trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thor Lillehovde (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Trontaledebatten er i stor grad opposisjonens mulighet til å sette regjeringens politikk under lupen. Beskrivelsen vi har hørt her i dag, og som vi stort sett har hørt gjennom det siste året, er en beskrivelse av en vanstyrt, skakkjørt nasjon der alt er snudd på hodet. Jeg har hørt den ene elendighetsbeskrivelsen etter den andre, beskrivelser av et samfunn på kanten av stupet, mens landet i virkeligheten år etter år blir kåret til verdens beste land å bo i. En kan virkelig lure på om det er posisjonen eller opposisjonen som er i utakt med virkeligheten. I et treminutters innlegg rekker jeg ikke å ta for meg alt vi har lyktes med, men jeg vil ta for meg justisfeltet. Det er et saksfelt som berører oss alle. Det handler om trygghet, og det handler om å ha et oppegående og slagkraftig politi som fakker dem som begår alvorlige lovbrudd. Vi har fått flere politifolk, ikke færre, slik det hevdes i debatten. Politiet har fått betydelig økte bevilgninger, det kan heller ingen benekte. Lederen av Politiets Fellesforbund, Arne Johannessen, uttalte i flere intervjuer at Storberget leverte mer kriminalpolitikk enn noen andre justisministre hadde levert. Han sa videre at det var «historiens beste resultat for politiet». Det handler også om å ha et effektivt, uavhengig og rettferdig rettsvesen. Det har vi hatt i lange tider. Det er et faktum at de norske domstolene er av Europas mest effektive. Justiskomiteen er nettopp kommet tilbake fra en komitéreise til Romania, hvor vi bl.a. besøkte et av landets beste fengsler. Det norske mattilsynet, som har ansvaret for dyrehelsen her i landet, ville hatt betenkeligheter med fengselscellene som oppholdsrom for dyr. Det gjelder særlig kravet til plass og areal. Omgivelsene og det indre miljøet i fengselet inspirerte ikke til rehabilitering og til å bli en god samfunnsborger, tvert imot. I dette fengselet var det også et stort innslag av unge lovbrytere. Jeg er glad for at vi ikke har slike forhold i våre fengsler. Jeg vil minne opposisjonen om at under dagens regjering har veksten i justisbudsjettet vært rekordstor, langt større enn under regjeringen Bondevik. Jeg tør også minne om og be opposisjonspolitikerne lese tidligere justisminister Dørums bok «Ombudsmann på jobb», hvor han refererer til det indre liv i den regjeringen. «Høyre – med finansministerposten, flertallet i regjeringen og en tidligere leder av justiskomiteen rundt bordet valgte kreative inntjeningsforslag heller enn å gi friske penger til å styrke lov og orden.» Da vant skattelette over justispolitikken. Slik er det ikke i dag.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det var noko spesielt å høyra ein posisjonspolitikar frå Arbeidarpartiet som så til dei grader rakka ned på kontantstøtta. Vel, eg vil jo minna vedkomande om at dei sit med makta. Det er jo berre å fjerna ho om dei er så imot ho. Sjølv om ein skal sjå framover, bør ein òg sjå litt tilbake. For eitt år sidan hadde regjeringa også planar på ulike område. Men er desse følgde opp? Også då hadde ein eit mål om å inkludera alle i arbeidslivet, slik som var sagt i trontalen på laurdag: «Regjeringens mål er å gi alle mennesker i hele landet mulighet til å utvikle sine evner og leve gode og meningsfylte liv.» Det er flotte ord, men er dei truverdige? For framleis står nesten 80 000 funksjonshemma utanfor arbeidslivet. Og talet har ikkje gått noko særleg ned sjølv om ein faktisk i det offentlege tilset over ein låg sko, utan direkte inkludering av denne gruppa. Eg hadde faktisk venta at det offentlege Noreg stod fram som eit godt eksempel og ikkje minst hadde ein strategi for å klara å tilsetja ein del av desse i det offentlege selskapet. Men nei, her har lite rørt seg. Innan dette området ser ein faktisk at det er mange av dei private som ser kva ressursar og kvalitetar som bur hos den som er funksjonshemma, på lik linje med den funksjonsfriske. Ofte skal det berre vilje og litt tilrettelegging til i samarbeid med den tilsette og eventuelt hjelpemiddelsentralen, og vips har ein ein tilsett som ofte er veldig stolt av arbeidet sitt og er ein god og dyktig medarbeidar. Som vestlending og som vald stortingsrepresentant frå Hordaland er det viktig for meg å følgja med i saker som angår heimfylket mitt. Det at regjeringa må ha ein «Hard anger» i forhold til saka om mastene, er det vel liten tvil om. Så kanskje det å lytta til grasrota blir viktigare framover enn å dura i veg med vedtak i ei agurktid. Det blir spennande om ubåten utanfor Fedje blir prioritert, og då til å koma opp frå djupet, eller om han framleis skal liggja til byrde for dei som lever no, og framtidige generasjonar. E39 er eit anna prosjekt – vegen som er påbegynt, men som ikkje er ferdig. Og i denne samanhengen seier regjeringa at auka verdiskaping skal prioriterast. Det er flott. Men akkurat når det gjeld E39, får ein ikkje meir næring og utvikling i dette området før vegen er ferdig. Så enkelt er det berre. I min heimkommune er vi i gang med bygging av eit nytt kulturhus, eit privat initiativ med massiv støtte økonomisk frå ulike private og til og med frå fylket. Det som skuffar, er jo at statlege myndigheiter ikkje er med på å bidra. Ein hadde håpa at staten òg ville vera med på dugnaden. Sjølvsagt kan ein håpa at det ligg ei aldri så lita overrasking i budsjettet i morgon, men signala som har kome ut, er heller dårlege. Kanskje det nettopp er det at det var eit privat initiativ som gjer at regjeringa ikkje vil vera med på å gje støtte, slik ein ofte opplever det i f.eks. helsesektoren, der private nærast er ein klamp om foten på det offentlege i staden for å vera eit alternativt val for innbyggjarane eller eit supplement. Det er leitt at eit privat initiativ skal straffa seg i staden for at ein ser det positive det bidreg med.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
