trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2003-05-27:
Jeg vet ikke hva som var siktemålet med denne replikken. Jeg har lest uttalelsen Kristelig Folkeparti vedtok på sitt landsmøte, og jeg kan slutte meg til absolutt hvert ord i den uttalelsen. Det er en sterk og god uttalelse om behovet for å styrke den offentlige skolen, og det er det vi bruker over 98 pst. av tiden på. Jeg har en følelse av at det er opposisjonen som er mest opptatt av disse friskolene og de 1,8 pst av elevene som går der. For øvrig når det gjelder å svartmale skolen, må jeg si at jeg mener at norsk offentlig skole er god, og at den kan måle seg med andre skolesystemer i svært mange land. Men vi har noen utfordringer, som bl.a. er knyttet til store ulikheter i skolen. Men slik som det argumenteres her, mot friskoleloven, er det åpenbart basert på en antakelse om at det i dag finnes en rekke elever fra rike og ressurssterke familier som er sterkt misfornøyd med den offentlige skolen, og som tror at en privat skole som drives med mindre penger, vil være bedre, og at foreldrene derfor vil forsvinne så snart de får muligheten til det, og ta med seg lærere som er villige til å jobbe for mindre lønn, men jobbe bedre. Jeg har ikke et så negativt og pessimistisk syn, verken på foreldrene eller på norsk skole. Jeg mener den er mye bedre enn de antakelsene som ligger til grunn for disse påstandene.
Kristin Clemet (Høyre), 2003-05-27:
Jeg føler behov for å si litt mot slutten av debatten. Det har vært et stort engasjement for og mot friskoler, naturlig nok, om enn kanskje litt mindre enn det har vært i den offentlige debatt forut for denne debatten. Mange har også vært engasjert i å fremføre påstander om at Regjeringen ikke prioriterer den offentlige skolen, at den forfaller, og at det skaper usikkerhet og fortvilelse bl.a. blant foreldre. Jeg mener nok at i hvert fall utdanningspolitikerne i denne sal bør vite bedre. Når de velger å uttrykke seg slik, velger de også å ta medansvar for det negative bildet de dermed er med på å skape av den offentlige skolen. For ordens skyld vil jeg nevne noe av det vi har gjort for å bedre kvaliteten i den offentlige skolen gjennom det siste 1½ år, hvor veldig mange av sakene også er behandlet i denne sal. Vi har satset mye mer på kompetanseutvikling og erfaringsspredning i skolen. Vi har vedtatt en ny lærerutdanning og nye skolelederutdanninger. Vi har fått til erfaringsspredningsordninger gjennom demonstrasjonsskoler, nasjonale kompetansesentra osv. Vi har bestemt at vi skal etablere et nasjonalt kvalitetsvurderingssystem for skolen, der vi kan styre gjennom kunnskap og åpenhet om ressurser, om læringsmiljøer og resultater. Vi har bestemt, i hvert fall Regjeringen, at vi ønsker å utvide det lokale handlingsrommet – det ligger til behandling her – gjennom forsøksvirksomhet, endringer i rektorkompetanse, klassedelingsregler og overføring av forhandlingsansvaret. Vi har styrket innflytelsen for brukerne, elever og foreldre, i skolene, gjennom endringer i opplæringsloven, også gjennom det friskoleforslaget vi behandler i dag. Vi har foreslått å styrke den statlige utdanningsadministrasjonen. Vi har en historisk satsing på læringsmiljøet, enten det gjelder det fysiske læringsmiljøet eller det psykososiale læringsmiljøet. Vi har økt antall timer i norsk. Vi har fremlagt en omfattende plan for å styrke realfagene i skolen, en tilsvarende omfattende plan for å styrke leseferdigheter og leselyst, og vi får etter alle solemerker en mer fleksibel 2+2-modell. Men så er det tilfellet at vi venter på Kvalitetsutvalgets innstilling. Vi får i disse dager evalueringen av Reform 97. Etter det ligger det til rette for at vi kan gå løs på det man kan kalle innholds- og strukturspørsmål i noe større bredde, bl.a. gjennom en stortingsmelding. Vi ønsker at skolene skal være åpne og lærende organisasjoner i kunnskapssamfunnet, ikke lukkede institusjoner som så å si tilhører industrisamfunnets logikk. Jeg tror at de da også må tåle større mangfold og alternativer som de kan lære av, og som de kan lære bort.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg tror jeg vil starte med å gratulere statsråden med dagen. Det er nemlig oppsiktsvekkende at statsråden har fått Kristelig Folkeparti til å gå så langt som de har gjort. Statsråden har i hvert fall gjennom sin regjeringstid vært med på å bidra til at Kristelig Folkeparti har mistet troverdigheten i skolepolitikken. Men jeg har lyst til å utfordre statsråden på den faktiske situasjonen i kommunene. En elev kan kun gå på én skole, sier statsråden, derfor er ikke dette noe problem. Men situasjonen er jo at vi nå legger opp til en faktisk øremerking av penger til barn i de private skolene, mens barn i den offentlige skolen blir rammet av faktiske kutt. Vi har gjentatte ganger i dag referert til en undersøkelse som KS har gjort, som viser at det kan oppstå en situasjon der 55 pst. av kommunene kutter i grunnskolen. Jeg skal – veldig kort – komme til spørsmålet mitt: Hvordan kan dette bidra til å heve kvaliteten i den offentlige skolen? Betyr ikke dette kun en systematisk nedbygging av den offentlige skolen? Og da vil foreldrene i framtida søke private løsninger.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
I den grad en skal forsøke å oppsummere denne debatten, har regjeringspartiene brukt det meste av tiden på å argumentere for hvorfor denne loven ikke vil bety noe særlig. Det er som Trond Giske sa, en påtagende mangel på entusiasme for den nye loven vi nå snart skal vedta. Vi har hørt at mange har sagt at det er et skrekkscenario fra opposisjonen, og jeg har lyst til å si til representanten Arne Lyngstad: Takk og lov for at det fortsatt går en ideologisk linje gjennom denne salen. Arne Lyngstad snakker om foreldreretten. Poenget er at flertallet kun er opptatt av foreldreretten til dem som har barna sine i den private skolen. Så langt har vi ikke sett et påtakelig og sterkt engasjement for alle dem som har barna sine i den offentlige skolen. Det er mange som deler Arbeiderpartiets bekymring. Alle som har sitt daglige virke i skolehverdagen, er imot. Vi ser at foreldre, elever og lærere har ropt et klart nei til det flertallet nå snart vil vedta. Inge Lønning sier at man ser spøkelser ved høylys dag, men da er det ikke kun opposisjonen som ser disse spøkelsene. Alle disse gruppene kan ikke være ute etter å male fanden på veggen. De er faktisk genuint opptatt av hverdagen til barna sine. Inge Lønning prøvde seg òg på en framstilling om at vi plutselig var blitt varme forsvarere og varme tilhengere av dagens lov. Jeg har lyst til å si at vi står på dagens lov, vi vet at det er et flertall i denne salen for den loven, og det mener vi at vi skal ha i framtiden. Underskriftskampanjer fra foreldre pågår i dag over hele landet, nettopp for å gjøre et forsøk på å bekjempe det som Stortinget nå vedtar. Mange har sagt at dette vil komme til å skje over natten, at det etter det Stortinget i dag vedtar, vil komme en systemendring som gjør at private skoler vil poppe opp. Jeg sa i mitt innlegg veldig klart at jeg tror det vil komme til å ta tid, for først må man undergrave det offentlige tilbudet. Da vil man skape en legitimitet for å kjøpe seg et privat tilbud. Det er det vi har sett på alle andre viktige velferdsområder. Jeg mener at Regjeringen ikke tar tak i de mange mulighetene den har for å forbedre den offentlige skolen. Helt til slutt har jeg lyst til å si noe til statsråden. Utdanningspolitikerne bør vite bedre, sier hun til opposisjonen. Men er det noen som har lagt seg ut med hele Skole-Norge og provosert fra dag én, er det statsråden selv. Det har vært svartmaling fra dag én siden Bondevik II tok over. Det er et virkelighetsbilde som flere enn Arbeiderpartiet kan bekrefte.
