Olemic Thommessen (Høyre), 2012-12-13:
Vi går mot slutten av en åtteårig periode med rød-grønn regjering. Signalene er klare, det har dreid seg om en stø kurs som handler om mer penger, sentralisering og sterkere styring. Det gjelder også i år. Pengene har Høyre og de tidligere regjeringspartiene fra Bondevik II-regjeringen stort sett vært med på. Økte bevilgninger til kulturområdet var også en premiss for kulturmeldingen vår regjering la frem. Det andre kjennetegnet ved kulturpolitikken gjennom disse årene er at staten har blitt mer dominerende og en tydeligere maktfaktor i kulturlivet. Høyre har ved hver budsjettdebatt påpekt dette. En stat som er stadig mer til stede gjennom økte bevilgninger, vil automatisk få en mer dominerende stilling. Økte bevilgninger burde derfor vært fulgt av en politikk som sprer makt, minimerer faren for økte bevilgninger og at økte bevilgninger også skal gi økt maktkonsentrasjon, politisk riktighet og herskende smaksretninger. Overfor dette har regjeringen ikke vært særlig lydhør. Tvert imot har regjeringen ført en politikk som aktivt går i motsatt retning, nemlig større maktkonsentrasjon og tydeligere statlig styring. Kjennetegnet er at stadig færre personer har fått en stadig større del av kaka å rutte med. Kulturrådets organisering, Nasjonalbibliotekets mer omfattende rolle og sammenslåingen i Filmens Hus er gode eksempler på dette. I tillegg utgjør den økonomiske sfæren regjeringen styrer gjennom tildelingsbrevene, selvsagt en stadig større andel av kulturlivets virksomhet. I takt med økningene i statsbudsjettets bevilgninger og iveren for styrket styringsdialog handler dette om makt overfor kulturlivet. Hovedskillelinjen i norsk kulturpolitikk handler om håndteringen av statens makt og dominerende stilling. Høyre ser på kulturlivet som en del av samfunnet, der det er særlig viktig at man skal ha uavhengighet av offentlige myndigheters maktsfære. Kulturlivet skal etter vår oppfatning heller være en motkraft, en kritisk faktor, eller i det minste ha den integritet og frie stilling vi ønsker for det sivile samfunn. Statlig styring i kombinasjon med en omfattende finansiering medfører avhengighet som over tid undergraver frivilligheten og den brede kulturpolitikkens integritet, dvs. at det undergraver det sivile samfunns selvstendighet. I kunstpolitikken legger det veien åpen for politisk riktighet og undergraver rommet for kritikk, mangfold og alternative retninger. Sitter man som programskaper for en liten institusjon, kanskje med fem til ti egne produksjoner i løpet av et år, og man reelt sett skal imøtekomme fire til seks offentlig fastsatte forventninger, vil rommet for andre retninger på programprofilen reelt sett være borte. Høyre og resten av opposisjonen ønsker en annen hovedkurs. For Høyres del handler dette ikke om mengden penger, men om måter å fordele pengene på, om statlig organisering, om målrettet arbeid for å styrke kulturinstitusjonenes selvstendige stilling og reelt sett om å ta hele landet i bruk. Økte statlige bevilgninger må etter Høyres mening følges av en tydelig politikk også for økte alternative inntekter – altså private midler fra enkeltpersoner, selskaper, stiftelser eller fond. Høyre foreslår i år, som tidligere, et større skattefradrag for gaver, og vi ønsker gjennomgående en mer positiv og aktiv politikk som viser at de private bidragsyterne er velkomne som viktige medspillere for å sikre mangfold og uavhengighet. Hver gang vi diskuterer private bidrag, sier regjeringspartiene at de er glade for pengene som et supplement til det offentlige bidraget. Men noen ordninger i virkemiddelapparatet som styrker dette, vil man ikke ha. Det kan jo virke styrende på statens bevilgninger og dermed føre noen penger inn i systemet der staten ikke har kontroll – altså at statens innflytelse blir mindre. Fraværet av politikk for å styrke det private engasjementet er påfallende og etter hvert mer følbart. Et eksempel blant flere av virkemidler som Høyre ønsker å ta i bruk, er gaveforsterkningsordningen. I debatten om visuell kunst mandag la Høyre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet frem et forslag om en gaveforsterkningsordning rettet mot kunstmuseenes innkjøpsvirksomhet – et godt og nøye valgt eksempel. Selv her, hvor gaveforsterkningsordningen enkelt ville bli håndtert etter institusjonenes egne retningslinjer, avviste kulturstatsråden monotont ordningen. Statens bidrag ville jo da følge institusjonenes egne prioriteringer og falle utenfor