Inge Lønning (Høyre), 2007-04-17:
Det er ikke vanskelig å slutte seg til alle de talere som har fremhevet viktigheten og betimeligheten av denne interpellasjonsdebatten. Man kunne jo fristes til å spørre: Er dette en helsepolitisk interpellasjon, eller er det en bistands-/utviklingspolitisk interpellasjon? Svaret på det er formodentlig ja. I den sammenheng kunne det ha vært like stor grunn til at helseministeren svarte på vegne av Regjeringen som at utviklingsministeren gjør det. Men det illustrerer kanskje problemets vanskelighetsgrad, fordi alle land har jo i utgangspunktet en plikt til å løse sine problemer på egne vegne. Samtidig lever vi i en verden hvor landegrensene blir mer og mer usynlige, både i bokstavelig forstand og i overført betydning, og hvor det er vanskeligere og vanskeligere å føre nasjonal politikk på tvers av det andre land gjør, både når det gjelder alminnelig økonomisk politikk, når det gjelder lovgivning, og når det gjelder mulighetene for å regulere menneskers adgang til å flytte på seg både for kortere perioder og på lang sikt. Det gjør at den politiske vanskelighetsgraden i det problemkomplekset interpellanten har reist, er usedvanlig høy. Det er også usedvanlig lett å bruke dette problemkompleks til å illustrere poenget i det Gro Harlem Brundtland i sin tid karakteriserte på sin udødelige måte, at alt henger sammen med alt. Det er jo helt riktig, som representanten Vallersnes pekte på, at det hjelper veldig lite med massiv ressursinnsats og ekspertinnsats på å gjennomføre spedbarnsvaksinasjon over hele kloden, hvis vi samtidig drenerer alle de miljøene hvor disse spedbarna skal vokse opp, for den nødvendige kompetanse til å sørge for at de får et skikkelig liv. Litt brutalt sagt: Vi risikerer jo ved den type hjelpeinnsats å seigpine folk til døde, i stedet for å la dem dø en barmhjertighetsdød. Så brutal er virkeligheten. Det er også et tankekors at vi lever i en verden hvor det ser ut til at det er de deler av kloden hvor folkehelsen er best, som hele tiden magnetisk tiltrekker seg flere og flere helsearbeidere. Flere og flere kvalifiserte helsearbeidere søker dit hvor det finnes flest helsearbeidere fra før av, fordi det der er et fagmiljø som er spennende. Fagmiljøene har lett for å bli sine egne formål, uavhengig av de mennesker som har behov for hjelp. Vi står altså overfor en hel rekke med tankekors. Hvorledes man finner effektive politiske tiltak for å løse dem, er ikke lett å se. Norge har gjennom mer enn et halvt hundreår basert seg på å utdanne en betydelig del av de helsearbeiderne vi selv bruker, f.eks. leger og tannleger, i andre land enn Norge. Det behøver ikke å være kritikkverdig, i den utstrekning man betaler for tjenestene på skikkelig vis. Og i den utstrekning det er å belaste land av samme utviklingsgrad, med samme type økonomi og med samme type utdanningssystem, er det ikke noe etisk problem ved det. Men det som må være viktig, er jo at hvert enkelt lands politikere så langt mulig tenker gjennom fra bunnen av hvorledes man utnytter de humane ressursene, hvorledes man utnytter sitt eget utdanningssystem, og hvorledes man prioriterer på egne vegne og innenfor egne grenser når det gjelder lønnspolitiske og andre tiltak, for å sikre at man får den tilgang på helsearbeidere som man har bruk for. Og så er det jo det aller vanskeligste av alt, som jeg bare vil nevne til sist. Ja, la meg også nevne, siden ingen andre har pekt på det, at det hører hjemme i dette regnskap at vi fra norsk side også gjennom 150 år har eksportert et betydelig antall helsearbeidere, først og fremst gjennom norsk misjon. Det er grunn til å håpe på at vi også i fremtiden vil legge vekt på at norske helsearbeidere skal gjøre en innsats utenfor Norges grenser – det skulle bare mangle. Den siste utfordringen: den demografiske ubalansen, som foreløpig er et fenomen i den rike verden, men som gradvis kommer også i resten av verden, er jo den virkelig store utfordring til den politiske fantasien. Er det eneste vi kan gjøre med det å registrere at ubalansen er der, eller bør det også være en del av den politiske oppgave å ha en tidshorisont som strekker seg utover dagen i dag, dagen i morgen, tre år, fem år frem i tid? Det er jo den virkelig store utfordring. Hvordan kan ansvarlige politikere i de enkelte samfunn legge opp en politikk som forebygger de dramatiske demografiske svingingene, og som sørger for å skape en bedre balanse i de enkelte samfunn?