Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 1998-11-05:
Det er med glede jeg tar over stafettpinnen. Jeg syns det har vært en flott debatt den siste timen. Jeg vil starte med å fortelle om Lise, niesen til en venninne av meg. Hun fikk anoreksi da hun var 11 år. Hun var bare skinn og bein og en hårsbredd fra døden da hun endelig fikk psykiatrisk og medisinsk behandling. Alle pustet lettet ut da Lise begynte å spise igjen – legene, familien, nærmiljøet. Men det var da jenta ble skikkelig syk. For å hindre at maten gikk inn i kroppen, begynte hun å kaste opp og utvikle bulimi. Hun er nå 28 år, og er fortsatt like dårlig. Dette er kanskje hovedårsaken til at spiseforstyrrelser er så vanskelig å behandle. Helsepersonellet er opptatt av å få anorektikerne til å spise – naturlig nok. De forstår sjelden at hvis pasienten ikke blir fulgt opp med et systematisk ettervern, lurer de omgivelsene ved at det de spiser, blir kastet opp igjen. Den siste timen har Stortinget diskutert forebyggende tiltak for å forhindre at barn og unge utvikler anoreksi og andre spiseforstyrrelser. Behandlingstilbudet og kunnskapen blant ulike typer fagpersonell er om mulig enda dårligere enn det forebyggende arbeidet. Det er helt nødvendig at både skolehelsetjenesten, primærhelsetjenesten og spesialisthelsetjenesten er i stand til å gjøre sin del av diagnostikk og behandling. Først og fremst er det behov for en betydelig kompetanseoppbygging når det gjelder disse lidelsene – i tillegg til å styrke behandlingstilbudet og ettervernet. De få jentene – og guttene – som i dag får profesjonell hjelp, får enten ikke den støtten og behandlingen de egentlig trenger, eller så svikter ettervernet. Ofte svikter, som sagt, kompetansen i hjelpeapparatet. Har vi tenkt over at en alkoholiker, en røyker eller en pillemisbruker kan holde seg unna det rusmidlet som har skapt avhengigheten? En person som lider av spiseforstyrrelser, må imidlertid forholde seg til mat resten av livet. Har vi tenkt gjennom hvor vanskelig det må være å utvikle et naturlig forhold til mat for en som enten har hatt anoreksi, utviklet bulimi eller for den saks skyld brukt mat som narkotika – altså overspising? Kompetansen hos helsepersonell, barnevernsarbeidere og lærere må naturligvis også inkludere de ulike årsakene til spiseforstyrrelser for at de skal være i stand til å behandle lidelsen på en skikkelig måte. En ung kvinne som led av bulimi, hadde som barn blitt utsatt for overgrep fra sin far i form av å måtte utføre munnsex. Den eneste måten hun kunne glemme smaken i munnen på, var å putte mat i munnen absolutt døgnet rundt. Incestofrene er heldigvis bare en del av dem som er rammet av spiseforstyrrelser. I vår jetalder knytter stadig flere sin identitet til kroppen, som også forrige debatt viste veldig klart. Egenverdet blir omvendt proporsjonalt med antall kilo. Vi assosierer en veldreid kropp med kontroll, vellykkethet, høy moral og viljestyrke, som jeg har skrevet i interpellasjonsteksten. Og i ukebladene kan småjentene og tenåringene lese at de som tar seg godt ut, også er de som får best karakterer, og som dessuten lettest får seg jobb. For et år siden gikk bildene av den den gang avmagrede svenske kronprinsessen over hele verden. Min generasjon husker da den særegne kvinnelige parten i sangduoen «The Carpenters» døde av anoreksi. Stadig flere vellykkede og ærekjære unge kvinner får spiseforstyrrelser. Nå har riktignok skjønnhetsidealene vært tøffe til alle tider. For hundre år siden ble jentene snørt inn med korsett, måtte stå etter hvert måltid og svimte av ved den minste anstrengelse. Vi husker hvordan kinesiske jenter fikk deformert føttene sine. Likevel er det i ferd med å bli grotesk når kvinnelige skuespillere i USA får operert bort de nederste ribbenene og får pumpet silikon inn i brystene for å få den kunstige barbiedukkefiguren. Dette handler også om sosial kontroll av kvinner. Kvinner verdsettes som objekter og skal holdes på plass der maktstrukturene ønsker det. I mange land bruker den mannlige eliten kultur og religion som begrunnelse for å holde kvinner nede. Småjenter