Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2000-03-28:
Legemiddelområdet er en meget viktig del av helsepolitikken. Området gjelder bl.a. offentlig refusjon av utgifter til legemidler, rammevilkår for omsetning, tiltak for å sikre riktig bruk av legemidler, tiltak for at befolkningen i alle deler av landet skal ha lett og sikker tilgang til legemidler, pris knyttet både til innkjøp og salg m.m. I de reformene som er gjennomført i helsevesenet de siste årene, har en lagt vekt på at helsevesenet skal være solidarisk overfor alle. I dette ligger det at alle i landet vårt skal ha mest mulig lik tilgang til tjenestene og til mest mulig samme kostnad. Det offentlige har i svært stor grad ansvar for at alle stilles mest mulig likt og får kvalitetsmessig gode tjenester. Dette må også ligge til grunn på legemiddelområdet. Legemiddelområdet er i det alt vesentlige organisert gjennom privat virksomhet med offentlige reguleringer og kontrolltiltak. Reguleringen av apotekloven foretas som en viktig del av en gjennomgang og ny regulering av legemiddelpolitikken. Den største legemiddelpolitiske endringen er knyttet til selve apotekloven, og innebærer endrede rammevilkår for apotekvesenet på mange områder, som f.eks. friere etablering av apotek fritt eierskap i apoteknæringen spørsmål knyttet til omsetningsformer og salg av legemidler Det redegjøres for legemiddelpolitikken på andre områder enn apotek, områder som f.eks. angår offentlig refusjon av utgifter til legemidler rammevilkår for omsetning av legemidler tiltak for å sikre riktig bruk av legemidler Selv om det er de medisinske sider ved legemiddelområdet i forhold til befolkningen som er viktigst, har hele saksområdet et viktig økonomisk element både for de offentlige budsjettene og for den enkelte av oss. Selv om vi i Norge etter europeisk målestokk har et moderat forbruk av legemidler, er utgiftene store og relativt sterkt stigende. Folketrygdens utgifter til legemidler på blå resept har økt sterkt de siste årene, ca. 11 pst. i gjennomsnitt pr. år. Denne vekstraten synes å fortsette, og folketrygdens andel synes å bli på ca. 5,5 milliarder kr i 2000. Totalt omsettes det legemidler for ca. 10 milliarder kr pr. år. Disse store uttellingene både for det offentlige og for den enkelte bruker av legemidler gjør at det er riktig å søke etter løsninger som kan dempe utgiftsveksten. Det er også på denne bakgrunn en nå vurderer foreslåtte tiltak. Vårt apotekvesen har gjennom flere hundre år bidratt sterkt til kvalitet og sikkerhet i legemiddelforsyningen. Omsetningen foregår gjennom våre 392 apotek, inkludert filialer og sykehusapotek. Selv om antallet apotek har vokst betydelig, kan en si at apoteknæringen har vært tilnærmet lukket for utenforstående, noe som kan ha ført til for liten konkurranse mellom apotekene. Komiteen har derfor støttet forslaget om å åpne for at andre enn de som har høyere farmasøytisk utdanning, kan eie apotek. Fagligheten skal ivaretas ved at det kreves driftskonsesjon der den ansvarlige for driften skal være farmasøytisk kandidat. Jeg synes ikke denne nye eierformen er uproblematisk, og de aller fleste land i Europa har faglig eierskap. Arbeiderpartiet og jeg mener, i likhet med komiteen, at tilsynet med apotekdriften under disse nye forhold må skjerpes for å sikre kvaliteten i driften og for å se til at konsesjonsvilkårene overholdes. Dette må være på plass når loven trer i kraft! Vi må vokte oss for og vi må hindre at rene kommersielle interesser fortrenger absolutte krav til faglighet og kvalitet. Etableringskontrollen innebærer også at en konsesjon til næringssvake områder skal ses i sammenheng med konsesjon til næringssterke og sentrale områder. Vi åpner også for en friere etablering i troen på at dette kan føre til etablering av flere apotek. Likevel må det være slik at konsesjonsreglene følges nøye, for å unngå både overetablering og mangel på etablering der behovene for apotek ikke dekkes. Jeg synes det er positivt at også kommuner, om de ønsker det, nå har muligheten til å etablere apotek. Delvis som en konsekvens av nye eierformer, der juridiske personer uten farmasøytisk embetseksamen skal kunne eie apotek, åpnes det for kjededannelser. Vi ser nå at kjededannelse er en realitet. Dersom en enkelt kjede gjennom å eie en svært stor andel av apotekene