trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2005-01-11:
Jeg sa ikke i mitt innlegg at alt er bra sånn bare for å forsvare status quo. Det jeg sa, er at jeg ikke har registrert noen andre enn Rolf Reikvam som har tatt opp spørsmålet. Det kan jo kanskje være et lite tegn på at dagens ordning fungerer rimelig bra. Men jeg sa også at hvis det er noen som tar det opp, hvis det er et folkekrav, skal jeg absolutt sette meg ned og drøfte det. Men jeg har ikke registrert noen andre som har tatt det opp. Jeg synes ikke det er relevant å vise til Danmark. For det første har de andre typer bestemmelser. Det er mer sentralt fastsatt. Hele Folketinget måtte nærmest ha et forlik om å flytte ferien. For det andre har de kortere sommerferie. Så vidt jeg erindrer, hadde danske barn seks uker, mot i Norge det vanlige, åtte uker, sist sommerferie. Jeg kunne ved selvsyn se i Danmark sist sommer at strender og slikt ble tømt for dansker rundt 2. august, hvis jeg ikke husker feil, fordi skolen begynte igjen. Det var to-tre uker før man begynte i Norge - altså en helt annen problemstilling som ble aksentuert forrige sommer. Jeg bringer opp dette med høyere utdanning bare fordi jeg tror at dersom man satte seg ned og begynte å drøfte en sentralt bestemt flytting av sommerferien, ville det spørsmålet som i praksis da ville dukket opp som det mest prekære, være praktiseringen av studieåret i høyere utdanning, opptaksregler, eksamener osv. Derfor måtte man i praksis ha drøftet det i lys av høyere utdanning og de høyere utdanningsinstitusjonenes behov og ønsker. Jeg skjønner ikke at interpellanten er skuffet over at jeg ikke på grundigere måte behandlet spørsmålet om en utvidelse av skoleåret, for jeg kan ikke se at det er det spørsmålet som er tatt opp. Det spørsmålet som er tatt opp, er fastsettelse av sommerferien. Så til dette med festdag. Jeg har som sagt vært til stede ved mange skolestarter og studiestarter både i grunnskole, videregående skole og høyere utdanning, og for meg ser det ut som det er en festdag. Skolene forsøker å gjøre det til en festdag. Og sånn bør det fortsatt være.
Kristin Clemet (Høyre), 2005-01-11:
Jeg skal være kort - bare tre ting. For det første spørsmålet om muligheten for å forskyve sommerferien: La meg bare avslutte med at det er mulig å forskyve sommerferien. Hvis f.eks. sørlige fylker eller østlandsfylkene, eller Oslo, som det ble referert til her i sted, ønsker å gjøre som man har gjort i de nordligste fylkene, å forskyve den med en uke, så vil man starte nærmere 1. juli og begynne igjen på skolen nærmere 1. september. Så det er mulig. Så sier representanten Reikvam at de står ikke helt fritt. De må i praksis også samordne seg litt. Og det er jeg enig i. Jeg tror også foreldre og familier ville ønske at de samordner seg. Mange familier har barn på forskjellige skoler, på ulike alderstrinn. Jeg tror veldig få etterspør veldig forskjellig ferie for barna sine. Da blir det ikke noen familieferie. Det var punkt én. Punkt to: Jeg er enig med dem som har sagt - bl.a. representanten Sortevik - at skal man diskutere ferie, bør man kanskje se på ferieavviklingen generelt. Jeg er også enig med representanten Skjælaaen i at det som kanskje ville etterspørres av foreldre, hvis vi spurte dem, er litt større fleksibilitet når det gjelder høstferie og vinterferie, som klart fremstår, tror jeg, som det vanskeligste å håndtere for familiene, for de voksne og for foreldrene som er i arbeid. Jeg synes det var interessant det representanten Skjælaaen nevnte, nemlig en mulighet for fleksibilitet når det gjelder de ti dagene høstferien og vinterferien normalt omfatter. Vi vet jo i dag at mange foreldre søker sine barn ekstra fri. Noen tar bare barna ut av skolen uten å søke om fri eller gi beskjed. Mange skoler har begynt med fleksibel ferieavvikling spesielt når det gjelder høstferien. De rapportene jeg har sett, tyder på at det fungerer ganske bra. Så her synes jeg det er et område som er mer interessant å diskutere videre. Til slutt: Det har også så vidt kommet frem en debatt her om organiseringen av skoleåret og lengden på skoleåret ut fra helt andre hensyn enn dem som ble reist i interpellasjonen, læringshensyn osv. Det synes jeg også er en interessant debatt. Men der tror jeg vi hadde vært mer beredt dersom interpellasjonen var innrettet på det og ikke på det som nå dreide seg om sommerferie, med en nokså klar direkte eller indirekte henvisning til akkurat fjorårets ferieavvikling og været da.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Noen korte kommentarer fra Arbeiderpartiet, selv om det ikke nødvendigvis tilfører debatten noe nytt i forhold til dialogen mellom statsråden og representanten Reikvam. Vi ser flere argumenter for en forskyvning utover høsten, bl.a. Meteorologisk institutts beregninger, som viser at ikke bare i løpet av de siste 30 årene, men i løpet av de siste 46 årene, har jeg registrert, er august den varmeste. Jeg tror også det kanskje kan føre til en bedre utnyttelse av skoleåret, og jeg synes det kan være en fornuftig tilpasning til EU. Så vi har ikke noe imot at det tas initiativ til diskusjon. Selv om ikke henvendelsen har kommet på bordet til statsråden, var det i hvert fall ut fra medieoppslagene knyttet til diskusjonen i forbindelse med fjorårets sommerferie både fra lærerorganisasjoner og elevorganisasjoner gitt uttrykk for at de var positive, uten at de egentlig hadde konkretisert det nærmere. Så vil jeg understreke at det er skoleeierne som i dag har friheten til å bestemme skoleferien, innenfor øvrig regelverk. Vi ønsker ikke å frata dem den friheten, både fordi det her kan være lokale variasjoner, og fordi lokal frihet er viktig i seg selv. Jeg ser at flere fylker har benyttet muligheten til å forskyve ferien en uke. Jeg ser også at det har vært en diskusjon i Oslo, der det tyder på at et flertall sannsynligvis vil ende opp med et eller annet resultat som er litt forskjellig fra i dag. Men Reikvams argumentasjon går jo nesten i retning av et nasjonalt krav. Jeg mener jo at selvsagt skal en ha fest når det er godt vær, men en bør ikke her sette noen nasjonal standard som skal gjelde alle. Vi er heller ikke beredt til å ta noe standpunkt knyttet til invitasjonen her om å ha noen formening om en utvidelse av skoleåret. Det får vi eventuelt komme tilbake til. Men som sagt, det kan være nyttig med en diskusjon og nyttig med en koordinering, både geografisk og i forhold til utdanningsnivåer. Så vil jeg bare til slutt understreke at en snakker her om en diskusjon med skoleeiere og ikke minst foreldre, fordi ferieavvikling ofte og stort sett er familietid - men ikke bare foreldre, selvsagt også elevorganisasjonene og lærerorganisasjonene.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2005-01-11:
