trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Konklusjonen på foregående innlegg må vel være at Sosialistisk Venstreparti er for oljeinntekter, men mot oljevirksomhet. Men jeg begynner med et sitat: U-landene må ta mer ansvar for å komme seg ut av fattigdommen selv. Skattebetalerne må begynne å se resultater. Bistand skal ikke lenger være en selvfølge, og nå er det på tide at flere av landene tar grep selv. Dette er altså ikke et sitat fra et bistandspolitisk seminar i Fremskrittspartiet. Det er statsminister Jens Stoltenberg som sa dette i et intervju med NRK 21. september i år. Så nå er vi spente. Vi ser frem til en omfattende strukturell omlegging av u-hjelpen i det statsbudsjettet som legges frem – senere i dag. Litt skuffende var det derfor at bistand bare ble nevnt i en bisetning i trontalen, og uten at noen endringer ble varslet. I september var jeg på besøk i en del land i Afrika, og la meg ta et eksempel. Tanzania har vært hovedbistandsland for Norge i snart 50 år. Norge har bidratt med over 22 mrd. kr til Tanzania siden 1962. Men situasjonen er tragisk. Det er ikke mange andre enn bistandsorganisasjonene som har nytt godt av bistanden. Veiene er elendige, folk bor i bølgeblikkskur eller stråhytter, det er ikke innlagt strøm og vann. Hvor er det blitt av resultatene av alle disse milliardene, spør mange, herunder statsminister Jens Stoltenberg. Og vi føyer til: Hvor lenge skal vi fortsette å pøse på med milliarder til ingen nytte? 50 år til, 100 år? Jeg bare spør. Vi trenger en omfattende reform innen bistand til fattige land. I dag sprer Norge pengene tynt utover til over hundre land. Antallet bør reduseres slik at Norge får ansvaret for noen ganske få land, som vi kan lære oss å kjenne godt. Andre giverland kan da trekke seg mer eller mindre ut av disse landene og ta ansvar for land som Norge ikke engasjerer seg sterkt i. Dette vil ansvarliggjøre giverlandene. Norge vil da ha et konkret ansvar for å få bistanden til å fungere i noen land, og ikke som nå, nå har alle giverlandene ansvaret for alle bistandsmottakende land. Eller for å si det på norsk: Ingen har ansvaret for noe som helst. En slik ansvarspulverisering må vi bort fra. Så må vi satse på de viktigste tingene først: bygge opp veinett og havner og tilførsel av vann og energi, og gi de fattige landene tilgang til verden med sine eksportprodukter. WTO, Verdens handelsorganisasjon, er et godt utgangspunkt for slikt arbeid, siden de aller fleste bistandsmottakende land er medlemmer i WTO. Når produksjon, handel og transport er i orden, følger resten av seg selv. Nå venter vi på regjeringen.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-04:
På Facebook finnes det en gruppe som heter Framsnakking. Den er stor, og den vokser raskt. Det synes liksom å være litt på moten å melde seg inn her. Det blir sett på som riktig og lurest å prate noe og noen opp, mer enn å rakke ned på ting. Debatten her i dag viser at det er få av Stortingets opposisjonspolitikere som kan være medlem av denne gruppa, for når opposisjonen omtaler regjeringa, og ikke minst hvordan nasjonen Norge fungerer, ja da er det ikke mye godord å høre: Det er krise i landet, noe som skyldes en rød-grønn regjering. Både i seg selv og i forhold til andre land har aldri sykehus, skole, samferdsel, byråkrati, skatte- og avgiftsnivå, innvandring og kriminalitet vært verre enn det er i dag, og aldri har vi brukt så mye penger og fått igjen så lite. Opposisjonens budskap utover dagen, kvelden og natten har blitt stadig mer entydig. Så de som fortsatt tror at det er noe i det norske samfunnet som fungerer, må nå begynne å tro om igjen – for det er krise i landet. Jo da, helt innledningsvis i dag var det noen av de ledende opposisjonspolitikerne som sa at de fleste har det ganske bra her i landet. Men dette har, mildt sagt, ikke vært fulgt opp senere i debatten: Det er krise i landet. Men opposisjonen skal ha dét, den feiger ikke ut. Den er offensivt beredt til å redde nasjonen. Og som medlem av denne framsnakkingsgruppa skal jeg prøve nettopp å prate opposisjonen – som nå består av Venstre, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet – opp, tolke dem i beste mening, legge merke til alle godbitene som har kommet, alle gladnyhetene som har kommet i forbindelse med det prosjektet, for de er der virkelig. De sier til oss at de både skal gjøre de rike rikere og gjøre forskjellene større og samtidig ikke gjøre det ved å bedre fordelingen både skal dempe det offentlige pengeforbruket og samtidig forkaste hele handlingsregelen både skal forkaste forestillingen om menneskeskapte klimaendringer, samtidig som de skal trappe heftig opp arbeidet med nettopp å dempe eller fjerne de miljøuheldige menneskeskapte aktivitetene både skal redusere antall sykehus og redde de samme sykehusene både skal avvikle velferdsstaten som universell for oss alle og bygge den videre ut både skal redusere kraftig innvandringen og samtidig øke den både skal forverre levekårene for dem som har presset seg inn hos oss, samtidig som de skal forbedre levekårene til de samme både skal øke egenandeler og brukerbetaling, og de skal redusere eller fjerne dem både skal slanke og redusere pensjoner, og de skal forbedre pensjoner både skal gi store skattelettelser, og de skal ikke gi skattelettelser både skal redusere bistandsprosjekter, og de skal øke dem både skal redusere kontroll og byråkrati, og de skal redusere det Her er det mange godbiter for oss alle sammen, og dermed har jeg bidratt til framsnakking av opposisjonen.
