André Oktay Dahl (Høyre), 2013-04-23:
Det er bedre å forebygge enn å reparere. Det tar en landsby for å oppdra et barn, sies det. Det er sant. Hadde alle familier voksne rollemodeller, og alle naboer, idrettslag, skoler, barnehager, barnevernstjenester, Nav-kontor, spesialisthelsetjeneste, saksbehandlere, kommuner osv., osv. gjort en helt perfekt jobb, ville den jobben vi skal gjøre i justissektoren, vært en helt annen. For de viktigste – misforstå meg rett – justispolitikerne når det gjelder virkemidler, sitter ikke i justiskomiteen eller i Justisdepartementet. De sitter helt andre steder og utgjør selv nesten hele landsbyen, og kan forebygge og forhindre kriminalitet og det at en del havner i fengsel. Mennesket har evnen til å gjøre både godt og vondt, og det er mennesker som begår kriminalitet. Kriminalitet er ikke noe som er, det er noe som blir, ved at vi vedtar at noe skal defineres som kriminalitet. Noen handlinger defineres av enkelte som «kultur». Det betyr at noen mennesker bestemmer at enkelte andre er annenrangs, enten på grunn av noe som står i en flere tusen år gammel tykk bok, skrevet av og for menn, eller det er en etablert praksis for «gutta boys», som sørger for å vinne markeder i en tøff konkurranse, uten nærmere etiske motforestillinger eller kultur for at det omfattes av straffeloven. I Norge kan det som flertallet akkurat nå definerer som ukultur og kriminalitet, defineres som det stikk motsatte av en del andre, enten man kommer fra et land med såkalt annen kultur eller er del av en mer pen og pyntelig gjeng som synes akkurat den delen av straffeloven som omgjerder deres virksomhet, egentlig er ganske brysom og unødvendig. Det er loven og staten det er noe feil med, vil de ofte fortsatt mene når de en dag slippes ut – og det skal de jo. Så fortsetter de. Men nærmest uansett hva den enkelte har gjort seg skyldig i – og mener og tenker – har jeg til gode å se at et menneske som har begått kriminalitet, utelukkende kan defineres som ondt eller kan få merkelappen kriminell eller fullstendig uten evne til å forandre seg. Kanskje med unntak av de rene psykopatene har så godt som alle som har begått en kriminell handling, det til felles at de fortsatt har evnen til å handle både godt og ondt, dvs. at de har til felles at de er mennesker. Like lite som det regnes som moderne, effektiv og god barneoppdragelse å kaste barn inn i et mørkt kott og kaste nøkkelen, fungerer det godt for voksne mennesker når de skal lære å ta ansvar for sine kriminelle handlinger og fortrinnsvis slutte med dem etter x antall år i møte med norsk kriminalomsorg. De skal møte og lage et tilbud til alle de ulike innsatte, som ikke er mindre forskjellige enn folk utenfor murene – alt fra dem som synes at homser bør dingle i lysestolpene og kvinner ikke bør gå fritt, til dem som er helt uenig med førstnevnte, men som synes det er greit å snyte fellesskapet for midler fordi offeret da er mer usynlig, til dem som nesten føler seg friere i fengsel enn utenfor fordi livet utenfor ikke var så veldig mye å snakke, og til dem som sliter på alle fronter og skylder på alt og alle for sin situasjon. Alle disse har kriminalomsorgen et ansvar for, og forventingene er ofte at kriminalomsorgen skal løse alt hos den enkelte innsatte som resten av landsbyen ikke greide før han eller hun havnet bak murene. Det er altså bedre å forebygge enn å reparere. Selve begrepet «kriminalomsorg» har hos enkelte en negativ klang fordi det i enkeltes ører høres ut som om man ikke har omsorg for ofre for kriminalitet. Én ting er at vi trenger en egen nasjonal offeromsorg. Men jeg mener at begrepet «kriminalomsorg» signaliserer et prinsipielt og tverrpolitisk veivalg. Det uttrykker at man mener at enkelte handlinger skader enkeltpersoner og samfunn så mye som det gjør, og at man rett og slett av omsorg for samfunnet og ofrene prøver å finne ut hvorfor de kriminelle handlingene skjedde og hva man gjør for at det ikke skal skje igjen. Det er å vise respekt for kriminalitetens reelle årsaker og dens reelle effekt. Logikken bak dette er selvfølgelig at man aldri kan ansvarliggjøre enkeltmennesker uten å behandle dem som nettopp det – enkeltmennesker. Det er nettopp det mange frivillige og private initiativ virkelig har skjønt. Høyres justisfraksjon