trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erlend Larsen (Høyre), 2018-05-08:
Da Israel invaderte Sør-Libanon i 1978 som reaksjon på terroraksjoner fra palestinske grupperinger, handlet FN imponerende raskt. Tirsdag i påskeuken kom den formelle forespørselen om Norge kunne bidra med soldater. Kong Olav og statsminister Odvar Nordli var på påskeferie i fjellet, og utenriksministeren var i Kina. Verken konge eller statsminister hadde telefon på hytta. Det var tross alt 1978. Allerede dagen derpå, onsdag før skjærtorsdag, var ti av femten statsråder på plass da statsrådet ble satt kl. 11. Skjærtorsdag reiste den første norske offiseren til Libanon for å bli kjent med situasjonen. Allerede den første tirsdagen etter påske møtte offiserene og soldatene til den norske beredskapsbataljonen opp på Gardermoen. En uke senere var de første norske soldatene i Libanon klare til å løse sitt oppdrag – en imponerende innsats tiden tatt i betraktning. Krigen mellom Israel og PLO kom i tillegg til den libanesiske borgerkrigen. Det foregikk altså to kriger i dette landet på samme tid. Situasjonen for libaneserne var kritisk. Grunnloven § 25 gjorde det mulig for regjeringen å stille den norske FN-bataljonen til disposisjon for FN på særdeles kort varsel. Dersom Senterpartiets grunnlovsforslag vedtas, blir det ikke mulig for Norge å delta så raskt som dette i internasjonale kriser. Jeg er enig med Senterpartiet i at det å sende norske soldater til krig i utlandet er en alvorlig beslutning. Jeg er også enig i at det så langt som mulig bør være en allmenn forståelse for oppdraget. Men å lovbestemme at det skal være en debatt i forkant, er ikke heldig dersom vi skal hjelpe til der det oppstår kriser. De fleste av de 40 operasjonene Norge har deltatt i siden annen verdenskrig, har vært preget av kriser. Samtidig må vi ha med oss det konstitusjonelle skillet mellom storting og regjering. I dag er det 8. mai. Dette er ikke bare frigjøringsdagen, men også den nasjonale veterandagen, som skal hedre alle norske kvinner og menn som har gjort tjeneste for Norge i utlandet. Å sende norske soldater – unge kvinner og menn, våre sønner og døtre – ut i krig er en svært alvorlig beslutning. Noen vil dø. En god del får psykiske problemer av de sterke opplevelsene krig gir. Det er viktig for meg at storting og regjering hele tiden har menneskene som skal ut i internasjonale operasjoner, med seg i alle sine vurderinger før beslutningene tas. Har vi ikke råd til å gi soldatene en god oppfølging når de kommer hjem, skal de heller ikke delta i internasjonale operasjoner.
Eva Kristin Hansen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Saken vi nå skal diskutere, handler om et forslag om å ta inn en formulering i Grunnloven § 25, om forbud mot produksjon, innførsel, bruk og utplassering av atomvåpen i Norge. Forslaget ble fremmet i forrige periode av representantene Kirsti Bergstø, Audun Lysbakken og Heikki Eidsvoll Holmås. Norge har siden 1950-tallet hatt en klar linje i spørsmålet om atomvåpen på norsk jord. Einar Gerhardsens proklamasjon på NATO-toppmøtet i Paris i 1957 om «ingen atomvåpen på norsk jord i fredstid» er godt kjent. Han uttalte også følgende på det samme møtet: «Vi har i Norge heller ingen planer om å la opprette lagre av atomvåpen på norsk område eller installere utskytningsbaser for mellomdistanseraketter.» Denne linjen har stått seg siden da, og det er en bred politisk enighet i Norge om at vi også skal ha en pådriverrolle for internasjonal rustningskontroll og nedrustning. Det er det ingen politisk strid eller uenighet om i Stortinget. Når det gjelder å ta inn konkrete formuleringer i Grunnloven, som det foreligger forslag om, er det et flertall i komiteen som mener at forslaget ikke skal bifalles. Flertallet i komiteen består av medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Senterpartiet og Kristelig Folkeparti. At vi mener at forslaget ikke skal bifalles, handler ikke om at noen er for at vi skal tillate produksjon, innførsel, bruk eller utplassering av atomvåpen i Norge. Det er det viktig å være tydelig på. Men som flertallet uttrykker i merknadene i saken, mener man at et eksplisitt og detaljert forbud, som det her er snakk om, vil utgjøre et brudd med den konstitusjonelle tradisjonen og praksisen som vi har. Flertallet mener også at det vil reise spørsmål om presedens gjennom grunnlovfesting av andre typer masseødeleggelsesvåpen og våpentyper som må sies å være spesielt inhumane eller skadelige for sivilbefolkningen. Flertallet i komiteen gir klart uttrykk for at det ikke skal være noen som helst tvil om hvilken norsk politikk som gjelder for atomvåpen. Den ligger fast. Mindretallet i komiteen, som består av representanten fra Sosialistisk Venstreparti, anbefaler at forslaget blir vedtatt. Jeg regner med at mindretallet selv redegjør for sitt syn. Med det anbefaler jeg komiteens innstilling og antar at dette blir dagens korteste innlegg – lytt og lær.
