Carl-Erik Grimstad (Venstre), 2019-10-03:
Etter to år som helsepolitiker på Stortinget vil noen sikkert oppfatte det som litt overmodig å stille norsk helsevesen overfor en diagnose – men likevel. Pasienten er gjennomgående ved god helse. Vi har bygget opp et sinnrikt system av ulike finansieringsformer og streber mot sømløse overganger for pasientens vandringer i systemene. Staten har smått om senn tatt seg til en stadig større del av ansvaret for helsetjenesten. Behandlingsapparatet har gjennomgått en tilsvarende utvikling. Vi går rett og slett mer i takt. Vi har fått diagnosestandardiseringer, beslutningsforum, sjekklister og pålagte forløp – i den grad sykehus og kommuner er i stand til å følge dem opp. Den ideologiske overbygningen over det hele er Pasientens helsetjeneste – en utmerket overskrift – men, slik jeg leser det, kan den like gjerne fungere som en understrekning av at helsetjenesten ikke er til for helsepersonellet. Og det kan nok leger, sykepleiere, helsefagarbeidere og ikke minst administrativt personell av og til ha godt av å bli minnet på. «Pasienten i sentrum» skriver vi inn i våre programmer, uten å rødme – også Venstre. Jeg må spørre meg: Hvem er det som ellers skulle være i sentrum i vårt helsevesen? Nei, sier en venn av meg, en lege i 70-årene med lang og bred erfaring, det må være treffpunktet mellom behandler og den behandlingstrengende som må settes i sentrum. Og jeg opplever dette som en mye mer offensiv tilnærming til helsepolitikk. Vi må vie selve pasientmøtet større oppmerksomhet. Som pasient opplever mange å ikke bli lyttet til. Mange oppfatter det dessverre slik at når en lege står der nyutdannet og med et vitnemål der blekket ennå ikke er tørt – da faller ørene av! De slutter å høre og stoler mer på sine lærebøker, læremestre og skjemaer enn på pasientene. Så må det sies: Legevitenskapen blir stadig mer komplisert og spesialisert. Pasientene blir stadig mer informerte og kravstore. Behandlernes autoritet utfordres. Men svaret på dette må aldri være å sette systemer, sjekklister og normer over mennesket. La meg være konkret: LAR, legemiddelassistert rehabilitering, er en norm som er ment å gi svaret på et stadig mer skrikende behov for å avhjelpe situasjonen for et økende antall rusavhengige. Det dreier seg om et standardisert og strengt regime der pasienten, i motsetning til andre pasientgrupper, tilbys et begrenset antall legemidler for å få kontroll på sin avhengighet. Når pasientene stundom protesterer på tilbudet, har vi mange eksempler på at helsepersonellet først og fremst opplever det som en trussel mot systemet, i stedet for å gå i dialog med den rusavhengige og så tilby et mer tilpasset opplegg. For Venstre er dette en hovedsak i rusomsorgen, og jeg vet at vi har helseministeren med oss i dette. I en slik sammenheng har jeg store forventninger til avkriminaliseringsreformen som vil finne sin form i 2020. Men jeg har en alvorlig bekymring knyttet til dette. Det dreier seg om at det ikke skal settes av tilstrekkelige midler for å få gjennomført denne viktige helsereformen. Reformen er nærmest unisont blitt ønsket velkommen, men jeg er ikke sikker på at vi i tilstrekkelig monn har tatt inn over oss kostnadene ved å overføre en stor gruppe mennesker fra justissektoren til helsesektoren. I dette spørsmålet kommer Venstre til å oppføre seg som regjeringens konstante sosialliberale samvittighet. Og vi skal gjøre dårlig samvittighet til god der det er behov for det. Et politisk parti har hatt stor suksess med å mane til å ta hele landet i bruk – et slagord jeg for øvrig godt kan bekjenne meg til. For Venstre er det like viktig å ta hele mennesket i bruk – ikke i den forstand at mennesket skal være et middel, men for å understreke at pasientmøtet dreier seg om å anerkjenne og lytte til pasienten, å innse at pasienten selv er den fremste ressursen i et behandlingsopplegg. Jeg tror dette bør gjentas så ofte som mulig etter hvert som stadig flere gjør seg tanker om at behandling like gjerne kan foregå på Skype eller mobiltelefon som i et møte mellom behandler og behandlingstrengende. Det er betydelig avmakt i primærhelsetjenesten stilt overfor mektige helseforetak og medisinsk professoral tyngde. Men det motsatte er også tilfellet. Stadig vekk hører vi historier om hvordan pasientsikkerheten svikter når kommunene overtar et behandlingsopplegg fastslått av spesialisthelsetjenesten. Vi hører eksempler på hvordan godt innarbeidede rutiner endres eller anbefalinger ikke tas til følge – helt uten at spesialistene blir konsultert. Stikkordet er mer effektiv samhandling mellom sektorene. Dette vet jeg kan egne seg som ingressen til den kommende nasjonale helse- og sykehusplanen – og jeg skrur med dette forventningsnivået opp!