Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-22:
Jeg har lyst til å begynne med avslutningen av et dikt som sto på trykk i Dagbladet for mange år siden. Det siste verset er sånn: «Noreg og FN takkar dykkar, sa dei, og gjekk fra oss, me var blitt dei, dei sivile, dei andre. Men dei tok ikkje vekk dei raude draumane våre, einsemda eller lengten, minna. Dei tok ikkje vekk at me var framande i vårt eige land». Det er skrevet av en veteran. Det største offeret vi som nasjonalforsamling kan be noen om å gjøre, er å være villig til å ofre sitt liv for et oppdrag vi har sendt dem til. Det mener jeg fortjener den største respekt og den største støtte. I Norge i dag har vi hatt stor diskusjon om dem som deltok i annen verdenskrig og i fredsoperasjonene etter annen verdenskrig, og deres minner. Jeg har sjøl vokst opp i et hjem med en pappa som hadde livet sitt delt i to: før og etter han var i Tysklandsbrigaden. Etter det har vi hatt mange nordmenn som har deltatt i krig etter oppdrag fra oss: i Libanon, i Gaza, i Kongo, i Korea, i Somalia, på Balkan, i Afghanistan, i Kuwait–Irak-krigen, i Kashmir, i Angola. Mange av dem er små grupper som ikke alltid huskes for sin innsats. Dette er et område der vi har hatt veldig mange fagre ord, men ofte har debatten bare vært i Forsvaret, og det er ikke bare Forsvarets oppgave å gjøre noe med dette. Hele helsevesenet må være forberedt. Derfor har jeg i dag valgt å stille spørsmålet til helseministeren, og ikke til forsvarsministeren. Det er minimal kunnskap rundt omkring i det norske helsevesenet om hvilke ting de har vært utsatt for: posttraumatisk stress, angst, depresjon og de mange rusproblemene som oppstår. Som en mor skriver til meg om sin sønn: Han er heldig som har fått erstatning, men jeg skulle ønske at han hadde fått behandling også. Erstatningsdebatten skal vi ikke ta opp i dag. Men jeg syns det er viktig å ta opp helsebiten og hvordan vi som norsk samfunn samlet er i stand til å ta imot våre veteraner når de kommer hjem. Som en psykiater i Forsvaret sa til meg da jeg forberedte dette: Vi er for dårlige til å forberede soldatene våre på hva som møter dem, og vi er ikke gode på debrifing underveis. Vi er ikke gode til å forberede familien på hvem de får hjem, og vi er ikke gode til å følge opp etterpå. Nå har Forsvaret bestemt at de skal følge opp i ett år. Problemet er at de aller fleste som jeg har snakket med, føler at problemene kommer etterpå. I tillegg er det veldig mange mennesker rundt en veteran når han kommer hjem, som også føler at presset er stort. Det kan være barn som plutselig får hjem en pappa med helt andre opplevelser, ekteskap som presses av både fraværet før og hvordan man skal takle hverdagen etterpå, og mødre og fedre, som kanskje er dem som mest har kontaktet meg etter at jeg har løftet dette temaet. Som en mor sa: Barna har veldig lyst til å få hjelp, men vi har ikke hørt om noe sted der barn av en veteran kan få hjelp. Vi har mange gamle veteraner også. Da man oppsummerte hjemkomsten til noen soldater fra Afghanistan for kort tid tilbake, sa sjefspsykiateren i Forsvaret, Jon Reichelt, følgende i Dagsavisen: «Søvnproblemer, rastløshet og nervene på høyspenn er noe av det soldatene kan vente seg. De skal være overrasket dersom de ikke opplever etterreaksjoner». 10 pst. av soldatene vil slite med alvorlige problemer, deriblant sjølmordstanker, etter krigen. Vi vet at ni danske soldater har prøvd å ta livet av seg. I USA tok 32 soldater livet av seg bare i juni måned. Det er faktisk flere enn dem som døde i krigshandlingene i Irak og Afghanistan fra USA i samme periode. Men det norske forsvaret har ingen oversikt over hvor mange norske soldater det faktisk utgjør et problem for. Så alt dette må vi ta på alvor. Det handler om respekt. Det handler om respekt for jobben de faktisk har gjort, og jeg mener at det er viktig å si at sjøl om vi kan ha uenighet i Norge om de politiske valgene som gjør at folk faktisk reiser ut og gjør denne jobben, så er det ikke deres jobb som da skal diskuteres – det er politikernes jobb som da skal diskuteres. Det er vårt vedtak om å sende dem ut, ikke det at de faktisk er villig til å gjøre jobben. Når det gjelder Afghanistan, har vi jo hatt en egen problematikk om hvorvidt vi er i krig eller ikke. Det er klart at våre soldater er i en krig, sjøl om Norge ikke er i krig med Afghanistan. Det er faktisk også en setning jeg syns det var viktig å si fra Stortingets talerstol. Det er et eksempel på det i boka som heter «Såret soldat» som kom ut før sommeren. Vi sendte et feltsykehus til Irak under Kuwait-krigen. Det feltsykehuset havnet virkelig i hendingenes sentrum og opplevde noen forferdelige dager knyttet til Saddam Husseins pant på miner. Da Gunnar Roger Johansen ringte fra Irak til hovedkvarteret på Huseby og skulle rapportere om hvordan tilstanden var, var svaret han fikk: «Hæ? Irak? Vi har da ikke folk der nede.» Den innsatsen man er satt til å gjøre for et land, skal man ha respekt for. Vi skal også snakke sant om den jobben som skal gjøres. Eller som en veteran skrev til meg i dag: Jo da, det har blitt bedre etter mange år med frivillig innsats fra veteranene. En veteran som kommer hjem, har forandret seg som menneske, på godt og vondt. Problemene kommer både innen helse, familie, økonomi, arbeid, ja også innenfor lov og orden. Men avslutningen hans var: Det er ikke bare Forsvaret som har et ansvar for å ta vare på veteranene, det er hele det politiske Norge. Derfor er min utfordring til helseministeren: Hvordan tar vi imot dagens veteraner i norsk helsevesen?