Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-04-07:
Som det framgår, har Riksrevisjonens undersøkelse vært å vurdere i hvilken grad kommunenes og fylkeskommunenes folkehelsearbeid er systematisk og langsiktig, og i hvilken utstrekning de statlige virkemidlene understøtter folkehelsearbeidet lokalt og regionalt. Det er et stort spørsmål. Det jeg mener vi kan enes om, og som vi enes om i innstillinga, er at folkehelsearbeidet er samfunnets innsats for å fremme helse, utjevne sosiale helseforskjeller og forebygge sykdom, skade eller lidelse. Ny folkehelselov ble vedtatt i 2011 som en del av samhandlingsreformen, fordi Stortinget mente reformen i helsetjenesten måtte følges av en fornyet innsats rettet mot samfunnsforhold som påvirker helse. Og loven gir kommunene et klart ansvar for folkehelsa. Det er det som er vedtatt av Stortinget. De statlige aktørene har viktige oppgaver med å understøtte kommuners og fylkeskommuners folkehelsearbeid. Riksrevisjonens undersøkelse handler om hvordan dette arbeidet følges opp i praksis – hvordan folkehelsearbeidet foregår i kommuner og fylkeskommuner, og i hvilken grad de statlige virkemidlene virker etter sin hensikt. Jeg vil kommentere saksordføreren på ett punkt: De konklusjonene som Riksrevisjonen har kommet fram til, er i og for seg i denne sammenheng, og på den bakgrunn som jeg nå har referert, ganske nedslående. Jeg refererer ikke konklusjonene på nytt – det gjorde saksordføreren på en god måte. Men i motsetning til saksordføreren mener jeg disse konklusjonene er av konkret karakter og har et innhold som er slik at det er nødvendig at komiteen kommenterer det, og at det er nødvendig at Stortinget følger det opp på den måten vi gjør i innstillinga. Jeg regner med at statsråden senere i debatten her kan kommentere dette. Jeg mener at det er ganske konkrete ting, i motsetning til hva representanten Tetzschner sa. Det er ikke synsing vi har i denne rapporten, det er ganske konkrete konklusjoner. Utbredelsen av ikke-smittsomme sykdommer har økt siden 1950-tallet, og de sosiale helseforskjellene er blitt større. Et systematisk og langsiktig folkehelsearbeid skal bidra til å utjevne de sosiale helseforskjellene og gi bedre helse for hele befolkningen. Men undersøkelsen viser manglende samsvar mellom utfordringer og iverksatte tiltak i kommunene. Det er alvorlig. Eksempelvis har mange kommuner identifisert store utfordringer på områder som gjelder levekår og sosial ulikhet, samtidig som tiltakene kommunene har iverksatt, i begrenset grad er rettet mot akkurat disse utfordringene. For nesten halvparten av kommunene regner levekår og sosial ulikhet som de største folkehelseutfordringene, men bare 15 pst. oppgir å ha iverksatt flest tiltak på disse viktige områdene. Her er det åpenbart, statsråd, mye å gå på i det fortsatte helsearbeidet i kommunene. Jeg nevner dette som et eksempel og som et oppspill til det jeg mener er Arbeiderpartiets viktigste anliggende i denne saken: Den enkelte har et grunnleggende ansvar for egen helse – selvsagt – men samfunnets rolle er samtidig så avgjørende for å gi alle likeverdige muligheter og for å utjevne sosiale helseforskjeller at lovverk og sterk styring er nødvendig. Dette er ikke noe som bare kan overlates til den enkelte. Det er ikke en linje som samfunnet kan følge. I innstillinga går det viktigste skillet her, akkurat som representanten Tetzschner også sa. Sammen med SV vil Arbeiderpartiet derfor advare mot å underslå dette gjennom en overdreven individualisering. Et flertall bestående av Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne viser også i innstillinga til at lov om folkehelsearbeid gjelder både kommuner, fylkeskommuner og statlige helsemyndigheter, og i tillegg privat og offentlig virksomhet når forhold ved disse direkte eller indirekte kan ha innvirkning på helsa. Folkehelselovens formål er å medvirke til en samfunnsutvikling som styrer folkehelsa og utjevner sosiale forskjeller i helse og levevilkår. Folkehelseloven erstatter folkehelsebestemmelsene i kommunehelsetjenesteloven, inkludert målrettet helsevern og lov om fylkeskommunens oppgaver i folkehelsearbeidet. Jeg er glad for at Riksrevisjonens undersøkelse viser at kommunene er positive til folkehelseloven, og at nær ni av ti kommuner mener den har ført til økt satsing på folkehelsearbeid lokalt. Det samme flertallet viser også til folkehelsemeldingen, God helse – felles ansvar, og