Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2008-04-08:
Alle som har kjennskap til hva kjønnslemlestelse innebærer, må bli rystet av slike grusomheter som utføres mot uskyldige jentebarn. Alle som har hørt skrikene fra ofrene for den grusomme skikken, føler en sterk trang til gjøre noe umiddelbart for å forhindre dette. Jeg er derfor glad for at en samlet komite står bak forslagstillernes intensjon om å bekjempe kjønnslemlestelse. Samarbeidsregjeringen la i 2002 fram en handlingsplan med 33 konkrete tiltak mot kjønnslemlestelse. De fleste tiltakene var rettet mot å styrke kompetansen i hjelpeapparatet i skolen og i andre offentlige etater. Målet var at flere skulle være oppmerksomme på problemet og dermed gripe inn for å forhindre at jenter ble utsatt for denne torturen, som det faktisk er. I tillegg ble det satset betydelig på tiltaket OK omsorg & kunnskap, om kjønnslemlestelse. Dette tiltaket var først og fremst rettet mot de miljøene der kjønnslemlestelse ble praktisert, og tok sikte på å forebygge gjennom informasjon og dialog. Regjeringen Stoltenberg har prisverdig fulgt opp dette arbeidet med en ny handlingsplan med mange gode tiltak. På dette området er det imidlertid en fare for at vi blir mer opptatt av å vise politisk handlekraft enn å finne ut hva som faktisk bidrar til å forhindre at kjønnslemlestelse skjer. I handlekraftens og de gode intensjonenes navn er det lett å ty til symbolpolitiske tiltak. Vi skal også være oppmerksomme på at vi i iveren etter å bekjempe urett kan komme til å begå ny urett. Etter min mening er en obligatorisk underlivskontroll av alle norske jenter et tiltak som vil bidra til at tusenvis av jenter utsettes for unødvendige og ubehagelige undersøkelser til tross for at de aldri er i faresonen for å bli kjønnslemlestet. Så kunne man kanskje hevde at dette ville være berettiget dersom vi hadde lyktes i å forhindre at enkelte jenter ble omskåret. Jeg tviler imidlertid på effekten av et slikt tiltak, all den tid foreldrene til dem som faktisk er i faresonen, effektivt kan unndra seg kontroll. Dette er også påpekt i sluttrapporten fra OK-prosjektet, som var rettet mot å endre holdninger i miljøer der kjønnslemlestelse praktiseres. Jeg deler forslagsstillernes intensjon om å sikre at både helsepersonell og potensielle overgripere får mer informasjon om kjønnslemlestelse og de alvorlige konsekvensene av dette. I Samarbeidsregjeringens tiltaksplan var dette et sentralt virkemiddel, men tiltakene var i hovedsak rettet mot befolkningsgrupper der dette praktiseres. Etter nærmere vurdering finner Høyre at det andre forslaget i innstillingen er i tråd med en slik målrettet informasjonskampanje, og vi vil derfor støtte det. Hele den norske strafferetten hviler på at norsk lov forutsettes kjent for alle så fremt reglene er annonsert på en korrekt måte. Det faktum at man hevder ikke å kjenne straffebestemmelsene, gir ikke straffefritak. På bakgrunn av dette finner vi det unaturlig at man skal skrive under på at man kjenner til bestemte straffebestemmelser. I så fall burde man be enkelte grupper menn skrive under på at de vet at voldtekt og vold i nære relasjoner er straffbart, og etter Høyres vurdering er dette helt unødvendig. Manglende kjennskap til hva som er straffbart i Norge, er uansett ingen unnskyldning for å begå straffbare handlinger. Det skal ikke være tvil om at det norske samfunnet ser på kjønnslemlestelse som et svært alvorlig og straffbart forhold, og at de som begår eller medvirker til denne kriminelle handlingen, skal stilles til ansvar. Et av de tiltakene som er iverksatt etter initiativ fra Samarbeidsregjeringen, er å innføre en straffesanksjonert avvergelsesplikt for en del grupper av offentlig ansatte som får mistanke om at kjønnslemlestelse kan skje. Fra Høyres side mener vi helt klart at offentlige hjelpeinstanser skal melde fra til politiet dersom de har en konkret mistanke. Jeg merker meg at representanter fra Venstre og Kristelig Folkeparti nå mener at terskelen for å melde fra om mistanke er for høy. Jeg mener det i denne sammenheng er viktig å huske på et sentralt rettssikkerhetsprinsipp, nemlig at man er uskyldig til det motsatte er bevist. Vi kan ikke tillate at store grupper uten nærmere begrunnelse blir ansett som potensielle overgripere. Derfor vil Høyre holde fast ved at det må foreligge en konkret mistanke for at meldeplikt skal foreligge. Kampen mot kjønnslemlestelse må føres innenfor rettsstatens rammer. Høyre tror på at kampen mot kjønnslemlestelse må føres i de miljøene der dette praktiseres, gjennom informasjon og diskusjon med dem som vurderer å utsette sine barn for dette. Vi må gi klar beskjed om at dette er en alvorlig kriminell handling som det norske samfunn vil reagere sterkt mot. Det er likevel viktig å skille mellom vårt eget behov for å gi uttrykk for moralsk indignasjon, og hva som effektivt bidrar til å forhindre at jentebarn kjønnslemlestes. I så måte er det verdt å merke seg konklusjonen fra OK-prosjektets sluttrapport, der det heter: «Ikke trusler, men informasjon og dialog med kvinner og menn fra land som praktiserer omskjæring, er eneste måte å få bukt med denne grusomme skikken.»