trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
Først til vårt glimrende grunnlovsforslag. Det er klart at alderspensjonen koster langt, langt mer enn de 34 milliardene man tar fra oljefondet i år. Det kan man godt si. Hvis de var øremerket, ville de gått til å betale trygden og frigjort tilsvarende midler som er kommet fra statsbudsjettet i år for å betale det. Så her er det ingen dobbeltbetaling i det hele tatt. Så vil jeg understreke overfor Jon Lilletun at når vi har snakket om dette, har vi også klart sagt at vi ønsker et nytt system for behandling av oljeinntektene. I dag går de først inn til fondet, og så tas de ut av fondet. Vi vil at de inntektene skal gå inn i statsbudsjettet på normal måte, og så vedtar vi ved statsbudsjettbehandlingen en bevilgning inn i oljefondet. Når den bevilgningen er vedtatt inn i oljefondet, kan pengene bare gå til øremerking for å betale ut pensjoner. Jeg har lyst til å gjøre oppmerksom på, fordi alle nå tror at vi har en slik jevn innfasing av oljeinntekter, at vi har gått ned 8 milliarder kr i forhold til i fjor. I fjor ble det benyttet 42,3 milliarder oljekroner. I neste års budsjett er det lagt opp til 34,8 milliarder kr, så det er en nedgang på 8 milliarder kr. Årene før var det 1,6 milliarder kr og 7,9 milliarder kr. Så her er det betydelige endringer. Så sier statsministeren at disse tre forståsegpåerne har rett. De er noen nye guruer. Alle de guruene og de økonomene som statsministeren snakker om, sa jo, og statsministeren selv sa, at hvis han bare fikk den rammen på statsbudsjettet for 2002 som han ønsket under budsjettbehandlingen i fjor, var det et godt grunnlag tilpasset norsk økonomi for å få en rentenedgang. Under revidert fikk vi høre nøyaktig det samme, at det var en godt tilpasset økonomisk ramme som ville bidra til rentenedgang. Hadde statsministeren og disse ekspertene hatt rett, hadde vi fått en rentenedgang, men vi fikk en renteoppgang. Det er jo alle de som sitter i Finansdepartementet, som har styrt norsk økonomisk politikk og har fastsatt rammene hvert eneste år. Og regjering etter regjering har vært tilfreds med budsjettbehandlingen og de rammer som er vedtatt. Allikevel, på tross av alle disse ekspertene som har styrt, har vi Europas høyeste rente. Hvordan i all verden henger dette sammen? Å lytte slavisk til ekspertenes råd har jo medført at vi har den høyeste rente. Jeg vil tro det er mange andre virkemidler i økonomien enn de makroøkonomiske som betyr noe. Vi kunne, som jeg har sagt før, hatt et inntektspolitisk samarbeid og sørget for at kostnadsveksten for bedrifter og i kommuner var langt lavere fordi staten kunne ha gitt avkall på noen skatter, i stedet for å velte byrder over på bedrifter og kommuner. Nå skjønner jeg at statsministeren har kommet til den erkjennelse at det kanskje er fornuftig med et inntektspolitisk samarbeid, hvor staten kan samtale og forhandle med partene for å sikre et lavere lønnsoppgjør. Tenk om statsministeren hadde lyttet til oss den 19. mars, og tenk om Jens Stoltenberg også hadde gjort det samme med Kristin Halvorsen!
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Det er på ein måte mange ting her i dag og i går som er historiske. Det vart sitert noko frå Stoltenberg i forhold til det parlamentariske grunnlaget. Eg vil tru det er ganske historisk når parlamentarisk leiar for Arbeidarpartiet og parlamentarisk leiar for SV inviterer Framstegspartiet inn i samarbeidsregjeringa Bondevik, for det er jo faktisk det som har skjedd i debatten her. Det er vel dei tre partia sjølve som bør få vurdere kven det er som skal styre i lag, kven ein eventuelt vil inngå eit regjeringssamarbeid med. Framleis må eg nok seie at historieskrivinga til Stoltenberg ikkje heilt held mål når det gjeld tidlegare regjeringar i Noreg. Eg har prøvd å sjekke det i pausen, og så vidt eg veit, har det aldri vore nokon avtale mellom sentrumspartia og Arbeidarpartiet. Det har vore gode forhandlingar mange gonger, godt samarbeid, for det er heilt rett at då var det ein ansvarleg opposisjon, ein opposisjon som var villig til å ta ansvar. Men det har aldri vore eit avklart forhold som svarar til det i Sverige, som representanten Stoltenberg prøver å seie i dag. Så i forhold til invitasjonar: Eg står her med kopiar av innlegga til to nestleiarkandidatar i Arbeidarpartiet, Trond Giske og Karita Bekkemellem Orheim. Måten Trond Giske beskriv statsministeren og politikken på, er eg i grunnen ikkje innstilt på å gjenta. Det burde opphavleg ikkje ha vore sagt, og då skal ikkje eg sitere det no. Og Karita Bekkemellem Orheim står ikkje noko tilbake. Det er ikkje akkurat særleg brubyggjande det som er skjedd her, i forhold til det som er representanten Stoltenbergs ynskedraum. Så har eg ei utfordring til representanten Hagen. Eg siterer: «Dette forslag til ny grunnlovsbestemmelse har som formål å endre på dette forholdet slik at både avkastning av fondenes midler og midlene selv skal øremerkes folketrygdens pensjonsutbetalinger.» Så står det vidare litt lenger ned: «Da vil alle de som eventuelt ønsker å bruke av fondene til andre og mer vanlige populære statsutgifter gå veien om grunnlovsendringer som velgerne vil være kjent med ved et stortingsvalg.» Det er ei veldig presis beskriving av bruken av overskotet og oljeformuen vår. Forslaget vart sitert her i Stortinget så seint som i 2000. Då er det forunderleg på kva måte det vert omtalt pr. dato, det som Regjeringa ansvarleg nok gjer når det gjeld handlingsregelen.