Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-14:
Vi er fremdeles tidlig i debatten. Hvis vi ser tilbake på debatten for fire år siden, husker jeg at vi drev og murte og bygget det som var reisverket for det som er vårt rød-grønne regjeringsprosjekt. Vi hadde skrevet oss sammen i merknader, vi hadde skrevet oss sammen i forslag, vi hadde vist i hvilken retning vi ville gå, vi hadde vist hva slags annen skattepolitikk vi ville føre, og vi hadde vist at vi ville satse på velferd og en annen politikk for Norge enn det høyresiden styrte etter på det tidspunktet. Sånn er det ikke i dag. For å si det veldig enkelt: Jeg kan ikke se noen opposisjon som samlet står og lager reisverket til et nytt regjeringsprosjekt fra høyresiden. Tvert imot, den er helt splittet. Man har til en viss grad en samhørighet mellom de gamle Bondevik-partiene, som fortsatt er glad i hverandre, og man har Fremskrittspartiet, som bare sier: Vi vil ikke være med på hovedvekten av det de andre står for, vi vil føre vår egen linje. Man har i hvert fall ikke noe klart «trøkk» som viser en klar retning for et alternativ. Men det er fritt fram, alvorlig talt. Det er helt greit at opposisjonen ikke bruker denne sjansen til å vise at her har de et alternativ til regjeringen som sitter, og som har klare visjoner for framtiden. Det er helt greit, men det er liksom «an opportunity lost» for høyresiden og en god mulighet for oss til å vise at vi og vårt alternativ peker inn i framtiden på en felles måte. Men la meg ta opp de to store områdene som gjør perspektivmeldingen viktig for framtiden. Jeg er rimelig trygg på at dette kommer til å ligge som et grunnlag for de videre prognoser og de videre debatter, sammen med en del av de andre utredningene som vi nylig har fått. La meg snakke om miljø og klima. Vi har hatt en klimadebatt her tidligere i dag, der noen av oss fra finanskomiteen også var med på å debattere. Det er ingen tvil om at klimautfordringen er den største utfordringen vi står overfor i årene som kommer. Vi vet at det er et bredt stortingsflertall som mener at det å sette seg ambisiøse internasjonale mål og klare å leve opp til dem gjennom klimaforliket er avgjørende viktig. Men hvis klima virkelig er den viktigste saken, og hvis man ser konturene av et mulig regjeringssamarbeid – det klareste regjeringssamarbeidet, slik jeg ser det – mellom Høyre og Fremskrittspartiet, er det i hvert fall ikke noen ålreite løsninger vi ser for klima i tiden som kommer. For det første er man jo ikke engang enig om hvor stort dette problemet er. Fremskrittspartiet og Carl I. Hagen viste jo veldig tydelig at på klimafronten er det fortsatt full splittelse internt i Fremskrittspartiet mellom folk som tror at ja, dette kan det hende at vi er nødt til å gjøre noe med, og folk som sier at vel, vi har noen internasjonale avtaler vi har inngått, så vi får vel forholde oss til det i hvert fall, slik Carl I. Hagen sa. Men det er ingen tvil om at blant Fremskrittspartiets folk som var oppe på talerstolen, var det helt klart at skepsisen til at klimaproblemene er så reelle, var stor. Man kalte sågar regjeringspartienes syn på dette å være blind. Vi var «blinde» når det gjaldt den klimapolitikken vi førte, fordi vi hadde en viktig klimapolitikk. Men se på klimautfordringene. Der er Høyre og Fremskrittspartiet klokkeklare. Hvis man skal velge mellom kollektivtrafikk og veitrafikkutbygging i tiden som kommer, er det veldig klart at et mørkeblått flertall kommer til å være en katastrofe. Fremskrittspartiet sier sågar i sine merknader at de skal bygge motorveier mellom alle de store byene i landet. Det er ikke bruk for motorveier. Det er en enorm, svær, sløsete investering som kommer til å dreie mer gods over på lastebil og føre til flere dødsulykker på veiene. Og det kommer helt klart til å være negativt for klimaet i stedet for at man får både persontrafikk og mer av godstrafikken over på jernbane. Atomkraft er man enig om. Nå skal man begynne å utvikle atomkraft i Norge. Det er liksom det store miljøgrepet som skal gjøres fra Høyre og Fremskrittspartiet – å kjøre i gang med atomkraft. Det er enighet mellom de mørkeblå høyrepartiene om å sette i gang med å bygge ut vernede vassdrag. Det er klar enighet om at man bør bore etter olje i Lofoten og Vesterålen. Der er to av partiene i Regjeringen klokkeklare på at dette er vi imot. SV og Senterpartiet er klokkeklare på det. Så har vi Arbeiderpartiet, som vi i denne perioden har fått med oss på at vi skal la det ligge. Jeg har en ambisjon om at vi skal klare det også i neste periode. Når det gjelder