La meg først si at jeg på vegne av Fremskrittspartiet ved flere anledninger har tatt opp spørsmål knyttet til tidsbruk, herunder feriebruk, i skolen. La meg også understreke at det etter Fremskrittspartiets syn kan være mange og gode grunner til å invitere skoleeierne til en diskusjon om ferieforskyvning, og vi håper at det blir gjort. Men det må selvsagt legges avgjørende vekt på de skolemessige hensyn: at endringene vil gi bedre skole for elevene, at endringene bidrar til godt læringsmiljø og derved også bidrar til godt læringsresultat. Men når det inviteres til en slik diskusjon om feriens plassering, bør det etter Fremskrittspartiets syn også inviteres til en diskusjon om skoleårets lengde og skoleårets innhold i forhold til korte felles ferieperioder som vinter- og høstferie samt andre fridager, som det er en flora av, planleggingsdager ikke minst. Fremskrittspartiet mener at ordningen med felles høstferie, som skolen nå har relativt kort tid etter skoleårets oppstart, ikke er bra for skolearbeidet, som da nettopp er kommet godt i gang, og heller ikke nødvendig. Felles høstferie kan vi etter vårt syn med fordel fjerne. Det er heller ikke sikkert at slike felles kortferieavbrekk behøver å ha en full ukes varighet, og at slike avbrekk skal legges til en fullt operativ og effektiv arbeidsuke. De kan i stedet knyttes til nasjonale fridager. Og vi må kunne stille spørsmålet: Er det nødvendig med en full ukes felles vinterferie? En diskusjon om ferie må også inkludere diskusjon om fleksibel ferie utenom hovedferien, altså sommerferien, som etter Fremskrittspartiets mening ikke bare bør være en prøveordning, men en fast ordning, overlatt til den enkelte skole. Fremskrittspartiet legger til grunn at foreldre og foresatte skal høres - helst gjennom Fremskrittspartiets modell med driftsstyrer, der foreldre har flertall. En diskusjon om forskyvning av skolens sommerferie må derfor ikke bare bli en diskusjon mellom myndigheter og skoleeiere. Det bør først og fremst være en diskusjon mellom skolemyndigheter og foreldre og foresatte, der skoleeierne tilpasser seg de lov- og forskriftsendringer som kommer ut av en slik diskusjon. Ultimo september 2002 hadde vi en debatt om høstferien. Otto Kay Pettersen, som den gang var nestleder i Foreldreutvalget for grunnskolen, avviste ikke forslag om å fjerne høstferien, og sa: «Jeg foretrekker heller at vi ser på skoleåret under ett. Det kan godt være at dagens ferieopplegg i skolen er gått ut på dato.» Og videre: «Det er nok nødvendig med en bedre tilpasning av skoleferiene i forhold til foreldrenes ferier.» Det har han nok rett i. Til slutt: I internasjonal sammenheng vil vi finne mange andre land der skoleelever har lengre sommerferie enn skolebarn i Norge. Også sommerferiens lengde diskuteres hos oss. La meg på vegne av Fremskrittspartiet understreke at vi ikke ser det ønskelig med utvidet sommerferie, men tvert imot kan tenke oss å forlenge skoleåret noe. Da er det interessant at også SV går inn for dette.
Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2005-01-11:
Interpellanten viser til at vi fikk en debatt i media sist sommer om ferien. Det var vel ikke den eneste gangen vi har hatt debatt nettopp om ferier. Men hver gang har man altså landet på det samme, nemlig at skoleferien bør begynne i juni. I likhet med statsråden har heller ikke jeg merket meg at de berørte parter har noe ønske om noen særlig forskyving av denne. Da vi fikk diskusjonen om sommerferiens plassering, var det midt i værdebatten. Det handlet ikke om å ha en bedre og sammenhengende arbeidsøkt etter 17. mai, men å gi elever fri når sjansen for solskinn og varme er størst, og for å tilpasse den norske feriekalenderen til den europeiske. Jeg taler av erfaring når jeg sier at jeg ikke ser pedagogiske grunner til å forskyve ferien. Det er vanskelig nok å motivere elever til arbeid i juni måned. Det er ikke 17. mai som representerer et skille i skolen, men når det merkes at været blir varmere og dagene lysere, ønsker naturlig nok elevene ferie. Og det er nettopp rundt 21. juni at dagene er lengst, noe som jo merkes spesielt her i det høye nord. Kristelig Folkeparti ser det som et viktigere poeng at vårsemesteret og høstsemesteret bør være tilnærmet like lange, med et naturlig avbrekk på midten. Det har vi i dag, med sommerferien fra midten av juni. Så kommer juleferien naturlig i slutten av desember, for det er også naturlig å ha et avbrekk etter første semester. Innvendingen mot dagens system er heller at høstsemesteret kan virke noe kort og vårsemesteret litt langt. Så det å forskyve sommerferien utover året vil øke den tendensen ytterligere. Vi har hørt at kommuner og fylkeskommuner i dag har muligheten til å velge når elever og lærere skal ha ferie. Denne fleksibiliteten kan de jo benytte, og noen gjør det for å tilpasse ferien etter lokale behov. Tidspunktet for ferien er imidlertid avhengig av en regional samkjøring når det gjelder eksamener. Det gjelder særlig i forhold til de videregående skolene, i den forbindelse for å ta hensyn