Solveig Schytz (Venstre), 2018-05-08:
Atomvåpen er det farligste og mest inhumane våpenet som mennesker har funnet opp. Titusenvis av mennesker døde enten momentant eller i tiden rett etter at atombombene ble brukt over Hiroshima og Nagasaki i annen verdenskrig. Dagens atomvåpen er enda farligere enn dem vi hadde ved slutten av verdenskrigen, og atomvåpen har store, irreversible humanitære konsekvenser, og store konsekvenser for miljøet. Det er trolig færre atomvåpen i dag enn det var for noen år siden, men det er flere land som har atomvåpen, og det er større risiko for spredning. På mange måter kan vi si at atomvåpentrusselen i dag er større enn før. Venstre mener at kampen mot atomvåpen først og fremst kjempes internasjonalt, og at Norge må være en del av denne kampen. Og vi mener samtidig at vi skal være tydelige her hjemme ved å grunnlovfeste at Norge er et atomvåpenfritt territorium. Inntil nylig har atomvåpen vært det siste masseødeleggelsesvåpenet som ikke har vært gjenstand for et internasjonalt forbud. Tidligere har verdenssamfunnet forbudt biologiske og kjemiske våpen, til tross for at det var på et tidspunkt der det virket utenkelig at de landene som hadde disse våpnene, skulle kvitte seg med dem. Vi har  sett en nedrustning av biologiske og kjemiske våpen gjennom mange år, men denne våren opplevde vi igjen bruk av kjemiske våpen i Syria. Venstre er for norsk NATO-medlemskap. Samtidig mener vi at Norge må kunne få operere som en selvstendig nasjon i FN-sammenheng og stemme for de traktatene vi mener er riktige og nødvendige. 7. juli i fjor stemte 122 land i FN for en internasjonal traktat som forbyr enhver bruk og besittelse av atomvåpen. Norges stol sto tom i disse forhandlingene, og Norge valgte å ikke delta i avstemmingen. Det ble åpnet for signering av avtalen sist høst, og når minst 50 land har ratifisert avtalen, vil den være gjeldende internasjonal lov i disse landene. I høst gledet vi oss over at ICAN, International Campaign to Abolish Nuclear Weapons, fikk Nobels fredspris, og det ble begrunnet med kampanjens kamp for å få fram de humanitære konsekvensene av bruk av atomvåpen og deres innsats for å få på plass nettopp et FN-forbud. NATO er hjørnesteinen i norsk sikkerhetspolitikk. Venstre mener derfor det er viktig at vi nå får en grundig utredning av muligheten for at Norge kan tilslutte seg dette forbudet som NATO-stat. Ikkespredningsavtalen må være en grunnstein i det internasjonale arbeidet for visjonen om en verden fri for atomvåpen. Vi tror at internasjonale lover betyr noe, men vi tror også at nasjonale lover betyr noe, og derfor stemmer vi for å grunnlovfeste at Norge ikke vil produsere, innføre, bruke eller utplassere atomvåpen i riket. Det har vært bred politisk enighet om at vi ikke ønsker atomvåpen på norsk jord gjennom årtier, gjennom den kalde krigen og etterpå. Venstre mener at det verdigrunnlaget som representeres gjennom denne brede enigheten om Norge som atomvåpenfritt territorium, bør grunnlovfestes. Konsekvensene av atomvåpen er så katastrofale, og terskelen for å endre denne lange felles enigheten om atomvåpenfritt Norge må være høy. Derfor bør dette grunnlovfestes.
Martin Henriksen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Jeg stemte feil.
Lars Haltbrekken (Sosialistisk Venstreparti), 2018-10-18:
På vegne av representanten Kari Elisabeth Kaski og meg selv vil jeg trekke tilbake representantforslag 8:221 S for 2017–2018, om å avvikle norsk statlig deltakelse i petroleumsvirksomhet på islandsk kontinentalsokkel. Begrunnelsen er at regjeringen i årets statsbudsjett har lyttet til SVs forslag, så det er ikke lenger aktuelt.
Emilie Mehl (Senterpartiet), 2018-10-18:
På vegne av representantene Marit Knutsdatter Strand, Åslaug Sem-Jacobsen, Kjersti Toppe, Bengt Fasteraune, Heidi Greni, Willfred Nordlund, Trygve Slagsvold Vedum, Steinar Ness og meg selv vil jeg framsette et forslag om mulighet for oppheving av vedtak om sammenslåing av fylkeskommunene Hedmark og Oppland, Sogn og Fjordane og Hordaland, Vestfold og Telemark.
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2018-10-18:
Det er vel greitt å understreke at denne interpellasjonsteksten blei send inn for nokre månadar sidan. Men eg vil takke for svaret statsråden gjev, og når det gjeld det siste han viste til, om medarbeidarundersøkinga f.eks., er det klart at det er veldig positivt. Men at fleirtalet har det bra, er ein fattig trøst for dei som opplever at det fortsatt er utfordringar med kulturen i politiet. Eg deler veldig mange av beskrivingane statsråden kom med av det som har fungert, men det eg kanskje sakna litt i svaret hans, er at eg føler eg ikkje får godt nok svar på dei bekymringane me har, særleg når det gjeld f.eks. ytringskultur. Statsråden seier at det skal vere ein kultur for å kunne seie frå og viser til retningslinjer og slike ting, men spørsmålet mitt er òg kva statsråden meiner om dei tilbakemeldingane me får frå studentar på Politihøgskolen og dei som er mellomleiarar i politiet, om at det framleis eksisterer ein fryktkultur enkelte plassar. Kva meiner statsråden om det, og kva ynskjer statsråden å gjere med det? Det er positivt at statsråden nemner varsling. Både i media og i enkelte politidistrikt har det igjen vore fokusert på at det er utfordringar med handteringa av varslingar i politiet. Eg meiner det er positivt at ein skal fylgje opp NOU-en Varsling – verdier og vern. Der ligg det forslag til gode tiltak. Eg meiner nok at av det me har sett, er det grunn til å hevde at det systemet, den ordninga me har rundt varsling i dag, ikkje fungerer godt. Det er fleire som har spurt seg om bukken passar havresekken. Eg meiner, i tråd med det arbeids- og sosialfraksjonen vår meiner, at me må ha eit sterkare vern av varslarar, me må ha eit sterkare vern mot gjengjelding, og me må sørgje for at me får til ei betre ordning, anten det er å styrkje ei eining i Arbeidstilsynet eller det er eit varslingsombod. Det kan vere fleire gode løysingar på det, men eg synest situasjonen, slik me har sett det fleire gonger òg i politiet, ikkje er haldbar. Eg kjem heller ikkje unna å snakke litt om ressursar i dette innlegget. Det må arbeidast med politikultur på alle nivå, og det kan vere grunn til å spørje seg om den svært pressa ressurssituasjonen politimeistrar og leiarar på lågare nivå rundt om i landet no står i, gjer det ekstra vanskeleg å utøve god leiing og arbeide med kultur. Dei er no svært pressa ressursmessig etter kutt i drifta både i fjor og slik det ligg an til neste år. Ser statsråden at det kan vere krevjande å drive god leiing når beskjeden eigentleg er at no må ein finne nye måtar å kutte i drifta på?
