Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2004-06-09:
Krisesentrene har i mange år vært et svært viktig lavterskeltilbud for kvinner som er utsatt for vold i hjemmet, og deres barn. Krisesentrene har stort sett vært basert på frivillig innsats, som skal være et alternativ og nå også et supplement til og en viktig samarbeidspartner for det offentlige tilbudet. Jeg vil virkelig berømme den frivillige innsatsen kvinner gjør rundt om i det ganske land. Det er et imponerende arbeid som blir nedlagt. Vi ser alle med bekymring på at hverdagen for mange kvinner er blitt svært vanskelig, og at det ser ut til å være et økende behov for krisesentre, spesielt for kvinner med innvandrerbakgrunn. Høyre mener at nær kontakt med det lokale hjelpeapparatet er viktig for å sikre kvaliteten på den hjelpen som gis til kvinner og barn i en vanskelig livssituasjon. Lokal kunnskap og en god lokal oppfølging etter krisesenteroppholdet er avgjørende og ikke minst viktig for hvordan de skal kunne planlegge sin framtid. Vi mener dette tilbudet må ses i sammenheng med andre hjelpetilbud som kommunene har ansvar for, og som kvinnene og deres barn helt klart vil ha behov for. Det er fortsatt behov for statlig innsats for å sikre og for å utvikle krisesentrene. Nærmere 90 pst. av kommunene bidrar i dag til økonomisk drift av disse sentrene. Vi har hatt en økning i tilskuddene fra kommunene de siste tre årene på henholdsvis 6, 7 og 14 pst. Dette viser at kommunene tar ansvar og prioriterer tiltak for kvinner i en vanskelig livssituasjon. Krisesentrene finansieres i dag med 50 pst. fra staten og 50 pst. fra kommunene, og i noen tilfeller er det også andre bidragsytere. Høyre er opptatt av at kommunenes engasjement holdes oppe, og mener det skjer best ved at kommunene fortsatt har det finansielle ansvaret og godkjenner budsjettene. Ikke minst er det viktig for å styrke det arbeidet vertskommunene gjør for å få til mer langsiktige, interkommunale løsninger. Høyre mener det ville være klokt at forvaltningen av tilskudd og utviklingsoppgavene legges til det regionale Statens barnevern og familievern. En samordning og en kompetanseutveksling mellom disse to sektorene vil styrke arbeidet mot vold generelt. Dagens utbygging av krisesentrene viser store variasjoner i dekning i de ulike regionene. Høyre mener derfor det må utarbeides en tilgjengelighetsplan for hele landet. Statens barnevern og familieverns fem regionkontorer vil være et godt utgangspunkt for i samarbeid med kommunene å vurdere et jevnere tilbud i landet, også når det gjelder kvaliteten. Med en slik plan vil vi kunne forvente at alle kommuner etter hvert bidrar til å gi et godt tilbud om akutthjelp ved vold i hjemmet. En ny utfordring for krisesentrene i byene er den store overvekt av kvinnelige beboere med etnisk minoritetsbakgrunn. Jeg er derfor svært tilfreds med at departementet har under utarbeiding et kompetanseutviklingsprogram som omhandler minoritetskvinner, i samarbeid med relevante fagmiljøer der fokuseringen vil ligge på opplæring av ansatte på krisesentrene og deres nærmeste samarbeidspartnere. Jeg er også glad for at låneordningen i Husbanken vil gjøre det lettere for krisesentrene å få lån til å bedre de fysiske bomiljøene. Det er bred enighet om viktigheten av krisesentrene og det arbeidet som gjøres for å hjelpe voldsutsatte kvinner og deres barn. Uenigheten dreier seg kun om virkemidlene. Det er nå et flertall blant opposisjonspartiene for at det statlige tilskuddet på 80 pst. skal øremerkes, og at det kommunale tilskuddet skal være 20 pst. Som jeg var inne på, mener Høyre at ansvaret for krisesentrene fortsatt skal være kommunalt forankret, slik som i dag, og at tilskuddet på sikt skal innlemmes i kommunens rammer, slik Stortinget faktisk har vedtatt tidligere bare for et par år siden. Løsningene det nå blir flertall for, vil redusere kommunenes økonomiske ansvar, og jeg er redd for at det vil svekke interessen for gode, kostnadseffektive løsninger og forpliktende interkommunalt samarbeid. Avslutningsvis synes jeg det er grunn til å spørre om ikke denne statliggjøringen av krisesentrene som opposisjonen nå vedtar, er nok et eksempel på at lokaldemokrati og viktigheten av selvstendige vurderinger og prioriteringer lokalt kun er til bruk i festtaler og ikke i praktisk politikk.