Mudassar Kapur (Høyre), 2016-06-10:
Krigen i Syria og konflikter i nærområdet har skapt en av vår tids største humanitære kriser. Globalt ser vi en folkevandring vi aldri har sett før. 60 millioner mennesker er på flukt, og presset på Europa er stort. I en slik sammenheng har Norge en plikt til å hjelpe, og det har denne regjeringen sørget for. Det er noe opposisjonen ikke har snakket så mye om i dag. Jeg skal komme tilbake til hvorfor, men la meg først fortelle hva vi har gjort for å hjelpe der ute. Regjeringen har lovet rundt 10 mrd. kr til sammen i bistand til Syria og nærområdene de neste fire årene. Pengene sikrer mat, husly og skolegang til mennesker i nød. Norge var initiativtaker og medarrangør av giverlandskonferansen i London i februar, norske hjelpefartøy har bidradd i Middelhavet, Norge tar i mot et høyt antall kvoteflyktninger sammenlignet med andre land, og Norge deltar også i EUs relokaliseringsprogram for asylsøkere. Dette presset som jeg snakker om, kom etter hvert også til Norge. Da vi var i den situasjonen da presset var stort, hørte vi noe helt annet fra de rød-grønne politikerne. Hvis vi går et halvt år tilbake i tid, hadde vi en rekke rød-grønne posører som ikke bare konkurrerte i å være strengest, men også i å fremme kreative forslag. Det var representant Pedersen som ville ha charterfly fra Kirkenes til Kabul. Regjeringen sendte ikke folk ut raskt nok for henne. Det var for lite, og det var for sent. Senterpartiet, som i dag snakker om Norges internasjonale forpliktelser og ansvar, ville stenge grensene. Det er jo veldig humanitært! De har fortsatt representanter som vil at Norge skal ut av Schengen-avtalen og samarbeidet der. Ja, nå måtte det handles, og det gjorde regjeringen. Basert på forlik i Stortinget la denne regjeringen fram en asylpakke i desember på direkte bestilling fra et stort flertall i Stortinget. Hva skjedde da? Jo, Arbeiderpartiets nestleder Giske gikk ut og stemplet det som en kopi av Arbeiderpartiets politikk. Siden den gang har Arbeiderpartiet hatt stadig skiftende standpunkter i denne saken. Jeg har fra denne talerstolen flere ganger kritisert SV for ikke å være en del av asylforliket. Det kommer jeg sikkert til å fortsette å gjøre. Men de har i det minste vært ryddige overfor sine velgere. I motsetning til SV har særlig Arbeiderpartiet vært en studie i populistisk slalåmkjøring fra standpunkt til standpunkt i denne saken. Det er bare å se på utspillene de siste tolv månedene. De har variert ut ifra tallene for asylankomster. Denne debatten handler ikke bare om tall, posering og presseoppslag. Den handler om mennesker. Men intensjoner alene er ikke nok. Det må være realisme i de politiske valgene vi tar. Det er nødt til å være gjennomførbart. Her hjemme er det kommunene som skal gjøre den viktigste jobben. De har ansvaret for bosetting og integrering. Hva betyr det? Jo, det betyr at det er de som skal sørge for språkopplæring, ordning for arbeidspraksis, utdanning, involvering i lokalsamfunnet, ekstrainnsats for fagpersonell innenfor psykiatri, barnevern, politi og frivillighet. Det vi gjør av beslutninger i dag, påvirker folk lokalt. Jeg tar opp dette for å understreke at debatten må handle om helheten. Vi har den fasen som handler om de globale strømningene og om hvordan vi adresserer dem. Vi har den fasen som handler om hvordan vi møter dette presset på våre grenser, hvordan vi behandler disse søknadene om asyl og sørger for rask retur hvis de ikke har behov for beskyttelse, og det handler om en integreringspolitikk som til slutt havner i våre lokalsamfunn, og som lokalpolitikerne må sørge for blir gjort på en god måte. Til slutt: Det sås mye tvil om våre intensjoner, både i replikker og i innlegg. Jeg har ingen grunn til å tro at det vil avta utover dagen. La det være sagt: For Høyre har innstramningene aldri handlet om å hjelpe færre. Det handler om å ha ressurser og kapasitet til å hjelpe dem som har reell behov for beskyttelse. Jeg vil utfordre opposisjonens representanter til å fortelle hvordan de har tenkt å gjøre det, og ikke bare kritisere oss.