Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2000-11-27:
Norge er et rikt land, og vi bruker i dag mer av vår velstand på oss selv enn noensinne – både gjennom offentlig og privat forbruk. Aldri har vi hatt bedre anledning til det enn nå, og derfor går vi løs på de uløste oppgavene i vårt eget samfunn på en aktiv og engasjert måte. Men det er grenser for hvor mye vi kan øke vår egen velferd og lykke gjennom å bruke penger på oss selv. Fattigdommen, lidelsene og nøden utenfor våre egne landegrenser krever at vi stiller opp for andre. Vi har aldri hatt bedre forutsetninger for å yte effektiv bistand. Vi har derfor ikke noe alternativ til å øke innsatsen. Vi gjør det for å redusere fattigdommen, for å gi verdens barn en bedre fremtid. Men vi gjør det også for vår egen anstendighets skyld, for å kunne se våre egne barn i øynene og svare når de spør: Alt dette visste dere om, hva gjorde dere? Derfor foreslår Regjeringen i statsbudsjettet for neste år å øke utviklingshjelpen med 1,5 milliarder kr – noe over 14 pst. økning – og derfor er jeg glad for at budsjettsamarbeidet med Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre gjør det mulig å styrke kampen mot fattigdom. Det går et hovedskille i norsk politikk: mellom de partier som vil øke innsatsen for internasjonal solidaritet, og de som vil svekke den. Fremskrittspartiet vil kutte langsiktig statlig bistand og satse på tilfeldige private bidrag. Dette er ikke bare å melde seg ut av internasjonalt solidaritetsarbeid, det er å legge sten til byrden for fattige land. Det er i dag et sterkt behov for å bedre koordineringen av bistanden. Forutsigbarhet, langsiktighet i innsatsen og sikring av eierskap på mottakersiden er avgjørende for at bistanden skal legge grunnlaget for varig utvikling og ikke være tilfeldige blaff. Høyre vil også kutte dramatisk i bistanden med den begrunnelse at vi skal effektivisere og få mer ut av de kronene vi gir. Ja visst skal vi effektivisere bistanden. Norge er blant pådriverne for dette, nettopp for å nå flere og sørge for at flere barn blir vaksinert, får skolegang, jobb og et anstendig liv. Men for å nå flest mulig må vi effektivisere og øke bistanden – ikke kutte den. Et bistandsbudsjett på drøyt 12,3 milliarder kr stiller store krav til Regjeringen og til våre samarbeidspartnere. Vi må ha arbeidsmåter som sikrer kvaliteten på vårt arbeid. Derfor legger vi bl.a. større vekt på samarbeidet med FN – med organisasjoner hvor utviklingslandene selv deltar og selv kan påvirke beslutningene, og hvor vi samordner innsatsen fra giversiden. En hovedoppgave er å bekjempe fattigdom ved å styrke utviklingslandenes deltakelse i internasjonal økonomi. Derfor må vi styrke u-landenes næringsliv og forbedre markedsadgangen for deres produkter. Derfor må vi fortsette den sterke satsingen på gjelds-lette. Og derfor må vi stille strengere krav til våre samarbeidspartnere. Korrupsjon er ineffektiv ressursbruk og rammer de fattigste hardest. Godt styresett er en nøkkel til effektiv bistand, næringsutvikling og bekjempelse av fattigdom. Bistanden skal støtte opp om landenes egne evner til å redusere fattigdom og sikre utvikling. Utvikling er å satse på barna: Vi vil bidra til bedre helse og utdanning for verdens fattige barn. Vi satser på jenters utdanning. Det er den beste investering man kan tenke seg. Vi vil delta i et internasjonalt løft for å sikre at alle barn blir vaksinert. Hiv/aids-epidemien rammer Afrika på en ufattelig måte. Aids er i mange land blitt en utviklingskatastrofe. Vi går derfor aktivt inn i kampen mot hiv/aids. Med mer og målrettet bistand kan vi over tid bidra til å gjøre bistanden overflødig. Det er vårt langsiktige mål. Virkemidlet er bygging av kapasitet og kompetanse. Med sitt dramatiske forslag og forslagets begrunnelse sier Fremskrittspartiet nei til den bistanden som skal skape grunnlag for langsiktig utvikling. Det er en oppskrift for fortsatt fattigdom, nød og avmakt, sosial uro og konflikt. Vi har et moralsk ansvar for å redusere fattigdom. Det er også i vår egen interesse å gjøre det. Derfor øker vi bistanden.