Erna Solberg (Høyre), 2010-06-15:
Kreft er en folkesykdom som rammer om lag én av tre i løpet av livet. Dermed kan den ramme oss alle – den rammer noen som pasient, mange som pårørende, eller som bekjent av folk som blir kreftsyke. Den rammer selvfølgelig mest i de eldste aldersgrupper, men den rammer også vilkårlig, helt ned til spedbarnsalderen. Behandlingstilbudet til kreftpasienter er på mange områder i verdensklasse. Det skal vi huske på å ta med oss, for det er mange gode behandlingstilbud. Men på andre områder avdekkes det ofte betydelig svikt. Dette, sammen med det at vi faktisk får mer kreft, det kommer til å øke, er hovedgrunnen til at vi har fremmet dette forslaget om en forsterket innsats mot kreft. Den forrige Bondevik-regjeringen, Bondevik II-regjeringen, etablerte en kreftstrategi for seks år siden. Men bare å videreføre den kreftstrategien som vi laget den gangen, er etter vår mening ikke tilstrekkelig. Derfor har vi 19 ulike forslag i dette dokumentet. I denne salen har vi av og til diskusjoner som ender opp slik: Men hvorfor gjorde dere ikke noe med dette da dere satt i regjering? Da har jeg lyst til å si at vi laget en strategi da, og vi ser at det trengs fornyelse. Politikken utvikler seg alltid, derfor disse nye forslagene. De 19 konkrete tiltakene skal bidra til tre ting: De skal sikre bedre kvalitet i diagnostikk og behandling slik at flere kan reddes, de skal sikre at nye behandlingsformer utvikles og tas i bruk, og de skal bidra til forebygging av kreftforekomster. Alt dette er viktig. Og selvfølgelig er det viktig med en lindrende behandling i sluttfasen når vi vet at vi ikke kan gjøre mer. På dette området, som på ganske mange andre medisinske områder, har vi en rivende utvikling av nye behandlingsmetoder. Det gir pasientene nytt håp, og det gir oss nye muligheter til å kurere og redde flere som rammes av kreft. Av og til utfordrer dette oss med den prioriteringsdebatten vi har, for noen ganger kan det være dyrt i begynnelsen. Det er ikke gitt at alle nye behandlingsformer først og fremst skal ses på som en utgift, men heller som en investering i helse og livskvalitet. Ofte er det sånn at en ny behandling etter hvert blir mer og mer kostnadseffektiv, selv om den utprøvende fasen, startfasen, alltid er dyr. Jeg var i Memphis i begynnelsen av påsken i forbindelse med NATOs parlamentarikerforsamling. Blant det vi gjorde der, som ikke hadde noe som helst med sikkerhetspolitikk å gjøre, var å besøke et av verdens ledende barnekreftsykehus, St. Jude, som baserer hoveddelen av sin finansiering på innsamlede midler. 70 pst. av budsjettet kommer derfra – en hel del fra forskningsmidler, nesten ingenting fra forsikringspenger. Hovedfokuset deres er å jobbe med de barnekreftformene der man ikke har gode nok behandlingsprotokoller, og hvor de lokale sykehusene ikke kan hjelpe. Det er rørende å være på slike institusjoner, fordi barn rører en mer enn kanskje mange andre grupper som er syke. Men jeg har også lyst til å si at den frivillige organisasjonen som står bak, og som samler inn penger, samlet altså i fjor inn over 700 millioner dollar for å drive det sykehuset pluss 20 avleggere i en del land i den tredje verden som driver med kreftbehandling. Det sier også noe om hvor sterk opplevelse folk har, at de vil gjøre noe med kreftsaken og få til behandling. Men sykehuset viser også til at veldig mye av den nye behandlingen de la frem, var kostnadseffektiv. De gjør det på nonprofit-nivå og legger alle protokoller ut. Det bidrar til å løfte det videre og bidrar også til å lage nye typer medisiner. Jeg synes det er viktig å ta dette med, for når vi skal diskutere prioriteringer – og det skal vi gjøre – må ikke prioriteringer bli et enkelt regnestykke om prisen på et liv, eller hvor mye ting koster. Av og til føler jeg at i slike debatter tenker man at fordi vi ser at noe er dyrt nå, skal vi ikke ha det fordi det er så vanskelig å ta det inn, men sannheten er at det kan være den rette veien til de billige og mye bedre løsningene i fremtiden. Da er det også mulig å prioritere på andre måter. Høyre har gjort én prioritering. Vi er blant de partiene som har fått kjeft fordi vi ikke ville ha en tannhelsereform hvor alle skulle få billigere tannbehandling eller gratis tannbehandling etter fylte 67 år, fordi vi tror det vil redusere muligheten vår til å behandle de mest alvorlig syke. Innstillingen viser at det er bred politisk enighet om at vi skal ha en forsterket innsats