Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2016-12-14:
Sist jeg fikk anledning til å representere mitt fylke i dette huset, fikk jeg overvære en svært interessant og til dels rystende interpellasjonsdebatt – om den såkalte Glassjenta, den da 18-årige «Ida»s møte med barnevernet og den behandlingen som hun fikk. Det er historien om omsorgssvikt og systemsvikt – om barnevernets tilkortkommenhet, mangel på kompetanse, og jeg vil si: manglende ressurser på flere plan. «Ida»s historie er neppe enestående. Når jeg velger å innlede med en henvisning til «Ida»-saken, er det ikke fordi jeg mener at den er representativ for dagens barnevernstjenester. Ansatte i det statlige og kommunale barnevernet gjør en utmerket jobb hver eneste dag til beste for barn som sviktes av sine foreldre, og som derfor ikke får den omsorg og oppvekst som vi alle skulle ønske at de hadde hatt. Likevel er «Ida»s historie viktig fordi den viser hva som kan skje når systemet svikter. Og den understreker behovet for økt ressursinnsats, flere stillinger og økt kompetanse i en etat som i mange år har vært underfinansiert. Det var derfor vi tok initiativet til barnevernsløftet, som har tilført barnevernet nesten 1 000 nye stillinger. Det er derfor vi er så opptatt av barns oppvekstvilkår, fordi vi vet at det som svikter i de første leveårene, kan ødelegge et helt liv. Jeg venter ikke at regjeringens budsjettproposisjon for 2017 gir svar på alle de utfordringene som «Ida»-saken reiser. Det er et langsiktig arbeid. Jeg er imidlertid glad for at det er bred enighet om at barnevernet skal tilføres økte ressurser og ny kompetanse. Og jeg registrerer at regjeringen varsler en kvalitets- og strukturreform for barnevernet våren 2017. Jeg venter i den forbindelse at regjeringen her tar tak i noen av de holdningene, den kulturen og de etiske spørsmålene som «Ida»-saken reiser. Vi vet at gode mål og hensikter er viktig, men ikke tilstrekkelig til å skape et godt barnevern. Tidlig innsats og forebyggende arbeid er avgjørende for at vi skal få gode resultater. Ofte opplever vi at barnevernet først kommer inn i sakene når skadene er så store at de knapt lar seg reparere. Vi ser at samspillet mellom barnehage, skole og barnevern er avgjørende for barns utvikling når foreldreansvaret svikter. Økt oppmerksomhet om barns oppvekstsvilkår, omsorgssvikt og overgrep bidrar i seg selv til å øke presset på barnevernstjenestene. Statistikken viser at 44 av 428 kommuner klarer å behandle bekymringsmeldingene til barnevernet innenfor fristen. Blant de 53 største kommunene er det kun én som har holdt fristene. Dette sier sitt og forteller oss at vi må sette barnevernet høyere på den politiske dagsordenen og i vår politiske hverdag. La meg i den forbindelse understreke at barnevernets førstelinje, altså det kommunale barnevernet, er særlig viktig, og at det først og fremst er her ressursinnsatsen må økes. Da kommer vi ikke utenom øremerking av stillinger – i hvert fall i en periode framover. Selv om jeg skulle ønske at barnevern helt og holdent var en offentlig tjeneste, erkjenner jeg at ideelle organisasjoner og andre private aktører er en del av barnevernstilbudet. Men jeg reagerer på at våre mest sårbare barn og unge skal settes ut på anbud – som var de en vare eller tjeneste som kommersielle aktører i et marked skal konkurrere om! Er det noen tjeneste som ikke egner seg for konkurranseutsetting, så er det denne. Tross det går regjeringen inn for å konkurranseutsette de ideelle sentrene for foreldre og barn i Oslo. Men jeg konstaterer med en viss tilfredshet at regjeringspartiene etter budsjettforliket ikke følger opp regjeringens forslag i Stortinget, og jeg antar at Kristelig Folkeparti her har vunnet en seier.