omskjæres og lemlestes for å hindre seksuell nytelse. Vi kan knapt forestille oss smerten og lidelsene, bl.a. ved samleie og fødsel. For å ta spiseforstyrrelser på alvor må vi stille den riktige diagnosen og gi adekvat behandling. Vi må erkjenne at anoreksi og bulimi som mestringstrategi i en kroppsfiksert kultur kanskje er like innskrenkende og hemmende som snørte føtter, bruk av slør og korsett eller for den saks skyld omskjæring – kanskje ikke i fullt så sterk grad. Det går sakte med utvikling av kompetanse og tilbud. Jeg gikk gjennom en del spørretimespørsmål som har vært stilt tidligere, og veldig mange av de samme problemstillingene har gått igjen. Modum Bad regnes i dag for å ha det beste behandlingstilbudet i Norge – med fare for å fornærme andre; det er ikke min mening. De har 14 plasser. Sykehus og psykiatriske institusjoner gir også tilbud, men de fleste sykehus kan gi lite utover tvangsfôring og et par timer hos psykiater i uken. Jeg tror likevel det verste er den totale mangel på kunnskap om dette emnet hos dem man går til først – hos allmennpraktikere, hos primærleger, hos helsesøstre, hos barnevernsarbeidere. Jeg kunne egentlig også tatt med lærere, selv om jeg tror de gjør en ganske god jobb på dette feltet. Spiseforstyrrelser var et satsingsområde i Handlingsplan for statlig stimulering av psykisk helsevern og mental helse, 1991-95. Satsingen skulle skje i en kombinasjon av forebygging og behandling. I den forbindelse utredet det daværende Helsedirektoratet i 1992 behandlingstilbudet for pasienter med spiseforstyrrelser. Det ble også igangsatt et «Prosjekt spiseforstyrrelser 93-95». Ved behandlingen av psykiatrimeldingen i 1997 ble det foreslått å styrke barne- og ungdomspsykiatrien, noe som også er viktig i den sammenhengen vi snakker om her. Fortsatt savner vi likevel de konkrete forslagene som kan vise at det norske samfunnet erkjenner at spiseforstyrrelser er en sykdom, at mørketallene er store, at årsakssammenhengen er kompleks, og at det er behov for kunnskap og kompetanse. Derfor vil jeg utfordre helseministeren til å bedre behandlingstilbudet og ettervernet og øke kompetansen. Jeg er sikker på – også sett i lys av den forrige debatten – at i disse spørsmålene er det tverrpolitisk enighet. Jeg synes det er viktig å understreke at det bør være det, og at vi bør være sammen om å forsøke å få til konkrete tiltak i helsevesenet. – Hvordan sikrer vi tidlig behandling i nærmiljøet? Hvordan får vi til en langvarig behandling og oppfølging? Hvordan kan vi utvikle en tverrfaglig behandling som er målrettet? Hvordan kan vi øke kompetansen i helsevesenet og hos andre faggrupper? Hvordan kan vi få til mer kunnskap om symptomer i nærmiljø, skole, organisasjoner og idrett? – for symptomene er i dette tilfellet veldig viktig. Hvis det er riktig det jeg så i et spørretimespørsmål fra Ellen Christine Christiansen i forrige periode, at i 1995 hadde medisinstudentene ved Universitetet i Oslo én – én – forelesning om problemene ved spiseforstyrrelser, så er det nødvendig at temaet kommer sterkere inn i all utdanning av helsepersonell. Arbeiderpartiet har i dag fremmet forslag om å ta initiativ til å opprette kompetansesentre i alle helseregioner samt å styrke sykepleie- og legeutdanningen på dette feltet. Helt til slutt: Karita Bekkemellem Orheim har før i dag snakket om modell- og reklamebransjens ansvar. Etter å ha bladd gjennom flere moteblader det siste døgnet på grunn av denne debatten, må jeg si jeg er kommet til at vi som ser sånn noenlunde normale ut, har ikke en sjanse der i gården. Det er spikertynne, flatbrystede 14-åringer, 1,80 høye og vekt 45 kg. – Jeg hadde nær sagt Marilyn Monroe ville ha blitt vraket av dagens talentspeidere. Men for å late som om vi har en motvekt mot disse monstrene, finnes det noen få andre modeller, men de er til gjengjeld så overvektige at de heller ikke er av den kategorien de fleste av oss kan identifisere seg med. Dette blir et tankekors. Det burde være en hovedoppgave, slik også representanten Orheim understreket, å virkelig ta opp kampen mot denne kategorien motebransje.