Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-04-06:
Den redegjørelse som utenriksministeren presenterte den 20. mars, dekker et meget bredt saksfelt: Norges forhold til EU, situasjonen på Balkan, vurderingen av USAs nye administrasjon, vårt forhold til Russland og Norges rolle som medlem av Sikkerhetsrådet. En redegjørelse som favner så bredt, vil normalt påkalle stor medieinteresse. Derfor var det interessant å registrere at det var det utenriksministeren sa etter redegjørelsen, som fikk størst oppmerksomhet – og med god grunn. I en improvisert pressebrifing i Vandrehallen trakk utenriksministeren en konklusjon i EU-spørsmålet som han ikke fant grunn til å legge inn i sin redegjørelse. Men når Thorbjørn Jagland etter redegjørelsen uttaler til pressen at det kan bli aktuelt å sende en norsk søknad om medlemskap allerede i 2002–2003, ja så må selvsagt vår utenriksminister tas på alvor. Det partileder og utenriksminister Thorbjørn Jagland klargjorde etter sin redegjørelse, var i klartekst å fortelle det norske folk at en søknad om medlemskap kan bli sendt tidlig i neste stortingsperiode, og at spørsmålet derfor selvsagt også blir et viktig tema i den forestående valgkampen. Så vet vi det. Redegjørelsens omtale av Norges forhold til EU var for øvrig preget av den retorikk vi kjenner igjen fra Europa-meldingen. Utenriksministeren er åpenbart bekymret for at Norge skal «bli parkert på sidelinjen i europeisk politikk». Av og til har jeg følelsen av at Regjeringen avdekker et unødig svakt selvbilde av Norge som aktør på den internasjonale arena. Vel er Norge et lite land i verden, men vi trenger da ikke å gjøre oss mindre betydningsfulle enn vi faktisk er. Den 7. januar i år ble den svenske statsminister Göran Persson intervjuet på Dagsrevyen. Han gav aldeles ikke inntrykk av at Norge er i ferd med å bli marginalisert. Tvert om. Han viste bl.a. til at Norge var i Sikkerhetsrådet og hadde en ledende rolle i Kosovo, og han fortsatte: «Norge finns i Columbia, Norge finns i Sri Lanka. Norge er en aktiv part når det gjelder å driva på i Burma-saken. Så att hvor som helst vi tittar oss om i verden så finnes jo norsk aktivism som er grundad på en lång politisk tradisjon og solidaritet.» Om sitt eget land, EU-landet Sverige, sa han at i sine beste stunder har også Sverige den type framgang som Norge – men altså bare i sine beste stunder. Den samme defensive holdning markerer Regjeringen også når det gjelder konsekvensene for Norge av utvidelsen av EU. EU-utvidelsen betyr at også EØS blir utvidet, og at det i den forbindelse skal føres kompensasjonsforhandlinger. Men hvorfor underslår Regjeringen langt på veg at WTO-avtalens artikkel 24 slår fast at Norges handelsvilkår «i det store og hele», som det heter, ikke skal forverres som en følge av at nye land som Norge har bilaterale avtaler med, går inn i EU. Det kan uansett ikke tjene Norges interesser nærmest å forskuttere et negativt resultat av de forestående forhandlinger med EU. Utenriksministeren er bekymret for at utvidelsen av EU vil føre til at vi i enda større grad vil «bli underlagt andres beslutninger» uten å ha tilstrekkeliginnflytelse. Men det er jo dette demokratiske underskuddet som karakteriserer EØS-avtalen allerede. Og avtalen har jo dessuten en utviklingsklausul som innebærer at dette demokratiske underskuddet skal utvides til stadig nye sektorer. Den nye administrasjonen i USA ser ut til å representere en krevende utfordring for USAs samarbeidspartnere. I løpet av sin korte regjeringsperiode har president George W. Bush maktet å markere en ny amerikansk politikk på flere områder, en nyorientering som utvilsomt vil komme til å sette sitt preg på internasjonal politikk i årene framover. Den amerikanske