Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2013-03-21:
Når Stortinget nå skal diskutere meldingen om en helhetlig integreringspolitikk, er det mulig å velge ulike innganger. Vi kan starte med det positive – hva det er som gjør at integreringen faktisk fungerer bedre i Norge enn i mange andre land. Vi kan ha hovedfokus på suksesskriterier og se hvordan vi kan få mer ut av det som faktisk virker, eller vi kan velge det motsatte utgangspunktet, lete med lys og lykte etter det som ikke har fungert fullt så bra, og grave oss ned der. Som saksordfører velger jeg det første, slik meldingen også gjør. Det er de positive resultatene som gir det mest sannferdige bildet av dagens mangfoldige norske samfunn, mangfold og fellesskap, eller mangfold og muligheter som mitt eget partis landsmøte kalte det. Det betyr ikke at alt er perfekt, da hadde vi ikke trengt denne stortingsmeldingen. Alle vet at mangfold også betyr utfordringer. Men å velge et negativt inntak med ensidig fokus på det som ikke fungerer, gir et vrengebilde av virkeligheten og bringer oss heller ikke videre. Det er et kvalitetstegn ved norsk politikk når nesten hele komiteen framhever at mangfold og fellesskap er viktig for den enkelte, og minst like viktig for samfunnet som helhet. Der er vi dessuten helt på linje med folkemeningen, som Statistisk sentralbyrå måler hvert eneste år, og som fra et positivt utgangspunkt fortsetter å bevege seg i positiv retning. Et stort flertall i den norske befolkningen ser på innvandrere som en viktig ressurs for det norske samfunnet, både i arbeidsliv og med det de tilfører fra sin egen kultur. Så kan en spørre seg hva det er som gjør at konfliktnivået i det norske samfunnet er så lavt som det er. Svaret er vel relativt opplagt. Vi er et samfunn med små forskjeller mellom folk. Vi har bred oppslutning om viktige verdier som demokrati, ytringsfrihet, likestilling og likeverd. Et overordnet mål i integreringspolitikken er at innvandrere som kommer til Norge, opplever seg respektert og som en del av fellesskapet med de plikter og rettigheter som andre innbyggere i Norge har. Det har gjort at vi, bedre enn mange andre, på ganske kort tid har greid å forholde oss til nokså store befolkningsendringer. I 1970 hadde bare 1,5 pst. av den norske befolkningen innvandrerbakgrunn. I dag er dette økt til over 13 pst., med bakgrunn fra 219 land og selvstyrte regioner. Til sammenligning kan nevnes at antall medlemsland i FN er 193. Flertallet understreker at en vellykket integrering bygger på gjensidighet i rettigheter og plikter, at det er helt avgjørende for en god samfunnsutvikling at innbyggerne er i stand til å ta ansvar for egne liv. Hovedansvaret for det vil alltid ligge hos den enkelte selv, men myndighetene må samtidig bidra til å gi nye borgere en sjanse til å bli en del av det norske samfunnet. Integrering er en toveisprosess, basert på rettigheter og plikter. Det handler om å bygge ned barrierer der de måtte finnes, i utdanning, arbeidsliv, helse, tjenesteyting osv. Barrierene kan være høye eller lave, avhengig av den enkeltes utgangspunkt. Det er forskjell på å komme til Norge som arbeidsinnvandrer, familieinnvandrer eller flyktning. Det er annerledes for voksne enn for barn, det er forskjeller mellom menn og kvinner, gutter og jenter. Vi har hele spennet fra høyere utdannede til analfabeter. Det er forskjeller innen og mellom innvandrere fra ulike land og kontinenter. Derfor må også tiltakene være fleksible, mest mulig individuelt tilpassede og dekke alle livsfaser. Dette er en god melding og en viktig melding. Det er et synspunkt som deles av de 16 organisasjonene som deltok i Stortingets høring. Regjeringen viser her hvordan de store og de små integreringsprogrammene og -tiltakene henger sammen på tvers av sektorer. Ansvaret for gjennomføring av de ulike tiltakene for språk, arbeid, utdanning, bolig, fritidsaktiviteter og annen samfunnsdeltakelse ligger i de forskjellige sektorene, men folk lever ikke livet sitt etter sektorprinsippet. Folk lever på kryss og tvers av sektorer, hver dag, hele livet. De veksler mellom offentlig, privat og frivillig sektor. De beveger seg mellom nasjonalt, regionalt og lokalt nivå, og sist, men ikke minst – alle bor i en kommune. Et av de aller viktigste suksesskriteriene for en vellykket integrering blir derfor at vi evner å se ulike tiltak i sammenheng, og gjøre ting i riktig rekkefølge. Når Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har fått ansvaret for å samordne og sikre en helhetlig integreringspolitikk, må det ansvaret også være reelt. Det handler ikke bare om å skrive en melding, det handler vel så mye om bevilgninger