En av de viktigste årsakene til at Norge er et godt land å bo i, er den høye yrkesdeltakelsen hos oss kvinner. Resonnementet er enkelt: Jo flere som bidrar til verdiskapingen og dermed til felleskassa, jo bedre velferdstilbud til den enkelte av oss. Det er en viktig bærebjelke i den norske modellen. Men kvinners muligheter til å delta i yrkesaktivt liv har ikke kommet av seg selv. Min mor fikk ikke mulighet til å utdanne seg, og hun måtte flytte hjemmefra da hun var nykonfirmert, for å arbeide som tjenestejente i private hjem for å tjene til livets opphold. Allerede den gangen så min mor at det var mange forhold som måtte bedres for at kvinner og menn skulle få like muligheter. For henne og mange andre kvinner ble det helt naturlig å arbeide for likestilling gjennom Arbeiderpartiet. Gjennom Arbeiderpartiet har vi fått gehør for mange viktige tiltak som har gitt kvinner mulighet til å komme i arbeid. Vi kan nevne både studiefinansiering, lønnet permisjon ved barnefødsler, skolefritidsordningen og full barnehagedekning. Arbeiderpartiet har også lagt til rette for at kvinner og menn skal kunne velge utradisjonelt når det gjelder utdanning og yrke. Jeg husker den dag i dag hvor stolt jeg var da min mor var en av de første kvinnene som begynte å arbeide som operatør i aluminiumsproduksjonen ved Sunndal Verk. Men det var ikke en selvfølge, og jeg vet at hun måtte tåle mange slengbemerkninger både fra menn og faktisk fra kvinner for sitt valg. Høyrepartiene mener vi har likestilling mellom kjønnene i Norge. Jeg skulle ønske de hadde rett, men slik er det dessverre ikke. Vi har f.eks. fortsatt en utbredt bruk av deltidsstillinger i kvinnedominerte yrker, noe som ikke hadde vært akseptert i mannsdominerte yrker. Uønsket deltid gjør at mange er helt avhengig av ekstravakter for å kunne livnære seg selv og familien. Det er også en urettferdighet i at kvinnedominerte yrker systematisk er lavere lønnet enn mannsdominerte, selv om vi tar høyde for like lange utdanningsløp og arbeidserfaring. Jeg er derfor veldig glad for at vi har en regjering som tar likestilling på alvor, og som gjennom trontalen har varslet både en utvidet pappapermisjon og en egen stortingsmelding om likelønn. Det hadde garantert ikke skjedd med en borgerlig regjering utgått fra Fremskrittspartiet og Høyre. Flere land ser nå til Norge for å lære av vår målrettede likestillingspolitikk. Dette synes jeg er veldig positivt. Kvinners mulighet til å delta i yrkeslivet er et av de momentene mange land drar til Norge for å lære av. Jeg er stolt av Arbeiderpartiets og regjeringens likestillingspolitikk, og jeg er stolt av den norske modellen.
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-10-04:
Da regjeringen Stoltenberg tiltrådte i 2005, var det i tillegg til å øke bevilgningene til kulturformål et uttrykt ønske – et viktig poeng, faktisk, fra statsråd Giske den gangen – om å sette kulturpolitikken på dagsordenen. Det var et godt poeng, fordi kulturpolitikken har vært et område preget av konsensus og slik sett kanskje ikke av den konflikten som skulle til for at man skulle ha en god dynamisk debatt, som jeg tror kommer hele kulturområdet til gode. Det er viktig å ha politisk debatt. Så har det altså fortsatt, men debatten har det blitt så som så med etter hvert. Til tross for betydelige økninger i budsjettene – noe som jeg i og for seg forventer vil fortsette i morgen, jeg ser frem til morgendagen med store løft til kultur – har det i tiden etter 2009 vært få invitasjoner til særlig interessante strukturelle diskusjoner. I løpet av våren hadde vi knapt en eneste sak, og det lille som har vært, har det egentlig ligget lite utfordringer i. Det er ikke bare et spørsmål om få saker, for dels handler dette dessverre også om en introvert holdning der Stortinget ikke involveres i de store, viktige spørsmålene. Nasjonalmuseet ble flyttet fra Tullinløkka til Vestbanen, f.eks., uten at noen i det hele tatt hadde hørt om det før det sprang som en bombe i nyhetene. Og ABM-utvikling, som representerer hele ABM-politikken som har ligget til grunn for museums-, bibliotek- og arkivpolitikken i ti år, ble vedtatt nedlagt uten at denne sal på noe tidspunkt var involvert. Riktignok har vi post mortem, får jeg vel nesten si, for ABM-området fått en stortingsmelding. Den er så kort at den kunne ha vært sendt oss på sms. Det hadde vært en enklere måte å gjøre det på enn å bruke papir på det. Jeg håper virkelig ikke at dette vil vare – kulturfeltet fortjener en bedre debatt. Vi har viktige områder å ta tak i som Høyre gjerne så at det hadde blitt en debatt om. Kunstneres inntektsvilkår f.eks. er det viktig å ta tak i. Det er en viktig side i næringspolitikken. Og hva med mediepolitikken? Skal virkelig ingenting skje før Slettholm-utvalget har levert sitt utpå ettervinteren – eller i spørsmålet om kulturhusutbygging, der vi sårt trenger nye grep for å finne løsninger, slik man eksempelvis har gjort på Terningmoen, der Forsvaret og Høgskolen i Hedmark har bidratt til en fin løsning? Listen er lengre enn taletiden tilsier. Vi lever i en omstillingens tid, og det krever en mer dynamisk kulturdebatt der prinsipielle spørsmål reises, og der vi kort og godt må få flere saker. Det skal ikke stå på Høyre.
