trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2001-01-24:
La meg først si at jeg er litt forundret over den voksende praksis med at statsråder og statsministre istedenfor å svare på spørsmål i en spørretime går til angrep på dem som spør, for helt andre ting enn det som er berørt i spørsmålet. Vi har bevist resultatet av Arbeiderpartiets og andre partiers kriminalpolitikk. Det er en helt merkverdig påstand uten noe grunnlag når statsråden hevder at Fremskrittspartiets politikk ville medført andre ting. Vi har stått sammen med politiet om krav i en lang rekke år. Resultatet av at man ikke har lyttet og ikke har fulgt opp styrking av politiet, flere straffebestemmelser osv., ser vi i dag. Det er resultatet av Arbeiderpartiets og de øvrige partiers politikk. Er det slik å forstå at statsråden og Regjeringen vil godkjenne at man får våpen i alle, eller flere, politibiler i Oslo, og at de er i kupeen? Det vil jeg gjerne ha svar på. Blir det gjennomført med godkjennelse av Regjeringen i løpet av en ukes tid?
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg er ikke enig i representanten Hagens beskrivelse av at kriminalitetsbildet hadde vært annerledes hvis Carl I. Hagens forslag hadde fått flertall her i Stortinget. Da hadde vi f.eks. ikke hatt den mengden forebyggende arbeid som vi har i Oslo i dag. En rekke av de forebyggende prosjektene som pågår i Oslo, skjer til tross for Carl I. Hagens og hans partis avstemninger her i Stortinget. Jeg viser f.eks. til tilskuddene til storbytiltak. Når det gjelder spørsmålet om politiets tilgang til våpen, er mitt og Regjeringens standpunkt at Norge ikke bør gå inn for en alminnelig bevæpning av norsk politi. Grunnen til det er at det vi vet fra sammenlignende undersøkelser f.eks. i Sverige, er at det er langt flere skadde og langt flere skyteepisoder i et land som har alminnelig bevæpning, et land som vi kan sammenligne oss med på mange andre områder, nemlig Sverige. Og da er ikke løsningen å gå til alminnelig bevæpning av norsk politi. Når det gjelder de konkrete spørsmålene om hvor våpnene skal ligge, hva slags våpen politiet skal ha osv., mener jeg at politidirektøren og Politiets Fellesforbund må ta en samtale om hvordan vi kan gjøre det best mulig. Og det at det for politiet i en nødvergesituasjon skal være lett tilgang til våpen, er en selvfølge. Når våpnene i dag ikke alltid ligger i kupeene, har det bl.a. rent praktiske grunner. Den mer praktiske organiseringen av hvor våpnene er, mener jeg ikke er primært et politisk spørsmål, det er et spørsmål om hvordan man kan organisere det best mulig. Jeg gir min fulle tilslutning til de beste praktiske løsninger for politiet, men det må være en terskel for at politiet i situasjoner bevæpner seg, for ellers går vi over til et alminnelig bevæpnet politi i Norge, og det er ikke i politiets interesse når det gjelder polititjenestemenns eller andres sikkerhet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Alle uniformerte politibiler i Oslo i dag har våpen i bilen. Det har jeg nylig, senest for en time siden, fått bekreftet av politimesteren i Oslo. Når det gjelder spørsmålet om plasseringen av våpnene i bilen, nøyaktig hvor våpnene ligger, er det noe politiet i Oslo ikke ønsker en offentlig diskusjon om. Men hvis det er slik at politiet finner bedre og mer praktiske steder å ha våpnene plassert i bilen, f.eks. i kupeen, skal ikke Regjeringen legge hinder for det – selvfølgelig ikke.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Det må være en politioppgave å etterforske, drive etterretning og deretter beslaglegge våpen som er ulovlig innført til Norge. Det er også en oppgave politiet gjør, men jeg tror at politiet kan intensivere sin innsats når det gjelder leting etter og beslagleggelse av våpen. I min samtale med politimesteren i Oslo i dag bekreftet man for så vidt at det er en oppgave for politiet å intensivere – også i samarbeid med Tolldirektoratet – letingen etter innsmuglede våpen. Problemet med innsmugling av våpen er at et våpen kan tas fra hverandre i bittesmå biter, slik at det er helt ugjenkjennelig, og da er det ikke alltid så lett å finne våpen når man prøver å lete etter dem i forbindelse med en smuglingssituasjon. Det andre som politiet bad om, og som Regjeringen kommer til å følge opp, var at man måtte se på tilgangen til å ransake etter våpen og å gjøre det enklere å ransake etter våpen. Stortinget vedtok for et års tid siden en ny bestemmelse(presidenten klubber) når det gjelder visitasjon etter våpen. Vi kommer til å gå gjennom ransakingsbestemmelsene på nytt(presidenten klubber igjen) for å se om det er mulig ytterligere å øke muligheten for ransaking etter ulovlige våpen. (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Hvis Stortinget ber om en redegjørelse om dette, vil jeg selvfølgelig gi det. Det er gjort mye i praksis, men det er selvfølgelig mulig å gjøre mer. En av de tingene som vi er mest opptatt av, og som jeg skjønner representanten Krohn Devold etterlyser i sitt spørsmål, er hurtigheten i straffesaksbehandlingen, og det er det viktigste området å fokusere på for Justisdepartementet og politiet. Det må gå mye raskere fra en straffbar handling skjer, og til utøveren sitter i fengsel. Det tar i dag altfor lang tid, men vi er på rett vei. Det har vært en reduksjon i saksbehandlingstiden det siste året, slik at vi går i riktig retning. Oslo politikammer har sin strategi om å fotfølge dem man vet er medlemmer av de kriminelle miljøene. Statsadvokaten i Oslo har et eget prosjekt for å følge disse. Det sitter mange inne, men det er altfor mange som er ute, og saksbehandlingen tar altfor lang tid. Det er jeg uten videre enig i, og det er den tingen jeg mener norsk politi må ha aller størst fokus på inntil vi får saksbehandlingstiden ned på et passelig nivå.