Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-04-05:
Svaret er kort og greit: Ja, det vil jeg ta initiativ til – jeg har tatt initiativ til det. Jeg er litt overrasket over interpellasjonen i så måte. Det spørres om initiativ til å få nye lovregler på plass. Det ble altså presentert av Justisdepartementet 22. oktober i fjor som også interpellanten viste til – da man foreslo en ny strafferettslig særreaksjon og jeg etter beste evne nettopp prøvde å skjære igjennom en ganske omfattende debatt og presentere «tidsbegrenset tvungent opphold i psykisk helsevern». Det forslaget som vi da sendte ut, og som var basert på Mæland-utvalgets opprinnelige innstilling, fikk en høringsfrist som gikk ut 1. februar 2011. Vi arbeider nå, i samarbeid med Helse- og omsorgsdepartementet, med å følge opp forslaget, i lys av høringsinstansenes innspill. Men det er jo også gledelig, som interpellanten vel har merket seg, at det i inneværende års budsjett er tatt hensyn til denne reaksjonen, slik at man faktisk også har bevilget penger til det. Det kan komme godt med, skjønner jeg. Formålet med den nye særreaksjonen og begrunnelsen for den fra regjeringas side er å legge til rette for langvarig rehabilitering gjennom stabilisering, eventuell avrusning, kartlegging av helsemessige og sosiale behov samt utarbeidelse av oppfølgingsplan. Dette er en svært komplisert gruppe, noe jeg forstår at interpellanten også har stor forståelse for. Det ville ikke hjelpe mange av disse å tilby vanlig kriminalomsorg. Det vil ikke være anledning til å tvangsbehandle, herunder medisinere, med mindre vilkårene for bruk av tvungent psykisk helsevern er oppfylt. De fleste psykotiske med mye kriminalitet trenger et omfattende behandlingstilbud og kan ha behov for flere tjenester. En god utredning og oppfølging fordrer at det tilrettelegges for et samarbeid og god kommunikasjon mellom ulike relevante instanser i samfunnet – som jeg syns interpellanten belyser veldig godt i interpellasjonen sin og i begrunnelsen – som f.eks. kommunehelsetjenesten, spesialisthelsetjenesten, Nav, sosialtjenesten, barnevernet, skolen, politiet og kriminalomsorgen. Forslag om felles utarbeidelse av oppfølgingsplan for domfelte og adgang til kommunikasjon i den forbindelse vil kunne bidra til dette. Høringsforslaget omfatter derfor et særskilt unntak fra regelen om at den opplysningene omhandler, må gi samtykke for at taushetsbelagte opplysninger kan utveksles mellom instanser. Det er vel et av de feltene hvor vi virkelig ser at taushetsplikten noen ganger i hvert fall kan brukes som begrunnelse og som et reelt stengsel for effektiv kriminalitetsbekjempelse. Maksimal lengde på tidsbegrenset tvungent opphold i psykisk helsevern er fra vår side foreslått til seks måneder. Seks måneder vil kunne være nødvendig for å kunne gjennomføre utredning og eventuell avrusning. Dersom utredning og eventuell avrusning er avsluttet før det er gått seks måneder, skal særreaksjonen opphøre. Bakgrunnen for forslaget er at det fins en liten gruppe utilregnelige, som også interpellanten er inne på, på anslagsvis 10–20 personer som gjentatte ganger begår særdeles plagsomme straffbare handlinger. Overgrep i familieforhold, trusler og vold mot offentlige tjenestemenn, omfattende hærverk, tilgrising og sjikane er eksempler på slike lovbrudd. Disse kan ikke straffes. Det er heller ikke hjemmel i gjeldende regelverk for å benytte den strafferettslige særreaksjonen overføring til tvungent psykisk helsevern – det når ikke opp. Som representanten er kjent med, er særreaksjonene dom på overføring til tvungent psykisk helsevern og tvungen omsorg forbeholdt de alvorligste lovbruddene som kan krenke andres liv, helse eller frihet. De er tidsubestemte og svært inngripende og ville egentlig heller ikke være særlig relevante overfor dem vi her snakker om. Gruppen av utilregnelige som begår gjentatt og plagsom kriminalitet, oppfyller ofte heller ikke vilkårene for innleggelse i tvungent psykisk helsevern. Mange evner ikke eller ønsker ikke alltid å motta helsehjelp. Det er komplisert, det er vanskelige saker. Det er som representanten påpeker, en «missing link», eller et hull, i lovverket. Hensikten med det nevnte høringsforslaget er nettopp å forsøke å tette dette hullet. Behovet for å utvide virkeområdet for de strafferettslige særreaksjonene til også å omfatte utilregnelige som begår vedvarende og samfunnsskadelig kriminalitet, har for øvrig vært vurdert flere ganger. Våren 2004 ble det foretatt en begrenset etterkontroll av de strafferettslige