Olemic Thommessen (Høyre), 2010-10-04:
Jeg la merke til at representanten Lundteigen ikke nevnte dette å ta hele landet i bruk. Riktignok lå det sikkert i kortene i mye av det han snakket om, men denne gangen brukte han faktisk ikke uttrykket «å ta hele landet i bruk». Det har Senterpartiet ofte gjort før. Kanskje er det en grunn til at Senterpartiet ikke ønsker å bruke det uttrykket lenger. Kanskje er det slik at regjeringen faktisk ikke tar hele landet i bruk. Før valget i 2005 var spørsmålet om utplassering av statlig virksomhet et viktig tema. Ikke minst flagget Senterpartiet dette veldig høyt. Da skulle man flytte ut 6 000 årsverk, synes jeg å huske fra valgkampen i 2005. Slik ble det altså ikke. Det var vel ikke stort som en pølsekiosk det som faktisk ble flyttet ut. Temaet ble sånn sett av nokså forståelige grunner nedtonet i valgkampen i 2009. Spørsmålet nå, etter det første året av en ny regjeringsperiode der Senterpartiet skal sitte ved roret, må jo være: Har man gitt opp, eller kan vi kanskje håpe at dette skal endre seg, at vi kan ta hele landet i bruk ved å utplassere virksomheter? Da regjeringen Stoltenberg overtok etter regjeringen Bondevik, fikk vi eksempelvis i mitt hjemfylke en ordning etter den store endringen i spillpolitikken. Vi hadde lagt opp til at en avdeling av Norsk Tipping skulle flyttes til Fagernes, som kompensasjon for at Norsk Lotteridrift måtte nedlegge. Dette ble rett og slett torpedert og konsekvent undergravet av regjeringen. Slik sett ble det hele en flopp. I perioden som gikk forut for denne, hadde vi også et spørsmål om samling av Forsvarets IKT-tjenester på Jørstadmoen. Regjeringen har forsøkt å vri seg unna, men en hektisk jobbing fra opplandsbenkens representanter fra regjeringspartiene har ført til at ledelsen, den såkalte Sjef INI, blir flyttet. Mer interessant er kanskje hvor mange det er som har tenkt å flytte med sjefen. Det er snakk om sentrale avdelinger med ganske mange stillinger, som i dag er i Oslo, og som det var forutsatt skulle flyttes til Jørstadmoen. Neste prøve blir Politiets data- og materielltjeneste, og denne gangen er det ikke så langt man skal behøve å flytte. Det er bare til Gran. Dit kan man faktisk ta toget hver eneste dag, hvis man absolutt vil klore seg fast i hovedstaden. Det skal bli interessant å se om regjeringen greier å mobilisere såpass mot at den greier å få til en flytting, om det så ikke er lenger enn til Gran. Det er viktig for det teknologiske miljøet der og for det teknologiske miljøet som ligger på Raufoss og rundt Gjøvik, at man får dette til. Her burde det være mulig å få til noe. Vi får se om Senterpartiet har noe gjennomslag.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
I samfunnet har vi nå fått en ny offentlig debatt, en ny politisk retning, som er framført av Høyre og Fremskrittspartiet. Det er en det-skulle-bare-mangle-politikk. Det er et slags politikkens sesam, sesam-tryllemiddel som gir inntrykk av at denne retningen inneholder kraft og politisk tyngde. Det-skulle-bare-mangle-politikk er verken forutsigbar eller rettferdig og er uten økonomisk bærekraft. Men den synes å være det beste svaret for å unngå å bli konfrontert og bli konkret på løsninger. Det skulle da også bare mangle, når en vet at de løsningene en har, ikke er ønsket. Dette har Høyre forstått, og derfor er retorikken tilpasset markedet. De har lært av Fremskrittspartiet. De framstiller seg som offer, de tar i bruk flertallskulturens begreper, og de snakker ullent om veien og masse om målet. Høyre snakker ikke lenger om skattelette, fritt marked, individ, privatisering og kommersialisering. Nå heter det økonomisk vekst, ikke skatteøkning, omstilling og forbedring i offentlig sektor og ny kurs. Og de snakker om private og ideelle organisasjoner i samme åndedrag, som om Høyres politikk bare er en annen glasur på den kaka som regjeringen leverer. Nei, Høyre og Fremskrittspartiet vil bake en annen kake, og de vil dele ut kakestykkene på en helt annen måte. Det dreier seg ikke om, som representanten Erna Solberg sa tidligere i dag, at vi bruker ordene forskjellig, selv om det er hovedbudskapet hun og Høyre gjerne vil ha oss til å tro. Høyres leder innførte i dag et skille mellom en velferdsstat og et velferdssamfunn, som om et velferdssamfunn kan skapes uten en velferdsstat. Den norske modellen utgår fra en velferdsstat. En velferdsstat betyr at staten vil velferd for alle. Det betyr en stat der arbeidstaker- og arbeidsgiverrelasjonen er likeverdig og konfliktnivået er lavt. Det er en stat som har som mål å fordele rettferdig og sikre lik tilgang til arbeid, utdanning, helse og omsorg for alle. En velferdsstat er en stat som tar internasjonalt ansvar for fattigdom, demokratibygging og klima. En velferdsstat driver framtidsrettet politikk. Norges utvikling har vist at en velferdsstat basert på den forpliktelse at alle skal ha like muligheter, lever godt med i tiden. Regjeringen leverte i 2010 og kommer til å levere i 2011. De løser ikke alt, men arbeider jevnt og trutt med å forbedre, fornye og forsterke – et arbeid arbeiderbevegelsen alltid har utført, og alltid vil komme til å utføre uansett motstand.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Eit samfunn treng innslag og bidrag frå private og frivillige organisasjonar. Det er så sjølvsagt at det burde vere unødvendig å seie det. Men det er når privatisering og konkurranseutsetjing blir ein ideologi og eit prinsipp som overstyrer fornuftige løysingar, at det blir gale. Vi treng ikkje gå lenger attende enn til Bondevik II-regjeringa si tid for å finne mange eksempel på det. Andre har vore innom samferdselssektoren. Eg vil likevel gjenta eit par område innafor samferdselssektoren. For det fyrste fekk jernbanedirektøren beskjed om å seie opp ei rekkje av sine tilsette, for no skulle dei kjøpe tenestene i ein privat marknad, ein marknad som ikkje var der. Det resulterte i at Jernbaneverket mista sine beste folk og mykje kompetanse, noko dei slit med den dag i dag. Da vi overtok i 2005, var noko av det fyrste ein gjorde, å stoppe det, men da var det allereie kome nokså langt. Så blir det hevda her at dei gjorde nokre grep som gjorde at vedlikehaldet på vegane blei så mykje betre. Ein sparte 500 mill. kr ved å ta vedlikehalds- og produksjonsavdelinga i Statens vegvesen ut, skilje Mesta ut og