Steinar Gullvåg (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Flere av dagens talere har vært opptatt av Kristelig Folkepartis identitetskrise, og det er ganske naturlig. Kristelig Folkepartis oppfatning av seg selv og sin plassering i norsk politikk har ikke bare betydning for partiet selv, men for norsk politikk i sin alminnelighet. Jeg skal ikke her og nå kaste meg inn i kampen om partiets sjel. Det er nok av dem som gjør det. Men jeg må innrømme at jeg finner det ganske ufattelig at et parti som oppvartes av friere både til høyre og til venstre, har manøvrert seg inn i en situasjon der de slites sønder av sitt forhold til Fremskrittspartiet. Hvorfor – og i dette tilfellet håper jeg at presidenten tillater benevnelsen – i Herrens navn skal Kristelig Folkeparti i det hele tatt måtte forholde seg til et parti som står så fjernt fra de kristne verdier som Fremskrittspartiet? Er det slik at Kristelig Folkeparti trenger Fremskrittspartiet – og i så fall: til hva? Er det for å sikre de eldres og de uføres levekår? Er det bistandspolitikken, klimapolitikken eller fattigdomskampen som gjør Fremskrittspartiet til en naturlig alliansepartner? Jeg kan knapt se noe område der Kristelig Folkeparti trenger Fremskrittspartiet. Derimot er det høyst sannsynlig at Fremskrittspartiet kan komme til å trenge Kristelig Folkeparti dersom partiet noen gang skal komme i regjeringsposisjon. Og da burde spørsmålet snarere rettes til Fremskrittspartiet. Hva vil Fremskrittspartiet gjøre for å fortjene Kristelig Folkepartis støtte? Vil de imøtekomme Kristelig Folkeparti i alkoholpolitikken, i asylpolitikken, i skattepolitikken, i sosialpolitikken, i helsepolitikken eller i samferdselspolitikken, for den saks skyld, der det er milelang avstand mellom Bård Hoksrud og Knut Arild Hareide? I så fall blir det jo slutt på alt snakk om salg av alkoholholdige drikkevarer på landets bensinstasjoner, økte fartsgrenser og bompengefinansiering av veiene. Det ville i og for seg øke edrueligheten i norsk politikk. Men det er ikke mer sannsynlig av den grunn. For øvrig er det nok en gang viktig å merke seg Fremskrittspartiets landbrukspolitiske nytenkning. Jeg tror det er første gang det her i denne salen tas til orde for å bytte ut landets bønder med sykehjemsplasser.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2010-10-04:
Etter en lang dag og noe som virker som enda lengre innlegg fra en rekke fremskrittspartirepresentanter som beskriver landet vårt som et tilbakestående samfunn, undrer jeg meg på om jeg noen gang forlot Etiopia, Sør-Afrika og Tanzania som jeg besøkte med arbeids- og sosialkomiteen for kort tid siden. Etter å ha hørt innlegg fra representanten Tybring-Gjedde om det flerkulturelle samfunn må jeg si at jeg på min reise fant mennesker med en annen tro, et annet levesett og andre verdier som jeg følte meg mer beslektet med enn med de verdier Tybring-Gjedde representerer. Den flotte utfordringen det er at vi alle blir eldre, og at flere vil trenge god eldreomsorg, kan vi bare møte gjennom at alle får bidra. Det krever hender og hoder i rikt monn. Såfremt ikke vi som land er i stand til å effektivisere vår egen private hygge og produsere flere barn, burde Fremskrittspartiet ha anstendighet til å si ja, vi trenger dere, hver gang det er aktuelt å bosette flyktninger i kommunene våre. Bare gjennom å se mulighetene i menneskene vi møter på veien, kan vi se hvor rike vi kan bli som fellesskap. I en verden hvor den sosiale nøden stiger med massearbeidsløsheten, får høyrekreftene mange motsetninger å spille på. Vårt eget kontinent, Europa, er ikke noe unntak. Når høyresiden spør om hva som er vårt store prosjekt, er det lett å gi svar. Vårt prosjekt er å holde landet vårt sammen. Det handler om å gi en klar beskjed om at alle trengs, og å bekjempe arbeidsløshet og fattigdom. Vi må hele tiden ha et kritisk blikk på om fellesskapets ressurser blir brukt på en best mulig måte – ikke for å kutte skattene, slik høyrepartiene vil, men for å investere bedre i folk. Men det er et paradoks at når offentlig virksomhet bruker ressurser på det som ikke kan telles, måles og regnes, skriker Høyre opp om sløsing med skattebetalernes penger, mens hvis et kommersielt selskap driver velferd og dytter utbyttet i private lommer, er det uttrykk for effektivitet og gründervirksomhet. Alt kan ikke måles, telles og regnes – kanskje minst av alt det viktigste i livet. Derfor må vi bruke de store pengene på de store oppgavene. Når jeg ser utover denne sal, ser jeg mange av dem som ville mottatt høyresidens skattelettelser. Men, mine velfødde kolleger: Vi har til salt i maten. La oss vise oss store og heller gi håp og muligheter til dem som har gitt opp, de som ikke tror på en bedre framtid! Det som skiller oss fra høyresiden, er vår evne og vilje til å investere i folk. Utfordringene som ligger foran oss, er mange. La oss brette opp armene og ønske hverandre en arbeidsom høst!
