Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-10-15:
Jeg vil takke representanten Gharahkhani for en god og betimelig interpellasjon. I og med at Stortinget utsatte behandlingen av den fra vårsesjonen til høstsesjonen, har vi også fått oppdaterte tall fra UNHCR. Det er ikke hyggelig lesning. Globalt er det nå totalt 70,8 millioner som er fordrevet fra sine hjem. 25,9 millioner av dem er flyktninger som har flyktet over landegrenser, 3,5 millioner er asylsøkere, og 41,3 millioner er internt fordrevne i eget land. Det er viktig å fremme beskyttelse og varige løsninger også for internt fordrevne. Norge har en ledende rolle i FN på dette området, og nå har vi, ved hjelp av 56 andre land, initiert et høynivåpanel for internt fordrevne, og det vil i løpet av den nærmeste framtid oppnevnes av FNs generalsekretær. Hvis vi ser på tallene, oppholder 84 pst. av verdens flyktninger seg i dag i utviklingsland. 80 pst. er i naboland. Mer enn to tredjedeler, 67 pst., av verdens flyktninger kommer fra fem land – Syria, Afghanistan, Sør-Sudan, Myanmar og Somalia. Representanten Gharahkhani spør: Hva gjør Norge, og hvilke initiativ tar vi? La meg trekke fram fire innsatsområder. For det første: Vi gjennomfører den nye humanitære strategien som regjeringa la på plass i fjor høst. Der har helhetlig håndtering av flyktningsituasjoner høy prioritet. En helhetlig innsats på dette området betyr bl.a. at vi bidrar til beskyttelse og humanitær assistanse for både flyktningene og befolkningen i de ofte veldig fattige vertssamfunnene som flyktningene kommer til. Det kan f.eks. være tiltak som beskytter mot seksualisert og kjønnsbasert vold og beskyttelse mot landminer og andre eksplosiver, som er to sentrale satsinger fra norsk side. Det kan også være tiltak som dekker grunnleggende humanitære behov, som tilgang på vann, mat, husly og helsetjenester. En helhetlig flyktningrespons betyr også at vi, der det er mulig, bidrar til et samspill mellom humanitær innsats og mer langsiktig støtte til utvikling. Ikke minst har utdanning en viktig prioritet i den sammenheng. Da vi i 2016 annonserte at Norge ville bidra med 10 mrd. kr fordelt på fire år til den internasjonale responsen på Syria-krisen, satte vi tilgang til utdanning for flyktninger i regionen høyt på dagsordenen. Vi har satt av 15 pst. av dette beløpet til utdanning, og det er, så vidt jeg vet, høyere enn det noe annet land har gjort i sin respons. Ved utgangen av året har vi innfridd løftet om 10 mrd. kr. Det norske lederskapet på utdanning har vedvart, og det skal videreføres. Støtte til vertslandene Libanon og Jordan er viktig i så måte, og jeg kommer tilbake til det. I langvarige kriser, som f.eks. Syria-krisen, støtter vi også sysselsettingstiltak. Sysselsetting av flyktninger i Syrias naboland har vært et sentralt tema i de internasjonale Syria-konferansene de siste årene, der Norge har vært medarrangør av flere. Det har også vært viktig i dialogen med vertslandets myndigheter om bl.a. arbeidstillatelser. Flyktningrespons er en helt sentral del av Norges humanitære budsjett, og det budsjettet har regjeringa nå økt til 5,5 mrd. kr. Det er en økning på 68 pst. siden 2013, og det forteller noe om at de humanitære behovene i verden dessverre bare øker. Flyktningrespons gjelder ikke bare i Syrias naboland, men også i nærliggende land til andre store humanitære kriser som har tvunget mennesker på flukt, f.eks. krisen i Sør-Sudan og for rohingyaene som flykter til Bangladesh. FNs høykommisær for flyktninger er heldigvis en viktig humanitær partner på dette området, og UNHCR leder det internasjonale arbeidet med å beskytte og søke varige løsninger for flyktninger i form av retur, gjenbosetting eller integrering. Norge støtter her den globale flyktningplattformen som ble vedtatt av FNs generalforsamling i fjor. Den anerkjenner vertslandenes store innsats for flyktninger og deres behov for støtte til å håndtere store flyktningbefolkninger og samtidig lykkes i arbeidet med å nå bærekraftsmålene. Vi er en stor giver til UNHCR. Vi gir 380 mill. kr i kjernestøtte i år, og det samme er foreslått for neste års budsjett. I tillegg kommer den øremerkede støtten i ulike lands situasjoner. Totalt støttet vi UNHCR i 2018 med 786 mill. kr. Flyktninghjelpen er en annen stor partner på dette området, og også mange av de andre humanitære organisasjonene vi støtter, jobber med å beskytte og bistå dem som er fordrevne i eget land eller over landegrensen, og den lokalbefolkningen som tar imot dem. For det andre: Norge bidrar med stabiliseringsmidler for å støtte opp om lokale og nasjonale myndigheter i sårbare land som er vertskap for store flyktningbefolkninger. Regjeringa har i budsjettet foreslått å bevilge over 835 mill. kr til stabilisering