Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2003-12-17:
De redegjørelser vi skal kommentere, inviterer til en grunnleggende debatt, ikke bare om norsk forsvar og dets fremtidige rolle, men også om norsk utenrikspolitikk. Fremskrittspartiet er oppriktig bekymret for at vi nå på relativt kort tid, uten en slik bred samfunnsdebatt, foretar valg som kan ha store konsekvenser fremover, ikke minst i skjæringspunktet mellom forsvarspolitikk og utenrikspolitikk. For Fremskrittspartiet har det vært viktig at Norge har kunnet delta aktivt i kampen mot internasjonal terrorisme og for en tryggere verden. Særlig har det behovet vært tydelig etter 11. september 2001. Vi har hele tiden støttet de operasjoner som Norge har tatt på seg i Afghanistan. For vår del har våre bidrag til Irak vært en oppfølging av det samme, nemlig kampen mot terrorisme og kampen mot stater som både krenker egne innbyggere og truer fred og sikkerhet rundt seg. I tillegg til Afghanistan og Irak er Norge særlig involvert på Balkan, nå først og fremst i Kosovo. Også her har Regjeringen fått støtte fra Fremskrittspartiet. Vi erkjenner at verden endres, og at ivaretakelse av våre nasjonale interesser i mange tilfeller vil skje på en annen måte i dag enn tidligere. Derfor vil vi begrunne vårt nærvær i Afghanistan, i Irak og på Balkan som et forsvar av norske interesser. Som Thomas L. Friedman skrev i New York Times: «in today’s globalized world, if you don’t visit a bad neighborhood, it will visit you». Vi vil understreke at for vår del vil vår fortsatte deltakelse i utenlandsoperasjoner måtte ha en klar sammenheng med hva som er våre interesser. Som alliansepartner i NATO er det også helt naturlig å inkludere alliansens interesser i våre interesser. Vi mener at med dagens engasjement på de nevnte fronter har vi strukket våre ressurser til militære utenlandsoperasjoner til nesten det maksimale. Det er, som det fremkom i redegjørelsene, i aller høyeste grad en grense for hva Norge kan bidra med. Ambisjonene kan være store, og sikkert gode, men vårt forsvar er begrenset, og ansvaret for det må flertallet i denne sal ta. Fremskrittspartiet har forsøkt å få bedret ressurssituasjonen. Det har vi ikke lyktes med, og nå opplever vi at til og med nylig inngåtte forlik om Forsvarets rammer brytes. Derfor er vi i en situasjon som gjør at det er behov for å være særlig kritisk til å påta seg oppgaver som anstrenger vårt forsvar og dets rammer ytterligere. Vi klarer ikke å oppdage at de politikere som ivrer for nye utenlandsoppdrag, også jobber like aktivt for å bedre Forsvarets situasjon. Fremskrittspartiet vil derfor fremover nøye måtte avveie om utenlandsoppdrag blir så omfattende og kostbare at det svekker vårt forsvar for øvrig. Selv om vi erkjenner at å delta ute i mange tilfeller er et utvidet forsvar av våre interesser, og at våre styrker vil ha god nytte av å være ute, er det en grense for hvor langt vi kan gå uten at forsvaret av Norge rammes. Selv om det som er i ferd med å skje med Forsvaret, delvis kan begrunnes med omlegginger i NATO, endret trusselbilde osv., vil det fra vår side være nødvendig å diskutere hva som skjer, og hvor langt endringene av Forsvaret skal gå. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse: «Vi bør videre være rede til å ta et ansvar for å bidra i operasjoner i tilknytning til freds- og forsoningsprosesser som vi er involvert i.» Han nevner både Sri Lanka og Sudan som to aktuelle eksempler. Vi, altså Norge, har på ulike måter og med ulik bakgrunn blitt brukt som meglere og tilretteleggere av fredsprosesser mange steder på vår klode. Jeg skal ikke ta debatten om dette har vært bra for partene eller for Norge, eller i tråd med hva vi bør prioritere eller lignende forhold. Jeg skal kun konstatere at Norge har skaffet seg et navn på den internasjonale fredsmeglingsarena. Fortsetter man den nåværende politikk, vil vi sikkert være aktive på andre fronter fremover. Med utenriksministerens formulering om