plassere det inn under Næringsdepartementet som kva som helst anna entreprenørverksemd. Resultatet er jo det stikk motsette. Det kom melding om dårlegare vedlikehald over det ganske land, særleg vintervedlikehaldet. Det måtte byggjast opp eit anbodsbyråkrati i Vegvesenet, eit stort kontrollapparat, og no viser ein gjennomgang av dette at vi har fått opptil 80 pst. auke i kostnadene på vegvedlikehaldet. Problemet med å sleppe til ei ny borgarleg regjering er rett og slett at det viser seg å vere veldig vanskeleg å reversere slike grep, så vi seier ofte til dei som seier at no må Framstegspartiet få lov til å prøve seg, at dei kan gjere uboteleg skade. Men når det gjeld akkurat Statens vegvesen, vil eg oppfordre regjeringa til å gå inn og gi dei attende minimum ei vedlikehaldsavdeling. Når eg no er innom samferdsel: Det er ein ambisiøs transportplan. Det er heilt nødvendig i eit samfunn som satsar på utvikling av velferda, å få ned miljøutsleppa. Men eitt område har regjeringa hatt spesielt fokus på, og det er å få trygge og sikre skulevegar. Det er eit paradoks når vi utvidar skuledagen for skuleelevane for at dei skal få meir kroppsøving og fysisk aktivitet, at vegen til og frå skulen samtidig er blitt sånn at foreldre må køyre dei i større og større grad. Så er problemet og utfordringa at staten eig den vegen, fylkeskommunen eig den vegen, kommunen eig den vegen. Samferdselsdepartementet må ha eit overordna ansvar for å få kartlagt alle dei utfordringane vi har her, og for at ulike forvaltingsnivå saman skal gjere noko med dette.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
En næring som ikke ble nevneverdig nevnt i trontalen, er reiseliv og turisme. Fremskrittspartiet ønsker seg et bærekraftig reiseliv der en strekker seg lenger enn til kortsiktige prioriteringer. Et bærekraftig reiseliv fokuserer ikke bare på fordelene for de reisende, men også på reiselivets innvirkning på menneskene på de stedene som besøkes, og på verdier i natur, kultur og lokalsamfunn. Norge som reiselivsdestinasjon er helt unik når det gjelder disse mulighetene. Norge har en spredt bosetting. Det betyr at vi har levende lokalsamfunn i hele landet, med nok plass til både oss selv og reisende. Men våre unike natur- og kulturressurser må ivaretas for at kommende generasjoner skal gis samme opplevelsesmulighet. Bærekraft i reiselivet knyttes derfor til ansvarlighet, kvalitet og langsiktighet. Derfor må, som Fremskrittspartiet ønsker, hensyn til reiseliv ivaretas gjennom lokale, regionale og nasjonale planer. Et godt reiseliv er god distriktspolitikk. Derfor vil Fremskrittspartiet bl.a. forenkle lover og regler for å styrke næringen. Et godt samferdselsnett, som Fremskrittspartiet ønsker seg, er viktig for våre turister, de norske og kanskje spesielt de utenlandske. Da må f.eks. våre veier være i en slik stand at turistene har lyst til å komme igjen. For det er det dette handler om: at våre turister er fornøyd med oppholdet og forteller sine venner hvor flott og interessant Norge er. Ingen annen reklame kan måle seg med dette. Norge er dessverre kjent for å være et forholdsvis dyrt land å feriere i. Da er det fornuftig å redusere momsen på matservering fra 25 pst. til 14 pst. som ett av flere skritt i riktig retning. La oss tro at det kommer i statsbudsjettet i morgen. For øvrig vil Fremskrittspartiet fortsette å satse på markedsføring av Norge som et feriemål. Dette mener Fremskrittspartiet er godt anvendte penger som vil gi mye tilbake. Alle næringer har for øvrig behov for stabile og forutsigbare rammevilkår. Det vil Fremskrittspartiet gi næringslivet nettopp for å trygge arbeidssted og arbeidsplasser i en sterk konkurranse med andre. Fremskrittspartiet ønsker mer frihet til den enkelte kommune – uten at en fylkesmann sier nei når det gjelder bl.a. bruk av snøscooter, eller arealplaner som gir mulighet til hyttebygging, m.m. Fremskrittspartiet ønsker også en restriktiv rovdyrpolitikk. I mitt hjemfylke, Hedmark, har sommeren 2010 dreid seg mye om rovdyr og bl.a. rovdyrgjerder, men det har vært – noe humoristisk sagt – tvil om det er rovdyr eller bufe som skal være innenfor gjerdet. Jeg mener at skal vi ha levende bygder, må antallet rovdyr være på et minimalt nivå. Da først kan vi både utvikle og skape et godt næringsliv, og livskvalitet, hvor hele familien skal kunne bo og leve. Et bredt rovdyrforlik, slik som trontalen inviterer til, vil jeg være skeptisk til, da jeg tror at dette blir et forlik for rovdyrene og mot distriktenes interesser.
Ida Marie Holen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
I trontaledebatten i dag har vi hørt at regjeringen ønsker at de eldre skal få en verdighetsgaranti, og den ønsker at det skal bli enklere for eldre å klage når det er noe som ikke er som det skal. Jeg har god erfaring med å være sammen med eldre på sykehjem – de klager ikke. Jeg har snakket med eldre som ønsker å klage, når de føler at de har blitt litt urettferdig behandlet. Men nei, det er best å la det være i tilfelle det kanskje vil bli verre. Det er vel bedre å sette inn tiltak – er det ikke det, da? Så slipper man å klage. Vi hørte også om velferdsstatens tjenester – å få hjelp, omsorg, pleie eller en sykehjemsplass er en tjeneste. For oss i Fremskrittspartiet er det en soleklar rett. Det er en rett du har når du har betalt skatt, dobbeltskatt og ekstraskatt til staten gjennom et langt liv. Det er din soleklare rett at du får en sykehjemsplass når du behøver det, at du f.eks. får hjelp til å få i deg ernæringsriktig mat når du behøver det. Ifølge KS' beregninger gir årets lønnsoppgjør en økning i kommunenes lønnsutgifter på ca. 3 pst. Alle vet hvor viktig det er å ha ansatte med både real- og formalkompetanse. Likevel er det slik at kommuner som har et godt arbeidsmiljø med ansatte som har lang ansiennitet, med ansatte som underveis har tatt etter- eller videreutdanning, kommer dårligere ut i årets lønnsoppgjør enn andre kommuner. I min hjemkommune Ål, og i mange andre kommuner, har lønnsoppgjøret gitt en økning i lønnsutgiftene på 6 pst. Flere kommuner står nå i fare for å måtte kutte i sine budsjetter. Dette gjør det vanskeligere å ansette høyt kvalifisert personale innenfor pleie og omsorg. Det skal bli utrolig interessant å følge med på hvordan regjeringen har tenkt å kompensere for disse økte utgiftene.
Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Skal me fortsetje med å satse på fellesskapsløysingar, eller skal me bryte ned det som har gjort Noreg til eit av verdas beste land å bu i? Det er viktige forskjellar mellom regjeringsalternativa i Noreg. Det må skapast tillit til at ein velferdsstat som skal omfatte alle, berre kan bli bygd på fellesskapets grunn. Marknaden kan ikkje tryggje folks kvardag på ein god og rettferdig måte. Me må ha ein politikk som er bygd på verdiar og idear om korleis me skal vere mot kvarandre, om fridom, om rettferd og solidaritet. Derfor må me løyse utfordringane saman – ikkje kvar for oss. Eit samfunn med gode fellesskapsløysingar gir kvar enkelt av oss større moglegheiter. Tryggleik er ein føresetnad for fridom. Tryggje menneske tør å satse meir enn utryggje menneske. Fridom blir først ein realitet gjennom fellesskapsløysingane, som gir alle ein grunnleggjande tryggleik. Sidan krigen har me alle vore med på å byggje opp dette landet til å bli eit av verdas beste land å bu i. Alternativet til dagens regjering er ei blå-blå regjering, noko som betyr eit samfunn med stor grad av privatisert velferd og vesentleg mindre moglegheiter for politisk styring enn det me har i dag. Arbeidarpartiet er ikkje imot private løysingar og marknader. Men kunnskap, omsorg, fri ferdsel og samfunnets infrastruktur handlar om fordeling og ansvar for kvarandre – ikkje om kjøp og sal. Høgresida sitt utgangspunkt er at verdiskapinga berre kan skje i privat sektor, mens offentleg sektor berre er ein utgiftspost. Me ser heilt annleis på det. Det er ikkje slik at det å produsere medisinar i farmasiindustrien er verdiskaping, mens dei same medisinane er ei utgift når dei blir brukte på eit offentleg sjukehus. Hovudpoenget er å utnytte ressursane til det beste for samfunnet, uavhengig om dei blir skapte i privat eller offentleg sektor – ikkje å privatisere for kvar ein pris. Velferdssamfunnet må vere ein trampoline som folk kan satse ifrå, og då må me byggje velferda vidare, ikkje byggje ho ned. Derfor er det så viktig å satse på fellesskapet. Regjeringa prioriterer kampen mot arbeidsløyse. Det er fordi me veit at det ikkje finst større sløsing enn å la folk gå ledige. Det handlar ikkje først og fremst om pengar, det handlar like mykje om å la folk få føle seg viktige og nyttige i samfunnet. Det handlar om å gje alle moglegheit til å sitje rundt middagsbordet og fortelje om arbeidsdagen. Det handlar om at barna kan fortelje sine vener kva mamma og pappa jobbar med. Det handlar om livskvalitet og tryggleik i eigen kvardag.
Jon Georg Dale (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Regjeringas trontale og debatten i dag viser at dei 262 000 pasientane som ventar på behandling i norsk helsevesen, dessverre må førebu seg på å vente endå ei stund. Problemet i norsk helsevesen er ikkje, slik ein kan få inntrykk av ved å høyre på debatten i dag, at ei rekkje private aktørar – kommersielle aktørar – prøver å rane til seg pengar frå det offentlege. Problemet er derimot at kapasiteten er altfor liten. Pasientane som ventar på behandling, vert stadig fleire, og dei ventar stadig lenger på nødvendig behandling. Verken statsministeren sitt innlegg her i dag eller trontalen tyder på at desse enkeltmenneska kjem til å verte tekne meir på alvor det komande året. Trass i desse utfordringane byggjer regjeringa systematisk ned behandlingskapasiteten ved norske sjukehus. Rundt om i heile landet er innbyggjarar i desse dagar uroa for tilbodet ved sitt lokalsjukehus. Dessverre er det slik at dei har all grunn til det. Trass i regjeringa sine lovnader om at ingen lokalsjukehus skal leggjast ned, fortset dei regionale helseforetaka råkjøret mot lokalsjukehusa. Regjeringa sine lovnader er knapt verde papiret dei er skrivne på. Det er eit problem at statsministeren og helseministeren opprettheld sin argumentasjon knytt til lokalsjukehusa utan at dei definerer kva innhald desse sjukehusa faktisk skal ha. I Nordfjord er Helse Førde allereie i gang med omlegging av vaktordning og flytting av utstyr og kompetanse. I Volda fryktar folk framleis for akutt- og fødetilbodet sitt. Det same gjer dei i Kristiansund. I Oslo har Aker sykehus allereie fått nådestøytet av regjeringa. Dessverre er dette ikkje unike tilfelle, men det er den situasjonen folk flest opplever at norsk helsevesen står i. Når helseministeren då i dag seier at folk skal få behandling nær der dei bur, så står det jo ikkje til truande. Regjeringspartia må forstå at eit lokalsjukehus ikkje er eit bygg, men det er ei samling av medisinske tenester til innbyggjarane. Den viktigaste funksjonen til lokalsjukehusa er den akuttmedisinske beredskapen, som no forsvinn medan helseministeren toar sine hender. Framstegspartiet forlangar no at helseministeren tek det fulle og heile ansvaret for denne situasjonen og sikrar innbyggjarane over heile landet det nødvendige helsetilbodet som dei faktisk fortener.