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg kan svare veldig enkelt på dette. Jeg kan svare ja. Men la meg få tilføye en ting: Jeg synes den økningen i ressursene til politiet som har skjedd gjennom 1990-tallet, har vært helt riktig og helt nødvendig. De tallene representanten beskriver, kan jeg ikke forholde meg til, men at det er forferdelig viktig å gjøre noe når det gjelder forebygging og hindre rekruttering til de kriminelle miljøene, er jeg helt enig i. Stortinget behandlet i juni en handlingsplan mot barne- og ungdomskriminalitet. Det vi i tillegg arbeider med i Regjeringen, er å gå videre på den delen som går på reaksjonssiden, nemlig at barn og unge – også under 15 år – er nødt til å møte reaksjoner når de gjør noe galt. Der fungerer det ikke godt nok i dag, og det vil vi komme tilbake til i løpet av våren.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Situasjonen er omtrent den samme i dag. Når jeg likevel i mitt svar til representanten Hagen sa at vi selvfølgelig diskuterer rutiner, skyldes det at når politiet ber om å få diskutere de konkrete rutinene, er vi selvfølgelig åpne for det for å se om vi kan gjøre ting bedre og enklere. Men prinsippet må ligge klart fast. Det skal være en terskel før politiet bevæpner seg, og vi skal ikke ha noen alminnelig bevæpning av norsk politi.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg mener svaret på det er nei. Politiet i Oslo bevæpnet seg 500 ganger i fjor, så det er ikke slik at politiet ikke har tilgang på våpen eller ikke kan bruke våpen i de situasjonene det er behov for det. Spørsmålet er om de skal gå med våpen hele tiden. Men det vi vet fra sammenlignende undersøkelser – og nå er det mulig jeg gjentar meg selv – er at skyteepisoder og det totale antall skadede, og da snakker jeg nødvendigvis ikke om skadede kriminelle, er langt høyere i vårt naboland enn her. Og det er minst like mye sikkerheten til politiet jeg som statsråd er bekymret for når jeg sier at vi ikke skal ha en alminnelig bevæpning av norsk politi. Jeg tror sikkerheten til politiet kan være vel så mye i fare hvis vi har en alminnelig bevæpning av norsk politi, fordi det lett vil føre til en opptrapping og en spiraleffekt i våpenbruken mellom politiet og kriminelle miljøer. Hvis kriminelle miljøer vet at politiet har en alminnelig bevæpning, er også faren for at de jevnlig bevæpner seg desto større.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Alle politifolk i Oslo – i hvert fall de som går patrulje – har sitt personlige våpen. Det skal de fortsatt ha, og de skal ha trening. Og igjen: Politimesteren i Oslo bekreftet senest i dag morges at de mener at den treningen politiet i Oslo får, er god. Det er noe av grunnen til at det ikke har vært utløst skudd fra politiet i Oslo siden 1994.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Representanten begynte med uaktsomt bildrap, så jeg var i ferd med å svare på det i hodet. Det representanten spør om, er meddommerordningen, slik jeg forstår det. Generelt sett mener jeg at den meddommerordningen vi har i Norge, er god og riktig. Det departementet arbeider med, og som vi tar sikte på å få ferdig slik at det også kan behandles i Stortinget før den neste oppnevningen av meddommere, er en gjennomgang av hele lekdommerordningen, utvelgelsesprosedyrene osv. knyttet til dette, med den målsettingen å kunne fremme eventuelle endringer til Stortinget, slik at de kan tre i kraft før neste kommunevalg, som altså er det tidspunktet man oppnevner nye meddommere.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg vil gi et tosidig svar på det. Hvis det er slik at meddommere føler seg presset i en situasjon til å ta et annet standpunkt til skyldspørsmålet innenfor den lovgivningen som gjelder, enn det de selv føler er rett, er jeg enig i at det er galt, og slik skal det ikke være. Men jeg tror også at vi må være klar over at når meddommere i enkelte tilfeller ikke ønsker å dømme, kan det være fordi det er noe galt med lovgivningen, og at rettsbevisstheten hos meddommerne tilsier at dette ikke skulle vært straffedømt. Da er det en oppgave for Stortinget som lovgiver å se på om loven er riktig. Jeg ser ikke bort fra at noe av temaet i en sak om bildrap er at meddommerne, eller juryene tidligere, føler at det å straffe noen for noe som de selv har gjort mange ganger, er tungt, og at de dermed reagerer, mens den juridiske dommeren sier at slik er loven, og hvis man mener at det og det og det har skjedd, er det uaktsomt etter loven, og derfor skal det være en pådømmelse.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Man trenger ikke å gå til enkelteksempler for å bli opprørt over den tiden det tar fra det er begått en straffbar handling, og til reaksjonen kommer. Man kan bare se på tallenes kalde, klare tale for å bli opprørt over det. Det tar altfor lang tid, og vi er nødt til å greie å arbeide ned den tiden. Derfor er det veldig bra at storting og regjering i fellesskap arbeider såpass intenst med det som vi gjør. Heldigvis går det i riktig retning. Den gjennomsnittlige saksbehandlingstiden har gått klart ned i løpet av 2000, og også antallet restanser er blitt ganske kraftig nedbygd i løpet av fjoråret. Vi går i riktig retning, men det ligger over hundre tusen saker hos norsk politi som er på vei gjennom strømmen, og derfor er det dessverre ikke slik at vi bare kan vedta kortere straffesaksbehandlingstid. Vi er nødt til å gjøre alle de små tingene til sammen som vi akkurat nå driver med, enten det nå er en ny straffesaksinstruks eller lovendringer. Det er nå et høringsnotat ute med forslag til en rekke lovendringer med sikte på å redusere straffesaksbehandlingstiden, og det er satt i gang kurs for påtalejurister for å få bedre rutiner når det gjelder behandlingen av dette. Jeg tror representanten Krohn Devold og jeg er helt enige om at det er en helt sentral oppgave å få saksbehandlingstiden ned, og det skal ikke ta så lang tid som det vi ser både generelt og i en rekke enkeltsaker.