Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-16:
Jeg vil gjerne si tusen takk for muligheten til å diskutere hvordan vi kan sørge for at bistanden blir effektiv, at den kommer fram, og at vi avdekker korrupsjon og misligheter. Jeg vil gjerne takke Riksrevisjonen for deres kontinuerlige arbeid for å sørge for at man får en mulighet for forbedring og avdekking av prosedyrer. Jeg vil gjerne si at det viser verdien av Riksrevisjonen, og jeg vil også understreke at det viser betydningen av at vi har et stat-til-stat-samarbeid, som jeg vet at en del representanter tidligere har uttalt seg skeptisk mot i denne sal, for det viser betydningen av å bygge opp statsinstitusjoner som bærende for et lands utvikling videre framover, og Riksrevisjonen – det å ha en mulighet for å avdekke korrupsjon og misligheter – er avgjørende støtte. Jeg vil gjerne benytte anledningen i denne salen til å vise til et eksempel. Nylig ble det avdekket korrupsjon med midler brukt til gjenoppbygging i den nordlige delen av Uganda. De midlene var på 85 mill. kr, hvor 23 mill. kr av dem var norske. De pengene ble ført tilbake til Norge, vi fikk tilbakebetalt dem. Det var kravet vårt, og det gikk i orden. Det ble avdekket av landets egen riksrevisjon. Og hvem hadde bygget opp landets egen riksrevisjon? Jo, det var det Norge og den norske Riksrevisjonen som hadde bidratt til. Det viser hvordan god stat-til-stat-bistand kan bidra til å utvikle samfunn, for det er ikke bare viktig å passe på norske penger. Det er viktig å passe på og sørge for alle offentlige penger, som i et enkelt land, fordi korrupsjon er ran fra de fattigste i landet. Jeg har jo ordentlig tid her, så jeg har lyst til å gå ordentlig gjennom alle de kommentarene og merknadene som er fra både Riksrevisjonen og Stortinget. Jeg synes det er gode, grundige og viktige spørsmål som reises. Noen av dem krever litt lengre svar. La meg begynne med begynnelsen. Malawi er et av verdens aller fattigste land. Det har 15 millioner innbyggere, det er blant det fattigste vi gir bistand til i denne delen av Afrika. Malawis demokrati er langsomt blitt styrket siden 1994. Jeg var i Malawi like før jul. De har 30 år med diktatur, og presidentskiftet i april 2012 har ført til positive endringer når det gjelder demokrati og menneskerettigheter samt i den økonomiske politikken. Dog vil jeg si ikke nødvendigvis gjennom den økonomiske situasjonen til Malawi, for de opplever en nedtur etter at de opphevet fast vekslingskurs med utlandet, som var en av de tingene som den forrige presidenten insisterte på at var fornuftig politikk. Men Joyce Banda, den nåværende presidenten og en av Afrikas to eneste kvinnelige presidenter, insisterte på at de måtte åpne opp for flytende valutakurser. Det har ført til inflasjon i landet i en periode. Vår oppfatning er at dette er fornuftig politikk fra landet, men det er også vårt håp at det over tid skal bidra til en bedring av den økonomiske utviklingen. Norge jobber kontinuerlig sammen med andre givere for å følge opp at bistanden blir forvaltet på en best mulig måte. Riksrevisjonens undersøkelse viser at utviklingen på helseområdet i Malawi har vært positiv, og det er jo det hovedfunnet, vil jeg si, som er det positive funnet i rapporten. Men det er flere av helsesektorprogrammenes mål for redusert barne- og mødredødelighet og styrking av helsesystemet som ikke er nådd, og målet vårt må være å støtte opp under deres egen politikk for å nå dette i framtiden. Men jeg vil samtidig understreke at målene som var satt i helsesektorprogrammene, var svært ambisiøse. For eksempel var målet om nesten å halvere dødeligheten for barn under 5 år fra 133 per 1 000 barn i 2004 til 76 per 1 000 barn i 2010, et veldig ambisiøst mål. Dødeligheten for barn under 5 år har sunket fra 133 til 112 i denne perioden. Det er en gledelig nedgang, men det er ikke godt nok til å nå målet. Dette viser jo litt av målstyringens paradoks og dilemma, nemlig at hvis du setter lave mål, vil du ikke oppleve å bli registrert med et avvik fra måloppnåelsen, men du vil ikke forbedre situasjonen så mye for befolkningen. Men hvis du setter ambisiøse mål, som er vanskelige, men viktige for å strekke seg ordentlig etter dem, vel, da risikerer du å få et avvik fra målet, men samtidig vil du kunne oppnå å strekke