Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-06-13:
Da Regjeringen fremmet St.prp. nr. 47 for 1999-2000, Om sykehusøkonomi og budsjett 2000, var den fullt klar over at den foreslåtte tilleggsbevilgning ikke kunne løse alle de finansielle problemer sykehusene og deres eiere står overfor. De økonomiske utfordringene for sykehusene lar seg ikke løse i en håndvending og med bevilgninger alene. Problemene har bygd seg opp over flere år, og det vil ta tid å løse dem. Det er ingen uenighet om at det har utviklet seg et gap mellom sykehusenes og fylkeskommunenes kostnader på den ene side og deres inntektsgrunnlag for å finansiere dem på den annen. Dette var klart allerede på det tidspunkt årets budsjett ble vedtatt. Den proposisjon Regjeringen fremmet, var et bidrag til å fylle dette gapet, men det var aldri meningen at det kunne fylles fullt ut gjennom en slik tilleggsbevilgning. Når vi drøfter de finansielle problemer i sykehussektoren, er det viktig å være klar over at de også har sammenheng med en grunnleggende positiv utvikling i og ved sykehusene. Norske sykehus behandler stadig flere pasienter. Innsatsstyrt finansiering har ført til at personell og utstyr utnyttes bedre enn før. Antall brudd på ventelistegarantien går ned. Vi snakker med andre ord ikke om en økonomisk eller finansiell krise som følge av generelt dårlig drift av sykehusene. Det vil alltid være muligheter til forbedringer også på driftssiden, men de kostnadsøkninger vi har sett, har først og fremst sammenheng med at produksjonen øker. Denne grunnleggende sammenheng gjør seg gjeldende også når produksjonen består i å behandle pasienter. Kostnadene øker både fordi flere pasienter blir behandlet, og fordi utviklingen i medisinsk kompetanse og utstyr går raskt fremover. Sykehusene behandler stadig mer kompliserte sykdomstilfeller. Det er i seg selv positivt at stadig flere og mer kompliserte sykdomstilfeller lar seg behandle og faktisk blir behandlet ved våre sykehus. Det er i tråd med velferdssamfunnets krav. Samtidig må vi erkjenne at det er grenser for hvor sterk vekst vi kan ha ved våre sykehus med de økonomiske rammer sykehuseierne til enhver tid må prioritere innenfor. I den proposisjonen som ligger til grunn for dagens innstilling, fremmet Regjeringen forslag om ekstraordinære bevilgninger til sykehusene på i alt 1,25 milliarder kr. Det var da tatt hensyn til at veksten i 1999 var blitt 4-5 pst., hvilket var vesentlig høyere enn opprinnelig forutsatt. Dermed var også utgangsnivået for aktivitetsveksten i inneværende år vesentlig høyere enn forutsatt. Disse forholdene førte samlet til ekstrakostnader på til sammen 510 mill. kr. Ytterligere 740 mill. kr ble foreslått fordelt som tilleggsbevilgning til fylkeskommunenes frie inntekter, dekning av økt pasienttyngde, økt kreftbehandling, oppjustering av poliklinikksatsen og økt tilskudd til regionsykehusene. Dette utgjør et viktig bidrag til at målet om en vekst på 2 pst. i aktivitetsnivået kan nås også i år. Det er imidlertid ikke mulig gjennom slike bevilgninger å garantere at bestemte vekstmål kan nås. Det er mange flere elementer enn de statlige bevilgninger som avgjør dette, herunder også hvilke effektiviseringstiltak sykehusene og deres eiere lykkes med. Jeg har selvsagt merket meg at komiteen mener det er riktig å tilføre fylkeskommunene økte midler til pasientbehandling utover det som er foreslått i St.prp. nr. 47, og at et flertall foreslår en økning på 520 mill. kr, som i sin helhet skal disponeres til pasientbehandling. En slik økning vil innebære at det omtalte gapet mellom sykehusenes kostnader og fylkeskommunenes evne til å finansiere disse kan dekkes raskere. Jeg ser naturlig nok positivt på å gjennomføre et slikt forslag. Samtidig vil jeg påpeke at heller ikke dette innebærer en reell løsning på de økonomiske problemene i sykehussektoren. De har utviklet seg over tid, og det vil nødvendigvis ta tid og kreve mer enn bevilgninger å arbeide seg ut av dem. Som representanten Ballo nettopp har pekt på, kan det også være grunn til å stille spørsmål ved om vi i dag har en riktig sykehusdrift. Og jeg innrømmer gjerne at jeg kort tid etter tiltredelsen som helseminister var i tvil om hvor stor tilleggsbevilgning som burde gå til sykehussektoren før det var foretatt en nærmere gjennomgang av driftsopplegg, finansieringssystemet osv. Proposisjonen går nærmere inn på den kritikken som har vært reist mot den innsatsstyrte finansiering av sykehusene. Det er gjennom forskernes arbeid ikke funnet noen sprik mellom utviklingen i enhetspris og enhetskostnad i ISF-ordningen. Jeg mener forarbeidet til proposisjonen har vist at det er grunn til å ha tillit til innsatsstyrt finansiering som prinsipp. Det fungerer etter intensjonene, som et bra insentiv for økt pasientbehandling. Det er likevel ikke grunn til å slå seg til ro med dette. ISF-ordningen er et system som krever konstant overvåking og forbedring. Samtidig er det et rimelig krav at systemet skal være mest mulig forutsigbart. Da må vi foreta en avveining mellom behovet for å la systemet og reglene ligge i ro og behovet for forbedringer. Jeg har merket meg at flertallet i komiteen finner det betryggende at den foreløpige ISF-evalueringen ikke viser negative vridningseffekter bort fra tunge over til lette pasienter i løpet av den første perioden med ISF. Arbeidet med denne stortingsproposisjonen har foregått i nært samarbeid mellom representanter for staten, fylkeskommunene, sykehusene og Kommunenes Sentralforbund og med støtte fra sentrale forskningsmiljøer. Det har vært et fruktbart samarbeid til nytte for alle parter. Jeg har merket meg at komiteen har gitt sin tilslutning til denne arbeidsformen. Jeg tror at videre samarbeid mellom alle involverte parter er en forutsetning for å lykkes i arbeidet fremover. Det gjelder også det arbeid Regjeringen har satt i gang med sikte på å skape en mer robust modell for sykehussektoren i løpet av de kommende to år.