Lene Vågslid (Arbeiderpartiet), 2018-10-18:
Dette blei ein veldig god debatt. Me er einige om mykje, både om beskrivinga og om behovet for tiltak, men det har begynt å bli ein vane at me nok ikkje er heilt einige om tempo. Som eg viste til i mitt første innlegg, hadde me forslag til ei rekke tiltak – over 14 klare punkt – i det forliket me inngjekk, som har blitt ganske stemoderleg behandla. Det føyer seg eigentleg inn i rekka av mykje av det andre som står på dei 14 sidene i forliket me inngjekk. Eg meiner det ikkje blir svart godt nok på spørsmålet om kva ein konkret vil gjere for å intensivere arbeidet med dei konkrete tiltaka, og korleis dette skal gjennomsyre arbeidet med reforma. Ein ting som det kan godt hende at me er ueinige om, men som eg får eit inntrykk av, er at ein først skulle lage struktur, og så skulle kvaliteten kome etterpå. Men inga vellukka reform kan gjennomførast slik. Veldig mykje av dette må ein arbeide parallelt med, og den sterkaste kritikken eg har, er at eg meiner at dei tiltaka me var einige om at ein skulle arbeide med parallelt med gjennomføringa, ikkje er gjort godt nok. Funna i Difi-rapporten peikar på at det ein kan kalle ein fryktkultur, framleis eksisterer. Trass i at det heldigvis ikkje gjeld fleirtalet, håpar eg det blir følgt opp på den måten representanten Horne sa på ein veldig tydeleg måte – og statsråden var òg inne på det. Ein må ikkje lene seg tilbake i dette arbeidet. Grunnen til at eg og min forgjengar, Hadia Tajik, varsla at interpellasjonen kom til å kome igjen året etter og året etter, er at Arbeidarpartiet i forhandlingane om politireforma eigentleg ønskte at han som sit som justisminister, kjem til Stortinget og gjer greie for arbeidet med kultur, leiing og haldningar. Me fekk ikkje gjennomslag for det, og difor er dette vår måte å gjere det på, for å sørgje for at me får opp desse debattane i Stortinget. Eg er heilt einig i det som blei sagt om openheit rundt tilsetjingar. Eg synest òg at innlegget til representanten Angell Gimse var veldig godt. Ho òg seier at dette arbeidet må bli sett tydelegare på dagsordenen. Ho òg peikar på det Difi-rapporten viser, at veldig mange av dei gode tiltaka ikkje har nådd breitt nok ut. Det meiner eg er justisministeren sitt ansvar å sørgje for. Tydeleg styring ut i både Politidirektoratet og politidistrikta er noko me forventar blir sett i verk. Eg opplever ikkje at nokon svartmålar situasjonen. Eg skjønar ikkje kvifor det bestandig skal vere eit slags motargument frå posisjonen. Eg vil hevde at om ein sit i regjering eller ikkje, må ein evne – i tillegg til å skryte av det ein er fornøgd med sjølv – å sjå på dei store utfordringane. Eg meiner at nokre av dei har kome godt fram i debatten i dag, og håpar at justisministeren vil følgje dei konkret opp i sitt vidare arbeid.
Tor Mikkel Wara (Fremskrittspartiet), 2018-10-18:
Jeg opplever at vi i utgangspunktet er veldig enige, både om at ledelse og kultur er viktig og en helt sentral del av politireformen, og om at det er i tråd med det som på mange måter er den store lærdommen fra Gjørv-kommisjonen. Jeg er også enig i at vi ikke er i mål, og jeg er veldig spent på og ser fram til neste Difi-rapport, som kommer om noen måneder, for å måle hvordan vi ligger an med dette. Det er imidlertid vanskelig å måle disse tingene, men vi gjør så godt vi kan. Det generelle bildet er at dette nå oppleves å være bedre og godt. Jeg tviler overhodet ikke på at det finnes enkeltopplevelser og enkeltfortellinger som ikke støtter opp under det generelle bildet, men det er selvfølgelig litt vanskelig å forholde seg til dem i forhold til det generelle, der vi prøver å bruke målemetoder. Det er også sånn at når man innfører noe nytt, tar det ofte litt tid før man blir god i det. Det tar også litt tid før alle i en organisasjon er med og fanger opp signalene. Det gjelder selvfølgelig også når vi snakker om ressurssituasjonen. Jeg skjønner godt at det kan være krevende å stå i en omstilling. Når man f.eks. begynner med politiarbeid på stedet for første gang, tar det litt tid før man blir veldig god i det. Man må gjøre det mange ganger. Når man har felles straffesaksinntak, er det ikke så bra første gang som når man har gjort det en stund. Og når man får en ny ledelse og det blir fokusert på kultur og det å si fra, er man kanskje ikke så god i begynnelsen som man blir etter hvert. Det har å gjøre med at vi alle sammen må bli trygge i de rollene vi har, for å kunne utvikle en god ledelse, være trygg og formidle takhøyde i organisasjonen. Som sagt opplever jeg at vi er på riktig vei. Jeg opplever at de som er ansatt i etaten, i all hovedsak er fornøyd med å være der, og jeg opplever definitivt at ledelseskultur er viktig for de lederne vi har i Politidirektoratet, og for politimesterne. Én av fordelene ved å få større og mer robuste enheter, er at man kan profesjonalisere ledelseskulturen hos politimesteren, for da får han et eget fokus både på helse, miljø og sikkerhet og på personalforvaltning. Jeg tror disse tingene vil bli bedre, men jeg synes det er viktig – og setter stor pris på – at representanten Vågslid minner oss om dette. Jeg ser fram til å komme tilbake for å diskutere det neste år – da med en ny Difi-rapport, som kan fortelle litt mer om hvordan vi ligger an.
