Anne Tingelstad Wøien (Senterpartiet), 2017-06-07:
Da er fireårsperioden snart over, og omsider skal vi diskutere kvalitet i høyere utdanning. Jeg har tidligere sagt at jeg mener regjeringa har arbeidet baklengs når det gjelder høyere utdanning. Senterpartiet mener det hadde vært mer logisk og fornuftig å starte med en diskusjon om kvalitet, for deretter å sikre at både finansieringssystemet og strukturen i sektoren ble endret, slik at det faktisk ville understøttet kvalitetsarbeidet, både i undervisning og i forskning. Status etter denne fireårsperioden er en universitets- og høyskolesektor som består av åtte universitet og åtte høyskoler, hvorav flere har universitetsambisjoner, samt fem vitenskapelige høyskoler. Kun et par har konkludert med at de vil stå alene. Det er et paradoks, men denne omveltningen har skjedd uten noen særlig diskusjon. Min spådom er at diskusjonen ikke kommer før studietilbud blir lagt ned. Så til meldingen: Hva er definisjonen på kvalitet? Det overordnede målet for regjeringa er kunnskap for ny erkjennelse, samfunnsutvikling og konkurransekraft, samt kompetanse, utvikling og aktiv deltakelse i samfunnet. Dette er kanskje litt diffust, men det skal være felles for alle fagmiljøene i tillegg til sektormålene. I tillegg mener regjeringa at læringsutbytte, relevans og gjennomføring er avgjørende for kvalitet. De siste punktene er det samme som var grunnlaget for Kvalitetsreformen i sin tid. Også den gangen var bakgrunnsanalysen følgende: Det ble forsket for lite og for dårlig, og målet var økt læringsutbytte. Gjennomstrømmingen var for dårlig for 20 år siden, og den er det fremdeles. Relevansen var ikke god nok, og høyskolene og universitetene var ikke tett nok på arbeidslivet. Regjeringas svar på relevans, gjennomstrømming og læringsutbytte ligger i hovedsak i endret struktur: Slå dere sammen og bli større. Det samme gjelder for uttelling i finansieringssystemet: Slå dere sammen, så øker vi den innbyrdes konkurransen ved at mer av basisbevilgningene vris over til resultatkomponentene. Regjeringas behov for større institusjoner er i perioden blitt opphøyet til sannheter. Spørsmålet er om det er godt fundert. La oss ta gjennomstrømming: Statistikken viser at det er de minste institusjonene som har best gjennomstrømming. Det er de som produserer flest kandidater til de brede yrkene som lærer, sykepleier og ingeniør – profesjoner vi trenger over hele landet. Etter Senterpartiets mening er muligheten for å kunne ta høyere utdanning uavhengig av hvor man bor, en egen kvalitet ved utdanningssystemet vårt. Men desentralisert struktur handler ikke bare om antall campuser, men også om hvor makten og myndigheten er plassert. Som i alle deler av politikken handler også dette om fordeling av ressurser og om motstridende interesser internt i en institusjon. Det er åpenbart at en sentralisering av makt vil sette små fagmiljøer i en mer utsatt posisjon. Så om studentkvalitet og læringsutbytte: Kvalitetsreformen inneholdt mange riktige grep, men tiltakene hadde begrenset effekt på gjennomføringen. Riksrevisjonen påpekte også dette i forbindelse med overleveringen av Dokument 3:8 for 2014–2015, Riksrevisjonens undersøkelse av studiegjennomføringen i høyere utdanning, til Stortinget: «Situasjonen er omtrent som før reformen, og Norge er blant OECD-landene med svakest gjennomføring av studier.» Studentene etterlyser fortsatt bedre oppfølging. Igjen ser vi at det er de minste institusjonene som kommer relativt godt ut, både på oppfølging og på gjennomstrømming. Veksten i antall studenter har vært enorm, men de større institusjonene har dessverre ikke vært gode nok til å følge opp. Finansieringssystemet har også lagt til rette for at noen av institusjonene tar opp for mange studenter og gambler med at noen faller av. Det er uheldig, og jeg håper at de slutter med det nå. Senterpartiet er sterkt kritisk til de sterke resultatkomponentene i finansieringssystemet. Når det nå i tillegg legges opp til at fullførte grader skal gi bedre uttelling enn antall studiepoeng, vil dette kunne føre til at institusjoner som tilbyr årsstudier, etter- og videreutdanning, blir nødt til å satse mer på gradsgivende studier. Dette vil igjen kunne medføre et ytterligere press på viktige profesjonsutdanninger, særlig på mindre studiesteder, og altså da gå ut over det overordnede målet om kvalitet, som igjen kanskje kan føre til at færre får videreutdanning, og at vi totalt sett får mindre kompetanse. Til slutt vil jeg nevne at Senterpartiet er glade for at flertallet i Stortinget ikke vil at universitetene og høyskolene skal drive med fagskoler, og jeg ber universitets- og høyskolesektoren merke seg dette. Vi tror det vil være svært uheldig med en sammenblanding av de to utdanningene, og at det er en fare for at også fagskoleutdanningene ville blitt mer akademisert.