mot kreft. Men det er ulike politiske syn på hvordan vi skal sikre bedre helsetjenester, og dette reflekteres også i innstillingen. Og så venter jeg ennå på den saken hvor regjeringspartiene tør å gjøre noe annet enn bare å sende sakene til regjeringen for videre arbeid. Det kan jo være at det å vise vilje til å løfte noe snart burde bli et ønske fra stortingsflertallet. Det ideelle er selvfølgelig å forebygge kreft. Mange generelle leveregler gjør det mindre sannsynlig at man vil få kreft, selv om det også er omdiskutert hvor mye slike generelle folkehelsetiltak faktisk bidrar. Det andre som er viktig, er at det er mulig å finne ut om man er kreftsyk på et tidlig tidspunkt. Screening har en stor betydning. Masseundersøkelser kan være en viktig måte å oppdage kreft på tidligere og bidra til å redde langt flere. Det skaper selvfølgelig også dilemmaer knyttet til knappe helseressurser, at man bruker penger på mange friske, og at det kan være falske positive funn. Derfor er det viktig at vi har en god diskusjon om når vi skal innføre screening, men vi mener altså at tiden er inne for å gjennomføre screening på tarmkreft, som i dag er meget utbredt. 3 400 rammes hvert år, og 1 575 dør hvert år av tarmkreft i Norge. Vi vet at når spredning har skjedd, er dette en av de kreftformene som er vanskelig å behandle og fjerne. 300 liv kunne ha vært spart, ifølge Nasjonalt kunnskapssenter for helsetjenesten, som mener det er realistisk at 20 pst. ville kunne blitt oppdaget tidligere og blitt behandlet på et tidspunkt hvor man kunne kureres. Derfor har vi foreslått et pilotprosjekt. Jeg registrerer at Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten den 7. juni leverte inn en innstilling om iverksettelse av et screeningprogram for tarmkreft. Regjeringens svar har vært at de skal se nærmere på det. Vi forventer en fortgang i det arbeidet fra regjeringens side og at de kan presentere en konklusjon i budsjettforslaget til høsten. I det forslaget som vi fremmet i mars, påpekte vi økende ventetider for diagnostikk og helsetjenester generelt. Bare i Oslo har ventetidene for offentlig finansiert undersøkelse ved lab- og røntgeninstitutt økt fra én til to uker i 2007 til opptil syv uker i 2009. Når folk får høre at de kanskje skal utredes for kreft, er det viktigste å få et svar på om de har kreft eller ikke. Den engstelsen og påkjenningen som det er å gå og vente i opptil syv uker for å få gjort de grunnleggende undersøkelsene, er skikkelig tøff. Det er en tøff beskjed å få, og det innebærer ikke minst betydelig fare for at kreft oppdages for sent, og at man derfor kan oppleve å dø av kreftformer som kunne ha vært behandlet. Jeg synes det sier ganske mye, det som ble kjent i forrige uke, at tidligere arbeiderpartistatsråd Karita Bekkemellem og hennes mann hadde valgt å betale seg ut av den offentlige diagnosekøen, og at undersøkelsen viste kreft. Da svarte helse- og omsorgsministeren at det var et enkelttilfelle, at pasienten hadde havnet feil. Det tror jeg er et naivt bilde av hvordan helsevesenet er. Dette hører vi for ofte til at dette er et enkelttilfelle. Helsetilsynet publiserte i mai i år en rapport om risikobildet av norsk kreftbehandling. Der betegnes forsinkelser i diagnostikk på ulike nivå som den største risikoen for at det skjer svikt som koster pasienter liv og helse. Det er ikke enkelttilfeller, men en systematisk svikt. Da må man gjøre noe med det. Men dette kommenterer altså ikke regjeringspartiene i denne innstillingen i det hele tatt. Ventetider er også et viktig tema. Jeg ble forbauset da jeg i julen kunne lese i Bergens Tidende at en av journalistene hadde ringt og spurt om hvor lang ventetid det var på kreftbehandling, for hun hadde jo oppdaget at det var ventetid på kreftbehandling. Svaret hun hadde fått hos Helsetilsynet, var at de ikke ville oppgi ventetider på kreftbehandling, fordi de ikke ville gi inntrykk av at man aksepterte ventetider på kreftbehandling. Virkeligheten forsvinner ikke av at man ikke offentliggjør det. Brukerne oppdager det. Derfor er det nødvendig å ha offentliggjøring av ventetidene, slik at pasienter får viktig og korrekt informasjon, som gir grunnlag for forbedring av tilbudet, og også gir grunnlag for at den valgfriheten vi har gitt når det gjelder behandling, faktisk har et reelt innhold. Jeg håper regjeringspartiene vil snu og støtte vårt forslag i denne saken, for det er én av de viktige tingene som kan bidra til bedre kreftbehandling.