Tor Mikkel Wara (Fremskrittspartiet), 2018-10-18:
La meg begynne der hvor interpellanten sluttet. Jeg vil gjerne komme tilbake og redegjøre for dette flere ganger. Jeg synes det er et interessant tema, jeg synes det er et viktig tema, og jeg er helt enig i at dette kanskje også er et tema som i den politiske debatten fort får mindre oppmerksomhet enn de mer spektakulære tingene som skjer i justissektoren. Derfor er det faktisk veldig bra at noen holder fast også i dette som ikke har denne dramatikken i seg, og som er med og bygger traust og trygt, sten for sten, for å lage en god kultur og god ledelse i en etat som står i en stor omstilling. Jeg har en opplevelse av at det er få etater som fokuserer så mye på ledelse og på kultur som justis, særlig politisektoren, og det skyldes jo de opplevelsene man har bak seg. Så det skulle også bare mangle at man ikke har fokus på det. Men det er altså mye fokus på det, og jeg tror vi må regne med at kvaliteten på disse tingene blir bedre, på samme måte som de allerede er blitt bedre. En veldig viktig del av politireformen er jo at man skal få samme kvalitet over hele landet, og at det ikke skal være tilfeldig hvordan ting håndteres i et stort antall politidistrikter. Ved å få tolv politidistrikter har man altså i mye større grad muligheten til å sette dette på dagsordenen og forlange en enhetlig og lik håndtering både av varsler og av ledelse og av etiske spørsmål. Og jeg kan love at dette skal følges opp på alle mulige måter. Så er det et poeng til som jeg synes er nyttig å ta med. Det var representanten Eide som tok det opp, og han har selvfølgelig helt rett – ledelse er noe som må forstås i forhold til hvilken oppgave man skal løse. Det å kunne omstille seg, ikke bare til en ny struktur, men til en ny type kriminalitet, er helt avgjørende. Og det er som representanten sier, det er et skifte i kriminaliteten – den gamle, tradisjonelle kriminaliteten er på vei ned, og vi avdekker en ny type kriminalitet som er ganske dramatisk, og som er farlig. Det gjelder vold, vold i nære relasjoner, og det gjelder overgrepssaker. Jeg er ikke sikker på om disse tingene er tegn på at de ikke prioriteres, for jeg tror nok at når det gjelder disse overgrepssakene, f.eks. nettovergrepssaker, så skyldes den kraftige veksten – det har vært mer enn 100 pst. økning i seksuelle overgrepssaker – at politiet faktisk avdekker mer. Vi er altså i den situasjonen at jo mer man konsentrerer seg om det, jo mer avdekker man. Så kanskje det er mørketallene som kommer fram nettopp fordi politiet har prioritert det.
Guro Angell Gimse (Høyre), 2018-10-18:
Dette er en god og viktig interpellasjon, som setter fokus på hva politireformen egentlig dreier seg om. For den dreier seg om så veldig mye mer enn firkanter i et organisasjonskart eller lensmannskontorer. Det handler faktisk om hvordan politiet jobber. Det handler om at de må tenke nytt og annerledes i kampen mot en ny form for kriminalitet. Her blir holdninger, kultur og ledelse sentralt. Det forutsetter at politidistriktene og Politidirektoratet i større grad setter dette arbeidet på dagsordenen. Storting og regjering legger klare føringer for arbeidet med kultur, holdninger og ledelse. Det er et mål for nærpolitireformen at politiet skal skape bedre resultater i en kultur som er preget av åpenhet og tillit. Politidirektoratet har satt i verk en rekke tiltak, bl.a. etablering av nasjonal ledergruppe, lederprogram for førstelinjen og støtte til ledergruppe i distriktene. Likevel sier Difis underveisrapport at det kan stilles spørsmål ved om tiltakene når bredt nok ut. Utvikling og rekruttering av gode ledere er kanskje noe av det viktigste politiet satser på i tiden framover. Som sagt er kriminalitetsbildet i stor utvikling, og politiet må jobbe annerledes. For å få med seg ansatte i dette er det en forutsetning at man får til samhandling mellom ledere og ansatte og organisasjoner. Det er kritisk viktig at ledere evner å håndtere uenigheter og kritikk internt og rundt saker generelt som verserer i nyhetsbildet. Så må medarbeidere gis handlingsrom og involveres i planer, prioriteringer, utviklingsarbeid og beslutninger. Samtidig har også medarbeiderne en plikt til å medvirke til å skape et godt og trygt arbeidsmiljø. Manglende medvirkning kan over tid føre til psykiske og fysiske plager og belastninger, spesielt når det er store pågående endringsarbeider. Politiet er kjent for å ha veldig sterke både formelle og uformelle strukturer, og det utfordrer lederskap i politiet generelt. Med jevne mellomrom blir det stilt spørsmål rundt lederansettelser i politiet. Leder for etterretning og etterforskning i Oslo politidistrikt, Grete Lien Metlid, har uttrykt tvil om alle ansettelser i politiet er reelle. Hun peker på at det kreves åpne prosesser for å få de beste søkerne, og at det trengs en kultur for å få flere til å søke på lederstillinger. Hun har sagt i bl.a. VG at både menn og kvinner unngår å søke fordi de tror at ansettelsen allerede er gjort på forhånd. Metlid ble for øvrig tildelt årets lederpris av Politiets Fellesforbund helt nylig. Åpenhet og kulturendringer i politiet må starte med at hver enkelt politimann og -kvinne og hver enkelt politileder reflekterer over egne handlinger og sine egne bidrag til kulturen, og reflekterer over hvorfor kulturen har blitt som den har blitt. Det er veldig mye godt med politikulturen, men det er også en del trekk i den som det må arbeides videre med. Å tilrettelegge for denne typen refleksjoner er et viktig lederarbeid i politiet i tiden framover, og det må både Politidirektoratet og politidistriktene prioritere.
Torgeir Knag Fylkesnes (Sosialistisk Venstreparti), 2018-04-10:
På vegner av stortingsrepresentantane Mona Fagerås, Lars Haltbrekken, Arne Nævra og meg sjølv ønskjer eg å setje fram to forslag. Det eine er om endring av reindriftslova § 60. Det andre er om innføring av eit produksjonsvederlag for oppdrett av laks, aure og regnbogeaure innanfor territoriallinja.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-04-10:
Jeg har gleden av å framsette et representantforslag fra stortingsrepresentantene Martin Henriksen, Torstein Tvedt Solberg, Mani Hussaini, Hadia Tajik, Marit Arnstad, Marit Knutsdatter Strand, Audun Lysbakken og meg selv om en tillitsreform i skolen.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-04-10:
SV støtter dette forslaget. Men unger i en digitalisert verden kan ikke, som flere har vært inne på, skånes for å komme over innhold som ikke er egnet for dem. Et filter må aldri kunne bli en sovepute når det gjelder å gjøre det som er viktigst, nemlig at voksne følger med på ungenes nettbruk og har samtaler med dem om hva de ser, og hva de blir utsatt for. Foreldre bør sette grenser for nettbruk hjemme, og skolene skal bidra til at ungene utvikler god digital kompetanse. Jeg har merket meg at Høyre ofte snakker om digitalisering. Men i regjeringens egen digitaliseringsstrategi bærer mange av tiltakene preg av at regjeringen skal vurdere. Når tenker statsråden at han er ferdig med å vurdere og klar for å sette i gang konkrete tiltak, og hva kan disse tiltakene konkret være?
