Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-05-15:
Nå, bare få dager før NATOs toppmøte i Chicago, er det en god anledning til å reise en litt bredere anlagt debatt om det som skal skje på toppmøtet. Det er også kun få dager til NATO igjen samles på amerikansk jord. Det er faktisk første gang siden 1999 i Washington at det er et toppmøte i USA. Det er en viktig arena for å følge opp de siste årenes reform av alliansen, ikke minst for å stake ut veien videre. Balansen mellom kjerneoppgaver og det nære, nærområdeinitiativet, sett opp mot det å avslutte operasjonen i Afghanistan på en konstruktiv og mest mulig ryddig måte, kommer til å bli ett av hovedtemaene. Det strategiske konseptet som ble vedtatt i Lisboa i 2010, har nå vært under implementering i halvannet år. Det var et konsept som pekte framover, men som samtidig etterlot en viss utfordring i implementeringen. Viktige forhold som avskrekkingsdoktrine, kjernevåpen, organisasjonsutvikling og organisasjonsreform har måttet videreutvikles i etterkant. De svært omfattende og krevende organisasjonsendringene i alliansen har jo også sammenfalt i tid med den mest alvorlige økonomiske krise i moderne tid, med svært store konsekvenser også for NATO. Det har vært til dels betydelige kutt i forsvarsbudsjettene hos våre allierte, kanskje særlig representert i Storbritannia, Tyskland og USA. Det er mer betydningsfullt som dimensjonerende faktor i dag enn man skulle ønske, og dessverre også i sterkere grad en vedtatt politikk og vedtatte reformer. Samtidig med implementeringen av konseptet har NATO vedtatt og startet gjennomføringen av en meget omfattende endring av både den sivile organisasjonen og særlig hovedkvarters- og kommandostrukturen. Konseptet forplikter helt eksplisitt alliansen til såkalt kontinuerlig reform og effektivisering. Det er helt nødvendig for en organisasjon som på mange områder fortsatt er tilpasset den kalde krigens krav og militære størrelser. Men kutt eller sammenslåing av flere hundre komiteer, nedleggelse av flere hovedkvarter og en personellreduksjon på flere tusen stillinger skjer selvfølgelig ikke i fred og fordragelighet, sjøl om det er stor enighet om behovene for endring. Ikke minst er finanskrise, budsjettkutt og slanking av organisasjonen bakteppet for det som vel skal være ett av møtets bærende temaer, nemlig Smart Defence. Det speiler jo til en viss grad EUs konsept om «pooling and sharing». Det er jo et samlebegrep for prioritering, spesialisering og multinasjonalt samarbeid som generalsekretæren i NATO har omtalt som et slags briste eller bære for alliansens framtid. Økonomien er i ferd med å tvinge fram løsninger som man har snakket om i årevis uten å gjøre noe med, men motkreftene er selvfølgelig tunge, både nasjonalt byråkrati, forsvarsindustri, tradisjoner og historie. Det er avgjørende at det settes nok politisk tyngde bak pratet om Smart Defence. NATO og medlemslandene har strengt tatt ikke råd til annet. Samtidig er det en utfordring – også her: Harmonisering av alliansens militære kapasiteter krever en harmonisering av alliansens politikk. Medlemslandene er på mange måter et nokså godt stykke unna en felles prioritet og felles trusselanalyse, på samme måte som de også er et godt stykke unna en felles holdning til bruk av militærmakt. Vi kan jo se på Tysklands agering i Libya-konflikten som et eksempel på det. Men finanskrise og kutt får også konsekvenser for Norge, kanskje mest tydelig ved at vi er nødt til å bidra mer på egen hånd i våre nærområder, samtidig som vi må være beredt på å bidra mer dersom alliansen spør. Dette er jo også ett av de temaene som går igjen i langtidsplanen for Forsvaret, som Stortinget nå har til behandling. Kjernevåpen er et annet sentralt tema. Det er også nylig debattert i en interpellasjonsdebatt her i Stortinget. Det er viktig med en klar, men realistisk tilnærming som ivaretar de ulike hensynene. Det er ingen tvil om at de taktiske kjernevåpnene som i dag fins i Europa, reelt sett har liten militær verdi og er politisk omdiskuterte. Samtidig må man ta inn over seg mange alliertes frykt for å koble USA og Europa fra hverandre i dette viktige spørsmålet. Så lenge kjernevåpen fins hos potensielle motstandere, må også NATOs kapasitet være reell, og det må være en balanse mellom konvensjonelle våpen og kjernevåpen. La meg også benytte anledningen til å anerkjenne det norsk-polske initiativet som utenriksministerne både i Norge og i Polen omtaler