Bent Høie (Høyre), 2014-11-11:
«Klokka tikker, dødstallene stiger. Vi må handle, og vi må handle nå.» Lege Silje Lehne Michalsens sterke budskap mandag 20. oktober etter å ha blitt friskmeldt fra ebola illustrerer hvilken alvorlig helsetrussel vi står overfor. Utenriksministeren har redegjort for omfanget av ebolakrisen og hvordan det internasjonale samfunnet har mobilisert for å bistå de rammede landene. Jeg vil nå følge opp med å redegjøre for hvordan vi fra norsk side forbereder økt norsk innsats i form av personell og utstyr til de tre landene, hvordan vi forbereder oss slik at frivillig norsk personell kan bistå på en så trygg og sikker måte som mulig, samt hvordan vi iverksetter tiltak i Norge for å forebygge smittespredning her. Med det omfang ebolaepidemien har fått i Vest-Afrika, er vi helt avhengige av at verdenssamfunnet vesentlig styrker behandlingskapasiteten i de rammede landene. Så langt har organisasjoner som Leger Uten Grenser og Røde Kors gjort en formidabel innsats, men det er ikke nok. Vi kan ikke passivt se på at frivillige organisasjoner drar lasset alene – Norge og andre ressurssterke land må bidra til at hjelpen skaleres opp. En grunnleggende forutsetning for å kunne sende ut norsk helsepersonell til innsats mot ebola er at vi kan tilby dem trygge rammer, og at de må få forsvarlig og god behandling hvis de skulle bli smittet eller syke. Muligheten til å kunne frakte syke nordmenn – framfor alt helsepersonell i felten – hjem har derfor vært en prioritet fra regjeringen. Det har vært avgjørende å prioritere arbeidet med å få på plass en medisinsk evakueringsløsning raskt, samtidig som andre mer langsiktige løsninger også har vært vurdert. Vi har i dette arbeidet valgt to parallelle tilnærmingsmåter: Vi har inngått avtaler med Phoenix Air og Medic Air for den type transport. Forsvaret har i tillegg klargjort en norsk C-130 Herkules for å kunne frakte ebolasyke hjem som et alternativ. Herkules-maskinen vil, om nødvendig, også kunne benyttes til ebolatransport internt i Norge. Det at flere alternativer nå foreligger, gjør at vi kan tilby norsk helsepersonell som ønsker å reise ut, en trygghet for rask og forsvarlig hjemtransport dersom behovet oppstår. Utenriksministeren har orientert om opprettelsen av UNMEER og hvordan denne enheten vil koordinere og ha overoppsyn med innsatsen som verdenssamfunnet går inn med. Fordi FN så langt ikke er operativ nok til å nyttiggjøre seg norsk personell- og materiellbidrag direkte, har vi fra norsk side inngått en avtale med britiske myndigheter om norske bidrag for å øke og understøtte deres innsats i Sierra Leone. Dette gjør vi fordi Storbritannia har en helhetlig ramme om sitt bidrag som vil ivareta sikkerhet og oppfølging for norsk personell, samtidig som vi relativt raskt vil kunne komme i gang. Inkludert i britenes operasjon er oppbyggingen av et eget behandlingstilbud for helsepersonell lokalt i Sierra Leone som det kan bli aktuelt å benytte også av norsk helsepersonell. Vi planlegger imidlertid fortsatt å transportere hjem smittede nordmenn som etter en medisinsk vurdering er tjent med det. Helt konkret forbereder vi oss nå på å sende fire team på inntil 50 personer som vil rullere i et britisk feltsykehus under etablering i Moyamba i en seks til ti måneders periode. Helse Bergen er gitt i oppdrag å rekruttere og forberede norsk helsepersonell fra landets helseforetak til oppdrag i Sierra Leone. Norsk klargjøring til innsats vil være integrert med britiske forberedelser. Særskilt opplæring av norsk personell i Storbritannia inngår i disse, og en første gruppe med norsk og britisk personell starter opplæring i York 13. november. I tillegg vil Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap bidra til å bygge opp boenheter for helsepersonellet som skal betjene feltsykehuset, og Forsvaret har tilbudt Storbritannia flytransportstøtte for frakt av utstyr. Målet vårt er at innkvarteringsleiren for helsepersonell skal være klar til bruk i begynnelsen av desember, slik at det første norske teamet kan begynne innsatsen sin da. Man kan kanskje spørre seg: Hvorfor først i desember? Svaret er at enhver slik operasjon krever forberedelser, og særlig der rammer og infrastruktur skal bygges fra grunnen av. Her skiller vi oss ikke fra Leger Uten Grenser eller Røde Kors; rekruttering, logistikk, opplæring og trening tar tid. Når vi først i begynnelsen av desember sender det første norske teamet, skyldes det at britenes behandlingsleir, som teamene skal jobbe i, er operativ fra