særreaksjonene for utilregnelige. Kontrollen avdekket at det er en liten gruppe utilregnelige som opptrer særlig plagsomt. I forslaget til den alminnelige delen til ny straffelov som ble fremmet i 2004 – altså under den forrige regjering – påpekte departementet at de beste grunner taler for at det bør søkes løsninger innen helsevesenet for denne gruppen av utilregnelige. Videre uttalte departementet at «særreaksjoner bør i prinsippet reserveres for lovbrytere som kan være farlige for andres liv, helse eller frihet». Spørsmålet ble videre vurdert i forbindelse med etterkontroll av reglene om strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige særreaksjoner. Etterkontrollen ble gjennomført av en utredningsgruppe, som også interpellanten har vært inne på, den såkalte Mæland-gruppen, som ble oppnevnt i 2006 av Justisdepartementet i samråd med Helse- og omsorgsdepartementet. Rapporten ble avlevert 30. april 2008. Mæland-gruppen fastslår i rapporten at det er behov for nye virkemidler som kan beskytte samfunnet mot gjentatte og plagsomme straffbare handlinger utført av utilregnelige. Videre gis det i rapporten uttrykk for at terskelen for å kunne idømme en strafferettslig særreaksjon bør senkes noe. Mæland-gruppen foreslår ingen ferdig utredet modell med konkrete lovendringsforslag, men gir en skisse til en mulig modell for hvordan en eventuell særreaksjon mot denne gruppen kan gjennomføres. Det var jo årsaken til at vi måtte ha en ny runde på denne saken og sende den ut på høring i oktober og komme med forslaget. Det initiativet er tatt. Samtidig anbefaler gruppen at spørsmålet utredes ytterligere. Mæland-rapporten ble sendt på høring med frist 1. april 2009. Der ba vi om synspunkter på dette, og jeg deler for så vidt interpellantens synspunkter på høringsinstansenes syn på dette. Det blir ofte en kasteball, får jeg inntrykk av. Mange av høringsinstansene støttet likevel forslaget om å utvide virkeområdet for de strafferettslige særreaksjonene. Det var imidlertid delte synspunkter på innholdet i en eventuell særreaksjon, som var nært knyttet opp til hvem som faktisk skulle gjøre jobben. Noen må skjære igjennom. Det er det Justisdepartementet etter mitt skjønn så langt har gjort når vi har laget et forslag, og når vi også har valgt gjennom helsevesenet å bevilge penger til dette allerede i år. Noen støttet en utvidelse av gjeldende regelverk, mens andre ønsket en tidsbestemt reaksjon. Mange av høringsinstansene var også negative eller hadde sterke innvendinger mot å utvide de strafferettslige særreaksjonene. Vi møter raskt på veldig prinsipielle motforestillinger, som for så vidt også er gode motforestillinger, fordi det handler om virkemidler og reaksjoner som ikke virker raskt, og som ikke gjør sitt til at vi får kriminaliteten ned – verken på kort sikt eller på lang sikt. Med dette som bakteppe ble det nevnte forslaget om en tidsbestemt reaksjon sendt på høring i oktober 2010. Samtidig tar regjeringa sikte på å utvide gjeldende særreaksjon om overføring til tvungent psykisk helsevern og tvungen omsorg for kriminalitet som har karakter av integritetskrenkelser, og som gjentatt rammer samme person på en slik måte at det har karakter av systematisk forfølgelse. Det innebærer at de personer som gjentatt blir utsatt for straffbare handlinger fra en person som er strafferettslig utilregnelig, får et særlig vern. Gjeldende særreaksjoner er tidsubestemte og kan vedvare så lenge faren for gjentakelse er til stede. Til slutt vil jeg bare også gi uttrykk for at jeg syns det er prisverdig at interpellanten reiser denne problemstillingen i Stortinget. Initiativet er tatt fra vår side, men jeg skal være så pass åpen og ærlig og si at jeg syns dette er svært vanskelige saker, fordi vi må finne reaksjoner som virker. Det er dessuten vanskelig fordi det er en veldig sårbar gruppe, som lett kan bli gjemt bort på steder hvor man ikke får advokathjelp, men hvor man får det motsatte, og som gjør sitt til at man settes tilbake, og vi egentlig bare har skaffet oss en avsporing fra det som det hele gjelder – en hvilepute for samfunnet. Da er vi raskt inne på virkemidler som også krenker disse personenes fundamentale menneskerettigheter. Jeg tror vi har klart å finne en balansert løsning som aktiviserer, og som bidrar til at samfunnet tar ansvar og gjør det man kan. Og så vil vi nok måtte oppleve i mange av disse sakene – også i framtida – at vi ikke bestandig klarer å styre den menneskelige atferden, slik vi kanskje skulle ønske oss. Jeg takker for interpellasjonen.