Tina Bru (Høyre), 2010-10-04:
Representanten Inga Marte Thorkildsen lærte meg mye om Høyre og vår politikk i dag. Hun fremstiller Høyre som et parti som elsker de kyniske markedskreftene, som driver med politikk for å gjøre Norge til et verre sted å bo for folk flest, og som aldri vil svare for seg eller fortelle virkeligheten om sin politikk. Dette er feil, og jeg tar avstand fra en slik beskrivelse. Vi i Høyre driver med politikk av akkurat samme grunn som alle andre her inne, nemlig et genuint ønske om å gjøre Norge til et godt sted å bo. Vi har bare andre løsninger for å oppnå dette, og det må være lov uten å bli beskyldt for å drive en slags tilsløring av virkeligheten og forfekting av en politikk som ikke har folks ve og vel som mål. Representanten Thorkildsen fortalte i dag om sin pleietrengende bestemor som ikke brydde seg om hvorvidt hjemmehjelpen hennes var en privat eller offentlig tjenesteyter. Det viktigste var at bestemoren var fornøyd og selv kunne påvirke det tilbudet hun mottok. Jeg kunne ikke sagt det bedre selv, for dette er god Høyre-politikk. Det som er synd, er jo at dette ikke er regjeringens politikk. I troen på at alle private aktører har som mål å tjene penger på folks sykdom, nekter regjeringen å la de private kreftene slippe til innenfor helsetjenestene. Dette er grunnen til at helsekøene har økt og fortsetter å øke under denne regjeringen. Dette er grunnen til at ungdom som sliter med psykiske lidelser, blir sittende i kø helt til de har blitt så syke at de kvalifiserer til innleggelse på sykehus – av frykt for selvmord. Dette er grunnen til at folk som har god råd, betaler seg ut av køen og inn på private helseinstitusjoner. Det er denne politikken som fører til klasseskille og forsterker forskjellene i samfunnet. Høyre velger pragmatikk fremfor idealisme i helsepolitikken, og vi vil legge til rette for at folk skal kunne få den hjelpen de trenger, når de trenger den, uavhengig av om tilbudet er offentlig eller privat. Det viktigste er tross alt at folk blir friske og raskere får tilbake en god livskvalitet. Avslutningsvis vil jeg også kort kommentere noe av det som har blitt sagt om markedskreftene her i dag. Statsministeren sa selv fra talerstolen at han er imot markedet og «markedstenkningen». Hvorfor skal markedet, som tross alt består av alle oss som lever i dette samfunnet, fremstilles som det kalde alternativet til statens fellesskap? Det er ikke staten alene som står for verdiskapingen og det fellesskapet som utgjør den norske modellen. Det er menneskene som bor her, og da også det markedet vi sammen fungerer i. I fremtiden er det veksten og verdiskapingen, først og fremst drevet fram av det private initiativ, som vil trygge velferden – ikke staten. Statens oppgave må være å legge til rette for verdiskaping og menneskers mulighet til å leve av egen kraft. Det er dette som bygger samfunnet vårt, og det er dette som vil bære Norge videre i fremtiden. Derfor tror jeg på markedet og markedskreftene, i motsetning til statsministeren.