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Hvis jeg skulle ha noen grunn til å tro at en gjennomgang av de rettskraftige dommene vil føre til at man klarer å få de domfelte inn til soning før man i dag klarer det, skal jeg gjøre det. Det viktigste er imidlertid at vi har nok fengselsplasser til at vi klarer å få satt folk inn til soning i det tempoet vi ønsker. Jeg er helt enig med representanten Krohn Devold i at det bør skje så fort som mulig, og at fristen på to måneder skal holdes. Vi skal gjerne dublere i den grad det er forsvarlig i det enkelte tilfelle, og det foregår dublering i celler i dag nettopp for å få soningskøen unna. Men utfordringen i dag er at vi ikke har så mange fengselsplasser, særlig på østlandsområdet, som vi skulle ønske, og derfor er det i dag lengre kø enn det burde være. Den arbeider vi for å få ned, men noe av det dreier seg rett og slett om å bygge nye fengsler, og jeg har dessverre ingen tryllestav til å få opp nye fengsler på null komma niks.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Justisdepartementet er i denne sammenheng sekretariat for Stortingets billighetserstatningsutvalg og er således fullt og helt underlagt Stortingets egne ordninger, og er altså ikke en del av statsrådens og Regjeringens ansvar i denne forbindelse. Det er Stortingets billighetserstatningsutvalg som også tar stilling til den erstatningssum som skal utbetales. Det jeg kjenner til av den saken mer konkret, er at den anbefalingen sekretariatet til Billighetserstatningsutvalget har gitt til Billighetserstatningsutvalget, er basert på en vurdering av de tidligere vedtak Billighetserstatningsutvalget, og for så vidt Stortinget selv i forbindelse med klage, har fattet og gitt av erstatning i tilsvarende eller lignende saker. Utover det har jeg lite å tilføye.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Statsråden er ikke fornøyd med den utviklingen, det kan jeg selvfølgelig starte med å si. Å effektivisere straffesaksbehandlingen og redusere saksbehandlingstiden er et sentralt justispolitisk mål, kanskje det aller viktigste målet for øyeblikket når det gjelder politiets og påtalemyndighetens arbeid. En økning i straffesaksrestansene er derfor ikke ønskelig, men noen ganger klarer vi ikke å unngå det. Men målsettingen må være at slike økninger, når de først skjer, blir tidsbegrenset. En effektiv behandling av straffesaker har betydning ikke bare for den fornærmede og gjerningsmannen, men også for at straffen skal kunne virke etter sin hensikt, og det er viktig at samfunnet gir de riktige signaler til den som har begått en straffbar handling og til samfunnet omkring. Når det konkret gjelder Kongsvinger politidistrikt, har politidirektøren opplyst at det er ulike årsaker til at restansene har bygd seg opp. Hovedårsaken er at politidistriktet har mistet flere av sine erfarne jurister og nå er inne i en fase hvor nye må læres opp. Dette har i en overgangsfase redusert kapasiteten ved retts- og påtaleenheten. For å avhjelpe denne situasjonen er politidistriktet tilført en ekstrabevilgning på 200 000 kr i budsjettet for 2001 til et prosjekt for å nedarbeide restansene under ledelse av en erfaren politiinspektør. Lederne for de aktuelle domstolene i distriktet er også opptatt av straffesaksavviklingen og har overfor politimesteren samtykket i utstrakt bruk av hjelpeaktor. Etter det jeg har fått opplyst, senest i møte med politimesteren i Kongsvinger for et par uker siden, iverksetter Kongsvinger politidistrikt dette prosjektet fra begynnelsen av februar. Politimesteren har også utarbeidet et direktiv for å effektivisere rutinene for straffesaksbehandlingen. Etter min mening vil de tiltakene som allerede er påbegynt, være viktige for å avhjelpe den negative utviklingen. Som en del at etatsstyringen vil i tillegg Politidirektoratet ha en tett oppfølging av Kongsvinger og for så vidt andre politidistrikt som ikke viser en tilfredsstillende resultatoppnåelse.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Det vil alltid være noen restanser i politiet, men det viktige er at det ikke blir mange gamle saker. Ikke bare Kongsvinger politidistrikt, men hele Politi-Norge har slitt med at man har hatt mange gamle saker som på en måte blir liggende som en ryggsekk og hindrer fremdriften i straffesaksbehandlingen. Der er det gjort et krafttak gjennom det arbeidet som arbeidsgruppen under ledelse av ass. riksadvokat Hans-Petter Jahre foretok og leverte innstilling på i juni for å underbygge hvor det er problemene ligger, og deretter i politidistriktene som sådan. Det er satt nye målsettinger knyttet til hvordan restansene skal være, som går på at man bl.a. ikke skal ha mer enn en viss prosentandel, og en lav prosentandel, av saker som er eldre enn tolv måneder. Noen saker med internasjonale forgreninger o.l. vil være så omfattende at etterforskningen tar lang tid. Det viktige er at i de sakene hvor det er en kjent gjerningsmann og det ikke er noen opplagte problemer, skal sakene gå veldig raskt, slik at de med en gang kommer inn i domstolene og man får dem ferdigbehandlet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