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Representanten Halvorsen har rett på eitt punkt. Eg trur det er eit generelt problem for oss at vi i ein programprosess og i ein valkamp i for stor grad vil mykje. Eg sat som leiar i ein programkomite ein gong, og erfaringa mi var nok at det å klare å vere nøktern nok i prosessen og på landsmøtet er ei vanskeleg øving. Så der har representanten Halvorsen rett – det er eit felles ansvar, og vi har eit felles problem. Eg må nok i ein sidemerknad seie at eg synest kanskje ikkje representanten Halvorsen er den som har klart øvinga best i forhold til akkurat det. Så er det eit punkt eg vil korrigere, og det er: Ein har ikkje fått det vi sa i valkampen. Jo, med den gode miljøpolitikken som vert ført av denne regjeringa, må vi i alle fall vere einige om at det no er meir håp om «grønne skoger», slik som ho etterlyste og påstod vi hadde lovt. Kvifor vart det ei sentrum-Høgre-regjering? Veljarane er vesentlege i eit val. Veljarane gav ein valsiger til Høgre, ikkje til sentrum samla. Difor var det naturleg at veljarane òg på det tidspunktet fekk eit gjennomslag. Vi fekk ei Sem-erklæring som kvitterer ut ein god sentrum-Høgre-politikk. Det eg òg skulle ynskje, er at vi, når vi no har diskutert trontalen i to dagar, kunne gå meir inn i reelle diskusjonar om vegvala, utan berre å skildre dei som noko negativt, men analysere dei. Denne regjeringa har gått inn på eit vegval der ein prøver å vere målretta i forhold til fattigdom og svake grupper. Det er eit val som er gjort, og ein seier at vi har ikkje lykkast generelt, så la oss prøve det. Representanten Kristin Halvorsen hadde ein del innvendingar, og det har mange andre hatt. Mange har skildra dette som eit eksempel på ein svært usosial profil. Ja, var det ikkje betre at vi førte ein debatt om det? Vi har grunngjeve kvifor vi gjorde det. Eg hadde faktisk venta ein analyse av kva som var problema med dette. Eg gleder meg til å prøve ut dette, og mitt håp er at her er det mange som treng hjelp, som kjem til å få hjelp, i staden for at ein generelt smører likt utover. Eg meiner nok at vi har ein veg å gå i forhold til å halde trontaledebatt. Representanten Jagland er det mest heiderlege unntaket av alle – eg heldt på å seie unntatt regjeringspartia sjølvsagt(munterheit i salen) (munterheit i salen)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Representanten Halvorsen seier at folk vert i tvil om kven som har ansvaret. Eg må nok seie at det er ting som tyder på at folk i augeblikket ser kven som har ansvar, og har teke ansvar. Vi vedkjenner oss og er stolte over at vi har lagt fram eit stramt budsjett, for arbeidsplassar langs heile kysten og i distrikta, for familiane og for kommunane. Vi er stolte over at vi òg gjer noko for dei fattige her heime og der ute innanfor eit stramt budsjett. Vi tek ansvar. Difor vert det heilt feil å seie at det ikkje er tydeleg kven som tek ansvar. Det har Regjeringa og regjeringspartia gjort, og det vil vi òg gjere framover. Difor er det vårt håp at Stortinget er med på å ta det same ansvaret for at vi kan få ein situasjon der arbeidsplassane vert tekne vare på, at renta vert sett ned, slik at familiar og kommunar dermed ikkje får ein forverra situasjon. Vi ber om samarbeid. Vi ber om at vi faktisk klarer den jobben. Vi har ein parlamentarisk situasjon som opplagt er vanskeleg ut frå den samansetjinga som vi har i Stortinget. Men det er opp til oss. Det skal ikkje vere tvil om at regjeringspartia – Venstre, Kristeleg Folkeparti og Høgre – har teke ansvar og framleis vil ta ansvar og stå oppreist med det ansvaret. Det er enno eitt minutt igjen, men eg skal likevel avrunde, for eg skjønar i og for seg at presidenten begynner å få same ynsket som vi andre. Eg skal berre avslutte med å gje Arbeidarpartiet og Stoltenberg ros for ein ting, og det er at dei faktisk sa at dei ville stemme imot dei forslaga som ligg føre. Arbeidarpartiet har bruka å vere ryddig i forhold til ting som ikkje er gjennomarbeidde i komite, eller som ikkje er konsekvensvurderte. Regjeringspartia vil òg stemme imot forslaga. Eg må seie det på ein litt annen måte: Eg vil rå regjeringspartias representantar til å stemme imot alle dei framlagde forslaga.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Jens Stoltenberg gav Regjeringen ros for standhaftighet i forhold til å stå imot å bruke flere oljemilliarder. Jeg får understreke at dette jo er en fasthet ikke for standhaftighetens egen skyld, men fordi vi rett og slett kjenner et ansvar for økonomien til enkeltmennesker, til familier, til kommuner og til bedrifter. Pøser vi på med flere milliarder, er jeg ganske sikker på at vi sender en renteregning ut til disse. Og renten er høy nok som den er. Den er for høy. Dette er ikke noe som en statsminister har funnet på. Tre senioranalytikere og sjeføkonomer uttaler seg i ettermiddag om Hagens invitt til oss om å bruke 10 milliarder kr til, og ifølge Nettavisen er deres dom enstemmig: Det vil gi en renteoppgang på ett prosentpoeng. Det betyr 800 mill. kr mer for kommunene. Det vil bety f.eks. for en familie med lån på 1,5 mill., som er nokså vanlig, netto i hvert fall 11 000 kr i økte utgifter pr. år – en tusenlapp pr. måned – og for bedrifter vil det trolig bety knekken for flere av dem, nedlagte arbeidsplasser eller utflagging. Dette kan jeg ikke stå her og ta ansvaret for. Og det er grunnen til min fasthet på dette punkt. Hagen var skuffet over dette svaret, men dette er grunnen. Så sier han at Regjeringen bør i hvert fall da kunne jevne ut innfasingen av oljeinntektene i budsjettet, fordi det vil være i samsvar med handlingsregelen. Det er helt riktig, og det er det vi faktisk gjør. Vi jevner ut. Skulle vi ha fulgt handlingsregelen mekanisk, kunne vi tatt ut 2 milliarder kr mindre neste år enn vi gjør i år, og så ville det trolig bli 6 mill. kr mer i 2004. Og alle skjønner at slike hopp er ufornuftig. Vi jevner det ut, så vi tar ut omtrent like mye mer av oljepengene i 2003 og i 2004, akkurat som Hagen ønsker. Når det gjelder invitasjoner til andre partier, sa Stoltenberg tidligere i dag at det var oppsiktsvekkende at vi sendte ut invitasjoner i flere retninger. Nei, det er ikke så veldig oppsiktsvekkende. Jeg minnes høsten 1998, tror jeg det var. Da stod Arbeiderpartiets leder på partiets landsmøte og åpnet for at Arbeiderpartiet kunne samarbeide med Høyre om budsjettet. Jeg sier ikke mer. Jeg må også si at jeg er noe forundret over – hvis Arbeiderpartiet mener alvor med at de ønsker å bygge en bro over mot sentrum og mot Kristelig Folkeparti – at en legger seg på en så ensidig svartmaling og kritikk at også de som hos oss måtte være kritiske til mye av det som skjer, i hvert fall ikke vil oppfatte det som en invitasjon. Og når vi også opplever slike innlegg som kom fra en av Arbeiderpartiets nestlederkandidater, Trond Giske, som er et personrettet angrep, er ikke det akkurat en måte å sende ut en invitasjon på. Det håper jeg faktisk at Arbeiderpartiet ser. Hvis dette er alvorlig ment, burde en ha en litt annen strategi.
