Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Utviklingen i Sør-Asia er kompleks. Det gjelder for regionen som helhet, det preger de bilaterale relasjonene, og det karakteriserer situasjonen i de enkelte land. Interpellantens spørsmål handler om alle disse tre nivåene. Ett tema er hvordan endringer på ett nivå griper inn i utviklingen et annet sted. Først noen ord om utviklingen i Kashmir og status i forholdet mellom India og Pakistan. Interpellanten uttrykker en bekymring, som jeg deler, for den vedvarende og fastlåste konflikten om Kashmir. Den har pågått siden delingen av britisk India i 1947. Da Stortinget drøftet denne saken i en interpellasjon for to år siden, var det flere tegn til bedring i utviklingen i Kashmir. Det samme gjaldt i forholdet mellom India og Pakistan. Jeg deler derfor representanten Hareides uro over at det i løpet av denne våren igjen har vært trefninger over det som kalles linjen, som deler Kashmir. I den bilaterale konflikten om Kashmir er slike trefninger ikke uvanlig. FNs militære observatørgruppe i India og Pakistan, UNMOGIP, rapporterte i fjor om 215 hendelser over denne linjen. En del av disse gir også oppslag i media. På indisk side ble 74 krenkelser omtalt, mens pakistanske medier rapporterte om 71. Det er vanskelig å finne et bestemt mønster i hvilke hendelser som når mediene. Det kan være hendelsenes art, omfang, varighet eller graden av brutalitet. Brutaliteten var bakgrunnen for den offentlige oppmerksomheten rundt drapene på indiske grensevakter i januar i år. En egen rapport er oversendt FN-hovedkvarteret i New York. Konklusjonene er så langt ikke offentlig kjent. FNs observatørgruppe har for øvrig ikke rapportert om nye episoder de siste par–tre månedene. Det kan tyde på at partene har gjort anstrengelser for å roe ned situasjonen. Det er imidlertid ingenting som tyder på at vårens hendelser mellom India og Pakistan har vært politisk styrt fra landenes hovedsteder. Det er snarere lokale forhold som har spilt inn og ført til lokale trefninger. Disse episodene er selvsagt alvorlige nok, men de bør likevel ikke overskygge den utvikling som i et overordnet og langsiktig perspektiv kan sies å være positiv. Interpellanten spør hva Norge og det internasjonale samfunnet kan gjøre for å bidra til å fremme en løsning på konflikten. Kashmir er, som jeg har nevnt, en bilateral konflikt om territoriell kontroll. Samtidig er det flere konflikter innenfor indisk Kashmir, og vi snakker om en konfliktherjet region. La meg derfor understreke: En løsning kan ikke påtvinges partene utenfra. Landene må selv ta de nødvendige skritt for å løse konflikten seg imellom. Pakistan og India har også en avtale om at en løsning for hele Kashmir – på begge sider av grensen – vil måtte finnes gjennom bilaterale forhandlinger, den såkalte Simla-avtalen av 1972. Alt tyder på at dette dessverre fortsatt vil ta lang tid. Vår rolle er så godt som mulig å støtte opp om og oppmuntre den prosessen landene selv driver. Norge følger situasjonen i Kashmir særlig nøye gjennom våre ambassader i New Delhi og Islamabad. Vi drøfter konflikten i våre samtaler både med myndigheter og andre i begge land. I slike samtaler oppfordrer vi begge parter til å søke å løse konflikten med fredelige midler, nettopp slik interpellanten også påpekte, og ikke på slagmarken. Vi ber dem bidra til å unngå nye voldsbølger. Vi peker på at lokalbefolkningens ønsker og synspunkter må tillegges stor vekt i en framtidig løsning av konflikten, og vi understreker at folks menneskerettigheter må ivaretas på begge sider av linjen. Konflikten mellom India og Pakistan har dype historiske røtter. Det er mange utfordringer knyttet til Kashmir. Jeg tror ikke at en løsning vil være å finne i et slags stort gjennombrudd, der alt plutselig er forhandlet ferdig. Jeg har heller tro på en langsiktig prosess, der partene tar steg for steg og bygger tillit. Her er det vi – som en del av det internasjonale samfunn – fortsatt må vise tålmodighet, slik at partene får den tid de trenger til selv å komme fram til bærekraftige løsninger. Vår rolle blir altså å holde begge parter ansvarlige. Vi må understreke at plikter og rettigheter er gjensidige størrelser. Så til det regionale bildet. Spørsmålet gjelder NATOs uttrekk fra Afghanistan og mulige negative konsekvenser for utviklingen i den territorielle konflikten om Kashmir. Utfasingen av ISAF ved slutten av 2014 vil selvsagt bli en helt sentral begivenhet for regionen. Vi har i over ti år bidratt til å bygge opp de afghanske sikkerhetsstyrkene. De