Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-11-09:
Siden det er 9. november, vil jeg starte med å gratulere med dagen. Det er i dag 15 år siden de første østtyskerne hamret seg gjennom den forhatte muren i Berlin mellom øst og vest, og datoen 9. november 1989 markerer vel på mange måter et brudd – eller et gjennombrudd – i historien, ikke minst når det gjelder forsvars- og sikkerhetspolitikk. Det er jo mange som mener at det var en uorden som startet her. Jeg vil vel si at det var den nye tids orden vi fikk etter 1989. I dag er det slik at både EU og NATO er alleuropeiske organisasjoner. Alle europeiske land – og for den saks skyld også USA – omorganiserer og bygger ned det gamle invasjonsforsvaret. Færre styrker, vekt på kvalitet, konsentrasjon, mobile styrker og utlån av hverandres materiell er stikkord. Forrige uke meldte f.eks. Der Spiegel om så omfattende nedleggelser og endringer i det tyske forsvaret at omstruktureringene av det norske forsvaret blir som små krusninger på overflaten. Etter NATO-møtet i november 2002 fikk de europeiske NATO-landene beskjed om å samarbeide om større materiellinnkjøp til Forsvaret og i større grad bruke hverandres materiell, altså være komplementære. Dette er viktig også i den debatten som vi har i dag. Det er også store utfordringer til forsvarsindustrien. Markedene skrumper inn, og konkurransen øker. Det er kjøpers marked. I denne situasjonen har vi også en norsk forsvarsindustri som vi skal verne om. Den er ikke bare en viktig del av vår beredskap; den er også viktig for den teknologiske forskningen og utviklingen i vårt land. Både eksport og utlån av forsvarsmateriell ble diskutert under behandlingen av meldingen om NATOs virksomhet i 2003 for et par uker siden, og også i spontanspørretimen dagen etterpå. Det er en viktig debatt. Det er derfor både riktig og nødvendig at Regjeringen legger fram en årlig melding om norsk våpeneksport. Reglene for eksport av våpen er klare. Vi har et regelverk som Stortinget enstemmig har vedtatt. Det er Regjeringen som har ansvaret for å forvalte dette regelverket og ta de nødvendige beslutningene i forhold til norsk våpeneksport. Det er også helt klare regler for at Norge ikke skal eksportere til land hvor det er krig, eller hvor krig truer. Men det må da understrekes at det her er unntak for NATO-land, dvs. at det ikke er restriksjoner for eksport og import mellom de enkelte land i alliansen, noe som selvfølgelig enhver regjering må forholde seg til. Dog går det også her an å bruke skjønn. La meg her legge til at Arbeiderpartiet selvfølgelig aldri har ført eller vil føre en politikk som vil bidra til å svekke NATO eller Norges posisjon i alliansen. NATO har siden opprettelsen i 1949 vært en bærebjelke i norsk sikkerhetspolitikk, og vil forbli det også i framtiden, slik vi befinner oss i marginen av Europa. Uansett må kontroll og innsyn være best mulig. Dette vil etter Arbeiderpartiets oppfatning gjøre forvaltningen av regelverket bedre. Regelverket er til for å følges, men – som jeg sa – det kan utøves skjønn. Skjønn er eksempelvis blitt brukt i forhold til et land innenfor alliansen, som Tyrkia for noen år tilbake. Jeg vil vise til at en enstemmig komite uttrykker tilfredshet over at eksportkontrollen også tar sikte på å hindre at varer og teknologi som kan brukes til framstilling av masseødeleggelsesvåpen, utføres i strid med norsk regelverk, internasjonale avtaler og internasjonalt samarbeid som Norge har sluttet seg til. Dette er en viktig del av arbeidet for atomnedrustning, også i forberedelsene til tilsynskonferansen i 2005 vedrørende ikkespredningsavtalen og ikkespredningsregimet. Sikkerhetspolitikk er et felt som berører norske borgeres og norsk territoriums trygghet og sikkerhet. Ulike områder krever innimellom ulike ordninger. Dette er vel også en av grunnene til at man f.eks. har den utvidede utenrikskomiteen. Et område hvor Stortinget har en spesiell ordning, er i forbindelse med de hemmelige tjenestene. Der er det et spesielt kontrollorgan. Intensjonen er nettopp å sikre at