Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-06-07:
Når det er mulig i en indisk delstat – Andra Pradesh – å sette seg et mål for hvordan man skal bekjempe frafall, så må det være mulig å gjøre det i Norge, i et land som er langt mer oversiktlig. Vi er i en situasjon hvor vi med sosialt vett kan se individ for individ, og vi kan summere det opp. Vi setter oss jo mål på en rekke samfunnsmessige områder, med rette – vi setter oss likestillingsmål, helt riktig. Og det å sette seg mål betyr jo ikke noe annet enn at du bestemmer deg, på godt norsk, for å mobilisere for å nå det med et sett av forskjellige virkemidler. Jeg synes representanten Anundsens spørsmål er veldig berettiget. Jeg tok i grunnen ordet også for å si at det har jo skjedd en ganske viktig kulturpolitisk utvikling gjennom de siste fire–fem–seks årene. Vi har kommet i den situasjonen at pr. i dag har statsråden nylig – i en avis – tatt et selvkritisk oppgjør med hvordan SV tidligere ikke verdsatte kunnskap i skolen godt nok, og har vært prisverdig tydelig på hvor viktig det er. Det er fint. Det samme har representanten Anniken Huitfeldt gjort, på vegne av Det norske arbeiderparti. Fint. Da bør man jo ikke undre seg over at når noen som satt i en regjering, plutselig oppdager at man har en stor prosent av funksjonelle analfabeter – folk som ikke kan lese og skrive – må de gjøre noe. Kunnskapsløftet, som ble skapt under Bondevik II – og ført videre av denne regjeringen – er jo en norsk dugnad, et skippertak for å rette opp noe som er galt. Hvis man leser stortingskomiteens behandling når det gjelder de nasjonale prøvene, erkjenner man at første generasjons prøver ikke er ideelle. Man starter med noe, og så må det gå seg til på veien. La oss bare gi hverandre det, da, at det skippertaket ble satt i gang. Og så skal jeg være skikkelig nok til å si at når alle sammen er enige om at vi skal ta det skippertaket, fordi det har vært en felles tradisjon – i hvert fall for de sosialistiske partiene og Venstre – at kunnskap gir makt. Og kunnskap har alltid vært definert som både praktisk og teoretisk kunnskap. I den sammenhengen vil vi ha prøvene nettopp som et virkemiddel, fordi elever skal kunne mestre situasjonen sin. Men enda viktigere – som jeg tror forener i hvert fall opposisjonen i denne debatten: Vi vil jo at det skal være en ærlig debatt om innholdet i skolen lokalt – ikke for å ta noen, men for å stille spørsmål om hvordan elever, lærere og foreldre i sum kan snakke om det som er vesentlig, som f.eks.: Hvordan får lærerne nok dyktiggjøring gjennom videreutdanning og etterutdanning? Hvordan kan foreldrene engasjeres? Hvordan kan elevrådene mobiliseres? For ca. 20 år siden var det slike debatter fordi vi hadde skolestyrer. Omtrent alt dette er delegert bort – det har forsvunnet i administrative strukturer. Å gjenreise denne lokale debatten, med den skolestrukturen vi har i Norge, er vesentlig, nettopp for å sørge for at vi skaper det som vi oppfatter som statsrådens hensikt i St.meld. nr. 16, nemlig: … og ingen stod igjen. Statsråden og regjeringspartiene skal oppfatte at opposisjonen ønsker å gi bidrag til en kraftfull gjenreisning av en klok debatt lokalt om innholdet i skolen. Da må man snakke sant om det som er vanskelig, og glede seg over det som er bra. Det er det som er doseringen.