trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erling Sande (Senterpartiet), 2006-03-16:
Senterpartiet er samd med forslagsstillarane i målsetjinga om å skjerme born og unge mot pornografi. Born og unge skal sleppe å bli eksponerte for pornografisk materiale i det offentlege rommet og i media. Også vaksne som ikkje bevisst søkjer det, må sleppe å møte pornografi i kvardagen. Det offentlege rommet er blitt stadig meir seksualisert. Via reklameplakatar, aviser og blad eller eit uheldig tastetrykk på Internett trengjer pornografien seg på, anten vi ønskjer det eller ikkje. Det er nødvendig med lovreguleringar som avgrensar dei seksualiserte framstillingane i det offentlege rommet, og som vernar folk mot ufrivillig eksponering av støytande seksuelle skildringar. Vi støttar forslagsstillarane sitt syn om at straffelova må ta opp i seg at pornografi kan ha ein uheldig verknad på born og unge. Dessutan framstiller ofte pornografien kvinner på ein nedverdigande og krenkjande måte. Vi meiner at desse sidene ved pornografien må telje med når det skal vurderast om han er «støtende» etter loven. Når det gjeld dei konkrete framlegga, stiller Senterpartiet seg bak komiteen sitt syn på at dette må sjåast i samanheng med straffelova og den gjennomgangen som er på gang i Regjeringa. Vi vil særleg streke under trongen for særskilde tiltak knytte til overgrepsproblematikk og born, og seksualiseringa av born sin kvardag. Eg har òg lyst til å utfordre Framstegspartiet på eit punkt. Eg har respekt for det prinsipielle synet som Framstegspartiet framfører i denne debatten. Det eg saknar, er på ein måte konstruktive innspel med tanke på korleis ein i større grad kan hindre at born og unge blir eksponerte for pornografi.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Jeg registrerer at Regjeringen ønsker å kjøre videre på politikken med tvang, rigide regler osv. Det er jo den politikken man har hatt i en årrekke, og den har avstedkommet en redusert bruk av nynorsk, slik som representanten Olemic Thommessen påpekte i sitt innlegg. Man kan spørre seg om det ikke er på tide å ta til vurdering om man skal fortsette å dunke hodet inn i den samme murveggen gjentatte ganger. Kanskje bør man tenke nytt, og kanskje bør man se at den politikken man har ført, har bidratt til å gi nynorsken en negativ klang hos dem som har bokmål som hovedmål. Så mitt spørsmål til statsråden er: Hva ser han er nytenkning i det som er lagt frem i dag?
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Saksordføreren stilte to spørsmål til Fremskrittspartiet. For det første: Hvem er det offentlige til for? Svaret er selvfølgelig: for folket. Men selv om det er til for folket, må vi også ta litt hensyn til de ansatte. Det går jeg ut fra at Senterpartiet er enig med oss i. Det som er bakgrunnen for vårt syn, og det ble også trukket frem av representanten Lønning, er at det ikke er noe problem for det norske folk å forstå et brev om de får det på nynorsk eller på bokmål. Vi tror ganske så sikkert at alle nordmenn ville forstå det, selv om man ikke får brevet på sin egen målform. Så stiller også saksordføreren spørsmål om Fremskrittspartiet mener at lover skal brytes, om vi ikke skal følge opp lover. Nå er det ikke det som står i forslag nr. 2. Det som står, er at vi ber Regjeringen «stille i bero de foreslåtte innskjerpinger som har til hensikt å ytterligere styre valg av målform i statlige organ». Dette er jo et policydokument, som stortingsmeldinger gjerne er, og ikke en lovendring. Vi ber om at denne policyomleggingen stilles i bero. Men dette må også ses i sammenheng med forslag nr. 5, der vi ber om en revisjon av målloven slik at den blir mer i samsvar med realistiske språklige forutsetninger osv. For øvrig må jeg si at representanten Lønnings innlegg var som musikk i mine ører. Hadde det ikke vært for at det ville vært uparlamentarisk, ville jeg gjerne stått på stolen og gitt applaus for det. Det at man ikke har to språk, men to forgreninger av samme skriftspråk, er selvfølgelig helt riktig, og det er selvfølgelig helt riktig at alle forstår de to formene. Spørsmålet er da konsekvensen av representanten Lønnings innlegg. Hans parti burde stått sammen med Fremskrittspartiet i alle de merknader og forslag vi har lagt frem, men jeg merker meg at det ikke er tilfellet. Så vil jeg også si at problemet med disse rigide reglene, som bl.a. har rammet et bispedømme, og som også har rammet en rekke virksomheter, kunne det faktisk vært rettet opp i i de årene som representanten Lønnings parti har sittet i regjering. For øvrig registrerte jeg i min replikkordveksling med statsråden at det ikke er tale om noen ny politikk eller noen nye tanker, man skal kjøre videre i den samme gaten som nå. Hvis man tror at nynorsken ikke kan overleve uten tvang, så er det ille stilt med nynorsken. Vi har åpenbart et langt mer optimistisk syn på dette enn flertallet.
Ulf Erik Knudsen (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Det har vært mange fagre ord, som respekt for individet og respekt for identitet – og at vi derfor må ha de regler vi har. For dem av oss som har sett offentlig sektor litt innenfra, som f.eks. på saksbehandlernivå, får det å tvinge saksbehandlere til å skrive i en målform de i utgangspunktet ikke behersker, to konsekvenser. For det første medfører det pengebruk til opplæring og retting, men det fører også til at man gjerne ender opp med et produkt, i form av et brev eller vedtak, som er dårligere utformet enn det ellers ville ha vært. Det som burde vært viktig for offentlige saksbehandlere, er å lære seg språk godt, enten det er nynorsk eller bokmål. Det er det vi burde fokusere på i denne salen. For øvrig er jeg helt enig med statsråden i at det er langt bedre å stemme på originalen enn på kopien.