Espen Barth Eide (Arbeiderpartiet), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Marit Arnstad og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om å utsette spørsmålet om navnebytte for Statoil, slik at saken kan drøftes i Stortinget.
Hans Fredrik Grøvan (Kristelig Folkeparti), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Olaug V. Bollestad, Knut Arild Hareide, Steinar Reiten og meg selv fremmer jeg et forslag om å gi bibelskoleelever to tilleggspoeng.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2018-04-10:
Eg vil på vegner av stortingsrepresentantane Mona Fagerås, Torgeir Knag Fylkesnes, Nicholas Wilkinson, Per Olaf Lundteigen, Emilie Enger Mehl og meg sjølv fremja eit representantforslag om å be regjeringa definera grunnleggjande IKT-infrastruktur i helseføretaka inn under sikkerheitslova.
Arild Grande (Arbeiderpartiet), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Hadia Tajik, Lise Christoffersen, Eigil Knutsen, Arve Sigmundstad, Svein Roald Hansen, Siv Henriette Jacobsen og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om å forbedre allmenngjøringsordningen og på vegne av stortingsrepresentantene Hadia Tajik, Lise Christoffersen, Eigil Knutsen og meg selv et forslag om å styrke godkjenningsordningen for renhold.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2018-04-10:
Jeg vil på vegne av Rødt fremme et forslag om å sikre ankerett for veteraner ved erstatningssaker for personskader, et forslag om statlig eierskap, et forslag om å oppheve medleverforskriften for å sikre bedre arbeidsforhold i barnevernet og andre omsorgstjenester, et forslag om franchise for å sikre tryggere arbeidsforhold for franchisetakere og ansatte i franchisevirksomheter og et forslag om å stanse eksport av norsk forsvarsmateriell til Tyrkia, oppfordre Tyrkias regjering til å trekke sine militære styrker ut av Syria og øke humanitær bistand til flyktninger fra Afrin-området.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2018-04-10:
Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Trygve Slagsvold Vedum, Geir Pollestad, Liv Signe Navarsete, Ole André Myhrvold og meg selv legge fram et representantforslag om nærings- og folkehelsevennlig omlegging av avgifter.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Geir Pollestad, Willfred Nordlund, Nils T. Bjørke, Ivar Odnes og meg sjøl vil jeg fremme et forslag om endring av arbeidsmiljøloven § 1-7(1) (1) Videre vil jeg fremme et forslag fra stortingsrepresentantene Siv Mossleth, Liv Signe Navarsete, Ole André Myhrvold, Sandra Borch, Sigbjørn Gjelsvik og meg sjøl om å sikre fortrinnsretten for havnearbeiderne. Til slutt vil jeg fremme et forslag fra stortingsrepresentantene Siv Mossleth, Kjersti Toppe, Geir Adelsten Iversen, Sigbjørn Gjelsvik og meg sjøl om at norske tariffavtaler og norsk arbeidslivslovgivning gis forrang framfor EUs arbeidsmarkedsbyrå ELA, European Labour Authority.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-04-10:
Sjukelønnsordningen er utrolig viktig, for den gir økonomisk trygghet med like vilkår for alle lønnsmottakere, uavhengig av bedriftens økonomiske evne. Det er det som har vært for lite framme, etter min vurdering, når noen har ønsket å svekke sjukelønnsordningen. Det vil lett føre til at sterke bedrifter forfordeler sine ansatte, i motsetning til dem som ikke har arbeidsforhold i økonomisk sterke bedrifter. Det står imidlertid en del igjen. Det er jo ikke 100 pst. dekning fra første dag for sjølstendig næringsdrivende. Det er 16 karensdager. Det er 75 pst. dekning. Så er det kommet inn en egen finurlighet for frilansere, som har 16 karensdager, men som er gitt 100 pst. dekning – hva enn som er begrunnelsen for den forskjellsbehandlingen. Jeg har merket meg prosjektet og det som har skjedd i Mandal, med behov for å forbedre oppfølgingsprosedyrene. Det har da skjedd. Det er viktig at det har gitt gode resultater med hensyn til oppfølgingsprosedyrene. Generelt vil jeg også si til denne saken at det svarbrevet som kom fra statsråden, syns jeg flere bør lese, for det har en positiv ånd over seg til å prøve ut tiltak som kan redusere sjukefraværet. Jeg synes det tjener statsråden til ære å vise en sånn åpenhet når det gjelder tiltak som kanskje ikke bestandig er i tråd med det som er Høyres ideologi. Det som er resultatet av dette, er at det har blitt en ny avtale om intensjonsavtalen om et mer inkluderende arbeidsliv 4. mars 2014–31. desember 2018. Man forutsetter at partene har merket seg de positive erfaringene med tettere oppfølging og dialog. Det har vært mange debatter her i Stortinget nå om tettere oppfølging og dialog, og jeg er litt overrasket over at det ikke er flere som tar ansvar på hvert sitt område og gjennomfører det, sånn at man kan få de sjukmeldte raskere tilbake i form av en gradert sjukemelding eller ved at man kan få en tilrettelegging på arbeidsplassen. Det er mye positivt som her kan skje, men det er veldig mange ganger vi snakker om tettere oppfølging og dialog, og så ser det ikke ut som at resultatene viser seg, for sjukefraværet i stort har jo ikke endret seg vesentlig de siste årene. Helt til slutt vil jeg bare si at forslag nr. 1, som Arbeiderpartiet og SV har fremmet, hvor det heter at Stortinget ber regjeringen vektlegge de positive erfaringene med tettere oppfølging av sjukefravær i forhandlinger om en ny IA-avtale, er et forslag som Senterpartiet støtter. Jeg syns alle partier burde støtte det. Det er vel ingen som har argumenter mot en slik holdning.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2018-04-10:
Saken gjelder å lovfeste retten til trygge pensjonsvilkår ved konkurranseutsetting av offentlig virksomhet. Senterpartiet svarer et klart ja til det. Det skulle bare mangle at de som blir omfattet av konkurranseutsetting av offentlig virksomhet, som altså har hatt en offentlig pensjonsavtale, ikke skal få videreført sin avtale på det punktet. Det er overraskende at ikke flere støtter det som er intensjonen i forslaget. Senterpartiet støtter også at det etableres en tilsynsordning med tilhørende sanksjoner som skal sikre at bedriftene følger opp den lovbestemte plikten til å opprette og beholde obligatorisk tjenestepensjon for sine ansatte. Det går langt utover de menneskene vi her snakker om, men det er en generell oppfølging av ordningen med obligatorisk tjenestepensjon. Hvis forslag nr. 1, som Senterpartiet er med på, ikke får flertall i salen, vil vi subsidiært gi støtte til Kristelig Folkepartis forslag, forslag nr. 5, på det punktet. Vi er også tilhengere av å utvide forskriften om arbeidsvilkår i offentlige tjenestekontrakter til også å omfatte tjenestepensjon. Til slutt: Vi er helt klare på at vi ved virksomhetsoverdragelse ikke skal få resultater som svekker ansattes pensjonsvilkår, og vi skal sikre at de ansatte beholder minst like gode pensjonsytelser som tidligere. For øvrig vil Senterpartiet stemme mot innstillingen dersom våre forslag faller.