Mari Lund Arnem (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-04:
I denne debatten har skillene mellom partiene og skillene i det norske samfunnet kommet helt tydelig fram. Men det er ett skille som ikke kan stå udebattert, og det er skillet mellom kvinner og menn. Det er viktig at vi ikke kjøper høyresidens likestillingsbløff og går med på at vi i Norge har kommet i mål med vårt feministiske arbeid. SV er et feministisk parti. Kanskje er vårt viktigste bidrag til forandring av Norge nettopp den likestillingskampen vi har vært en del av. Uten venstresidens kamp for kvinners rett til å arbeide, og velferdsordningene som gjør det mulig, ville Norge i dag hatt lavere velstand og færre barn. Vi har langt igjen til full kvinnefrigjøring i Norge. Det ser vi på lønnsforskjellene, det ser vi på mannsdominansen overalt der det finnes store penger og mye makt, og ikke minst på det skremmende omfanget av menns vold mot kvinner i norske hjem. Vi står overfor et stort samfunnsproblem, et problem som begrenser kvinners menneskeverd og frihet. Ifølge NIBRs undersøkelse fra 2005 rammes hver fjerde norske kvinne over 15 år en eller flere ganger i løpet av livet av en manns vold. En av ti blir utsatt for voldtekt, og norske jenter utsettes for seksuell trakassering på skolen hver eneste dag. Derfor er det bra at regjeringen har børstet støvet av gamle paroler og igjen sier klart og tydelig at det private er politisk – menns vold mot kvinner og deres barn er et politisk problem. For å bedre tryggheten for befolkningen har regjeringen bl.a. satset på mer politi. Men mer politi er ikke nok, for hver norske kvinne kan ikke ta med seg en politibetjent hjem. Vi må tenke større enn som så. Politiet bør få tilbud om tilleggsutdanning i hvordan man kan håndtere saker der det er mistanke om vold i parforhold. Alternativ til Vold og liknende tilbud må styrkes, og vi må verne om krisesentrene våre og sørge for at de får nok midler til å gi et godt tilbud til alle kvinner som rømmer fra menns vold. Men kanskje det viktigste vi kan gjøre for å stoppe problemet, er å stoppe det før det har startet. En bedret seksualundervisning med fokus på kjønn og makt er et steg i riktig retning. Men enda viktigere er det å tilby alle jenter kurs i feministisk selvforsvar i skolen. Slike kurs er først og fremst selvtillitskurs som utfordrer jenter til å sette grenser i møte med andre. Her lærer jenter å ta makt i egen hverdag, vi lærer hvordan vi kan si klart og tydelig fra når vi blir utsatt for seksuell trakassering, hvordan vi kan vise trygghet og makt gjennom kroppsspråket, hvordan vi kan komme oss unna i vanskelige situasjoner, og selvfølgelig hvilke rettigheter vi har. I tillegg lærer jenter at vi er verdt å forsvare, og vi lærer enkle fysiske selvforsvarsøvelser. Det er først og fremst gjennom å sette fokus på problemet at vi kan gjøre noe med det, og jeg er derfor glad for at regjeringen varsler at de vil fortsette innsatsen mot menns vold mot kvinner og håper at det vil bidra til økt fokus på kjønn og makt i skolen og enda flere konkrete tiltak mot menns vold mot kvinner.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Når ein høyrer innhaldet i trontalen som omhandlar regjeringa sitt store prosjekt, Samhandlingsreforma, må ein ha lov å lure på om regjeringa sjølv veit korleis dei skal gjennomføre denne reforma. Reforma skal ta til å gjelde frå 2012. Om denne reforma står det i trontalen følgjande: «Regjeringen vil i 2011 utdype Samhandlingsreformen gjennom å legge fram forslag for Stortinget om ny helse- og omsorgslov, ny folkehelselov og ny nasjonal helse- og omsorgsplan 2011–2015. Regjeringen arbeider videre med utfordringene knyttet til kapasitet og kompetanse innen behandling, rehabilitering og ettervern for rusmiddelavhengige.» Ut ifrå det som står i trontalen, må vi ha lov å tolke regjeringa slik at dei ikkje torer å konkludere om si eiga store reform før etter valet i 2011. Eg trur nemleg at regjeringa har innsett at å gjennomføre reforma med dagens kommunestruktur, vert umogeleg. Med dei sprikande signala som har kome frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet om kommunestruktur, skjønar eg at dette er svært vanskeleg, og at regjeringa ikkje ønskjer å kome med konklusjonane før etter valet i 2011. Men kva har så kommunepolitikarane i det ganske land å halde seg til når dei skal planleggje gjennomføringa av reforma? Det alvorlegaste er at kommunepolitikarane no ikkje anar kva slags kompetanse dei må ha for å gjennomføre regjeringa sitt store helseeksperiment. Når så kommunalministeren har kome med sin budsjettlekkasje om finansiering av reforma, som av mange lokalpolitikarar vert oppfatta som småpengar, er dette etter mitt syn ein hån mot lokalpolitikarane. Vi i Framstegspartiet ser at det i denne situasjonen er heilt nødvendig å endre dagens kommunestruktur. Senterpartiet sin modell med byråkratiske helsekommunar er etter vår meining det verste som kan skje. Vi har mange døme på kor udemokratisk dei enkelte interkommunale selskapa fungerer. Vi meiner at når reforma no skal gjennomførast, kan ein og bør ein leggje eit økonomisk grunnlag for at det skal vere interessant for kommunane å slå seg saman av fri vilje, ut ifrå geografiske omsyn. Vi er sterkt imot Helga Pedersen sitt diktatoriske forslag om tvangssamanslåing.
