Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2012-06-14:
La meg starte med å si at det er regjeringspartienes og regjeringens klare ambisjon og mål å legge fram et tilbud det blir startet forhandlinger om, og at en oppnår avtale. I år la vi fram et tilbud som innebar en inntektsutvikling på 625 mill. kr, og til å avlaste investeringer med 275 mill. kr. Det ville tilsagt at en i hvert fall i utgangspunktet gjennom åpningstilbudet hadde mulighet til økte inntekter, økt matproduksjon og økt fokusering på investeringer, altså: dekkende innenfor helt sentrale, mye omtalte, diskuterte og drøftede temaer i de siste årenes landbrukspolitiske debatt. Normalt tror jeg at det tilbudet som var framlagt, burde tilsagt at en hadde utnyttet forhandlingsretten. Og det er selvfølgelig ille og vanskelig når en denne gangen ikke har funnet det riktig å bruke forhandlingsretten. Det oppstår en situasjon som ikke er ønskelig, ikke minst med tanke på de bøndene som lever der ute, og som egentlig hadde trengt å få det tilskuddet som forhandlingsrommet faktisk gir. La meg bare bruke noen tall: I perioden 2006–2011 er avtalerammen 7,5 mrd. kr. 2,2 – godt og vel – av de milliardene er budsjettmidler overført over statsbudsjettet. Landbruksorganisasjonene har forhandlet fram fra statens første tilbud til endelig avtale 2,2 mrd. kr i denne perioden. Det viser en ganske god og sterk forhandlingskraft i landbruksorganisasjonenes evne til å forhandle, og at det også hadde vært et betydelig rom inneværende år. Men dessverre – der er vi ikke. Så blir vi kritisert av opposisjonen for at en ikke har kommet i mål dette året, og kanskje spesielt av Kristelig Folkeparti – det er de som bruker sterkest ord – hvor de sier at dette var et meget «magert tilbud». Det er da jeg lurer på hvordan Kristelig Folkeparti vil definere sine egne tilbud i perioden 2002–2005, når en det ene året kom med et åpningstilbud på 340 mill. kr, et nedtrekk på minus 75 mill. kr i 2003, minus 495 mill. kr i 2004 og pluss 100 mill. kr i 2005. Da er ikke ordet «magert» engang dekkende for hva de selv har gjort, da de hadde statsministeren i dette landet. Som en illustrasjon på dette var rammene fra 2000 til 2005, da vi også var en del av grunnlaget det første året, 1 mrd. kr, men samtidig ble det tatt ned nesten 1 mrd. kr over statsbudsjettet i samme periode. Så jeg tror en kan sette spørsmålstegn ved å bruke sterke ord når en kritisk retter blikket inn mot det tilbudet som forelå. Så ønsker de på en måte å åpne opp for nye runder gjennom å sende forslaget tilbake igjen. Jeg må jo stille spørsmål ved om det ikke hadde vært naturlig, ut fra den retoriske framstillingen Kristelig Folkeparti nå gir, at også Kristelig Folkeparti antydet hva som faktisk burde vært inntektsgrunnlaget ved dette årets oppgjør. Det hadde kanskje vært mer korrekt, ut fra den retorikken de nå bruker. Så til litt av debatten. Saksordføreren viste i en replikk her til at «årets lønnsvekst for folk flest i stor grad er spist opp av økte målpriser på mat» – fra merknadene til Høyre og Fremskrittspartiet. Så sier representanten Flåtten at det nok var en sannhet med modifikasjoner. Jeg må understreke at feilaktige framstillinger ikke blir til en sannhet med modifikasjoner. Uansett hvor mye en modifiserer feilaktige påstander, blir de ikke til en sannhet med modifikasjoner. Så også til den retoriske bruken av byråkrati. Når Høyre og Fremskrittspartiet nå går ut og sier at de vil kutte fire landbruksmilliarder og viser til at det er byråkratiet som skal gjøre det, viser de faktiske tallene at driftsbudsjettene, samlet, for de tre statlige forvaltningsorganene under Landbruks- og matdepartementet utgjør 1,4 mrd. kr, i tillegg til 144 mill. kr til departementets drift og kanskje om lag 250–300 mill. kr til fylkesmennene. Hvor er de fire milliardene i landbruksbyråkrati? Det hadde kanskje vært greit å få debatten ned på et reelt nivå – når man snakker om norsk landbrukspolitikk og de utfordringene som er der. For å avslutte: Jeg får et bilde på netthinnen når jeg hører Fremskrittspartiet snakke om norsk landbruk. Det er fire industristeder. Det er Trøndelag, det er Jæren, og det er flatbygdene på Østlandet, og det er der en har drevet landbruk, ikke andre steder i landet – når en hører på Fremskrittspartiet.