deg enda lenger i retning av målet. Som sagt: et åpenbart dilemma. Jeg er derfor glad for at Riksrevisjonen, samtidig som de påpeker at målene som Malawi satte seg, ikke er nådd, understreker at det har vært en positiv utvikling. Det er jeg enig i. Det er tross alt de positive resultatene som er avgjørende viktig for vårt videre engasjement i Malawi. Ifølge Verdens helseorganisasjon er Malawi et av de få land i Afrika sør for Sahara som ligger an til å oppnå FNs tusenårsmål om å redde flere barn fra å dø. I perioden fra 2000 til 2010 har Malawi nesten halvert – med 45 pst. reduksjon av – barnedødeligheten for barn under 5 år. I Afrika sør for Sahara er det bare Rwanda samt de mer velstående landene Botswana og Namibia som har hatt enda bedre utvikling. Gjennomsnittlig reduksjon i barnedødeligheten for barn under 5 år i Afrika sør for Sahara er på 23 pst., mens når det gjelder redusert mødredødelighet, er Malawi tredje best av de 15 SADC-landene, med 45 pst. reduksjon. Alt dette er positivt. For mange barn og for mange mødre dør, men det er bra at de lykkes såpass godt som de gjør med å redusere barnedødeligheten. La meg da gå løs på komiteens merknader. Flertallet mener at det kreves langt sterkere tiltak for å forhindre svinn av medisiner. Det er jeg helt enig i. Dette er en pågående prosess. Vi har allerede satt i gang en rekke tiltak for å hindre svinn av medisiner etter at helsesektorstøtten til Malawi ble stoppet i 2010. Det er for tidlig å si noe konkret om hvor mye svinnet har blitt redusert, for det er foreløpig ikke gjort noen ny evaluering av de nye tiltakene. Men følgende er blitt gjort: Innkjøp av legemidler Norge har vært med på å finansiere etter 2010, har skjedd gjennom UNICEF. De leveres i ferdige pakker, blir distribuert gjennom en amerikansk organisasjon, og lokale brukergrupper blir informert om innholdet når medisinpakkene mottas. Muligheten for kontroll lokalt øker dermed, og sjansen for tyveri blir redusert. Det blir nå gjennomført jevnlige kontroller med stikkprøver i distriktene i regi av UNICEF for å undersøke hvordan medisinene blir distribuert, lagret og håndtert samt hva som er tilgjengelig på sykehus og klinikker. Kontrollørene sier at det har vært en kraftig forbedring av lagring og forvaltning av legemidler det siste året. Det sentrale medisinaldepotet er blitt omorganisert til en uavhengig stiftelse, nye kontrolltiltak ble innført i 2012, nye prosedyrer for planlegging, rapportering, revisjon og kontroll er blitt avtalt, og de årlige revisjonsrapportene blir nå gjenstand for en dobbeltrevisjon. Det globale fondet og Storbritannia støtter ellers opplæringen av innkjøp og distribusjon av legemidler, sånn at folk skal bli bedre til å gjennomføre det. Dette er gode tiltak som jeg håper vil virke, og som viser at vi tar på alvor de innspillene som er kommet fra både Riksrevisjonen og andre. Komiteen mener det er behov for at UD ser nærmere på muligheten for å følge opp at bistandsmidler til Malawi framkommer i landets statsbudsjett og regnskap, fordi dette vil redusere risikoen for misligheter og korrupsjon. Det er jeg enig i. Vi samarbeider allerede med de malawiske myndighetene om å holde oversikt over alle typer bistandsmidler som Malawi mottar, og vi samarbeider bl.a. med amerikanske bistandsorganisasjoner om planer og rapporter for parallellfinansierte tiltak, for det utarbeides årlig et bistandsatlas som inneholder den informasjonen samlet sett. Dette vil vi følge opp i dialog med andre givere og myndigheter. Men det er ett dilemma – det vil jeg bare si – som gjelder dette punktet og en senere kommentar, og som også representanten Skovholt Gitmark trakk fram: spørsmålet om i hvor stor grad det er rimelig å kreve at penger som myndighetene i realiteten ikke har kontroll over, kommer inn på budsjettet. Det er penger som i realiteten styres av andre organisasjoner, på distribusjon og levering av forskjellige ting, som man fra myndighetenes side ikke har kontroll over. Jeg bare tenker meg: Hvis Philips, en stiftelse eller noen andre skulle bestemme seg for å støtte de forskjellige sykehusene med noe materiell, og vi ikke har noen kontroll over det her i denne sal eller i regjeringen, er det da rimelig at det skal inn på statsbudsjettet på noen måte? Det er viktig å få oversikten over