På det møtet i Kongsvinger politidistrikt drøftet vi flere ting, deriblant redusert saksbehandlingstid i straffesaksbehandlingen. Politimesteren la nettopp fram for meg at det har vært en økning i restansene og at man har hatt problemer med saksbehandlingstiden i Kongsvinger politidistrikt, men at han nå hadde stor tro på at det prosjektet de satte i gang fra 1. februar, skulle få en helt annen fart på det, og at de skulle klare å rydde opp. Det var han meget innstilt på, og det var jeg glad for å høre. Redusert saksbehandlingstid er alltid et tema på de møtene jeg har med politidistriktene rundt om i landet, nettopp fordi jeg mener det er helt sentralt for den fremtidige justispolitikk, straffesaksbehandling og kriminalbekjempelse i dette landet.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
En søknad om benådning eller soningsutsettelse er svært ofte begrunnet med helsemessige forhold av fysisk eller psykisk art. Slike forhold tillegges vekt bare dersom det foreligger tilfredsstillende dokumentasjon. Det politilegen i Oslo sier når det gjelder ufullstendige legeerklæringer, er nettopp noe av bakgrunnen for at Justisdepartementet stiller strenge krav til slik dokumentasjon i forbindelse med søknad om benådning. Dokumentasjonen bør komme fra offentlig lege, og departementet legger særlig vekt på uttalelse fra politilegen. Legeerklæringen skal inneholde en medisinskfaglig vurdering med beskrivelse av de medisinske funn og en konklusjon om hvordan de medisinske funn vil få betydning i forhold til soning av straff i fengsel. Dersom en legeerklæring i en benådningssak er ufullstendig, vil departementet kunne innhente tilleggserklæringer i saken, f.eks. fra politilegen, slik at den aktuelle helsetilstand er så korrekt opplyst som mulig. Dette gjelder særlig i saker der benådning synes å være aktuelt. De samme innholdsmessige krav og adgangen til å innhente tilleggserklæringer gjelder ved søknader om soningsutsettelse hvor påtalemyndigheten er mottaker av legeerklæringen. Påtalemyndigheten har i denne sammenheng et selvstendig ansvar for å vurdere hvorvidt søknaden er tilstrekkelig belyst før soningsutsettelse eventuelt gis. Etter min vurdering har på denne bakgrunn både Justisdepartementet og påtalemyndigheten de nødvendige muligheter og en betryggende praksis med dagens ordning. Jeg kan derfor ikke se at det er behov for å ta et slikt konkret initiativ som representanten Marthinsen tar opp i sitt spørsmål.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg forstår det slik at representanten Marthinsen for så vidt også delvis er inne på en konkret sak, og den kan jeg ikke kommentere utover det jeg har gjort i et skriftlig svar til representanten. Mitt poeng i dette svaret er å si at man har de fullmaktene man trenger til å innhente tilleggserklæringer – det er det ene. Det andre er at man har en praksis hvor man innhenter tilleggserklæringer hvis man er det minste i tvil om at de legeerklæringene som foreligger i saken, ikke holder. Og det skal mye til for å innvilge en benådning hvis det ikke foreligger noen erklæring fra offentlig lege eller fra politilege. I de senere benådningssaker som jeg har sett, har det alltid foreligget flere legeerklæringer fra flere leger; man har altså ikke basert saken på én legeerklæring fra én lege.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg kan for så vidt avkrefte at det er slik. I en sak hvor det foreligger fire legeerklæringer fra fire forskjellige leger over lang tid, kan jeg selvfølgelig ikke garantere at alle de fire legene ikke er lurt. Det går det aldri an å garantere. Men vi klarer ikke å forsikre oss bedre enn at vi er nødt til å stole på de vurderingene som ligger der. Hvis man har flere legeerklæringer fra offentlig lege, fra politilege, må man nesten legge dem til grunn. Noen annen saksbehandling kan vi ikke legge til grunn i den saksbehandlingsorden og beslutningsorden vi har.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Voldsalarmer for trusselutsatte ble gjort til en permanent ordning i desember 1999 etter at Justisdepartementet hadde gjennomført et forsøksprosjekt med slike alarmer i perioden 1997-1999. Allerede i forbindelse med forarbeidene til prosjektet i 1997 undersøkte departementet mulighetene for en alarm som også kunne brukes utendørs. Den teknologien gav dårlig nøyaktighet i lokalisering av den trusselutsatte personen dersom alarmen ble utløst. Departementet har kontakt med en rekke firmaer i arbeidet med å finne fram til mer nøyaktige gjenfinningsløsninger. Et gjennomgående problem i forhold til mange av løsningene er og har vært at treffsikkerheten ved utendørsalarmer ikke har vært god nok. Det er også avsatt midler til utprøvingsprosjekter for alarmer. Jeg er kjent med at det er utviklet prototyper som teoretisk kan brukes til gjenfinning med 1-2 meters sikkerhet. Imidlertid er dette avhengig av at en del forhold blir lagt til rette i telenettet gjennom nye tekniske løsninger. Etter forespørsel fra departementet har driftsoperatøren av voldsalarmene gjennomført ytterligere samtaler med potensielle leverandører av tekniske løsninger, og vil i løpet av kort tid kunne presentere et forslag til iverksetting av et utprøvingsprosjekt med mobile alarmer. Dersom det ikke oppstår ytterligere forsinkelser med hensyn til de tekniske løsningene, vil et utprøvingsprosjekt kunne startes opp i løpet av våren 2001.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg hører hva representanten sier, og som lekmann igjen høres det fornuftig ut. Men jeg føler at jeg kan ikke si noe mer når det gjelder det tekniske enn det vi får høre av dem som faktisk sitter og driver med dette og forsøker å få til et utprøvingsprosjekt som konkret kan fungere. Jeg tror representanten Dørum og undertegnede er helt enige om ønskeligheten av å få dette til, men at ingen av oss kan klare å hjelpe teknikerne noe lenger en teknikerne kan hjelpe seg selv.
Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg tar med meg oppfordringen, men håper altså at vi kan få et utprøvingsprosjekt i gang allerede i vår. Da er vi i alle fall på rett vei.