Kjell Magne Bondevik (Kristelig Folkeparti), 2002-10-10:
Siv Jensen sier i sitt siste innlegg at Fremskrittspartiet og SV ikke har vegret seg for regjeringsansvar. Nei, det er jeg jo fullstendig klar over. Begge to ønsker å komme inn i regjering i to ulike konstellasjoner. Jeg har heller ikke påstått at SV og Fremskrittspartiet har vegret seg for regjeringsansvar. Men jeg har sagt – og det må det være lov å mene – at jeg synes at en del av politikken, ikke minst Kristin Halvorsens innlegg i sted når det gjelder løfter kontra det å måtte inngå kompromiss, er preget av at man ikke har vært i regjering. Det er et faktum. Jeg har aldri påstått at de to partiene sier nei til å være i regjering. Det er jeg fullstendig klar over, og det har kommet fram i denne debatten at begge disse to partiene ønsker det. Når det gjelder for Regjeringen å kunne samarbeide med ulike partier, må jeg vise til at Fremskrittspartiet selv har sagt at som fødselshjelper føler ikke partiet at de har ansvar i en så lang periode som f.eks. en fadder skal ha. Dette er Fremskrittspartiets egne ord, og det forholder vi oss til. Men på tross av det har vi sagt at vi ønsker en budsjettløsning med det partiet som gjør at Samarbeidsregjeringen sitter. Og det skal være et ærlig forsøk på å finne en løsning, selv om det til tider kan se litt vanskelig ut. Når det gjelder avtalen fra revidert nasjonalbudsjett, har vi sagt til Fremskrittspartiet at vi setter oss gjerne ned og går igjennom alle 22 punkter – hvis det var 22, i hvert fall var det noen og tjue punkter – og ser på hvert enkelt av dem. Vi har kanskje en litt annen oppfatning av overholdelsen av et par av de punktene enn Fremskrittspartiet har, men det er vi villig til å sette oss ned og diskutere og oppklare. Men jeg er enig med Siv Jensen i en ting: å holde avtaler er noe av det aller viktigste i politikken. Og det ønsker jeg å stå for.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-10:
Jeg tror ikke at kalkulatoren er et veldig effektivt våpen mot Carl I. Hagen. Det er først og fremst fordi folk flest hører en helt annen lekse nå enn det de hørte at vi alle sammen gikk rundt med i valgkampen. Folk flest hørte ikke at vi snakket om faren for sterk kronekurs, nødvendigheten av å stramme inn og fare for at renten skulle øke. Folk flest opplevde partier som satt på rekke og rad og lovet gull og grønne skoger i større eller mindre grad. Høyre lovet skatt og skole, skole og skatt, skatt og skole. Og folk har forventninger til at da skal det komme noe som monner, både på skatt og på skole. Statsministerens eget parti stod jo ikke én «pillemitt» tilbake for SV når det gjaldt løfter om hvilke herligheter som skulle strømme utover landet. Ungdomsskolen skulle rustes opp, barnehagetakstene skulle under 1 500 kr, og det skulle være plass til alle. Ja, til og med på en pressekonferanse i Drammen lovet den nåværende statsminister, den gang kampkandidat Bondevik, en reduksjon i kollektivtakstene på 25 pst. Det framstår jo som en vits hvis man holder det opp mot det som nå er kollektivsatsingen fra Regjeringen Jeg tror at Carl I. Hagen har veldige gode dager, for ingen har forberedt noen av velgerne på at det kunne bli harde bud og nødvendig å prioritere. Og i den situasjonen er han jo strålende plassert, med ett ben innenfor og ett ben utenfor, og har den fullkomne regien over en regjering som ikke er en sentrumsregjering, men som er en sentrum-Høyre-regjering, innsatt med hjelp fra Carl I. Hagen. Det er dette paradokset som jeg tror er fryktelig vanskelig for velgerne å forstå noe som helst av. De er helt uforberedt på en situasjon hvor man i et rikt land skal være nødt til å stramme inn. De ser bare partier som springer fra løftene sine, og de fatter ikke hvordan det går an å gjennomføre en valgkamp som dreier seg om skole, når man teller binders for binders rundt omkring i altfor mange skoler. Det henger ikke på greip, og det er ikke til å forstå hvorfor ikke det går an å satse mer på akkurat deres hjertesak. Men selv for Carl I. Hagen finnes det jo grenser! Jeg traff noen på gaten her om dagen som mente at Carl I. Hagen hadde lovet 138 milliarder kr mer til alle gode formål. Så dampet det bort til 10 milliarder kr her i løpet av formiddagen i dag, så hvis han og Fremskrittspartiet ble tatt på alvor, var det jo grenser også for hvilke gode formål Carl I. Hagen kunne love penger til. Da var også Fremskrittspartiet nødt til å prioritere på et eller annet vis. Det tror jeg faktisk er den eneste muligheten for å få denne debatten til å gå noe videre. Regjeringen har stilt seg i den verst tenkelige situasjon.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-10:
SV hadde den store ære og glede å ha valgkampboden sin ved siden av Kristelig Folkepartis valgkampbod borte på Karl Johan i valgkampen. Da oppstod den interessante situasjonen at Kristelig Folkeparti stod og bød fram kollektivtrafikken, som skulle gå hele døgnet og i tillegg skulle være 25 pst. billigere. Vår kampkandidat, Heidi Sørensen, måtte stå ved bua ved siden av å forklare hvorfor SV ikke kunne love 25 pst. billigere kollektivtransport, fordi vi mente det var viktigere først å satse på et bedre tilbud. Jeg tror faktisk at Kristelig Folkeparti skal gå en liten runde når det gjelder løftene sine. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at statsministeren i løpet av en trontale egentlig frir til alle kanter: En runde til Fremskrittspartiet, en runde til Arbeiderpartiet, ja, til og med en knakk på døra til oss kunne tydeligvis være innenfor rekkevidde. Men jeg tror at statsministeren har glemt at han ikke lenger leder en sentrumsregjering. I det øyeblikket man inngikk et regjeringssamarbeid med Høyre, og kom i posisjon med Carl I. Hagens hjelp, er det en sentrum–Høyre-regjering. Da kan man ikke late som om man ikke har noen føringer på den politikken som skal drives. Jeg er ikke spesielt flink til å bake, og før jul står det alltid slike oppskrifter i alle ukebladene: Lag én deig og få sju slag. Det er slikt som har appell til de av oss som ikke er verdensmestre i husmorkunster. Dette har jeg på følelsen av at Kjell Magne Bondevik var i nærheten av – en nøytral deig som med en liten dæsj av det ene eller det andre krydderet eller konditorfarge enten kunne bli noe i retning Høyre, i retning Arbeiderpartiet eller i retning Sosialistisk Venstreparti, en liten basis som man kan gjøre hva man vil med. Men det er jo feil. Kristelig Folkeparti har jo gjort dette med åpne øyne. Dette er ikke en skjebne som har vederfaret dem. De har valgt med åpne øyne et samarbeid med Høyre og hjelp fra Carl I. Hagen. De har svart på alle spørsmålene. De har godtatt at Fremskrittspartiet bestemte hvem som skulle være statsminister. Nå har vi den situasjonen at mens Høyres statsråder gløder og smiler, ja, de liker til og med å stramme inn og skjære ned – Erna Solberg er jo på sitt beste når hun skal forklare akkurat det, og gjør det med rak rygg – så sitter de fra Kristelig Folkeparti blekere og blekere og mer og mer betenkt over at det er vanskelig for velgerne å kjenne igjen Kristelig Folkeparti før valget og etter valget.