Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2009-02-12:
Det er, ikke minst for et lite land som Norge, verdifullt at vi i stor grad evner å enes om bærende retningslinjer i utenrikspolitikken. Det synes jeg i hovedsak også denne redegjørelsen bidrar til, i pakt med en god tradisjon under skiftende regjeringer. La meg innledningsvis også understreke at jeg er glad for at nordområdene fastholdes som et topprioritert satsingsområde. Der er Kristelig Folkeparti og Regjeringen helt på linje. Med president Obama har vi fått tydelige signaler om en positiv fornyelse innen amerikansk utenrikspolitikk. Det hilser vi i Kristelig Folkeparti velkommen. Det betyr også mye for Norge, siden USA er Norges viktigste allierte. Nå som USAs utenrikspolitikk er i fornyelse, vil det være spesielt viktig med et aktivt norsk diplomati for å bidra til å få inn perspektiver som vi fra norsk side synes er viktige. Ikke minst gjelder det nordområdene, det gjelder klimapolitikken, det gjelder nedrustningsarbeidet, men også områder som fornyelse av Afghanistan-politikken, arbeidet for konfliktløsning i Midtøsten og for at menneskerettigheter ikke settes til side i arbeidet for sikkerhet mot terror. Størst vekt la utenriksministeren denne gangen på situasjonen i Midtøsten etter Gaza-krigen og dernest på Norges bidrag til krigs- og kriseherjede områder rundt om i verden. Norges arbeid for menneskerettighetene ble derimot gitt mer beskjeden plass denne gangen, bortsett fra visse vurderinger knyttet til deltakelse i FNs menneskerettighetsråd. Jeg vil konsentrere kommentarene om disse punktene. Jeg deler de fleste hovedlinjer i utenriksministerens beskrivelse av Midtøsten-konflikten og Gaza-krigen. Utenriksministeren skal ha ros for å ha vært langt mer nøktern og balansert i kommentarene underveis enn det jeg har registrert fra enkelte andre i regjeringspartiene. Det blir likevel en forenkling når utenriksministeren uten nyansering setter krigen i Gaza – mellom Israel og Hamas – i sammenheng med okkupasjonen. Israel trakk seg for fire år siden ut av Gaza, men fikk tusener av raketter tilbake som takk. Og mellom Israel og palestinerne på Vestbredden var det rundt nyttår ingen krig, for der styrer ikke Hamas. Derfra kom det heller ikke et regn av raketter. Så til mulighetene for en fredsprosess. Utenriksministeren har rett i at splittelsen på palestinsk side gjør at de palestinske myndighetene ikke har nok kraft til å forhandle om en fredsavtale. Dette er et problem som må overvinnes om fredsarbeidet skal lykkes. Når det gjelder en mulig palestinsk samlingsregjering, vil jeg spesielt framheve en setning i redegjørelsen: «En slik regjering må ha en plattform som imøtekommer nøkkelkriterier for internasjonalt samkvem og befester grunnlaget for å gjenoppta(…) forhandlingene med Israel.» (…) Det er sant. Derfor er jeg helt enig når utenriksministeren konkretiserer hva det betyr for Hamas. For det første: Ta avstand fra terror og bruk av vold. For det andre: «respekt for de avtaler palestinerne allerede har inngått» med Israel. Men jeg stusset over at utenriksministeren hoppet bukk over det tredje kravet som FN og de andre i Midtøsten-kvartetten har stilt til Hamas: Anerkjenn Israels rett til å eksistere som stat! Uten at Hamas «vender om» og godtar disse tre grunnkravene, kan ikke Hamas bli en partner for varig fred. Det vil bare bli en taktisk spiller som under tidsbegrensede våpenhviler fortsatt bærer på – og agiterer for – målet om å utslette staten Israel. Hamas' fornektelse av Israels livsrett er et grunnproblem. Det hører også med til «sakens kjerne», selv om utenriksministeren i denne redegjørelsen ikke nevnte det i sin definisjon av «sakens kjerne». Det som kan gi både israelere og palestinere sikkerhet og fred, er ikke nye runder med krig, men forhandlingsrunder som munner ut i en varig fredsavtale, slik Israel oppnådde med Egypt i 1979 og med Jordan i 1994. Når det gjelder Norges bidrag til krigs- og kriseherjede områder rundt omkring i verden, er Kristelig Folkeparti i all hovedsak enig med utenriksministeren. Ja, vi må vise vilje til å bidra i FNs fredsoperasjoner i Afrika. Det har Kristelig Folkeparti etterlyst, f.eks. når det gjelder Kongo. Det er bra at Regjeringen arbeider med å følge opp dette. Ja, vi trenger en fornyelse av Afghanistan-strategien. Norge har bidratt – og må fortsatt bidra – til det. Økt vekt på trygghet og bedre livsvilkår for afghanere vil vise at de har noe å vinne på ikke å støtte Taliban. Økt vekt på afghanisering av militære oppgaver og et fungerende afghansk politi vil gi dem større eierskap til egen sikkerhet og redusere Talibans mulighet til å si at kampen står mellom oss og utenlandske inntrengere. Krigen på Sri Lanka har tatt en