og konkret gjennomføring. Stortinget mener at hovedsporet i en slik helhetlig integreringspolitikk er språk, bolig, utdanning og arbeid. Språk er helt grunnleggende for resten. Derfor har vi doblet antall timer for dem med rett og plikt til norsk og samfunnskunnskap. Derfor vil vi gjennomgå introduksjonsordningen og foreslå forbedringer i den. Derfor ønsker flertallet å få vurdert mulige utvidelser av personkretsen for rett og plikt til norskopplæring. Derfor har vi forsøk med gratis kjernetid i barnehage, slik at alle barn skal være like godt rustet til å ta fatt på første skoledag. Derfor vil vi at språkkartlegging og språkstimulering etter hvert skal utvides fra dagens 90 pst. til å omfatte alle barn. Derfor har vi innført gratis leksehjelp, for å nevne noe. Den beste måten å lære språk på, er å praktisere det sammen med nordmenn. I den sammenhengen skal vi ikke undervurdere verdien av det frivillige organisasjonslivet. Mange organisasjoner har utviklet gode tilbud, delvis finansiert med tilskudd fra det offentlige, men her er det rom for utvidelser, noe som kom tydelig fram i høringen vår. Arbeid er viktig på alle måter. For den enkelte handler det om mulighetene til å bidra med sine evner og kvalifikasjoner, frihet til å skaffe seg bolig, frihet til å leve et selvstendig liv, delta i fritidsaktiviteter. Arbeid er det viktigste virkemidlet mot fattigdom. Vi vet at innvandrere og barn med innvandrerbakgrunn er overrepresentert blant personer med vedvarende lav inntekt. Velferdssamfunnet vårt er avhengig av de verdiene som skapes gjennom arbeid. I Norge har vi høy sysselsetting, både blant menn og kvinner, og blant innvandrere og befolkningen for øvrig. Men det er en forskjell. Det er større forskjell mellom menn og kvinner blant innvandrere enn i befolkningen ellers. Tall viser at hvis vi evner å tette sysselsettingsgapet, har vi dekket en tredjedel av arbeidskraftbehovet vårt fram mot 2060. Ett av flere tiltak er å få en bedre godkjenningsordning for utdanning og realkompetanse fra utlandet. Et annet tiltak er omdanningen av Ny sjanse-programmet til Jobbsjansen, med særlig vekt på kvalifisering av kvinner som står langt fra arbeidsmarkedet. Et tredje tiltak er forsøk med kvotering av innvandrere til statlige arbeidsplasser. Et fjerde tiltak er et tettere samarbeid mellom Nav og arbeidsgivere for å få flere innvandrere til intervju og ansettelse. Vi trenger gode rollemodeller som kan bidra til å fjerne barrierer som skapes av diskriminerende holdninger, og kanskje særlig de holdningene som ikke er helt bevisste. Siden 2005 er det skapt 330 000 nye arbeidsplasser i Norge, aller flest i privat sektor. Innvandrere gir viktige bidrag til dette. 21 pst. av nye bedrifter i 2011 ble etablert av innvandrere. Dette må det oppmuntres mer til. Derfor vil vi ha etablererveiledning til innvandrere inn i faste former. I noen miljøer vet vi at det forekommer sosial kontroll av unge, særlig jenter, men også gutter, og også av voksne kvinner. Utdanning og arbeid er den beste veien ut av undertrykking og over i selvstendighet og kontroll over eget liv. Det vet norske kvinner alt om. Den kunnskapen må vi også makte å dele med våre nye medsøstre. Det er positivt at innvandrerjenter nå stormer fram i utdanning på videregående og høyere nivå. Forhåpentligvis vil det etter hvert også føre til at de stormer inn på arbeidsmarkedet og trekker flere med seg. Men vi må samtidig bygge ned barrierer for dem som trenger ekstra tiltak for å nå dit. Det er aldri for seint. Det fins mange gode eksempler på det, også blant voksne innvandrerkvinner. Vi må heller ikke glemme at en del innvandrergutter ikke klarer seg like godt i skolen som jentene. Noen kommentarer om helse: Regjeringen påpeker at et likeverdig helsetilbud betyr at alle må behandles forskjellig, ut fra den enkeltes behov. Det er bra, men her ligger det også en utfordring. Vi vet at vi det finnes sosiale forskjeller i helse. Vi vet at noen lidelser forekommer hyppigere blant innvandrere enn andre, men et hovedproblem er at kunnskapen vår er fragmentert og har mange hull. Derfor er det positivt at det snart kommer en stortingsmelding om folkehelse, der innvandreres særskilte utfordringer blir omtalt, og i kjølvannet av den, en nasjonal strategi for innvandrerhelse. Helt til slutt vil jeg igjen understreke det positive i at Stortinget står så samlet som vi gjør – ikke helt enstemmig, men så godt som samlet – når det gjelder å se mulighetene i mangfoldet. Det er fremmet noen mindretallsforslag, som jeg forutsetter at mindretallet selv presenterer og fremmer. Og så ser jeg fram til en konstruktiv debatt om et meget viktig tema.