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-10:
Nå fikk vi akkurat se i stortingssalen hvilket dilemma Regjeringen er i. Så fort Fremskrittspartiet begynner å lure på hvor de har Regjeringen, må statsministeren opp og vise til hvilke svar de sendte den ene gangen eller den andre gangen, og erklære at de selvsagt står på det de har sagt tidligere. Det er nettopp denne situasjonen som plager Kristelig Folkeparti og Regjeringen. Men det hadde ikke brydd meg så mye – bortsett fra at jeg generelt er et omsorgsfullt menneske – som at det setter politikken i miskreditt. Det er ikke mulig for folk flest å finne ut av hvem som har ansvaret for hva. Hvem har ansvaret for den stramme kommuneøkonomien? Det er det regjeringspartiene og Fremskrittspartiet som har. Hvem har ansvaret for trygdeoppgjøret? Hvem har ansvaret for det ene og det andre? Det er det ikke mulig for velgerne å finne ut av. Og så lenge Regjeringen forholder seg til Fremskrittspartiet på den måten at man dels har dem inne i armkroken og dels på armlengdes avstand, kan Fremskrittspartiet ha full regi, bestemme akkurat på hvilken måte Regjeringen skal skvises hver eneste dag, og hele politikken kommer i miskreditt. Slik kommer det til å være, og det er vår bekymring. Dette kan ikke fortsette i tre år uten at den siste velger har mistet sitt siste håp. Den situasjonen kommer vi til å ha, for vi kommer til å være et rikt land med penger på bok i mange, mange år framover. Og det er et bevisst valg, for stortingsflertallet pumper oljen og gassen opp så fort de kan. Vi har til og med åpnet Barentshavet og subsidiert Snøhvit-utbyggingen for å få gassen der omdannet til kroner, slik at vi kan sette den på bok og se hvor rike vi er. Presset for å bruke de pengene på de hjertesakene som hver og en har, vil være der hele tiden. Den virkelighetsforståelsen vil det være helt umulig for enhver regjering å kommunisere når man stiller seg i en situasjon hvor man er en sårbar mindretallsregjering som ikke tør å ta konsekvensene av de avtalene og det grunnlaget man faktisk har.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-10:
Jeg vil anbefale SVs gruppe å stemme mot forslagene nr. 1, 2 og 3, men for forslag nr. 4.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-10:
Jeg må si jeg langt på vei deler Kristin Halvorsens resonnement her, selv om jeg kanskje må ta en liten reservasjon med hensyn til «pillemitt», for jeg er ikke helt sikker på om jeg vet hvor mye en «pillemitt» er. Det er en ganske merkelig debatt som har oppstått. Jeg har litt problemer med å forstå hvorfor Jens Stoltenberg maser så mye med at Regjeringen skal ha et avklart grunnlag i Stortinget. Det er faktisk mer Regjeringens problem enn det burde være Jens Stoltenbergs problem. Faktum er, som Kristin Halvorsen sa, at dette er ikke en sentrumsregjering, det er en sentrum-Høyre-regjering. Jeg vet ikke hvor mange ganger i løpet av de to og et halvt årene sentrumsregjeringen satt, vi diskuterte nettopp det temaet. En av Senterpartiets innvendinger mot det de to andre sentrumspartiene ønsket, nemlig å ha Høyre med i regjering, var nettopp at man i en regjering som også inkluderte Høyre, ville flytte tyngdepunktet så mye til høyre i norsk politikk at man ville gjøre seg ensidig avhengig av Fremskrittspartiet. Jeg leste med interesse en kommentarartikkel fra Erling Rimehaug som for ett år siden hadde spurt en del av Kristelig Folkepartis representanter: Hvordan vil det bli å regjere på Fremskrittspartiets nåde? Til det hadde Erling Rimehaug fått til svar at nei, Fremskrittspartiet skal ikke gjøre noe annet enn å innsette denne regjeringen, og så står vi fritt til å samarbeide med hvem vi vil! Jeg begriper ikke at ikke Kristelig Folkeparti og regjeringspartiene ennå har skjønt at det er for enkelt – at det ikke er tilfellet når man fører en politikk som med ett unntak legger seg i retning av Fremskrittspartiet. Når jeg ser på statsministeren, kommer jeg i alle fall på to unntak – bistandsbudsjettet er heller ikke i retning av Fremskrittspartiet, men for øvrig er det det. Med unntak av handlingsregelen, bruk av oljepenger og det man gjør når det gjelder bistand, legger man seg i retning av Fremskrittspartiet. Man går inn for mer privatisering, man går inn for konkurranseutsetting, man går inn for skattelettelser, og man innfører egenandeler som skal være motvekt til skattelettelsene i samfunnet – tradisjonell Høyre-politikk som gjør at denne regjeringen ikke kan invitere til samarbeid med noen andre enn Fremskrittspartiet i budsjettsammenheng. Så kan man selvsagt samarbeide med andre på andre områder. Men i det som er årets største og viktigste sak, budsjettet, vil denne regjeringen være avhengig av Fremskrittspartiet. Det kan man like godt erkjenne. Så synes jeg Jens Stoltenberg kanskje kan være litt mer avslappet i forhold til hvordan Regjeringen skal avklare sitt parlamentariske grunnlag. Den sitter i klisteret hos Carl I. Hagen. Han gjør akkurat som han vil med denne regjeringen. Han vil sørge for å få den oppmerksomhet han ønsker utover høsten, for så kanskje å gjøre det samme som i fjor, bøye unna for et kabinettsspørsmål, og deretter stå fritt til å gjøre akkurat det Fremskrittspartiet vil i alle andre saker utover i året som kommer. Det er et problem for Regjeringen, men det burde også Regjeringen ha innsett ved dannelsen for et års tid siden.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-10:
