Jan Tore Sanner (Høyre), 2009-05-14:
Perspektivmeldingen gir et godt grunnlag for å diskutere de langsiktige utfordringene. Jeg vil konsentrere meg om de to hovedutfordringene som også trekkes opp i perspektivmeldingen. Den første knytter seg til hvordan vi skal finansiere velferdssamfunnet etter 2020 når oljeinntektene går ned og utgiftene til pensjon, helse og omsorg går kraftig opp. Som det påpekes i perspektivmeldingen, vil vi frem mot år 2060 få nær en fordobling av antall personer over 67 år. Det vil gi oss noen helt særegne utfordringer. Den andre hovedutfordringen – hvordan vi skal begrense den globale temperaturøkningen til to grader – vil kreve at de globale klimagassutslippene går ned etter 2015 og halveres frem mot 2050. Det vil innebære behov for et kvantesprang i miljøpolitikken i den kommende tiårsperioden. Mens vi behandler denne perspektivmeldingen, rammes både Norge og resten av verden av finanskrisen. Det er vel ikke å overdrive å si at vi i tillegg også må håndtere en miljøkrise. Paradoksalt nok kan de to krisene vi befinner oss i – miljøkrisen og finanskrisen – være det som kan utløse en nødvendig politikkomlegging som kan gi oss et bedre og mer bærekraftig fundament for velferdssamfunnet vårt. I miljøpolitikken er det et påfallende sprik mellom den politiske erkjennelsen av de ganske dramatiske konsekvensene som vil komme i kjølvannet av global oppvarming, og de mål og virkemidler som iverksettes, både nasjonalt og internasjonalt. Fortsatt preges miljøpolitikken langt på vei av en vente-og-se-holdning. Selv om vi i Norge iverksetter konkrete tiltak, og andre land iverksetter konkrete tiltak, er det på ingen måte tilstrekkelig – eller i nærheten av å være tilstrekkelig – til å håndtere de ganske dramatiske konsekvensene vi kan stå overfor. Nå skal ikke jeg gå den debatten som ble ført her tidligere i dag, i næringen. Men også den var preget av mye retorikk og beskrivelse av dramatiske konsekvenser og mindre av hvilke politikkomlegginger som er nødvendige. Jeg vil begrense meg til å peke på tre. Det ene er behovet for mer fornybar energi, behovet for nye og mer kraftfulle virkemidler for å få utløst mer fornybar energi i Norge. Det andre er betydningen av å satse langt mer på forskning og utvikling. Når man ser på TV-reklamer – nå er det vel ikke så mange av dem i disse dager, men hvis vi går et år tilbake – er det et paradoks at Toyota kunne annonsere med at de brukte opptil 20 milliarder kr årlig for å bringe frem en miljøvennlig bil, mens vi i Norge ofte krangler om vi skal bevilge 100 mill. kr eller 200 mill. kr til ulike forskningsprosjekter. Når Toyota likevel har valgt å gjøre dette, er det fordi de erkjenner at skal de lykkes i konkurranse i fremtiden, må de produsere biler som folk vil ha. Det forventes at politikerne vil stille strengere krav, og det forventes at forbrukerne vil etterspørre mer miljøvennlige biler. Det tredje er at vi må få virkemidler som i enda større grad spiller med markedet og ikke mot markedet. Det gjelder både privatpersoner og bedrifter. Privatpersoner skal ikke bare finne det mer gunstig å velge kollektivt, men også mer gunstig å kjøpe mer miljøvennlige biler. Jeg mener at den aller viktigste utfordringen er å motivere og stimulere bedriftene til å produsere produkter som gir lavere klimagassutslipp, og at det også brukes emballasje som gjennom sin produksjon innebærer lavere klimagassutslipp. Vi vil først lykkes når bedriftene ser at de som vil lykkes i konkurranse og som vil tjene penger i fremtiden, er de som produserer de mest miljøvennlige produktene. Jeg er ikke redd dersom Norge går noen skritt foran i den utviklingen. Jeg tror snarere det vil bidra til at Norge vil få konkurransefortrinn og tryggere og mer bærekraftige arbeidsplasser. En annen problemstilling knytter seg til hvordan vi skal bruke det økonomiske handlingsrommet vi har frem mot 2020, slik at vi kan sikre velferden etter år 2020. Vi er heldige som har en stor olje- og