og i det som kommer, at vi ikke mister troen på å hjelpe med en målsetting om et liv i rusfrihet. Vi tror også at vi skal ha en gjennomgang av hele LAR-ordningen. LAR-ordningen fungerer godt for noen grupper, men terskelen for å komme inn har blitt lav og terskelen for å komme ut har blitt høy. Målsettingen for LAR har endret seg. Nå har målsettingen også for sprøyterom endret seg. Vi begynte med én type stoff, og vi endrer dette. Vi må stille oss spørsmålet: Er dette til hjelp for dem, eller er det ikke til hjelp for dem? Jeg er villig til å endre hvis det er til reell hjelp, men jeg tror på mer helsehjelp til dem som ikke klarer å nå målet om rusfrihet – med flere lavterskeltilbud, med riktig boligtilbud, med god oppfølging, med en verdighet over tid, hvor de faktisk får lov til å være i sin egen bolig. Det må legges til rette for at de kan få hjelp over tid, at det ikke bare er et poliklinisk arbeid som tar kort tid, at det er ulike behandlingsalternativer, at de ikke er like, at ikke alle kan skjæres over én kam – at noen trenger å være hos private, at noen trenger å være hos ideelle aktører, og at noen får hjelp i det offentlige. Kristelig Folkeparti mener, som vi nå har sagt mange ganger, at vi må ha tro på det enkelte menneske, at det kan ha nytte av behandling, og at det kan ha nytte av møteplasser hvor det blir sett og har et mål om rusfrihet. Vi satser sterkt på en helhetlig ruspolitikk, på forebygging, behandling, oppfølging og ettervern, forebygging og behandling som sikter mot rusfrihet, foruten det å komme dit hen at en kan være uten medikamentell hjelp. Dette må gjelde alle, også dem vi tror vi har gitt opp, og dem vi tror vi ikke kan hjelpe, for det er de som lever i dette, som er alene med sin utfordring, og som tenker at de ikke får hjelp, som faktisk betaler prisen. Jeg er villig til å være pragmatisk for å sikte omsorgen og behandlingen inn mot den enkelte, men der vi er nå, ønsker ikke Kristelig Folkeparti å åpne for å endre sprøyteromsloven, ei heller å endre forskriften.