Henning Warloe (Høyre), 2010-10-04:
Hvis jeg får lov til å si noe til min gode kollega Thor Erik Forsberg, må det være at hvis han skal få gjort noe, må han for all del ikke brette opp armene. Da må han brette opp ermene. Hvis armene forsvinner, er det vanskelig å få gjort noe. Det har vært en lang debatt. Vi går vel snart inn for landing, tror jeg. I tillegg til å følge debatten har jeg hatt gleden av å besøke Stortingets utmerkede lege i løpet av dagen og blitt satt på en dobbel penicillinkur. Det har naturligvis ingenting med debatten å gjøre, men det slo meg egentlig tidligere i dag at kanskje var det også andre som har hatt ordet som har gått på en slags medikamenter, for maken til grunnløse og nærmest desperate angrep på Høyre og opposisjonen er det sannsynligvis lenge siden vi har hørt! Sonja Sjøli sa at hun har sittet 13 år på Stortinget og har aldri hørt lignende, og det lover jo ikke godt. Nå har regjeringen vært i hardt vær en stund, og det er faktisk ikke opposisjonens skyld. Det har den klart helt på egen hånd. Det er mulig at noen har tenkt i mørke korridorer de siste dagene at angrep er det beste forsvar. Mange sitater og utsagn har kommet. Jeg har bare notert meg noen ganske få: Høyre angriper alltid velferdsstaten, Høyre vil bygge ned velferdssamfunnet – rakke ned på velferden, var det en som også sa nå nylig – Høyre angriper «konsekvent» den norske modellen, og hvis vi skal tro regjeringspartienes representanter, kommer det til å bli minst like ille som i Italia dersom Høyre vinner neste valg. Det er ikke det Høyre som jeg er medlem av, som beskrives her. Det er ikke det. Det Høyre som jeg kjenner og er medlem av, er et parti som kanskje ikke er like opptatt av modeller og systemer, men som er opptatt av mennesker, som er opptatt av de menneskene som disse modellene eller systemene faktisk skal hjelpe. Hvis det er slik i Norge at det er noen som faller utenfor, har vi altså fremdeles noen systemfeil å diskutere. Og jeg tror at alle som følger med, må kunne se at vi har et paradoks i dagens Velferds-Norge – vi kan godt kalle det for velferdsparadokset – og det er at mens vi stadig bygger ut velferden slik at den omfatter mer og mer og treffer flere og flere, og det er bra, er det slik at de som faller utenfor, faller til de grader og oftere utenfor, og der blir de værende. Derfor brukte det Høyre som jeg kjenner, masse tid og masse ressurser under ledelse av Erna Solberg på å utmeisle et nytt program som vi kalte for «ny sjanse» – en ny sjanse for dem som faller utenfor, for det er fremdeles noen som gjør det. Og hvis vi luller oss inn i den troen at vi har et velferdssystem som når alle, ser vi ikke de aller svakeste.
Morten Ørsal Johansen (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Norsk politi og rettsvesen begynner å slite med et troverdighetsproblem, ikke fordi vi ikke har tillit til den jobben politi og rettsvesen gjør for å avdekke, etterforske og dømme kriminelle handlinger – problemet er heller at saker henlegges. Til og med saker med kjent gjerningsmann henlegges. Dette er ikke mye tillitskapende, og det er en fare for rettssikkerheten. Det som er ekstra ille, er at sakene henlegges ut fra økonomiske hensyn. Hvilken rettssikkerhet har de som blir utsatt for kriminelle handlinger, når vi har det på den måten? Etter min mening er den liten, og det er på grunn av at denne regjeringen ikke gir politi og rettsvesen de ressurser de trenger for å utføre oppdraget sitt. Rettssikkerheten er her avhengig av økonomi. Regjeringen, med statsråd Storberget, påstår at rettssikkerheten i Norge er god. Sammenlignet med hva? Med Kongo? Ja, da er den sikkert bra nok. Men hva med alle dem som blir dømt for kriminelle handlinger, og som faktisk ikke har gjort det de blir dømt for? Hva med dem som er blitt dømt for handlinger ut fra dårlige eller manglende bevis? Men da har vi jo noe som heter Gjenopptakelseskommisjonen. Den har blitt regjeringens alibi for rettssikkerheten, og for all del, kommisjonen har tatt opp mange saker, og mange har omsider blitt frikjent etter en feil dom. Dette gjelder for en stor del det som jeg vil kalle mindre saker, saker uten altfor mye og stor prestisje. Men når det gjelder store saker med stor prestisje, da er det noe annet. Det er en kjensgjerning at både politi og domstoler, med eller uten hensikt, gjør feil. Når vi ser på f.eks. Treholt-saken, er det en stor sak som det ligger mye prestisje i. Jeg sier ingenting om Treholts skyld eller uskyld, jeg bare spør ut fra de opplysningene som nå har kommet fram, om politi og rettsvesen på grunn av prestisje kan gjøre som de vil. Etterforskere står fram og forteller om uregelmessigheter i etterforskningen, og det er ikke holdbart i et rettssamfunn. En annen sak er Torgersen-saken. Det er også en stor sak med mye prestisje. Her er det ene såkalte beviset etter det andre tilbakevist som i beste fall lite troverdig og lite relevant, i verste fall at Torgersen ikke kunne ha avsatt sporet som beviset bygger på. I straffeprosessloven er det klare retningslinjer for hva som kan føre til gjenopptakelse. Når rettsvesenet og kommisjonen ikke makter å leve opp til dette, må det tas på alvor og gjøres tiltak for å rette opp tilliten til rettsvesenet. Prestisje og politikk skal ikke hindre at det norske folk får en rettferdig behandling av politi og rettsvesen. I matematikken blir minus og minus pluss, men der ville det dermed si at hvis samme feil gjentas, så blir den riktig av den grunn.