tar nå selv over kontrollen i landet. Vi vet jo ikke i dag hvor godt de vil klare oppgavene som venter. Vi vet at det vil bli krevende. Men utenlandske militære styrker kan ikke løse Afghanistans langsiktige utfordringer heller. Derfor besluttet NATO, i samråd med den afghanske regjeringen allerede i 2010, at utfasing av ISAF i 2014 ville være riktig. Også et konstruktivt regionalt naboskap er helt avgjørende for stabiliteten i Afghanistan. Stabilitet er en forutsetning for inkluderende og bærekraftig sosial og økonomisk utvikling. Å styrke og formalisere det regionale samarbeidet er derfor et viktig strategisk mål for vår innsats. Norge var tidlig ute med å understreke at utfordringene i Afghanistan måtte forstås i en slik regional kontekst – vi var faktisk blant de første – og nettopp ikke avgrenset til Afghanistan. Derfor tok vi et initiativ til å bringe regionen sammen i en uformell dialog. Dette har handlet om hvordan best å legge forholdene til rette for et konkret og gjensidig forpliktende samarbeid, over nasjonale grenser. Det førte til det som nå er kjent som Heart of Asia-prosessen eller Istanbul-samarbeidet, der også India og Pakistan deltar aktivt. Det er god tone og god framdrift i dette arbeidet. Selv om den regionale dimensjonen er svært viktig, kan jeg imidlertid ikke se at det er en direkte linje mellom ISAFs nedtrekk i Afghanistan og økte sikkerhetsutfordringer i Kashmir. Kashmir-konflikten foregriper, historisk sett, konfliktene i Afghanistan med tre tiår. Unntaket er det som skjedde etter Sovjetunionens retrett i 1989. Da la Pakistan forholdene til rette for at islamistiske krigere som hadde kjempet i Afghanistan, kunne angripe India i Kashmir. Vi skal merke oss at mye er endret siden den gang. Pakistan og India har siden 2004 hatt en robust og såkalt strukturert politisk dialog. Den har resultert i en rekke tillitsskapende tiltak. Pakistan har også stanset bistanden til islamistiske krigere som ønsker å kjempe i Kashmir. Dialogen har så langt ikke tatt fatt i den underliggende årsaken til konflikten, selve delingen av Kashmir og andre omstridte landområder. Den har ført til en helt annen politisk tone mellom de to landene, på regjeringsnivå og mellom befolkningene. Pakistan har nylig gjennomført valg på ny nasjonalforsamling. I valgkampen var verken India eller Kashmir noen sak. Dette viser tydelig et skifte i holdning. At det også antyder et skifte i stemning, ble klart da valgets utfall forelå. Pakistans nye statsminister, Nawar Sharif, ønsker tettere relasjoner til India. Statsminister Manmohan Singh har svart med å invitere den nyvalgte pakistanske statsministeren på besøk. Dette er svært positivt. Trass i mange voldsepisoder fram mot valgdagen i Pakistan – 51 drepte og 150 sårede, minst – ble avviklingen av valget rolig. Forskere ved The International Foundation for Electoral Systems, IFES, peker på at det er det mest demokratiske og best gjennomførte valget i landets historie, med en deltakelse høyere enn forventet. Når det er sagt, står den nye pakistanske regjeringen overfor svært store utfordringer på sikt. Landets økonomi er i dårlig forfatning – statens inntekter dekker ikke statens utgifter. Skatteinngangen, som andel av BNP, er blant de laveste i Asia, og landet vil trenge lån fra IMF for å klare sine betalingsforpliktelser. Vi ser videre en sterk økning i omfanget av sekterisk vold, og pakistanske terrororganisasjoner har fått større fotfeste i landet. Hvordan alle disse alvorlige utfordringene håndteres, vil få konsekvenser for landets stabilitet. Hvor robust forholdet mellom India og Pakistan er, vil bl.a. være avhengig av om Pakistan klarer å holde kontroll med de mange ulike væpnede militante bevegelsene. Indiske politikere vil kunne komme under meget sterkt press om det skulle skje liknende terroraksjoner som dem vi så i Mumbai i 2008. La meg avslutte med å minne om at i konfliktsituasjoner er det ofte vanskelig å få pålitelig informasjon om folks holdninger. Likevel: World Global Opinion, knyttet til University of Maryland, kartla i 2011 holdningene til Kashmir-konflikten, også både blant pakistanske og indiske borgere. Funnene overrasket. Undersøkelsen viste at 70 pst. på pakistansk side mente at det å bedre forholdet til India var viktig. På indisk side mente 74 pst. det samme. Samtidig ville 69 pst. i Pakistan og 67 pst. i India prioritere å øke handelen mellom de to landene. Dette er interessant og positivt og får meg til å tro at det er grunnlag for ytterligere tillitsskapende tiltak mellom de to landene.