det tidspunktet. Norsk helsepersonell har respondert veldig positivt på oppfordringen fra helsemyndighetene om å reise ned som frivillige helsearbeidere: Mer enn 300 personer har meldt seg så langt, mange med svært relevant kompetanse. I tillegg har Leger Uten Grenser og Røde Kors merket økt pågang fra personer som er villige til å dra ut. Som helse- og omsorgsminister er jeg glad og stolt over at så mange frivillige helsearbeidere vil bidra i innsatsen mot ebola. Kun gjennom en betydelig innsats fra Norge og andre land vil vi kunne bidra til å håndtere, begrense og etter hvert stoppe epidemien. Dette bringer meg til neste tema: Hvordan helsetjenestene i Norge arbeider for å forebygge ebolautbrudd i Norge og følger opp innbyggere i landet vårt som skulle bli smittet. Helsetjenestene gjør dette i tett kontakt med våre nordiske naboland, med EU og basert på de faglige rådene fra Verdens helseorganisasjon. En sak som har vært diskutert hyppig i Europa, er hvilke smitteforebyggende tiltak som bør iverksettes overfor borgere som reiser inn i og ut av Vest-Afrika. I samarbeid med Verdens helseorganisasjon vil europeiske land bidra til at screening av passasjerer ved avgang fra Vest-Afrika blir styrket. Dette vurderes som et effektivt forebyggingstiltak av Verdens helseorganisasjon. I tråd med anbefalinger fra Verdens helseorganisasjon og Det europeiske smittevernbyrået har Norge, i likhet med det store flertallet av europeiske land, besluttet å ikke innføre screening ved ankomst, fordi dette vurderes å ha svært liten effekt i å redusere smitterisiko. De tre landene som har innført slik ankomstscreening, Belgia, Frankrike og Storbritannia, gjør dette fordi de har langt flere passasjerer som kommer fra de berørte landene enn øvrige europeiske land på grunn av direkteflyvninger til Vest-Afrika. Noen av stortingsrepresentantene har kanskje sett at det på norske flyplasser nå opplyses tydelig om hvordan passasjerer bør agere hvis de er redd for å ha blitt smittet. Informasjon er blitt utviklet både til norsk allmennhet, til vestafrikanske innvandrermiljøer, og det jobbes med informasjon til ulike yrkesgrupper som har særlig behov for å vite hvordan de skal håndtere mistanke om ebola. I tillegg publiserte Folkehelseinstituttet i går en faglig veileder for hvordan helsepersonell skal håndtere personer som kan være smittet av ebolavirus. Det er min overbevisning at slike tiltak vil være avgjørende for en korrekt og sikker håndtering av eventuelle framtidige ebolatilfeller her i landet. Vi har i høst fått demonstrert at vi har høyt kompetent og trent helsepersonell som kan ta imot og behandle sykdommer som ebola. Oslo universitetssykehus er nøkkelinstitusjon i norsk helseberedskap på dette området, og personellet der har tett kontakt med tilsvarende miljøer på andre norske sykehus. CBRNe-senteret og smittevernavdelingen ved Oslo universitetssykehus jobber sammen med berørte sykehus i andre land for å kunne tilby den beste behandlingen som finnes. Helsetjenestene forbereder seg på å skulle håndtere flere scenarier, bl.a.: syke personer som transporteres til Norge, slik den norske legen opplevde helsepersonell som smittes under behandling av en ebolasyk personer som er smittet når de kommer til Norge, men som ikke umiddelbart fanges opp av helsetjenesten Jeg vil benytte anledningen til å uttrykke min anerkjennelse til de norske helsetjenestene, særlig til Helsedirektoratet, Nasjonalt folkehelseinstitutt, Helse Bergen og Oslo universitetssykehus og til våre samarbeidspartnere i utenrikstjenesten og i justis- og forsvarssektoren. De jobber alle under sterkt tidspress for at tiltakene jeg har orientert om, skal effektueres raskest mulig. Det er deres kompetanse og evne til effektiv prioritering og koordinering som gjør oss i stand til å iverksette innsatsen fra norsk helsevesen mot ebola, og deres perspektiv vil være viktig når vi i etterkant av epidemien skal evaluere norsk og internasjonal innsats. La meg avslutningsvis få understreke at Folkehelseinstituttet vurderer det til å være lav fare for en ebolaepidemi i Norge. Vår tilnærming må være balansert. Ved å styrke vår beredskap og ved å gjennomføre tiltakene vi iverksetter, sikrer vi lav smittefare i Norge. Samtidig ønsker jeg å unngå at vi skaper unødvendig frykt. Det er lite sannsynlig at vi vil oppleve utbredelse av ebola i Norge, men vi iverksetter nødvendige tiltak, følger utviklingen nøye og vil være på vakt for endringer i situasjonen framover, slik at vi kan ta de nødvendige forholdsregler.