Tellef Inge Mørland (Arbeiderpartiet), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Ingvild Kjerkol, Tore Hagebakken, Tuva Moflag, Siv Henriette Jacobsen og meg selv har jeg gleden av å fremme et representantforslag om styrking av norsk tannhelse.
Olaug Vervik Bollestad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-10:
Jeg vil på vegne av stortingsrepresentantene Hans Fredrik Grøvan, Geir Jørgen Bekkevold og meg selv fremme et forslag om å sikre kvaliteten i spesialistutdanningen for leger.
Per Espen Stoknes (Miljøpartiet De Grønne), 2018-04-10:
Jeg har gleden av å framsette et forslag på vegne av meg selv om naturfornyelse, rikere økosystemer og større opplevelsesmuligheter.
Liv Signe Navarsete (Senterpartiet), 2018-04-10:
På vegner av stortingsrepresentantane Trygve Slagsvold Vedum, Sandra Borch, Willfred Nordlund og meg sjølv har eg gleda av å leggje fram eit representantforslag om ein opptrappingsplan for Forsvaret.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-10:
På vegne av stortingsrepresentantene Knut Arild Hareide, Olaug V. Bollestad, Hans Fredrik Grøvan og meg selv har jeg gleden av å sette fram et forslag om å utrede fjerning av 350-kronersgrensen for varesendinger fra utlandet. På vegne av stortingsrepresentantene Tore Storehaug, Olaug V. Bollestad og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om et jobbskattefradrag for uføre. På vegne av stortingsrepresentantene Steinar Reiten, Geir Jørgen Bekkevold og meg selv har jeg gleden av å sette fram et forslag om å etablere et etikkråd for Statens pensjonsfond Norge, etter modell fra Statens pensjonsfond utland.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2018-04-10:
Saken vi behandler i dag, er viktig – og særdeles viktig for dem det gjelder. Jeg vil derfor starte med å takke forslagsstillerne for at de har fremmet representantforslaget. Kristelig Folkeparti er i utgangspunktet helt enig med forslagsstillerne i sak. Når vi oppdager at systemet gir urettferdige konsekvenser, må vi endre systemet. Det er en av våre fremste oppgaver som lovgivere. Samtidig som vi må rette opp utilsiktede konsekvenser, må vi sikre at vi ser utfordringene i sammenheng. Det er viktig for å sikre at tilfeller ikke blir utelatt når vi endrer regelverket. Kristelig Folkeparti mener loven må endres, slik at tidspunktet for når en har rett på voldsoffererstatning, endres fra handlingstidspunkt til domstidspunkt, men vi mener også at regjeringa må vurdere om andre tilfeller bør innlemmes i ordningen. Derfor har Kristelig Folkeparti fremmet et løst forslag i saken i dag der vi ber regjeringa i forbindelse med oppfølgingen av NOU 2016: 9 sikre at voldsoffererstatningsordningen omfatter voldsofre fra eldre saker og gjenopptakelsessaker. Kristelig Folkeparti er ikke imot representantforslaget fra forslagsstillerne – men vi er for å ta det i en større sammenheng. Jeg er glad for at en samlet komité har sagt følgende – jeg vil sitere fra innstillinga: «At en dom etter behandling i Gjenopptakelseskommisjonen er avgjort til tiltaltes ugunst, har etter hva komiteen kjenner til, bare skjedd i ett tilfelle. I Kristin-saken ble Kristin Juel Johannessens foreldre tilkjent erstatning i lagmannsretten, men erstatningen fra Kontoret for voldsoffererstatning ble langt lavere enn hva tilfellet ville vært etter nåværende lovverk. Dette er en viktig problemstilling komiteen tar på alvor.» Dette er vi i Kristelig Folkeparti enig i – i tillegg til at vi mener at det må vurderes om flere tilfeller skal inn i ordningen. Forslagene vi stemmer for i dag, utelukker ikke innholdet i representantforslaget fra Arbeiderpartiet, men det innebærer at flere skal innlemmes – også de berørte i Kristin-saken. Det er viktig for oss å presisere. Kristelig Folkeparti kommer derfor til å stemme for sitt eget løse forslag, som er omdelt i dag, og forslag nr. 1 i innstillinga i saken for å sikre at både berørte i Kristin-saken og andre skal få rett til voldsoffererstatning.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-04-10:
Jeg merket meg at statsråden snakket om innbyggertall og ikke så veldig mye om avstand. Det er klart at avstand er utrolig viktig. Statsråden skal jo til Finnmark i dag, har jeg skjønt, og da vil hun dra fra Alta til Kautokeino og Karasjok og så til Porsanger. Etter mitt syn er det en av de enkleste reisene i Finnmark. Statsråden burde vel kanskje ta seg en tur til kysten. Det som vi nå har fått til, er at vi har fått mindre penger til bruk i Finnmark. Inntektssystemet har ført til at bl.a. Troms og Finnmark er blant de store taperne når det gjelder overføring av penger. For Finnmark vil det utgjøre ca. 561 kr og for Troms 745 kr per innbygger. For Finnmark utgjør dette ca. 42 mill. kr, og det er klart at det vil kunne bety enormt mye hvis man tenker på de oppgavene som Finnmark har, som er litt spesielle. Vi må i de fleste tilfellene sende ungdommen vår til sentra for å gå på videregående skole, og mange plasser er det et veldig stort behov for bedre boforhold for ungdom, og at man tar vare på dem på en bedre måte enn man har gjort. Det er helt klart mange områder vi kunne ha brukt pengene på – rassikring, fylkesveier, bedre boforhold, til borteboerne, som jeg nevnte, og også til næringsutvikling i fylket. Men er dette en utvikling statsråden mener Finnmark bør kjempe for, eller skjønner statsråden at folk i Finnmark ønsker en annen utvikling? Vi ønsker en utvikling som er framtidsrettet, og jeg føler ikke at dette er det. Vi er veldig redd for det som kan komme til å skje. Hvordan blir det f.eks. med husprisene i utkanten i Finnmark? Vil de også gå ned? Vil man få noe igjen for husene osv.? Jeg er klar over at jeg kanskje er på gyngende grunn, men min erfaring er at når man ikke satser på et sted, går utviklingen ned.
