Svein Ludvigsen (Høyre), 1999-03-10:
I fjor krysset 96 787 personer grensen i Sør-Varanger. De har alle noe å fortelle om nøden, om mennesker som lever i desperat fattigdom, om at de svakeste, de gamle og ungene, de funksjonshemmede og barnehjemsungene er de som er hardest rammet av russisk finanskrise og økonomisk kollaps. Jeg har besøkt Maxim og de foreldreløse vennene hans i Apatity. Jeg har sett barnehjem med knuste vindusruter og tomme matboder. Vinteren er kald på Kola. Jeg har spist rødkålsuppe med ørsmå kjøttbiter hos 50-årige Nathalia som hadde tatt til seg 14 foreldreløse småunger. Jeg har sett en gammel bestemor gråte da nordnorske næringslivsledere fylte spiskammerset hennes. Uten sterke kvinner, den russiske babusjka, hadde situasjonen vært enda verre. Derfor ble jeg moralsk forarget over at vår egen statsråd Hilde Frafjord Johnson i oppsummeringen av stortingsdebatten 4. februar i år om den humanitære bistanden forsvarer at hun overhodet ikke brydde seg om Nordvest-Russland i sin lange redegjørelse den 21. januar. Statsråden burde tatt seg en tur til Barentsregionen. Da ville hun ved selvsyn fått bekreftet hva FNs utviklingsprogram forteller, nemlig at 150 millioner mennesker i det gamle Sovjet lever i ytterste fattigdom. For å sette det inn i et mer begripelig perspektiv: 150 millioner mennesker er så mange som det bor i Frankrike, Storbritannia, Nederland og hele Norden til sammen. Det handler om 150 millioner mennesker som lever fra hånd til munn, uten et helsevesen, uten skolegang og uten sikkert utkomme. De er «uten tiltro til morgendagen», som Aftenposten så treffende skriver i en leder 12. februar i år. Vi kan vel raskt være enige om at den humanitære situasjonen i Nordvest-Russland også er et ansvar for oss som nærmeste naboer. Fra Høyde 96 på riksgrensen ser vi nemlig med det blotte øye over til mennesker som frister en tilværelse preget av materiell nød, sult og fornedrelse. Gamle mennesker fryser, unger sulter. Et stolt russisk folk trenger nabohjelp. Og de får det. De får hjelp, men ikke nok. Den norske staten stiller nemlig ikke opp slik både vi og de kunne forvente av Nansens hjemland. Vi vil gjerne være best, men helst i utviklingslandene, der nøden er langt borte fra vår egen stuedør. Av det samlede utenriksbudsjettet på 11 milliarder kr har vi satt av 55 mill. kr til Øst-Europa, herav er – etter det jeg forstår – 40 mill. kr fra jordbruksavtalen. 9/10 av utenriksbudsjettet går til internasjonal bistand i andre verdensdeler enn vår egen. Høyres påstand er at stortingsflertallet altfor lenge har sett seg blind på en målsetting om at 1 pst. av BNI skal gå til bistandsformål, så lenge ikke demokratitiltak, humanitær hjelp og støtte til andre tiltak i våre nærområder defineres inn i dette 1 pst.-målet. Enhver som har sett nøden i Nordvest-Russland, stiller seg undrende til at stortingsflertallet lar den humanitære situasjonen på Kola forverres fordi menneskene der må konkurrere om 1/10 av vårt budsjett, mens de øvrige 9/10 er forbeholdt «å hjelpe dem som er hardest rammet, der behovene er aller størst», som statsråd Frafjord Johnson sa i Stortinget 4. februar. Og nødstedte russere er altså ikke i stor nok nød etter hennes oppfatning. Statsråden skulle vært der en kald februardag. Kanskje den kalde hjerne og det varme hjerte hadde sett at denne fordelingen er feil. For oss som bor i Nord-Norge, tett inn på nøden, er det et tankekors at Regjeringen kan holde en redegjørelse i Stortinget om humanitær bistand uten å inkludere Barentsregionen i beskrivelsen. Gjennom media og ved selvsyn er nøden påtrengende til stede. Jeg kan f.eks. anbefale en ukes lesing av avisa Nordlys, som i utallige reportasjer og bilder har beskrevet situasjonen. Vi har under behandling i Stortinget en stortingsmelding om frivillig sektor. Her lovpriser Regjeringen og Stortinget frivillige organisasjoner og enkeltmenneskers engasjement innenfor en rekke områder. Hvorfor ser ikke Regjeringen det brede og sterke engasjementet som folk over hele Norge, over lang tid, har vist for å lindre den humanitære situasjonen i Nordvest-Russland? Det hadde kommet godt med om en statlig bevilgning hadde blitt kanalisert gjennom de utallige aksjonene folk har engasjert seg i. Her ville en offentlig krone raskt ynglet til tre. SOS-barnebyer gav 2 600 barn i 41 barneinstitusjoner varme klær før jul, og de fikk 500 nye fadderskap i løpet av et par måneder. 