til at eksamener og sensur må gjennomføres til gitte frister når det videre løpet med opptak til høyere utdanning skal avgjøres. Så flytting av ferien i den videregående skole er vel derfor bare mulig hvis det skjer i hele landet samtidig. Jeg har forståelse for at de fleste er interessert i å ha ferie når det er fint vær, og mange er nok oppgitt over å måtte gå tilbake til klasserommet når det er varmt ute. Men skulle den kommende sommer bli varm i juni og kaldere i august, noe som er mulig, ville jeg ikke bli forundret over om vi da fikk en debatt om å starte sommerferien tidligere på året. Poenget med å samordne ferien med andre land i Europa kan vel også brukes motsatt? For det er nemlig en fordel at ikke alle er ute og reiser samtidig, men at man sprer reisene til forskjellige tidspunkt. Som tilhørende 68-generasjonen kan jeg godt tiltre ønsket om en felles skolestartdag, og at det fortsatt er en festdag, men den kan for meg gjerne være i midten av august.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2005-01-11:
Denne debatten reises ut fra det som skjedde i sommer, da avisene var fulle av hvor elendig sommerværet var, og at man derfor burde vurdere å flytte ferien. Jeg husker jeg satt på Vestlandet og leste VG, der man lovet at om tre dager kommer det gode været, så stod det at om tre dager til kommer det gode været. Vi satt på Vestlandet i godvær. Derfor er det litt interessant at det på en måte er været på Østlandet som reiser debatten om vi skal flytte sommerferien eller ikke. Jeg er veldig enig i svaret som statsråden gav representanten Reikvam. Hun stiller spørsmålet om sommerferien bør bestemmes sentralt eller lokalt, og svarer at den bør tilpasses lokalt. Bør den samordnes med resten av Europa? Nei, det ser ikke utdanningsministeren noen grunner til, og det gjør ikke representanten Skjælaaen fra Senterpartiet heller. Spørsmålet er videre om en ønsker en større frihet enn i dag, og hun refererer til at det er ikke kommet noen krav eller ønsker om en større fleksibilitet. Jeg er enig i statsrådens svar til representanten. Når vi snakker om ferie, snakker vi først og fremst om familietid, som representanten Bjørnstad understreket. Vi har både høstferie og vinterferie. Fra Senterpartiets side ønsker vi faktisk at det i forhold til både høstferie og vinterferie bør kunne vurderes om man rett og slett kan ta ut noen dager. I dag er jo arbeidslivet svært fleksibelt. Folk jobber turnus, har avspaseringsdager, osv., og det ville kanskje være interessant om foreldre heller kunne få lov å velge å ta ut elevene i til sammen ti dager, som høstferie og vinterferie utgjør, i løpet av året, for nettopp å kunne tilpasse ferien til familielivet og arbeidslivet ellers. Så jeg vil oppfordre de lokale skoleeierne rundt omkring til å tenke enda mer fleksibelt i forhold til de øvrige feriene som skolene har, og heller kanskje tilpasse dem foreldrenes ønske om å kunne ta ut elevene tre-fire dager i strekk knyttet til en helg, slik at en virkelig kunne bruke ferien som en familietid.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2005-01-11:
Ja, eg skal forsøkja det. Å prøva å oppsummera ein debatt som denne vil eg ikkje eingong forsøkja meg på, men hovudspørsmålet etter å ha høyrt på denne debatten og delteke i han er: Er ei utgreiing føremålstenleg? Først til representanten Engeset, som seier at dette forslaget er fremja av taktiske årsaker. Eg kan ikkje uttala meg på vegner av SV og Senterpartiet, men eg kan uttala meg på vegner av Kristeleg Folkeparti, og da vil eg seia at det er ikkje det. Det er rett og slett eit ønske om å komma i møte eit krav om at ein er førebudd ved ein eventuell ny søknad. For eigen del vil eg leggja til: Eg høyrde på eit intervju med Tsjekkias president, Václav Havel. Han uttala like etter at det vart klart at Tsjekkia vert nytt EU-medlem, at dei no må skriva om si grunnlov. I Sverige har ein som kjent hatt to utgreiingar. Den første vart utdatert. Det hadde skjedd så mykje i Den europeiske union at utgreiinga måtte gjerast på nytt, og den nye utgreiinga viser vel nokså tydeleg at Riksdagen overlèt avgjersler til EU-systemet. Kvifor skulle ikkje vi da i Noreg, om det vert aktuelt med ein ny runde, tillata oss å bruka tid på å få ei utgreiing som vil klarleggja desse grunnlovsmessige spørsmåla? Det er mi grunngjeving for å vera med på dette forslaget.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Saksordføreren har redegjort for saken på en utmerket måte, og jeg skal bare gi noen korte kommentarer til hvorfor jeg for min del er kommet fram til en helt annen konklusjon enn hva han har gjort. Om det en gang i framtiden blir slik at Norge blir medlem av Den europeiske union, vil det i tilfelle være etter at det norske folk i en folkeavstemning har gitt sitt råd om dette. Et norsk medlemskap i EU vil altså være en konsekvens av at vi som folk ønsker et slikt medlemskap. Det er det grunnleggende, og det er det totalt avgjørende. EU er i forandring, og det vil være Stortingets og det politiske miljøets ansvar å forklare konsekvensene av et eventuelt medlemskap. Mindretallet tar i sine merknader og også i sine forslag opp igjen spørsmålet om hvorvidt det vil være hensiktsmessig å foreta en endring i Grunnloven etter bestemmelsene i § 112, med sikte på en eksplisitt formulering som sier at Norge kan bli medlem av EU. Det har vært og - så langt jeg kan forstå - er en klar oppfatning i Stortinget, iallfall blant et flertall, at bestemmelsene i Grunnloven § 93 skal ligge til grunn for en eventuell ratifisering av en avtale mellom Norge og EU. Til nå har dette standpunktet ikke endret seg. Nå er det slik at Stortinget siden 1814 har tolket og forstått Grunnloven, og foretatt de justeringer som samfunnsendringen har krevd. Dette har vært en vellykket ordning, og som det til nå ikke har vært særlig innsigelser mot, hvis vi da ser bort fra visse kretser eller krefter i