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg skal prøve å være kort, men jeg kan ikke dy meg for å kommentere det representanten Inge Lønning nå sa. Han prøver seg med et bilde av at ingen vil bli fratatt rettigheter, det skjer ingen endring i norsk skolepolitikk med denne regjeringen. Jeg tror at hvis man reiser rundt i Norge i dag og spør, er det veldig mange som etter hvert opplever bl.a. kuttet i skolefritidsordningen på 217 mill. kr. Det har denne regjeringen gjort for å kunne legge ca. 400 mill. kr inn i potten til private skoler. Jeg sa i mitt hovedinnlegg at politikk er å velge, og er det noe denne regjeringen har vist med all tydelighet, er det at de velger bort offentlige ordninger, de rammer funksjonshemmede barn som mister tilbudet gjennom skolefritidsordningen, med den politikken som føres. Jeg skjønner utmerket godt at Regjeringen ikke vil bli konfrontert med denne politikken. Men, som sagt, jeg tror at velgerne etter hvert vil få øynene opp for de prioriteringene som gjøres.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg synes statsråden gjør en god jobb som Høyre-statsråd. Hun gjennomfører høyrepolitikk, som i denne saken. Statsråden har tidligere reagert på påstander om at å få gjennomslag for flere privatskoler bidrar til å så tvil om hvorvidt den offentlige skolen er god nok, og at man ikke kjemper for den offentlige skolen og for nødvendige ressurser. Men det må være noe hold i påstandene når sentrale politikere i Kristelig Folkeparti i forbindelse med sitt landsmøte ville få fram at partiet – jeg går ut fra at det er inkludert Bondevik – ikke bare er et parti for private skoler, men også vil understreke forsvaret for og opprustningen av den offentlige skolen. Det må vel være en reaksjon på det skoleimaget Bondevik-regjeringen med statsråd Clemet i spissen har skapt. Jeg synes det er oppsiktsvekkende at statsministerens eget parti må ut for å korrigere uønskede oppfatninger av de prioriteringer Regjeringen og skolestatsråden er opptatt av. Påstandene om statsrådens skolepolitikk er etter min oppfatning ikke bare ondsinnet sladder fra politiske motstandere.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg oppfattet at det var flere katter som slapp ut av sekken her på slutten av debatten. Og når jeg hører Inge Lønning, er det de gamle Høyre-argumentene – en negativ holdning til den offentlige fellesskolen, dvs. det viktigste er å opprette flere private tilbud. Regjeringspartiene og Fremskrittspartiet har i dag prøvd å forklare etableringen av flere private skoler bl.a. med at det er viktig i forhold til internasjonale forpliktelser, internasjonale konvensjoner. Saksordføreren rakk å besvare spørsmål om dette med at de internasjonale påtrykkene hadde liksom kommet fra Sverige og Danmark – det var det eneste. De samme partiene har prøvd å si at det er et viktig argument for flere private skoler at de sikrer kvaliteten også i det offentlige. Nå kjenner en altså igjen argumentene fra de gamle skolepolitikerne i Høyre, der det er viktig å etablere private tilbud for privatiseringens skyld og ikke for innholdet i skolen og for å styrke kvaliteten. Det jeg egentlig tok ordet for, var henvisningen til Rosenborg og Eggen. Kjenner jeg Eggen og hans holdning rett, tror jeg neppe at han vil bli tatt til inntekt for det frisleppet av private skoler vi har i dag. Han mener derimot at det er fellesskapet som gir resultater, at enerne må ta ansvar i fellesskapet. Jeg får bare kanskje si at Rosenborg er nå en ener, men jeg har ikke sett at det har hjulpet for dem som ligger bak på tabellen, f.eks. Bodø-Glimt! Min konklusjon er at det vi opplever i dag, er en privatisering for privatiseringens skyld. Jeg mener at det ikke gjelder bare denne saken, men når vi skal gjennomføre store systemendringer i norsk skole – som jeg oppfatter at dette også er, i tillegg ligger det andre saker på bordet i komiteen – bør det skje i et tempo som sikrer bredest mulig oppslutning, slik det går an i alle saker. Det er viktig med oppslutning politisk, men også hos dem som i hverdagen befinner seg i skolen, enten det nå er elever, lærere eller foreldre. Regjeringen synes ikke å være interessert i det, og konsekvensene ser vi i dag. Regjeringspartiene har her gjort seg fullstendig avhengige av Fremskrittspartiet. Representanten Sortevik ønsket regjeringspartiene velkommen «på Fremskrittspartiets skolevei». Det kan hende at det er noen som føler en bismak ved denne velkomsten. Den offentlige fellesskolen har stor oppslutning i befolkningen. De fleste elevene trives. Det er her Arbeiderpartiet vil sette inn innsatsen, i samarbeid med foreldre, elever og lærere.