Tor Nymo (Senterpartiet), 2001-01-24:
Den akselererende utviklingen når det gjelder kriminalitet og vold i Oslo, som vi har registrert i den senere tid, kan ikke aksepteres. I justiskomiteen og i Stortinget ellers har vi fokusert veldig sterkt på hva som skjer her i Oslo, og vi har også gitt ressurser til Oslo spesielt for at man skal ha økonomisk handlefrihet til å gjøre noe med denne utviklingen. Fortsatt ser vi at volden blir stadig råere, og at bruk av våpen er faktisk nesten dagligdags. Jeg har en liten følelse av at man fra det politiske ståsted i Justisdepartementet er kommet litt på etterskudd i forhold til å iverksette(presidenten klubber) tiltak for å matche den utviklingen vi er inne i. Man ser at det brukes mer og mer våpen, og dette er(presidenten klubber igjen) våpen som importeres til landet. Mitt spørsmål er: Hva gjør f.eks. justisministeren for å(presidenten klubber nok en gang) stoppe den stadig økende innførsel av våpen som skjer? (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen) (presidenten klubber nok en gang)
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-01-24:
Vi har i de siste tre årene vedtatt flere lover og satt i verk flere tiltak for å komme gjengkriminaliteten til livs. Problemet er at det ikke alltid virker som om det blir fulgt opp i praksis ute ved politikamrene. Killengreen lovte bl.a. å fotfølge gjenglederne og føre saker inn for domstolene i høyt tempo. Den etterlysningen som ble sendt ut av politiet i forbindelse med de siste skyteepisodene, viste et langt synderegister for de etterlyste, og det naturlige spørsmål folk stiller seg, er: Hvorfor sitter ikke disse med disse synderegistrene inne? Og mitt spørsmål til justisministeren er: Kan justisministeren love oss en redegjørelse i Stortinget om hva som faktisk er gjort i praksis for å komme gjengkriminaliteten til livs, etter at Stortinget har vedtatt både økt adgang til ransaking etter våpen, flere politifolk på gata i Oslo og en hurtigdomstol ved Oslo byrett for å ta seg av særlig ungdomskriminelle?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-01-24:
Jeg vil gjerne stille spørsmål til justisministeren. Stortinget har de siste tre årene vedtatt en rekke ting for å øke tempoet i straffesaksbehandlingen: Det skal være lettere å bruke varetekt for gjengangere, dom skal skje raskt, også ved bruk av hurtigdomstol, og soning skal skje umiddelbart etter dom. Likevel er det enkelteksemplene som illustrerer for oss om praksis er slik som Stortinget har ønsket. Sommeren 1998 ble en mann brutalt drept i Oslo sentrum. Fortsatt går drapsmannen fri, han er dømt, men han er ennå ikke innkalt til soning. Det begynner å nærme seg tre år siden. Mine spørsmål til justisministeren er: Kan du skjønne at dette gjør situasjonen for de pårørende enda tyngre, og at det bryter ned folks rettsfølelse? Og vil du påse at man for fremtiden blir overført direkte fra dom til soning i slike grove voldssaker?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-01-24:
Det er viktig å plassere et utøvende ansvar hos justisministeren. Vi trenger verken kurs eller lovendring for å sikre at folk som har en rettskraftig dom, faktisk blir sendt til soning. Høsten 1998, det er nesten to og et halvt år siden, sa Stortinget at det skulle ta maks to måneder fra rettskraftig dom til soning. Høyre og Fremskrittspartiet hadde forslag om at det skulle skje umiddelbart. Vi sa også i justiskomiteen i november i år at hvis det var fengselskapasiteten som var problemet, fikk man dublere på cellene i enda sterkere grad enn det som skjer i dag. Mitt spørsmål til justisministeren er: Kan du love meg en gjennomgang av alle rettskraftige dommer for vold som er falt, for å sikre at domfelte fremover blir innkalt til soning innenfor den grensen som Stortinget vedtok i oktober 1998?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2001-01-24:
Beklager president, jeg lot følelsene løpe av med meg.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-24:
Vi i SV er helt enige med justisministeren når hun avviser fremskrittspartisporet, en resept som overhodet ikke virker. Ved bekjemping av kriminalitet må vi kjøre på to spor samtidig, det forebyggende og det langsiktige aspektet og så kontroll og reparasjon, det akutte her og nå-aspektet. Og da er det et paradoks at i 1993 var bevilgningene til barn og unge 9 pst. høyere enn bevilgningene til politiet, mens i 2001 er bevilgningene til politiet 13,5 pst. høyere enn bevilgningene til barn og unge. I den forbindelse har jeg et spørsmål: Betyr ikke dette at vi samtidig som vi setter politiet i stand til å bekjempe kriminalitet, er nødt til å tenke langt tøffere når det gjelder forebygging? Betyr det ikke også at sjøl om en trekker inn all verdens tiltak til politi, men ikke forebygger, vil en ikke ha sjanse til å bekjempe kriminaliteten?
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg er også opptatt av politifolks sikkerhet og at de i nødvendige situasjoner skal ha adgang til bevæpning. Men når alvorlige hendelser skjer, får en ofte inntrykk av at det aldri tidligere har vært politisk debatt på det samme området. Men vi hadde en gjennomgang av politifolks sikkerhet våren 1999 – også når det gjaldt muligheter for bevæpning. Daværende justisminister i sentrumsregjeringen konkluderte med at det ikke var behov for endring i regelverket. Det ble påpekt at det var og er anledning til lagring av våpen i politibil, og at lagring/bruk avgjøres av den lokale politimester, som kjenner behovet best. Og det ble opplyst om at det var tilnærmet 100 pst. dekning med hensyn til at hver operative tjenestemann har utlevert et eget våpen. Jeg ønsker bare å få bekreftet om situasjonen er slik som den er beskrevet av daværende justisminister i sentrumsregjeringen, eller om det er noe som har endret seg vesentlig.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-01-24:
Jeg noterte at statsråden snakket om interesser til representanten Hagen. Og det er vel slått fast her nå at statsråden nok en gang og på lik linje med sin partifelle da vi diskuterte sikkerheten for polititjenestemenn, vektlegger sikkerheten for kriminelle elementer mer enn sikkerheten for politiet og omgivelsene. Det virker som det er slått fast nok en gang av justisministeren. Jeg vil spørre om ikke justisministeren er klar over det som er i ferd med å skje i Norge når det gjelder kriminelle elementer fra utlandet og organisert kriminalitet. Er ikke statsrådens holdning en invitt til kriminelle elementer fra utlandet om at her er det vær så god å forsyne seg, for her møter man et politi uten nødvendig makt og midler til å stoppe organisert kriminalitet?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-01-24:
Jeg har følgende spørsmål til forsvarsministeren: «Gamlebyen i Fredrikstad er den best bevarte garnison/festningsby i Norden, og har vært det siden 1644. Bydelen er en historisk perle og en viktig del av vår kulturarv. Forsvarssjefens planer er at den militære enhet skal opphøre der. Man går ut fra at statsråden ser hva konsekvensene kan bli for den historiske by som Forsvaret har bidratt med å bygge opp, og i den forbindelse melder spørsmålet seg om statsråden har synspunkter for etterbruken og ansvaret for de militære bygg og anlegg i Gamlebyen?»