klima, er det bare dyster lesning om hvordan det blir hvis høyresiden får gjennomslag. Det kommer ikke til å tas noen gode grep for å få ned klimautslippene. I alle de viktige sakene velger høyresiden konstant og konsekvent feil linje. Den andre biten er fellesskap og fordeling. Det er ingen tvil om at hvis man ser på hvordan høyresiden, altså Fremskrittspartiet og Høyre, uttaler seg om fordeling og rapporten fra Fordelingsutvalget, med Ådne Cappelen i spissen – en enstemmig rapport, der også NHO var med på å si hva som er viktig for å få til fordeling i Norge – ser man at fra Høyres side var man grunnleggende skeptisk, og Jan Tore Sanner var grunnleggende skeptisk, til at noen skulle få det verre for at andre skulle få det bedre. Høyre og Jan Tore Sanner var med andre ord skeptiske til god, gammeldags fordelingspolitikk, bl.a. gjennom skattene. Fremskrittspartiet, både Tybring-Gjedde og Ulf Leirstein, var klokkeklare på at det faktisk ikke er noe selvstendig mål at det skal være en jevn fordeling i Norge. Tybring-Gjedde tok jo nå nettopp til orde for at det burde være større forskjeller i lønninger mellom folk som gjør samme type arbeid, og jobber innenfor den samme næringen. Jeg vil si at nettopp det at vi har hatt lik lønn innad i bransjer, har gjort at Norge har hatt en omstillingsdyktig økonomi. Det er bare å se på USA. Der har medianinntekten, altså snittinntekten, stått stille de siste ti årene. Dette er Fremskrittspartiets drømmesamfunn – det er USA. Jeg er sikker på at Christian Tybring-Gjedde vil sverge på en hvilken som helst bok at det er han enig i. Men hvis du ser på den utviklingen som har vært i USA, har den vært negativ for vanlige arbeidsfolk, og man er altså interessert i å implementere samme type system i Norge. Jeg vil gjerne høre fra Høyre om man er enig i den linjen. Bør forskjellene bli større slik at man bør gjøre de grepene i forhold til arbeidslivet som Fremskrittspartiet legger opp til, eller vil man sørge for å sikre det som er velferdsstaten og utviklingen i Norge? Men la meg ta det andre som er viktig for fordeling, for det var også Jan Tore Sanner i sitt innlegg inne på, nemlig frafallet i videregående skole og forskjellene som ligger nettopp i at det er en god del folk som ikke får videregående skole, eller den utdanningen som er nødvendig. Der mener jeg at man ser veldig klare forskjeller på den, skal vi si, straffeskolen som Høyre og Fremskrittspartiet legger opp til, og den kunnskapsskolen som vår regjering legger opp til, og sier er viktig. Igjen er det Fordelingsutvalget som kommer med en anbefaling, og sier: La oss gradvis avvikle kontantstøtten, la oss gi folk gratis kjernetid i barnehagene, for det er det som vil sørge for at forskjellene blir visket ut, at man får mindre forskjeller, og at folk vil lykkes på skolen. Forskningsbaserte resultater viser at barnehagesatsing er bra for barn. Forskningsbaserte resultater viser at mat på skolen vil gi bedre læring for elever. Forskningsbaserte resultater viser at mer fysisk aktivitet vil være bra for barn i skolen. Likevel vil Høyre og Fremskrittspartiet si nei til dette og heller komme med sine egne mørkeblå eksperimenter om nivådifferensiering fra 1. klasse og karakterer mye tidligere i skolen. Dette er på en måte de alternativene som står opp mot hverandre, og som jeg mener er avgjørende perspektiver som er viktige å drøfte når man ser på hva slags linje man skal velge videre i tiden som kommer. Vi er nå i en situasjon der arbeidsløsheten stiger. Vi har hatt den laveste arbeidsløsheten, folk har vært i jobb. Det har vært gjort bra grep for å hindre forskjellene, i forhold til å styrke bostøtten, i forhold til å sørge for en mer sosial boligpolitikk, i forhold til å heve de minste trygdene – alle de grepene er viktige for å sørge for at det er færre mennesker som lever på lav inntekt i Norge. Men ser vi på arbeidslivet, er det jo kjempesvær forskjell på den politikken som har vært ført under vår regjering, og den som ble ført under den forrige, som jeg mener det er grunn til å frykte vil bli ført igjen hvis man får et nytt flertall på Stortinget der Høyre og Fremskrittspartiet står i spissen. For vi har veldig klart valget: Skal vi gjøre slik som høyresiden gjorde sist, skal vi kutte i dagpenger for å tvinge folk ut i jobb, eller skal vi sørge for å satse på kompetanse og mer arbeidsmarkedstiltak, slik som vår regjering har gjort? Skal vi sørge for å jobbe for å utjevne forskjellene i lønninger mellom kvinner og menn, eller skal vi gjøre slik som høyresiden argumenterer sterkt for, ingen verdens ting?