Jeg vil replisere til Jens Stoltenberg. Jeg tror nok de fleste som husker tilbake til 1996–1997, husker meget godt at uten Senterpartiets standhaftighet hadde det vært en relativt stor sjanse for at Høyre hadde vært med i den forrige regjeringen Bondevik ledet. Det er altså ikke sånn som Jon Lilletun vil ha det til, at det var velgerne som sørget for at Høyre i dag sitter i regjering, det var det faktisk Kristelig Folkeparti som gjorde. Høyre har 36 stortingsrepresentanter, og var avhengig av å ha andre med for å danne regjering. Det er et valg Kristelig Folkeparti har tatt. Jeg har ikke, slik som statsministeren påstår, sagt at Regjeringen er ensidig avhengig av Fremskrittspartiet. Tvert imot, jeg sa at i en rekke saker kan Regjeringen samarbeide med andre partier. Det har Regjeringen også gjort, men i økonomisk politikk og for å få budsjettet gjennom i denne sal, så er min påstand: Regjeringen vil være 100 pst. avhengig av Fremskrittspartiet dersom man skal få gjennom den politikk som Regjeringen har lagt fram i det budsjettet som ble presentert den 3. oktober. Jeg kan ikke med min beste vilje forstå hvem andre det budsjettet skal være et frieri til. Det har jeg begrunnet før, og det gjentar jeg. Det er altså ikke sånn at jeg har sagt at Regjeringen er ensidig avhengig av Fremskrittspartiet, men Regjeringen har satt seg selv i en situasjon hvor man har med en samarbeidspartner eller et parlamentarisk grunnlag å gjøre som ikke vil vedkjenne seg den regjering som man sørget for kom for et års tid siden, og det er dessverre så gjensidig at det er synlig for enhver. Det er, som jeg sa i stad, et større problem for Regjeringen enn det er for opposisjonen. Det har definitivt ingenting å gjøre med at vi, Arbeiderpartiet eller SV for den del, vil jeg anta, ikke er innstilt på å ta ansvar. Tvert imot, våren 2000, noen få måneder etter at sentrumsregjeringen måtte gå av på grunn av gasskraftvedtaket, så gjorde vi faktisk opp revidert nasjonalbudsjett med regjeringen Stoltenberg, hvor sentrum inngikk avtale høsten 2000 med regjeringen Stoltenberg. At ikke Stoltenberg liker å måtte flytte på rundt 20 milliarder kr, det er så sin sak. Men sentrumspartiene tok ansvar, og jeg tror faktisk at de fleste er innstilt på å gjøre det, men det må jo være tuftet på at den politikk som føres, går i en retning som partiene kan ta ansvar for. Man kan ikke ta ansvar for en politikk som ligger langt unna det en selv ønsker. Det er dessverre situasjonen i dag. Derfor har Regjeringen gjort seg avhengig av Fremskrittspartiet og ingen andre.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-10-10:
Jeg vil anbefale Senterpartiets gruppe å stemme for forslag nr. 1, mot forslagene nr. 2 og 3. Forslag nr. 3 kommer til behandling i forbindelse med statsbudsjettet. Videre vil jeg be om at forslag nr. 4 blir omgjort til et oversendelsesforslag, for det aner meg at det ellers vil komme til å bli nedstemt.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-10-10:
Jeg trodde jeg skulle klare å holde meg unna denne debatten, men det var statsministerens siste innlegg som fikk meg til å reagere. Jeg synes det blir litt mye belæring, riktignok var den rettet mot Kristin Halvorsen i forhold til SVs mangel på erfaring i regjering, men jeg følte meg litt truffet selv, for det er jo ikke slik at SV og Fremskrittspartiet ikke har regjeringserfaring fordi man har vegret seg for å ta det. Det er de facto slik at det er noen som har hindret dem fra å få muligheten til å gjøre det. Faktisk var de slik at Fremskrittspartiet rett etter valget gjorde det helt klart at vi var beredt til å påta oss regjeringsansvar sammen med de partiene som nå sitter i regjering, i en flertallsregjering som kunne føre en stabil politikk over lengre tid. Det fikk vi ikke engang anledning til å prøve ut. Så har statsministeren nå gjort det helt klart fra denne talerstolen at denne regjeringen er helt uavhengig. Den er så uavhengig at den forbeholder seg retten til å samarbeide med SV, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet når det måtte passe Regjeringen. Det er for så vidt et greit standpunkt, men da henger det lite sammen med Jan Tore Sanners kraftige salver om at partiene vrir seg unna ansvar og skaper kaos og svartmaler og kritiserer. Hvilket ansvar er det man vrir seg unna, da? Og hvilket av disse partiene er det som virkelig skal føle at de vrir seg unna et ansvar, når statsministeren står her og sier at det er ingen av dere som har ansvar, for vi bestemmer hvem av dere vi vil samarbeide med når det måtte passe oss? Når skal vi vite når vi har det ansvaret og ikke, da? Og når skal vi føle at vi skal ta det ansvaret eller ikke, når Regjeringen skal være så til de grader uavhengig at ingen av partiene skal føle at det på en måte er dem det vil være naturlig å forplikte seg i forhold til? Det begynner å gjøre denne debatten mye vanskeligere. Jeg synes med all respekt at det ansvaret også bør prege regjeringspartiene i den tiden vi nå går inn i. Det bør ikke minst også dreie seg om å holde avtaler. Jeg har hørt at veldig mange av ordskiftene her har dreid seg om å bygge broer. Lilletun har vært veldig opptatt av å bygge broer til hverandre. Ja, da er mitt spørsmål til regjeringspartiene om det er å bygge gode broer å inngå en avtale for deretter tre måneder senere å bryte den, og så forvente at det samme partiet skal inngå et forpliktende samarbeid en gang til. Det synes jeg man skal tenke litt på.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
Jeg foreslår Ranveig Frøiland og Kjell Engebretsen.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
Jeg har et spørsmål til finansministeren. Arbeiderpartiet mener det er grunn til å bekymre seg over den økende arbeidsledigheten vi ser. Siden Per-Kristian Foss ble finansminister, er over 14 000 flere blitt registrert som arbeidsledige, og utviklingen ser ikke ut til å stanse. Tvert imot anslår Regjeringen i sitt forslag til statsbudsjett for neste år at omkring 100 000 kan bli arbeidsledige totalt sett neste år. Arbeiderpartiet mener at Regjeringen ikke har tatt denne utviklingen alvorlig nok. Kutt i tiltak for arbeidsledige og manglende tiltak overfor industrien er eksempler på dette. Mitt spørsmål er da: Mener finansministeren at han og Regjeringen har gjort det som har vært mulig for å unngå at stadig flere skal bli stående uten arbeid?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
