Leif Helge Kongshaug (Venstre), 2007-11-13:
Takk til interpellanten som satte temaet som jeg vil kalle underyting blant guttene, i fokus. Sjelden har jeg vært så spent på et svar fra en statsråd som jeg har vært i dag – da også sett i lys av mange år i skoleverket fra min side. Og svaret ble som forventet: Det finnes ikke en enkelt løsning, men mange sammensatte. Når det gjelder temaet underyting, er det to sentrale aktører. Det er eleven og skolen, ved siden av to andre viktige påvirkningsfaktorer: foreldre og samfunn. Jeg vil komme inn på de enkelte etter hvert. Har vi fått et samfunn hvis utvikling har ført til at det ikke er så farlig hva vi presterer på skolen – det blir alltids en jobb? Jeg bare stiller spørsmålet. Bedrifter og ulike næringer kommer inn i klasserommene og sier til eleven – en 16-åring: Vi legger vekt på karakter i orden, oppførsel og gymnastikk. Disse karakterene borger for at du møter opp og er i rimelig god fysisk form. Faget skal vi lære deg bare du kommer til oss. Når slike signaler gis fra næringslivet og yrkeslivet, som er i panisk søken etter arbeidskraft, gir det noen signaler til de unge som over tid og i sum kan utvikle dårlige holdninger hos de minst ærekjære guttene. Jeg tror nemlig at guttene etter hvert har blitt mindre ærekjære enn jentene – og også faktisk mindre arbeidsvillige. Dataspillet frarøver mange framtiden. Er det slik at vår oljerikdom kan kamuflere behovet for annen verdiskaping? Spørsmålet må bare bli stående. Har vi et samfunn som gjennom ulike velferdsgoder, arbeidstilpasningsprogram og treningsprogram signaliserer at om du ikke yter ditt beste på skolen, vil samfunnet stille opp senere, fordi samfunnet trenger deg som arbeidskraft – kanskje. Men innsatsen må settes inn på to sentrale element i utfordringen, nemlig eleven selv – med støtte fra foreldrene – og skolen. I videregående skole er det i dag mange steder kamp om elevene for å få fylt opp klassene og dermed bevare både tilbud og stillinger til ansatte. Det forekommer tilfeller der man ser gjennom fingrene og reverserer på krav for at elevene skal få plass i tilbudet på skolen. Dette sprer seg blant elevene, og skolen gjør seg selv og elevene en bjørnetjeneste. Det neste blir at du som elev ikke trenger å jobbe for å komme videre i systemet. Skolen, innholdet i skolen og læreren som sentral aktør er det vesentlige, og det er det det må tas tak i. Det er et alvorlig signal på skolens innhold når en av tre slutter og ikke fullfører utdanningen. Ikke skyld på guttene, skyld på innholdet i skolen med for mye – altfor mye – teori. For elever som er flinke i praktiske fag, er det vanskelig når de møtes av flere teorifag. Konsekvensen blir manglende mestring og uro. Også oppløsning av klasser og uoversiktlig organisering av skoledagen er med på å gjøre situasjonen mindre forutsigbar og strukturert. Men vi må erkjenne at disse forholdene har pågått så lenge at skolen har fått en generasjon lærere som er et resultat av nettopp denne skolen. Det må erkjennes at vi ikke bare har umotiverte elever, det fins også enkelte steder umotiverte lærere som omgir seg med språk og sjargong som er lite holdningsskapende og oppdragende. For all del bidrar det ikke til å snu trender. Men jeg understreker at de aller fleste gjør en god jobb på en vanskelig arena. Med den alderssammensetningen vi har i den norske lærerstanden, er det uhyre viktig å ta vare på seniorene. Aldri før har norsk skole trengt disse så mye som nå. Så det haster med å få på plass en fleksibel seniorpolitikk for lærerne. Disse er i dag etter min mening skolens viktigste ressurs. Mens vi tar vare på seniorene, må lærerutdanningen styrkes. Det må settes krav til faglig kvalitet. Det må settes krav til kunnskap og pedagogisk skikkethet. Utdannede lærere må gis mulighet til videre utdanning og faglig påfyll. Å utdanne og dyktiggjøre barn og unge er det viktigste en kan gjøre. Lærerne må gis tillit. Da vil man også få respekt.