Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2004-06-14:
Flommen i Sør-Trøndelag og på Nordvestlandet sensommeren 2003 var dramatisk, ikke minst for dem som ble direkte berørt av skade på egen eiendom. Det er likevel viktig at spørsmålet om fordeling av kostnader ved flomforbygning ikke avgjøres ut fra slike enkelthendelser, men ses i en større sammenheng. Fordelingen av kostnader mellom staten og distriktet begrenser seg til gjennomføring av permanente sikringstiltak i vassdrag. Permanente sikringstiltak må en skille fra krisetiltak som gjennomføres for å avverge overhengende fare for menneskeliv eller skader på større verdier umiddelbart før, under og etter en flom. Slike krisetiltak finansieres fullt ut av staten, og dette er også gjort når det gjelder flommen i Sør-Trøndelag og på Nordvestlandet. Sist gang Stortinget drøftet spørsmålet om distriktsandelen, var, som også representanten Enger viste til, i forbindelse med behandlingen av flomtiltaksmeldingen i juni 1997. Ordningen ble da videreført, bl.a. under henvisning til at de lokale interesser som oppnår varige fordeler av tiltakene, også bør bidra i finansieringen. Distriktsandelen ble samtidig satt ned fra 25 pst. til 20 pst. Selv om utgangspunktet er at det skal betales distriktsandel, innebærer dagens ordning ingen fleksibel løsning. Tiltak av stor samfunnsmessig betydning kan finansieres fullt ut av staten. Stortinget har fastsatt at NVE kan redusere eller frafalle kravet om betaling av distriktsandel når det er tale om sikringstiltak som reduserer faren for tap av menneskeliv og større materielle verdier, f.eks. som følge av kvikkleireskred, og der tiltakene primært er begrunnet med allmenne hensyn, f.eks. å hindre forurensning eller å bedre forholdene for fisk i vassdrag. Jeg kan ikke se at forutsetningen for dekning av distriktsandelen har endret seg siden Stortinget sist behandlet dette spørsmålet. Distriktsandelen innebærer at lokale interesser deltar i prioriteringen av sikringstiltak, og sikrer at det er velfunderte behov som ligger til grunn for søknader om statlig støtte. Distriktsandelen bidrar også til lokalt ansvar og til eierskap til ressursene. Det er kommunene som er ansvarlige for arealutnyttelsen. Dersom staten skal dekke kostnadene ved forbygning etter flom fullt ut, kan dette føre til mindre oppmerksomhet på faren ved utbygging i flomutsatte områder. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet har påpekt at de anser dette som en urimelighet, ettersom tiltakene som ble utført etter flommene på Østlandet i 1995 og 1997, ble dekket fullt ut av staten. Jeg har forståelse for at de berørte kommunene i Trøndelag og i Møre og Romsdal kan synes at det er lite rimelig at ikke også tiltakene i disse kommunene skal dekkes fullt ut av staten. Men dette skjedde gjennom ekstraordinære bevilgninger fra Stortingets side og ikke gjennom tildeling fra NVEs ordinære budsjetter. En full statlig finansiering av alle tiltak etter store flommer vil også være en forskjellsbehandling, nemlig i forhold til de mange kommuner og grunneiere som har deltatt, og deltar, i finansieringen av slike sikringstiltak. I denne forbindelse er det grunn til å peke på at det ofte er lokale flomsituasjoner som normalt avdekker sikringsbehov, også i de vanlige sakene. Men disse får ofte ikke den samme fokus utad som de større mediedekte flommene får. Jeg er derfor alt i alt tilfreds med at Stortinget vil opprettholde dagens ordning med distriktsandel, som i det store og hele må regnes som både treffsikker og rettferdig.