Afshan Rafiq (Høyre), 2003-05-27:
Denne friskoleloven som i dag vedtas, vil bidra til å gi foreldre og elever reell valgfrihet og et mangfoldig skoletilbud. Hittil har elever og foreldre hatt begrenset valgfrihet, dvs. at de har hatt valgfrihet kun dersom de velger en offentlig skole. Høyre har alltid kjempet for at fritt skolevalg også skal gjelde retten til å velge en privat skole. Lenge har det vært slik at det har vært begrenset hvilke typer skoler som har fått offentlig støtte. Og selv om de har fått det, har de blitt aktivt motarbeidet av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, både gjennom reduserte bevilgninger og ved forslag om at det ikke skal gis tilskudd til private skoler hvis den lokale offentlige skolen må legges ned eller forringes. Dette argumentet kan de nok bruke mot enhver privatskole. For Høyre er det ikke rimelig at noen skoler får tilskudd, mens andre må betales fullt ut av elevene eller foreldrene. Dette skillet fører til at private skoler blir et tilbud kun til den som har råd til det. Det er ingen tvil om at Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har gjort privatskoler til et privilegium for de få og velstående. Disse partiene har med dette skapt klasseskiller i stedet for å fjerne dem. Vi er meget glad for at den nye friskoleloven sørger for at det ikke vokser frem et omfattende privatfinansiert skolesystem med høye egenandeler, og at det gjøres ved å yte tilskudd og sette tak på egenbetalingen for den som velger en friskole. Med dette sikres den enkelte elevs rett til også å velge en friskole. Dette er reell valgfrihet. Det er også veldig positivt at formålskravet erstattes med et krav til innhold og kvalitet. Dette åpner for at flere får anledning til å starte skoler. Samtidig er det riktig og viktig at kravene blir skjerpet overfor dem som vil gjøre det, slik Regjeringen legger opp til. I Sverige har man gjennomført en liknende reform med stor suksess. Det er verdt å ta med seg at det har gitt økt mangfold, samtidig som konkurranse fra private skoler har gjort at kvaliteten på undervisningen i den offentlige skolen i Sverige har blitt bedre. Jeg vil til slutt nok en gang understreke at friskoler er og vil være et verdifullt supplement til den offentlige skolen. At økt mangfold også kan bidra til kvalitetsutvikling i hele skolen, er en bivirkning som bare er positiv.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-27:
I formiddag hadde jeg besøk av foreldrerepresentanter fra ni skoler i Elverum. De var her for å be oss om å jobbe for at skolene deres skulle bli bedre. De sa til meg: Barna våre trenger skolebøker, ikke fotokopier av skolebøker – de hadde med seg noen, og de viste meg hva det var elevene deres ble bydd. Barna våre trenger ulik undervisning, ikke fjerning av delingstimer. Barna våre trenger trygge skoler, ikke delte rektorstillinger og færre lærere. Barna våre trenger erfaringer, ikke fjerning av dagsturer og leirskoler. Disse foreldrene bad ikke meg om å få mulighet til å velge en privatskole, men de var der for å slåss for den offentlige skolen, som de gjerne ville ha ungene sine til å gå på. Det var den skolen som var nær der de bodde, den skolen de var glad i, og den skolen de syntes det var viktig å ta vare på – både for sine unger og for andre unger – men de så at nå var mangfoldet og valgfriheten innenfor den offentlige skolen truet. Bare på de siste årene hadde det blitt vesentlig mye verre. Jeg har altså ennå til gode å møte noen foreldre som har bedt om å få en privatskole fordi de ønsker denne valgfriheten, men noen av dem sier at blir det ikke bedre i den offentlige skolen snart nå, får ikke skolen råd til å skaffe moderne utstyr, har den ikke snart råd til å gi barna tilpasset opplæring, ser de ingen annen råd. Jeg synes det bør være et stort paradoks for utdanningsstatsråden at situasjonen mange steder er slik i den norske grunnskolen at foreldre begynner å bli bekymret. Det er slik at foreldre er veldig opptatt av barna sine, og det støtter jeg dem fullt ut i. Men jeg støtter dem også fullt ut i det synet at de ikke synes det er noen fordel for dem å få lov til å velge seg bort fra den offentlige skolen. De ønsker å få lov til å velge den offentlige skolen. De ønsker å kunne være med og påvirke både innholdet og kvaliteten i den offentlige skolen, og de stiller faktisk kvalitetskrav til den offentlige skolen som denne regjeringen og flertallet ikke er villige til å oppfylle. Det er det store problemet. At det å praktisere sin foreldrerett skal være ensbetydende med å gå i en privatskole, synes jeg er et ganske sært argument når det virkelige behovet ligger i å få rustet opp den offentlige skolen, slik at det blir mulig å velge den for alle. Den skolen som ikke er god nok for våre barn, kan umulig være god nok for noen barn.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-05-27:
Ja, president. Likevel er dette en meget viktig sak – for SV er skolen viktig. Vi har kjempet for at enhetsskolen skal være mangfoldig og kunne tilby langt mer enn den gjør i dag, slik at de behovene som man har for forskjellig slags undervisning, ikke minst tilrettelagt undervisning, og for en spennende undervisning – en moderne skole som svarer på de behovene som elevene og lærerne har – skal bli dekket. Det er det man ønsker seg. Så er det noen som forsøker å si at vi beskriver skolen så negativt. Nå var nettopp representanten Voie fra Høyre oppe her og trakk fram en hel masse statistikk som på en måte skal være et bevis på hvor forferdelig den offentlige skolen er, og derfor må man ha privatskoler. Jeg må si jeg reagerer på dette. SV har hele tida kjempet for den offentlige skolen, fordi vi mener at den kan tilby en god undervisning for alle hvis vi gir den en sjanse, men det er dét denne regjeringen ikke gjør. Til slutt: Statsråden var også oppe i stad og sa at de som beskrev den norske skolen nå som at det var noen problemer der, var negative og var i ferd med å ødelegge den. Jeg må si jeg reagerer på det, bl.a. på vegne av de foreldrene som jeg har møtt før i dag. Jeg synes kanskje at statsråden bør ha respekt for dem. De kommer ikke og ber om en privat skole, men de kommer og ber om at det skal være nok ressurser i den nærskolen de ønsker barna skal gå på, til å kunne tilby elevene tilpasset opplæring. De hadde med seg «lærebøkene», som de viste fram i dag, som ikke var lærebøker, men stensiler, som de hadde hatt i to år fordi det ikke var råd til å kjøpe nye. Det må være lov for statsråden, synes jeg, å si at dette tar jeg på alvor. Dette er en melding fra foreldre og fra den offentlige skolen om at her er vi nødt til å gjøre noe mer for å sikre at skolen blir god nok, og at den valgfriheten som Regjeringen og statsråden er så opptatt av, skal bli reell. Den blir ikke reell hvis vi ikke nå tar det ansvaret det er å sørge for at den offentlige skolen blir moderne og på høyde – minst på høyde – med resten av samfunnet. Det burde være det mest spennende og mest utfordrende og kreative stedet vi har i alle lokalsamfunn landet rundt. Jeg hadde ønsket at statsråden hadde gått hit opp og sagt at det var også hennes målsetting, og at hun ville legge breisida til for å få denne skolen så moderne og oppegående at alle hadde lyst til å gå der. Jeg registrerer at sånn er det ikke.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-05-27:
Det har egentlig vært en del merkelige ting i debatten. For det første sier noen: Hvem har egentlig ønsket denne loven? De samme sier at skolene står i kø for å få godkjenning. I avisene sier man at friskolene har så gode eksamensresultater, samtidig som at man i debatten sier at skolene har for få fagutdannede lærere. Man vil ikke gi tilskudd til friskolene, men man mener at de er for dyre for fattige barn. Man mener at bare rike går på slike skoler. De samme partiene mener at den offentlige skolen skal ha et geografisk inntak – ikke fritt skolevalg – som gjør at de som bor i rike boligstrøk, går sammen. De mener at vi skal ta knekken på grendeskolene, samtidig som det er en trussel mot det kommunale sjølstyre at foreldre kan velge å opprettholde en grendeskole. Man mener at det er uheldig med for mange, og man lurer på hvor mange er det før det er uheldig, mens det egentlige spørsmålet kanskje burde ha vært: Hvilke feil har vi gjort i den offentlige skolen hvis det blir for mange? Vi sosialliberale i Venstre mener at verden kanskje ikke er sort/hvitt – den kan i hvert fall ikke være det samtidig. Rolf Reikvam snakket om en idé som vi sosialliberalere har god sans for, med felles referanseramme og like erfaringer. Det er et veldig godt bilde – men så er det feil, for i den offentlige skolen i dag er det faktisk et større skille mellom Gamlebyen skole, i nærheten av der jeg bor, og Øysletta skole, der jeg gikk. Det ungene lærer på de to skolene om natur, religion, språk og kultur, er forskjellig fordi skolene er veldig ulike. De har ulike referanserammer og ulike erfaringer når de vokser opp. Likheten er antakeligvis større mellom Gamlebyen skole og Urtehagen skole enn mellom Øysletta skole og Gamlebyen skole. Det som gjør at vi får felles referanseramme og felles erfaringer, er at vi skal lære noenlunde de samme tingene. Så er det da et spørsmål om hvilke måter vi lærer det på, om vi lærer det ved å gå i skogen ved Øysletta barneskole, ved å gå i Middelalderparken ved Gamlebyen skole eller ved eurytmilæring på Steinerskolen.
Trine Skei Grande (Venstre), 2003-05-27:
Jeg er helt enig i alle hensiktene bak dette og alle de edle tankene som har ligget bak det. Men jeg synes lell det var rett å holde et innlegg sett fra frivillighetens side, og ikke bare fra justispolitikkens side. Jeg tror ikke det er noen fare for at det blir færre frivillige, men jeg synes det også er viktig å ha en diskusjon om hva slags frivillighet man skal ha. Kroneksemplet på dette har oftest vært den eldre herren som meldte seg til frivillighetssentralen til frivillig arbeid og fikk beskjed om at det var en gammel dame som trengte hjelp til å klippe plenen. Og han møtte opp, men fikk beskjed om at han måtte skrive under taushetserklæring før han fikk begynne å klippe. Det er en byråkratisering av frivillighet, men det er også en mangel på tillit i frivilligheten som til slutt undergraver frivilligheten, hvis vi ikke får det til. Frivillig arbeid er å stille opp for hverandre. Det å orke å stille opp for hverandre er snakk om motivasjon. Og skal man være motivert, må man ikke oppleve mistro. Det er et stort ideologisk skille mellom hvordan man rekrutterer ansatte, og hvordan man rekrutterer frivillige. Derfor synes jeg at man også må tenke over hvem det er som oftest jobber frivillig med barn. 80–90 pst. av dem som jobber frivillig med barn, er barnas foreldre. Det er mammaen til Stian og pappaen til Pål som stiller opp og gjør noe ekstra. Skal vi få til grep der vi virkelig kan ta tak i de tingene vi alle er enige om at vi skal gjøre noe med, er det først og fremst ved å skolere organisasjonene i hva de skal lete etter, hva de skal finne, og hvordan de skal takle ulike situasjoner. Det er snakk om å bevisstgjøre dem som har tillitsverv i organisasjoner. Det er snakk om å jobbe mer i grupper og ikke jobbe enkeltvis. Det er også snakk om å gi barna mer makt i frivilligheten. Det å gi barn stemmerett i sine egne organisasjoner, det å gi barn mulighet til å kunne stemme ut de voksne som er litt ekle, tror jeg kanskje er et like viktig grep for å få fart på denne kampen som det en politiattest kan være. Det er de sammensatte grepene som gjør at vi kan ta dette ved rota og kan sikre ungenes rettssikkerhet.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-05-27:
Det kan nok være slik at denne debatten både fra venstresiden og høyresiden har vært preget av at en på den ene siden har fløyet opp i de store visjoner og store ord omkring et tema, og deretter prøvd å bagatellisere det samme temaet. Det er også tilfellet når det gjelder regjeringspartienes representanter. Det er ikke måte på hvor store ord som har fløyet gjennom lufta om frihet og valg, ikke minst fra representanten Aarset, mens jeg fra andre representanter fra regjeringspartiene har sett typiske tegn på bagatellisering av de mulige virkningene friskoleloven får, og nærmest et ønske om å sette et likhetstegn mellom den friskoleloven en nå skal vedta, og den privatskoleloven en har hatt. Det gjør jo at en blir litt i stuss over en del av argumentasjonen. Ellers synes jeg at det i denne debatten har vært en påfallende interesse hos flere parter for å gjøre dette spørsmålet til en ideologisk kamp mellom venstresiden og høyresiden i norsk politikk. Det må venstresiden og høyresiden i norsk politikk gjerne få lov til å gjøre, men det som er faktum, er at en i dette spørsmålet har hatt en sentrumspolitikk. Og den sentrumspolitikken har siden 1965, da Kjell Bondevik fikk gjennomført privatskoleloven, vært at en står på en privatskolelov som har et formål – altså der skoleslag kan opprettes ut fra