fortvilet vending de siste ukene, med tap av hundrevis av sivile menneskeliv. For kort tid siden opplyste en talsperson fra FN at et sykehus i tamilområdene var blitt angrepet med klasevåpen. Uavhengige media får ikke tilgang, og nyhetsdekningen er begrenset sammenlignet med Gaza-konflikten. Relativt sett rammes de sivile enda sterkere enn i Gaza, men engasjementet fra politikere og det brede publikum og media er nesten fraværende. Det er tankevekkende. Alt må nå gjøres for å hindre et blodbad. Vi har i Kristelig Folkeparti jevnlig vært i kontakt med tamiler i Norge som ber oss bidra til å hindre en slik tragedie. Representanten Laila Dåvøy har stilt spørsmål til utenriksministeren om hva Norge kan gjøre for å sikre sivile tamiler trygg utgang av krigssonen og verdig liv i flyktningleire. Her trengs enda mer aktiv oppfølging fra norsk side. Tusener av tamiler i Norge har en dyp angst for hva som nå skjer, og den bekymringen deler vi. Opplegget for flyktningleirene er ikke bra nok. Her må verdenssamfunnet være proaktivt. Jeg vil konkret spørre utenriksministeren om hans syn på muligheten for å etablere en internasjonal beskyttelsesmekanisme som går utover det bare å kreve at FN og humanitære organisasjoner skal ha tilgang til flyktningleirene. Kan vi tenke nytt og finne løsninger hvor verdenssamfunnet tar mer direkte ansvar for sikkerheten til dem som kommer ut av krigssonen i live. I denne redegjørelsen var ikke menneskerettighetspolitikken gjort til noen hovedsak. Jeg merket meg imidlertid omtalen av hva Norge vil gjøre i FNs menneskerettighetsråd, hvis vi blir medlem der. Utenriksministeren nevnte en lang rekke menneskerettigheter som man vil fokusere på, men ikke religionsfriheten. På vegne av Kristelig Folkeparti vil jeg be om at også arbeidet for religionsfrihet og trosfrihet prioriteres, overgrep på mot denne menneskerettigheten blir altfor ofte glemt. Det har etter hvert festnet seg et inntrykk av at denne regjeringen ikke legger like stor vekt på en pågående oppfølging av menneskerettighetsbrudd som forgjengerne. Vektlegging av egeninteresser, fellesinteresser, synes å være gitt økende vekt på bekostning av en kritisk oppfølging av grove menneskerettighetsbrudd. Og henvisningen til menneskerettsdialoger – uten kritisk drøfting av om de reelt fungerer i de ulike tilfeller – brukes etter vårt syn litt for ofte for å omgå en skikkelig evaluering av politikken på dette området. Jeg er glad for at utenriksministeren nevnte at Norge i innspurten til oppfølgingskonferansen om rasisme, ofte kalt Durban II, «vil arbeide mot forsøk på å bruke denne konferansen til å formulere vedtak som begrenser ytringsfriheten». Det er en viktig avklaring. Samtidig skulle jeg gjerne hørt en presisering til. Den første konferansen, holdt i Durban i månedsskiftet august/september 2001, sporet helt av og resulterte i en ensidig fordømmelse av Israel. Sionisme ble gjort ensbetydende med rasisme. Jeg går ut fra at utenriksministeren kan garantere at Norge like bestemt vil motarbeide og ikke kompromisse seg inn i noen lignende resolusjoner på årets konferanse mot rasisme. Det vil jeg gjerne ha hans forsikring om. Og jeg savner en mer kritisk evaluering av hvordan enkelte internasjonale institusjoner, som skulle være vaktbikkjer for menneskerettighetene, egentlig fungerer. Det finnes et skjæringspunkt hvor en må si at dette ikke lenger er noe man kan stille seg bak, eventuelt trekke seg fra konferanser for å markere at en ikke kan være med på et hvilket som helst kompromiss. Det gjelder både FNs menneskerettighetsråd og FNs rasismekonferanser. Det ble – kort sagt – litt mange diplomatiske vendinger til at de grunnleggende svakhetene og utfordringene her kom klart fram. Det er et problem at en del regimer som selv er blant de som bryter menneskerettighetene grovt, får sentrale posisjoner og i sum får en så sterk innflytelse i slike organer at det er fare for at organene brukes til det motsatte av det som er hensikten med dem, nemlig å dekke over menneskerettighetsbrudd og svekke kampen for menneskerettigheter i stedet for å styrke den. Det er det viktig at Norge er på vakt overfor. La meg avslutningsvis bare understreke at Norges autoritet i kampen for menneskerettighetene ute også er avhengig av at vi har en ryddig debatt om viktige menneskerettigheter her hjemme. Det har vi kanskje i litt for stor grad tatt for gitt i Norge. Vi er liksom patente når det gjelder menneskerettigheter, på hjemmebane. Jeg tror at vi skal våge en litt mer kritisk debatt om det. Og jeg synes de runder vi har hatt om ytringsfrihet og blasfemi den senere tid særlig, er debatter til ettertanke i forhold til hvordan vi står oss i den internasjonale debatten om disse menneskerettighetene i neste runde.