Torkil Åmland (Fremskrittspartiet), 2010-10-04:
Det er sent, og jeg skal prøve å være kort, men gripende.(Munterhet i salen) Vi lever i en fredelig del av verden, og det skal vi være glad for. Men fred er ikke noe som kommer av seg selv, den må aktivt beskyttes og vernes. Det koster å verne freden, men det er verdt å gjøre det, på samme måten som det koster å forsikre huset. Men om det én dag brenner, er det verdt hver krone. (Munterhet i salen) I perioden 1990–2008 sank bevilgningene til Forsvaret fra 3 pst. av BNP til 1,6 pst. av BNP. Som andel av statsbudsjettet sank forsvarsbevilgningene i samme periode fra 6 pst. til 3 pst. – altså en halvering. Og i perioden 2000–2008 har forsvarsreformene som er blitt vedtatt i denne sal, blitt kraftig underfinansiert, og dermed ikke gjennomført. Jeg la med bekymring merke til at statsministeren i sitt innlegg i dag ikke nevnte forsvarsbevilgningene med et eneste ord. Det er behov for et stort løft for Forsvaret for å ta igjen det som er tapt. Lenge var uttrykket «Aldri mer 9. april» en bærebjelke i norsk forsvarspolitikk. Aldri mer skulle Norge møte en trusselsituasjon eller et overraskende angrep uforberedt, og aldri mer skulle Forsvaret bygges ned til et nivå der vi i praksis ikke hadde noe forsvar. Men det er dessverre faktisk en del paralleller mellom mellomkrigstiden og vår tid. I flere uttalelser fra den politiske ledelsen i Forsvarsdepartementet legges det til grunn at vi nærmest ikke har potensielle trusler. Og jeg minner om at en av våre fremste utenrikspolitikere i det forrige århundre, nemlig Venstres leder Johan Ludwig Mowinckel i 1939 uttalte: Vi har ingen fiender, vi har bare venner. I 1920-årene og det meste av 1930-årene regnet man krig på norsk jord som helt utenkelig, og vedtok flere forsvarsreformer som aldri ble gjennomført på grunn av underfinansiering. Er det noen som kjenner igjen mønsteret? Ledende politikere regnet med at om en spent situasjon likevel skulle oppstå, skulle det folkerettslige byggverket, voldgiftsavtaler og Folkeforbundet verne oss – på samme måten som vi i dag tenker på FN som en del av vår sikkerhet. Skulle alt dette svikte, så regnet vi med at britene med Royal Navy ville gripe inn. 9. april ble alle disse illusjonene smadret av den tyske krigsmaskinen. Jeg sier ikke – og jeg håper ikke – at noe slikt vil skje igjen. Men la oss ikke la være å forsikre huset fordi vi tror det ikke vil brenne. Vi vet at vi har en nabo i øst som har globale stormaktsambisjoner, og som er i gang med en stor militær opprustning. Det er ikke usannsynlig at spenningen mellom stormaktene vil øke i framtiden, og at nordområdene vil bli mer strategiske både militært og ressursmessig. Historien lærer oss at et sterkt og troverdig forsvar til syvende og sist er bæreplanken i vår sikkerhet, og kan ikke erstattes av andre ordninger. Derfor trengs det et skikkelig løft for Forsvaret. I morgen får vi se om regjeringen tar den oppgaven på alvor.
Frank Bakke-Jensen (Høyre), 2010-05-11:
På vegne av representanten Elisabeth Røbekk Nørve og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om eier- og maktforholdene i fiskerinæringen. Og på vegne av representanten Elisabeth Røbekk Nørve og meg selv har jeg gleden av å fremme et annet forslag, som omhandler kvoteåret.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Jeg tror nok at statsråden må gå gjennom stortingsperioden 2001–2005 og Bondevik II-regjeringens rulleblad en gang til vedrørende styrking av fedres rettigheter og fedrekvote. Men det var ikke det mitt spørsmål gjaldt. Han vil i så fall komme til en annen konklusjon når han gjør det. Han nevner at det har vært et mål å unngå dobbeltomsorg. Derfor har vi et aktivitetskrav for mor, som må oppfylles for at far skal kunne få foreldrepenger. Derfor står det en del fedre igjen etter vedtaket som gjøres i dag. Siden statsråden ikke ville svare forrige replikant, vil jeg snu på det og spørre på en annen måte: Er det rimelig at aktivitetskravet bare gjelder den ene veien – at det ikke anvendes overfor far, hvis det er far som er hjemme i utgangspunktet, og mor ønsker å ta ut foreldrepenger?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Jeg tar ordet, for det første, for å klargjøre at det er en feil i komiteens tilråding i innstillingen. I vedtak til lov, der det er ramset opp hvilke lover som komiteen foreslår å endre, står det «folketrygdloven, kontantstøtteloven og barnetrygdloven». Men det skal altså ikke stå «kontantstøtteloven» i innstillingen. Det ordet bør strykes ut. Så tar jeg også ordet for å kommentere det som er sagt knyttet til valgfrihet og fedrekvote. Valgfrihet forutsetter faktisk at rammevilkårene omkring det valget som skal gjøres, er slik at du har mulighet til å velge det du selv ønsker. De rammevilkårene kan ganske enkelt illustreres ved det situasjonsbildet vi ser hver dag på ulike norske arbeidsplasser: En kvinnelig arbeidstaker kommer til sin sjef og opplyser om at hun er gravid, hvorpå sjefen smiler og sier: så hyggelig og gratulerer. Så ser du med en gang at øynene begynner å gå rundt i hodet på ham, og så begynner han å tenke igjennom