vil understreke at kommuner skal og må ha et bredt ansvar for folkehelsearbeidet, for å tilrettelegge lokalsamfunnet slik at det fremmer god helse og forebygger sykdom. Men også staten må bidra ved å legge de overordnede rammene for det nasjonale folkehelsearbeidet og bidra med befolkningsrettede tiltak, slik at de sunne valg blir enklere. Det samme flertallet som jeg viste til her, vil påpeke at å fjerne ordningen med gratis frukt og grønt til ungdomsskoleelever ikke er et bidrag i riktig retning. Innføring av en times fysisk aktivitet i skolen hver dag er et annet folkehelsetiltak som staten etter dette flertallets syn burde ha tatt ansvar for i et samarbeid med kommunene. Vi beklager at så ikke er tilfellet. Det er alvorlig at de fleste kommuner foreløpig ikke har etablert systematisk folkehelsearbeid. Nær 60 pst. av kommunene har ikke drøftet folkehelseutfordringer og presentert mål og strategier for folkehelsearbeidet i kommuneplanen. Vi forventer, med bakgrunn i den undersøkelsen som vi drøfter her i Stortinget i dag, at regjeringa påser at folkehelselovens krav om at folkehelsearbeidet skal forankres i en plan, nå blir fulgt opp i dette arbeidet. Videre er det slik at Riksrevisjonen påpeker at arbeidet med folkehelse og folkehelsetiltak ikke er tilstrekkelig kunnskapsbasert, og at kommuner etterlyser mer kunnskap om helsefremmende faktorer, levevaner og sosial fordeling av helse. Det var en forutsetning for folkehelseloven at statlige helsemyndigheter skulle bidra til gode nøkkeldata og kunnskapsbasert informasjon til kommuners og fylkeskommuners folkehelsearbeid, og vi mener at Riksrevisjonens rapport bør føre til en forbedring på dette punktet. Riksrevisjonen påpeker også at folkehelsearbeidet ikke er godt nok forankret i sektorer utenfor helse. Det er vi enig i, og vil understreke at dette gjelder både for kommuner, fylkeskommuner og staten. Staten har et stort ansvar og burde stått fram som et eksempel til etterfølgelse. Det er ikke tilfellet. En bredere forankring av folkehelsearbeidet på tvers av sektorer hos statlige myndigheter ville klart bidratt til økt satsing på tvers av sektorer også på lokalt og regionalt nivå. Medlemmene i komiteen fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti slutter seg fullt og helt til prinsippene i folkehelseloven, der kommunene ble gitt et bredt ansvar for folkehelse, og at ansvaret ble lagt til kommunen som sådan, og ikke bare kommunen ved sin helsetjeneste. Det er verdt å merke seg. Det var en tydelig diskusjon om det, og det er verdt å merke seg akkurat dette. Disse medlemmer mener det er behov for å sikre politisk forankring av de prinsipielle og overordnede sidene ved folkehelsearbeidet, og mener lovkravet om at kommunen i forbindelse med kommunal planstrategi skal ta stilling til folkehelseutfordringen i kommunene, var fornuftig og nødvendig. Det er på sin plass enda en gang å presisere at det er ikke noen uenighet knyttet til at den enkelte har ansvar for sin egen helse – selvsagt ikke. Men alle har ansvar for folkehelsa. Å redusere sosiale helseforskjeller handler i all hovedsak om riktig fordeling og om å skape et samfunn med små forskjeller, gode velferdsordninger, inkluderende arbeidsliv, helsefremmende skoler og barnehager, et sunt miljø, men også tiltak mot spesifikke risikofaktorer for sykdom. Særlige nasjonale tiltak kreves mot de fire store risikofaktorene: usunt kosthold, inaktivitet, rusmiddelmisbruk og usunn stråling. I tillegg vet vi at ensomhet og isolasjon også er sterke risikofaktorer for reduserte leveår og dårlig helse. Riksrevisjonen har i sin gode rapport anbefalt å styrke oppfølgingen av det kommunale folkehelsearbeidet, og vi ser at kommuner i dag har få økonomiske insentiver som virkelig fremmer satsing på det brede folkehelsearbeidet. Den økonomiske og menneskelige gevinsten ligger gjerne mange år fram i tid. Det er selvsagt utfordrende for våre kommunepolitikere. Vi mener de finansielle ordningene for kommunehelsetjenesten hele tida må vurderes, slik at forebyggende tiltak vil «lønne seg» for kommunene å iverksette, og vil påpeke at kommuners mulighet til å prioritere folkehelsearbeid må ses i sammenheng med Riksrevisjonens funn i Dokument 3:5 om ressursutnyttelse og kvalitet i helsetjenesten etter innføringen av samhandlingsreformen. Til slutt vil jeg bare si at vi slutter oss til de påpekninger og anbefalinger som Riksrevisjonen fremmer i rapporten.