Jørund Rytman (Fremskrittspartiet), 2016-03-11:
Jeg vil først av alt takke utenriksministeren for en veldig god redegjørelse. Veldig mye av det statsråden tok opp, var meget viktig og ikke vanskelig å være enig i. Riksrevisjonen har kommet med knusende kritikk av norsk bistandspolitikk og manglende måling av effekt over veldig mange år. Derfor er det veldig bra at utenriksministeren også understreket at det jobbes med å reformere og konsentrere utviklingspolitikken, at antall mottakerland og bistandsavtaler reduseres, og at kravene til evaluering og resultater skjerpes. Vi har et stort ansvar for den humanitære katastrofen som utspiller seg i Syria og nabolandene. Jeg har vært med i Fremskrittspartiet i over 20 år, og vi har alltid tatt til orde for å øke bevilgningene til nød- og katastrofehjelp. Derfor ble jeg veldig glad da utenriksministeren kunngjorde at Norge nå vil bruke 10 mrd. kr til humanitær hjelp til Syria og nærområdene. Så høye summer har Norge aldri tidligere bevilget til en humanitær krise. Året som har gått, har vært veldig krevende i norsk utenrikspolitikk, og det blir trolig enda mer krevende i året vi nå har gått inn i. Men som utenriksministeren også nevnte i sin redegjørelse, har det skjedd mye positivt de senere år. Spesielt hvis man ser bakover, på de siste 20–25 år under ett, og kanskje også framover, mot de neste 20–25 år, og tar på seg de optimistiske brillene, bør vi være litt fornøyde. Det gjelder spesielt når vi ser på global verdiskapning og økonomisk vekst; verdenshandelen har økt kraftig, antallet som lever i ekstrem fattigdom, er halvert, barnedødeligheten er nær halvert, flere får utdanning, flere får muligheter – alt dette selv om verdens befolkning har økt med ca. 2 milliarder. En kraftig satsing på forskning, innovasjon, entreprenørskap og frihandel i større deler av verden gir selvsagt slike positive konsekvenser. Det gir bedre og nyere teknologi innen alle områder, noe som gir folk flest i verden et bedre liv, og utviklingen går fantastisk raskt. Som utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse, er norsk utenrikstjeneste ofte påkalt fordi den er kjent for å kunne levere. Det er jeg helt enig i. Som statsråden sa, er denne kompetansen bygget opp over tid. Derfor må jeg igjen komme med et lite hjertesukk med tanke på at flere utenriksstasjoner nå planlegges nedlagt. Jeg har forståelse for at vi lever i stramme budsjettider, og at vi kanskje får et enda strammere budsjett for 2017, og jeg er sikker på at utenriksministeren har kjempet hardt imot når en streng finansminister har bedt ham kutte i sitt budsjett. Det må prioriteres, og jeg er enig i at vi ikke kommer utenom å måtte avvikle noen norske utenriksstasjoner – selv om det kanskje er når man står midt oppe i kriser og urolige tider, som nå, at det er viktig å ha en god og stabil utenrikstjeneste, og at Norge er representert på viktige og strategiske steder i verden. En utenriksstasjon har flere funksjoner. Vi ønsker at utenrikstjenesten skal ivareta norske interesser, ikke minst næringsinteresser. Jeg har i den senere tid fundert over hvordan strukturen er i utenriksstasjonene, og over hvordan man måler kost–nytte-effekt, uten egentlig å ha fått noen gode svar – ennå. Jeg har også veldig lenge, faktisk over flere år, observert og satt spørsmålstegn ved hvordan samspillet er mellom norsk utenrikstjeneste, ved Utenriksdepartementet, Innovasjon Norge, som Næringsdepartementet er tett innpå, og norsk næringsliv. Fungerer det optimalt? Som ferskt medlem i Stortingets utenriks- og forsvarskomité tillater jeg meg å utfordre på dette feltet, kanskje også siden jeg kommer rett fra Stortingets næringskomité og med interesse har fulgt det arbeidet Innovasjon Norge gjør i utlandet. Underveis som jeg har undersøkt og søkt etter tilfredsstillende svar, har jeg ofte fått til svar at hvordan Norge organiserer sin utenrikstjeneste, er regjeringens og utenriksministerens ansvar, det er ikke noe vi på Stortinget skal blande oss opp i. Greit nok, det er utenriksministerens ansvar, men det stemmer ikke helt at Stortinget og stortingsrepresentantene ikke har en mening om det. Jeg siterer fra en debatt i Stortinget den 5. desember 1997: «Dette er ikke et praktisk spørsmål med hensyn til hvor Regjeringen velger å legge en ambassade, dette er et politisk stridsspørsmål av første rang.» Og videre: «(…) utenrikskomiteen, og dermed Stortinget, har gått betydelig inn i plassering av ambassader og håndtering av ambassadespørsmål. Jeg var sågar saksordfører for opprettelse av norsk ambassade i Addis Abeba.» (…) Dette sa Erik Solheim den 5. desember 1997, og stortingspresidenten bekreftet også dette. Nå ser jeg at tiden renner ut, men det kunne vært interessant å få noen overordnede betraktninger om dette fra statsråden.