Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-12-12:
Det er et paradoks at et av verdens rikeste land fremdeles har grupper som beskrives som fattige. Men det lover godt at komiteen enstemmig vil gjøre noe med det, ved å styrke barnetilleggene til trygdedeøke barnetilleggene i de veiledende retningslinjene for sosialhjelpbevilge mer penger til rusomsorgen Sosialministeren understreket i sitt innlegg villigheten til etter behov å gjøre noe for de fattige. Å bedre situasjonen for dem som er blitt fattige, er viktig og nødvendig, men ikke tilstrekkelig for å bekjempe fattigdom. Skal en bekjempe fattigdom, må en ha en politikk som sikrer en rettferdig fordeling, som sikrer at alle får like muligheter til å delta i samfunnet, til å få utdanning, til å få arbeid. En bekjemper ikke fattigdom med skattelette for de rikeste eller med privatisering og konkurranseutsetting av grunnleggende velferdsgoder, som utdanning og nødvendige helse- og omsorgstilbud. En bekjemper ikke fattigdom gjennom trusler om innføring av karensdager i sykelønnsordningen, gjennom reduksjon av arbeidsmarkedstiltak eller gjennom en uhemmet markedsliberalistisk boligpolitikk. Å bekjempe fattigdom innebærer at en er villig til å sikre alle grunnleggende rett til arbeid, til utdanning, til sosial og økonomisk grunntrygghet. Dette kan ikke gjøres uten en sterk offentlig sektor, og det er her regjeringspartiene og Arbeiderpartiet skiller lag. Ytelser til uføretrygdede, til syke, til pensjonister har hatt en meget sterk vekst, noe som må være forventet ut fra den befolkningssammensetningen vi har. Arbeiderpartiet ser folketrygdens ytelser som grunnleggende for den økonomiske tryggheten til den enkelte. Derfor har ikke Arbeiderpartiet nærmet seg problemstillingen gjennom nedskjæringer av ytelsene. Derimot har vi stilt oss som garantist mot reduksjon i sykelønnsordningen, og vi har tatt utfordringen med å finansiere fellesgodene. Det var således et verdivalg Stoltenberg-regjeringen gjorde da de valgte å skattlegge de rikeste, bl.a. gjennom skatt på aksjeutbytte og andre skatteskjerpelser i næringslivet. Med en slik fordelingspolitikk kan vi også sikre at de trygdedes levestandard følger med den alminnelige velstandsutvikling. Arbeiderpartiet vil ikke akseptere en underregulering av grunnbeløpet, og vi er glade for at det er et flertall i komiteen som ber Regjeringen sikre at trygdeoppgjøret for 2002 sikrer at grunnbeløpet reguleres minst på linje med lønns- og prisutviklingen for øvrig i samfunnet. Retten til arbeid er ikke bare et nødvendig virkemiddel for å bekjempe fattigdom. Retten til arbeid sikrer også verdighet, deltakelse og tilhørighet i samfunnet. Det er derfor mange sosiale og økonomiske grunner til at en aktiv velferdspolitikk må tilrettelegge for deltakelse i arbeidslivet. Vår målsetting er ambisiøs. Norge ligger allerede i dag på topp når det gjelder yrkesdeltakelse, men vi har tro på at flere kan rekrutteres gjennom en bedre tilretteleggelse av arbeidsplassen, og gjennom sterkere økonomisk incitament til å kunne kombinere arbeid og trygd. Arbeid må lønne seg, og verken uføretrygdede, delvis syke eller eldre bør oppleve at de straffes for å bruke sine arbeidskrefter. Forslaget om å heve arbeidsinntekten fra 1 G til 2 G før pensjonen avkortes for dem mellom 67 og 70 år, er et skritt på rett vei, men bare ett skritt. Vi må også, slik det skisseres fra Sandman-utvalget, få større grad av fleksibilitet mellom arbeid, sykmelding, uføretrygding og pensjonering. Det er et uttalt mål å ha et inkluderende arbeidsliv. Men da må vi også være beredt på å ta med de eventuelle effektivitets- og produktivitetsomkostninger det medfører. Et inkluderende arbeidsliv gir rom til arbeidstakere som under andre omstendigheter ville vært utestengt fra arbeidslivet. Dette må vi ha for øye når en i ulike sammenhenger understreker bekymringen for det høye sykefraværet. Hele komiteen understreker betydningen av å følge opp intensjonsavtalen om et inkluderende arbeidsliv. Men jeg tillater meg å stille spørsmål om viljen til regjeringspartiene i denne sammenhengen. Skal intensjonsavtalen realiseres, forutsetter det en sterk oppfølging fra trygdeetatens side, både i forhold til den enkelte sykmeldte og med råd og veiledning til lege og bedrift. Når så Regjeringen og flertallet reduserer de midlene som var satt av til dette i regjeringen Stoltenbergs budsjett, med hele 25 pst., svekkes også mulighetene for å lykkes med de tiltakene som er beskrevet i intensjonsavtalen. Når Regjeringen samtidig varsler at de vil komme med innstramminger i regelverket for sykelønnsordningen dersom sykefraværet ikke går ned med 20 pst., da må en kunne stille spørsmål om Regjeringens vilje. En må faktisk kunne stille spørsmål om Regjeringen har en skjult dagsorden for å hente fram sine partiprogrammer, som alle har som mål å begrense sykelønnsordningen, enten gjennom karensdager eller annen reduksjon i sykelønnsutbetalingene. Arbeiderpartiet vil slå ring om sykelønnsordningen og ser det som en av forutsetningene for fattigdomsbekjempelse. Jeg skulle ønske at sosialministeren i løpet av denne debatten ville utstede en garanti for at sykelønnsordningen ikke vil bli rørt så lenge hun er med i Regjeringen. I så måte etterlyser jeg et klarere svar enn det hun gav til representanten Molvik. Så helt til slutt en sak som jeg synes har vært forferdelig vanskelig, og resultatet av vår behandling i komiteen gjør meg nesten fortvilet. Det gjelder egenbetalingen ved kunstig befruktning. Jeg er klar over at det var regjeringen Stoltenberg som opprinnelig fremmet dette forslaget. Men en rekke brev fra enkeltindivider forteller om fortvilelse og sorg. Jeg er glad for at vår stortingsgruppe etter en gjennomgang av hva dette innebærer og hva det betyr for enkeltmennesker, fant at det var riktig å gjøre noe med det. Ufrivillig barnløshet er et større problem og omfatter flere enn det man kanskje i første omgang tror. Hvert sjuende par rammes av det, og problemet med infertilitet er voksende. Et annet helseproblem av så stort omfang hadde neppe blitt behandlet på denne måten. Å begrense et offentlig helsetilbud gjennom økonomisk betalingsevne er også et nytt prinsipp i vårt helsevesen, og for egen del vil jeg si at det verken er et demokratisk eller et sosialt rettferdig prinsipp. Dessverre er det ikke noe flertall for å gå tilbake på Regjeringens forslag i denne omgang. Men jeg føler at vi ikke bare kan slippe denne saken, og at vi må arbeide for å finne en løsning for de mange som føler seg fortvilet i dag. Jeg håper at det etter hvert vil bli et flertall her i salen for dette.