det, for det er bistand, men det er ikke nødvendigvis rimelig å kreve at det skal inn på de ordinære budsjettene, når man ikke har kontroll over det. Jeg kommer lite grann tilbake til det, men det er ingen tvil om at den beste måten å sørge for en enhetlig politikk på dette på – sørge for best mulig oversikt og best mulig etterprøvbarhet for parlamentenes rolle – er at pengene kanaliseres gjennom myndighetene istedenfor parallelle strukturer på utsiden av myndighetene. Det er åpenbart det beste og det mest effektive. Du vil få et enhetlig rapporteringskrav, og mindre penger som går vekk i administrasjon. Men det forutsetter, som det ble trukket fram av flere, at du har gode rutiner når det gjelder å avdekke korrupsjon, og at du har effektivitet i forvaltningen. Så er det et viktig spørsmål som ble trukket fram: Riksrevisjonens påpekning og kritikk av at de mener at praksis og retningslinjer for budsjettstøtten må gjennomgås for å sikre at den er i samsvar med Stortingets forutsetninger. Det er Riksrevisjonens anbefaling, og også det som kommer fra komiteen. Her tenker jeg at det er to ting som er viktig å si. For det første forutsetter jeg at den praksisen vi har, er i tråd med Stortingets retningslinjer. Jeg stilte spørsmål til fagetaten vår, Norad, for å få deres vurdering av dette. Den er kommet, og den vil jeg distribuere og sørge for å gjøre tilgjengelig for komiteen. Den sier veldig tydelig at de oppfatter at vår praksis er i tråd med Stortingets føringer. Jeg skal si to ting om det. For det første gjennomføres det omfattende vurderinger av landenes offentlige finansforvaltningssystemer relatert til risiko ved inngåelse av avtaler for budsjettstøtte. Budsjettstøtteretningslinjene vektlegger bærekraften i risiko knyttet til finansforvaltning, korrupsjon, makroøkonomi, politisk styresett og eksterne faktorer, og risikoanalysen inneholder en gradering av sannsynligheten for at risiko kan inntre. For det andre er det sånn at det i budsjettstøtteretningslinjene gjøres en vurdering – i tråd med dem skal det gjøres en vurdering av om myndighetene har et troverdig program for å styrke den offentlige finansforvaltningen, for det holder ikke bare å være over en minsteterskel, du må også utvikle, og bidra til å utvikle for å bli bedre. Du må forvente at et land som er lutfattig, ikke har like gode styringssystemer som det vi har i Norge, men målet vårt skal jo hele tiden være en forbedring. Vurderingen av troverdigheten av reformprogrammet og framdriften vurderes landsspesifikt, og det forutsettes at det utarbeides et landsspesifikt resultatrammeverk for reformprogrammene, med klare målkriterier som grunnlag for å vurdere framdrift. I tillegg til dette gjør vi alltid våre vurderinger i samarbeid med de andre landene. La oss ta Malawi som eksempel. Vi stoppet budsjettstøtten vår til Malawi i forbindelse med at de i sin økonomiske politikk valgte å la være å vektlegge en del av IMFs anbefalinger, bl.a. på det jeg nevnte om valuta, men også andre deler av den økonomiske politikken. Da avsluttet mange land sine budsjettstøtteprogrammer. Nå har flere tatt opp igjen budsjettstøtten til Malawi. Vi har valgt å la være å ta opp igjen budsjettstøtte til Malawi. En faktor som er ganske utslagsgivende der, er at de ikke har på plass en ny riksrevisor i Malawi nå, som, etter vår oppfatning, gjør at parlamentets kontroll med forvaltningen fra statens side ikke er god nok. Vi har et ønske om å ta opp igjen budsjettstøtte til Malawi, for vi mener at det er en bra og riktig politikk. Men kriteriene om god finansforvaltning med muligheten for avdekking av korrupsjon, det som handler om parlamentets kontroll, som Peter Skovholt Gitmark også trakk fram, og det som handler om en positiv utvikling i styresett, som jeg mener at det er i Malawi nå – alle de tre tingene må være på plass før vi tar opp igjen budsjettstøtte til Malawi. Jeg vil likevel varsle Stortinget om at jeg fram mot statsbudsjettet vil ta en gjennomgang av praksis og retningslinjer for budsjettstøtten og presentere det i en ordentlig sammenheng for Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet til høsten, slik at vi kan ta en diskusjon om retningslinjene og praktiseringen av dem, for å sikre at det er i tråd med det Stortinget ønsker. Så til en stadig tilbakevendende