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-03-16:
Det er riktig, som statsråden sier, at problemstillingen om minoriteter var nevnt også i den forrige rulleringen, men det er altså fire år siden, og tiden går. Vi har jo sett forskjellige eksempler på, syns jeg, ganske uheldige konsekvenser av de kravene som målloven i dag stiller. Én ting er sentraladministrasjonen i Oslo. En annen er en ganske stor offentlig sektor i resten av landet og hensynet til minoriteters mulighet til deltakelse. Da mener jeg først og fremst de fremmedkulturelle. Men jeg mener også at den problemstillingen vi ser i veldig mange små kommuner, som dreier seg om rekruttering til stillinger på spesielle kompetanseområder, også er ganske viktig. Det er en viktig utfordring for Distrikts-Norge. Jeg vil da spørre statsråden: Vil statsråden se på dette, eller har det han har sagt, vært å forstå slik at han ikke vil røre målloven i det arbeidet som nå skal gjøres?
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-03-16:
Det er med stor glede jeg lytter til statsråden når han snakker om den kommende stortingsmeldingen om norsk språk. Den ser vi virkelig frem til. Nå er det slik at nesten i enhver språkdebatt og ved enhver anledning vi snakker om språk, handler det om nynorsk eller ikke nynorsk, eller nynorskens levevilkår på den ene eller andre måten. Statsråden har ydmykt signalisert at han vil lytte til råd fra opposisjonen – noe jeg nærmest rørt sa – og jeg gleder meg til at han også benytter anledningen til å komme med noen innspill til arbeidet som skal gjøres. Vi har i Norge også en rik riksmålstradisjon, som er bærer av viktige og helt sentrale deler av vår litteratur. Riksmålets og bokmålets levevilkår burde man også se litt nærmere på, ikke minst i forhold til store prosjekter på ordboksiden, som bl.a. Riksmålsforbundet står for, og som hittil har sett svært, svært lite til offentlige midler eller til offentlige støttetiltak. Jeg vil også si at i forbindelse med spørsmålet om norsk/engelsk må det være viktig å se på synergien som ligger i at vi tilhører et skandinavisk språkfellesskap. Det er jo riktig som representanten Lønning sier, at det som vi ofte beskriver som to norske språk, er to grener av det samme. Men det er også slik at de tre skandinaviske språkene i internasjonal forstand regnes som dialekter fra det samme språk. Skandinaviske språk snakkes av over 20 millioner – jeg tror ca. 22 millioner – mennesker. Det må være et viktig poeng å ta med seg i forhold til hvilken synergi vi kan ha mellom de skandinaviske land, og hvordan vi kan ivareta skandinavisk språk og kultur. Det må være en innfallsvinkel som vi burde legge vekt på, ikke minst også innen medialt samarbeid. Jeg synes det er synd at det aldri har blitt noe av de nordiske kanalene, at det faktum at vi har statlige «host broadcasters», eller – for å bruke et norsk uttrykk – allmennkringkastere, i alle de skandinaviske landene, ikke har gitt oss mulighet til et bedre samarbeid på f.eks. programsiden. Etter hvert som teknologien gjør det mulig å styrke flere kanaler, burde vi kunne få til et samarbeid på kanalsiden. Vi har en stor utfordring i det å finne en språkpolitikk som samler. Når det gjelder det skolepolitiske, som man har vært inne på ved flere anledninger her, skal jeg ikke gå inn i en debatt om det ved denne anledning, men jeg vil si at hvis vi kan finne frem til grep som gjør at man får en naturlighet både til det man opplever som sitt hovedspråk, og til det andre språket, enten det er bokmål eller nynorsk, må det virkelig være å ønske.
Olemic Thommessen (Høyre), 2006-03-16:
Statsråd Giske, som er så bevandret når det gjelder Høyres luner, burde vite at det å være konservativ i mine kretser handler om å endre for å bevare. Det som er kjernepunktet her, og som også representanten Lønning flere ganger har vært inne på, er dette at man tviholder på gamle prinsipper, og at man trekker lovgivningen etter håret for å kunne påtvinge folk en annen målform enn den de vanligvis bruker. På den måten får man ikke et egnet virkemiddelapparat, hvis man kan kalle det det. Vi ønsker et virkemiddelapparat, men vi ønsker et virkemiddelapparat som treffer folk på den lyse siden av livet, og som altså ikke bringer inn i språkdebatten en uendelig linje av konfrontasjon – som vi har hele tiden, og som også ligger under overflaten her. I denne sammenheng er det også verdt å bemerke til dette med sanksjoner: Vi er meget skeptiske til å innføre strengere sanksjoner.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2006-03-16:
Kristeleg Folkeparti er tilfreds med at komiteen tek barneperspektivet på alvor. Innstillinga slår fast at barn verken skal avbildast pornografisk eller eksponerast for pornografi. Eg etterlyser likevel kva fleirtalet reknar som pornografi, og kva som ikkje skal reknast som pornografi. I Dagsavisen i går etterlyste Tom Thoresen i Medietilsynet ei klarare lov som definerer kva som er lovleg pornofilm. Etter kjenninga i Klagenemnda for film og videogram tek liberaliseringa av eksplisitte seksuelle skildringar eitt skritt vidare. Kristeleg Folkeparti er oppteke av at kvinnekroppen ikkje skal sjåast på som eit salsobjekt. Den aukande sexfikseringa i samfunnet bidreg til å legitimere eit slikt syn. Dette er eit tilbakeskritt for likestillinga, sidan pornografiske skildringar kan bidra til eit nedsetjande kvinnesyn. Likestilling handlar om menneskeverd. Når ein kynisk pornoindustri og kriminelle bakmenn innanfor prostitusjon og trafficking gjer kvinner til salsvare, krenkjer dei kvinners menneskeverd. Auka tilgang til pornografi vil bidra til å undergrave likestillinga. Dette bør vi ta tak i som politikarar, og dette vil eg oppfordre også det nye likestillings- og diskrimineringsombodet til å ta tak i, som pådrivar for likestilling. Straffelovas pornografiføresegn reflekterer ikkje at pornografi ofte framstiller kvinna på ein nedverdigande og krenkjande måte, og reduserer ho til eit seksualobjekt. Eg er skuffa over at justiskomiteen, der Kristeleg Folkeparti ikkje er representert, lèt vere å kommentere forslaget om at kjønnskrenkjande skildringar skal omfattast av forbodet i straffelova § 204. Den politiske filosofen Montesquieu definerer fridom som retten til å gjere alt lova tillèt. Ytringsfridom er likevel ein fridom under ansvar. Ansvaret ligg hos kvar enkelt av oss for kva for ytringar vi slepp inn, og kva for ytringar vi slepp ut. Ankerfestet finn vi i den enkeltes samvit. Det er likevel viktig at staten regulerer dei ytringane som krenkjer enkeltmenneske eller -grupper. Usensurert vald og sex kan gjere uoppretteleg skade hos born og ungdom. Her må samfunnet fungere som eit filter for å beskytte svake grupper, ved å skjerpe lovgivinga mot pornografi og sørgje for at pornoindustrien ikkje får fotfeste i Noreg.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2006-03-16:
Eg reknar med at Presidentskapet har gjort ei vurdering av dette. Det var det som blei sagt under Referat i stortingsmøtet den 14. mars, sidan det var usemje. Eg oppfattar dette som eit klart forbrukarspørsmål, og at det etter forretningsordenens § 12 då skal gå til familie- og kulturkomiteen. Men eg reknar med at presidenten kan utdjupe kva som blei konklusjonen i Presidentskapet, og tilrådinga derifrå.