Stockholm under perioder av unionstiden. Unionskongenes, Riksdagens og deler av det svenske embetsverkets forsøk på å svekke Stortingets rett til å tolke Grunnloven var ingen suksess. Nå har det nok alltid vært slik at de ulike gruppene og andre involverte har trukket inn forfatningsjurister og annen form for ekspertise i sine foregående diskusjoner, men de endelige tolkningene og de endelige konklusjoner er politiske. Det er denne sals forståelse og tolkning av Grunnloven som er den konstitusjonelle tilstand. Når mindretallet nå ønsker seg en stortingsoppnevnt kommisjon for å fortolke aktuelle bestemmelser i Grunnloven, tar man et langt steg i retning av å forlate denne ordningen. Dersom deres mening er at Stortinget ikke bør, ikke kan eller ikke skal ha denne rollen i vår samfunnsordning, ville det logiske være at man startet et arbeid mot opprettelse av en forfatningsdomstol. Det ser altså ut til at mindretallet og forslagsstillerne ser på Grunnloven som et rent juridisk dokument, og at den foreslåtte kommisjonens konklusjoner skal være egnet som en overordnet forståelse av Grunnloven. Jeg går da ut fra at ved dissens i kommisjonen er meningen at flertallets forståelse skal legges til grunn som den mest kvalifiserte forståelsen av Grunnloven. Vi for vår del går altså imot denne tenkningen. Jeg vil anbefale medlemmene i Arbeiderpartiets gruppe å støtte innstillingen og gå imot begge mindretallsforslagene.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Til spørsmålet om vi har den fulle oversikt: Jeg kan naturligvis ikke svare for Stortinget, men jeg tror at den gruppen jeg tilhører, forsøker å holde seg så oppdatert som mulig i forhold til utviklingen i Brussel og hva som eventuelt skjer. Men vi vil ha den fulle oversikt den dagen vi skal fatte en beslutning. Det er jeg temmelig overbevist om at denne salen vil ha. Det er noe annet å skaffe seg kompetanse og kunnskap undervegs i en debatt fram mot et standpunkt enn det at Stortinget oppnevner en kommisjon for å vurdere landets konstitusjon. Jeg ser i dag ingen grunn til å vurdere § 112 ettersom denne salen har vært såpass klar som den har vært, i forhold til hva som trengs for å ratifisere en eventuell avtale.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Representanten Valle er forundret, og jeg er forundret over hennes forundring. Denne forundringen kan skyldes at hun snevrer inn dette spørsmålet til en diskusjon om EU. Dette er noe helt annet og mer enn et spørsmål om EU-medlemskap. Jeg forstår at mindretallet mer og mer bekrefter at de mener at Grunnloven er jus og bare det. Men selv ikke jus er i dag i nærheten av å få samme status som en naturlov. Innen jusen vil det finnes divergenser, ulike oppfatninger, ulike tolkninger. Jeg vil spørre representanten Valle om hvordan hun vil stille seg til en slik kommisjon, om denne kommisjonen nå ble nedsatt og kom ut splittet, med et mindretall og et flertall. Hva blir da tolkningen? Hva skal da legges til grunn for vårt videre arbeid her? Helt til slutt: Hvorvidt det er § 112 eller § 93 som skal benyttes, osv., kan være en diskusjon som kommer etter hvert i denne salen - for all del. Men det vil være Stortinget som avgjør det.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Jeg beklager å måtte forlenge denne debatten, men jeg tror at jeg skal gjøre det relativt kort. Jeg tror at denne debatten har vist med all ønskelig tydelighet at vi for så vidt diskuterer to forskjellige ting. Forslagsstillerne og de partiene som stiller seg bak disse forslagene nå, diskuterer et kommende medlemskap i EU. Resten av denne salen diskuterer de konstitusjonelle systemene i Norge. Og når man ikke har et felles utgangspunkt for diskusjonen, kan det tenkes at det blir en litt ugrei debatt. Jeg er veldig enig i det Inge Lønning sa nå. For om man skulle få til en slik kommisjon av uavhengige forfatningsjurister - det i seg selv skulle jo være en prøvelse - vil vi med all sannsynlighet få dissenser. Hvis vi nå går over til å diskutere EU og et eventuelt medlemskap, vil ja-siden fortsette med sine argumentasjoner og bruke denne kommisjonen for alt den er verdt, og med sine fortolkninger av det som har kommet fram der. Nei-siden vil gjøre akkurat det samme. Så når Bastesen spør om det ikke er slik at Grunnloven må forandres ved et medlemskap i EU, så er det godt mulig. Det er kanskje til og med overveiende sannsynlig, men det har ikke noe med dette spørsmålet å gjøre. Det vi diskuterer her, er en ordning med at Stortinget skal nedsette en kommisjon for å tolke Grunnloven, og det mener vi definitivt er et veldig galt spor å være på. Så er det slik at vi alle sammen kommer til å innhente all mulig ekspertise og all mulig hjelp i vår debatt og opplysning når det gjelder spørsmålet om et eventuelt medlemskap i EU. Men denne saken er altså ikke bare først og fremst, men bare et spørsmål om de konstitusjonelle system i Norge. Derfor tror jeg at debatten er blitt litt sprikende fra tid til annen.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-11:
Jeg vil med én gang avvise at det er mindretallets hensikt å frata Stortinget myndighet til å tolke Grunnloven. Men jeg vil spørre representanten Engebretsen: Er det slik at Engebretsen og Arbeiderpartiet har den fulle oversikt over de konstitusjonelle konsekvensene av en EU-grunnlov? Er det slik at EU-grunnloven, slik den framstår, ikke vil ha noen konsekvenser for den norske grunnloven? Det er dette vi søker hjelp til å få fram opplysninger om, slik at man kan få en opplyst debatt, og slik at Stortinget i sin tid kan fatte de rette vedtakene. Jeg vil også spørre representanten Engebretsen om det ikke finnes noen grunner for å bruke § 112, dvs. hvilke endringer i Grunnloven som trengs som følge av en EU-grunnlov.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-11:
Dersom det skulle vise seg at en kommisjon kom fram til ulike oppfatninger, blir Stortinget nødt til å lytte til de ulike oppfatninger. Det viktige er at det da er mulig å få til en opplyst debatt om hvilke konstitusjonelle endringer som trengs. Og det er ikke en hvilken som helst diskusjon. Det er ikke noen liten diskusjon. Jeg vil også vise til at Presidentskapet i flere sammenhenger har satt ned grupper, kommisjoner og utvalg for å se på viktige spørsmål, f.eks. riksrett. Da var det riktignok en blanding av stortingsrepresentanter og andre. Vi kunne være åpne for et slikt forslag også. Jeg vil invitere Stortingets flertall til å være med på et slikt forslag. Men det viktigste er å få til en opplyst debatt. Jeg er veldig glad for at Engebretsen er åpen for å se på hvilken paragraf som skal nyttes her.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-11:
Jeg er jo ikke særlig forundret over Lønnings lille spark nå. Dersom representanten Lønning går igjennom EU-grunnloven og ser hva den innebærer, er det helt klart at det i hvert fall går an å diskutere om en ikke trenger disse endringene som gjelder for høyesterettsområdet, alle de paragrafene som jeg listet opp - at man må gå igjennom dette og se på om det er nødvendig med disse endringene. Jeg etterlyser et mer åpent sinn hos representanten Lønning når det gjelder dette. Dette er jo noe av grunnlaget for den diskusjonen om konstitusjonen som foregår i EU, om man skal godta konstitusjonen eller ikke. Jeg holder fast på at dette er et forslag for å få fram et godt nok grunnlag til en opplyst debatt i Norge.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-11:
Jeg takker for et veldig interessant og fyldig svar. Jeg er enig i at vi må se på bibliotek- og arkivsektoren, men like viktig er det å se på de museene og kulturminnene som er ivaretatt av andre departementer, dvs. at vi får en helhetlig koordinering her. Jeg er også enig i den betraktninga at det er det jamne og målretta arbeidet som gir best resultater både i et kort og et langt tidsperspektiv. Likevel er det fagfolk, som jeg hører på, og som jeg tror har stor kompetanse, som mener at det trengs friske midler dersom man skal få til den standardhevinga som sektoren åpenbart har behov for. Det trengs altså friske midler utover det man allerede er blitt forespeilt i ABM-meldinga, og at de kan øremerkes REVITA-tiltak, spesielt når det nesten er bråstopp på den museumsreformen som statsråden viste til, på grunn av budsjettsituasjonen. Jeg viser til at varehusene jo er vakkert innredet, så dette har noe med offentlig og privat økonomi å gjøre. Statsråden viste til sitatet fra kulturmeldinga. Det gir meg et håp om at hun vil vurdere om det trengs ekstraordinære tiltak her. Jeg spør henne igjen om hun vil legge fram en helhetlig plan som kan forankres i Stortinget. Så en utfordring. Kontroll- og konstitusjonskomiteen og en enstemmig kulturkomite har etterlyst en sterkere samordning av museumsfeltet, uavhengig av departemental tilknytning. Dette har altså veldig stor relevans til det vi diskuterer. Kulturkomiteen viste til at Miljødepartementet har redusert tilskuddene for 2003/2004 til de ti prioriterte tekniske og industrielle kulturminnene, samtidig som Kulturdepartementet har satt i gang en omfattende museumsreform. Dette viser at man tenker helhetlig. Et eksempel: De som tar konservatorutdanning i Norge - dette har altså noe med kompetanse å gjøre - har vansker med å finne seg praksisplasser under utdanninga eller jobb etter utdanninga. Dette krever samordning mellom Utdanningsdepartementet og Kulturdepartementet. Jeg vil spørre statsråden: Vil hun nå ta på seg ansvaret for å koordinere en helhetlig museumspolitikk her i landet? Feltet skriker etter det, også ut fra bevaring og sikring av samlingene. Stortinget har etterspurt dette flere ganger.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2005-01-11:
Jeg er veldig enig i mye av det Eli Sollied Øveraas sa nå. Dette er altså ikke et forsøk på omkamp, vil jeg si til representanten Ola T. Lånke. Men gjennom Riksrevisjonens rapport og de tilstandsrapportene som er utarbeidet, har vi fått fornyet kunnskap om hvordan det står til på feltet. Derfor er signalene at det trengs mye mer midler enn det Stortinget forespeilet feltet da vi behandlet ABM-meldinga. Jeg oppfatter det slik at statsråden i sitt svar åpner for at så kan skje, ved å sitere fra kulturmeldinga. Det var ikke bare Munch-tyveriet som gjorde at jeg reiste denne interpellasjonen, men like mye at Riksrevisjonens rapport viste at det står dårlig til, spesielt på universitetsmuseene. Derfor er det et viktig budskap fra denne debatten og fra meg at universitetsmuseene må inn i det nettverksarbeidet som foregår, og en må understreke behovet for at dette må gå inn i et helhetlig, koordinert arbeid. Så sier Eirin Faldet at vi må høre på dem som arbeider innen feltet. Ja, og flere og flere av dem får mer kompetanse - de trenger mye etterutdanning og påfyll - og nettopp derfor er det viktig å høre etter hva bl.a. Museumsforbundet formidler: Det trengs nå en REVITA-plan - la det gå inn i ABM-utvikling, det kan godt være - for å ta igjen etterslepet. Til dette trengs det jo mye midler, så derfor håper jeg virkelig at vi kan få i stand det kulturløftet kulturkameratene har forpliktet seg til å få i stand. Så er jeg veldig glad for de signalene som kom fra statsråden om at hun ser at det er noen som må ta på seg et overordnet ansvar. Jeg er enig i at fagdepartementene fremdeles skal ha ansvar for sine felt, altså iallfall ha ansvar for museer, men noen er nødt til å ta på seg arbeidet med å koordinere det som foregår på museumsfeltet. Det er like viktig som å se at det etter hvert trengs koordinering på arkiv-, bibliotek- og museumsfeltet, altså det interdepartementale arbeidet det er å ha ansvaret der. Jeg er veldig glad for at statsråden gav de signalene som hun gjorde, i svaret sitt, og jeg ser med forventning fram til at hun også vurderer midler for ekstra tiltak.