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-01-24:
Jeg takker for svaret fra statsråden. Det var ganske klart det som gjaldt bygninger av nasjonal verdi, og det var jo også egentlig hovedspørsmålet mitt, nemlig hva man ville gjøre med disse bygningene i Gamlebyen. Hele 30 pst. av bygningene i Gamlebyen er militære anlegg, og det er ikke til å stikke under stol at både de som bor der, og de som ser Gamlebyen i turistøyemed, er redde for utviklingen totalt sett. Siden Forsvaret har lagt ned hele 50 mill. kr de siste ti årene for nettopp å ruste opp Gamlebyen, som også forsvarsministeren var inne på, vil jeg gjerne stille følgende spørsmål: Vil han overfor forsvarssjefen sørge for at han vektlegger tilstrekkelig i sine vurderinger og konklusjoner nettopp det forsvarsministeren nå var inne på og vektla selv?
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 2001-01-24:
Jeg takker statsråden for ganske klare svar så langt. Vi er jo alle klar over at det er sterke nedskjæringer på forsvarsområdet og at det vil gi virkninger som også Gamlebyen vil lide under. Jeg vil likevel spørre forsvarsministeren om han i det hele tatt mener at det skal være noen militær virksomhet i Fredrikstad. Siden han er en så hyppig gjest der, har han kanskje en formening om det er viktig at Hæren er der på en eller annen måte. I tillegg er det også en del investeringsbehov som skal til når deler av Hæren i Gamlebyen skal overflyttes, bl.a. til Rygge. Ser man også dette i sammenheng med de totale kostnadene?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-24:
Statsråden og jeg har den felles oppfatning at vi ikke skal ha alminnelig væpning av norsk politi. Men da er det desto viktigere at politiet er forberedt på de situasjonene hvor våpenbruk er aktuelt. Jeg vil derfor be statsråden her bekrefte at det nå ligger til grunn at politifolk skal ha sitt personlige håndvåpen, og at de har en trening i forhold til dette som er dekkende for situasjonen, og at det spesielt blir vurdert i forhold til Oslo politidistrikt, slik at man vet at treningen er bra.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-24:
Jeg tillater meg å stille dette spørsmålet til justisministeren: «Voldsalarmer til personer som er utsatt for alvorlige trusler og vold, har vært i bruk i Norge siden 1997. Dagens alarmer har en meget begrenset geografisk rekkevidde, og gir i praksis bare økt trygghet innenfor hjemmet. En ny type voldsalarm med økt rekkevidde er på trappene. Denne kan gi trusselutsatte mulighet til å bevege seg tryggere også utendørs. Hva er status når det gjelder å ta i bruk denne nye typen voldsalarmer?»
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-24:
Jeg takker for svaret, der justisministeren sier at vi har kommet til et punkt hvor vi kan ha en slik praktisk utprøving. Jeg må bare ta i bruk mine lekmannskunnskaper, og som drosjepassasjer i Oslo vet jeg at en drosjebil i Oslo kan plasseres ganske raskt ved hjelp av peilesystemer som eksisterer. Det er gjort for å yte kunden service, men selvfølgelig også for å skape trygghet for sjåførene og for dem som sitter i bilen. Mitt spørsmål til statsråden er: Er vi ikke her innom en teknologi som nettopp kan gi en slik mulighet, i hvert fall i deler av landet hvor vi har en telemessig infrastruktur som gjør at alarmene faktisk kan bæres utendørs?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2001-01-24:
Statsråden og jeg har en felles forståelse av behovet for å få gjort noe. Jeg skal gå fra å være lekmann til å være stortingsrepresentant. Jeg tror at teknikere av og til må hjelpes til å bringes sammen og tenke utradisjonelt. Det hender at når de tenker hver for seg, går ikke resonnementene opp fordi de opererer med ideelle fordringer. Det kan tenkes at når man bringes sammen på en utradisjonell måte, så finner man løsningene. Jeg vil oppfordre statsråden til å gjøre akkurat det.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-24:
Jeg hadde egentlig tenkt å stille spørsmål i den samme leia, men jeg frafaller det i og med at jeg synes at det nå bør være viktigere for statsråden å konsentrere seg om å få avvæpnet de kriminelle miljøene enn å være opptatt av hvilke måter man skal fortsette i et våpenkappløp. Jeg vil derfor henlede oppmerksomheten på det som skjer i trafikken. Hvert år dømmes rundt 40 bilister for uaktsomt drap, ifølge Dagbladet den 7. desember 1999. Det ble også hevdet at legdommere som meddommere i andre slike saker lar seg sterkt påvirke av fagdommernes veiledning – ja, så sterkt at de faktisk føler seg presset til å gå fra frifinnelse til domfellelse. Det er dramatiske opplysninger, og foranledningen til et spørsmål om kvalitetssikring av rettssystemet vårt. Det er vedtatt en del ting som skal iverksettes. Informasjonsbrosjyren skal forbedres, man vil lage informasjonsfilm, og departementet skulle se nærmere på utvelgelsesprosedyrene for meddommerne. Hva er gjort, og er justisministeren fornøyd med dagens situasjon?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-24:
Der er framkommet opplysninger som til dels er dramatiske, om at det f.eks. i en bildrapssak hevdes følgende av to av meddommerne: Vi hadde tenkt å gå for frifinnelse, men fagdommer opplyser at hvis vi gjør det, vil vedkommende få en strengere dom i neste rettsinstans. Føler statsråden at dette er med på å styrke den demokratiske siden ved vårt rettssystem, og at rettssikkerheten på den måten er ivaretatt? Vil dette bli tatt hensyn til i den prosedyren som statsråden nå har beskrevet at man jobber med, eller vil man fortsette som nå, men med noen forbedringer av et eller annet slag? Hovedinnholdet i spørsmålet er: Fungerer dagens meddommersystem slik at vi kan være sikre på at det er rettsstaten vår verdig?
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-24:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til justisministeren: «Ifølge Drammens Tidende 17. januar 2001 mener politilegen i Oslo at mange legeerklæringer knyttet til soningsutsettelse og benådning er ufullstendige. Vil statsråden ta initiativ til at slike attester bare kan utstedes av én eller flere sakkyndige som tilhører et avgrenset antall fagpersoner som av påtalemyndigheten er forhåndsgodkjent til utstedelse av slike attester?»