Trine Skei Grande (Venstre), 2006-03-16:
Det var sjølsagt Inge Lønning som gjorde at jeg måtte ta ordet, sjøl om representanten Thommessen nå bidrog til en litt bredere opplysning av området. Jeg regner jo egentlig representanten Lønning som en meget opplyst mann, men jeg syns kanskje ikke at Belgia-eksemplet er det beste i forhold til denne problematikken. Et annet eksempel kunne ha vært Balkan, der språk som en utenfra fort vil kunne regne som ulike dialekter, er så nært knyttet til identitet, så nært knyttet til nasjonalitet, at det har vært med på å utløse kriger. Språk og skriftspråk er identitet, og det er snakk om respekt for identiteter. Det er i bunn og grunn snakk om de demokratiske tradisjonene våre. Hvis man ikke har denne tilnærminga til dette spørsmålet, vil alltid løsninga i andre enden bli feil. Jeg tror at når statsråden nå skal lage en melding, vil mange av perspektivene være de samme som dem Thommessen nevnte, men hvis man ikke har den holdninga i bunnen at når det er snakk om språk, er det snakk om identiteter, og at identitet ikke er noe man endrer ved lovvedtak, kommer man feil ut når man skal lage politikken. Så er det spørsmål knyttet til alle de norske borgerne som ikke har norsk som sitt førstespråk, men som sitt andrespråk. Her tror jeg det finnes veldig mange lure, små og smarte endringer som kan gjøres, som gjør at dette ikke får dumme utslag. Men dette ble nok ikke helt opplyst av saksordføreren, for i Oslo har vi til tider hatt flertall av minoritetsspråklige i nynorskklassen på Sagene. For eksempel hadde vi i perioder veldig mange kurdere som oppfattet seg sjøl som en minoritet i sitt eget land, og som derfor følte sin identitet mest knyttet til skriftspråket nynorsk når de skulle velge skriftspråk for sine barn. Så dette er nok mye mer sammensatt enn det kan se ut til utenifra. I bunn og grunn er det snakk om det enkelte menneskets identitet som bakgrunn for politikken, og det er snakk om den toleransen og det demokratiet vi klarer å bygge på bakgrunn av det.
Trine Skei Grande (Venstre), 2006-03-16:
Vi er tilbake ved sjølve kjernen. Og jeg syns representanten Lønning brakte oss tilbake i sirkelen ganske klart med sitt siste innlegg. Loven har ikke som formål å skape ulike identiteter hos saksbehandlere, men det offentlige Norge skal forholde seg med respekt til sine borgere. Det skal ikke være slik at staten eier sine borgere, det skal være borgerne som eier sin stat. Da må staten faktisk forholde seg til, og ha respekt for, den identiteten borgeren har. Derfor skal borgeren bli besvart på den målformen som tilhører den borgerens identitet. Det er det det er snakk om. Det er ikke snakk om å velge ulike identiteter i en slags type «skoleshopping». Det er snakk om å vise respekt for borgerens identitet, idet borgeren faktisk eier staten og ikke omvendt. Følgene for universitetsperspektivet til representanten Lønning syns jeg man da må sette et stort spørsmålstegn ved. For hva er det representanten Lønning ønsker seg? Ønsker han seg et akademisk språk? Er det troen på at bare vi velger én av disse målformene – og det også følges ved universitetene – vil enhver utenlandsk student synes at norsk blir mye enklere å lære seg? Er dette egentlig en slags drøm om at vi skal være som alle andre land, og ikke være det lille, rare landet her oppe? Jeg tror at vi skal holde på det unike norske. Jeg har merket at det å fortelle andre om de to ulike skriftspråkene faktisk er en veldig god inngang til å lære litt om norsk kultur og norsk identitet. Det er mange rariteter vi holder på i dette landet – vi holder oss kanskje med kuriositeter. Representanten Lønning og jeg er sikkert enige om at det at vi holder på monarkiet vårt, gjør oss til et litt rart land her oppe i nord. Det gjør landet vårt kanskje litt mer spennende og litt mer interessant å besøke. Og kanskje fører det ikke til at færre studerer ved norske universiteter, men at flere gjør det.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-03-16:
Jeg vil si at det viktigste signalet som vi kommer med i meldingen, er den offensive satsingen vi ønsker å ha på konsulenttjenesten. Det mener jeg ikke er et tvangstiltak. Det er et positivt stimuleringstiltak som ikke bare vil gjøre at nynorsk kanskje kommer bedre fram, men som også kanskje fører til at den offentlige administrasjonen generelt får en bedre språkbruk, at man utvikler det språket som den offentlige administrasjon anvender. Jeg er litt forundret over Fremskrittspartiets syn på nynorsk, for i mange andre sammenhenger er Fremskrittspartiet de som sterkest hevder at det er nødvendig å slå ring om det norske og beskytte oss mot utenlandske impulser og det som fortrenger det norske. Vel, nynorsk er altså en sentral del av det norske, og jeg mener at vi både skal ta vare på det flerkulturelle mangfoldet, ha støtteordninger og systemer som sikrer at vi er åpne for nye impulser og ikke blir sjåvinistiske og isolasjonistiske, og samtidig ha en offensiv holdning til å ta vare på det norske, også når det er på nynorsk.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-03-16:
Det er denne regjeringens linje at vi møter alle forslag fra opposisjonen med ydmykhet og lydhørhet. Også dette forslaget vil vi ta med når vi skal skrive en stortingsmelding om språk. Det er et viktig mål at folk med minoritetsbakgrunn, folk som kanskje har kommet til Norge i voksen alder, og som ikke har de samme forutsetningene og det samme utgangspunktet for den språkbeherskelsen som dem som er født og oppvokst her, har, også kan få plass i offentlige stillinger. Det er en problemstilling vi vil ta med. Men samtidig vil jeg minne om noe som står i den kulturmeldingen som Thommessens egen regjering la fram i 2003. Der står det: «Men toleranse for nye kulturimpulsar må heller ikkje verta eit påskot til å fornekta det tradisjonelle kulturmangfaldet vårt. Det ville vera eit ironisk paradoks dersom behovet for å leggja tilhøva til rette for våre nye landsmenn skulle verta eit argument for redusert nynorsk målbruk i ulike offentlege samanhengar». Det er også mitt utgangspunkt.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-03-16:
Et av temaene i denne debatten har vært hva som er mål, og hva som er virkemiddel. Målet er å ta vare på begge de to målformene vi har. Målloven er gjennomsyret av det, den meldingen som vi har lagt fram, er gjennomsyret av det – og det er faktisk også det innstillingen handler om. Det er ikke målloven i seg selv som er målet. De virkemidlene vi trenger for å nå målet, synes jeg representanten Lønning snakket litt lett om. Vi har et virkemiddel som går ut på at man i offentlig administrasjon skal bruke 25 pst. nynorsk. Vi har et virkemiddel som går ut på at borgerne har krav på – noe som for så vidt også står i forhold til deres rettigheter – å bli besvart på den målformen de selv bruker. Vi har et virkemiddel som går ut på at det skal bli undervist i begge målformene i skolen. Høyre har vært villig til å ta bort også det virkemiddelet, gjennom forsøksordningen med å fjerne sidemålsundervisningen – som om man lærer mer sidemål ved å fjerne sidemålsundervisningen. Man har et virkemiddel som går ut på at bispedømmene skal bruke den målformen som et flertall av kommunene bruker. Hvis man tar bort virkemiddel etter virkemiddel, hvordan har man da tenkt å nå målet? Og når undersøkelser viser at 3 pst. av statsadministrasjonen har nynorsk som sitt førstevalg når det gjelder målform, hvordan skal man da unngå en kraftig marginalisering av nynorsk som skriftspråk dersom man slipper dette fritt? Dette er virkemidlene. Vi ønsker altså å ta vare på det nynorske skriftspråket. Høyre var en gang et konservativt parti, og å være konservativ betyr jo å bevare. Her har man gått rett over i Fremskrittspartiets armer. Varsellampene bør jo lyse når Ulf Erik Knudsen skamroser Høyres politikk og – helt relevant, egentlig – etterlyser hvorfor man ikke tar skrittet fullt ut og går inn for de forslagene og de merknadene som Fremskrittspartiet har. Det er synd, for her har det vært et ganske bredt flertall, bestående av alle partier bortsett fra Fremskrittspartiet. Nå er dette flertallet skrumpet noe inn, og det er beklagelig. Jeg tror også at denne type glideflukt over mot Fremskrittspartiet er en vesentlig årsak til at Fremskrittspartiet er i ferd med å sluke Høyre – det er mye bedre å stemme på originalen enn på kopien.
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-16:
Representanten Trine Skei Grande konstaterte at vi har to skriftspråk her i landet. Det er i og for seg riktig. Det ene av dem heter samisk. Vi har ikke to norske skriftspråk her i landet. Det er en regelrett misforståelse. Vi har av historiske grunner to forgreninger av ett norsk skriftspråk. Derfor er det urimelig å sammenligne med språkkløyvde land som f.eks. Belgia, hvor den ene halvdel av befolkningen kommuniserer på flamsk og den andre på fransk. Der er problemet at de to ikke forstår hverandre gjensidig uten at de lærer hverandres språk. Situasjonen i Norge i dag er at ikke ett eneste menneske har problem med å forstå det de leser, enten det er skrevet i den ene eller den annen språkform. Vi har en mållovgivning som i sine prinsipper ble utformet på slutten av 1800-tallet, altså ikke bare i forrige årtusen, men mer enn hundre år tilbake i forrige årtusen. Etter mitt skjønn er det på høy tid at vi er villige til å stille de grunnleggende prinsipielle spørsmål: Virker denne mållovgivningen i dag etter hensikten? Kan det tenkes at den kvantitative prosentregningstilnærmingen går på bekostning av de kvalitative sidene ved norsk språk, og at det er den egentlige utfordringen? I dagens Vårt Land skriver biskopen i Agder – biskoper må vel regnes som relativt troverdige personer – at man der har vært nødt til å avvise to meget velkvalifiserte søkere med utenlandsk bakgrunn fordi de ikke oppfyller kravet til, i dette tilfellet, utelukkende å skrive nynorsk, fordi mållovens matematikk fører til at i et bispedømme hvor det er 6,8 pst. av befolkningen som har nynorsk som hovedmål, er bispedømmet pålagt, på grunn av antallet kommuner, av alle ting, utelukkende å kommunisere med folk på nynorsk. Jeg synes biskopens uttrykk er ganske treffende: «lovtrelldom», i mer enn en betydning av ordet. Man må jo regne med at biskoper er til for å betjene mennesker og ikke for å betjene kommuner. Når en mållov kan gi så absurde konsekvenser som i dette tilfellet, tror jeg at alle, ikke minst med tanke på den utgaven av norsk som kvantitativt sett er den som brukes minst, er tjent med å spørre seg om vi ikke i dag bør velge en annen tilnærming. Da er min oppfatning at tiden er inne til å legge et helt annet prinsipp til grunn, nemlig at alle norske borgere skal ha frihet til å velge den av språkformene som de mestrer best. Negativt uttrykt: Ingen arbeidsgiver i dette land burde ha rett til å pålegge sine ansatte å skrive en annen utgave av norsk enn den utgaven de selv foretrekker. Det ville også løse det problem som nynorskfolket nå har aksjonert mot i lang tid, nemlig at de viktigste mediene i dette land, de som redigeres i Akersgata, stort sett pålegger alle sine ansatte å bruke utelukkende bokmål. Hvis man mener at det er viktig kulturpolitisk, må også målfolket være villig til å nærme seg saken prinsipielt, og det prinsipielle spørsmål er om man har rett til å pålegge folk å skrive en annen utgave av norsk enn den de mestrer.