av land i krise og konflikt. Det er en økning på nesten 130 mill. kr sammenliknet med i fjor og er i tråd med en av hovedprioriteringene i regjeringas strategiske rammeverk for norsk innsats i sårbare stater og regioner. Støtten over denne posten går til tiltak som skal fremme stabilitet, forebygge konflikt, redusere sårbarhet og bygge lokal motstandskraft. I tillegg går deler av støtten til å motvirke migrasjonsdrivende forhold. Regjeringa lanserte i 2017 et strategisk rammeverk for norsk innsats i sårbare stater og regioner, og målet er å bidra til at stater og regioner er i stand til å ivareta egen sikkerhet og egen utvikling. To konkrete eksempler på vår satsing i sårbare stater er lanseringen av en egen strategi for norsk innsats i Sahel, og at det i 2018 ble vedtatt en egen partnerlandssatsing, der en av partnerlandskategoriene er partnere for stabilisering og konfliktforebygging. Der er Afghanistan, Palestina, Mali, Niger, Somalia og Sør-Sudan eksempler. Innen 2030 vil, ifølge Verdensbankens framskrivinger, halvparten av verdens fattigste bo i sårbare stater og regioner. De kjennetegnes ofte av svake statsinstitusjoner, utstrakt diskriminering og marginalisering av befolkningsgrupper, overgrep fra både statlige og ikke-statlige aktører og manglende rettsvern for befolkningen. Det kan være aktører, både regionale og lokale, som motarbeider stabilitet – på grunn av enten korrupsjon eller kriminalitet. Bedre styresett og respekt for menneskerettigheter forebygger konflikt og er viktig for langsiktig stabilitet, men det tar tid å få på plass. Grenseoverskridende trusler som organisert kriminalitet og voldelig ekstremisme utnytter mangelen på territoriell kontroll, undergraver forsøk på å bygge rettsstat og forsterker korrupsjon. Sivilbefolkningen rammes hardest. Økningen på posten i år vil i all hovedsak gå til syriske flyktninger og deres vertsamfunn i Libanon og Jordan. Satsingen skal bidra til å imøtekomme behovet for en mer langsiktig støtte. Støtten vil gradvis dreies fra humanitær bistand til stabiliseringsstøtte og vil styrke de libanesiske og jordanske myndighetenes kapasitet til å håndtere den langvarige tilstedeværelsen av syriske flyktninger. Regjeringa fortsetter også å prioritere tiltak som styrker stabiliseringen i Irak i områder som tidligere var underlagt IS. Det gjøres for at flere internflyktninger etter hvert skal kunne returnere, og det er for å hindre at IS gjenvinner fotfeste. Et tredje område er Norges deltakelse i det internasjonale samarbeidet for å håndtere de globale utfordringene knyttet til migrasjon. Det store antallet flyktninger og migranter som reiste over Middelhavet til Europa i 2015, var bakgrunnen for at EU opprettet et flergiverfond for stabilitet og tiltak mot irregulær migrasjon i Afrika – EUTF. Det skjedde på Valletta-toppmøtet med europeiske og afrikanske land, der også statsministeren deltok. Siden flergiverfondet ble opprettet, har Norge bidratt med 200 mill. kr. Her samarbeider vi tett med øvrige europeiske land om å redusere de underliggende årsakene til migrasjon, som klimaendringer, fattigdom, dårlig styresett og mangel på inntektsgivende arbeid. Jobbskaping, yrkesopplæring og tiltak for å forebygge og stabilisere konflikt er blant de viktigste prioriteringene i fondet. Tiltak som styrker afrikanske lands egen evne til å håndtere migrasjon og flyktninger, er også prioritert, og fondet har bidratt til økt samarbeid med opprinnelses- og transittland om håndtering av migrasjons- og flyktningkrisene. Midlene fordeles på Sahel og Tsjadsjøregionen, Nord-Afrika og Afrikas horn. Regjeringen ønsker at Norge skal fortsette å bidra dersom det blir en videreføring av denne typen fond etter utfasingen i 2020. I den forbindelse vil jeg også framheve at vi gir kjernestøtte til IOM, Den internasjonale organisasjonen for migrasjon. Til slutt vil jeg mer generelt framheve regjeringas utviklingspolitikk og arbeidet med å nå bærekraftsmålene som et fjerde innsatsområde. Det har stor betydning for utviklingsland som huser mange flyktninger. Og igjen vil jeg nevne utdanning. Med bærekraftsmålene har vi forpliktet oss til å sikre tilgang til utdanning av god kvalitet for alle. Dette gjelder naturligvis også barn og unge som er på flukt. Halvparten av verdens flyktninger er under 18 år, og for barn på flukt kan skolegang gi beskyttelse, kunnskap og håp om en bedre framtid. Regjeringa trapper i år opp støtten til fondet for utdanning i kriser, Education Cannot Wait, betydelig. Over fire år vil vi bidra med 0,5 mrd. kr til dette fondet, som Norge var blant initiativtakerne til. Education Cannot Wait har så langt bidratt med utdanning til mer enn 1,4 millioner barn og unge, og mange av dem er flyktninger og internt fordrevne.