Geir Adelsten Iversen (Senterpartiet), 2018-04-10:
Det er mange opprør i Finnmark. Fra Finnmark til Oslo er det enormt langt, og i Finnmark har vi ikke så sterkt forhold til det som skjer i Oslo, men vi blir veldig sterkt berørt av de vedtak som blir gjort i denne salen. I tillegg til å være på Stortinget tilhører jeg også dem som kjemper for å få fisken tilbake til Finnmark. I Vardø er det veldig mange som ønsker mer arbeid, som ønsker å klare seg selv, som ønsker å få mer aktivitet og få flere folk i skolene, få flere folk i videregående skole osv. Det meste legges ned, og det meste sentraliseres. Det som er viktig, er at man har arbeid, at man får flere arbeidsplasser. Det er der fokuset burde ha vært. Det er der vi burde satt inn støtet fra kommunal side og arbeidssiden og alt – ikke dette, for det gjør bare at folk går enda lenger ned. De må få et håp. Det som skjer her, er at regjeringen overser det som folket vil. Man snakker kun om areal og store tall når det gjelder befolkningen. Det er klart at i Finnmark er vi ikke så mange, og vi blir ikke flere om vi slås sammen med Troms. Det blir ikke noe bedre om vi slås sammen sånn sett. Det svekker heller demokratiet, sånn som jeg ser det. Det gjør det mye vanskeligere for folk å engasjere seg. Jeg skal ikke si så veldig mye mer. Jeg synes det har vært en veldig bra debatt. Jeg takker statsråden for at hun har vært her og sagt det hun har sagt. Jeg er veldig uenig i det hun gjør. Jeg inviterer gjerne til å være sammen med henne på en litt annen tur enn den hun legger opp til nå. Jeg vil likevel stille et siste spørsmål: Kommer regjeringen til å overse og ignorere en folkeavstemning?
Monica Mæland (Høyre), 2018-04-10:
Det er lett å forstå motstanden mot å bli overprøvd, isolert sett. Det forstår jeg også. Spørsmålet er jo bare hva man ønsker som alternativ for Finnmarks del, for areal og avstand er selvfølgelig viktig. Jeg gleder meg veldig til å ha nesten tre dager på reise i Finnmark denne uken. Det er mennesker som fatter beslutninger, det er mennesker som står for kompetanse, og det er mennesker som står for politisk innflytelse. Derfor betyr innbyggertall noe. Derfor betyr det noe hvilke styrker man har i en fylkeskommune, som ikke bare skal løse de oppgavene man har i dag, men forhåpentligvis nye oppgaver man skal få i framtiden. Finnmark har noen utfordringer i dag. Man har utfordringer med frafall i skolen. Man har utfordringer med å tiltrekke seg rett kompetanse. Man har utfordringer med å tiltrekke seg arbeidskraft. Og det kommer ikke til å bli lettere. Det kommer til å bli enda mer utfordrende i den omstillingen både det private og offentlige Norge er i, de neste årene. Da trenger man å styrke seg, man trenger kompetanse, og det kan ikke vedtas gjennom et statsbudsjett, gjennom kommuneøkonomi. Det er mennesker som er politisk valgt i våre fylker og våre kommuner, som må gjennomføre den politikken. Derfor har vi et system hvor man kan være uenig i Stortingets vedtak, men man må forholde seg til dem. Det er ikke sånn at kommuner og fylkeskommuner kan avholde folkeavstemning for å overprøve Stortingets vedtak. Det systemet har vi ikke. Det tror jeg egentlig ingen av oss ønsker å ha. Derfor må vi nå forholde oss til den situasjonen vi har. Det betyr – og jeg håper Finnmark nå ser seg tjent med det – å gå videre og få på plass en ny, sterkere fylkeskommune. Det vil tjene Finnmarks innbyggere.
