Ola Elvestuen (Venstre), 2017-04-18:
Valget og regjeringsskiftet i Myanmar i 2015 var en inspirasjon for alle som er opptatt av demokratiske endringer i verden. Samtidig sitter militæret fremdeles på betydelig politisk makt. Regjeringen har ikke mandat til å stanse den militære aggresjonen i landets mest alvorlige konfliktområder. Grunnloven sikrer militæret kontroll over sikkerhetspolitikken, vetorett mot grunnlovsendringer, kontroll over tre viktige departementer, inkludert landets administrasjonssystem og politistyrker. Militærets konstitusjonelle makt er en hovedutfordring for den videre reformprosessen. For Norge, som har arbeidet for demokrati og menneskerettigheter i Myanmar i 25 år, er det viktigere enn noen gang å støtte politiske prosesser som styrker en valgt regjering, på bekostning av militæret. Det er viktig å søke politiske løsninger på politiske problemer, noe som både borgerkrigen og konflikten i Rakhine-staten er eksempler på. Vi har det siste året sett at militæret benytter sikkerhet som argument for brutale aksjoner med store lidelser for sivilbefolkningen. I Rakhine-staten har FNs høykommissær for menneskerettigheter og Human Rights Watch rapportert om overgrep hvor mer enn 1 000 rohingya-muslimer er drept og 70 000 er drevne på flukt. I Kachin-staten og Shan-staten har militærets offensiver undergravd regjeringens troverdighet i fredsprosessen. Mer enn 100 000 mennesker er internt fordrevne, noe som gir grunn til å tvile på militærets vilje til fred. Det er stor risiko for at eskaleringen av konflikter vil gi et tilbakeslag i landets demokratiserings- og fredsprosess. Videre politiske reformer og fred er avgjørende for å redusere militærets kontroll over politikken. Fred er også helt nødvendig for å investere i de ressursrike delstatene, uten at dette skaper konflikter. Norge har en sterk tradisjon for politisk engasjement i kampen for demokrati, fred og menneskerettigheter i Myanmar. I senere år har økonomisk utvikling og næringslivssamarbeid blitt vektlagt. Investeringer er positivt, men utfordringene med overgang til demokratisk styresett og politisk konfliktløsning vedvarer som grunnleggende utfordringer. Denne situasjonen krever en balansert tilnærming til både freds- og demokratistøtte, utviklingssamarbeid og næringslivsengasjement. Norge har et spesielt ansvar i Myanmar, og jeg vil illustrere det med å peke på tre områder. Det første er det rent historiske. Norge var på 1990-tallet en klar stemme for liberale verdier, demokrati og menneskerettigheter og en artikulert motstander av militærregimet. Etter at Aung San Suu Kyi ble tildelt Nobels fredspris i 1991, ble engasjementet fulgt opp med økonomisk støtte til eksilregjeringen, radiostasjonen Democratic Voice of Burma og politiske aktører og organisasjoner, kanalisert gjennom Den norske Burma-komité. Disse tiltakene er fremdeles en viktig grunn til at Norge står i en særstilling i Myanmar, og er noe norsk næringsliv fremdeles drar nytte av. Det andre er politisk og økonomisk. Norge var blant de første vestlige land som støttet militærregimets reformer fra 2011. Norske næringsaktører dro nytte av Norges nye politikk. Dette utløste høsten 2015 sterk kritikk fra Aung San Suu Kyi, som mente at norske myndigheter var langt mindre opptatt av politiske reformer enn av økonomiske interesser. Det er jo store, tunge bedrifter som er involvert i Myanmar, som Telenor, Statoil og Statkraft. Det tredje er fredsengasjement. Norge engasjerte seg sterkt i fredsprosessen, men engasjementet har ennå ikke resultert i en nasjonal våpenhvile. Veien fram mot politiske forhandlinger vil bli svært lang. Myanmar har nå sin første valgte regjering siden 1960. At demokratiseringsprosessen lykkes, har betydning ut over Myanmars grenser. Etter 50 års militærdiktatur står utfordringene i Myanmar i kø. Norge har unik kompetanse på flere økonomiske/industrielle felt, som offshore gassutvinning, telekom og vannkraft, men vi må ikke glemme at vårt langvarige engasjement innen demokrati og menneskerettigheter har gitt en tilsvarende unik kompetanse, som har bidratt til å skape tillit mellom partene i Myanmar. Mens norske myndigheter arbeider for investeringer og liberalisering av økonomien, må dette følges opp av støtte til landets politiske prosesser for fred, demokrati og menneskerettigheter. Dersom Norge har ambisjoner om å bidra til at Myanmar lykkes med politiske reformer og fred, kreves det en fortsatt sterk norsk Myanmar-kompetanse med gode nettverk. Det trengs et nettverk inn til politiske partier, etniske organisasjoner og andre toneangivende aktører i Myanmar. Støtte til lokalt sivilsamfunn kan være et viktig bidrag til et bærekraftig demokrati. Det er imidlertid minst like viktig å nå ut til det politiske nivået. Tiden fram mot det neste nasjonale valget i 2020 vil bli avgjørende for landets framtid. I denne kritiske tiden er vi avhengig av kunnskap om og innsikt i hva som skjer, og hva internasjonale aktører kan bidra med for å styrke den demokratiske prosessen. Den kompetansen norske aktører har, er unik og må styrkes. De siste årene har norske investeringer økt betraktelig i Myanmar, og det er skapt et større behov for å gi råd og følge med på investeringene. For Stortinget er det viktig at statlige selskaper arbeider ansvarlig i et land som delvis har et militært styre. Myanmar-nettverket på Stortinget er en videreføring av PD-Burma, som utenriksministeren selv har ledet. Burma-komiteen har koordinert dette arbeidet, som har gjort oss folkevalgte bedre i stand til jevnlig å følge opp norsk politikk i Myanmar. Den norske Burmakomité har arbeidet i Myanmar siden 1992 – 25 år i år, lengst av de norske organisasjonene – og har en sterk posisjon i det internasjonale Myanmar-miljøet. Det er et unikt politisk nettverk inn i landet og har en sterk tillit hos sentrale politiske aktører, en kompetanse som er helt avgjørende i den situasjonen hvor vi nå er, hvor man har en demokratisk valgt regjering i Myanmar, men sammen med en udemokratisk grunnlov. Det er viktig i den situasjonen vi er i nå, å ha kompetanse også i Norge på hva som er militærets ansvar – spesielt inn mot rohingyaene og situasjonen i Rakhine-staten, men også i nord med de konfliktene som er i delstatene Shan og Kachin – hvor mye ansvar det er regjeringen egentlig har, og hvor mye ansvar det er som fortsatt ligger til militæret. Det er det vanskelig for oss å trenge inn i, og det er også vanskelig å se hva konsekvensene er. Det er avgjørende at vi har den kompetansen også i Norge, om hva de reelle maktforholdene i Myanmar er. Nå er jeg spent og vil gjerne høre hva utenriksministeren tenker om hvordan vi fra norsk side kan og bør bidra inn i det viktige demokratiserings-, freds- og forsoningsarbeidet i Myanmar.