Terje Halleland (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det blir fort snakk om finansiering når en snakker om tiltak knyttet til samfunnsutviklingen. Jeg vil gjerne ta opp et område som kun vil føre til gevinster og ikke koste regjeringen en krone å innføre. Det sitter minst ett parti i regjeringen som brenner ekstra for utviklingen utenfor de mest sentrale strøk. Nå er det vel slik i Norge at mye av det enkelte liker å kalle bystrøk, ikke minner så mye om bystrøk, men det er uten tvil disse områdene som står for befolkningsveksten i Norge. Det vil med andre ord si at det er en utvikling i befolkningsstrukturen som i hvert fall ett av regjeringspartiene vil kalle negativ. Fylkesmannen må ta mye kritikk for sin praktisering av såkalte motsegner, eller innsigelser som en kaller det på norsk. Representanter fra regjeringen og partier som representerer regjeringen, og dermed stortingsflertallet, gjemmer seg bak denne fylkesmannen og kommer med signal om at dette skal det endres på, men det skjer ingenting foruten at det blir færre og færre som finner det formålstjenlig å bo eller drive næring fra en slik plass. Når regjeringen snakker om distriktspolitikk, blir det som å høre på et innlegg innen bistandspolitikken. Distrikts-Norge trenger ingen bistand. Det Distrikts-Norge trenger, er å få lov til å drive næringsutvikling og skape vekst på distriktenes egne særfordeler uten innblanding fra regjeringen. Borten Moe kommer med nødvendigheten av en aktiv politikk i Distrikts-Norge. Ja, blir ikke Borten Moe bekymret når han ser dagens utvikling, eller er det kun det å presse ut de siste dråpene for én næring som er av betydning? Det er hyggelig å høre statsministeren snakke om det lokale selvstyret. Men det er ikke mulig å overleve på fine ord. Jeg tror det var en forgjenger av statsministeren som sa at kommunene har stor frihet til å gjennomføre statlig politikk. Aldri har vel det vært sannere. Den lokale utviklingen blir kraftig hemmet av regjeringens innblanding. Vi ser at i arealpolitikken er det lite som minner om lokalt selvstyre. Om en liten bygd vil legge til rette for vekst for innbyggere og næringsliv, blir det overprøvd av byråkrater. Enstemmige og tverrpolitiske vedtak i formannskap og kommunestyre blir ganske enkelt satt til side. Norge trenger ikke mer dyrket mark, men vi trenger folk til å dyrke den marka vi har. Med det mener jeg at skal vi ha en lokal utvikling som ikke skal føre til sentralisering og avfolking, må distriktene få lov til å spille på sine fordeler. Den aktive distriktspolitikken som blir omtalt av regjeringen, er ikke løsningen, men dessverre svært ofte problemet.
Einar Horvei (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-04:
Ikkje heilt overraskande viser debatten i kveld og i løpet av dagen at høgresida sine løysingar på mange av dagens utfordringar er den vanlege resepten, nemleg privatisering av offentlege tenester, ikkje minst innan helse og omsorg. Erna Solberg har uttrykt si bekymring for barnevernsbarn som blir sende frå stad til stad, og vidare at gode, velfungerande rehabiliteringsplassar blir lagde ned. I SV er me også bekymra for dette, men i motsetning til Høgre og Framstegspartiet ser me ikkje at svaret ligg i auka grad av marknadsorientering og privatisering. Er det ikkje nettopp anbodsprinsippet som er ei vesentleg årsak til desse problema? Anbod med korte intervall mellom anbodsutlysingane og fokus på pris gjer at godt etablerte tilbod kan tapa anbodsrundar og investeringar til titals millionar eller meir stå utan brukarar. Dette betyr igjen tapte arbeidsplassar og tapt kompetanse. Er dette god økonomi? Helseføretak som kjøper tenestene, kan nok spara nokre kroner, men samfunnsøkonomisk er det svært tvilsam butikk. Dei verkelege taparane blir i siste instans brukarane, som risikerer å måtta flytta frå ein trygg plass til ein ny som dei ikkje har tilknyting til. Dette kan umogleg bli betre med fleire aktørar som konkurrerer, snarare tvert imot. Kristeleg Folkeparti si bekymring for dei frivillige organisasjonane og deira tilbod på feltet er faktisk meir forståeleg. Også her er det mykje høg kompetanse som kan gå tapt. Eg ser likevel for meg ei stor utfordring i å laga eit marknadsstyrt system der dei ideelle organisasjonane skal ha eitt sett av reglar ved sida av dei offentlege og dei private tilbydarane i ein konkurransesituasjon. Dette vil i alle fall harmonera dårleg med dei synspunkta som Høgre og Framstegspartiet står for. SV og regjeringa ønskjer eit system som gir mest mogleg trygge og langsiktige løysingar for dei som mottek tenester innan helse og omsorg. Dei ideelle frivillige organisasjonane skal vera ein del av dette arbeidet. Auka marknadsorientering, kommersialisering og konkurranse er derimot ikkje vegen å gå.
Morten Stordalen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det er med stor undring jeg leser trontalen. Det kan virke som om helse ikke er et viktig satsingsområde for den rød-grønne regjeringen. For Fremskrittspartiet er dette et særdeles viktig område. Etter å ha finlest trontalen finner jeg ikke ett eneste sted der ordene «sykehus» eller «helseforetak» er nevnt. I dokumentet er det brukt fine ord om andre temaer, som eksempelvis «trygghet for den enkelte», «folks evner» er en viktig «ressurs», osv. Akkurat disse ordene er Fremskrittspartiet helt enig i er særdeles viktig for mennesker i deres liv. Videre sier regjeringen: «Regjeringens mål er å gi alle mennesker i hele landet mulighet til å utvikle sine evner og leve gode og meningsfylte liv.» Men det holder ikke for alle de 262 000 som står i sykehuskø, å høre at regjeringen legger fram forslag om en «helse- og omsorgsplan 2011–2015». For disse mennesker gjelder konkret målsatsing og handling. Fremskrittspartiet har alltid prioritert og vil alltid prioritere sykehus. Jeg mener at mennesker er den desidert viktigste ressurs vi har. Den beste investeringen man kan gjøre, er å behandle folk som er syke og venter i sykehuskø. Dette handler ikke bare om respekt og verdighet for den enkelte, men også om det faktum at mennesker som ellers kunne ha vært i arbeid, blir stående utenfor. Det å bli tatt på alvor og få behandling når man trenger det, samt å gi folk trygghet for at man alltid skal kunne være sikker på å få hjelp når behovet er der, er grunnleggende i en velferdsstat. I dokumentet fra regjeringen er det for meg ingenting som sier at folk som fortvilet står i sykehuskø, er viktig. La meg nevne et eksempel. Sentralsykehuset i Vestfold driver over halvparten av sine sengeplasser i gamle bygningsmasser på dispensasjon. Det har vært en gjennomgang av den tekniske standarden i bygningsmassen, og det er nedslående lesning. Den beskriver forholdene med hensyn til vann- og avløpssystemer som svært kritiske. Bygningskonstruksjonen er i et materiale som ikke vil tåle en eventuell lekkasje. Skulle dette skje, ja da må både A-blokken og B-blokken stenges, dvs. over halvparten av sengene ved sykehuset. Sykehuset har ingen midler til investering fram til 2020. Dette må de ta over sitt ordinære driftsbudsjett, noe som igjen vil føre til færre behandlinger. Jeg må spørre om regjeringen mener dette er trygghet eller å satse på menneskene, som er en viktig ressurs. Det er nedslående at sykehus ikke er nevnt med et ord i denne trontalen. Min konklusjon er at med denne regjeringen går Sykehuset i Vestfold samt andre sykehus en dyster tid i møte. Dette har vært en underlig debatt, der regjeringspartienes representanter har brukt mer tid på å fortelle om eventuelle scenarioer dersom Høyre og Fremskrittspartiet skulle styre landet, og om hvor forskjellige vi er. Ja, vi er forskjellige. Fremskrittspartiet vil gjøre noe. Regjeringen synes alt er bra – slik det har vært, slik det er, og slik det tydeligvis kan være i fremtiden – uten å mene noe om sin egen fremtidspolitikk.
Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Jeg kan forsikre foregående taler om at helse er viktig for Arbeiderpartiet og de andre rød-grønne. Folk i Norge skal ha tilgang på det aller beste vi har å tilby når det gjelder helsetjenester, også når det gjelder pleie og omsorg. For Arbeiderpartiet er det det aller viktigste vi skal drive med. Alle som har behov for akutt hjelp, får hjelp når de skal. De skal ikke stå i kø, og de gjør det heller ikke. De som har behov for behandling, skal få tilbud som er tilpasset dem, selv om noen må vente – noen kanskje for lenge. Alle som ikke klarer seg hjemme, skal få tilbud om hjelp. Noen ganger er det mye støy i helsedebatten. Det kan til tider kanskje være nødvendig for å få fram det som ikke fungerer. Men det er jo ikke alt som står i avisen, som stemmer. Mange får god hjelp. Mange får mye hjelp, og mange er veldig fornøyd. Budsjettene de siste årene har gitt et sant bilde av den formidable økningen av midler som vi har investert i denne sektoren. Det ville vært bedre om opposisjonen brukte mer tid på en reell virkelighetsbeskrivelse ved å bruke kreftene i denne viktige debatten til å diskutere hvordan vi skal bruke ressursene vi har til rådighet, på en bedre måte enn å privatisere. Hva svarer så vi rød-grønne? Ett av våre svar er Samhandlingsreformen. Vi møter de framtidige behovene for tjenestene våre ved å tenke nytt, forebygge og behandle til rett tid på rett sted. Penger er ikke bestandig svaret. Vi vil bruke dem, men hvilken måte vi bruker dem på, er det viktige. Samhandlingsreformens tanker må på plass for framtidens gode helse- og omsorgstjenester. Omsorg er mer enn bare helsetjenester. Det er mennesker med en varm hånd, det er god mat, og det er nyvasket hår og trimmet skjegg. For vi har alle rett på å bli sett i alle faser av livet. Omsorg handler om respekt og mulighet til å delta – til å være med i den grad vi selv velger det. Derfor innføres verdighetsgarantien. Det var et forlik mellom de rød-grønne partiene, Kristelig Folkeparti og Venstre, noe som Høyre og Fremskrittspartiet ikke ville være med på, fordi de sa at det ikke ville bli noe av. Nå er det her. De gode eksemplene på varm omsorg er lette å finne, og jeg har besøkt mange av dem som har lyktes. De som har lyktes, er målbevisste og finner gode ting som lykkes. Et prosjekt jeg har lyst til å dra spesielt fram, er Livsglede for Eldre, som gjør veldig mye bra. Et godt offentlig pleietilbud, slik som vi i Arbeiderpartiet kjemper for at det skal bli, er motsetningen til det markedsstyrte, der profitten styrer. 200 flere plasser i rød-grønne Trondheim mot debatten i borgerlig styrte Oslo – jeg er ikke i tvil. Jeg har tro på at kommunenes evne til å løse utfordringene i offentlig regi er bra nok, for de er like opptatt av å tilby gode pleie- og omsorgstjenester til sine innbyggere som det vi er.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2010-10-04:
Det blir ikke sagt så veldig mye om Forsvaret i trontalen annet enn det som kommer frem om at ingen av våpengrenene skal oppleve kutt. Hva som blir fremtiden for driften av det norske forsvaret, vil jo morgendagen kunne vise. Det bør imidlertid tennes et varsellys når vi hører dagens uttalelse fra generalinspektøren for Hæren, Opedal, som slår fast at vi klarer Afghanistan-oppdraget, men det er nå helt marginalt. Vi driver rovdrift på våre soldater som er i utenlandstjeneste, og på våre offiserer. Vi har en hvileperiode mellom de som må innkalles gang på gang, som er langt unna den norm som NATO anbefaler, og vi får antakelig noen langsiktige problemer med rekruttering og drift av våre utenlandsoperasjoner som sannsynligvis vil gi noen økonomiske utfordringer som jeg er sterkt i tvil om vi i morgen kommer til å ta høyde for budsjettmessig. Dette kommer også til å utvikle en form for profesjonalisering som muligens står i stil med det brede ønsket i Stortinget om å ha en verneplikt gjennom en førstegangstjeneste som skal rekruttere både ute og hjemme. Er det sånn at vi har en kultur blant våre folk i Afghanistan, soldater og offiserer, som ikke holder mål? Dette er blitt dagens tema i for liten grad, men var forrige ukes store samtaletema. La det være sagt fra min side at ukultur selvfølgelig skal tas ved roten. Det hører overhodet ikke hjemme i det norske forsvaret. Men samtidig vil jeg bare si at fra vår hjemlige, varme sofakrok tror jeg det er svært så vanskelig å sette seg inn i hverdagen til norske soldater som opplever en mye mer tøff og vanskelig situasjon i Afghanistan enn noen gang før. Derfor var det svært skuffende å oppleve de voldsomme fordømmelsene som forsvarsministeren og forsvarsledelsen kom med overfor norske soldater, og som står i grell kontrast til den informasjonen vi har hørt år etter år, nemlig at norske soldater står for et høyt militærfaglig og etisk nivå. Dette er den informasjonen vi har hørt hvert bidige år. Det er en informasjon det er ingen grunn til å betvile, men som nå nærmest er snudd opp ned etter at en reporter fra et mannfolkblad etter et seks dagers opphold i Afghanistan kan fortelle det norske samfunn at vi har en kultur som nærmest er på et lavmål, og som blir fordømt av dem som først og fremst burde sørge for at skittentøyvasken blir tatt tjenestevei, og ikke henge ut de som gjør den skarpeste innsatsen på vegne av nasjonen, slik det blir presentert fra forsvarsministerens og forsvarsledelsens side.