Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2019-12-09:
Vi står midt i en tid da norsk økonomi skal omstilles. Jeg tror det er særlig tre utfordringer som griper inn i næringspolitikken: Klimagassutslippene må kuttes betraktelig, forskjellene mellom folk må reduseres, og andelen i jobb må betydelig opp. Derfor trenger vi en politikk som i større grad enn nå legger til rette for en utvikling der flere av de fantastiske mulighetene vi har som land, utnyttes til å skape framtidsrettede og trygge arbeidsplasser over hele landet. Vi trenger også i betydelig grad å styrke de bedriftene og de mulighetene som ligger der for at vi kan produsere varer og tjenester som øker eksportinntektene våre, bedrer handelsbalansen og sånn sett stabiliserer selve fundamentet for velferdssamfunnet vårt. «La oss alltid ha for øye at vi lever av hverandres arbeid, og jeg understreker hverandres arbeid, ikke andres», sa tidligere finansminister Erik Brofoss på 1940-tallet. Med en fallende sysselsettingsandel mangler vi nå 50 000 sysselsatte for å være på snittet de siste ti årene. Med andre ord: Flere lever mer og mer av andres arbeid enn av hverandres arbeid. Vi kommer i løpet av denne budsjettdebatten helt klart til å høre fra regjeringspartienes hold at dette budsjettet er godt tilpasset situasjonen. Vi hørte det i finansdebatten, og jeg antar at det talepunktet fremdeles henger igjen i regjeringspartiene. Men det stemmer ikke. Jeg hadde forventet at vi i en tid da vi trenger omstilling, hadde fått et budsjett som i mye større grad var spisset og rettet inn mot de mange mulighetene i næringslivet. Vi kan konstatere allerede nå at vi har en regjering som er flinkere til å prate om omstilling enn å legge til rette for omstilling i norsk næringsliv. I Arbeiderpartiets alternative statsbudsjett foreslår vi en rekke viktige tiltak vi mener vil styrke næringslivets muligheter. Innenfor maritim sektor foreslår vi en pakke for fornyelse av nærskipsflåten. Det handler om en kondemneringsordning, det handler om toppfinansiering gjennom GIEK, som regjeringen ikke klarer å levere på, og vi har dette med bedre avskrivningsregler. Disse tre tiltakene ville etter vår oppfatning bidratt til å få opp aktiviteten knyttet til fornyelse av nærskipsflåten. Det ville også bedret klimaet, det ville bedret mulighetene for å få mer gods over på sjø, og ikke minst ville det skapt mer aktivitet ved norske verft i en tid da aktiviteten er lav. I tillegg når det gjelder den maritime politikken, slår vi i vårt alternative statsbudsjett fast at når Norge nå skal utvikles videre som sjøfartsnasjon, er det på tide å stille krav om at det er norske lønns- og arbeidsvilkår som skal gjelde på norsk sokkel og i norske farvann. Vi har fremmet et Dokument 8-forslag om dette sammen med SV og Senterpartiet, og jeg imøteser behandlingen av det her i Stortinget. Hva er det så regjeringen gjør? Jeg mener at regjeringens næringspolitikk er omtrent fraværende. Der hvor man burde styrke innsatsen, svekker man innsatsen. Et godt eksempel er Investinor. Her foreslo regjeringen å fjerne mandatet for direkteinvesteringer. Jeg har ikke hørt noen som er opptatt av næringsutvikling, ønske eller trekke fram forslag om at en bør gå bort fra direkteinvesteringene fra Investinor. Uansett hvem som snakker ute i næringslivet, er det jo tilgang på kapital som er det helt vesentlige. Vi trenger flere og sterkere ordninger, ikke færre. Vi trenger ordninger fra tidligfasekapital til venturekapital, og også i enkelte tilfeller eierkapital. I Arbeiderpartiets alternative budsjett foreslår vi en rekke tiltak, bl.a. en styrking av klyngeprogrammet, vi foreslår å styrke Siva på flere områder, men spesielt rettet inn mot katapultordningen, vi foreslår en sterkere satsing på helsenæringen, og vi foreslår selvfølgelig at direkteinvesteringene til Investinor videreføres. Vi mener at vi har et sett med viktige tiltak som må videreføres, og vi tror også at staten er en viktig partner for industri og næringsliv. Vi ønsker å spille på lag med næringslivet i det grønne skiftet. Vi tror på dialog om marginene og mulighetene og at vi samtidig kan diskutere også de tingene som eventuelt begrenser. Men hva gjør regjeringen? Jo, de innfører ting over natten uten å ha perspektiv på hva som faktisk skjer. Å fjerne unntak for CO2-avgift er et godt eksempel på det. Mulighetene gjennom det avgrenses og ofres. Som en kontrast til regjeringen på det området ville Arbeiderpartiet hatt en avtale, en avtale med industrien om å redusere klimagassutslipp som gjorde at industrien kunne håndtere utfordringene. Norsk Industri og Stein Lier-Hansen har omtalt dette slik: «Konsekvensene kan være