regelverket i enda større grad skal følges, at det utøves nødvendig og godt skjønn, og at det har den nødvendige forankringen i den lovgivende forsamling. Dette var også bakgrunnen for at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i fjor, da vi behandlet forrige års melding om våpeneksport, foreslo å få utredet et mulig kontrollorgan også i forbindelse med våpeneksport. I fjor stemte regjeringspartiene og Fremskrittspartiet imot et slikt forslag. Men statsministeren gav i denne sal under spontanspørretimen den 27. oktober uttrykk for at Regjeringen gjerne vil drøfte ordninger som kan gi økt innsyn fra Stortingets side. Vi synes det er positivt og ønsker det velkommen. Derfor tar vi i dag denne saken opp på nytt og fremmer det samme forslaget, om å få utredet om det bør opprettes et slikt kontrollorgan. Jeg vil gjerne understreke at Arbeiderpartiet ikke har tatt endelig stilling til hvordan dette kontrollorganet bør utformes, hvem som bør sitte der, hvilke saker som bør framlegges, eller andre detaljer i ordningen. Det mener vi at Regjeringen skal utrede. Det kan ikke erstatte – det vil jeg gjerne presisere – den dialogen Regjeringen skal ha med Stortinget i forkant. Det kan ikke erstatte en eventuell nødvendig demokratisk kontroll fra Stortingets side, f.eks. at utenriksministeren kommer til dertil egnede organer i Stortinget med en sak hvor det er behov for å utvise skjønn, eller hvor utenriksministeren har behov for å få en vurdering fra opposisjonen. Det vi bad om under behandlingen av Innst. S. nr. 41 for 2003-2004, var at «et politisk sammensatt rådgivende utvalg for kontroll med våpeneksport blir utredet av Regjeringen». Vi viste også til det utvalget man har i Sverige, selv om Sverige selvfølgelig er i en annen situasjon enn oss fordi de ikke er NATO-medlem og dermed ikke har de samme forpliktelsene. Vi fremmer altså dette forslaget på nytt, og det baserer seg bl.a. på statsministerens utsagn, slik jeg nevnte. Jeg vil utfordre representanter for regjeringspartiene på om de kan tenke seg å støtte dette forslaget i dag. Norge er i dag en relativt stor eksportør av våpen. Det kan jo diskuteres, jf. forrige replikkrunde, hvor stor økning det har vært i eksporten av forsvarsmateriell. Men vår forsvarsindustri er en helt sentral del av norsk høyteknologi og en del av norsk beredskap. Det er veldig viktig at denne teknologien ikke kommer i feil hender. Norge må derfor opprettholde streng kontroll med sin våpeneksport. Komiteen sier da også at det er viktig å opprettholde en streng kontroll med våpeneksport og teknologi som benyttes til framstilling av våpen, og med hvilke land disse eksporteres til, sett på bakgrunn av den ustabile situasjonen som er i mange land i verden. Jeg vil også understreke viktigheten av det arbeidet som pågår med tanke på å bekjempe internasjonal terrorisme. I kampen mot terror må vi være bevisst på å spille på flere strenger, derfor må vi også mer enn noensinne være bevisst på å forhindre spredning. Jeg er glad for at en samlet utenrikskomite ser viktigheten av multilateral eksportkontroll som et viktig virkemiddel. La meg også ta opp et svært viktig og svært aktuelt problemområde knyttet til omsetning av og handel med våpen. I dag er håndvåpen trolig det aller verste masseødeleggelsesvåpen vi har. I Kongo ble det f.eks. drept halvparten så mange som under holocaust. Vår FN-delegasjon i New York har over noen tid arbeidet for å få med kontroll med håndvåpen under nedrustningsarbeidet i 1. komite i FNs generalforsamling. Dette er prisverdig, og her har vi en stor jobb å gjøre. Helt til slutt: Når det gjelder Dokument nr. 8:33 fra SV, vil jeg bare vise til komiteens flertallsinnstilling, der det vises til FFIs testing og utprøving, og også til «at det er klare regler for eksport av denne type ammunisjon og at en slik eksport til enhver tid blir forvaltet etter gjeldende regler gjennom Utenriksdepartementet knyttet til eksport av våpen, ammunisjon og annet militært materiell». Til slutt vil jeg ta opp forslag nr. 1, som er omdelt på plassene.