Jeg takker for svaret. Det er ingen tvil om at Arbeiderpartiet og Regjeringen er enige om at et stramt budsjett er viktig i dagens situasjon. Men til tross for det skisserer Regjeringen at det kommer til å bli flere arbeidsledige. Og da synes vi det er ganske uforståelig at også Regjeringen foreslår å forverre situasjonen for dem som faktisk er ledige, både gjennom endringer i permitteringsordningen og med kutt i dagpenger. En som blir arbeidsledig, får altså mindre å leve for, og i går sa man fra Byggenæringens Landsforbund at endringene som Regjeringen foreslår i permitteringsloven, helt sikkert vil føre til at flere blir oppsagt. Hva er finansministerens svar på dette?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
«Den 18. juli 2002 sank en islandsk tråler utenfor Ballstad i Vestvågøy. Om bord er det betydelige mengder olje og frossenfisk. Den 22. august påla SFT rederiet å heve havaristen innen 15. oktober pga. forurensningsfaren. Miljøverndepartementet endret kravet til kun å fjerne oljen innen 15. oktober og å heve havaristen innen 1. mai 2003. Hittil har intet skjedd. Havaristen representerer en betydelig forurensningsfare i et sårbart område. Hva vil statsråden gjøre for å få fjernet forurensningskilden snarest mulig?»
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
Jeg takker for svaret og er glad for at miljøvernministeren er så engasjert i å få denne saken løst. Det er ingen tvil om at rederiet har spekulert i å la båten ligge. På grunn av forsikringsbestemmelsene er det slik at rederiet faktisk tjener penger på å la båten ligge fremfor å heve den. Og ved det eierskiftet som har funnet sted, gis det også en mulighet for ytterligere å trenere saken. Mitt spørsmål er: Kan statsråden forsikre at det ikke vil bli gitt frister utover dem som allerede er satt når det gjelder kravet om å få hevet fartøyet?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2002-10-16:
Jeg skjønner på statsråden at det er knyttet betydelig usikkerhet til de planene som den nye eieren har skissert for hvordan vraket skal heves. Det er bra at statsråden har satt i verk tiltak for at myndighetene skal ta ansvar for å få tømt fartøyet for olje. Mitt spørsmål er: Er det helt uaktuelt at myndighetene også kan ta ansvaret for å få hevet fartøyet og så sende rekningen til eieren?
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2002-10-16:
Jeg vil gjerne fremsette et privat forslag på vegne av meg selv og Inga Marte Thorkildsen om aldersgrense for kosmetiske operasjoner og forbud mot reklame for kosmetisk kirurgi.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Regjeringen har lagt frem et budsjett der det overordnede mål er å trygge arbeidsplassene, særlig i den konkurranseutsatte industrien. Både arbeidstakerorganisasjonene og arbeidsgiverorganisasjonene har på forhånd satt frem ett hovedkrav: Budsjettet må være stramt for å bidra til å dempe presset på rente og kronekurs. Det er det som er det viktige for den konkurranseutsatte industrien. Dette er omtrent hva bl.a. leder Bjørndalen i Fellesforbundet sa på en konferanse før budsjettet ble lagt frem. I tillegg har industrien stilt en del andre krav om lettelser i skatter og avgifter. Vi har oppfylt ett av hovedkravene, bl.a. å utvide ordningen med FoU-avskrivning til å omfatte alle bedrifter. Det er et moderniserings- og omstillingstiltak i tråd med Stortingets prioriteringer av forskning og utdanning. Så ja, de offensive tiltakene er til stede. Vi styrker Aetat aktivt gjennom økt oppfølging av arbeidssøkerne, og vi styrker også arbeidsmarkedstiltakene med 600 nye plasser. Vi sier som regjeringer så ofte har sagt tidligere, bl.a. arbeiderpartiregjeringer, at dersom utviklingen i ledigheten skulle gjøre det nødvendig, er vi innstilt på å komme tilbake til spørsmålet om antallet plasser på tiltak.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
De tiltak som Regjeringen foreslår av endringer knyttet til dagpenger, knytter seg ikke til kompensasjonsnivået for løpende dagpengeutbetalinger. Det knytter seg til å skjerpe kravene til å komme inn i dagpengeordningen noe. Jeg har kikket litt tilbake for å se på hva som har vært gjort med dagpengeordninger tidligere. De prinsipper vi nå legger til grunn for dagpengeordningen, nemlig at den skal stimulere til mer aktivt selv å søke arbeid, finner sin ideologiske forankring i Kleppe-utvalget, fra begynnelsen av 1990-tallet, hvor tilsvarende prinsipper ble skissert. I det budsjett som arbeiderpartiregjeringen fremla året etter eller noen år etter, har man også strammet inn i dagpengeordningen på tilsvarende måter som Regjeringen nå har gjort. Da var ledighetsnivået betydelig høyere. Også nå er det viktig at vi stimulerer og foretar omlegginger som sørger for at man kommer fortere ut av ledighetskøen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Her var det mange spørsmål. Punkt én: Regjeringen er selvfølgelig bekymret for enhver tendens til økning i arbeidsledigheten. Men det er grunn til å ikke overdrive de prognoser som legges frem. Vi venter en viss økning i ledigheten i 2003, og prognosene tilsier en nedgang igjen i 2004 og 2005. Så det er ikke et varig høyere nivå av vesentlig art som prognosene tilsier. Alle tiltak som ligger i budsjettet, er rettet inn mot nettopp å bekjempe ledigheten. Det som i alle fall vil være galt, er å følge SVs oppskrift – senest forsøkt i Stortinget i går, men uten å få tilslutning – med å legge om pengepolitikken, med å øke skatter og avgifter. Er man bekymret for kostnadssituasjonen for konkurranseutsatt næringsliv eller for annet næringsliv, er det i alle fall ikke noe svar å øke skatter og avgifter, slik som SV har tatt til orde for. Kollektivsatsingen i budsjettet er blant de områder innenfor samferdselssektoren som faktisk øker ganske sterkt.(Presidenten klubber.) Jeg skal ikke nå legge meg opp i Stortingets behandling av budsjettet, men ønsker man ytterligere omprioritering på samferdselssektoren, så er vi lydhøre for det. (Presidenten klubber.)
