Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2015-05-28:
Det var et litt spesielt replikkordskifte vi akkurat avsluttet, hvor utenriksministeren ber om ydmykhet samtidig som han sier at han har minst seks år på å bestemme seg. Er det noe denne situasjonen og denne debatten ikke har tid til, er det nettopp tid, for det er mange som sier at de er frustrerte over at konflikten er så fastlåst. Men hadde det bare vært så vel, for konflikten er ikke fastlåst, den står ikke stille, den forandres hver eneste dag. Bosettingene øker, volden fortsetter, og desperasjonen blir stadig større. Det er ikke vanskelig å finne problemer på palestinsk side, men vi må aldri miste fokus på det som er konfliktens kjerne, nemlig okkupasjonen. Før valget i Israel i mars i år var det vel ingen som var særlig optimistiske, som hadde veldig tro på at vi nå skulle få en annen situasjon. Men selv uten forhåpninger var det veldig mange av oss som ble skuffet. Israels statsminister brukte valgkampinnspurten på å skremme med at arabere skulle bruke stemmeretten sin, og som et av sine siste valgløfter sa han at under ham skulle det ikke bli noen palestinsk stat. Selv om han har moderert seg noe, er det vel ingen grunn til å tro at dette er et valgløfte han ikke har tenkt å holde. Dagens regjering er den mest høyrevridde regjeringen vi har hatt noen gang i Israel. Den nye israelske justisministeren sier at alle palestinere er hennes fiender. Den israelske forsvarsministeren godtok et forslag om at palestinere ikke lenger skulle ta samme buss som israelere. Heldigvis ble det forslaget fryst, men at det forslaget i det hele tatt kom så langt, sier noe om hvor langt det har gått. Det er i dette bildet vi må diskutere vår strategi. Hva kan vi bidra med for å nå vårt mål? Den beste løsningen er selvsagt å anerkjenne Palestina etter at det er en fredsløsning på vei. Men hva om man aldri kommer dit? Hva om man aldri vil få noen stat å anerkjenne? Skal Netanyahu og den israelske regjeringen få bestemme tempoet til alle oss andre? Derfor er politikken endret fra mange av partiene i dag. Alle partiene, med unntak av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, sier i dag at de tar det prinsipielle standpunktet å anerkjenne Palestina. Arbeiderpartiet sier at vi i regjering er klare til å gjøre det samme som Margot Wallström og Stefan Löfven gjorde: å anerkjenne Palestina. Jeg hører noen si at dette vil ikke forandre noen ting, at etter at Sverige gjorde det, har ikke ting forandret seg på bakken. Men spørsmålet tilbake til dem som sier det, er: Har vår strategi gjort det? Nei, vår strategi har ført til tiår hvor resultatene har gått den samme vei. Det Sverige har gjort, har gjort at det har blitt en ny dynamikk i debatten. Og er det noe vi trenger, er det en ny dynamikk, for den største trusselen er at alt forblir som det er, at okkupasjonen stadig forverres, at bygging av muren får fortsette, at blokaden av et krigsrammet Gaza blir værende. Vi kan aldri tillate oss å venne oss til okkupasjon og undertrykkelse. Jeg har i mange år drevet politisk arbeid med Fatah Youth, progressiv og modig ungdom som har kjempet for sitt folk – mennesker jeg har møtt i Palestina og i Norge. I dag sitter mange av dem i israelske fengsler, og mange av dem har sluttet i politikken fordi håpet har forsvunnet. Vi må gi de progressive kreftene i Palestina håp. Ekstreme grupper vinner fram når ikke forhandlinger fører noen vei.