kritikk. Flertallet mener at budsjettdokumentene er utformet på den måten at en stadig større andel av pengene bevilges via sekkeposter. Her vil jeg invitere utenrikskomiteen til debatt, og nå bare sier jeg det til de av medlemmene som er her. For noen år tilbake hadde vi en innretning på budsjettene våre som var slik at man budsjetterte på land. Så ser en at Stortinget – regjeringen og Stortinget i fellesskap – i større og større grad er blitt mer og mer opptatt av tema. Klima- og skogprosjektet ligger der, en satsing på fornybar energi ligger der, og flere representanter i Stortinget har i et Dokument 8-forslag fremmet forslag om at vi skal ha en egen budsjettlinje for utdanning. Vi har kvinnebudsjettlinjen. Disse tingene bidrar til å gjøre budsjettering og etterprøving av dette mer komplisert for Stortinget. Det innser jeg glatt, det var det første jeg så. Vi tar grep internt når vi nå forfatter stortingsproposisjonen, for å sørge for å gjøre den lettere tilgjengelig for Stortinget. Det er likevel slik at kryssende budsjettlinjer gjør at dette er mer komplisert og vanskeligere å følge opp for Stortinget enn det kunne være, hvis vi hadde gjort det på en annen måte. Men slik blir det når en bare etterspør og sier at det skal være satsing i det landet, og samtidig er veldig opptatt av å sørge for at utdanning eller fornybar energi skal være et prioritert område. Da blir det styring langs to forskjellige styringssignaler, og det gjør det mer komplisert å drive med budsjettering. Men jeg tar gjerne – hvis komiteen ønsker det – et møte om dette for å bidra til at vi fram mot budsjettframleggelsen i høst kan gjøre det enklere for Stortinget å ta de innspillene som er ønskelige. Så er spørsmålet om vi tar de grepene som er nødvendige for å sørge for at tilfellene som Riksrevisjonen har avdekket, er gode nok. Sentral kontrollenhet i UD har undersøkt de tre sakene som Riksrevisjonen trekker fram i sin rapport. Alle sakene er avsluttet uten at Sentral kontrollenhet har funnet misligheter. Vi vil også se nærmere på hva slags grep som kan tas for å styrke ambassadens oppfølging og kvalitetssikre bistanden. Vi er i gang med midlertidige tiltak for å styrke forvaltningen. Vi er i en prosess med å ansette en konsulent som skal jobbe med finansforvaltningen, slik Peter Skovholt Gitmark trakk fram, inntil en utsendt finanskontrollør eventuelt er på plass. Men dette kommer også an på budsjettstøtten i Malawi i framtiden, som er en av de tingene vi vurderer. Så var det et siste spørsmål som jeg vil svare på. Riksrevisjonen mener – og komiteen er enig i – at UD bør påvirke GAVI og Det globale fondet til å involvere myndighetene sterkere i helsearbeidet. Det gjør vi. Det er både i GAVI og i Det globale fondet utviklet klare retningslinjer for samfinansiering og strategier for å styrke det nasjonale eierskapet. Begge to tar del i den internasjonale og nasjonale helsefinansieringsdialogen, og dialogen med de nasjonale helse- og finansdepartementer er trappet opp. Vi er opptatt av dette feltet, og vi leder an i diskusjonen om samfinansiering og finansiell bærekraft under GAVIs partnerforum i desember i fjor. Vi har en egen arbeidsgruppe i GAVI for bærekraftig finansiering som følger opp dette. Jeg er opptatt av at når vi går inn med bistand til et land, må vi ha en idé om når den skal fases ut. Jeg tenkte bare jeg kunne nevne i samme anledning at vi f.eks. i samarbeidet vårt med Tanzania nå har satt en sluttdato, en sluttplan som er parallell med Tanzanias plan om å utfase bistand fram mot 2025, i tråd med at Tanzania forventer å ha en plan for å bli et mellominntektsland i 2025 og får også stor inngang på naturressurser. Slik mener jeg vi bør tenke når det gjelder all bistand. Det er helt klart at Malawi er et land som er lutfattig, og som vil komme til å være avhengig av bistand i overskuelig framtid, men vi må hele tiden tenke på hvordan vi bygger opp helsesystemene godt, med nok leger og nok sykepleiere, og hvordan vi sørger for at denne finansieringen over tid skal ivaretas av landet selv, bl.a. gjennom å øke skatteinntekter fra landet. Med dette sier jeg tusen takk for muligheten til å ta denne diskusjonen som Riksrevisjonen har lagt opp til. Jeg vil si takk til samarbeidet med Stortinget og med Riksrevisjonen i denne saken.