Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-08:
Utgangspunktet for det forslaget som fremmes i dag, er noen av de mest fortvilte øyeblikkene i folks liv – man er sjuk og kanskje også fortvilt over en økonomisk situasjon, fordi man går ned i inntekt, fordi man har brukt opp sjukepengeperioden. Så langt er SV enig med forslagsstillerne i at dette er nok vanskelig for veldig mange. Problemene med Fremskrittspartiets forslag er mange. Det ene er at de faktisk kutter i sykelønnen i budsjettene, men utvider ordningen kraftig med enkeltforslag. De to tingene henger overhodet ikke sammen. Det andre er det problematiske med hvordan denne ordningen skal avgrenses. Når Fremskrittspartiet sier at de ønsker å gi dette til de mest alvorlig syke, er det faktisk ikke sant. Det de ønsker, er en ordning som skal fungere for dem som kan bli friske. Jeg ser at også Venstre fremmer et forslag om dem som kan komme tilbake til yrkesaktivitet og en normal tilværelse. Men jeg tror det er like vanskelig å få lite penger hvis man ikke har den utsikten, hvis man ikke vet hvordan det går, om helsevesenet ikke kan si at man kommer til å bli frisk bare man blir behandlet litt til. Det er vel like vanskelig å gå ned i inntekt om man faktisk fortsatt lever i en usikkerhet. Hvilke diagnoser skulle dette gjelde? Det har vært diskutert psykiatri. Jeg kjenner mange som har vært meget alvorlig psykisk syke over mange år, og som har blitt friske. Men dessverre har mange av dem jeg kjenner som er psykisk syke, ikke overlevd sin sykdom – ikke fordi den medisinske, fysiske siden av det har medført død, men fordi sykdommen har medført tragiske konsekvenser for dem. Hvordan skal man gjøre en slik vurdering knyttet til et sykepengesystem? Jeg klarer ikke med min beste vilje å forstå hvordan denne avgrensningen skal gjøres. Jeg har sittet i Stortinget ganske lenge, og dette forslaget har i ulike former vært oppe under ulike regjeringer, også under den siste Bondevik-regjeringen. Vi var oppe i det samme da. Jeg opplevde at de også var opptatt av å se om de kunne finne noen løsninger på dette som ikke slo forferdelig urettferdig ut for ulike pasientgrupper, og man har ikke klart det. Derfor er jeg, i likhet med flere her, bl.a. Sylvi Graham, opptatt av at vi har et system med inntektssikring i ulike faser av en sykdom. Det systemet er slik i dag at man går ned i ytelse, hvis man har vært syk over tid. At det er et problem for mange, er jeg helt sikker på. Men jeg klarer ikke å forstå at det skal være enklere for dem som vet at de kanskje kan bli friske, enn for dem som kanskje vet at de aldri blir det. Så er det også fremmet et forslag om å ha en tidskonto. Det er vel det forslaget jeg mener man må se videre på når man får på plass et IKT-system i Nav som kan håndtere dette. For det er noen sider ved det forslaget som jeg mener er helt rimelige. Men også der er det en del avgrensningsforhold som må avklares, slik at man ikke innfører ordninger som gjør at det blir forskjellsbehandling av folk. Jeg opplever ikke at Kreftforeningen skyver pasienter foran seg. Men jeg opplever at når jeg diskuterer dette med Kreftforeningen, ser de mye tydeligere enn Fremskrittspartiet dilemmaene med en avgrensning i denne ordningen. Det andre er de dilemmaene vi har i denne salen, når det handler om økonomiske virkninger av de forslagene vi vedtar. Dette er det vondt og vanskelig å prate om når det handler om syke folk. Det er sånn at det er mange som har behov for bedre ytelser enn det de har i dag. Det er mange som har blitt syke, som kommer i vanskelige økonomiske situasjoner. Da mener jeg at de pengene vi skal bruke på et slikt område, må vi kunne bruke på dem som er i økonomiske vanskeligheter – ikke utvide generelle ordninger på en såpass bred, men urettferdig basis, som dette forslaget representerer.