Monica Mæland (Høyre), 2018-04-10:
Det har vært noen spørsmål knyttet til reiseruten min i Finnmark, og jeg kan bare berolige med at jeg neste tirsdag kommer til å besøke også Vadsø. Da skal jeg nemlig også til Finnmark. La meg innledningsvis si at jeg synes Karin Andersen så å si satte skapet på sin rette plass da hun understreket at dette reformarbeidet var initiert fra Stortinget. Det er helt riktig. Stortinget har ønsket en regionreform, Stortinget har ønsket tre forvaltningsnivå. Da forholder regjeringen seg til det. Det tror jeg er ganske lurt, gitt at man sitter i en regjering og særlig en mindretallsregjering. Vi kjempet for større og sterke kommuner. Jeg må si at representanten Andersen tar helt feil når hun sier at det å bli større ikke gir flere. Jo, det gjør det. En av mine store bekymringer er kommunenes innsats på barnevernsområdet. Når vi vet at veldig mange kommuner bare har én ansatt, blir det mye bedre hvis det blir to, hvis det blir tre, eller hvis det blir ti ansatte. Det gir mer kompetanse, det gir mer attraktive arbeidsplasser, og det gir et bedre barnevern. Så jo, det betyr noe hvis man slår seg sammen. Det betyr noe at man blir flere. Så forstår jeg at man er opptatt av å beholde tingenes tilstand slik de er, man er veldig fornøyd med tingenes tilstand, man vil ha samme inndeling som man har hatt siden 1844. Jeg er uenig, verden har gått videre. Det er et enormt omstillingskrav på både fylker, kommuner og næringsliv, og da må man greie å møte de utfordringene. Det løses ikke gjennom statsbudsjett. Jeg er enig i at avstand er viktig, men avstand er ikke det viktigste, fordi det er mennesker som har kompetanse, det er mennesker som gjennomfører politikk. Da må vi ha mennesker og en kraft som gjør at mennesker, enten de er i Finnmark eller i Agder, kan tilby tjenestene like gode uansett hvor man er i dette landet. Jeg har hørt mange som vil ha det sånn som det er. Jeg har ikke hørt veldig mange alternative planer for veien videre for fylkeskommuner som ønsker å være på 70 000 mennesker. Jeg tror det er riktig å bli større, jeg tror det er riktig å flytte ut oppgaver. Det mest fascinerende er selvfølgelig å bli beskyldt for å sentralisere når det vi gjør, er det stikk motsatte – vi desentraliserer, vi flytter ut makt, vi flytter ut oppgaver, og det er nettopp fordi oppgaver skal løses tettest mulig på innbyggerne. Det har vært mange spørsmål om folkeavstemning. Jeg må bare si: Det er regjeringens oppgave å gjennomføre Stortingets vedtak. Så ynder noen å innbille folk at Stortinget består av stort sett Oslo-folk. Det gjør det ikke. Stortinget er representert fra hele landet, Stortinget har ikke fattet ett vedtak, men to vedtak om denne sammenslåingen. Det kommer vi til å forholde oss til. Så kan man synes at det er viktig med folkeavstemninger, men hvis vi skal ha et system hvor kommuner kan overprøve Stortinget ikke bare i de sakene man er enig i, men også der man er uenig, blir det et helt nytt politisk system som jeg egentlig ikke tror noen av oss ønsker. Min oppgave er å gjennomføre Stortingets vedtak, og det står fast.
Runar Sjåstad (Arbeiderpartiet), 2018-04-10:
Det var et stort flertall i denne salen for å få en regionreform. Mange hadde store forventninger til den. Tidlig kom det fram at man ikke hadde så store ambisjoner fra regjeringens side. Det framsto mer og mer som en reform uten innhold, hvor det viktigste var å få til en ny geografisk inndeling. Derfor økte skepsisen. Derfor økte ikke minst motstanden ute. Likevel registrerte vi at et flertall bestående av Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Kristelig Folkeparti ønsket å tvinge fram en ny geografisk inndeling, og man var villig til å bruke tvang og se bort fra frustrasjonen, frykten og motstanden som var rundt i fylkene. Dette gjaldt mange flere fylker enn bare Finnmark. Også Arbeiderpartiet var for reformen, men vi var imot en ny inndeling ved bruk av tvang. Vi så ikke at vi kunne støtte det sånn som det kom fram. Vi var tydelige på dette da vi gikk til valg. Stortinget ble litt annerledes sammensatt etter valget. Derfor prøvde Ingalill Olsen og jeg å fremme et representantforslag, et Dokument 8-forslag, om at vi skulle se på saken på nytt. Det samme stortingsflertallet stemte saken ned. Vi ser at uroen og motstanden har økt etter det. Den er ikke blitt noe mindre. Det at man argumenterer med at man skal drive dette igjennom uansett, for det har man bestemt, holder i hvert fall ikke ute i fylket. Her er det et flertall som må ta ansvaret for de vedtakene man har gjort, ikke bare én gang, men to ganger. Man er nødt til å møte befolkningen og institusjoner ute. Man er nødt til, mener jeg, å lytte og ta nødvendige grep. Det er stor frustrasjon; det er stor utrygghet. Når ministeren sier at hun skal reise rundt i Finnmark noen dager, er det veldig bra. Men det som er kommet fram tidligere, om at man ser bort fra fylkeshovedstaden Vadsø og styrer unna den på reisen, håper jeg ministeren vil vurdere på nytt.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2018-04-10:
Denne saken foregår ikke i et vakuum, den foregår i et tidsrom da asyl- og flyktningpolitikken har vært det heteste og det vanskeligste området innen menneskerettigheter. Det er mange menneskerettigheter som er under press, også i mange europeiske land. Men når disse forhandlingene har foregått, dette temaet har vært oppe og Norge har valgt ikke å si noe, og når man i tillegg vet at det vil avføde den konklusjonen at Norge er enig, må jeg si at jeg er ganske overrasket over det regjeringen nå sier, men også over det Høyre og andre representanter her sier. Stortinget har opprettet en nasjonal institusjon for menneskerettigheter som skal hjelpe oss med å opprettholde menneskerettighetene og forholde oss korrekt til dem. Lederen for denne institusjonen og en av de ledende juristene der har skrevet en kronikk i Aftenposten der de sier at regjeringen må klargjøre sitt syn: «Hvis medlemslandene i Europarådet skulle vedta en erklæring som innebærer at statene politisk kan påvirke domstolens rettspraksis, innebærer det en undergraving av domstolens uavhengighet.» Det er veldig alvorlig. Dette er skrevet offentlig i Norge, og den som leder denne institusjonen, har til alt overmål vært Norges ambassadør til Europarådet nettopp til disse institusjonene. Så det er ikke hvem som helst som har sittet og tolket dette – det er slik det blir tolket. Jeg har stått i disse asyldebattene med denne regjeringen i denne perioden, og jeg er ikke i tvil om at denne regjeringen har ønsket å svekke menneskerettighetene på dette området. Det har vært klart uttalt, og stortingsflertallet har til og med gitt regjeringen en viss mulighet til å gjøre det gjennom asylforliket. Det er ikke blitt fulgt opp, derfor er det grunn til å være bekymret når dette skjer. Så dette skjer ikke i et vakuum, og det er regjeringens ansvar å informere og konsultere Stortinget hvis det er slike store endringer på gang. Hvordan Den europeiske menneskerettsdomstolen skal virke, hva som er nasjonenes ansvar, og hva som er domstolens myndighet og mulighet, er ikke et tema som en regjering kan tolke fritt. Det er et område som må diskuteres åpent, offentlig og med full ærlighet gjennom hele prosessen.