at vi må være rede til å ta et ansvar for å bidra i operasjoner der vi har deltatt i fredsprosesser, trekkes det etter vår oppfatning opp en helt ny debatt. Med et slikt prinsipp vil vi jo ved å engasjere oss i fredsskapende arbeid samtidig nærmest ha gitt signaler om at her vil vi måtte forplikte oss langt utover selve fredsmeglingen. Man kan fristes til å dvele en del ved denne problemstillingen, men jeg nøyer meg med å slå fast at dette gjør det nødvendig å være særdeles påpasselig med hvor Norge engasjerer seg i fremtidige fredsprosesser, for med dagens praksis ser jeg for meg at vi er nødt til å ha en dramatisk økning både når det gjelder Forsvaret og våre politistyrker for å kunne håndtere alle konflikter vi har påtatt oss et ansvar for. Jeg har tidligere nevnt at vi inntil videre mener det er riktig å fortsette vårt engasjement i Afghanistan, Irak og Kosovo. Men i redegjørelsen trekkes det frem også andre områder hvor Regjeringen mener vi må være rede til å bidra. Sudan og Sri Lanka har jeg nevnt, deretter nevnes Etiopia, Eritrea, Sierra Leone og Liberia. Jeg skal ikke ta for meg hver enkelt konflikt, men si generelt at Norge ved våre bidrag utenlands i dag balanserer på grensen av hva vi har av ressurser for slike oppdrag. Det er derfor høyst underlig for Fremskrittspartiet at det her listes opp i hvert fall fem nye konflikter hvor vi bør forberede oss på å gå inn. Selv om det er snakk om noe annerledes oppdrag enn hva vi kanskje er involvert i i dag, synes redegjørelsen på dette punkt å være helt uten realisme. Det blir ufattelig for oss at mens vi opplever at både Afghanistan og Irak langt fra er stabilisert, skal lille Norge vurdere å bidra en lang rekke andre steder. Det er noe som heter: Skomaker, bli ved din lest. I hvert fall må vi forsøke å ha en viss linje i det vi holder på med, og ikke stille oss slik at vi en til to ganger i året hopper over til det som til enhver tid måtte være det politisk mest korrekte. Det at Norge fortsetter i Irak, og nå har sendt nye bidrag til Afghanistan, vil jo også måtte bety at andre land kanskje kan vurdere f.eks. Sudan. Det kan ikke være slik at fred i Sudan og på Sri Lanka gjøres avhengig av norske bidrag. Så sier utenriksministeren at på Sri Lanka, i Sudan og andre steder i Afrika er det ikke tale om militære operasjoner, men mer politioppgaver. Alle oppdrag er forskjellige, og jeg har ikke forutsetninger nok til å kunne debattere hva som blir oppdragets konkrete art i f.eks. Sudan. Men jeg undres over at utenriksministeren før en fredsavtale i Sudan er klar, og før det er gitt noe mandat for et fredsoppdrag, kan slå fast hva det i hvert fall ikke dreier seg om. Man kan nærmest forstå utenriksministeren dit at oppdraget i Sudan ikke vil konkurrere med våre bidrag i f.eks. Kosovo og Afghanistan. Vi for vår del mener at det vil være galt å gi signaler om norsk deltakelse utover det vi nå er engasjert i. Vi føler, i likhet med Regjeringen, ikke noe behov for å gi signaler for lang tid fremover når det gjelder å være til stede i Afghanistan, Irak og Kosovo. Men som det fremkommer av redegjørelsene, er utfordringene på et par av disse stedene av langvarig karakter, og når både utenriksminister og forsvarsminister understreker våre begrensede ressurser, forstår Fremskrittspartiet det slik at Regjeringen akter å nedprioritere fremtidig engasjement på de nevnte steder for å kunne delta mer aktivt i Afrika. Til slutt vil jeg trekke frem et annet poeng som utenriksministeren påpeker i sin redegjørelse, og det er narkotika og Afghanistan. Han peker på den destabiliserende effekt narkotikaproduksjon og -omsetning har på Afghanistan, og dette er helt korrekt. Men det er også viktig å ta med seg hva narkotika fra Afghanistan betyr for oss i Norge og i Europa. Det sies at 80 pst. av heroinen i Norge kommer fra Afghanistan, og dette gir grunn til videre analyse – om ikke også det gjør at det er i vår interesse fortsatt å bidra til utviklingen i Afghanistan.