klare formål. Det en gjør i dag, er å fjerne den sentrumspolitikken som har ligget til grunn for privatskoleloven, og åpne for en slagmark mellom venstresiden og høyresiden når det gjelder skolesystemet framover. Det synes jeg er synd. Jeg synes det er svært synd at Venstre og Kristelig Folkeparti legger seg på den linjen. Det som er faktum og den fundamentale forskjellen i forhold til privatskoleloven, er at kravet til formålet er tatt bort. I realiteten innebærer det private skoler identiske med og i konkurranse med den offentlige skolen. Det var aldri meningen fra Kjell Bondeviks side. Det burde ikke ha vært meningen fra Kristelig Folkepartis og Venstres side i dag heller. Jeg synes det blir banalt å trekke fram grendeskolene som et eksempel på noe som den nye friskoleloven skal redde. Da grendeskolen ble nedlagt i Snåsa, var det ikke ut fra et genuint ønske om at en så skulle opprette en privatskole. Det var fordi kommuneøkonomien var så dårlig at en ikke klarte å opprettholde en offentlig skole en gjerne ville ha opprettholdt. Dermed valgte en altså å opprette et privat skoletilbud, som for øvrig var helt innenfor dagens privatskolelov, fordi det er en montessoriskole. Til de som representerer de andre sentrumspartiene: Skyv ikke grendeskolene foran i et forsøk på å forsvare en friskolelov, når vi vet at problemet knyttet til grendeskoler er noe helt annet enn spørsmål om valg av skoleslag. Det er et spørsmål om mulige ressurser eller ikke knyttet til kommunesektoren.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-27:
Det er sjelden at så mange spøkelser passerer gjennom stortingssalen ved høylys dag som det har gjort denne dagen. De har vært fremført på rekke og rad fra mindretallets side. Man kunne nesten få inntrykk av at dette er kongerikets undergang. I den utstrekning talerne fra mindretallet virkelig tror på alle disse spøkelser, må det være grunn til å ytre en viss bekymring for helsetilstanden og evnen til å sove godt om natten. Jeg vil skrive svært mye av dette på overdrivelsenes konto. Det aller mest forbausende synes jeg allikevel er de tendensene som vi har hørt i denne debatten til å omskrive historien. Det var til stede i Marit Arnstads innlegg, og det var enda mer kreativt til stede i Trond Giskes innlegg. Man forsøker å fremstille det som om det har vært en slags fredstilstand omkring den nåværende privatskolelov. Det er simpelthen feil! Slagsmålet omkring privatskoleloven har vært der fra den ble vedtatt og frem til i dag. Hele tiden, gang etter gang, har man i de årlige budsjettene foreslått kutt i hundremillionersklassen, som i realiteten ville umuliggjøre den nåværende privatskolelov. Så kommer det et forslag om en lov som utvider valgfriheten noe i forhold til denne loven. Da er man plutselig blitt situasjonsbestemt tilhenger av den nåværende privatskolelov. Det er med respekt å melde lite troverdig! Når man har bekjempet denne loven i alle år og gjort sitt ytterste for å begrense dens gyldighetsområde så langt som overhodet mulig, er det underlig at man nå plutselig er blitt omvendt til å bli varm tilhenger av den samme lov. 95 pst. av de argumentene som fra mindretallets side i denne debatten har vært fremført mot det nye lovforslaget, rammer den nåværende privatskolelov nøyaktig like mye som forslaget til ny lov. Det er en grunnleggende tvetydighet i mindretallets argumentasjon gjennom denne debatten. Man sier i innstillingen at man står på den nåværende privatskolelov. Samtidig bruker man en argumentasjon mot det nye forslaget som i like høy grad rammer den nåværende lov. Man kunne nesten få inntrykk av at valgfrihet oppleves som den verste trussel eller det største onde som kan ramme et samfunn. La meg da minne om, siden hukommelsen tydeligvis er kort, at vi har hørt denne argumentasjonen før i denne sal. Vi hørte den da det ble innført fritt sykehusvalg. Vi hørte den den gangen kringkastingsmonopolet ble opphevet. Vi hørte den den gangen man begynte å lage private barnehager. Det er intet nytt under solen. Det er reprise på den samme frykt for valgfrihet.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-27:
Det er mulig at man kan finne glede i vissheten om at det er mange som tror på spøkelser. Jeg tror ikke spøkelsene blir særlig mye mer reelle om det er flere som tror på dem. Det som forbauser meg, er at noen i det hele tatt kan tenke den tanke at det store flertallet av foreldre som er fornøyd med den offentlige skolen, og som derfor velger den fordi de ønsker at barna skal gå der, blir fratatt en rettighet ved at de mindretallene som måtte ha andre ønsker, får en større rettighet. Uansett hvor mange ganger man gjentar det resonnementet, blir det ikke troverdig. Det blir heller ikke et troverdig resonnement at dette skulle gå på ressursbruken. Vi har i Norge et bestemt antall barn i hvert årskull som det offentlige har et ansvar for å sikre et opplæringstilbud. Det blir ikke et eneste barn mer eller mindre ved at barn flytter mellom skoler. Det betyr at den totale utgift til barns opplæringstilbud vil være den samme. Det er ingen som mister noe i det hele tatt ved at mindretallenes rettighet ivaretas. Det som virkelig er den ideologiske skillelinje, som Karita Bekkemellem Orheim prisverdig presiserte fremdeles er til stede mellom de sosialistiske og de ikke-sosialistiske partier i denne sal, er at de sosialistiske partier ikke synes å ha den ringeste sans for mindretallenes rett til å velge selv, men isteden ønsker å være formynder. Realiteten i svært mange av de innlegg som har vært holdt fra opposisjonens side i denne debatt, er jo at det man kaller enhetsskolen, egentlig er uttrykk for et ønske om den eneste skolen. Det oser lang vei gjennom mange av disse innlegg at man skulle ønske at det ikke fantes noe annet skoletilbud i dette landet, for da ville jo idealet om enhetsskolen være hundre prosent ivaretatt. Det forunderlige ved denne tankegang er at det meg bekjent verken finnes sosialdemokratiske eller venstresosialistiske partier i noe annet europeisk land som tenker på denne måten, og som er så nostalgiske at de ønsker seg tilbake til en situasjon hvor det ikke finnes noe element av valgfrihet i det hele tatt. Verken de danske sosialdemokrater eller venstresosialister eller de svenske sosialdemokrater eller venstresosialister har meg bekjent noe av den bekymring som kommer til uttrykk i denne sal. Så på dette området må det være et eller annet merkelig ved Norge som atskiller oss fra nesten alle andre land.