hvordan skal jeg gjøre dette nå, vi trenger sannsynligvis nærmere et års vikariat neste år. Så er det en mannlig arbeidstaker som kommer til den samme sjefen og opplyser om det samme, at vi venter barn. Gratulerer, så hyggelig, sier sjefen gjerne, og tenker at nå fortsetter vi som før. Kanskje blir det noen ukers pappaperm om vel et års tid, og forhåpentligvis tar han det i forbindelse med sommerferien når det er litt stilt og rolig i bedriften, og uten at det får for store konsekvenser. Dette er hverdagen på norske arbeidsplasser. Det er holdninger henholdsvis kvinnelige og mannlige arbeidstakere møtes med. Derfor er ikke rammevilkårene for et helt fritt valg av fordeling av permisjon lagt til rette i utgangspunktet. Derfor er fedrekvoten en positiv stimulans, som gjør det lettere for veldig mange menn å velge nettopp det man ønsker: å ta ut en del av permisjonen. Noen vil ta en lang del, og noen vil ta en mindre del ut fra familiesituasjonen, men den legger til rette for at flere menn kan ta ut en del av permisjonen som man faktisk uansett ønsker. Det er et godt og viktig kort å ha i ermet når man møter arbeidsgiveren med et krav om den permisjonen. Det betyr at å forsvare fedrekvoten er et virkemiddel for økt valgfrihet. Det er et virkemiddel for økt likestilling, og det er et virkemiddel for bedre familiepolitikk.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Jeg skal senere komme tilbake til de utspillene som har kommet fra rød-grønne representanter knyttet til ansvaret for kraftsituasjonen i Midt-Norge og hvilke regjeringer osv. som skal tilskrives ulike deler av det ansvaret. Men det vi uansett kan være enige om, er jo at kraftforsyning og forsyningssikkerhet i alle deler av landet er et politisk ansvar og er myndighetenes ansvar. Statsråden har forsvart prinsippet om områdepriser varmt, og det kan jeg for så vidt være enig i. Det skal være områdepriser som korrigerer når markedet trenger det, av ulike midlertidige grunner. Men hvis vi skulle få en skikkelig tørrårssituasjon, som vi ennå ikke har hatt, som gjør at vi får en vinter med månedsvis med langt høyere priser i Midt-Norge enn i resten av landet, vil jo folk i Midt-Norge betale en slags straffeskatt fordi myndighetene ikke har gjort jobben sin. Da er spørsmålet til statsråden: Er det derfor vi har områdeprissystemet? Er det rimelig at det fungerer på den måten?
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Kraftsituasjonen i Midt-Norge er alvorlig. Den er alvorlig fordi det fram til overføringslinjen Ørskog–Fardal er på plass er stor usikkerhet knyttet til om landsdelen takler en periode uten nedbør. Og det bør ikke være slik i Norge anno 2010 at en landsdel blir utsatt for en sånn usikkerhet. Prisbildet i vinter har imidlertid vært slik at Midt-Norge i stor grad har hatt samme priser som Nord-Norge og resten av det nordiske markedet. Det forundrer meg av og til i disse debattene at folk som vil Midt-Norge vel og ønsker at det skal være attraktivt for næringslivet å investere i Midt-Norge, ikke anstrenger seg mer for å gi et nyansert bilde av prissituasjonen som den har vært, og er, i Midt-Norge. Men kraftsituasjonen er alvorlig på grunn av usikkerheten det skaper for tørrårssituasjoner. Så vil jeg gi ros til representanten Sund, som er mer nyansert enn sine rød-grønne kolleger når det gjelder ansvarsfordelingen for den situasjonen vi er i, og viser til at det skyldes flere regjeringer. Men flere av de andre rød-grønne representantene har vært desto mindre ydmyke og framstilt det som om Bondevik II-regjeringen manglet framsynthet og ikke foretok seg noen ting, mens de rød-grønne har fulgt opp etterpå med mange tiltak. Det er jo bare å ta en liten test på en del av de viktigste tiltakene som er nevnt. Når startet planleggingen av overføringslinjen Ørskog–Fardal? Når startet planleggingen av overføringsforbindelsen Nea–Järpströmmen? Under hvilken regjering startet Statnett arbeidet med å skaffe de mobile reservekraftverkene? Svarene på disse spørsmålene viser klart at Bondevik II-regjeringen handlet i forhold til kraftsituasjonen i Midt-Norge, og den rød-grønne skrytelista blir jo desto kortere av en slik test. Likevel er det ingen regjering som kan slå seg på brystet og si at den er fornøyd med sin innsats. Men når det gjelder utfordringen fra representanten Sund om å vise til hvilke tiltak som bør stå i en slik handlingsplan, kan jeg nevne to ting. Det første vil jo være å sette en tidsfrist for behandlingen av Ørskog–Fardal-linjen – ikke fordi saksbehandlingen ikke skal være skikkelig, men for å sette press på alle parter for å sikre maksimal framdrift, slik at vi kan få en beslutning så snart saken er forsvarlig behandlet. Det andre er om olje- og energiministeren kunne fastslå at prisområder har vi for å håndtere normale variasjoner i kraftmarkedet mellom forbruk og produksjon, mens en situasjon over tid der en landsdel må betale en ekstra straffeskatt på strømprisen fordi myndighetene ikke har gjort jobben sin, ikke er hensikten med prisområdene. Statsråden kan erklære at en slik situasjon vil vi ikke akseptere at disse områdene skal utløse.