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-24:
På bakgrunn av det som var foranledningen til mitt spørsmål, er jeg ikke tilfreds med det svar statsråden her gir. Jeg opplever det slik at attestene selvfølgelig er til innvortes bruk i departementet, men det er også tre andre hensyn å ta så langt jeg kan vurdere det. Det ene er at den straffedømte skal føle at han får en korrekt faglig vurdering og behandling. Det andre går på forholdet til de fornærmede. Ofrene må være sikre på de attestene det offentlige bruker, og som departementet i sterk grad bygger sin vurdering på, er faglig velbegrunnet og ikke bidrar til forsøk på å unndra seg straffen på en lettvint måte. Det tredje er budskapet til lokalmiljøet. Det florerer rykter om kjøp av attester, hvilke leger som er enklest å få til å skrive slik den dømte ønsker, og at resultatet er uforståelig sett i sammenheng med den daglige atferden til den dømte, som ikke tyder på noen soningsudyktighet, osv.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 2001-01-24:
Jeg takker for svaret. Det er betryggende at justisministeren understreker at man ikke utelukkende bygger på én attest dersom man finner at forholdet er slik at man trenger ytterligere dokumentasjon. Men jeg peker på at politilegen i Oslo, Ikdahl, sier at det kunne være en god idé at man fikk en gruppe mennesker som på forhånd var godkjent til å utstede slike attester, ikke minst fordi man på den måten også ville kunne få en ensartet praksis over hele landet. Min bekymring – jeg håper justisministeren kan fjerne den minste grunn til den – går på at det kan skapes et inntrykk av at noen kommer mer lettvint til en løsning som er positiv for dem selv, enn andre, og at den som står nok på i forhold til leger, klarer å få viljen sin igjennom. Kan statsråden avkrefte at det er slik?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-24:
Jeg vil rette et spørsmål til helseministeren. I november bevilget Stortinget, alle partier unntatt Arbeiderpartiet, 1 milliard kr til behandling av pasienter i utlandet. Etter at Stortinget vedtok å bevilge pengene, er det fra en rekke hold kommet fram at det finnes en restkapasitet for behandling i Norge som står uutnyttet; det har kommet brev fra lederen i Norsk Ortopedisk Forening, henvendelser fra Martina Hansens Hospital og også fra mindre sykehus, som sykehuset i Mo i Rana, Røde Kors Klinikken osv. Det betyr at en del inngrep som nå foretas i utlandet, sannsynligvis kunne ha vært foretatt langt rimeligere i Norge, og med mindre belastning for pasientene. Jeg vil stille helseministeren spørsmålet om han ser for seg at de midlene kan brukes på en økonomisk mer regningssvarende måte, og mer målrettet overfor pasientene, ved å benytte i hvert fall en del av denne summen i Norge istedenfor å sende pasientene til utlandet.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-24:
Jeg syns at helseministeren omgår hele spørsmålet, for jeg spør jo om helseministeren ønsker seg denne type fullmakt. Mener helseministeren at det vil være en fornuftig bruk av ressursene målrettet å sette inn deler av disse midlene mot norske sykehus, som sannsynligvis kan foreta behandlingen langt rimeligere enn det en kan i utlandet? Og det har altså helseministeren til nå ikke svart på, til tross for at han en rekke ganger har blitt stilt de spørsmålene.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-01-24:
Jeg registrerer at helseministeren nå gang på gang har sagt at det ikke først og fremst er spørsmål om mer penger, men om bedre organisering, og det er jeg for så vidt helt enig med helseministeren i. Og da tilbake til denne milliarden, som også Sonja Irene Sjøli var inne på: Poenget er her at de pengene nettopp er bevilget, mens det helseministeren tar til orde for, er at i den grad man skal utnytte ekstrakapasiteten, skulle det være via en ekstrabevilgning. Det er komplett ulogisk, det er jo det motsatte av det helseministeren ellers uttrykker at han ønsker, nemlig å bruke eksisterende midler på best mulig måte. Hva er da helseministerens begrunnelse for at han ikke ønsker å bruke denne milliarden på best mulig måte?
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg oppfatter det vedtaket flertallet i Stortinget den gang fattet, som et vedtak om å benyttet inntil 1 milliard kr til finansiering av behandling av norske pasienter i utlandet. Det går for så vidt klart fram av det vedtak som ble fattet, at jeg som helseminister ikke har noen fullmakt til nå å begynne å omdisponere de midlene til anvendelse for tilsvarende pasientbehandling i Norge. Jeg vil legge til at jeg tror, når det nå pekes på at man er blitt kjent med at det er kapasitet tilgjengelig også ved norske behandlingsinstitusjoner, at det må ha vært godt kjent i lang tid at det er situasjonen. Vi har pekt på lenge at problemet i stor grad er å organisere virksomheten i norsk sykehusvesen på en slik måte at vi får utnyttet kapasiteten – det er ikke situasjonen i dag. Men det er et annet spørsmål enn det som gjelder pasientbehandling i utlandet. Jeg vil også legge til at når det nå pekes på at det finnes eksempler på at dette ville kunne blitt gjort rimeligere, så er min oppfatning at da Stortinget fattet sitt vedtak, var kostnadssiden, eller for den del prisspørsmålet for de enkelte typer av behandlinger, ikke et tema. Men jeg gjentar: Jeg har ikke noen fullmakt til å omdisponere den milliarden Stortinget bevilget til finansiering av behandling i utlandet, til tilsvarende behandling i Norge.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg mener det spørsmålet representanten Ballo her tar opp, er et annet spørsmål enn det å omdisponere den milliarden som Stortinget har bevilget til det nevnte formålet, nemlig pasientbehandling i utlandet. Et annet spørsmål er om vi i tillegg til det som Stortinget vedtok å bevilge for pasientbehandling i Norge under behandlingen av statsbudsjettet i høst, nå skal gå inn for å bruke enda mer penger til denne behandling. Det er et spørsmål man gjerne kan reise, men det er et helt annet spørsmål enn spørsmålet om man skal bruke av den milliarden som Stortinget har bevilget til dette formål i utlandet. Det er jo ikke slik nå heller at det er mangelen på penger som sådan som er spørsmålet i denne sammenheng. Og om det skulle være slik at Stortinget nå kommer til en annen konklusjon enn det som var konklusjonen for noen måneder siden da man behandlet denne saken, må man i tilfelle hente finansieringen andre steder enn å ta av den milliarden som er bevilget til dette bestemte formål.