Tone Wilhelmsen Trøen (Høyre), 2017-05-15:
Terrorangrepet mot Norge 22. juli 2011 stilte norsk helsetjeneste på sin kanskje største prøve noensinne. Evalueringene har påpekt læringspunkter, men også konkludert med at hovedinnretningen på helseberedskapen i Norge er god. Helsedirektoratet følger opp i samarbeid med berørte aktører, og de regionale helseforetakene følger opp tiltak som gjelder spesialisthelsetjenestens ansvarsområde. Eksempler på tiltak som vår regjering har iverksatt, er etablering av nødnett, innføring av nytt nasjonalt legevaktnummer og krav til trippelvarsling i forskrift. Helsedirektoratet og Politidirektoratet samarbeider om innføring av nasjonal prosedyre ved pågående livstruende vold, det som forkortes til PLIVO, og har fastsatt felles rundskriv om utlevering av pasientopplysninger til politiet samt felles rundskriv om i hvilke situasjoner politiet kan be om bistand fra helsetjenesten til transport av polititjenestemenn i sivile ambulansefartøy for å løse oppdrag. Jeg har selv vært til stede på en PLIVO-øvelse på et stort norsk kjøpesenter. Det gjorde inntrykk. Det ga veldig høy puls, og det var veldig interessant å se hvordan man trente sammen mot en trussel, som vi dessverre må kunne si kan være ganske reell. Så har regjeringen foreslått en tilføyelse i helse- og omsorgstjenesteloven for å tydeliggjøre kommunens ansvar for psykososial beredskap. Den saken er nå til behandling i helsekomiteen på Stortinget. Det gjennomføres fortsatt tiltak i tjenesten for å heve kompetansen på oppfølging av mennesker som har vært utsatt for traumatiserende hendelser. Kommunene og spesialisthelsetjenesten har gjort en stor innsats for å gi dem som ble rammet den 22. juli, et verdig og godt tilbud. Mange har fått støtte og behandling. Samtidig vet vi, og har erfart, at det fortsatt er mennesker som ikke opplever å ha fått den hjelpen de trengte. På disse snart seks årene har det skjedd en betydelig utvikling i forståelsen av psykososial oppfølging etter dramatiske og tragiske hendelser, og vi ser at det også har økt bevisstheten i kommunene, blant publikum og i mediebildet. Det er viktig for oss at etter kriser, ulykker og katastrofer skal alle som trenger det, få forsvarlig psykososial oppfølging av god kvalitet uavhengig av hvor de bor i landet. Likemannsarbeidet har gått gjennom en stor utvikling, mye takket være den store innsatsen som den nasjonale støttegruppen etter 22. juli-hendelsene har lagt ned for å tilby likemannsstøtte for rammede og berørte etter terroren. Den omfattende forskningen som har pågått siden 2011, hjelper oss til bedre å forstå utfordringene og behovene til dem som ble rammet, og hva som oppfattes som den gode hjelpen. Det er publisert – og publiseres fortløpende – et imponerende antall artikler om dette. Gjennom de regionale ressurssentrene og andre aktører i kunnskapsnettverket får vi ny viten som er i ferd med å gi ny praksis. Som grunnlag for å vurdere behovet for en ny kompetanse har Helsedirektoratet gjort en nasjonal kartlegging av kommunale psykososiale kriseteam – kompetanse, ressurser, arbeidsmåter og forankring. Vi ser at det fremdeles er en vei å gå før vi kan si oss helt fornøyd med tilgangen på helsetjenester til dem som trenger hjelp. Så vil jeg også si at regjeringens handlingsplan mot radikalisering og voldelig ekstremisme etter min mening er en viktig del av beredskapsarbeidet, hvor et viktig tiltak er å utvikle kompetanse på helsesektorens arbeid med voldelig ekstremisme. Denne handlingsplanen har mange kommuner brukt til å iverksette lokalt godt arbeid. Helseberedskap og helsetjenestens evne til å forebygge, bistå og hjelpe er en viktig del av vårt totale beredskaps- og sikkerhetsarbeid. Derfor vil jeg takke interpellanten for å gi oss anledning til å debattere dette viktige temaet, slik at vi kan sette lys på beredskapssituasjonen også innenfor helse.