Laila Gustavsen (Arbeiderpartiet), 2014-04-10:
Freddy de Ruiter brukte begrepet «tilfeldighetenes spill» om brukernes og pårørendes tilbud fra det offentlige hjelpeapparatet. Interpellanten viste til at det er avgjørende hvilken kommune man bor i, hvilken saksbehandler man får og hvordan koordineringen fungerer, og om den individuelle planen følges opp som viktige faktorer. Dette synliggjør for så vidt det jeg synes er det store dilemmaet i helse- og sosialtjenestene. Til tross for styrkede rettigheter, til tross for en styrket kommuneøkonomi og til tross for en iherdig jobbing de siste årene med kvalitet i tjenestene, er det mange i Norge som fortsatt ikke får det tilbudet de skal ha. Vi hører og leser historier om mange foreldre og nære pårørende som sliter seg ut. Kanskje synliggjør det paradokset jeg var inne på. Vi burde satse enda mer på opplæring og holdningsskapende arbeid, og at beste praksis faktisk er det som legges til grunn i tjenestene. Jeg tror det er veldig viktig å innse at et tjenestetilbud aldri kan bli helt likt kommunene imellom. Her er jeg helt enig med helseministeren. Jeg tror heller ingen ønsker det. Men – og det er et stort men – folk skal ha den hjelpen de trenger, når de trenger den, og på den måten som passer brukeren av tilbudet. For noen år tilbake mener jeg FFO hadde en kampanje som het «Ingen hindring». Der ble behovet for koordinerte tjenester i praksis effektivt synliggjort. For de har jo helt rett. Skal vi lykkes, må bistanden til personer og familien komme på rett måte til rett tid når en trenger det. Begrepet «velferdsflykninger» er et forholdsvis nytt begrep, og i denne sammenhengen har det en veldig negativ klang. Men på en måte har vi jo bestandig hatt «velferdsflykninger», og egentlig er det livskraften vi ser. Det er ønsket om å skape seg et liv som er så godt som overhodet mulig, for seg selv og sin familie. I dag er muligheten for å flytte stor. Det er bra. Men det som ikke er bra, er at grunnen til at brukere flytter rundt, er at det tilbudet de får der de bor, kanskje ikke er godt nok, det de har krav på eller fortjener. Jeg synes det er et viktig innspill å si noe om tall, for jeg har prøvd å se om vi har tall for hvor mange det her er snakk om. Jeg skulle ønske – når vi diskuterer denne typen spørsmål – at vi fikk tall på bordet for å vite hvor stort problemet er. Samtidig trenger vi ikke å vite alt for å kunne gjøre noe. Jeg ser at det er noen som mener at man ville fått færre såkalte «velferdsflyktninger» hvis staten hadde styrt litt mer. Jeg er ikke så sikker. Jeg er også veldig skeptisk til å gjøre dette til en debatt om kommune versus stat. Jeg mener det er en debatt om mennesker, om verdier, om holdninger og om at folks rettigheter skal fungere i praksis. Jeg tror at svarene på dette finnes i flere tiltak, slik interpellanten Freddy de Ruiter er inne på. Men jeg tror også at svarene finnes i en kombinasjon av sterke rettigheter, ledelse, organisering, kompetanse, økonomiske ressurser og tilsyn med kommunene. For Freddy de Ruiter har rett. Det er veldig mange som synes det er vanskelig å klage på hjelpeapparatet når de selv er avhengig av det samme hjelpeapparatet. Så har jeg lyst til å kommentere litt rundt statsråd Høies innlegg knyttet til BPA-ordningen og lovfesting av rettigheten BPA. Jeg kan jo oppfordre Bent Høie til å legge fram den saken i statsråd i morgen, sånn at man kunne rekke å behandle det i Stortinget før sommeren. Den forrige regjeringen sendte et forslag på høring. For Arbeiderpartiets del er vi klare til å behandle rettighetsfestingen når regjeringen legger fram et lovforslag for Stortinget. Det er 100 000 mennesker som i dag yter familieomsorg. Samfunnet er helt avhengig av dem for å kunne klare å tilby et godt liv for mennesker som trenger koordinert hjelp. Én person som flytter rundt i Norge fordi man ikke får den hjelpen i form av de rettighetene man har krav på, er én person for mye.