Inge Lønning (Høyre), 2003-05-27:
Jeg forstår at det er noen som er så redde for hva valgfrihet kan føre til, at de bare vet én måte å forebygge det på, nemlig å sørge for at valgfrihet ikke finnes – ikke finnes for noen. Da er man helt sikker, selvfølgelig. Jeg brukte ikke ordet «ensretting» – jeg tror representanten Reikvam må ha hørt feil. Jeg sa at noen bruker begrepet enhetsskole som om det betydde «den eneste skolen». For det er faktisk det man argumenterer for, at det ideelle samfunn er et samfunn med bare ett eneste skoletilbud. Da er man helt sikker på at alle er nødt til å gjøre bruk av det, for det finnes ingen andre. Og så må jeg si takk til representanten Karita Bekkemellem Orheim fordi hun slapp katten ut av sekken. Hennes postulat om at kuttene i skolebudsjettet er for å få plass til bevilgninger til privatskoler, må jo gå på den nåværende privatskolelov, for den loven vi behandler i dag, er ikke vedtatt. Det betyr at hun bekrefter at Arbeiderpartiet fremdeles er fanatisk motstander av den nåværende privatskolelov og ikke ønsker at det skal bevilges penger for å oppfylle loven.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2003-05-27:
Karin Andersen sier at hun ønsker seg en «spennende» og «moderne» skole. Det gjør jeg også. Hvis det er slik at Sosialistisk Venstreparti primært ønsker å satse på utvikling av den offentlige skolen, kan ikke jeg forstå hvorfor man er så redd for de private alternativene. For realiteten er jo at det er kun en dårlig offentlig skole som har noe å frykte fra alternativer. Karin Andersen sier at man må gi den offentlige skolen en sjanse, underforstått at det gjør ikke den nåværende regjering. Da lytter jeg mer til utdanningskomiteens leder, Rolf Reikvam, som ved flere anledninger nettopp har understreket at nå skjer det mye spennende i den offentlige skolen – ved at statsråd Kristin Clemet og Samarbeidsregjeringen har åpnet for mer frihet og flere forsøk i den offentlige skolen, ved at man satser mer på evaluering, gjennom at man satser mer på å utdanne bedre lærere. Hvis vi klarer å utvikle dette videre, har man overhodet ingenting å frykte fra de private alternativene. Ellers er det rørende å høre den omsorg som representanten Trond Giske og andre har fått for dagens privatskolelov. Det er jo riktig som Inge Lønning har understreket i denne debatten, at Arbeiderpartiet gjennom alle år har bekjempet dagens privatskolelov – gjennom kampen mot de religiøse alternativene, hvor også Bekkemellem Orheim har kjempet for å få gjennomslag på Arbeiderpartiets landsmøte for å få stoppet disse, gjennom Gudmund Hernes’ forbud mot etablering av nye Montessori-skoler, og gjennom at man kutter ganske kraftig i bevilgningene til private skoler. Med en slik historie kan man ikke si at man støtter og kjemper for dagens privatskolelov. Ellers er det også interessant at reaksjonene fra opposisjonen spriker så fundamentalt. For mens Bekkemellem Orheim sier at Regjeringens forslag, som i dag får flertall, vil føre til «en systematisk nedbygging» av offentlige skoler, sier Rolf Reikvam fra SV at han ikke tror at det vil bli så mange nye private skoler. Jeg tror at Rolf Reikvam er nærmere sannheten. Men hvorfor skal vi si nei til de foreldrene som ønsker et alternativ? Hvorfor skal vi si nei til det mangfoldet som de nye skolene vil innebære? Hvorfor skal vi si nei til den motivasjon det også vil innebære for den offentlige skolen, at man får flere alternativer?
