Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-12-12:
«Kunnskap koster, uvitenhet koster mer!» Det var parolen da 2 000 studenter og ansatte ved Universitetet i Oslo i midten av november samlet seg utenfor Stortinget i protest mot arbeiderpartiregjeringens statsbudsjett når det gjaldt universiteter og grunnforskning. Jeg tror det bør være en læresetning som burde sitte igjen hos Regjeringen etter denne høsten, for på dette punkt var det et stort sprik mellom den agitasjonen som ble framført offentlig, og det som var det praktiske resultat. For Venstre var det slik at vi nærmest så det som en provokasjon at Arbeiderpartiet la fram et slikt dårlig budsjett for grunnforskning og høyere utdanning få måneder etter at et samlet storting forpliktet seg til å løfte Norge fram som en forskningsnasjon de neste fem årene. Og i forskningsmeldingen lå det også en vilje i Stortinget til å si at forskningen og den utdanningen som bærer den, i praksis er en viktig nasjonal strategi for Norge. For Venstre så det slik ut at Arbeiderpartiet i kampen om de nasjonale strategier prioriterte strategien om å holde Fremskrittspartiet stangen ved å legge seg på et statsbudsjettproveny som gjorde det mulig å sette ned avgiften på sprit framfor å styrke grunnforskning og universitet. Og alle som sitter med regjering, og som har kunnskap om budsjetter og vet at penger alltid skal gjøres opp mot en sluttlinje, vet at man må velge. For oss var dette valget tydelig, og det var helt umulig å godta det. Derfor var det svært viktig for Venstre og de andre sentrumspartiene å sørge for at det ble gjort noe med universitetenes budsjetter, med budsjettene for de høyere utdanningsinstitusjonene og også for forskningen som helhet. At det ble et resultat etter et budsjettforlik, var bra og nødvendig. Men det er helt rett, som flere representanter fra ulike partier har pekt på, at det ikke var mer enn nødvendig. Det var nødvendig å endre på en situasjon hvor det fort kunne spredt seg pessimisme i synet på hva norske politikere var i stand til å levere i våre universitetsmiljøer, til å bli en situasjon hvor man kanskje med et visst håp kunne si at i neste runde blir det tross alt bedre. Jeg tror at det er en realistisk beskrivelse. Men i spranget mellom å ha en pessimistisk situasjon og å ha en situasjon hvor man kan tro på noe, er det viktig å gi troen tilbake til de miljøene som skal bære dette landet fremover. Jeg sier dette så sterkt fordi vi som sitter her i salen, representerer ulike deler av Utdannings-Norge i vår livskarriere. Da jeg vokste opp, var folkeskole grunnutdanning, så ble ungdomsskole grunnutdanning, så ble videregående skole grunnutdanning. I dagens Norge er høyere utdanning grunnutdanning, det er det som er normen, og det er vi nødt til å ta innover oss, vi som sitter med ansvaret for utdannings- og forskningsbudsjettene. Jeg har også en følelse av at statsråden har et sterkt engasjement, men jeg skulle ønske at han hadde brukt like mye av sin glød, sitt intellekt og sitt engasjement til å kjempe for og forstå og bedre situasjonen for universitetsansatte som til å bekjempe, kritisere og vokte det som skjer av utvikling når det gjelder private skoler i Norge. Så kan vi ha ulike syn på hva vi skal gjøre med de private skolene, men engasjementet ville vært tyngre og riktigere kanalisert i retning av de bærende nasjonale strategier hvis det hadde vært knyttet til innsatsen for forskning og universitet. Jeg skal ikke gå videre nå annet enn å summere opp det som direktør Kåre Rommetveit ved Universitetet i Bergen til slutt sa om statsbudsjettforliket på dette punkt. Han sa: «Alle ved UiB bør gleda seg over det budsjettforliket som er inngått. 210 millionar i tillegg til dei fire universiteta redder oss frå ein situasjon i 2001 som ville blitt noko nær kaotisk.» En kan ikke frata mannen innsikt i det han driver med, dette har han drevet med lenge. Han hadde altså den innsikten at han kunne kommentere det som ble levert. Om andre deler av budsjettet har det vært viktig for Venstre å stå sammen med Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, og dermed også få til forlik for å sikre en styrking av kvaliteten på ungdomstrinnet. Det har vært viktig for oss å sikre mangfoldet i den norske skolehverdagen. Det er selvsagt at vi skal ha en god og sterk offentlig skole. Den sikres gjennom kommunebudsjetter, den sikres bl.a. ved at budsjettforliket styrket kommunenes økonomi med 1,25 milliarder kr. Men så må vi vise romslighet og skikkelighet overfor de private institusjonene vi har som supplement etter norsk lovgivning, og for de private høyskolene som vi har. Det er helt rett, som representanten Tingelstad sa det, at svært mange av disse institusjonene har vokst fram av det vi kaller det sivile samfunn, det frivillige Norges beste tradisjoner. Og det er dypt forunderlig å registrere at det er så lite engasjement og så liten vilje til å møte denne delen av utdanningsfeltet som vi opplever fra arbeiderpartiregjeringens side. Jeg vil til slutt knytte en merknad til et punkt i innstillingen, om behovet for farmasøyter i forbindelse med at vi har liberalisert lovgivningen for apotek. Venstre vedstår seg kommentaren i budsjettet, og vi vil særlig peke på muligheten til å kunne øke utdanningskapasiteten ved Universitetet i Tromsø med åtte plasser.