presidentens varslede boikott av Kyoto-avtalenrepresenterer et alvorlig tilbakeslag i det internasjonale samarbeid om klimapolitikken. Det er dramatisk når lederen for en stormakt, som står for utslippene av ca. ¼ av verdens samlede klimagasser, varsler at USA ikke vil komme til å føle seg forpliktet på Kyoto-avtalen. Det er prisverdig at utenriksministeren i klartekst har gitt uttrykk for at dette er et handlingsmønster som det internasjonale samfunn ikke kan akseptere. President Bush har også markert en ny strategi når det gjelder planene om et nasjonalt rakettforsvar, NMD, et skjold mot langtrekkende missiler. En realisering av disse planene kan i verste fall sette ABM-avtalen i fare, noe som vil innebære et alvorlig tilbakeslag i nedrustningsarbeidet og dessuten forverre forholdet til Russland og Kina. Selv om enkelte NATO-land, som Storbritannia, Tyskland og Danmark, har myket opp sine tidligere kritiske holdninger til USAs planer, mener Senterpartiet at Norge fortsatt må se det som en oppgave innenfor NATO å arbeide for at rakettforsvarsplanene ikke blir satt ut i livet. Også USAs varslede våpensalg til Taiwan og bruk av veto i Sikkerhetsrådet for å hindre utplassering av FN-observatører i konfliktområdene i Midtøsten gir grunn til bekymring. At Norge, som sikkerhetsrådsmedlem, valgte å avstå ved den samme votering, har så langt ikke fått noen overbevisende begrunnelse, og jeg vil be utenriksministeren om å kommentere denne saken i sitt innlegg senere i dag. Det er ingen tvil om at Norge i de bilaterale forholdene i nordområdene møter et stadig mer selvbevisst Russland. Norge og Russland har et stort og felles ansvar når det gjelder forvaltningen av de rike fiskeressursene i nord. Et tillitsfullt samarbeid, både om fiskeforvaltningen og håndteringen av de alvorlige miljøtruslene, er av avgjørende betydning for den økonomiske utvikling i nordområdene. Utenriksministeren sa at det fulle samarbeidspotensialet først kan bli utløst når en har funnet en løsning på avgrensningsspørsmålet. Mot denne bakgrunn vil det være av interesse om utenriksministeren kan si noe om hvordan status er i dag i bl.a. delelinjeforhandlingene med Russland når det gjelder Barentshavet. Stortinget har i en egen debatt drøftet Norges rolle som medlem av Sikkerhetsrådet, med særlig fokus på vårt lederskap for sanksjonskomiteen for Irak. Jeg går ut fra at et bredt flertall i Stortinget deler utenriksministerens erkjennelse av at «sanksjonene mot Irak ikke fungerer etter hensikten, og at de er modne for endringer». Ja, mange vil vel si at tiden for endringer er overmoden. Redegjørelsen klargjorde at Norge allerede har tatt de første viktige skritt når det gjelder endringer i sanksjonsregimet. Selv om det ikke er noen lett balansegang å utforme en sanksjonspolitikk som både kan bedre den humanitære situasjonen for sivilbefolkningen i Irak, og samtidig opprettholde presset mot Saddam Hussein, har det norske initiativet skapt forventninger om at det skal være mulig å lette situasjonen for den hardt prøvede sivilbefolkningen i Irak. Siden utenriksministeren holdt sin redegjørelse, har det skjedd en interessant utvikling i situasjonen i det tidligere Jugoslavia. Arrestasjonen av tidligere president Slobodan Milosevic representerer et nytt viktig skritt i retning av en stabilisering av situasjonen på Balkan. Det er grunn til å håpe og tro at arrestasjonen av Milosevic er første skritt på en veg som har krigsforbryterdomstolen i Haag som endestasjon. I dag overtar Norge ledelsen av KFOR-styrkene i Kosovo. At Norge er gitt dette ansvaret, viser med all tydelighet at vårt land har tillit som en ansvarlig og også resultatorientert aktør på den internasjonale arena. La oss ikke glemme det.