Helge Thorheim (Fremskrittspartiet), 2014-04-03:
Saken om Riksrevisjonens undersøkelse av statens arbeid med CO2-håndtering tar i det vesentligste for seg CO2-håndteringen på Mongstad, men det er også viet noe oppmerksomhet til CO2-håndteringen i forbindelse med gasskraftverket på Kårstø. Perioden for undersøkelsen er 2006–2012, altså i perioden til den avgåtte rød-grønne regjeringen. For å forstå regjeringens utgangspunkt når det gjelder CO2-håndtering, er det nyttig å gå tilbake til den rød-grønne regjeringens Soria Moria-erklæring fra 2005, og der sier regjeringspartiene bl.a.: «Regjeringens mål er at Norge skal bli verdensledende i miljøvennlig bruk av gass.» Videre sies det: «Naturkraft har startet utbyggingen av gasskraftverket på Kårstø. Regjeringen vil sørge for at arbeidet med å etablere et fullskala anlegg for CO2-fjerning på Kårstø startes, og bidra økonomisk til dette. Målet er at fjerning av CO2 skal skje innen 2009, slik at det blir mulig å bruke denne som trykkstøtte for felt i Nordsjøen. Dersom det blir aktuelt å ta i bruk de gitte konsesjonene for gasskraftverk på Skogn og Kollsnes vil Regjeringen også bidra til CO2-fjerning ved disse.» I regjeringsplattformen sies det videre: «at forskningen på miljøvennlig gasskraft økes og at innovasjonsselskapet Gassnova tilføres tilstrekkelige midler til dette formålet». Dette viser med all tydelighet at regjeringen hadde store ambisjoner for fangst og lagring av CO2, og under behandlingen av statsbudsjettet for 2006 ble det fastsatt et mål om å fange og lagre CO2 fra gasskraftverket på Kårstø innen 2009. Ettersom en her hadde bare fire år tilgjengelig fra ambisjonene ble uttalt til fjerning av CO2 skulle være en realitet, er det åpenbart at regjeringen hadde tro på at det var tilgjengelig teknologi for å fange CO2 fra avgassene på gasskraftverket fra dag én. Med bare fire år til disposisjon måtte selve byggearbeidene ha startet opp med en gang dersom målet om fjerning av CO2 i 2009 skulle være en realitet. Etter bl.a. utredning fra Norges vassdrags- og energidirektorat, NVE, ble det konkludert med at en forsvarlig og ambisiøs tidsplan tilsa oppstart i årsskiftet 2011/2012. Dette betyr at regjeringens ambisjonsnivå ble anbefalt strukket med 2–3 år i forhold til det opprinnelige. Under høringene som ble avholdt av kontroll- og konstitusjonskomiteen, ble det stilt spørsmål til tidligere statsråd Åslaug Haga om rensing innen 2009 var mer en intensjon om å få gjort det enn realiteter. Til dette svarte Haga: «Jeg tenker det er to ting å si om det. For det første var jo dette en periode da det ble tydeliggjort i det internasjonale miljøet som var opptatt av klima, at uten CCS var togradersmålet utenfor rekkevidde. Det var en ganske stor «hype» rundt dette på den tida, og det var en optimisme rundt mulighetene for å finne løsninger og liksom «crack the coconut» på CCS som var stor, ikke sant. I ettertid er det lett å se at vi hadde for stor tiltro til at teknologien var lett tilgjengelig, men vi var ikke de eneste i Europa og rundt omkring på kloden – sannsynligvis – som den gangen hadde for stor tro på at teknologien var rett rundt hjørnet.» Dette synes som et ærlig svar, men det er lite akseptabelt at en setter i gang store prosjekter til meget store kostnader med utgangspunkt i at miljøet for satsing på CCS var «hype» i den tiden. Det ble også i 2006 klart at håndtering av CO2 fra et gasskraftverk ikke var lønnsomt. Olje- og energidepartementet la derfor til grunn at bygging og drift av fangstanlegget og en løsning for transport og lagring av CO2 i sin helhet måtte finansieres av staten. Planleggingen av CO2-fangst på Kårstø har i perioden 2007–2011 kostet 381 mill. kr uten at det er realisert bygging av fangst, transport eller lagringsanlegg. I forbindelse med kostnadsvurderinger for Kårstø-anlegget anslås planleggingskostnadene fra 330 til 357 mill. kr, mens investeringskostnadene, som var gjort i ulike tidsperioder, varierer fra 3,5 til 15–33 mrd. kr. Etter å ha brukt 381 mill. kr på Kårstø, ble prosjektet skrinlagt. Hva har vi lært av utredningene på Kårstø? Ifølge Gassnovas styre ble erfaringene på Kårstø brukt i en dialog med Statoil for å redusere kostnadene for fullskalaprosjektet