Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-14:
Jeg vil bruke innlegget mitt til å kommentere en del av de temaene som har vært framme i debatten. La meg starte med innlegget fra komiteens leder, Gunnar Kvassheim, som selvfølgelig har helt rett i at det det siste året har vært en dramatisk endring både i Norge og globalt når det gjelder miljøet. Fra å være et tema langt nede på den politiske dagsordenen som, spesielt globalt, men også i Norge, ble håndtert av spesialister på miljøvern, er det i Norge og internasjonalt blitt flyttet opp i den politiske førstedivisjon: Det er nå et topptema i alle sammenhenger. Som et eksempel kan jeg nevne at utenriksministeren i forrige uke kom tilbake fra Kina og fortalte at de kinesiske lederne nå snakket om CCS, karbon, fangst og lagring, som om det skulle være en selvfølge. Jeg er sikker på at heller ikke de kinesiske lederne hadde hørt om dette begrepet så sent som for et år siden. Det viser bare hvor dramatisk det hele er blitt flyttet. Dette har ført til at også norsk politikk er blitt flyttet mange hakk i en mer positiv retning det siste året. Det har opposisjonen en del av æren for, og det har regjeringspartiene en del av æren for. Innlegg her i dag fra representanter for regjeringspartiene viser til fulle hvordan alle regjeringspartiene tøft og tydelig står på dette. I all beskjedenhet: Tidligere statsråd Helen Bjørnøy har også bitte lite grann av æren for dette. Jeg er imidlertid ikke så veldig opptatt av hvem som har æren, og enda mindre av hvem som har skylden for alle fortidige gjerninger, som komiteens leder virker veldig opptatt av. Når det gjelder Snøhvit, som er det fremste eksempelet man har trukket fram, er det bare to partier som er uskyldsrene. Det er Senterpartiet og SV. Men hvor langt vi kommer med en debatt om hvem som har en absolutt plettfri fortid i denne saken, når Snøhvit-feltet er utbygd, koster 50-60 milliarder kr og har store utslippsproblemer, er jo noe annet. Jeg vil iallfall bruke min tid og mine krefter på å se framover, se på hvordan vi kan løse problemene, og ikke fordele skyld og ære når det gjelder fortiden. Jeg vil takke for et strålende samarbeid i forbindelse med klimaforliket. Så pekte Peter Skovholt Gitmark på det som er det store globale problemet. Det er hvordan vi skal få til den dramatiske, økonomiske veksten som kloden trenger, som alle verdens fattige land ønsker, og som de trygler og ber om hver dag, men uten de utslippene som industrialismen til nå har gitt. Vi har lyktes ganske bra på en del områder. Montreal-protokollen om osonlaget er et godt eksempel på det. Göteborg-prosessen når det gjelder NOx er et annet eksempel. Bilindustrien har f.eks. kommet langt når det gjelder å fjerne NOx -utslipp fra nye biler. Men vi har ikke kommet langt når det gjelder CO2 og de utslippene som gir global klimakrise. Det er den store utfordringen vi globalt nå står overfor. Ren energi som visjon for kloden er sentralt. CO2-fangst og -lagring må være en del av løsningen når en så stor del av de globale utslippene kommer fra kull, olje og gass. EU har sagt at det innenfor EU skal være 10-15 prøveprosjekter med karbonfangst og -lagring. Det er en strålende visjon. Hva vi gjør på Kårstø og Mongstad, passer inn i det bildet. Amerikanerne er nå i gang med sine prosjekter i West Virginia. Totalt vil dette kunne bli tilstrekkelig mange prosjekter til at man vil lykkes. Jeg tror det er mest sannsynlig at noen andre vil lande på månen først, for alt tyder på at det vil bli lettere å gjøre noe når det gjelder kull, enn når det gjelder olje og gass. Når vi «lander på månen» med Mongstad-prosjektet, kan det godt hende at noen står der og er Armstrong allerede, men la nå det være et mindre problem. Det viktigste er at kloden løser dette problemet, at vi får dette til både når det gjelder olje, gass og kull. Neste uke er det globale møtet for miljøvernministere i Monaco. Disse temaene vil jeg ta opp med full kraft der, for å forsøke å skape så stor og bred tilslutning som mulig til ideen om CO2-fangst og -lagring og ren energi. Jeg vil også peke på at de som arbeider med FNs miljøprogram, har et problem nå, ved at den politiske krisen i Kenya kan gjøre deres arbeid vanskeligere, siden de er basert i Nairobi. Så pekes det i debatten på det faktum at Fremskrittspartiet står helt alene. Fremskrittspartirepresentantens innlegg i denne debatten var en eneste, sammenhengende argumentasjon mot miljøvern. På hvert eneste punkt argumenterte man mot. Man sa ikke noe om hva Fremskrittspartiet vil bidra med for å få til mer miljøvern i Norge. Jeg var nylig i USA. Der har nå alle med politisk betydning akseptert at kloden varmes opp, at det skyldes menneskelig forurensing, og at oppgaven er å gjøre noe med det. John McCain, som formodentlig er den presidentkandidaten som står Fremskrittspartiet nærmest, er krystallklar. George Bush er like klar. Guvernør Schwarzenegger i California er enda klarere. Selv på den amerikanske høyresiden er