Per-Kristian Foss (Høyre), 2001-04-26:
Jeg la vekt på det statsministeren sa da han uttalte seg om forliket, nemlig at forliket dekker det han står for. Det er jeg ikke et øyeblikk i tvil om. Jeg tror sågar vi kunne gått lenger, og det ville fortsatt dekket det han står for. Hvorvidt det gjelder hele partiet, kan man være mer i tvil om, men jeg vil trøste statsministeren med følgende historiske tilbakeblikk. Da Finn Lied, som var en av hans skarpeste motstandere på landsmøtet mot å myke opp programmet, deltok i debatten om forlik på begynnelsen av 1980-tallet, var han imot SDØE. Nå er han en sterk tilhenger av SDØE på statens hender, så om ti år er nok også Finn Lied på linje med det Arbeiderpartiet nå står for. Jeg kan ellers bare si at de replikksvar som statsministeren gav, var gode svar – som Høyre har holdt på i ca. ti år. Da har vi stått alene om dem. Det at det blir flere, skal vi ikke skamme oss over, det skal vi glede oss ved. Flere har uttalt at det er en gledens dag for Høyre. For å ta et lite tilbakeblikk la vi frem vår første rapport om delprivatisering av Statoil i 1990. Den måten man nå går frem på ved privatiseringen, ligner faktisk meget på den rapporten vi da la frem. Det går ikke så veldig fort, men det går i alle fall i riktig retning. Jeg synes på mange måter det er viktigere at Høyre også har medvirket – samtidig som vi har ligget foran på en del områder – i viktige kompromisser. Vi medvirket da Statoil ble opprettet. Da var vi enig i at Statoil var et redskap for politikk. Men Statoil har utviklet seg fra et redskap til et selskap. Vi deltok i kompromisset om Statoil-reformen på begynnelsen av 1980-tallet, og hadde faktisk en ledende rolle i det. Vi har deltatt i de kompromisser som har vært om petroleumsskatt på både 1980- og 1990-tallet – de to endringer som har vært gjennomført. Slik man nå har redegjort for Regjeringens syn på petroleumsskatterefor- men, mener jeg det også ligger til grunn for en rimelig bred enighet ved denne anledning. Det er viktig for betraktningen av Norge som et petroleumsland at det er en rimelig forutsigbarhet, og at det er en rimelig bred tilslutning om den politikk som føres. Høyre var tidlig ute, men jeg må nok si at vi vel kanskje hadde stått oss bedre i den vanlige balanse mellom styring og marked om vi hadde ligget i forkant av utviklingen. Nå ligger Norge i etterkant av utviklingen. Vi er blant de siste land i Europa som helt eller delvis privatiserer vårt energiselskap, det tidligere halv- eller helstatlige energiselskapet. Vi er sent ute. Hadde vi gjort dette tidlig på 1990-tallet, hadde vi ligget i forkant. Jeg vil våge å påstå at det faktisk hadde gitt oss en del fordeler, men det får jo historikerne dømme oss på. To ting har forandret seg som gjør at vi i dag privatiserer Statoil. Det ene er utviklingen fra redskap til selskap. Den var egentlig sluttført i god tid før vi ble medlem av EØS. Det understreket også Arbeiderpartiet ved den anledning. Så det hadde med andre ord ligget vel til rette for en privatisering også på det tidspunktet. Det andre som har forandret seg, er jo norsk sokkels modenhet og det internasjonale olje- og gassmiljø. Mye har vel etter hvert også forandret seg med EUs gassdirektiv, selv om vi bare er i begynnelsen av å se de forandringene. Hvis vi skal se litt tilbake, må vi vel også kunne si at uttrykket at Statoil har vært et redskap for politikk, nok kan ses på mange måter. Jeg leste i går – bare for å minne litt om historien – Johan J. Jakobsens memoarer «Mot strømmen», der han gir en ganske utfyllende omtale av oljekampene på 1980-tallet. I parentes bemerket spilte jo Senterpartiet den gang en rolle, de hadde innflytelse. Jeg ble på et tidspunkt i tvil da jeg hørte Bondevik uttale at det var Kristelig Folkeparti som hadde olje- og energiministeren i Willoch-regjeringen. Jeg lurte på et tidspunkt på om det var Isaksen, men Bondevik har jo rett. Det var ikke Isaksen. Men Senterpartiet deltok meget aktivt den gang og hadde innflytelse. Nå har de altså inntatt tilskuerrollen. Men mitt poeng var å peke på at det den gang – og det står godt beskrevet i Johan J. Jakobsens bok – kanskje like mye var slik at politikere var redskaper for Statoil, at det altså ble drevet en meget sterk lobbyvirksomhet den motsatte vei, som gjorde at maktprofessorer og maktutredere den gang faktisk var i tvil om hvem som var redskap for hvem. Det blir meget klarere nå, når det er klargjort hva som er styringsvirkemidlene i oljepolitikken. De er etter min oppfatning like sterke i dag som de var den gang. Men de er mer rene nå, de er mer tydelige, og de går gjennom tradisjonelle politiske virkemidler: lov og konsesjonspolitikk. Kjell Engebretsen hadde her gjeninntatt presidentplassen.