på Mongstad. Dette ga imidlertid ikke resultater i form av betydelig reduserte kostnader. Gassnova lærte mye av Kårstø-prosjektet som kanskje kunne vært utnyttet enda sterkere. Mongstad varmekraftverk var ikke en del av Soria Moria-erklæringen, men ble en sak i 2006, da Statoil sa de måtte oppgradere raffineriet, bl.a. for å styrke kraftforsyningen. Dette skapte harde kamper internt i den rød-grønne regjeringen. Arbeiderpartiet var på Statoils side og kunne ikke akseptere at raffineriet ble stengt. Det ble til slutt et kompromiss i regjeringen ved at en sa ja til gasskraft, men også satte krav om CO2-fangst og lagring innen 2014. Da Stortinget behandlet prosjektet, hadde det to deler: teste ut teknologi på testsenteret bygge fullskala rensing innen 2014 I Stortingets debatt om Mongstad i mai 2009 var de rød-grønne tydelige på at kravet om rensing i 2014 var absolutt, og at fullskala rensing var viktigere enn at testsenteret sto ferdig. I debatten 7. mai 2009 uttalte Erling Sande fra Senterpartiet bl.a. følgende: «Det er viktig å understreke at testsenteret ikkje er knytt til fullskalaanlegget på ein sånn måte at det må vere ferdig bygt, testane gjennomførde og evalueringa avslutta før ein går vidare i arbeidet med etablering av fullskalaanlegget. Tvert om ligg Regjeringa sine planar om etablering av eit fullskalaanlegg seinast i 2014 fast. Dette er det viktig å presisere på bakgrunn av den usikkerheita som ein har forsøkt å så om dette spørsmålet den seinare tida.» Mongstadprosjektet var altså fullskalarensing, ikke kun bygging av testanlegg. Det er tydelig at fangst og lagring av CO2 var meget sentralt for regjeringen ettersom tidligere statsminister Jens Stoltenberg brukte metaforen «månelanding» om rensing av klimagassen CO2, og han uttalte følgende i forbindelse med sin nyttårstale i 2007: «Vi må ta vårt ansvar. Klimautslippene må ned. Norge påtar seg en pionerrolle når vi har bestemt at gasskraftverket på Mongstad skal ha rensing av klimagassen CO2. Vi skal gjøre dette mulig.» Og videre: «Vår visjon er at vi innen 7 år skal få på plass den teknologien som gjør det mulig å rense utslipp av klimagasser. Det blir et viktig gjennombrudd for å få ned utslippene i Norge, og når vi lykkes tror jeg verden vil følge etter. Dette er et stort prosjekt for landet. Det er vår månelanding.» Det er svært bra at vi setter oss djerve politiske mål, men når vi bruker metaforen «månelanding», tenker vel de fleste av oss tilbake til den gang USAs president John F. Kennedy i 1961 fikk Kongressen med på å fastsette et mål om å sette et menneske på månen før tiåret var omme, og bringe vedkommende trygt tilbake. I 1969 klarte amerikanerne å sette et menneske på månen og bringe det tilbake til jorden. Månelandingen var et faktum kun åtte år etter visjonen var uttalt fra presidenten. Når en bruker metaforen «månelanding», er dette en såpass sterk metafor at en samtidig skaffer seg stor fallhøyde dersom en ikke lykkes i målsettingen. Ja, en skaffer nasjonen Norge som sådan stor fallhøyde ettersom en med tanke på det som skal skje, i stor grad pådrar seg verdens øyne, og renommeet til Norge som teknologinasjon kan få en stygg ripe i lakken dersom en ikke lykkes. Opp gjennom årene har nasjonen Norge gjennomført meget store teknologiske bragder, fra industrireising til store vannkraftutbygginger, og i den siste delen av forrige århundre et kjempeløft innen offshore oljeutvinning, der teknologiutvikling og forskning har fått en dominerende plass for å løse oppgavene. Når det gjelder teknologiutvikling for å løse oppgaven knyttet til Mongstad, altså karbonfangst og -lagring, er det kritikkverdig at en ikke har benyttet anledningen til å involvere forskningsinstitusjonene våre i sterkere grad enn det som er gjort. På spørsmål til Nils A. Røkke i SINTEF, om forskningsorgan som f.eks. SINTEF/NTNU har vært involvert i CCS-prosjektet, svarte Røkke: «Ikke i de strategiske vurderingene, men vi har vært involvert i spesifikke prosjekter, f.eks. for å finne ut hva som er nivåene på aminutslipp, deteksjonsmetoder og den typen ting. Men vi har pekt på at Forsknings-Norge ikke har vært veldig godt ivaretatt når det gjelder de diskusjonene.» Det er ikke en