regjeringens innflytelsessfære. Ja nettopp, det var akkurat det som var meningen. Statsråden forsvarer her statens maktsfære nærmest på refleks. Statens penger er i hennes verden bedre penger enn de private, ganske enkelt fordi statens penger kan følges av hennes verdier som vilkår. Likestilling, barn og unge, skolesekk, nasjonale jubileer og integrering staker ut kulturlivets hovedkurs etter hennes pipe. Alt sammen er utmerkede tilnærminger, men samlet sett, og som føringer på en statlig hovedfinansiering, er det meget tvilsomt både i forhold til ytringsfrihetsperspektivet og spørsmålet om hva som bidrar til gode kunstneriske prosesser – særlig i en tid som vår med så store omveltninger. I mandagens debatt viste kulturministeren til en artikkel i Samtiden av Tom Remlov om kunstnerisk programskaping og institusjonenes samfunnsoppgaver. Eksemplet var ment å forsvare statens styringsdialog gjennom tildelingsbrevene. For meg understreker denne henvisningen at Arbeiderpartiet – og det bekreftet i og for seg også representanten Gjul i dag – ikke helt forstår hvilke problemstillinger vi snakker om. Ledere av kulturinstitusjoner vil selvsagt ikke drive sin programskaping uavhengig av det samfunnet de virker i. Forskjellen på Høyre og Arbeiderpartiet er at Høyre mener at programskaperen selv skal bestemme hvilke temaer som skal vektlegges, helt uavhengig av noen statlig meny eller anvisning, mens Arbeiderpartiet vil legge en hovedkurs også for innholdet, tuftet på egen, og dermed statens, oppfatning av hva som er de viktige verdimessige prioriteringer i tiden. Kulturlivet som selvstendig stemme skal altså dempes eller tilrettelegges i henhold til verdimessige målsettinger. Kulturministeren burde i denne sammenheng merke seg at den samme Tom Remlov og Operaens egen interesseorganisasjon, NTO, tross risiko for manglende bevilgninger fra regjeringen, nå har fått nok, og at de gjennom årene har gitt tydelige varsko om at den statlige styringen gjennom tildelingsbrevene nå er følbar og kunstnerisk kontraproduktiv. I dette budsjettet følger Høyre opp satsingen på det frie feltet. Her ligger et stort potensial for kunstnerisk utvikling og spennende entreprenørskap som peker inn i fremtidens samfunn. Høyre ønsker å ta disse kreftene i bruk for å styrke kunstnerisk slagkraft, kunstnerisk mangfold og utvikling, gjerne på tvers av genrer og plattformer. Denne satsingen er også fra vår side satt inn i et maktperspektiv. Der institusjonene er eiet, har sine styrer oppnevnt fra, og er bortimot fullfinansiert av offentlige midler, ligger det frie feltet lenger unna statens etter hvert nokså lange armer og har derigjennom en sterkere integritet det er grunn til å verne om. Høyre ønsker å videreutvikle ordningene knyttet til årstilskuddene og basisfinansieringen. Det bør være mulig å bygge et karriereløp og en kunstnerisk virksomhet uavhengig av statlig eierskap. Virksomheter som Visjoner Teater eller Trondheims fantastiske Cirka Teater burde ha et helt annet rom for utvikling enn det regjeringen har gitt dem, tross store økninger i bevilgningene. Men så kontrolleres de da heller ikke, slik tilfellet eksempelvis er for knutepunktsinstitusjonene der staten sørger for å ha styremajoriteten på plass. Høyre vil ta hele landet i bruk. Det har vært en sterk sentralisering av de store institusjonene i Oslo, som selvfølgelig også har betydd en sentralisering av makt. Det beste eksemplet er kanskje å finne i filmpolitikken. Regjeringen kjørte gjennom sammenslåingen av virksomheten i Filmens Hus. Jeg angrer litt på at Høyre ble med på det den gangen. Vi trodde at Giske ønsket å bygge opp filmmiljøene også i andre deler av landet – det var altså ikke tilfellet. Den regionale filmsatsingen har i svært liten grad vært fulgt opp. Resultatet ser vi gjennom statistikkens tydelige språk – de fleste pengene går til Oslo-området. Høyre gjør her tydeligere endringer i sine prioriteringer. Det er også trist at regjeringen ikke har sørget for å ivareta etterutdanningen som Filminstituttet hadde. Det vitner om dårlige ambisjoner for filmen at regjeringen verken har fått på plass akseptable økonomiske rammevilkår for filmutdanningen eller en mastergrad som har vært sterkt etterspurt. I senere innlegg fra Høyres representanter vil vi også ta for oss idrettspolitikken, det immaterielle kulturvernet og kulturskolene. Jeg vil selv komme tilbake til mediepolitikken. For øvrig støtter Høyre Venstres forslag nr. 34, og jeg tar opp de forslagene som vi selv er med på.