Øyvind Håbrekke (Kristelig Folkeparti), 2010-05-11:
Det var representanten Sande som fikk meg til å ta ordet, fordi han etterlyste igjen tiltak i handlingsplanen som vi mener regjeringen bør iverksette. Jeg sa ikke bare «maksimal framdrift» i arbeidet med Ørskog–Fardal. Jeg sa at olje- og energiministeren faktisk bør sette en tidsfrist, slik at folk i Midt-Norge vet hva de har å forholde seg til – en tidsfrist som er rimelig for å få en forsvarlig behandling, men som setter press på partene og gir folk i Midt-Norge en trygghet for at her får vi faktisk en beslutning. I mitt innlegg viste jeg også til områdeprisene. Det er faktisk mulig å etablere et prinsipp om at områdepriser skal korrigere for normale variasjoner i kraftforsyningen i ulike deler av landet, men skal ikke brukes som et særpålegg i en landsdel hvis vi over tid får en spesielt anstrengt situasjon, som åpenbart skyldes at myndighetene har sviktet. Det er ikke rett at Statnett skal skrive ut regningen til forbrukerne hvis det er Statnett som har ansvaret – eller politiske myndigheter for den del. Det prinspippet kunne olje- og energiministeren ha slått fast for lenge siden, og dermed gitt folk i Midt-Norge en mye større trygghet i forhold til den usikkerheten man møter i årene framover. Så har vi også pekt på energieffektivisering, fornybar energi osv. som kan være gjennomført, men paradokset i denne debatten er at vi har kommet så langt at mange av de nye tiltakene som kunne ha vært gjennomført, f.eks. av ny kraftutbygging, ikke vil være ferdig før Ørskog–Fardal står klart. Det er nettopp den rød-grønne regjeringens nøling som har gjort at vi står her i dag i en situasjon der det er for sent å gjennomføre en del av de tiltakene som burde ha vært gjennomført. Til slutt vil jeg også minne om at den debatten vi nå har om Midt-Norge, kanskje også er en anledning til å løfte blikket og til å diskutere: Er det noen svakheter i energipolitikken som har gjort at vi står her og diskuterer en sånn situasjon? For vi har jo ikke bare en Midt-Norge-situasjon. Energimyndighetene sier at vi har foran oss en potensielt anstrengt situasjon i Hordaland. I fjor vår diskuterte vi utbygging av Goliat-feltet, der regjeringen og det rød-grønne flertallet ikke var i stand til å si at vi kunne forsyne Goliat med fornybar energi om elleve år. Det kunne man ikke med sikkerhet fastslå, fordi Statnett måtte jo regne ut om det var samfunnsøkonomisk lønnsomt å bygge denne kraftforsyningen. Så vi har en Finnmarksituasjon, som skaper klimagassutslipp, vi har en usikkerhet om Hordaland, vi har en usikkerhet i Midt-Norge. Kanskje er det nettopp tid for å løfte opp energipolitikken og si at vi trenger mer politisk styring av energipolitikken? Vi trenger energi- og klimaplaner som viser at vi holder klimaforpliktelsene uten gasskraftverk med utslipp, og vi forsyner hver enkelt landsdel sikkert i et 10-20-30-årsperspektiv. Det er styring av energipolitikken.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2010-05-11:
Jeg skal ikke spørre statsråden om hva han mener om fedrekvoten, for det tror jeg at jeg vet, og det får vi sikkert debattert flere ganger. Jeg har lyst til å ta opp et tema som gjelder endringer i kontantstøtteloven. Regjeringen har lagt fram et forslag for Stortinget om at hvis det blir idømt delt bosted mellom to foreldre, kan de også dele kontantstøtten. Det har statsråden ikke fått støtte til fra sine egne i regjeringspartiene her i denne salen. Det er Fremskrittspartiet som fremmer et forslag om det som regjeringen foreslår. Mitt spørsmål til statsråden går på hva han tenker om dette, og hva han vil gjøre for at foreldre som har fått delt omsorg, også kan dele kontantstøtten.
