Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-11-26:
Endelig har Riksrevisjonen – som Stortingets kontrollorgan for forvaltningen – kommet med sin undersøkelse av måloppnåelse og styring i jordbruket, som kan danne grunnlaget for en ærlig debatt. Dette er gledelig nytt fra Riksrevisjonen, og det er gledelig nytt for Stortinget. Ut fra min erfaring må vi tilbake til Stortingets opptrappingsvedtak for jordbruket i 1975 for å finne en tilsvarende situasjon og en tilsvarende mulighet. Hva mener jeg med dette? Jo, jordbrukspolitikken er i flere tiår for innbyggere og gårdbrukere framstilt som noe annet enn det som er den politiske virkeligheten. Det har hatt store konsekvenser for næringsutøverne, det har ført til betydelige feilinvesteringer. I Riksrevisjonens oppsummering av funnene i kapittel 3 påpekes det at Stortinget i Innst. S. nr. 167 for 1999–2000 har lagt vekt på «å opprettholde et aktivt og variert jordbruk over hele landet», at det er ønskelig «å videreføre et desentralisert jordbruk med en variert bruksstruktur som alternativ til en mer industribasert næring», og behovet for «en moderat utvikling i retning av større driftsenheter». Riksrevisjonens undersøkelse viser bl.a. en markert nedgang i antall gårdsbruk i drift siden 1999 og at nedleggelsen har tiltatt sammenlignet med forrige tiårsperiode. Antall bruk med mjølkeku er nærmest halvert. Arbeidsproduktiviteten i perioden 1990–1999 var på pluss 2,7 pst. For perioden 1999–2008 var den på pluss 4,9 pst., nærmest en dobling – et svært, svært høyt tall sett i forhold til næringslivet ellers i Norge. Når det så gjelder kapitalproduktiviteten, som er et like vesentlig begrep i samfunnsøkonomisk forstand, var den i perioden 1990–1999 på pluss 2,8 pst., mens den for perioden 1999–2008 var på pluss 1,6 pst., nærmest en halvering. Videre står det i Riksrevisjonens rapport at det er en svakere inntektsutvikling i jordbruket siste tiårsperiode enn for lønnsmottakerne, og at bare 53 pst. av dagens gårdbrukere tror på videre drift av gården. Riksrevisjonen sier: «Samlet sett viser dette at det er risiko for at utviklingen ikke går i retning av å opprettholde et aktivt og variert jordbruk over hele landet.» Videre sier Riksrevisjonen: «Styringsinformasjonen inneholder imidlertid i liten grad vurderinger der utviklingstrekk blir satt opp mot de overordnede målene som Stortinget har vedtatt for området. Etter Riksrevisjonens vurdering kan det stilles spørsmål ved om denne styringsinformasjonen i tilstrekkelig grad er rettet mot å gi en helhetlig vurdering av hvordan virkemiddelbruk og resultater bidrar til å nå de overordnede målene for sektoren, og av hvordan eventuelle målkonflikter håndteres.» Med Riksrevisjonens språk er dette for meg sterke og klare påpekninger. Tidligere departementsråd Per Harald Grue i Landbruks- og matdepartementet har i hele perioden fra tidlig på 1980-tallet til for få år siden vært øverste embetsmann i Landbruks- og matdepartementet. Han har uttalt: «Måloppfyllelsen av landbrukspolitikken har vært meget god. Faktisk har vi truffet med innertier for både sysselsetting og effektivitetsutvikling.» Riksrevisor Jørgen Kosmo har uttalt at «om målet med landbruket er å produsere mest mulig billig mat, så er politikken ekstremt vellykket». Dette viser at det er en skarp motsetning mellom hva som står i Innst. S. nr. 167 for 1999–2000, og, kanskje viktigst, den samfunnsforståelse det dokumentet skapte, kontra hva som faktisk har blitt resultatet. Jeg er glad for innstillinga fra flertallet i kontroll- og konstitusjonskomiteen. Flertallet sier at det er bekymringsfullt at måloppnåelsen er varierende for øvrige mål, altså utover