besøkte i mars ett av disse, det vellykkede tiltaket Nettverk etter soning, i regi av Røde Kors. I likhet med en lang rekke andre små organisasjoner jobber disse med mye av den samme problematikken, nemlig at det ikke er lett for dem som er løslatt fra norske fengsler, å komme tilbake til det såkalte normalsamfunnet. En liten digresjon bare: Jeg hadde sommerjobb ved Hassel fengsel for en del år siden. Da skulle jeg være med noen innsatte som skulle øve seg på å gå i butikken. Ekspeditrisen så rart på meg. Det kan sikkert være mange grunner til at hun gjorde det, men uansett: Hennes erfaring var at disse folkene hadde store problemer med å gå i butikken og handle. En av dem jeg gikk sammen med, greide ikke å få med seg noe, for det å gå i butikken var for ham et stort steg. Dette er en virkelighet som en stor del av oss såkalt normale mennesker som ikke har sittet bak murene, ikke helt greier å skjønne kan være så vanskelig at det faktisk for noen er mye lettere å begå kriminalitet og de verste handlinger. Men det er det som er situasjonen ved løslatelse for noen. Halvparten av dem som løslates, kommer altså tilbake til fengselet. Rusproblemer, det å nekte noen å opprette bankkonto – og ikke minst gjeldsproblematikk – kan forklare mye av dette. Nav skal ha en rolle de ikke nødvendigvis fyller, og det offentlige oppleves ofte som lite løsningsorientert. Det er mange innsatte som får større gjeld mens de sitter i fengsel, for gjelden løper og løper. Vi har vært i kontakt med mennesker som forteller at de er mye reddere for konvoluttene som kommer i postkassen fra det offentlige enn for eventuelle bander som står foran dem med balltre. Faktisk mener enkelte at det er enklere å kvitte seg med narkotikagjeld, for det er en slags moralsk gjeldssanering ved at du går i fengsel. Det offentlige, med konvoluttene sine, bidrar faktisk til at gjelden øker. Det er eksempler på at mennesker som sitter på åpen soning og har begått ran, ber om å bli plassert tilbake på lukket avdeling. De vet at de aldri kommer til å greie å betale regningene sine, og de frykter rett og slett at de må rane igjen for å få fred for noen av konvoluttene som kommer. Jeg tenker på kostnadene for samfunnet totalt sett, og ikke minst for ofrene. Det er ikke bare de innsatte som sliter med det såkalte normalsamfunnet. Det gjør også de organisasjonene som skal prøve å hjelpe de innsatte. Det er vel kjent at mange organisasjoner får mye ut av hver krone, og på flere felt er det helt nødvendig for at man i det hele tatt skal ha håp for en innsatt som løslates. Én ting er hva disse organisasjonene får ut av hver krone, men hadde man regnet på hvor mange kroner det koster i byråkrati og arbeid for dem å få inn hver krone fra f.eks. det offentlige for å drive velfungerende arbeid for, hadde regnskapet antakelig vært ganske dystert. Hvis man legger til en del av organisasjonenes frustrasjoner over hva store offentlige systemer i tillegg ofte ikke gjør for sine brukere, blir regnskapet unødvendig dårlig. Det er en grunn til at man burde ønske en kraftig dreining av midler over til dokumentert effektivt, forebyggende og rehabiliterende arbeid, slik det gjøres hele tiden overfor enkeltmennesker i regi av de frivillige og private initiativene. Hensynet til offeret er etter Høyres mening faktisk det aller viktigste for å styrke den type organisasjoner som er nevnt i denne interpellasjonen, rett og slett for at de skal kunne bidra til at det enkeltmennesket som av ulike grunner har begått kriminalitet, faktisk lærer noe av handlingene sine, lærer å ta ansvar og faktisk er nødt til å forholde seg til at det han eller hun har gjort, har krenket et annet menneske. Det lærer veldig få noe av i norske fengsler og kun i møte med virkeligheten utenfor – og gjerne i møte med offeret, hvis de ønsker det selv. Så til den litt åpne problemstillingen til statsråden, som jeg håper det er mulig å få noen tanker om – her er det mye fellespolitisk tankegods, men jeg tror vi kan dele ganske mye av den virkeligheten som mange innsatte møter uansett partifarge og landegrenser: Hva vil statsråden gjøre for å sikre at tiltak som f.eks. Nettverk etter soning og andres erfaringer og kompetanse brukes og styrkes for å gjøre det mulig å tilbakeføre domfelte til samfunnet?