Hanne Bjurstrøm (Arbeiderpartiet), 2012-03-01:
Representantforslaget inneholder tre ulike forslag knyttet til sosialhjelp. Det forslagene har til felles, er at de vil innskrenke kommunenes muligheter til å utøve skjønn og gjøre individuelle vurderinger i hver enkelt sak. Det mener jeg er feil vei å gå. Dagens sosiallovgivning gir kommunene plikt til å tilpasse tiltak og tjenester til den enkeltes situasjon og behov. Den individuelle vurderingen og behandlingen er helt grunnleggende i det sosiale arbeidet. Den økonomiske stønaden utgjør ett av flere virkemidler. Den skal sammen med andre tjenester bidra til at den enkelte overvinner de vanskene som hindrer ham eller henne i å forsørge seg selv og sin familie. Mennesker som mottar økonomisk stønad, har ofte også andre problemer enn de rent økonomiske. Det er derfor viktig at Nav-kontoret sammen med andre offentlige tjenesteytere kan ta hensyn til hele problemkomplekset, og sammen med den det gjelder, finne tiltak som tar tak i årsakene til problemene. Utviklingen av tjenestene i de senere årene har derfor gått i retning av større – ikke mindre – grad av individuell tilpasning. Hensynet til at barn og unge i vanskeligstilte familier skal få gode oppvekstvilkår på lik linje med jevnaldrende, er grunnleggende for de sosiale tjenestene. Dette hensynet skal også ligge til grunn ved vurdering av unges egen inntekt når en familie søker sosialhjelp. Men, en ordning som innebærer at kommunene aldri kan ta hensyn til at barn under 18 år har egen inntekt, er ikke uproblematisk og vil bl.a. medføre avgrensningsproblemer. Hvordan skal det f.eks. skilles mellom oppsparte midler som stammer fra barnas arbeid, og midler fra andre kilder, f.eks. arv og gaver? Jeg er også bekymret for at en slik absolutt regel kan føre til at noen ungdommer kan presses til å jobbe mer enn de selv ønsker for å bidra til familiens samlede økonomi. Hensynet til at barn med foreldre som mottar sosialhjelp, på samme måte som andre barn, skal kunne ha glede av egne arbeidsinntekter, vil bli ytterligere understreket i det nye rundskrivet som er under utarbeidelse. Jeg er enig med forslagsstillerne i at det er viktig å bruke aktive tiltak som kan bidra til målet om selvforsørgelse. Jeg er opptatt av at kommunene skal bruke vilkår om aktivitet konstruktivt. Loven åpner i dag for at det fattes vedtak om aktivitetsplikt som vilkår for stønad. Denne muligheten brukes når det anses som hensiktsmessig. Et lovpålagt krav om aktivitetsplikt vil imidlertid måtte følges av en rekke unntak, knyttet til grupper eller enkeltpersoner som av ulike grunner ikke kan eller skal pålegges aktivitetsplikt. Dette gjelder f.eks. personer som mottar supplerende stønad til ytelser fra folketrygden, og personer med tyngende omsorgsansvar. Jeg ønsker å sikre mer informasjon om bruken av aktivitetskravet. Jeg støtter derfor komiteens flertall, alle partier unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, som «ber regjeringen komme tilbake med en vurdering av i hvilken grad sosialhjelp kan og bør kombineres med krav til aktivitet, og med forslag til hvordan dette kan gjøres». Forslagsstillerne ønsker å statliggjøre sosialhjelpen. Jeg er uenig i det. Det avgjørende for brukerne er at de får gode tiltak og tilstrekkelig stønad til rett tid. Om det er kommunen eller staten som står for utbetalingene, betyr neppe noe særlig for den enkelte. Forslagsstillerne ønsker også en sosialhjelp som i større grad enn i dag er normert. Jeg mener at økonomisk sosialhjelp fortsatt bør være et siste sikkerhetsnett, basert på prinsippet om at denne stønaden er en subsidiær ytelse og utmålt for å dekke et individuelt behov. En eventuell innføring av normerte satser vil være i strid med dette prinsippet.