så dramatiske som at industriproduksjon som vi trenger for det grønne skiftet, ikke vil kunne videreutvikle seg i Norge. Dette er håpløs klimapolitikk og elendig næringspolitikk.» Dette sa Stein Lier-Hansen. Håpløs klimapolitikk og elendig næringspolitikk er vel egentlig en god oppsummering av akkurat det. Yaras ammoniakkproduksjon på Herøya vil nå kunne få økte kostnader på 25 mill. kr, og 65 ansatte kan være utfordret. Næringsministeren svarer til Telemarksavisa at han ikke er bekymret for nedleggelser på grunn av akkurat denne endringen. Jeg lurer på om næringsministeren faktisk skjønner hva det vil si å drive en industribedrift – og med de krevende marginene. Jeg lurer også på om næringsministeren i budsjettforhandlingene da regjeringen vedtok dette, var til stede, og om han den gang også sa «jeg er ikke bekymret», for jeg hadde i hvert fall vært det. Vi har unike forutsetninger i dette landet for vekst og fornyelse, bl.a. i industrien vår, gjennom tilgang på fornybar kraft, ledende kompetanse og den norske arbeidsmodellen, og ikke minst tilgang på kapital, hvis vi velger å bruke kapitalen i bedriftene og industrien vår. Men da må vi satse mer på bedriftene våre. Derfor foreslår Arbeiderpartiet en kraftig økning til Enova og ikke minst til miljøteknologiordningen under Innovasjon Norge. Dette er gode virkemidler som bør videreutvikles og forsterkes. Med vårt forslag ville vi hatt 1 mrd. kr i miljøteknologiordningen. Det hadde vært positivt for bedriftene, og det hadde vært positivt for klimaet, arbeidsplassene og framtiden. Det betyr at med Arbeiderpartiets alternative budsjett hadde sannsynligheten for å lykkes med de mange mulighetene vært større enn det som nå dessverre er tilfellet. Men denne høsten har inneholdt mer enn kun næringspolitikken, som jeg har vært innom så langt. Den har også inneholdt viktige deler av jordbrukspolitikken og landbrukspolitikken, og et av temaene der har vært pelsdyr, som har berørt oss ganske sterkt. Da vi behandlet saken om pelsdyrforbudet den 13. juni i år, var det ingen tvil: Et bredt flertall ønsket ikke å påføre pelsdyrbøndene økonomiske tap. Det tror jeg et samlet storting var enige om. Michael Tetzschner avsluttet et innlegg der han resonnerte veldig godt rundt de problemstillingene som forelå, på følgende måte: «Sluttresultatet, en fullverdig kompensasjon, er det eneste som gjelder når Stortinget får dette tilbake og ser om man har levd opp til standarden som vi vedtar her i dag.» Men er det det som har skjedd? Er det en fullverdig kompensasjon? Ble det til slutt «en ordning som er god», slik representanten Morten Ørsal Johansen sa i den samme debatten, altså så sent som i juni i år? Det vi har fått, er ingen god ordning. Stortinget burde fått konsekvensene av forskriften til vurdering før den ble iverksatt. Landbruksministeren sa i sin presentasjon av forskriften: «Det er gjort store endringer etter høringen.» Videre siteres statsråden på følgende: «Jeg har lyttet til innspillene i høringsrunden og gjort flere forbedringer i kompensasjonsordningen. Det betyr at flere oppdrettere kommer vesentlig bedre ut.» Men det er ikke mer vesentlig enn at det er så uvesentlig at forskriften ikke behøvde å bli sendt ut på ny høring. Når det gjelder den forskriftsendringen som nå ligger, så er det er ingen tvil om at det var mange som trodde på de gode ordene den 13. juni – gode ord som nå ikke er annet enn gode ord, for de er i hvert fall ikke en del av den forskriften som gjelder. Helt til slutt: Skal vi lykkes, trenger næringslivet og næringsdrivende forutsigbarhet. Lekeøvelsene som regjeringen og regjeringspartiene har holdt på med, er ikke av det gode. Når man den ene dagen stenger direkteinvesteringene til Investinor, for så den neste å åpne dem, så er ikke det forutsigbarhet. Når man den ene dagen foretar kutt i føringstilskudd, som vil ramme kysten hardt, og innfører det igjen den andre dagen, så er ikke det god og forutsigbar politikk. Når man den ene dagen gjennomfører smålige kutt i velferdsordninger for fiskerne, så innfører man det dagen etter igjen. Sånn kan man holde på og holde på når det gjelder det som er uforutsigbart fra denne regjeringen. Uforutsigbarhet er et treffende ord på regjeringen og regjeringspartienes budsjetthøst. Vi trenger det motsatte: forutsigbarhet og en sterkere vilje og evne til å bruke de mange mulighetene som er der, og som best kan løses i et godt samspill der staten utgjør en god partner for industri og næringsliv. Det kan vi ikke få med dagens regjering. Det vil vi kun få med en helt annen regjering enn de fire partiene som styrer landet i dag. Jeg tar opp forslagene nr. 16–18, fra Arbeiderpartiet og SV.