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-16:
Jeg har naturligvis ingenting imot at noen hører mitt innlegg som om det var tonefølge til, det står enhver fritt. Jeg bad om ordet for å følge opp dialogen med representanten Trine Skei Grande litt, for etter mitt skjønn gav hun et meget godt argument for mitt syn og mot sitt eget i det siste innlegget hun holdt. For det er klart at språk har med identitet å gjøre, og det er der problemet ligger med den nedarvede norske juridiske løsningen av dette, troen på at man kan pålegge alle norske borgere å holde seg med to identiteter – for det blir jo konsekvensen, en hovedidentitet og en sideidentitet. Det er allerede i begrepsbruken noe som roper lang vei om at det er en skrivebordskonstruksjon som ikke noensinne vil kunne tvinge terrenget til å rette seg etter kartet. Mitt hovedanliggende er nettopp å løfte ambisjonsnivået, fordi jeg frykter for at vi i dag har en feilslått likestillingspolitikk. I målsettingen er jeg hundre prosent enig i likestillingen mellom de to offisielle norske språkformene. Men vi har i stedet havnet i den paradoksale situasjon at lovgivningen er blitt formålet i stedet for instrumentet. Og når lovgivningen får meningsløse konsekvenser, så tviholder vi fremdeles på at det er lovgivningen som har forkjørsrett. Da blir det målloven, paradoksalt nok, som blir det overordnede formål, mens det skulle være det kvalitative, å stimulere til god bruk av begge de norske språkformene. Vi har jo ikke en situasjon à la Balkan. Henrik Ibsen og Ivar Aasen tilhørte ikke to forskjellige nasjonaliteter, og de hadde ikke behov for å bekjempe hverandre innbyrdes av den grunn. Det er en rikdom i vår norske kultursituasjon at vi har den forgreningen av norsk skriftspråk som vi har, men da må vi lære oss til å se fremover og ikke bakover hele tiden. Vi må stikke fingeren i jorden og konstatere at når f.eks. landets største universitet har fire ganger så mange utenlandske studenter som man har studenter som krysser av for at de foretrekker nynorsk som målform, ja, så må det ha noen praktiske konsekvenser for hvordan man tar hensyn til disse utlendinger som man for en stor del inviterer til å lære seg å mestre norsk på et eller annet vis, men man kan jo ikke invitere dem til å lære seg begge variantene. Og man kan ikke invitere våre nye landsmenn til at de også skal underkaste seg det som var aktuell norsk politikk på slutten av 1800-tallet, i 2006. Det er for lite ambisjonsrikt.
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-16:
Det er selvfølgelig fritt frem også for statsråder å brette ut sin ønsketenkning fra Stortingets talerstol. Men det er ingen grunn til at andre skal kommentere det, for det har ingenting med denne saken å bestille i det hele tatt. Problemet som jeg har forsøkt å peke på med noen konkrete eksempler, er at vi har et virkemiddelapparat, vi kan kalle det verktøykasse, som ble laget i en annen tid, og som var ment å takle en helt annen språksituasjon enn den vi har i dag – og i enda høyere grad den vi kommer til å ha om fem eller ti år. Mitt håp er at statsråden vender tilbake til det han gav uttrykk for i sitt første innlegg i denne debatten, at han var interessert i å lytte til dem som hadde andre oppfatninger enn hans egen, og at han, med hensyn til den meldingen han skal legge frem, var interessert i å ha en fremtidsrettet holdning – ikke en tilbakeskuende. Det er ikke situasjonen i dag at(presidenten klubber) et flertall av det norske folk er opptatt av å få svar fra det offentlige i samme språkform som den de skriver i. Man må – til representanten Trine Skei Grande – stikke fingeren i jorda og oppdage at vi lever i 2006.(Presidenten klubber.) Det er forsvinnende få nordmenn i dag som i det hele tatt er interessert i dette. (presidenten klubber) (Presidenten klubber.)
Inge Lønning (Høyre), 2006-03-16:
Det er ting som tyder på at det er et visst underbeskjeftigelsesproblem ute og går. Presidentskapet har drøftet dette ganske grundig og enstemmig kommet til den innstilling som ligger på bordet, etter å ha veid de hensyn som ble fremført på tirsdag ved stortingsmøtets avslutning. Jeg mener nok at det er en salomonisk avgjørelse. For øvrig er det slik at alle de tilrådinger som behandles under referatsaker, er Presidentskapets tilrådinger.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2006-03-16:
Kontroll- og konstitusjonskomiteen behandlar for tida St.meld. nr. 4 om oppmodings- og utgreiingsvedtak i perioden 2004–2005. Det kan vera på sin plass her og no å nemna at det mest namngjetne oppmodingsvedtaket som Stortinget har fatta, er det frå 1885 om jamstilling mellom nynorsk og bokmål. Det lyder slik: «Regjeringen anmodes om at træffe fornøden Forføining til, at det norske Folkesprog som Skole- og officielt Sprog sidestilles med vort almindelige Skrift- og Bogsprog.» Etter det har det vore brei semje i norsk politikk om at språka er å rekna som formelt jamstilte, og at ein skal leggja forholda til rette for at jamstillinga òg skal vera mest mogleg reell. Rolla til offentleg sektor, til stat og kommune, er noko av det som har endra seg mest i det norske samfunnet sidan 1885. Kort fortalt har det offentlege blitt viktigare når det gjeld både regulering av økonomi og produksjon av velferdstenester. Endå meir relevant i denne samanhengen er at stat og kommune kan hende er den største språkprodusenten i Noreg. Det offentlege produserer rett og slett mykje tekst og er på den måten med på å forma språksituasjonen direkte òg i kvardagen. Det er difor målbruk i offentleg teneste er viktig og sentral når det gjeld både jamstilling av nynorsk og bokmål og – på eit meir overordna plan – oppfølging av det klassiske oppmodingsvedtaket frå 1885. Dei aller fleste landa er språkleg heterogene. Belgia er eitt døme. Island er eit av veldig få unntak. Språkleg mangfald har ein eigen verdi. Det fører til større språkleg medvit. Det sikrar at ulike tradisjonar, ulike historier og av og til òg ulike verdiar både samspelar, konkurrerer og er i konflikt med kvarandre. Samla sett fører dette til debatt og opplysing, og det er i sin tur bra for folkestyret. Mållova er altså med på å sikra dette mangfaldet – ei meir samansett offentlegheit og eit sterkare demokrati. Det er difor gledeleg at Regjeringa både i Soria Moria-erklæringa og gjennom mållovsmeldinga legg såpass stor vekt på arbeidet for å medverka til at dette mangfaldet vert styrkt. Så er det sjølvsagt andre og svært viktige tiltak som gjeld den enkelte, f.eks. å setja søkjelyset på kva som skjer i høvet mellom grunnskule og vidaregåande skule, korleis vilkåra for jamstilling er der. Jamstillinga er der i teorien for ein nynorskbrukar, men pr. dato ikkje i praksis.