Martin Engeset (Høyre), 2005-01-11:
Debatten så langt har på en ganske grei måte vist de ulike fraksjonenes - om jeg kan få bruke det ordet - holdning til det fremsatte forslag. Men debatten har også ganske tydelig vist hvilke motiver forslagsstillerne har hatt for å fremme det forslaget de har fremmet. Forslagsstillerne visste trolig allerede da de la frem forslaget, at flertallet på Stortinget ikke ville finne en slik utredning nødvendig. Derfor tror jeg vi trygt kan legge til grunn at forslaget er fremmet av taktiske årsaker, slik at de senere skal kunne beskylde stortingsflertallet for å prøve å holde opplysninger om EU skjult. I denne perioden vet alle at det dessverre ikke er flertall på Stortinget for å søke om norsk EU-medlemskap. Det er opp til velgerne gjennom valg å sørge for en så fornuftig sammensetning av Det norske storting at det for det første blir et flertall i denne sal for å søke om medlemskap, og for det andre blir et enstemmig storting som respekterer resultatet av en folkeavstemning, også om det skulle bli et knapt ja i en slik folkeavstemning. Det blir derfor helt søkt å hevde at dette forslaget blir nedstemt av stortingsflertallet fordi EU-tilhengerne har noe å skjule. Det er nettopp Stortinget, noe som også representanten Engebretsen var veldig tydelig på, og bare Stortinget som kan gjøre grunnlovsendringer, og som er satt til å tolke Grunnloven. I dette arbeidet står både partigruppene og stortingsrepresentantene enkeltvis helt fritt til å søke hjelp og råd fra rettslærde. Men Stortinget kan ikke overlate denne oppgaven til andre. Ingen oppnevnt kommisjon av såkalt uavhengige rettslærde kan overprøve Stortingets vurderinger og myndighet i spørsmål som gjelder Grunnloven. Hvis man skulle begi seg inn på den praksis som forslagsstillerne foreslår i sitt fremlegg, ville det på mange måter bety at Stortinget abdiserer i forhold til en så grunnleggende viktig oppgave som det innebærer å tolke Grunnloven og vedta endringer i Grunnloven. Om man likevel, slik forslagsstillerne ønsker, skulle overlate spørsmålet til en håndplukket kommisjon, ville det selvfølgelig med én gang ha blitt spørsmål om EU-standpunktet til hvert enkelt medlem i denne kommisjonen. Da ville man ha vært like langt. Det eneste man ville ha oppnådd med å oppnevne en slik kommisjon som forslagsstillerne ønsker, var å utviske grensene mellom jus og politikk og tåkelegge de politiske ansvarsforholdene. Jeg kan godt forstå at forslagsstillerne til tider kan finne det vanskelig å ha gode politiske argumenter for sitt syn og gjennom dette kanskje forsøker å skaffe seg noen juridiske argumenter, men jeg synes denne oppgaven, nemlig å tolke Grunnloven, skal og bør forbli Stortingets alene.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-11:
Det finnes to slags spørsmål, de man stiller fordi man ikke vet svaret, og de man stiller fordi man vet svaret. I Nationen den 15. desember 2004 sa den andre av forslagsstillerne bak dagens forslag følgende: «En slik utredning vil vise at det ikke lenger er Kongen ved regjeringen som bestemmer om våre soldater skal sendes ut i krig. Og Stortinget vil ikke være høyeste nivået når det skal gjøres lovendringer og budsjettbevilgninger. Og Høyesterett vil ikke være den høyeste rettsinstansen. En utredning vil ha gitt en synliggjøring av slike forhold.» Nå sier jo Ågot Valle at hensikten er å få en opplyst debatt. Det er jo litt originalt å drive opplysningsvirksomhet gjennom en ekspertkommisjon. Men er da det jeg siterte fra den andre kontrahent, å anse som det klassiske eksempel på hvordan en uopplyst debatt foregår?
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-11:
Jeg var et langt stykke på vei i tvil under representanten Enoksens innlegg om hvorvidt han argumenterte for eller imot behovet for en såkalt uavhengig kommisjon. Hele den første delen av hans innlegg viste jo at representanten Enoksen i hvert fall ikke er i tvil om hva svarene er på alle de spørsmålene han rakk å komme innom når det gjelder antall grunnlovsparagrafer som eventuelt skal endres. Det andre elementet gikk på henvisningen til at det er en debatt om dette. Ja, Gud bedre, det er det, og det har det vært i Norge i 30 år. Så hvis det er fravær av debatt som skulle være motivasjonen for at Stortingets presidentskap skulle oppnevne en kommisjon for å trekke i gang debatten, da er det med respekt å melde vanskelig å forstå hvilken klode man lever på. Nettopp det forholdet at denne debatten foregår slik som den skal i et naturlig fungerende samfunn, er det sterkeste argumentet imot at Stortingets presidentskap, av alle, fra toppen av det norske system, skulle initiere en debatt ved hjelp av eksperter.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-11:
Det som historisk kjennetegner den norske grunnlov, er at den fastslår, på et tidspunkt da dette ikke var alminnelig i Europa, folkesuvereniteten og folkeviljen som det grunnleggende element i statsstyret. Det dreier seg ikke om å knesette et kongedømme av Guds nåde, men av folkets vilje. Da ville det være et tankekors hvis man i spørsmål av stor politisk rekkevidde i begynnelsen av det 21. århundre skulle ønske å bruke Grunnloven, av alle ting, som instrument mot folkeviljen. Mye av debatten i dag viser jo at det er nettopp det man ønsker. Man ønsker å bruke Grunnloven som et politisk instrument for å gjøre det vanskelig for folkeflertallet å få gjennomslag, dersom folkeflertallet skulle ønske at Norge skal delta på like fot med de 25, eller eventuelt når den tid kommer, 28 eller 30 andre landene i Europa som deltar i det samme samarbeid. Det må kunne karakteriseres som et paradoks, særlig når man samtidig søker å fremstille dette som et folkeopplysningsprosjekt. Etter mitt skjønn ville det være ekstremt uheldig dersom et forslag som dette av taktiske grunner skulle få tilslutning i Stortinget og skape presedens for at Stortinget for fremtiden skal løse politiske problemer ved å oppnevne ekspertkommisjoner bestående av jurister, av alle ting. For det første ville det bidra til å utviske en grenselinje som fra før har vært diffus nok, mellom hva som er jus, og hva som er politikk. Det kan ikke være ønskelig. For det annet ville det bidra til å utviske hva som etter Grunnloven er Stortingets - unnskyld, president - forbannede plikt, nemlig å forvalte Norges grunnlov samvittighetsfullt og til enhver tid selv å ta ansvaret for å fortolke Grunnloven og eventuelt å endre Grunnloven dersom man mener at det er grunner som tilsier det. Etter mitt skjønn er dette forslaget et av de dårligste det kunne være mulig å finne på, når det gjelder å ivareta den norske grunnlov og de maktfordelingsprinsippene som nettopp denne grunnloven hviler på. Det er Stortinget som har dette ansvar, fordi Stortinget forventes å være et uttrykk for folkeviljen.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-11:
Representanten Enoksen var i tvil om hva jeg argumenterte for. Det er det god grunn til, for jeg har ikke argumentert for noen ting. Derimot har jeg argumentert imot det som foreligger til behandling, nemlig Dokument nr. 8:81 og forslaget om å nedsette en ekspertkommisjon av jurister, og at dette skal gjøres av Stortingets presidentskap. Det er i beste fall et blindspor, og i verste fall en avledningsmanøver. Det har ingen mening at Stortinget som den lovgivende myndighet skal sette ut på anbud spørsmål som angår det mest grunnleggende i lovgiveroppdraget, nemlig Grunnloven. Så må jeg få lov til å minne om det som har vært sagt flere ganger i debatten, at det står enhver av Stortingets 165 representanter og enhver av Stortingets partigrupper fullkomment fritt å innhente alle de ekspertbetenkninger de måtte ha behov for i denne sammenheng. For det formålet har Stortinget utvidet ressurstilgangen for partigruppene ganske betydelig, nettopp for at partigruppene til enhver tid skal kunne sikre seg at de har det kunnskapsgrunnlag de har behov for for å kunne ta politisk standpunkt. Det ville etter mitt skjønn skape en presedens som ville forkludre av alle ting nettopp Grunnloven og Grunnlovens prinsipp for ansvarsfordeling mellom statsmaktene, dersom Stortingets presidentskap skulle være det organ som skulle oppnevne ekspertkommisjoner for å løse politiske problemer. Det er i virkeligheten det man ønsker. At rettslærde avgir betenkninger, er helt greit, men det er minst av alt en kommisjonsoppgave å foreta den type faglige vurderinger. Men da måtte man også spørre seg - nå er det heldigvis ingen grunn til å gjøre det, fordi dette ikke kommer til å få flertall likevel - hva i all verden er det man skal være uavhengig av? Når man understreker at det skal være uavhengige rettslærde til forskjell fra avhengige rettslærde, hva eller hvem er det man skal være uavhengig av, for å være kvalifisert til å sitte i en slik kommisjon? Og hvordan kan man forestille seg at det skulle ha noen mening å slepe med seg stemmetall fra en kommisjon av eksperter inn i en grunnleggende politisk debatt? Det eneste man kan oppnå på den måten, er å forkludre den politiske debatt.
Inge Lønning (Høyre), 2005-01-11:
Jeg trodde at det hadde vært mulig å oppfatte poenget, men jeg vil gjenta det for sikkerhets skyld: Det er forskjell på det at Stortingets presidentskap nedsetter en kommisjon av såkalte uavhengige jurister, og det at enkeltrepresentanter og partigrupper innhenter det de har bruk for av sakkyndige råd. Hvis man ikke oppfatter forskjellen mellom de to ting, burde man knapt fremsette eller støtte forslag av den typen som vi behandler i dag, for da røper man uforvarende at man ikke har skjønt særlig mye av konstitusjonelle spørsmål i det hele tatt, og at man egentlig ikke er interessert i det heller. Man er bare interessert i å bruke konstitusjonelle påskudd når det passer i den politiske debatt.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2005-01-11:
Representanten Lønning har tydeligvis også bestemt seg når det gjelder behovet for å foreta en vurdering av de konstitusjonelle forhold, så i så måte skulle ikke undertegnede være alene. Det som er poenget med dette, er altså at man skal få gjennomført en vurdering av de konstitusjonelle forhold, slik at de som deltar i denne debatten - det er ikke snakk om å initiere en debatt, den debatten pågår i dag - kan gjøre det ut fra en formening, kanskje ut fra flertallets eller mindretallets formening i en slik kommisjon, om hvilke paragrafer i Grunnloven som bør endres, og hvilke konstitusjonelle konsekvenser et EU-medlemskap vil få. Mitt spørsmål tilbake til representanten Lønning - hvis han vil svare på det - er: Hvilket råd vil Høyre gi sine velgere i forkant av en ny søknad om EU-medlemskap i forhold til hvilke paragrafer i Grunnloven som skal endres? Eller skal man, som ja-siden alltid har gjort, ta problemene etter som de kommer - først si ja og deretter ta konsekvensene av det uten å ha tatt debatten på forhånd?
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2005-01-11:
Jeg må innrømme at jeg nå har problemer med å forstå hva representanten Lønning egentlig argumenterer for. Mener representanten Lønning at det vil være unødvendig å foreta endringer i Grunnloven ved et eventuelt medlemskap? Eller mener representanten Lønning at medlemskapet er viktigst, og at de endringene som det i ettertid vil vise seg nødvendig å gjøre i Grunnloven, skal vi ta når den tiden kommer, uansett hvilke endringer det måtte være, og uavhengig av om befolkningen har fått kunnskap om hvilke endringer som skal foretas, i forkant av en søknad og et eventuelt ja til medlemskap - folk får se etter som tiden går, hva som vil bli gjort? Vi har ved tidligere anledninger hatt harde debatter i denne sal om hvilke endringer som må foretas, og hvilke konsekvenser et EU-medlemskap vil komme til å få, også i forbindelse med inngåelse av EØS-avtalen. De fleste husker vel godt debatten som gikk på muligheten for å opprettholde den differensierte arbeidsgiveravgiften, der daværende kommunalminister Gunnar Berge fra denne talerstol nærmest garanterte at den differensierte arbeidsgiveravgiften kunne opprettholdes uavhengig av et EU-medlemskap. I dag ser vi at også ja-siden nærmest besværer seg over EU som gjør det så problematisk at vi ikke kan få lov til å opprettholde den type ordninger på nasjonalt grunnlag. Det er tydelig at ja-siden ikke ønsker at denne debatten skal tas i forkant av en ny EU-debatt.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2005-01-11:
Det er mulig, som representanten Engebretsen sier, at vi diskuterer to forskjellige ting, men jeg vil i så fall hevde at det er mindretallet som diskuterer de konstitusjonelle forhold. Jeg finner det oppsiktsvekkende at flertallet ikke er interessert i å innhente råd. Lønning uttrykker forbauselse over at man skal sette ut på anbud det mest grunnleggende i lovgivningen. Samtidig tar representanten til orde for at partigruppene skal gjøre nøyaktig det samme, at partigruppene skal innhente sine råd der man måtte ønske, altså sette nettopp det samme ut på anbud. At rettslærde avgir betenkninger, er greit, sier representanten Lønning. Da burde det vel også være greit at de rettslærde avgir sine betenkninger overfor Stortinget, slik at Stortinget på det grunnlag i forkant av en ny EU-søknad kan diskutere de konstitusjonelle konsekvenser i forbindelse med et EU-medlemskap?