teknologiutviklingsnasjon som vår verdig at vi ikke benytter våre kjente forskningsinstitutter som bidragsytere når teknologier skal utvikles og utprøves, og jeg håper at en tar lærdom av dette og inkluderer disse i nye store prosjekter. Den 20. september 2013 besluttet den forrige regjeringen å legge ned fullskalaprosjektet på Mongstad. I en pressemelding fra olje- og energiministeren og miljøvernministeren heter det bl.a.: «Fangst og lagring av CO2 er en sentral del av regjeringens klimasatsing. For å styrke satsingen legges nå arbeidet med CO2-håndtering om. Fullskala CO2-fangst på Mongstad avvikles og erstattes av et program for fangst og lagring av CO2.» Det er nesten utrolig at det fra statsrådnivå går an å hevde at regjeringen har CO2-fangst og -lagring som en sentral del av klimasatsing, samtidig som en legger ned det prosjektet som kunne levert store klimagasskutt. Ja, tilgjengelig mengde CO2 fra Mongstad er på ca. 2 millioner tonn og er sannsynligvis det største punktutslippet vi har landbasert i Norge. Det høres derfor ikke særlig troverdig ut at vi skal skrinlegge dette prosjektet, samtidig som fangst og lagring er en sentral del av regjeringens klimasatsing. Dette forsterkes når Jens Stoltenberg under høringen uttaler følgende: «Teknologisenteret på Mongstad er i full drift. Senteret og de omfattende forskningsprogrammene gjør Norge til en ledende nasjon i arbeidet med å gi verden et av de viktigste redskapene mot globale klimaendringer. Denne visjonen, dette nybrottsarbeidet i utvikling av ny og uprøvd teknologi, som vi er i full gang med, fortjener fortsatt betegnelsen «månelanding». Som nasjon må vi fortsette å sette oss djerve mål i klimapolitikken. Klimaproblemet krever politisk mot og vilje til å satse.» Det er kritikkverdig at vår tidligere statsminister hevder at regjeringen har utført nybrottsarbeid med ny og uprøvd teknologi. Vi har fra høringene fått vite at både aminteknologi og karbonatteknologi er kjente teknologier fra mange år tilbake. Det er videre kritikkverdig å hevde at regjeringen har løst oppgaven på Mongstad ved å hevde at månelandingen er et faktum. Det blir feil når Jens Stoltenberg betegner testsenteret som månelanding. Han er nok ganske langt fra målet om å nå månen. Han har imidlertid nettopp gått inn for en fin landing i Brussel – for å ta med det. Enhver som har tilgang til prosessene i denne saken og kjenner til premissene, ser klart at en ikke har foretatt noen månelanding med dette prosjektet, det kan heller betegnes som en real krasjlanding. Det er helt uforståelig at prosjektet ble stoppet, ettersom: Mongstad er det største punktutslippet i Norge, vel 2 millioner tonn hvis alle opprinnelige utslippskilder tas med, inklusiv cracker-en på raffineriet. Stortinget hadde bevilget pengene for CCS-prosjektet. Statoil var rede til å fortsette og skulle komme opp med fornyede kostnadsanslag, som det ble antydet kunne bli lavere enn tidligere skissert. Kreftfaren ved aminteknologi var løst. Teknologiene anses modne. Gassnova var rede til å gå videre og ble ikke informert om at prosjektet skulle stanses. Omverdenen så hen til Norge for å lære av dette prosjektet. Vi har et operativt testsenter på området. En kan sitte igjen med følelsen av at den vesentlige delen av regjeringen egentlig aldri har ønsket en full CO2-håndtering ved Mongstad. Det synes som om strategien har vært at en gradvis går fra å holde oppe den politiske ambisjonen om å fange og lagre CO2, til ikke å gjøre noe, eller sagt på en annen måte: gå fra raskest mulig realisering via billigst mulig og til slutt ingen rensing. En sitter nå igjen med et testsenter som har kostet ca. 5 mrd. kr, og som det knytter seg en viss usikkerhet til etterbruken av. Dette skal imidlertid gå videre til 2017 og vil dermed pådra seg ytterligere store kostnader i den perioden. Samtidig er det brukt ca. 2 mrd. kr til fullskala CO2-fangst og -lagring uten at det er tatt et eneste spadestikk i bakken. I tillegg er det brukt en betydelig sum på Kårstø, som til slutt ble skrinlagt. Dette resultatet er kritikkverdig. De fem partiene Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre og Miljøpartiet De Grønne står samlet bak å fatte vedtak om kritikk i denne saken.