Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-20:
Jeg synes alltid det er spennende å høre på representanten Lønning, fordi han har et mangfold i sin tilnærming når det gjelder helsepolitiske spørsmål. Samtidig, hvis man summerer ulike interpellasjoner som har vært tatt opp om helsepolitiske spørsmål i denne salen, og skulle tenke seg å lage en felles konklusjon, ville den felles konklusjonen være at vi må gjøre mer av alt til alle. Og det er jo nettopp dilemmaet knyttet til helsebudsjettet: Vi kan ikke gjøre mer av alt til alle – jeg har jo nevnt det før og nevner det gjerne igjen. Det har vært synliggjort veldig godt i de to prioriteringsutvalgene som Inge Lønning har ledet. Man kan altså ikke gjøre mer av alt til alle. Så påpeker man her – helt riktig – at det finnes en gruppe mennesker med revmatiske lidelser som må vente uforholdsmessig lenge. Så blir spørsmålet: Hvordan løser man et sånt problem? Løser man det problemet ved å basere seg på at markedet skal fungere, sånn at flere får behandling og køene dermed går ned? Svaret på det er åpenbart nei. Er det noe område der markedet ikke kan løse disse problemene, er det nettopp når det gjelder de gruppene vi her snakker om. For det første er kostnadene knyttet til behandling så høye hvis man skal få folk friske, at det ikke er lønnsomt for et marked å rydde opp i det. I tillegg har vi sett at det enkelte steder har vært en til dels betydelig overetablering av rehabiliteringsklinikker og opptreningssentre nettopp basert på markedet, men man har sortert de problemstillinger som man skal tjene penger på. Skal man klare å løse disse problemene, er man nødt til å se på hvor store ressurser man skal sette inn, hvordan man skal fordele ressursene for å ta ned køen, og hvordan det offentlige kan styre med at det ikke er markedet som gjør at man løper løpsk når det gjelder kostnader. Et dokument som jeg har lest flere ganger, og som jeg synes er veldig godt, er det dokumentet, som jeg også har nevnt før, som daværende statsråd Tove Strand Gerhardsen fikk utviklet i samarbeid med Helsedirektoratet i 1988, som heter Helse for alle år 2000. Der tok man for seg de ulike spesialitetene og satte opp en kalkyle over følgende: Hvor store volumer trenger vi når det gjelder ulike spesialister for å kunne avvikle køene? Hvor mange konsultasjoner i gjennomsnitt må vi påregne i hele befolkningen pr. år? Hvor mange konsultasjoner vil en spesialist kunne forestå? Og dermed i sum: Hvor mange trenger vi av hver spesialitet? Når vi nå skal utvikle en samhandlingsreform, som jo statsråden er godt i gang med, burde man også se på en del sånne basistall, for hvis man ikke tenker seg at man skal styre spesialiststrømmen, noe jeg for så vidt synes statsråden uttrykkelig har sagt at man skal, betyr det bare at man får en ukontrollert vekst innenfor deler av helsevesenet som gjør det umulig f.eks. å ivareta denne gruppens behov. Det betyr at når det gjelder fordeling av faglige ressurser, må man evne å si nei til noe, og at også vi i denne salen må evne å si nei til noe. Da kan det ikke være sånn at budskapet i sum av alle interpellasjoner er at vi skal gi mer av alt til alle, for da vil det nettopp være svake grupper som blir rammet. Jeg synes vi har vært gode til dette når det gjelder psykiatrien, ved at vi har fått satt fokus på det, styrket den gjennom en tiårsperiode, og vi ser nå kimen til at vi skal begynne å gjøre det samme innenfor rusfeltet, selv om vi har kommet for kort. Men hvis vi skal lykkes innenfor det feltet vi snakker om her, må vi gjøre det ut fra prioritet. Da kan vi ikke si at enhver som kommer til lege, og som beskriver at man har ømhet i muskulaturen, skal sikres et tilbud hos en revmatolog i løpet av veldig kort tid. Da må man nettopp si, sånn som statsråden også sier, at det må være de som har behov for spesialisten som skal ha prioritet. Det må også bety at man må bevare portvokterfunksjonen som fastlegen har, og si at en som har så alvorlige plager som dette, selvfølgelig må sikres en plass hos revmatologen i neste uke. En som har behov for en ny hofteleddsprotese, skal selvfølgelig sikres at kirurgen får operert innen en måned. Men en som har relativt lette plager, som har normale blodprøver, og det da er stor sannsynlighet for at disse plagene ikke har med en revmatisk lidelse, men med helt andre mekanismer å gjøre, skal man løse problemene for på andre måter. Det krever et helsevesen som styres både politisk og faglig på en annen måte enn ved at markedet skal ordne opp i det. Dette synes jeg representanten Lønning har vært god til å påpeke når han har ledet to prioriteringsutvalg. Jeg synes ikke representanten Lønning er like god til å uttrykke det klart når han taler på vegne av Høyre.