Johannes Rindal (Senterpartiet), 2011-06-08:
Karl Ove Knausgård har skrevet om døden: «Døden gjør livet meningsløst fordi alt vi noensinne har strevd for, opphører med den, og den gjør livet meningsfylt fordi dens nærvær gjør det lille vi har av det, umistelig, hvert øyeblikk kostbart.» Stortinget behandler i dag endringer i gravferdsloven og kirkeloven. Endringene har sin kime i kirkeforliket og har som siktemål å tilpasse lovene til religiøse og livssynsmessige minoriteter. Mange av endringene framstår som logiske og naturlige, ja selvsagte, i et mangfoldig samfunn. Og de er en stadfesting av den gode praksisen som er etablert i mange kommuner i dag. Når døden inntreffer, og sorg med den, blir respekt og verdighet for avdødes og pårørendes ønsker helt avgjørende. Derfor er Senterpartiet glad for at det i loven nå kommer på plass en faneparagraf som skal være styrende for de praktiske forhold rundt en gravferd. I det ligger også en myndighet til å kunne fravike gjeldende regelverk når hensynet til avdødes religion eller livssyn tilsier det. Med denne revisjonen av gravferdsloven får vi langt på vei en livssynsnøytral lov. Det betyr ikke at Den norske kirkes tradisjoner og riter blir utvannet, det er snarere tvert imot slik at loven tydeliggjør det enkelte trossamfunns rettigheter. Derfor synes jeg opposisjonen tidvis problematiserer en del av lovendringene vel mye, og framstiller det som at her tar vi vel mye hensyn. Senterpartiet er trygg på at Kirken med den nye loven er godt ivaretatt, og at Kirken selv gjør de nødvendige presiseringene gjennom kirkelig forordning. Lovforslaget likestiller kostnadsansvaret for særskilt tilrettelagt grav, også når gravlegging skjer i en annen kommune. Det er i dag slik at det er den enkelte kommune som har ansvar for å bevilge midler slik at Kirkelig fellesråd kan ivareta sin rolle som gravferdsforvalter på en god måte. Derfor er det etter Senterpartiets syn opplagt og ubyråkratisk at det er de kirkelige fellesrådene som gjør opp seg imellom dersom folk gravlegges i andre kommuner fordi det ikke finnes særskilt tilrettelagte graver i hjemkommunen. Dette er også noe mange kommuner samarbeider godt om å løse i dag, og det har paralleller til andre forvaltningsområder der kommunene samarbeider på tilsvarende måte. En annen avgift som også er diskutert i denne saken, er avgiften for kremasjon. Det er lett å se paradokset i gjeldende lov: De som ønsker kremasjon, kan kreves for avgift når det samtidig er ønskelig å øke andelen som kremeres, og dette på sikt vil være rimeligere for kommunene. Senterpartiet imøteser derfor den varslede gjennomgangen av hele systemet for avgifter og brukerbetaling ved gravferd. Det må være en sammenheng mellom politiske mål og økonomiske incentiv, og jeg tillater meg å si at jeg i den forbindelse har sans for mine sentrumskameraters forslag om å la kommunene bestemme dette selv, og anser det som naturlig at det forslaget blir drøftet i et slikt videre arbeid. Det er spesielt to begrep som har vært mye debattert i anledning lovendringen. Det gjelder hva slags ord som skal erstatte begrepet kirkegård, og det gjelder vigsling. Til det første er det å si at flertallets forslag om gravplass ikke får betydning utover å være et begrep som skal brukes i loven. Rundt om i det ganske land vil det være historiske og lokale variasjoner i begrepsbruken knyttet til egennavnet som bestemmes lokalt. Folk har et forhold til betegnelsen som brukes lokalt, og ikke til hva betegnelsen er i lovteksten. La meg også understreke at retten til å vigsle gravplasser ikke blir innskrenket med den nye loven. Komiteen har brukt mye tid på å diskutere fristen for kremasjon og gravlegging, og jeg vil gi honnør til saksordføreren for at komiteen her står samlet om ti virkedager. Senterpartiet mener at kompromisset på ti virkedager gir en god balanse mellom ulike hensyn og ikke minst er en frist som er mer tilpasset dagens situasjon. Faneparagrafen blir også her styrende; den skal være fleksibel for å imøtekomme de ulike behov og tradisjoner som finnes knyttet til den enkelte gravferd. Norge har i dag et restriktivt regelverk når det gjelder askespredning. Samtidig ønsker stadig flere å spre asken, og det er grunn til å tro at denne trenden vil fortsette etter som kremasjon blir mer og mer vanlig. En presisering av dagens regelverk er nødvendig, og jeg imøteser departementets gjennomgang av hvordan vi kan liberalisere reglene rundt askespredning. Med dagens vedtak stadfester vi viktige prinsipp og god praksis rundt livets slutt i et mangfoldig samfunn.