Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-05-04:
Jeg har med stor interesse lyttet til debatten om det Dokument nr. 8-forslaget som representantene Hagen og Simonsen har fremmet, om å endre den såkalte rabattordningen som straffeloven § 62 gir anvisning på. I likhet med min forgjenger, tidligere justisminister Aud-Inger Aure, kan jeg ikke slutte meg til Dokument nr. 8-forslaget. Jeg viser for så vidt til brev av 18. januar i år til justiskomiteen, som er vedlagt komiteinnstillingen. Derimot kan jeg i store trekk slutte meg til komiteens tilrådinger, som jeg om litt skal kommentere nærmere punkt for punkt. Jeg konstaterer med glede at komiteens flertall ikke har latt seg rive med av Fremskrittspartiets iver etter å foreslå lettvinte løsninger på sammensatte og kompliserte problemer. På den annen side konstaterer jeg uten glede at komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet mener at straffskjerpelsesprinsippet er en «ren oppfordring til vanekriminelle om å begå flere lovbrudd». Det er dessuten med undring jeg ser at disse medlemmer av komiteen oppfatter meg som en «støttespiller for de kriminelle». Jeg er også opptatt av å bekjempe kriminalitet. Spesielt prioriterer jeg høyt kampen mot gjentakelseskriminaliteten og den grove kriminaliteten. Jeg mener også at domstolenes straffutmålingspraksis i en viss grad bør skjerpes. Men skal vi kunne bekjempe kriminaliteten effektivt, trenger vi en konstruktiv og nyansert debatt. Jeg er tilfreds med at komiteen tilrår å avvise forslaget om å gjeninnføre kumulasjonsprinsippet i norsk straffutmålingspraksis. Dette prinsippet, som går ut på at det fastsettes en straff for hver enkelt overtredelse som så legges sammen til slutt, ble forlatt allerede ved vedtakelsen av straffeloven i 1902, som representanten Krohn Devold dokumenterte og gikk inn på. Komiteflertallet ønsker som jeg å beholde straffskjerpelsesprinsippet, som straffeloven § 62 i dag bygger på. Straffskjerpelsesprinsippet innebærer at det blir fastsatt en felles straff for alle overtredelser som pådømmes samtidig, men med en utvidet strafferamme. Jeg minner i denne sammenheng om at Stortinget i januar 1995 avviste et tilsvarende Dokument nr. 8-forslag fra representanten Simonsen. Når det gjelder komiteens tilråding til vedtak under II, kan jeg si følgende: Regjeringen vil fremme forslag til lovendringer for å motvirke oppsamlingen av forbrytelser før straffereaksjon. Justisdepartementet vil i løpet av våren sende ut et høringsbrev som bl.a. inneholder forslag om en oppmyking av reglene om forening av straffesaker. Forslaget tar sikte på at det i større grad blir anledning til å vurdere konkret om det er hensiktsmessig å dele opp pådømmelsen av flere straffbare handlinger begått av samme person. Justisdepartementet har også satt i gang en utredning om behovet for å endre regelverk og praksis om varetektsfengsling av kriminelle gjengangere. Økt bruk av varetekt kan forhindre at disse kriminelle får anledning til å begå nye straffbare forhold – som etter hvert samles opp – mens de venter på at straffesaken mot dem skal komme for retten. Departementet har i første omgang bedt om Riksadvokatens syn på saken, og jeg avventer Riksadvokatens svar. Regjeringen vil i statsbudsjettet for år 2000 presentere konkrete tiltak som reduserer tiden mellom den kriminelle handling og straffereaksjon. Forslaget om å endre reglene om forening av straffesaker som jeg nettopp nevnte, kan også få den virkning at tiden mellom den straffbare handlingen og reaksjonen reduseres. Man unngår forsinkelser som skyldes at straffesaken stadig må utsettes fordi nye forhold kommer til. Det samme høringsbrevet vil også komme til å inneholde forslag til endringer i reglene om forkynnelse av dom og ankefrist. Dersom det innføres som hovedregel at domsavsigelsen i straffesaker skjer i rettsmøte der siktede/tiltalte er til stede, samtidig som ankefristen begynner å løpe fra domsavsigelsen, kan man unngå forsinkelser i saksavviklingen som i dag skyldes at dommen må forkynnes av politiet. Vi vet jo at i en del av storbyene våre, kanskje i en by som Oslo spesielt, blir dette et så betydelig praktisk problem at det i seg selv ofte fører til forsinkelse i straffesakskjeden. På samme måte vil økt bruk av varetekt kunne redusere tiden som går, fordi siktede/tiltalte får mindre mulighet til å pådra seg nye straffbare forhold som kan forsinke iretteføringen av saken. Det kan også være aktuelt med andre konkrete tiltak. Det har lenge vært