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2005-01-11:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, men jeg må ta det likevel. Jeg er helt enig med Odd Roger i det han sa i stad. Lønning er veldig opptatt av folkeviljen og folkestyret. Ja, det er jeg også. Men jeg må spørre, akkurat som Odd Roger spurte i stad: Har folket fått rede på at Grunnloven må endres ved et EU-medlemskap? Grunnloven i EU står jo over norsk grunnlov! Er Lønning og EU-tilhengerne imot at folket får rede på dette? Det er jo ikke noen hemmelighet i denne salen. Men det virker som at de er redde for at det skal bli en debatt der folk får rede på at Grunnloven må endres ved et EU-medlemskap. Eller er det sånn å forstå at EU-tilhengerne mener at Grunnloven ikke må endres? Hvis de mener det, kan de jo ikke vite hva de mener, for Grunnloven må endres. Og spørsmålet er: Hva må endres i Grunnloven? Spørsmålet som er fremme, er ikke Grunnlovens betydning, men hva vi vil endre i Grunnloven ved et EU-medlemskap. Det er det spørsmålet vi drøfter i dag. Og jeg må igjen spørre: Er EU-tilhengerne redde for at det norske folk skal få rede på at Grunnloven må endres?
Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2005-01-11:
Skulle det bli aktuelt for Norge å søke om medlemskap og inngå forhandlinger med EU, hvilket jeg inderlig håper, men det vil tiden vise, vil det først og fremst dreie seg om politikk. Hva den norske grunnloven sier eller ikke sier, og hvilke bestemmelser den har, er noe man må forholde seg til når man skal fatte en beslutning. Men det spørsmålet man skal legge fram for befolkningen, er om Norge, med det ønskede forhandlingsresultat, ønsker å delta i det europeiske fellesskap, og det vil være et politisk spørsmål. Uavhengig av hva all verdens eksperter på konstitusjonelle spørsmål - enten det er eksperter innad i dette hus, eller det er eksperter utenfor - sier om hvilken betydning dette har for den norske grunnloven, er det det politiske spørsmålet om Norge ønsker deltakelse på de premisser som forhandlingsresultatet gir, som er det avgjørende. Da kan det egentlig ikke spille noen som helst slags rolle, i hvert fall ikke på dette tidspunkt, å nedsette en kommisjon som skal spekulere i hvilke endringer som Norge da eventuelt måtte gjøre i sin grunnlov. Paradokset er egentlig at slik som det er i dag, har den svenske riksdagen større innflytelse enn det norske storting når det gjelder utformingen av rettstilstanden for den norske befolkning i internasjonale spørsmål, fordi den svenske riksdagen gjennom aktiv deltakelse i det som skal bli EU-rett, faktisk har innflytelse, mens vi ikke har noen politisk innflytelse og bare er nødt til å akseptere de resultater som kommer, hvis ikke vi velger å sette oss helt på utsiden av det europeiske fellesskap. Det er alltid interessant med debatter om konstitusjonelle spørsmål, i hvert fall synes jeg det. Men nå synes jeg det tar helt av, fordi man søker å bringe inn konstitusjonelle spørsmål i tilknytning til Grunnloven i et spørsmål som er av en rent politisk karakter, og som det norske folk ut fra politiske vurderinger og politiske tilrådninger forhåpentligvis en gang i framtiden skal ta stilling til.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2005-01-11:
For fyrst å ta det at fagfolk seier at dei treng friske pengar for å lyfta fram sektoren sin: Vis meg ei gruppe fagfolk som ikkje treng friske pengar! Det er vel noko som vi høyrer overalt når vi diskuterer ulike problemstillingar, om det er kultur, eller om det er noko anna, at ein treng friske pengar. Når det gjeld ABM-feltet, har vi jo lovd ein opptrappingsplan. Som eg sa i innlegget mitt, har vi altså komme cirka halvvegs i den opptrappingsplanen. Det betyr at vi har like mykje igjen når det gjeld å sørgja for at dei problemstillingane som interpellanten tek opp, skal ble tekne i vare i Museums-Noreg. Så spør interpellanten om vi eventuelt kan komma tilbake til Stortinget med ein plan. Då er spørsmålet mitt: Skal tru om det er det vi treng? Behandla vi ikkje for veldig kort tid sidan ei ABM-melding? Det er ikkje så veldig lenge sidan. Då var ein klar over problemstillingane, og ein diskuterte dei i Stortinget. Seinare har vi òg diskutert ei stortingsmelding som går på kulturpolitikken. I denne saka trengst det ikkje fleire dokument til Stortinget, men at vi må halda trykket i forhold til løyvingane når det gjeld gjennomføring av ABM-meldinga, er heilt klart. Det skal eg gjera så godt eg kan, i åra som kjem. Så spør interpellanten òg om vi kan sjå litt på ansvarsfordelinga mellom dei ulike departementa når det gjeld dei ulike musea. Der er haldninga mi at eg nok ynskjer at det framleis skal vera ein del fagdepartement som skal ha ansvaret for musea, men eg kan godt vera med og trykkja på for at dei skal halda oppe løyvingstilskottet til dei ulike musea som dei har ansvaret for. Men eg trur ikkje det blir lettare å få dette til ved å samordna alt i eitt departement. Dette skal eg sjølvsagt vurdera litt grundigare enn det eg har gjort så langt. Førebels er iallfall konklusjonen min at det beste er å halda ansvaret i dei departementa som i dag har ansvaret. Men at Kulturdepartementet har eit overordna ansvar, i tillegg til at andre departement har sektoransvar for dei ulike musea, det er klart. Det ansvaret må eg sjølvsagt ta på alvor.