skulle få nærmest monopolstilling i markedet, vil det kunne ødelegge den konkurransesituasjonen som er en forutsetning for å få redusert pris for forbrukerne. Det er viktig at både departementet og Konkurransetilsynet overvåker konsekvensene av bl.a. krysseierskap mellom grossist og apotek og kjeder som synes å bli eier av et stort antall apotek. Jeg viser til lovens § 2-2 som gir departementet rett til å begrense antall eierkonsesjoner i kjeder, spesielt ut fra konkurransemessige hensyn. Denne mulighet bør benyttes hvis nødvendig. En kan også frykte at særlig utenlandske selskap bare vil investere i de mest lønnsomme apotek og dermed ikke gi noe bidrag til at apoteknæringen i hele landet utvikler seg positivt. For øvrig er det viktig at alle interessenter får arbeide under de samme vilkår, det gjelder så vel grossister som de enkelte apotek. Dette må også nøye følges av departement og konkurransetilsyn. Jeg er glad for at et stort flertall ikke har tillatt at reseptfrie legemidler og pakninger unntatt reseptplikt skal kunne selges utenom apotek. Dette er medisiner med virkestoffer som er ment å virke. Rapporter fra land der disse tillates solgt utenfor apotek, viser at feilbruk, misbruk og skader er betydelige. Jeg er også tilfreds med at vi ikke skal selge medisiner på postordre. Dagens fraktrefusjonsordning synes å fungere utmerket og sikrer kontakten mellom apotek, forskrivende lege og legemiddelbruker. Erfaringene med postordre fra USA er ikke gode. Feilforsendelser, mindre faglig veiledning og overforbruk bygger ikke opp om tillit til et slikt system. Jeg har merket meg at Apotekergruppen i EU har sagt nei til postordresalg. Stortinget har ikke med dette lagt noen hindring i veien for at en i framtiden kan sende kvitterte resepter mellom lege og apotek. Det kan vise seg å være både billigere og tidsbesparende. Dette betinger imidlertid at slik informasjon ikke kan legges inn på nettet før datasikkerheten er fullt ut ivaretatt. Apotekavansen er ofte regulert uten at kriteriene for slik regulering alltid er åpenbare. Det er viktig både for apoteknæringen og for myndighetene at grunnlaget for regulering av apotekavansen er mest mulig klarlagt. Derfor har vi reist forslag om at Regjeringen på egnet måte forelegger Stortinget et opplegg der kriterier for fastsetting av apotekenes avanse utredes og klargjøres. En av grunnene til at det er nødvendig med etableringskontroll med apotek er mangelen på farmasøyter. Jeg er vel kjent med at svært mange apotek, særlig i distriktene, ikke får tak i tilstrekkelig antall farmasøyter. Det er viktig at eventuell ledig kapasitet ved to av våre utdanningssteder utnyttes til å få utdannet flere, f.eks. Universitetene i Tromsø og Oslo. Virkningen av referanseprissystemet diskuteres i mange sammenhenger. Systemet har vel ikke fått den effekt som var forventet. Men det er nødvendig å stimulere til tiltak der folketrygdens ressurser utnyttes best mulig. Med innføringen av referanseprissystemet skulle trygdens refusjon til blåreseptmedisin knyttes til det billigste preparatet, synonympreparatet. Overgangen til billigere preparat og nedgang i pris har skjedd i et lavere tempo enn hva som var antatt, og det synes som om mange pasienter velger å betale mellomlegget for å få dyrere preparater. Saksordføreren uttrykte bekymring for utvikling av egenandeler. Den bekymringen deler også jeg. Det er absolutt et av de forhold som må tillegges vekt når referanseprissystemet skal vurderes. Jeg tror heller ikke det er noen entydig årsak her, og jeg er derfor fornøyd med at flertallet har støttet departementet i at det foretas en grundig evaluering av systemet i forbindelse med budsjettet for 2001. Flertallet i komiteen har bedt departementet om å endre forskriftene, slik at grossister som spesialiserer seg på veterinære legemidler, i spesielle tilfeller kan unntas fra kravet om fullsortiment. Så er det viktig å presisere at forskriveren, dvs. i dette tilfellet veterinæren, ikke skal tillates å selge – og dermed ha egeninteresse i å forskrive og selge – legemidler. Så har også komiteen sagt at departementet kan gi nærmere bestemmelser om at grossister kan utlevere legemidler som skal anvendes på dyr, til profesjonelle sluttbrukere. Dette betyr ikke en generell oppheving av levering av veterinærmedisin gjennom apotek.