Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2007-04-24:
Først vil jeg takke representanten Saera Khan for at hun tar opp et særdeles aktuelt tema, og også fordi hun holdt et innlegg nå som var svært tankevekkende for oss alle. Mitt første utgangspunkt for denne debatten er at Norge i dag er et flerkulturelt samfunn. Det er noe vi alle stiller oss positive til. «Norsk» likestilling skal favne kvinner og menn fra ulike kulturer og med ulik historisk tilknytning til den tradisjonelle likestillingskampen vi har ført i Norge gjennom mange, mange år. Det er heller ikke slik at Norge eier likestillingen. Likestilling mellom kvinner og menn er et felles internasjonalt prosjekt som bygger på at kvinner og menn skal få like muligheter og like rettigheter i alle samfunn. Mitt andre utgangspunkt for denne debatten er at vi ikke må være redde for å trekke opp noen absolutte grenser for hva vi aksepterer – av frykt for å støte noen grupper i Norge. Vi aksepterer ikke vold. Vi aksepterer ikke et samfunn der kvinner føler at de må velge å være hjemme. Vi aksepterer heller ikke et samfunn der unge gutter gis større frihet enn unge jenter. Vi aksepter ikke et samfunn der denne debatten kreves holdt internt, og vi aksepterer ikke et samfunn der menn legger premissene for kvinners deltagelse. Dette er universelle verdier vi aldri må la være å forsvare. Undertrykkende mekanismer kan forklares, men de må aldri forsvares. Vi skal si fra enten undertrykkeren forsvarer sin holdning med utgangspunkt i Bibelen eller med utgangspunkt i Koranen. Religion undertrykker ikke. Det er mennesker som undertrykker. Vi har utfordringer samtidig som vi også ser klare positive trekk, som interpellanten var inne på. Vi ser helt klart at kvinner som trenger arbeidserfaring, er hjemme, og at barn som trenger språkstimulering, ikke er i barnehagen. Vi må også erkjenne at kontantstøtten virker negativt og hindrer at vi får på plass den integreringen som vil være viktig. Dette bør både tilhengere og motstandere av kontantstøtten ta alvorlig. Men vi ser også hvordan etterkommere av ikke-vestlige innvandrere nå ligger over gjennomsnittet blant dem mellom 19 og 24 år som faktisk tar høyere utdanning i vårt land. Vi vet at kvinnene her er meget godt representert. Den debatten representanten Khan har tatt initiativet til, er ikke alltid like enkel. Vi opplever mange dilemmaer, og jeg tror at det som det pekes på her, er mye av kjernen til det vi sliter med i hele innvandringsdebatten – ikke kun i Norge, men i hele Europa, som vi også har sett ganske klare eksempler på i bl.a. Danmark. Jeg har lyst til å peke på to helt klare forhold som på en måte viser en del av de dilemmaene vi står overfor. Vi har flere ganger i Norge hatt en diskusjon om religiøse hodeplagg og hvorvidt dette er uttrykk for undertrykking, eller om det er uttrykk for religionsfrihet. Er det f.eks. undertrykkende om en kvinne bærer hijab? Jeg mener at det ikke er det. Debatten de siste dagene har gått på om det er mulig å selge klær iført hijab. Dersom kvinner på bakgrunn av sosialt press kler seg slik at vi ikke engang kan se ansiktene deres, ja, da har vi passert en grense for hva jeg synes er akseptabelt i et likestilt samfunn. Det er ikke sikkert at forbud er veien å gå, men jeg ønsker ikke et samfunn der kvinner er så tildekket at det åpenbart legger klare begrensninger på deres sosiale liv. Så til et annet dilemma: tvangsekteskap. Alle her er veldig klart for at vi skal forby tvangsekteskap. Mange vil i tillegg si at arrangerte ekteskap er et kulturelt fenomen vi som samfunn skal akseptere, dersom de unge selv aksepterer det. Men har vi vært villige til å ta denne