i gårsdagens utgave av New York Times. Det å få til en seriøs dialog med Russland om taktiske atomvåpen er veldig viktig. Det er helt åpenbart at dette spørsmålet må på bordet i de videre forhandlingene. Det er jo selvfølgelig også en klar forventning fra norsk side om at Russland er seg dette ansvaret bevisst. Det er tett sammenheng mellom spørsmålet om avskrekking og missilforsvar. Obama-administrasjonen har tatt ledelsen i denne saken, og vi ser en reell, teknisk og operativ utvikling. Det er viktig for det politiske samholdet i alliansen ikke å la motstand, kanskje spesielt fra Russland, hindre framdrift og gjennomførbare løsninger. Russland skal informeres, men har altså ingen vetorett. Og vi kan vel kanskje si at missilforsvar – noe feilaktig – har blitt lakmustesten på et forbedret forhold mellom NATO og Russland. Det er ingen tvil om at det ligger en forventning i lufta om at ISAF vil bli den siste store «out of area»-operasjonen for NATO på en god stund, men det kommer likevel klart fram i konseptet, som ble vedtatt i 2010: Kriser og konflikter utenfor NATOs grenser kan utgjøre en direkte trussel mot alliansens territorium og befolkning. NATO vil derfor engasjere seg hvor det er mulig og nødvendig for å forebygge og håndtere kriser, stabilisere post-konfliktsituasjoner og drive gjenoppbygging. Med andre ord: Muligheten for operasjoner utenfor NATOs kjerneområde er fortsatt til stede, gitt at en situasjon skulle oppstå. Libya-operasjonen er et eksempel på en situasjon som kan dukke opp veldig raskt og veldig intensivt, tett på alliansens kjerneområder, hvor hurtig reaksjon er påkrevet. Selv om operasjonen i det store og det hele kan anses å være vellykket, er det ingen tvil om at den også avdekket betydelige svakheter i alliansens militære kapasiteter, ikke minst forsterket av den ujevne økonomiske byrdefordelingen som jo er i NATO. Uten amerikanerne i førersetet faller alliansens evne ganske betydelig, og det viste også NATO. Norge gjorde en viktig og riktig innsats i Libya, og det må vi være forberedt på å kunne gjøre igjen. NATOs nedtrapping i Afghanistan går videre. Det er nå kjent at Norges PRT i Meymaneh skal avvikles allerede i løpet av denne høsten. Selv om Norge skal fortsette å bidra betydelig til ISAF fram til operasjonen er endelig avsluttet, vil det nødvendigvis få betydning for innretningen av våre bidrag. Gradvis vil alliansens medlemmer befinne seg i samme situasjon. Da er det helt avgjørende at landene og NATO som allianse holder oppmerksomheten oppe til siste slutt. Det er alltid en stor risiko i en sånn fase for at man mister oppmerksomheten, og at oppmerksomheten flyttes over til andre områder. Uttrekket kommer til å bli uhyre krevende både teknisk og militært – og ikke minst politisk. Dersom byrdefordeling og ansvar forskyves ytterligere, vil selvfølgelig samholdet settes på prøve. Komiteen var nylig i Afghanistan – i midten av mars – og snakket mye med både PRT, soldater og militære ledere der nede, og de bekymrer seg for at man kommer i en situasjon hvor landene nå plutselig tenker ulikt om tidspunkt for uttrekk, med det resultat at enkelte land ikke kan operere i enkelte områder fordi de har «caveats», og dermed blir byrden ekstra stor på de landene som ikke har satt opp «caveats». Så det er en problemstilling som i aller høyeste grad er reell. Et kollektivt ansvar for at alle medlemmene hjelper både alliansen og andre medlemsland hvor det er mulig, må være en kjerne. Chicago-toppmøtet markerer jo på mange måter også en ny fase for NATO, hvis man ser alliansens historie som helhet. I de siste årene har NATO på mange måter blitt definert etter sine utenlandsoppdrag og etter sine operasjoner ute. Men NATO er jo langt mer enn Afghanistan. NATO er en allianse som for Norges del utgjør en helt sentral hjørnestein i sikkerhets- og forsvarspolitikken. Vi ser også at nettopp fordi man aldri kan planlegge for den neste konflikten, må man fortsette å ha en fleksibel allianse som kan håndtere både nærområder og operasjoner utenfor NATOs kjerneområde. På sett og vis kan man si at de store operasjonene NATO har vært med i de siste årene, enten det gjelder i Kosovo, i Libya eller i Afghanistan, på mange måter skjedde uten at NATO aktivt har oppsøkt situasjonene. Det betyr at fleksibilitet i alliansen er en helt avgjørende forutsetning for at man fortsatt skal kunne være en troverdig allianse som ivaretar alliertes både militære og politiske behov.