Øyvind Vaksdal (Fremskrittspartiet), 2013-03-05:
22. juli 2011 ble Norge rammet av den mest alvorlige terrorhendelsen noen gang i fredstid. I de grufulle hendelser i regjeringskvartalet og på Utøya ble 77 mennesker drept, et stort antall ble alvorlig skadet, og ofre og pårørende ble påført enorme tap og lidelser. En omfattende redningsaksjon ble iverksatt, og mange liv ble berget som følge av godt redningsarbeid, men det ble likevel fort klart at det dessverre var mye som ikke fungerte som det skulle. Justis- og beredskapsminister Grete Faremo sa i sin redegjørelse i Stortinget 28. august bl.a. at for mye sviktet, vi var ikke godt nok forberedt, og at den samlede beredskapen må styrkes. Det er ikke vanskelig å være enig med henne i dette. Politiet sviktet dessverre på mange områder den 22. juli 2011. Som en av årsakene til dette påpeker 22. juli-kommisjonen at det bare forelå en teoretisk forståelse av terror i politietaten, og at det manglet en reell erkjennelse av terrortrusselen. Til tross for at PST allerede i 2007 advarte om at det var mer enn 50 pst. sannsynlig at Norge ville oppleve forsøk på terroranslag innen tre til fem år, var risikoerkjennelsen både i politiet og i Politidirektoratet svært lav. I Stortingets kontrollhøring ga både tidligere politidirektør Ingelin Killengreen og tidligere politimester i Oslo Anstein Gjengedal uttrykk for at ingen av dem ble målt på samfunnssikkerhet og beredskap, men at de ble detaljstyrt av Justisdepartementet på mange andre områder. Den samme Gjengedal hevdet også i høringen at politiet ikke var dimensjonert for de utfordringene det ble utsatt for denne skjebnesvangre dagen. Beredskap har åpenbart bare i liten grad vært etterspurt fra Justisdepartementet. Jeg viser i den forbindelse til at man i tildelingsbrevene for årene 2009 til 2011 ikke satte opp konkrete mål eller tiltak rettet mot politiets beredskap for terror eller håndtering av angrep. Dette er ikke akseptabelt. Et annet og svært alvorlig forhold er mangelfulle og uklare rolleavklaringer innen politietaten. Politidirektoratet skal ha ansvar for å støtte de politidistriktene som har det operative ansvaret i store krisesituasjoner og skal, dersom flere politidistrikter er involvert, også ha ansvaret for koordineringen. Det viser seg at ifølge politiets egen evalueringsrapport var det politimesteren i Oslo som i denne situasjonen hadde det koordinerende ansvaret, og ikke politidirektøren. Som om ikke dette var nok, hevdet politimesteren under kontrollhøringen at han ikke var klar over at han hadde fått dette ansvaret. Det hersket også uklarhet om hvem som faktisk hadde rollen som politidirektør den dagen terroranslaget skjedde. Dette medførte at politidirektør Øystein Mæland tok ledelsen i POD, mens assisterende politidirektør, Vidar Refvik, representerte direktoratet i regjeringens kriseråd. Det viste seg imidlertid at Mæland ikke hadde kunnskap om de planer som skulle iverksettes ved store kriser. Refvik, som hadde denne kunnskapen, satt altså i regjeringens kriseråd. Slike uklarheter i roller og ansvarsforhold som vi her har sett eksempler på, er fullstendig uakseptable. Jeg forutsetter derfor at dette nå er rettet opp i den nye instruksen for Politidirektoratet, nettopp for å sikre og avklare ansvarsforhold og roller mellom departement og direktorat. Det som skjedde 22. juli 2011, må også få oss til å se nærmere på politiets generelle ressurssituasjon. Både undertegnede og andre i dette hus har gjennom en årrekke satt fokus på den vanskelige ressurs- og bemanningssituasjonen i politiet, bl.a. gjennom spørsmål til ulike justisministre. I svarene har gjennomgangstonen vært at politiet har hatt nok ressurser til å ivareta sikkerheten for befolkningen på en tilfredsstillende måte. Vi må alltid huske på at det er det ordinære politiet som alltid vil utgjøre den viktigste og fundamentale delen av politiets beredskap, og at politiets respons aldri vil være bedre enn den politiresponsen som er i aksjonsområdet når hendelsen skjer. En styrking av den generelle ressurssituasjonen i politiet vil derfor åpenbart virke positivt for både sikkerhet og beredskap. Det er også påpekt fra flere hold at det ordinære politiet, som oftest er de første på åstedet, må få flere timer med relevant trening for i større grad å kunne være forberedt på slike ekstreme situasjoner. En annen ting som sviktet 22. juli, var beredskapen, eller rettere sagt mangel på beredskap, med hensyn til politihelikopteret. Dette skyldtes at man grunnet ferieavvikling var uten pilot. På grunn av misforståelser ble heller ikke en politipilot som var hjemme og stilte seg til rådighet, satt til å bemanne helikopteret. Dessverre gikk også dyrebar tid og nødvendig informasjon tapt på grunn av mangelfullt sambandsutstyr i Nordre Buskerud politidistrikt. Nødnettet som var utbygd i Oslo politidistrikt, fungerte brukbart under terroraksjonen, men man hadde ikke dette tilgjengelig i Nordre Buskerud. Det var heller ikke etablert rutiner for kommunikasjon mellom politidistriktene som benyttet Nødnett, og politidistriktene som benyttet analogt samband. Dette er uakseptabelt. Nasjonalt varslingssystem fungerte heller ikke tilfredsstillende den 22. juli 2011. Uklare rutiner, mangelfulle meldinger samt et lite pålitelig varslingssystem gjorde at flere politidistrikter ikke mottok varslingene, bl.a. de berørte distriktene. Nødvendige tiltak ble derfor ikke iverksatt. Dette er fullstendig uakseptabelt. 22. juli-kommisjonens rapport viser at politiet og politiets beredskap sviktet på mange områder da terrorangrepet rammet Norge. Holdninger, kultur og manglende fokus på beredskap innen både politietaten, Politidirektoratet og departement må ta mye av ansvaret for dette. Sviktende og mangelfulle rutiner samt mangelfulle ansvars- og rolleavklaringer er også med og bidrar til at så mye sviktet denne dagen. Mangel på politiressurser, herunder lav bemanning, samt sviktende og mangelfullt utstyr bidro dessverre også til at det gikk så galt som det gikk. Det er bl.a. på denne bakgrunn at tre partier i dag mener det er sterkt kritikkverdig at regjeringen forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad hadde iverksatt tiltak som gjorde at samfunnet og staten evnet å beskytte landets borgere. Jeg ser derfor fram til behandlingen av den bebudede stortingsmeldingen, slik at vi kan få tatt de grep som er nødvendige for å ivareta borgernes sikkerhet. Helt til slutt vil jeg gi honnør til alle de politifolk som til tross for alle de mangler jeg har påpekt, gjorde en fantastisk innsats for å beskytte og redde liv både i regjeringskvartalet og på Utøya denne skjebnesvangre dagen.