kvantum mat. Jeg er svært glad for innstillinga, hvor det også står at det er viktig at departementet klargjør de videre forutsetninger for god måloppnåelse ut fra Stortingets politiske prioriteringer – sjølsagt. Så innføres et nytt begrep, nemlig realistisk måloppnåelse. Jeg håper at alle mål skal være realistiske. Hvis det ikke er realistiske mål, fører det til betydelig feilallokering av ressurser. Og det er fullt mulig å operasjonalisere mål. Som saksordføreren var inne på i forbindelse med sjølforsyningsgrad, er det et av de begrepene som det er lettest å operasjonalisere. Slik det i dag blir operasjonalisert, inngår ikke import av fôr til husdyrbruk i Norge i sjølforsyningsgraden. Når vi dermed øker importen av mjøl til våre husdyr, som nå skjer, fører ikke det til noen endring av vår sjølforsyningsgrad, slik den nå er definert. Men virkeligheten er sjølsagt at vår evne til å produsere mat for egen befolkning går ned, og sjølforsyningsgraden beregnet på den måten gir et feilaktig bilde. Det har skjedd en endring i innholdet i sjølforsyningsgraden når det defineres slik nå. Slik var det ikke på midten av 1980-tallet. Det er altså behov for en klargjøring av begrepene, slik at vi kan ha full klarhet i om målsettingene nås, gitt omforente definisjoner. Det sies videre fra flertallet – og det er jeg også veldig glad for – og det er spesielt at ikke Høyre og Fremskrittspartiet kan være med på det, at det er viktig framover å få fram en samlende visjon for landbruket, en samlende visjon for jordbruket: jordbruk som er bruk av jord, eller i den klimadiskusjonen vi er inne i nå, som er innvinning av solenergi. Jeg håper at landbruksministeren legger seg på minne den definisjonen: Jordbruk er bruk av jord. Jordbruk er innvinning av solenergi. Det er en definisjon som er i tråd med hva som nå er den internasjonale utfordringa fra FNs matvareorganisasjon, nemlig at ethvert land må utnytte sine naturressurser for dermed å produsere det som en har best evne til å produsere, gitt en situasjon hvor vi står overfor betydelige matvareutfordringer. Det betyr også at den samlende visjonen må bygge på den gamle læresetning om at jordbruket skal bygges på plogkjøl, ikke på skipskjøl. Det skal bygges på norske naturressurser, ikke importerte naturressurser. Hvis jordbruket bygges på importerte naturressurser, er det et jordbruk som står på vaklende føtter i en situasjon hvor det blir knapphet på ressursene. Det blir egen evne til å forsyne befolkningen med mat, som blir det sentrale, og jeg håper det kommer fram i den samlende visjonen. Avslutningsvis: Det står en bra sak i innstillingen, nemlig at det er nødvendig med en landbruksmelding som tar opp de fundamentale konflikter i måloppnåelsen. Ja, det skal være visst at det er grunnleggende viktig. Og den viktigste konflikten har i hele etterkrigstida, helt fra tidlig på 1950-tallet, vært hvordan en skulle makte å kombinere en økonomisk jamstilling av jordbrukets utøvere med andre yrkesutøvere, samtidig som en ikke skal få en overproduksjon av mat. En overproduksjon av mat har, som vi vet, ingen verdi; det er noe som forgår. Man må balansere produksjonen, og da må man ha et sett av virkemidler som sikrer det. Det er en krevende operasjon, men det er en fullt mulig operasjon dersom det er vilje til det. Helt til slutt står det også om et landbruk som både er en god kulturbærer, og som gir rom for økt kreativitet. Jeg vil understreke det. Sagt på en annen måte er det et jordbruk som har røtter og vinger, som har forankring og evne til omstilling og ser mulighetene i tida. Innstillinga er et godt og viktig grunnlag for å få en ærligere debatt framover om jordbrukets framtid.