Kari Lise Holmberg (Høyre), 2006-03-16:
Jeg er glad for at saken har fått så bred omtale som den har. Det fortjener både saken og Datatilsynet. Når det gjelder den orienteringen vi fikk fra statsråden, har jeg lyst til å gi uttrykk for at den var bred. Hun tok fram en rekke felt. På den bakgrunnen vil jeg be om at vårt mindretallsforslag blir gjort om til et oversendelsesforslag. Vi kommer tilbake til innholdet i de sakene som statsråden refererte til, når sakene kommer til Stortinget.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Framstegspartiet er glad for at heile komiteen i si innstilling til St.meld. nr. 40 for 2004-2005 om Datatilsynets og Personvernnemndas årsmeldingar for 2004 gjev uttrykk for at arbeidet med å tryggje personvernet i høgste grad har aktualitet. Dette betyr at vi føler oss sikre på at det både i komiteen og i Stortinget er brei oppslutning om det arbeidet som Datatilsynet og Personvernnemnda utfører. Datatilsynet sitt nærvær er særs viktig i eit samfunn der den teknologiske utviklinga skjer i rasande fart, og der personvernet vert sett under press kvar einaste dag. I vår iver etter i størst mogleg grad å utnytte ei akselererande teknologisk utvikling kan dette medføre at nokon kjem på ein tanke om å ta ein lettvinn og tvilsam snarveg for å oppnå sine mål. Faren for at vi då krenkjer personvernet, er stadig aukande. I ein slik samanheng er Datatilsynet, nemnda og vårt lovverk individets forsvarsverk. Det er likevel ein tankekross for oss på nytt å måtte høyre frå Datatilsynet at dei i mange tilfelle kjem altfor seint inn i sakene. Vi merkar oss også at Datatilsynet har påpeika at det i fleire offentlege utgreiingar og lovforslag ikkje er oppført som høyringsinstans. Dette er etter Framstegspartiet sitt syn ikkje tilfredsstillande, og vi vil be Regjeringa straks gjere forvaltninga merksam på dette. Ein registrerer at det i dagens samfunn er ei utvikling som viser ein tendens til stadig aukande kriminalitet. Det er etter Framstegspartiet sitt syn difor viktig at vi har instansar som kan vere motstykke til ei slik utvikling. Det er svært tilfredsstillande at det er eit breitt politisk fleirtal som støttar det arbeidet som Datatilsynet og Personvernnemnda gjer på dette området. I og med at heile komiteen påpeikar den viktige rolla Datatilsynet og Personvernnemnda har, ser eg det ikkje som nødvendig å seie så mykje meir i denne saka. Eg ynskjer likevel til slutt å understreke den viktige rolla som Datatilsynet har som forvaltar av det eksisterande regelverket, og som premissgjevar i forhold til den vidare utviklinga av debatten om personvern, for å få dette på dagsordenen. Eg føler meg trygg på at tilsynet sjølv har store ambisjonar om å gjere eit best mogleg arbeid for å oppnå eit godt og trygt resultat til beste for oss som innbyggjarar i dette landet. Det må difor vere svært tilfredsstillande for Datatilsynet å registrere at det har Stortingets fulle støtte og tillit i dette arbeidet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-16:
Statsråden har gitt en grei redegjørelse for saken. Jeg hadde bare lyst til å komme med noen supplerende kommentarer. Det vi ser i dagens samfunn, er jo at den enkeltes personvern utfordres på stadig nye områder. Ikke minst etter 11. september 2001 ser vi at personvernhensyn i stadig sterkere grad må vike for det man oppfatter som offentlige hensyn, der man skal ivareta den enkeltes sikkerhet. Ofte ser vi dessverre også at den type hensyn må vike, uten at man i sterk nok grad har problematisert konsekvensene av at personvernhensyn må vike. Til dels ser man også at tiltak som gjennomføres, i liten grad målrettes slik at de virkelig bekjemper internasjonal terrorisme; i stedet bare svekker de ofte den enkeltes personvern. Heldigvis har vi et datatilsyn i Norge som er våkent, som spiller en nøkkelrolle, og som ofte er mer våkent i det offentlige rom enn det vi generelt er som politikere. Men det som er helt åpenbart, er at vi i så sterk grad som mulig må tilrettelegge for at Datatilsynet kan spille en aktiv rolle. Det betyr også at vi der Datatilsynet er en naturlig aktør, en part som skal høres, i alle de organene der politiske saker behandles, må sikre at Datatilsynet får nødvendig tid til å ta stilling til sakene. Det må være en absolutt forutsetning at man ikke – skal vi si – behandler saker så raskt at Datatilsynet ikke blir hørt. Det er viktig for SV å ivareta den type hensyn, fordi vi alltid har vært opptatt av personvern. Jeg forutsetter også at den sittende regjering vil ta hensyn til at når Datatilsynet ber om å få komme med en uttalelse, blir det tilrettelagt for at Datatilsynet får den tid som er nødvendig for å gjennomgå saken.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2006-03-16:
Jeg synes dette har vært en god debatt, og det har vært et eksempel på en sak der man på tvers av partipolitiske skillelinjer, også mellom opposisjonen og regjeringspartiene, kan ta et emne alvorlig. Det er helt åpenbart at ulike partier kan ha ulike innfallsvinkler til disse spørsmålene. Jeg synes, som jeg sa i mitt første innlegg, at det er prisverdig at man har fått forslaget opp til behandling. Jeg synes også at statsråden har gitt gode svar på at man vil ta alvorlig de problemstillingene som dette reiser. Jeg synes for så vidt ikke at forslagsstillerne har noen spesielt god grunn til å være skuffet over måten saken er blitt behandlet på. Når man her ikke mer eksplisitt kan si at man skal forby kjønnskrenkende skildringer eller problematisere det noe videre enn det justiskomiteen har gjort, er det nettopp fordi det er vanskelig å definere slike begreper. Det som oppleves krenkende for