6 mill. kr samlet de inn i aksjonen «Hjelp naboens barn», og 10 mill. kr til bygging av en barneby i Murmansk kom fra én enkelt giver. Østhandelssentret i Kirkenes og Statoil har i samarbeid med skolemyndighetene i Murmansk drevet prosjektet «Skolefrokost til barn i Murmansk og Kola». Elevene på tre skoler får dermed en matpakke hver dag. Rektor Hans Schelderup i Rossfjordstraumen har nå sendt 85 vogntog med mat, klær og utstyr til sterkt trengende. LO og Norsk Folkehjelp har gått tungt inn, takket være fagbevegelsens solidaritet. Røde Kors har etablert seg med infrastruktur og nødhjelp, og skal satse 70 mill. kr. 12 mill. kr samlet de raskt inn i aksjonen «Nabo i Nød». «Mor Murmansk», 85-årige Margot Lorentsen i Tromsø, har over flere år vist et utrettelig engasjement og har sendt et hundretalls forsendelser med buss, bil og Braathen-fly med medisiner, sykehusutstyr, leker, mat og klær. Takket være nordnorsk gjestfrihet har også tusenvis av unger på Kola blitt transportert til Norge på sommeropphold, og har vendt mette hjem med bagen full av klær. Fylkeskommunene og kommuner i Nord-Norge står for et sterkt engasjement. Folk flest slutter opp om innsamlinger og aksjoner. Hvorfor? Det er selvsagt fordi folk bryr seg. Mange venter på at Regjeringen skal bry seg mer, og komme med på laget i et mye bredere og sterkere engasjement. 100 mill. kr er nå foreslått til Øst- og Sentral-Europa-programmet. Men hvor mye skal gå til humanitær hjelp? Grunnlaget for det norske initiativet til Barentsregionen var å bidra til utjevning av forskjeller i levekårene for menneskene i nord. Mye er gjort av myndighetene, det innrømmer jeg, og enda mer er gjort fra engasjerte enkeltmennesker i Norge. Under høstens budsjettbehandling påstod Regjeringen at det var penger nok til å dekke behovene i Sentral- og Øst-Europa. Høyre tvilte den gangen, og vi foreslo ytterligere 80 mill. kr til nødhjelp. Stortingsflertallet stemte det ned, og Regjeringen anbefalte det ikke. Nå ser vi at behovene griner mot oss, og vi har bare kommet til begynnelsen av mars. At naboer som ønsker å leve i fred, hjelper hverandre, er god folkeskikk. Jeg er derfor enig med utenriksministeren som i Årsrapporten for 1997 for Samarbeidsprogrammet med Sentral- og Øst-Europa sier at nærheten alene ikke pålegger oss et ansvar, men «at vi er naboer gjør ikke ansvaret mindre. Gjennom samarbeidsprogrammet driver vi samfunnsbygging i naboskapets ånd». Dessverre viser tallenes klare tale at vi er flinkere til å bruke stor ord enn til å yte humanitær hjelp i Barentsregionen. I 1997 gav vi tilsagn om støtte til ulike satsingsområder på 114 mill. kr i Barentsregionen. Bare 249 000 kr gikk til humanitær hjelp. Tallenes klare tale for 1997 er at Norge gav 900 000 kr til hele Russland i humanitær hjelp av de til sammen 241 mill. kr som er referert i Årsmeldingen for 1997. Jeg frykter at de verst stilte i Nordvest-Russland vil få liten glede av de 100 mill. kr som Regjeringen nå har foreslått i en proposisjon som utenrikskomiteen har til behandling, med mindre komiteen skulle prioritere klarere enn det Regjeringen har gjort. Jeg forutsetter for øvrig at utenrikskomiteen nøye vurderer forslaget og behovet for ytterligere nødhjelp. Høyre vil i hvert fall komme tilbake med mer konkrete bevilgningsforslag som følger opp de intensjonene vi har hatt i to års statsbudsjett, hvor vi har foreslått en nødhjelpspakke på 80 mill. kr, til sammen 160 mill. kr over to år. Hvor alvorlig situasjonen egentlig er i Nordvest-Russland blir beskrevet ved at myndighetene i Arkhangelsk og Murmansk biter i seg fornedrelsen og trygler om hjelp til mat, medisiner og medisinsk utstyr. Da spør jeg på deres vegne: Hva svarer Regjeringen og utenriksministeren, som på andre områder har hatt et sterkt engasjement i Barentsregionen? Har Regjeringen og statsråden en strategi for å lindre nøden? Jeg tar opp de to forslagene som vi har reist, og som ligger på bordet. I det ene forslaget ber vi om at Regjeringen kommer tilbake i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett med en vurdering av muligheten for å kanalisere midler til humanitær hjelp til våre nærområder via frivillige organisasjoner og/eller FN-systemet. Som jeg også har vist til, er det et engasjement, og det er et behov. Og én offentlig krone vil i dette tilfellet, som i så mange andre tilfeller, yngle til både to og tre når man kombinerer frivillig arbeid og offentlige kroner. I det andre forslaget ber vi Regjeringen komme tilbake i revidert nasjonalbudsjett med en gjennomgang av behovet for humanitær bistand i Nordvest-Russland, for det virker som om den mangler en oversikt og en fullstendig kunnskap om det. Det synes jeg er leit. Det synes jeg at vi i barentsregionsamarbeidet burde få en langt bedre oversikt over, og vi burde så trekke opp en strategi og fremme tiltaksplaner i tråd med den kunnskapen. Disse forslagene har vi reist. La meg også si at når Stortinget og utenrikskomiteen behandler proposisjonen om 100 mill. kr-bevilgningen, vil vi komme med forslag om eventuelle tilleggsbevilgninger i tråd med det vi foreslo i høst, og i forhold til at en del av året er gått. Vi kommer med konkrete forslag om tilleggsbevilgninger gjennom utenrikskomiteens innstilling.