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Svaret er ja og alt. Ja, det er jobb nr. 1, og alt i statsbudsjettet er rettet inn mot å styrke grunnlaget for konkurranseutsatte næringer og for andre næringer. Skillet mellom konkurranseutsatt sektor og andre næringer som ikke lenger i samme grad er skjermet, blir jo mindre og mindre. Det er vel riktig at man ved observasjoner ved reisevirksomhet kan se at norsk industri kjøper seg opp også ute. Det er mange årsaker til det, ikke bare kostnadssituasjonen, men også markedsnærhet – kanskje ikke for Litauens eller de baltiske lands vedkommende, hvor situasjonen knytter seg mer til ønsket om å være med og bygge opp en økonomi som er i vekst, og hvor kostnadsnivået i utgangspunktet er lavt. Norske myndigheter har faktisk stimulert til etableringer i de baltiske land, bl.a. gjennom SND. Det har skjedd under tidligere regjeringer, som nevnt. Jeg mener å huske at det var representanten Enoksen som var kommunalminister da den ordningen ble etablert.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Det jeg sa, var at kompensasjonsnivået for løpende dagpengeutbetalinger ikke kuttes, men vi hever terskelen for å kunne komme inn i dagpengeordningen noe – for øvrig i tråd med hva arbeiderpartiregjeringer har gjort tidligere, og så sent som på slutten av 1990-tallet. Når det gjelder bedriftenes utvidede ansvar for betaling under permitteringer, må jeg nok si at jeg ikke uten videre godtar det varsel som jeg ser kommer fra enkelte virksomheter – det er gjerne knyttet opp mot en lobbyvirksomhet mot budsjettforslaget og må forstås på det grunnlaget – om at man uten videre vil velge oppsigelser fremfor permitteringer. Industrien har berettet om et meget stramt arbeidsmarked. Da er det å gå til oppsigelser noe som kan være et vesentlig tap for bedriften, fremfor å ta kostnadene ved permitteringer.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
På dette området er Norge bundet av internasjonale konvensjoner. Det er ikke opp til lyst eller politisk synsing i Norge verken å ha oversikt over konflikter som måtte oppstå, langt mindre – og der kommer jeg til brudd på konvensjoner – å behandle asylsøkere på annen måte enn vi er bundet til gjennom konvensjoner. Jeg hører Fremskrittspartiet stadig snakker om å «snu busser» på grensen. Det høres besnærende lettvint ut. Men vi er faktisk bundet av konvensjoner som gjør det nødvendig for oss å behandle enkeltmennesker som enkeltmennesker. Det er, som justisministeren så vidt var inne på, lagt opp til en behandlingsprosedyre som skal være raskere, men hvor vi samtidig skal holde våre konvensjonsforpliktelser. Og det er på dette grunnlaget Kommunaldepartementet har stilt sine prognoser, gitt uendret regelverk og gitt at vi ikke bryter de konvensjoner vi er bundet av.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Det er nok mye i norsk økonomi for 2004 som Stortinget ikke kjenner, men det deler de i så fall med Regjeringen! Så langt i arbeidet med budsjettet for 2004 er det ikke lagt noe vesentlig arbeid i prognoser for 2004. Vi har heller ingen planer om å fremskynde offentliggjørelsen av budsjettet for 2004, hvis det var det representanten antydet i forhold til valget. Nei, årsaken til at det kommer en del lettelser i skatter og avgifter i 2004-budsjettet er jo som jeg har svart i Stortinget en rekke ganger tidligere: Skauge-utvalget kommer med sin innstilling i desember. De har fått et utredningsoppdrag som innebærer vesentlige utfordringer innenfor området formuesskatt, bedriftsbeskatning, spennet i beskatning av kapitalinntekter mer marginalt og marginalskatt på lønnsinntekt. De har fått som ett av to utredningsoppdrag å se på en mulig systemomlegging innenfor en ramme på 10 milliarder kr i lettelser. Skauge-utvalgets innstilling kommer ikke med i budsjettet for inneværende år fordi utvalgets innstilling ikke er avlevert – det skulle være en rimelig forklaring. Da er det naturlig at dette kommer med i budsjettet for 2004, eventuelt 2005. En annen mulig forklaring på dette er den åpenbare at vi har redegjort for at vi i Sem-erklæringen har som ambisjon å lette skatter og avgifter med 31 milliarder kr. Hittil har vi kommet til 17, da gjenstår det jo en del.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Jeg takker for god assistanse til å lese fra Sem-erklæringen. Jeg kan understreke at den stadig ligger på Regjeringens bord og følges opp jevnlig. For ordens skyld to oppklaringer: I inneværende års budsjett finnes det skattelettelser for til sammen 10,6 milliarder kr – det skulle det være mulig å spore seg frem til. Det er heller ikke småbeløp. For ordens skyld: Når vi inflasjonsjusterer avgifter, øker de ikke. Hvis vi ikke hadde inflasjonsjustert avgiftene, hadde det vært lettelser. Det er mange utfordringer som gjenstår. Jeg skal ikke her redegjøre for fordelingen mellom ulike skatte- og avgiftslettelser som må komme i kommende budsjetter, men jeg kan vel si såpass at Skauge-utvalget også har fått mandat til å se på systemomlegginger. Det kan innebære endringer av skatte- og avgiftssatser i ulike retninger, men med lettelser som sum.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Jeg skal gjerne også svare på et spørsmål om egenandeler. Men først til skatt. Det er ikke slik at toppskatten i dag gjelder folk med høye inntekter. Inntektsgrensene ved innslagspunktet for toppskatt justeres faktisk opp, men fortsatt ligger gjennomsnittsinntekten for folk i heltidsjobb høyere enn innslagspunktet for toppskatten. Derfor er det uriktig å omtale det som høye inntekter i denne sammenhengen, og vi snakker om i 2003. Regjeringen gjør en del endringer i egenandelene, og det har som gjennomgående formål å sørge for at vi som har små utgifter til medisiner og helse, betaler litt mer, mens de som har særskilt store utgifter, får økende beskyttelse. Det innebærer f.eks. at de som i dag ikke har noe skjerming i forhold til store helseutgifter til fysioterapi, til opptrening, til klimareiser osv., får et tak som beskytter dem for særskilt store utgifter. Det mener jeg er en mer målrettet politikk enn den man tradisjonelt har lagt opp til.