Jan Tore Sanner (Høyre), 2003-05-27:
Det som fikk meg til å ta ordet, var at Vidar Bjørnstad sa at Regjeringen vil opprette flere private skoler. Det er jo ikke slik at Regjeringen oppretter flere private skoler. Det er i tilfelle slik at det er lærere og foreldre som ønsker at det skal opprettes flere friskoler. Og hvis det er slik at foreldre og lærere ønsker å opprette alternative skoler, mener vi at de skal ha anledning til å gjøre det, dersom de klarer å oppfylle de kvalitative kravene som må stilles. Det som det ikke på noen måte har vært svart på i denne debatten fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, er hva frykten for nye skoler, for et større mangfold innenfor skolesektoren, egentlig bunner i. For det er veldokumentert og kraftig tilbakevist at etablering av friskoler vil gå ut over den offentlige skolen økonomisk. Dermed gjenstår det en mulig frykt for at man ikke klarer å gi et godt nok tilbud innenfor den offentlige skolen. Med Arbeiderpartiets historie kan jeg kanskje forstå det. For hvis man ser på det forrige tiåret, med Reform 94 og Reform 97, har jo de nå vært gjennom ulik evaluering, og det er dokumentert at de står til stryk. Man har gjennomført en rekke reformer i den offentlige skolen som ikke har bunnet i at man skulle heve kvaliteten, som ikke har bunnet i at man skulle få opp det faglige nivået, og det er klart at med en slik historie kan man forstå at Arbeiderpartiet frykter mulighetene for å etablere flere friskoler. Men med vårt utgangspunkt, hvor vi skal ha mer kvalitet i skolen, vi skal ha større mangfold innenfor den offentlige skolen, vi skal stille strengere krav til lærere, og vi skal også ha mer evaluering av skolen for å få alle opp på et høyere nivå, er det helt opplagt at man har ingenting å frykte med den nye friskoleloven.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Det er nå engang slik når Stortinget får seg forelagt forslag til lov, at også Arbeiderpartiet må vurdere de lovforslagene som kommer. Når det gjelder spørsmålet om bl.a. amstaff og staffordshire bull terrier, er det helt opplagt at vi synes at det har vært en vanskelig vurdering, og mener at den vurderingen ikke bør tas her. Men vi er blitt forelagt forslaget og føler at det er mest ryddig at man foretar den vurderingen. Jeg mener i så måte at det må gå an å ha to tanker i hodet på én gang når det gjelder akkurat det prosessuelle rundt dette. Når det gjelder spørsmålet om forskriftshjemmel, er det en hjemmel som Regjeringen har hatt hele tiden i kamphundloven, og som jeg synes absolutt har fungert greit. Den vil ikke Arbeiderpartiet frata den utøvende makt, for det kan helt åpenbart være situasjoner hvor det vil være aktuelt å forby hunderaser. Men når det gjelder de foreslåtte hunderasene, har vi ikke sett noe grunnlag for å støtte det.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg skjønte hva han mente. Når det gjelder denne skepsisen vi har hatt i forhold til å gå inn på raseforbudet, vil jeg få lov til å sitere hva representanten Holstad fra Kristelig Folkeparti uttalte til Aftenposten for under en måned siden: «Holstad er også skeptisk til forbud mot enkelte raser fordi det vanskelig lar seg faglig begrunne at enkelte raser er farligere enn andre. – Men vi må kunne se på en lisensordning der enkelte hundeeiere må dokumentere sin egnethet for å holde spesielle hunder.» I hvilken grad dette er feighet, skal jeg ikke gå inn på. Det er ikke nødvendig. Men det er godt sagt. Det er denne problemstillingen som vi i stor grad har dvelt ved når vi har vurdert dette spørsmålet. Og det er jo ikke noe nytt at en regjering har en slik forskriftsadgang. Dette er en videreføring av kamphundlovgivingen. Det er litt underlig at det er Arbeiderpartiet som i denne saken har tillit til at Regjeringa gjør en god jobb, ikke Kristelig Folkeparti.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Hvis jeg skal tillate meg å trekke noe politisk ut av representanten Kvakkestads innlegg og hans forslag, må jo det være at man nå foreslår fra Fremskrittspartiets side å legalisere og avkriminalisere de rasene, bl.a. pitbullterriere, som i dag er forbudt. Fremskrittspartiet, kriminalitetsforkjemper nr. én, foreslår altså at pitbullterriere skal bli lovlig i Norge. Jeg ber om å få bekreftet om dette er riktig. I så fall, stimulerer ikke det de miljøene som faktisk besitter hunder ulovlig, til fortsatt klanderverdig hundehold og ytterligere kriminalitet?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Det er en problemstilling som jeg tror allmennheten vil kreve av oss at vi avklarer i løpet av kvelden, og det er den misforståelsen som representanten Dybevig drasser rundt med i denne debatten, at man ved forskriftshjemmel kan gjøre det som stortingsopposisjonen ikke tør å gjøre. Av den grunn har jeg lyst til å spørre SVs representant om det er slik at de med sitt forslag knyttet til amstaff og ulvehybrider – amstaff beklager jeg at SV kommer med – mener at staffordshire bull terrier ikke bør forbys, og at det i så måte er et stortingsflertall som faktisk mener at den rasen bør vernes. Det spør jeg om.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Spørsmålet om overprøving har vært reist av flere talere i debatten, og det blir framstilt som om opposisjonens flertallsforslag skal være så mye mer byråkratisk og så mye dyrere enn det som lå i bunnen i utgangspunktet. Da må jeg minne om at istedenfor en klagemulighet til Politidirektoratet har Regjeringen foreslått en klagemulighet til tingretten. Det er en ganske omfattende klagemulighet, hvor man skal behandle det i tingretten, og så skal eventuelt en rettslig prøving komme på toppen av det. Man får på en måte en dobbel prøving i rettssystemet, og jeg kan ikke med min beste vilje se at det skulle være noe mindre byråkratisk og billigere enn å få en enkel klageadgang til Politidirektoratet, som på vanlig vis kan rettslig overprøves. Ser ikke representanten Holstad at det er Regjeringens forslag som er det dyreste og mest tungvinte?