noen, oppleves veldig annerledes for andre. Det er i respekt for at det er vanskelig, at man sier at det er en oppgave for departementet i forbindelse med gjennomgangen av straffelovens spesielle del. Så vil jeg si at deler av det som forslaget berører, er noe av det alvorligste vi ser av overgrepsproblematikk, ikke minst overgrep overfor barn. Det er jeg glad for at alle partiene så klart gir uttrykk for at man både tar avstand fra og trenger klare virkemidler i forhold til. Jeg er enig med forslagsstillerne i at det trenger man også i forhold til kvinner. Man trenger tiltak som gjør at man ikke har en industri, heller ikke i Norge, der kvinner utsettes for overgrep. Utfordringen er en annen enn når det gjelder barn, fordi det er vanskelig å definere hva som er overgrep, og hva som er frivillig samkvem mellom to personer. Det er en utfordring som også Justisdepartementet må ta alvorlig. Det betyr ikke at komiteen som komite har avvist problemstillingen, det betyr bare at det er vanskelig å definere når det er overgrep. Er en framstilling i Cupido med bilder av to mennesker som har seksuelt samkvem, bilder av overgrepsproblematikk? Jeg tror jo ikke det, men det er klart at det finnes andre blad der det kanskje kan reises tvil om det. Det ville ført ut i et uføre dersom justiskomiteen skulle gått langt på den veien og forsøkt å foreta de grensedragningene. Det er helt åpenbart en oppgave for departementet. Jeg merket meg at André Oktay Dahl, til dels i en litt harselerende tone, mente at merknadene inneholder lite substans. Det er jeg uenig i. Jeg mener at denne debatten har synliggjort at departementet her har fått en del føringer som man tar alvorlig, og som vil ha konsekvenser i forhold til behandlingen av straffelovens spesielle del.
Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2006-03-16:
Som det går fram av denne debatten, er det veldig stor grad av enighet om den innstillingen og det temaet vi diskuterer. Innstillingen og debatten bærer klart preg av at det er stor grad av tilfredshet med den måten som Datatilsynet og Personvernnemnda gjennomfører sitt arbeid på, og understreker betydningen av den jobben som blir gjort. Nettopp derfor er det viktig å understreke, som saksordfører gjorde, at Datatilsynet har en viktig rolle som premissleverandør når det gjelder utformingen av nye lover og regelverk. Det må ha en sentral plass, slik at vi ikke i det godes hensikt går oss vill i forhold til prinsippene om personvern. Det er jo slik at ny teknologi utfordrer oss. Det er helt åpenbart for alle at en ikke åpner andre personers brev. De fleste med noen grad av oppdragelse har lært seg det. Men så er det ikke så naturlig at den nye teknologiens brev, altså e-post, i samme grad er privat og personlig. På den annen side brukes ny teknologi også av f.eks. kriminelle som samfunnet har behov for å verne seg mot. Det er nettopp i det spennet den vanskelige balansen oppstår, at vi skal unngå at de kriminelle får forsprang på myndighetene ved å kunne bruke ny teknologi, samtidig som vi må verge oss for at den nye teknologien gir oss innsynsmuligheter som bryter med gamle prinsipper om den personlige og private integriteten. Jeg mener at de kommentarer som statsråden gav, forhåpentligvis kan føre til at det i innstillingen inntatte forslaget blir behandlet som et oversendelsesforslag. Det er foreløpig ikke fremmet heller. Jeg tror det ytterligere ville styrke den omforente holdningen til både viktigheten av og tilfredsheten med den jobben som blir gjort av Datatilsynet og Personvernnemnda, og, som sagt, ytterligere understreke det og gi klare signaler. Det er, som jeg har vært inne på, vanskelig å håndtere den teknologiske utviklingen på en måte som ikke utfordrer personvernet. For dem av oss som har lest Aldous Huxleys «Vidunderlige nye verden», er den et eksempel på et samfunn som bl.a. utviklet seg gradvis i mer kontrollerende retning, der en til slutt stod tilbake med et samfunn en egentlig ikke ønsket. Hvis vi ikke ønsker oss et gjennomsyret overvåket samfunn, er vår utfordring – og der får vi god hjelp av Datatilsynet og Personvernnemnda – at vi samtidig må ta ansvar for at de skritt vi tar, heller ikke i sum fører i den retningen, at vi altså ikke når det målet vi egentlig ikke vil nå, fordi skrittene ubevisst fører i den retningen. Nettopp derfor er Datatilsynets og Personvernnemndas rolle viktig med hensyn til å vurdere hvert enkelt skritt vi tar, så vi ikke kommer feil av sted.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2006-03-16:
Man kan bli skremt når man er på besøk hos Datatilsynet, og når man leser Datatilsynets årsberetning og prøver å få en viss innsikt i hvilke muligheter det er til overvåkning av den enkelte, både når det gjelder kameraene som florerer – bare gå på Oslo sentralbanestasjon og se der – når det gjelder e-post, gjennomsnittsmålinger av fart, bompasseringer og registrering av mobilbruk. Det er altså enorme teknologiske muligheter til å registrere hva vi alle gjør som enkeltpersoner. Derfor er det så viktig at vi har et sterkt og godt datatilsyn. I løpet av debatten har det bl.a. blitt diskutert dette med å grunnlovfeste personvernet. Jeg synes i utgangspunktet det er en god idé, hvordan man kan klare å sikre enkeltindividets frihet fra å bli overvåket, frihet fra å bli sett i kortene. Jeg tror flere og flere av oss føler et behov for å gå en prinsipiell og grundig politisk runde når det gjelder hvordan vi kan sikre personvernet, med de nye teknologiske mulighetene. Jeg tror vi som politikere fort kan henge litt etter det som er i ferd med å skje. I innstillingen blir det også omtalt noe som har med noe helt annet å gjøre, og det gjelder «direkte marknadsføring». Når det først ble en debatt, har jeg lyst til å kommentere det. Jeg har jo besteforeldre, og jeg ser hvordan denne markedsføringen fungerer. Jeg synes ideen som luftes, at man i stedet for å skulle reservere seg mot telefonoppringing og telefonsalg skal måtte registrere seg for å bli med på det, er en god idé, som bør diskuteres videre og ses på. I dag er i hvert fall den direkte markedsføringen mot den enkelte personen ganske aggressiv, og den rammer spesielle grupper, spesielt eldre. Jeg synes det bør jobbes videre med det som står omtalt i innstillingen, og jeg håper statsråden vil vurdere det.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2006-03-16:
EUs råd vedtok 29. april 2004 forordning(EF) nr. 871/2004 og 24. februar 2005 beslutning 2005/211/JIS – justis- og innenrikssaker om innføring av visse nye funksjoner i Schengen informasjonssystem. (EF) Schengen informasjonssystem – SIS – er et databasert register til bruk i alle land som deltar i Schengensamarbeidet. Norge tar del i samarbeidet i SIS som følge av Schengen-avtalen. På nærmere bestemte vilkår kan medlemslandene utveksle visse typer informasjon via registeret. Opplysninger om personer kan bare registreres i SIS for bestemte formål som er nøye regulert i Schengenkonvensjonen. Funksjonaliteten i datasystemet sikrer Schengen-landenes myndigheter mulighet for automatisert søking i innberettede opplysninger om personer og gjenstander, bl.a. ved utøvelse av ytre grensekontroll, for politiets etterforsking i straffesaker og for å sikre offentlig orden og sikkerhet. Gjennomføring av endringene i SIS vil kreve endringer i lov om Schengen informasjonssystem. I samsvar med Grunnloven § 26 annet ledd og avtalen om tilknytning til Schengen-regelverket er det derfor ved underretning til EU om norsk godtakelse av vedtak om videreutvikling av Schengen-regelverket tatt forbehold om Stortingets samtykke. Komiteen mener en styrking av samarbeidet mellom politimyndigheter og påtalemyndigheter i medlemslandene inngår som et vesentlig element i EUs handlingsplan mot terrorisme. Komiteen er enig i at som et ledd i dette arbeidet bør reglene om anvendelse av SIS forbedres, slik at systemet blir et mer effektivt redskap i kampen mot kriminalitet og avverging av terrorhandlinger. Komiteen viste til at en utvidelse av registreringsadgangen er å øke effektiviteten i det internasjonale politisamarbeidet, for derved å oppklare flere straffesaker med internasjonale forgreninger. Videre viser komiteen til at forslaget også innebærer at Norge fortsatt vil være en fullverdig partner i dette samarbeidet, og baserer samarbeidet med de øvrige Schengen-land på felles regler om grensekontroll og politisamarbeid. Komiteen er positiv til departementets framlagte forslag og har for øvrig ingen merknader til spørsmålet om samtykke til godkjenning av vedtak om videreutvikling av Schengen-regelverket.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2006-03-16:
Fremskrittspartiet vil vise til hva Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet sa i forbindelse med behandlingen av Grunnloven § 100.(Ytringsfrihet) i Innst. S. nr. 270 for 2003–2004. (Ytringsfrihet) Blant annet sier disse medlemmene: «Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet viser til at forbud mot pornografi på samme måte som andre innskrenkninger i ytringsfriheten, må oppfylle kriteriene som innebærer at inngrepet må la seg forsvare «holdt op imod ytringsfrihedens Begrundelse i Sandhedssøgen, Demokrati og Individets frie Meningsdannelse.»Disse medlemmer viser til at pornografien som ytring angår den frie meningsdannelse og at dagens bestemmelser griper inn i denne. Dette betyr ikke at man tar stilling til om det er ønskelig eller nødvendig at slike ytringer inngår i den meningsdannende prosess, men at man aksepterer at mange mennesker ønsker tilgang på slike ytringer.Disse medlemmer er av den mening at pornografibegrepet bør omdefineres og slutter seg til Ytringsfrihetskommisjonens forslag om å endre den alminnelige definisjonen av pornografi i straffelovens § 204, slik at den ikke lenger omfatter skildringer av «alminnelig seksuell aktivitet.»( … ) Etter disse medlemmers syn bør grensen mot lovlig og ulovlig pornografi knyttes opp mot skadefølgebetraktninger og ikke rene moral- og sedelighetshensyn.Disse medlemmer kan vanskelig se hvilke grunner som taler for at Norge skal ha strengere bestemmelser på dette området enn våre naboland og anser en endring etter disse linjer som hensiktsmessig.» ( … ) La meg få opplyse om at Fremskrittspartiet fortsatt står på det synet og de merknadene som vi hadde den gangen. Fremskrittspartiet vil følge opp dette når Regjeringen legger fram forslag til straffelovens spesielle del. Til slutt vil jeg også opplyse om at Fremskrittspartiet tar Høyesteretts dom i den såkalte Aktuell Rapport-saken til etterretning.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-03-16:
Jeg er også glad for statsrådens redegjørelse om skadefølgeprinsippet. Når man skal endre en lov, bør det også være basert på dokumentasjon. Forslagsstillerne og en del grupperinger som står bak forslagsstillerne, har antydet en del forskning og en del dokumentasjon, og jeg vil at statsråden skal svare på om han er enig i denne vurderingen: Det ene er at porno som sådan medfører økende forekomst av overgrep, og det andre er at det er et stort problem i dag at det i dagligvarebransjen, butikker og kiosker, er slik at porno stilles ut på en måte som er veldig lett å oppdage for barn. Det er to påstander som menes å være dokumentert. Er det en type vurdering som statsråden er enig i?