debatten på den måten vi kanskje burde? Hvor mange tvangsekteskap forsvares med at det var et arrangert ekteskap? Hvor mye press utsettes en jente eller en gutt for i retning av å gifte seg med den familien ønsker? Dersom en ung gutt eller en ung jente opplever et sterkt press for å bryte med en kjæreste man ønsker å dele livet med, snakker vi etter min mening om en sosial tvang som ikke er akseptabel – selv om det utad framstår som om dette er et arrangert ekteskap. Debatten om den tvangen som ligger i mange av de såkalte arrangerte ekteskapene, må vi ta, og den angår oss alle sammen. Også innenfor dette området ser vi at det er en del ting som det er politisk korrekt å omtale. Men jeg stiller spørsmålet hvorvidt vi faktisk er modige nok til å gå inn og utfordre en del av de begrepene vi er flittige til å bruke som et forsvar for at en undertrykking – kanskje – fortsatt får lov til å foregå. Det å holde en kvinne utenfor norsk språk og norsk samfunnsliv styrker mannens makt og innflytelse over familien og over økonomien i familien. Vi vet at manglende økonomisk uavhengighet er et av de største hindrene mot likestilling av kvinner. Derfor er språkforståelse og tilknytning til arbeidslivet de mest sentrale virkemidlene for nettopp å kunne gi svar på det interpellanten spør om. Vi er nødt til å fremme likestilling blant kvinner fra språklige, etniske og kulturelle minoriteter. Jeg tror selv at det er ett svar som vil vise seg å være riktig. Det er å gi de unge jentene utdanning, en lang utdanning, som gjør at de får mulighet til å stå imot en del av motstanden de opplever, og som kulturen er et uttrykk for. På den måten får de også et grunnlag for å starte et eget liv med en økonomisk trygghet som gjør at båndene til familien ikke vil være så sterkt til stede. Gjennom deltakelse i arbeidslivet vet vi at det blir oppnådd en kulturforståelse, at en får språkkunnskaper, at en får kjennskap til rettigheter og plikter, og at nettverk etableres. Arbeidslivstilknytning gir en økonomisk uavhengighet, en selvbestemmelse og, om nødvendig, en nøkkel til frihet for kvinner som lever i voldelige relasjoner, under trusler om tvangsekteskap eller annen æresrelatert vold. Vi må også se innvandrerkvinner som en klar og sterk ressurs for vårt samfunn. Vi må i langt større grad bruke kompetansen i verdiskapingen. Og integrering av innvandrerkvinner betyr også integrering av barna deres. Minoritetsspråklige barns deltakelse i barnehage bidrar til at mødrene blir kjent med det norske samfunnet gjennom kontakten med andre foreldre og barnehageansatte. Vi er kjent med at det i 2006 ble satt i gang et forsøksprosjekt i Oslo med tilbud om gratis kjernetid til alle 4- og 5-åringer i bydel Stovner i Oslo. Dette tiltaket legger vekt på å rekruttere barn som ikke hadde barnehageplass fra før. I tillegg drives det en oppfølging av de foresatte med minoritetsbakgrunn for at også de skal kunne sikres norskkunnskaper. I løpet av året skal ordningen utvides til å omfatte alle 4- og 5-åringer også i bydelene Groruddalen og Søndre Nordstrand i Oslo. Regjeringen har besluttet at det skal utarbeides nye handlingsplaner mot tvangsekteskap, så vel som mot kjønnslemlestelse og annen æresrelatert vold. Planene skal omfatte forebyggende tiltak, kompetanseheving, bistand ved behov og ettervern, og vil særlig ha fokus på det offentlige tjenestetilbudets rolle i det forebyggende arbeidet. Det norske samfunnet bygger på likestilling og likeverd mellom kjønnene. Minoritetsetniske kvinner har det samme krav på å få oppfylt sine rettigheter og utnyttet sine muligheter og talenter som andre norske kvinner. Det er et viktig budskap til alle kvinner i Norge.