Ansgar Gabrielsen (Høyre), 1999-06-17:
Det er innenfor den innebygde dagsorden for WTO-forhandlingene, særlig på landbruksområdet, at Norge vil møte de største utfordringene. På dette området må man vel kunne si at Norge nærmest har inntatt en ekstremt defensiv posisjon, ikke minst hvis man skal legge uttalelsene til enkelte senterpartipolitikere i regjeringsapparatet til grunn. Men på bakgrunn av utenriksministerens tidligere utsagn i den debatten har jeg skjønt at det skal man ikke. Landbruksavtalen fra 1994 gir retningslinjer for forhandlingene som WTO står foran. Artikkel 20 i landbruksavtalen viser til den langsiktige målsettingen om å foreta betydelige, men gradvise reduksjoner i støtte- og vernetiltak, og til at man i den prosessen skal ta hensyn til de ikke-handelsmessige forhold. Regjeringen har tydelig signalisert at deres forhandlingsutgangspunkt vil være å legge særlig vekt på disse ikke-handelsmessige forhold, eksempelvis miljø og matvaresikkerhet, ofte betegnet som landbrukets multifunksjonelle rolle. Men Regjeringen unnlater å vise til et annet punkt i artikkel 20, som sier at det er «en målsetting å opprette en rettferdig og markedsorientert handelsordning for jordbruksprodukter». Jeg antar at Regjeringen føler seg like forpliktet til hele artikkel 20, selv om ikke alle punktene er nevnt i redegjørelsen. Det er grunn til å minne om at vi står foran en liberalisering av handelen med landbruksprodukter, ikke minst fordi åpnere markeder på dette området er i u-landenes interesser. Statssekretærutvalget har pekt på at tollnivå, gul og blå støtte forventes å bli berørt av en ny WTO-avtale, og at det forventes å bli press på tollvernet og skjermingsstøttens andel av de samlede overføringene til jordbruket. Grønn støtte eller produksjonsnøytral støtte vil trolig ikke bli omfattet av reduksjonsforpliktelsene i samme grad. NILF har foretatt beregninger som viser at Norge kan stå i fare for å bryte de forpliktelsene vi allerede er pålagt gjennom den eksisterende WTO-avtalen. Den direkte reduksjonspliktige norske støtten har økt i siste halvdel av 1990-tallet. NILF konkluderer med at dersom den direkte norske støtten fortsetter å øke med samme takt som den har gjort til nå, vil vi komme over tillatt støttenivå allerede i 1999. Så langt NILF kjenner til, er Norge det eneste medlemslandet som har opplevd en økning i den interne støtten i løpet av gjennomføringsperioden. Spørsmålet blir derfor hvordan vi skal kunne greie å oppfylle eventuelle fremtidige forpliktelser uten mer grunnleggende endringer i norsk landbrukspolitikk. Den innstillingen vi skal behandle senere i dag om jordbruksavtalen, gir perspektiver om at nødvendige justeringer kan være mulig. Høyre mener det er nødvendig med en omlegging som innebærer mindre produksjonsspesifikk støtte og redusert pris og skjermingsstøtte. Til gjengjeld ønsker Høyre å øke den grønne eller produksjonsnøytrale støtten. Regjeringen nevner ikke i redegjørelsen hensynet til næringsmiddelindustrien. Det eksisterer imidlertid et gjensidig avhengighetsforhold mellom landbrukets primærproduksjon og næringsmiddelindustrien. De rammebetingelsene som landbruket opererer under, er avgjørende for industrien. Og viktigst for næringsmiddelindustrien er tilgangen på råvarer som i pris ikke må ligge dramatisk over det andre lands industri har tilgang til. Vi går derfor ut fra at Regjeringen også tar hensyn til næringsmiddelindustriens konkurranseevne i de kommende forhandlingene, og at man vil ta hensyn til den utviklingen som har vært også for denne industriens rammebetingelser hva gjelder råstoffpriser.