det nå konkurranse om hvem som er klarest i dette spørsmålet. Så er det neste spørsmålet selvfølgelig: Hva gjør man med det? Her i Norge har vi et parti hvor nestlederen, Per Sandberg, reiser langs hele Sørlandskysten og forteller at han skal vinne velgere ved å fortelle folk at Fremskrittspartiet gir blaffen i klimaet. I et innlegg her i dag argumenterte man punkt for punkt mot miljøvern i stedet for å argumentere for. Så får vi høre at svaret på det spørsmålet som hele verden nå har besvart, skal Fremskrittspartiet gi om fire uker. I mellomtiden skal de vinne velgere på det motsatte. Det svaret må snart kunne gis. Pepsi Cola ligger langt foran Fremskrittspartiet i erkjennelsen av dette. Det burde kanskje være en tankevekker. Hvor lenge skal Fremskrittspartiet være med i klubben til dem som tror at jorden er flat? Så til biologisk mangfold og Trillemarka. Bare for å ha sagt det: Jeg er glad for at det er stor oppslutning om Regjeringens mål om å stanse tap av artsmangfold. Når det gjelder Trillemarka, skal vi gå i dialog med kommunene for å drive vernet på den mest skånsomme måten. Vi gir betydelig støtte til lokale næringsfond. Den store visjonen er å få til mye mer frivillig vern. Der deler jeg stortingsflertallets oppfatning. Det gjelder frivillig vern på statsgrunn, frivillig vern innenfor kirkeskogene og frivillig vern på privat grunn. Jeg vil minne Stortinget om at dette kommer til å koste. Jeg ber om driv og «drive» fra Stortinget for å sørge for at vi får bevilget de pengene som det koster å foreta vern på en frivillig måte, med full kompensasjon til grunneierne. En annen viktig sak som komiteen har vært inne på, er NOx-utslipp. Vi har inngått en avtale med 14 næringsorganisasjoner for å få ned NOx-utslippene i Norge med 30 000 tonn og for å innfri Göteborgprotokollen. Dette er en strålende avtale, som, hvis vi lykkes med den, kan bli en modell for andre miljøavtaler. Vi er frivillig med i en prosess med næringslivet, og det kan kanskje også bidra til den nødvendige utvikling av miljøteknologi i Norge som vi alle ønsker. Etter mønster fra forvaltningsplanene for Barentshavet og Lofoten skal vi utarbeide helhetlige forvaltningsplaner for Norskehavet innen 2009 og for Nordsjøen innen 2015. Vi vil jobbe hardt sammen med FNs sjøfartsorganisasjon, IMO, for å redusere klimautslipp og andre utslipp fra skipsfarten. Et viktig tema der er å få skipsfart inn i det internasjonale kvotesystemet. Det er en vanskelig og komplisert oppgave, men Norge vil ta tak i den og gå i spissen. Et annet tema er ballastvann, som utgjør en fare for spredning av fremmede arter til norske farvann. Vi vil nå utarbeide utkast til en nasjonal forskrift, med krav om håndtering av ballastvann i perioden fram til vi får internasjonale avtaler på dette området. Miljøgifter er et viktig tema i tillegg til klima og biologisk mangfold. Norge arbeider tett opp mot EU. EUs REACH-regelverk er det mest avanserte redskapet vi har på dette området, men Norge kan på en del avgrensede områder gå foran og gå lenger enn det EU har gjort. Vi vil kombinere det tette, internasjonale arbeidet med EU på dette området med nasjonale tiltak når det gjelder enkeltvarer og enkeltgifter, som gjør at vi kan gå lenger. La meg så komme med en kommentar til den debatten som var mellom representanten Sande og representanten Lien om vern i strandsonen. Det var for øvrig helt riktig det representanten Sande sa, at før Fremskrittspartiet får avviklet sin landbrukspolitikk, er partiet knapt nok meningsberettiget i rovviltpolitikken. For hva vitsen med å beskytte sauer i Distrikts-Norge mot rovdyr er når trusselen fra Fremskrittspartiets landbrukspolitikk er utrolig mye større, begriper ikke jeg. Den aktuelle debatten var imidlertid om strandsonen. La det være helt klart: Regjeringens politikk er todelt og differensiert. Vi vil ha en tøffere politikk for vern av strandsonen i de områdene hvor strandsonen er truet. Det vil si langs Sørlandskysten, Oslo-fjorden og kysten rundt de store byområdene i Norge. Vi trenger ikke den samme politikken i Vikna eller i Loppa som vi trenger i Kragerø eller i Lillesand. Vi vil komme med forslag til et regelverk som gir et helt annet vern - tydeligere og tøffere - av strandsonen i de tett befolkede områdene, hvor den må vernes. Det skal selvsagt ikke gjøre det vanskeligere å sette opp en flytebrygge i Vikna, i Loppa, i Havøysund eller langs Sogn og Fjordane-kysten. Denne differensiering bidrar til at vi ser hvordan Norge er. Jeg vil invitere Fremskrittspartiet med på et samarbeid om hvordan vi skal få til også vern av alminnelige menneskers, vanlige folks, rett til å bevege seg i strandsonen, langs Oslo-fjorden, uten at en møter en endeløs rekke av avgrensinger. Vi skal ha en differensiert, nyansert politikk som erkjenner hvor variert og hvor stort landet vårt er, med forskjellig innfallsvinkel til Oslofjordområdet og ellers i landet. Jeg hadde flere ting, men det får jeg eventuelt komme tilbake til i replikkordskiftet.