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Hvis jeg har kommet i skade for å opptre nonchalant overfor representanten Hill-Marta Solberg, beklager jeg det. Men jeg uttalte meg generelt om ledighetsutviklingen. Jeg er klar over at det innenfor enhver utvikling i norsk industri skjer oppsigelser. La meg bare minne om at i de år Arbeiderpartiet regjerte, var antallet industriarbeidsplassnedleggelser gjennomgående rekordhøyt. Men det interessante å fokusere på er jo nettoen; det skapes også nye arbeidsplasser i en omstillingsdyktig økonomi. Derfor har Regjeringen i dette budsjettet prioritert en sterk satsing på offentlig forskningsinnsats gjennom Forskningsrådet og en egen skattestimuleringsordning, som Arbeiderpartiet, så vidt jeg kan huske, alltid har vært tilhenger av, men aldri selv foreslått, etter forslag fra Hervik-utvalget, som nå skal gjelde alle bedrifter. Jeg har registrert at mange offentlige organisasjoner og for den saks skyld offentlige instanser og organisasjoner som driver lobbyvirksomhet i forhold til budsjettet også overfor Stortinget, lover hva de kan få til av nyskaping. Jeg legger vekt på hva et samlet næringsliv og arbeidstakerorganisasjonene uttalte før budsjettet. De bad om et stramt budsjett som skal bidra til å dempe kostnadspresset, rentenivå og kronekurs, og de bad om skattestimulanser knyttet til forskning og utvikling. Begge deler har de fått.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
«… som et virkemiddel i den økonomiske politikk?» Nei, det står ikke noe i budsjettet som kan få representantens tanker inn på det. Jeg har registrert at det har vært gjort av regjeringer før, men det står ikke noe verken i nasjonalbudsjettet eller i statsbudsjettet som kan få tankene noe i nærheten av det. Aktiv oppfølging fremfor passive dagpenger – ja, det var det jeg faktisk sa i et tidligere svar. Når vi styrker Aetat med over 200 nye stillinger, er det for å få til mer aktiv oppfølging av ledige. Når vi strammer inn noe på total dagpengeperiode, er det ut fra den erfaring som det står redegjort for i Kleppe-utvalgets innstilling fra begynnelsen av 1990-tallet og Arbeiderpartiets budsjett for 1997, som var det første budsjettet Stoltenberg som finansminister forsvarte i Stortinget, at dess lengre dagperioden er, dess senere starter økt aktivitet for å skaffe seg jobb. Og man har strammet inn på ordningene. Tilsvarende gjør nå vi ut fra den samme prinsipielle tankegang.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Jeg ser ikke på permitteringsregler som en industripolitisk ordning. Jeg tror det er et viktig prinsipp at bedrifter betaler for utgifter de faktisk selv har og påfører samfunnet. Det tror jeg er ryddig og riktig i forhold til det prinsippet som har vært fulgt av utallige regjeringer, også regjeringen som Marit Arnstad var et fremtredende medlem av, nemlig om næringsnøytrale ordninger. Jeg tror ikke det er riktig at man går inn og gir spesielle skattesubsidier eller subsidier i en annen form til utvalgte næringer. Det faktum at lønnsnivået er høyere i Norge enn i konkurrentlandene, er et problem alle næringer møter. Subsidienivå for enkeltnæringer som når opp i mange hundre tusen pr. arbeidsplass, fortrenger også mulige tiltak generelt for næringene. Derfor tror jeg på generelle tiltak fremfor de øremerkede tiltakene som bl.a. representanten omtalte.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Nei, vi hemmeligholder ikke brev som sendes åpent til SV. Det er intet hemmelighold over dette. I brevet til SV datert 11. oktober, tabell 3 på side 4, fremgår det med all ønskelig tydelighet at det ikke er en riktig fremstilling å si at prosentvis gis de største lettelsene på toppen. Det er faktisk mindre tall på toppen hvis man ser på skatteendringene i tabellen, enn det er på de midlere og til dels lavere inntekter. Men vi har i budsjettet også redegjort for hvorfor fordelingstabeller faktisk er lite interessante. Når man bl.a. når det gjelder barnetrygd, foretar omprioriteringer fra skatteendringer, som inngår i tabellene, og over til lavere foreldrebetaling for barnehager, som ikke inngår i tabellene, kan det fremstå som at en familie som får noe lavere barnetrygd som følge av bl.a. kutt i småbarnstilskuddet, ikke kommer bedre ut fordi om foreldrebetalingen går ned. Da vil tabellene ikke være dekkende for den faktiske situasjon for den familien, som f.eks. sparer en tusenlapp pr. barn pr. måned, etter Regjeringens beregning, med en mulig nedgang fra f.eks. 3 500 kr pr. barn pr. måned til 2 500 kr. Da sparer man en tusenlapp. Men det vil ikke fremgå av noen tabell, for tabellene inneholder ikke kommunalt bestemt foreldrebetaling i barnehagene. Derfor vil ikke tabellene være særlig opplysende. Men SV har ønsket dem og har fått alt de har bedt om.
Per-Kristian Foss (Høyre), 2002-10-16:
Svaret er nei. Vi redegjør for de tabeller vi legger frem, og vi redegjør for hvorfor vi ikke legger frem tabeller. Det er ingen glipp. Vi har jo åpent redegjort for hvorfor tabellene gir lite interessante utslag, og jeg skal forsøke meg på en meget enkel forklaring: Hvis man sparer på barnehageutgifter, og det ikke inngår i tabellen, kan det vise seg at tabellen inneholder et lite tap. Men forholdet mellom tap og det man sparer, er jo det interessante for familien, og betaler man en hundrelapp mer i skatt, men sparer noen tusenlapper på barnehageutgifter – på foreldrebetaling – sier det seg selv at det er det som faktisk teller. Det som er entydig i budsjettet på fordelingssiden mellom familier, jeg ser bort fra industri og næringsliv, er faktisk at de som har barn, kommer godt ut, i forhold til bl.a. lavere foreldrebetaling og noe økt kontantstøtte.