en høyt prioritert oppgave for Justisdepartementet å redusere saksavviklingstiden i straffesaker. Mye er allerede gjort på dette området, og arbeidet fortsetter med uforminsket styrke. Jeg nevner kort som mulige midler en økning av antallet stillinger ved domstolene og en økning av rettssalskapasiteten, mer effektiv bruk av IT, og andre tiltak som kan bedre utnyttelsen av de ressursene som allerede finnes. Dette vil Regjeringen komme nærmere tilbake til i forbindelse med statsbudsjettet. Jeg understreker betydningen av å se på straffesakskjeden under ett. Det er også viktig at valget av tiltak skjer etter en nøye vurdering av om tiltakene har den tilsiktede virkningen. Det er også slik at jeg er svært opptatt av det vi kan kalle for balansen i straffesakskjeden. En har med rette styrket politiet de senere år, men det er viktig å sørge for at en ikke får en skjevhet i forhold til det som domstolene, fengselsvesenet og andre i denne kjeden skal stille opp med, og jeg er opptatt av den problemstillingen. Hvis ikke vi får dette til å henge sammen, kan de ideelle målene på et av disse områdene, f.eks. politiet, føre til at man ikke får den effektiviteten man ønsker. Jeg nevner også at Justisdepartementet tidligere i år arrangerte et symposium med bred deltakelse fra bl.a. domstoler og advokater om straffesakskjeden. Hurtighet i straffesakskjeden var et sentralt tema. Jeg var også nylig tilstede på årsmøtet i Politiembetsmennenes Landsforening, hvor man nettopp la opp til å feie for egen dør i straffesakskjeden. I stedet for å feie for andres, diskuterte man hvordan politijuristene, påtalejuristene, kunne få hjelp fra alle andre – forsvarere, aktor, riksadvokat – til å skjerpe seg slik at de gjorde jobben sin bedre. Jeg synes personlig å møte en slik kultur som er innstilt på å ta fatt på de utfordringer man selv har, er noe meget konstruktivt. Det er jo ofte i dette landet slik at vi synes det er bedre å feie for andres dør, og hver gang vi treffer noen som feier for sin egen, med det motto at når de har gjort det, har de mye større rett til å snakke med andre, er det desto mer oppmuntrende. Jeg merker denne mentaliteten mange steder i det systemet jeg nå har ansvaret for. Regjeringen er innstilt på å vurdere nærmere en endring av straffeloven § 62 slik at det blir adgang til å idømme en strengere maksimalstraff enn i dag. Jeg har ikke i dag noen fast oppfatning om hvordan dette eventuelt bør gjøres. Man kan jo f.eks. tenke seg at den øvre grensen forhøyes til to ganger strafferammen for det alvorligste forholdet, mot i dag halvannen gang. Men dette må utredes nærmere i departementet og så eventuelt sendes på høring, før et forslag til lovendring kan legges fram for Stortinget. Jeg vil selvfølgelig følge opp disse synspunktene, fordi jeg deler de vurderingene som ligger bak dem. Jeg må imidlertid advare mot for store forventninger til effekten av en eventuell endring av rabattregelen. Allerede i dag er strafferammene innenfor begrensningene som følger av § 62, svært vide, og de utnyttes ikke på langt nær fullt ut av domstolene. Ønsker man et høyere nivå på den utmålte straffen, er endringer i domstolenes praksis viktigere enn lovendringer. Men jeg utelukker ikke at en endring som komiteen ber Regjeringen om å vurdere, kan ha en viss signaleffekt. Høyesterett, som trekker opp retningslinjene for straffeutmålingen innenfor lovens strafferammer, har i en dom fra desember 1997– som flere av representantene har vist til – uttalt at den rabatten som i praksis gis ved straffeutmålingen for et større antall vinningsforbrytelser, var blitt for stor. Straffenivået burde derfor heves for å få et bedre samsvar mellom straffereaksjon og straffverdighet. Det er foreløpig for tidlig å si noe om hvilken virkning dommen vil få, men jeg har et håp om at domstolene lojalt retter seg etter Høyesterett. Jeg mener på denne måten å ha gått inn på de ulike saksforhold som tas opp i denne saken – og som jeg deler saksordførerens oppfatning av henger sammen – og som i sum, når de blir fulgt opp, vil ha den effekt at straffesakskjeden blir raskere og man unngår den kritikk som følger av folks oppfatning av hvordan retten skal praktiseres, ved at det rett og slett går kortere tid. Derved unngår man også den opphoping av saker for gjengangere man har vært opptatt av. Man sørger rett og slett for at rettsfølelsen blant folk flest styrkes ved disse praktiske tiltakene, og det vil etter min mening også styrke tilliten til hele straffesakskjeden.