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Det vedtaket som Stortinget fattet om dette, ble fattet mot Arbeiderpartiets stemmer og for så vidt mot Regjeringens råd, ikke fordi vi på noen måte var imot behandling i utlandet, men fordi vi mente saken burde utredes på en annen måte, og legges fram for Stortinget og ses i sammenheng med budsjettene for øvrig. Når det nå er vedtatt, oppfatter jeg det som min oppgave som helseminister å gjennomføre dette vedtaket på en så effektiv måte som mulig og i samsvar med Stortingets forutsetninger om at midlene skal brukes til finansiering av behandling av norske pasienter i utlandet. Så må jeg igjen si: Det kan godt være at man ønsker å drøfte spørsmålet om man i tillegg til det som allerede er bevilget til pasientbehandling i Norge for inneværende år, 37–38 milliarder kr, finner det riktig å bevilge mer, men det mener jeg er et annet spørsmål.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg tror for det første at man ikke uten videre kan se bort fra de forutsetninger som var så sterkt fremme på det tidspunkt Stortinget fattet sitt vedtak. Jeg tror for øvrig heller ikke at det her er snakk om en eksport av medisinsk kompetanse fra Norge. Får vi lagt opp dette fremover på den måten vi i utgangspunktet hadde som intensjon, vil jeg snarere si at vi vil knytte det opp til et samarbeid med fagmiljøer i utlandet som også kan innebære en tilførsel av medisinsk kompetanse til Norge. Smitteproblematikken er alvorlig og må håndteres deretter, men jeg har så langt god grunn til å tro at med det omfang og den organisering denne virksomheten vil få, vil man være i stand til å håndtere den. Men, som sagt, selv om man nå har fått fram flere opplysninger om manglende kapasitetsutnyttelse i Norge – kanskje en av de mest umiddelbare effekter av denne bevilgningen er at det er kommet så klart fram – tror jeg at man til tross for det fortsatt vil være i den situasjon at det vil være riktig å behandle norske pasienter også i utlandet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Det skal ikke være noen tvil om at det er hensynet til pasientene som veier tyngst, og som egentlig er det eneste hensyn som betyr noe i denne sammenheng. Jeg tror også at de som fattet vedtaket i Stortinget den gangen, gjorde det ut fra de beste intensjoner når det gjelder behandling og behandlingskapasitet for norske pasienter. Jeg har ingen grunn til å reise noen tvil om det, selv om vedtaket altså skjedde mot Regjeringens råd og Arbeiderpartiets stemmer. Men jeg mener fortsatt at det er riktig av Norge under bestemte vilkår å utnytte muligheter til å trekke på kompetanse og kapasitet i utlandet når det er til fordel for norske pasienter – og det er det vi ønsker å gjøre. Stortinget fattet dette vedtaket uten initiativ fra Regjeringens og helseministerens side. Stortinget har selvfølgelig også mulighet til å endre sitt eget vedtak, men jeg må se det som min oppgave å gjennomføre det vedtaket og dessuten gjennomføre de tiltak som er nødvendige for å øke behandlingskapasiteten i Norge.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg må for det første si meg enig i at en del av de spørsmålene som er stilt, føler jeg at jeg selv også til dels må returnere til Stortinget. Jeg må også si at jeg nok mener at å bevilge 1 milliard kr med det formål å få fram informasjon om ledig kapasitet, vil jeg ikke karakterisere som vel anvendte penger. Men det jeg sa, var at en av de første effekter av bevilgningen var kanskje at det fremkom atskillig mer informasjon om ledig kapasitet enn det som i hvert fall var gitt i den form tidligere. Og så gjentar jeg at jeg tror nok det var kjent for de fleste som arbeider med disse problemstillingene, at problemet i norsk sykehusvesen vel så mye er å få til en effektiv organisering og dermed utnyttelse av kapasiteten som det er et spørsmål om å tilføre mer penger for å få behandlet flere. Sånn sett kan jeg også svare bekreftende på at vi fortsatt arbeider med ytterligere tiltak for å se hvordan vi kan få utnyttet bedre den kapasitet som er annonsert i den senere tid.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg må først ta det forbehold at de tiltak og det tilsyn som har å gjøre med import av levende dyr, ikke ligger under helseministerens ansvarsområde, men under landbruksministerens, og at jeg sånn sett ikke kan si annet om det enn at jeg ut fra det jeg får orientering om med hensyn til hvordan den kontrollen håndteres, føler meg komfortabel med sikkerheten i det som gjøres. Mitt anliggende i denne sammenheng knytter seg til kontrollen med matvarer som markedsføres i Norge. Det er en kontroll som utøves med hjemmel i næringsmiddellovgivningen og under tilsyn av Statens næringsmiddeltilsyn. Og det er klart at ikke minst i lys av det man nå har sett eksempler på i andre land i Europa, har det vært all grunn til å gjennomgå dette for å forsikre oss om at vi har et tilsyn og en årvåkenhet som situasjonen tilsier. I så henseende kan jeg svare at jeg føler meg bekvem med den måten dette skjer på.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Mitt svar på det er ja.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Jeg forstår at spørsmålet – hvis jeg oppfattet det riktig – er hvorfor vi skal atskille oss så mye fra EU-landene på dette området. Det er klart at på en rekke områder opptrer vi i Norge annerledes enn EU-landene gjør, og i så henseende er det vel også representanten Lund, i enkelte tilfeller i hvert fall, som mener at vi nettopp skal oppføre oss annerledes. Det jeg legger vekt på i denne sammenheng, er at vi sørger for at vi har en matvarekontroll i vårt land som er i samsvar med den lovgivning Stortinget har fastlagt, og som i tilstrekkelig grad ivaretar de risikomomenter som her er vurdert. Det mener jeg vi gjør i dette tilfellet, og det sier jeg uavhengig av om vi i så henseende kan oppføre oss annerledes enn EU gjør.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2001-01-24:
Igjen er svaret ja.