gassformue i Norge – jeg vil understreke at det er en olje- og gassformue. Jeg mener at det ikke er likegyldig hvordan vi bruker oljepenger sammenlignet med hvordan vi bruker andre skatteinntekter til staten. Mens andre skatteinntekter kommer fra arbeid og forbruk, kommer oljeinntektene fra en formue. Derfor mener jeg at det er helt avgjørende at vi har større ambisjoner for hvordan vi bruker de pengene, enn for hvordan vi bruker andre skattepenger. Da den såkalte handlingsregelen ble vedtatt, var man enige om at pengene skulle brukes til å satse på forskning og utvikling, på samferdsel, infrastruktur og skatte- og avgiftslettelser for å skape bedre rammebetingelser for bedriftene. Jeg er helt sikker på at hadde man sett de samme miljøutfordringene den gangen som det vi ser nå, ville man lagt til et fjerde formål, nemlig investeringer i miljøvennlig teknologi, investeringer som kan bidra til å få ned klimagassutslippene. Derfor fremmer Høyre i dag sammen med Venstre et forslag om dette, og vi skjønner at Fremskrittspartiet støtter det. Det vil kunne utløse titalls milliarder kroner ekstra til miljøinvesteringer i årene som kommer. Det mener Høyre er nødvendig. Vi er opptatt av at vi skal bruke handlingsrommet frem mot 2020 til å legge et grunnlag for velferdssamfunnet vårt. Det handler om å satse mer på kunnskap og skole. Det er helt uakseptabelt at det fortsatt er én av fem som går ut av grunnskolen uten å kunne lese og skrive skikkelig. Det er helt uakseptabelt at nesten én av tre faller av i løpet av videregående skole. Vi må ha høyere ambisjoner for vår skolepolitikk. Skal vi bygge kunnskapssamfunnet, skape sterke kunnskapsbaserte bedrifter som er i verdenstoppen på sitt område, må vi vise både vilje til politikkomlegging og vilje til å prioritere kunnskaps- og skolepolitikk. Det samme gjelder samferdsel, hvor det nå synes å være en bredere erkjennelse i alle politiske leirer av at vi ikke kan være bekjent av å ha Europas dårligste veinett. Vi må sørge for at vi bygger mer vei, at vi bygger vei raskere, og at vi satser mer på infrastruktur i årene som kommer. Det siste knytter seg til bedre rammebetingelser for bedriftene. Vi må gjøre det lettere både å starte og å drive små og mellomstore bedrifter. Jeg føler meg ganske sikker på at det er de små og mellomstore bedriftene som vil være med og dra Norge ut av den økonomiske krisen vi befinner oss i, men da må man også skape rammebetingelser for dem. I tillegg er det nødvendig med en annen skattepolitikk. Det må være lønnsomt å jobbe, lønnsomt å investere, lønnsomt å spare – det er å bygge opp under samfunnsbyggende verdier, og det må også skattepolitikken være med på å stimulere. Jeg vil også understreke viktigheten av at man gjenopptar arbeidet med å modernisere offentlig sektor. Det er et betydelig potensial i staten og ikke minst i kommunesektoren, hvor jeg mener at man må legge til rette for større og mer robuste kommuner som vil kunne levere bedre velferd og få til et bedre samspill mellom offentlig og privat sektor, både innenfor veibygging og tjenesteproduksjon, og, som de borgerlige partiene understreker: skape et større rom for frivillige organisasjoner og det sivile samfunn. Det handlingsrommet vi har i statsøkonomien fram mot 2020, er understreket både i perspektivmeldingen og i en rapport fra Erling Holmøy i Statistisk sentralbyrå. Han skriver i Økonomiske analyser nr. 4 for 2008: «Selv om realprisen på olje ikke holder seg høyere enn i 2006, er det rom for betydelige skattelettelser og forbedringer av dagens offentlige velferdsordninger frem til ca. 2020.» Det er det tiåret vi må sørge for at vi får til en prioritering av tiltak som kan styrke verdiskapingen og legge et bedre grunnlag for velferdssamfunnet vårt. Og det er det tiåret vi må sørge for at vi får til et helt nødvendig kvantesprang i miljøpolitikken, slik at vi skaper et mer bærekraftig samfunn. Med det vil jeg ta opp de forslagene som Høyre og Venstre fremmer i innstillingen.