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Siden regjeringskoalisjonens talsperson i saken, representanten Dybevig, har gjort et nummer av det, vil jeg gjerne få bekreftet av justisministeren om det har noen betydning at vi nå har et stortingsflertall som sier nei til forbud mot en rekke raser, når han skal utforme forskriftene fra departementet, og som han skal sende ut på høring. Har stortingsflertallets synspunkter i så måte noen betydning? Det andre jeg synes det ville være naturlig å få en oppklaring på, er om Regjeringens forslag i forhold til muligheten for rettslig å overprøve vedtakene etter § 25 og hvor man skisserer en klagerett til tingretten, innebærer at man ikke har den vanlige forvaltningsmessige adgangen til å overprøve det rettslig.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Egentlig skjønner jeg ikke hvorfor Høyres representanter i denne saken skal krisemaksimere og lage så mye konflikt ut av dette. Etter å ha hørt representanten Linda Cathrine Hofstad nå i stad framstille endringsforslagene nærmest dit hen at man bare skaper ny uklarhet, må jeg spørre: Hvorfor støtter Høyre da over 90 pst. av endringsforslagene som har kommet i justiskomiteen? Det gjelder endringsforslag i Innledende bestemmelserendringsforslag i Definisjonen, som er veldig viktigendringsforslag i forhold til båndtvangfjellstyrenes forvaltningendringsforslag i forhold til jakt og jakthundtreningendringsforslag i forhold til forskrift når det gjelder antall hunder, som er veldig viktigmerking og pålegg overfor Regjeringen, støttet av Høyredoble strafferammerspørsmålet om avlivning Også den viktige bestemmelsen i § 15 støttes fullt ut av Høyre. Så havner man på denne § 14, hvor spørsmålet er om det beites lovlig eller ei. Er det liksom de ordene som skulle gjøre denne loven til en dårlig lov? Egentlig syns jeg justisministeren og en del andre talere har truffet spikeren ganske godt på hodet. Vi har klart å omforenes om en god lov, og signalet herfra i natt bør være at vi har klart å lage en lov som skal fungere ute. Når det gjelder § 14, det med å beite lovlig, som er tatt inn i bestemmelsen, er det selvfølgelig ingen av oss i flertallskonstellasjonen som har ment at dyrene skal vite om de beiter ulovlig eller ei. Det har aldri vært noen problemstilling. Spørsmålet er om de som eier dyret, skal holde såpass styring på det at man sørger for at dyret befinner seg på et område hvor det har rett til å være. Det er ikke noe rart i det at noen av oss mener at hvis en hund jager en sau som har kommet inn på en annen manns eiendom, skal man ikke ha den samme retten til å gripe inn mot hunden som om man var utenfor gjerdet. Man skal ikke være født og oppvokst så langt utenfor Oslo eller Trondheim for å forstå en slik logikk.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2003-05-27:
Jeg skal være veldig kort. Flertallet i komiteen har i sine merknader, som det står å lese i innstillinga, falt ned på å fremme følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen utforme forslag til lovhjemmel som gir adgang for frivillige organisasjoner til å kreve begrenset politiattest av sine medarbeidere.Stortinget ber Regjeringen fremme et slikt forslag så fort som mulig.» Dette er en debatt som har fulgt oss i komiteen en stund og også vært ute i det offentlige rom. Jeg syns det er grunn til – og jeg tror det er en del av motivasjonen også for flertallet – å vise til de bemerkninger som er gjort av departementet i brevet til komiteen vedrørende saken som jo har mye fornuftig i seg, først og fremst påpekningen av at attest kan være et egnet virkemiddel, men ikke alene. Og det bør i aller høyeste grad diskuteres hvor grensene skal gå i forhold til kravet til attest. I så måte gir jo Fremskrittspartiets forslag, og også innstillinga, lite veiledning, hvor man bl.a. snakker om «å inneha stilling» i de frivillige organisasjonene. Da ville man jo raskt kunne utelukke en god del mennesker bare av den grunn. For det første er det god grunn til å diskutere – og det bør departementet se på i dette arbeidet – hvilke organisasjoner man kan tenke seg i forhold til et slikt attestkrav, og i så måte hvilket persongalleri som skal omfattes av dette. Komiteen har sagt at disse personene «i vesentlig grad» bør ha tillits- og ansvarsforhold overfor mindreårige, og det bør jo absolutt være et minimumskrav. Så må man også avklare spørsmålet rundt begrensninger i denne attesten – hva attesten skal inneholde. For Arbeiderpartiet har det ikke vært så viktig at man bryter med strafferegistreringslovens struktur, bare at man får dette på plass, og at det blir en hensiktsmessig ordning som kan fungere. I den sammenheng har jeg lyst til til slutt å komme med et hjertesukk når det gjelder denne type debatter. Vi har en også i forhold til spørsmål om innsyn i registre osv. Det kunne kanskje vært hensiktsmessig å få en mer overordnet debatt i forhold til hvor man i det hele tatt skal kreve attest, istedenfor hele tiden å utvide området eller bare ta det stykkevis og delt ut fra at nye behov melder seg. For det er, slik også justisministeren er inne på i sitt svarbrev til komiteen, åpenbart behov for å sette en grense. Vi kan ikke ha et samfunn som til slutt baserer seg på at hver og en av oss må ha en eller annen chip i ryggen eller en attest i lomma for å vise at vi er dugandes folk. Vi ville ikke komme så langt med det heller, for de fleste av dem som begår overgrep, har ingen merknader på sine attester.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-05-27:
Storberget påpekte at Stortinget ikke var et egnet sted for å vurdere raseforbud. Likevel forstod jeg det slik at han gikk relativt langt i å foreta nettopp de vurderingene. Men det som kanskje forundrer mest, er at man er klart imot forbud, samtidig som man ønsker å gi Regjeringen en forskriftshjemmel til å forby de hundene man sier man er imot å forby. Er det på en måte å ta æren for ikke å forby, samtidig som man legger opp til at Regjeringen skal påta seg den oppgaven å forby det man selv påstår man er imot?
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-05-27:
§ 14 b gir særlig vern av husdyr som beiter. Flertallet mener dette må avgrenses til der husdyrene har en rettmessig grunn til særskilt vern. Det jeg godt kunne tenke meg å få svar på, er hvorfor Høyre mener det er behov for særskilt rettsvern og rettigheter for husdyreiere som setter sine dyr på ulovlig beite, eller som har sine dyr i områder hvor de ikke har rett til å befinne seg.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-05-27:
Også når det gjelder de nevnte hunderaser, er det avgjørende hvordan eier forholder seg til de hunder han har. Det betyr at kriminaliteten ikke øker i forhold til hvilke hunder som er lovlige eller ulovlige, men hvordan hundeeier velger å forholde seg til sitt hundehold. Ganske mange av de truslene som folk føler seg utsatt for, bl.a. fra narkomane, oppstår faktisk på grunn av helt andre hunderaser enn fra dem som her blir nevnt. Jeg er ikke sikker på om representanten Storberget av den grunn ønsker å forby schæfere eller labradorer.
André Kvakkestad (Fremskrittspartiet), 2003-05-27:
Jeg er nok litt usikker på om det er Fremskrittspartiet eller Høyre som skal være mest bekymret for at Arbeiderpartiet og SV er mer for rettssikkerhet og privat eiendomsrett enn det Høyre er. Når det gjelder spørsmålet om FOD som klageadgang, har faktisk Høyre selv foreslått det i nåværende forslag, men det ønsker man kanskje ikke å huske. Ellers er det altså slik at for oss er rettssikkerhet viktig. For oss er normal saksgang, som skjer ved de aller fleste administrative vedtak, nemlig en administrativ ankemulighet og deretter en rettsvurdering, ikke noe spesielt her, og vi ønsker å opprettholde den. Hvorfor det er slik at man mener at en amputert prøvingsrett er bra, det vet ikke jeg.