Sonja Mandt (Arbeiderpartiet), 2008-10-24:
Jeg vil gripe fatt i et av temaene som utenriksministeren var inne på, nemlig det som dreier seg om helse. Direktivforslaget om pasientrettigheter ved grensekryssende helsetjenester har som formål å etablere et rammeverk som bl.a. sikrer fri bevegelse av helsetjenester og beskytter helsen til EUs innbyggere. Det er samtidig en måte å sikre klarhet i retten til refusjon av utgifter til helsetjenester mottatt i et annet EU/EØS-land på, og, som utenriksministeren sa i sitt innlegg, at denne tjenesten leveres sikkert, effektivt og av høy kvalitet. Med den økende mobiliteten vi har, kan folk ønske å søke helsehjelp i et annet land. Det kan gjelde folk som bor i grensestrøk, de som bor utenfor Norge deler av året, eller de som kommer fra et annet land og ønsker helsetjenester i landet de opprinnelig kommer fra. Det er vanskelig å vite i hvilken utstrekning pasienter vil være interessert i å benytte seg av muligheten til å søke helsehjelp i utlandet etter at et nytt regelverk er på plass. Pasienter ønsker i mange tilfeller behandling så nær hjemstedet som mulig. Det ser vi etter erfaring med fritt sykehusvalg her i Norge. Flesteparten velger sykehus nær hjemstedet. Noen vil i ulike situasjoner likevel ha behov for eller ønske om å søke helsehjelp i et annet EØS-land. Det blir derfor en utfordring å sørge for at utviklingen på det området ikke fører til økt sosial ulikhet. Det må ikke bli slik at det bare er de ressurssterke som reiser og får rettigheter knyttet til pasientmobilitet. Det er viktig i denne saken å slå fast at medlemslandene selv har rett til å organisere og yte de helsetjenester de selv velger, og at dette skal respekteres. Ett av spørsmålene er nemlig spørsmålet om refusjon og hva det vil gå ut på. Det er slått fast at refusjonen skal begrenses til beløpet som tilsvarer takster for offentlig helsehjelp i hjemlandet, i utgangspunktet for all type helse. Det er positivt at det blir et klargjørende regelverk vedrørende refusjon av utgifter til helsehjelp i utlandet, så lenge det ivaretar landenes behov for planlegging og kontroll med egne kostnader og prioriteringer. Plikten vi har til å innføre slike refusjonsordninger, følger allerede av EF-domstolens tolkning av reglene for fri bevegelighet av tjenester. Et regelverk vil imidlertid bli lettere å forholde seg til enn fortsatt videreutvikling gjennom EF-domstolens praksis. Siden muligheten til å stille krav om forhåndsgodkjenning vil avhenge av om helsetjenesten anses som sykehusbehandling eller ikke-sykehusbehandling, vil dette derfor være et veldig sentralt skille i den videre behandlingen. Etter definisjonen i direktivforslaget er behandling i sykehus det som krever innleggelse minst én natt, å anse som sykehusbehandling. Andre helsetjenester kan også anses som sykehusbehandling. Så her er det et innfløkt, konkret og stort område som må sjekkes. Så kan vi spørre: På hvilken måte vil dette berøre oss her i Norge? Mange av de kravene som direktivforslaget stiller til landene, er allerede ivaretatt i Norge, f.eks. vern av personopplysninger, klageordninger og muligheter for pasientskadeerstatning samt godkjenning av resepter fra andre EØS-land. På bakgrunn av pågang fra ESA om implementering av de rettigheter for pasienter som følger av EF-domstolens praksis, har Norge begynt arbeidet med å innføre en refusjonsordning for utgifter pasienter har hatt til helsehjelp i andre EØS-land. Så er det slik at man både her i Norge og i Europa for øvrig er svært opptatt av spørsmålet om pasientrettigheter, og at borgere skal ha de samme rettigheter. Dette er derfor ikke en påtvunget sak om lover og ordninger vi ikke ønsker her i Norge. Her er det snakk om rettigheter som brukerne langt på vei allerede har, og som vi bør ønske velkommen. Vi er i forkant. Ett eksempel er det norske lovforslaget om en nasjonal elektronisk kjernejournal som sendes ut om to uker, fra Helse- og omsorgsdepartementet. Her ligger vi altså foran EU. EU setter i gang et spennende prøveprosjekt i tolv land, med en elektronisk journal som følger pasienten. Her er vi altså i forkant. Det er behov for at Norge overfor kommisjonen ber om en presisering av muligheten til videreføring av restriksjoner med hensyn til dekning av utgifter til sykehusbehandling i andre EØS-land, herunder forhåndsgodkjenning. For innenfor de rammer EF-domstolens praksis og senere et vedtatt direktiv trekker opp, må vi finne løsninger som ivaretar balansen mellom pasientenes rettigheter og behovet for kostnadskontroll.