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2010-05-11:
I mars i år sa statsråd Lysbakken til TV 2 at han mener det er altfor mange barn som opplever å ha en ukjent far, og at dagens rutiner er altfor dårlige for å få avklart farskapet. Statsråden sa også at det er viktig at barn får vite hvem som er deres biologiske opphav, og understreket retten alle barn har til å få vite hvem som er deres biologiske foreldre. Statsråden sa også at han mener vi må sørge for at flere kvinner oppgir navnet på far, gjennom å styrke og forbedre de møtene vi har med kvinner når de blir innkalt etter å ha oppgitt ukjent far. I sitt innlegg sier også statsråden at man må endre rutiner, at man må ha andre virkemidler, og at han ikke liker Fremskrittspartiets virkemidler på grunn av at vi har bedt regjeringen «vurdere» om det kan være rett med en strafferettslig konsekvens. Mitt spørsmål til statsråden blir: Hvilke rutiner er det han vil endre? Og hvilke virkemidler er det statsråden da vil ta i bruk for å få orden på dette?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2010-05-11:
Jeg hadde ikke trodd det skulle være nødvendig å lese opp Fremskrittspartiets forslag for enkelte representanter i denne salen, men det står faktisk i forslaget: «Stortinget ber regjeringen vurdere hvordan man kan bidra til at kvinner velger å gi riktige opplysninger om barnefar, og komme tilbake til Stortinget på egnet måte med en vurdering av hvordan intensjonen i forslaget kan ivaretas.» Det er det ene forslaget. Så ber vi «regjeringen vurdere om det vil være hensiktsmessig med en strafferettslig konsekvens ved bevisst unnlatelse av å overholde plikten til å bidra med informasjon om barnefar» – altså kvinner som bevisst unnlater det. Vi er fullt klar over at det kan være enkelte spesielle tilfeller, men intensjonen i forslaget gjelder kvinner som bevisst velger å lyve om barnefaren. Det er faktisk barn som ber mor om å få lov til å vite det, men mor gjør dette bevisst, for hun vil ikke si det. Det kan være situasjoner der det ikke er snakk om verken voldtekt eller at det er f.eks. bestefar som kan være far. Det er en menneskerett å kjenne sin mor og far, og i § 5 i barneloven gis det offentlige ansvar for å fastsette farskapet. Dette er merknader som også representanten Barstad har vært med på. Vi må her se på om vi kan vurdere strafferettslige konsekvenser, noe som også kan virke preventivt for mor. Så det er nok ikke bare Fremskrittspartiet som ser på denne saken i sort-hvitt – det tror jeg også representanten Barstad gjør.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2010-05-11:
Jeg forstår det slik at det er litt delte meninger om hva regjeringen selv legger i det som står i Soria Moria om selvstendig opptjeningsrett. Jeg forstår det slik at noen statsråder kanskje mener at alle fedre skal ha opptjeningsrett, at alle fedre skal ha rett til fedrekvote, basert på sin inntekt og sin yrkesaktivitet, og at det er derfor regjeringspartiene i dag stemmer mot forslaget fra Fremskrittspartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti om de om lag 6 500 fedrene som fortsatt ikke har rett til å ta ut foreldrepenger. Kan statsråden klargjøre for Stortinget hva som egentlig ligger i Soria Moria? Er det slik – som noen statsråder i regjeringen kanskje har vært inne på – at man mener at mors manglende aktivitetsplikt skal føre til at far ikke skal ha rett til å ta ut fedrekvote, eller skal alle fedre få selvstendig opptjeningsrett?
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2010-05-11:
Jeg vil gi honnør til representanten Solveig Horne for å ha satt denne viktige saken på dagsordenen. Det fortjener den i aller høyeste grad. Det er en viktig sak for veldig mange, og i denne saken er det også slik at man i mange tilfeller opplever at dagens lovverk er svært urettferdig. Kvinner har etter norsk rett en forklaringsplikt, selv om en nektelse av å oppgi potensielle fedres identitet i praksis ikke vil møtes med straffansvar eller kutt i velferdsytelser. Høyre vil understreke at rutinene for forklaring bør forbedres, og det er vi glad for at regjeringen nå skal se på. Vi synes det er veldig bra at regjeringen skal vurdere hvordan man kan bidra til at flere kvinner velger å gi riktige opplysninger om barnefaren, og at det vurderes hvordan intensjonene i dette forslaget kan ivaretas. Høyre er enig i intensjonene i forslaget, men det er også en del sider ved forslaget som nok bør vurderes nærmere – ikke minst ber Høyre, sammen med Fremskrittspartiet, regjeringen vurdere om det vil være hensiktsmessig med en strafferettslig konsekvens ved bevisst å unnlate å overholde plikten til å bidra med informasjon om barnefaren. Det tror jeg er viktig informasjon som Stortinget bør få utredet, og som Stortinget bør ha på plass før man tar stilling til alle sider ved denne saken.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Fedrekvoten er en suksesshistorie. Jo mer vi øker fedrekvoten, jo mer permisjon tar far, og jo flere fedre tar ut mer enn den tiden de har krav på. Med regjeringens forslag sikrer vi at flere fedre får uttaksrett, og som representanten Gjul pekte på i sitt innlegg, henger dette nøye sammen. Nå endrer vi regelverket slik at fedre får rett til å ta pappapermisjon selv om mødrene bare har hatt deltidsjobb. Barn trenger å bli kjent med begge foreldrene sine, og foreldre trenger tid til å være sammen med barna. Styrkede rettigheter for far medvirker til at barna knytter seg like sterkt til begge foreldre. Det gir et mer likestilt foreldreskap. Når mor og far deler foreldrepermisjonen, deler de ofte også omsorgsoppgavene etter at permisjonen er over. Det er bra for foreldrene, og det er bra for barna. Kvinner tjener i dag gjennomgående mindre enn menn. Kvinners årsinntekt var i 2007 bare 64 pst. av det menns årsinntekt var. Jeg har sagt det før fra denne talerstolen, og jeg kommer til å gjenta det helt til kvinners årsinntekt kommer på nivå med menns: Å ha egne penger og kunne forsørge seg selv er nøkkelen til kvinnefrigjøring. Vi får aldri et likestilt samfunn dersom kvinner systematisk skal tjene så mye mindre enn menn. Selv om likelønn er et stort og komplekst tema, med mange årsaker, betyr ikke det at vi ikke kjenner til årsakene til ulikelønnen. Tvert imot, vi vet masse om hva som skal til. Vi vet at det er kvinner som tar mest ansvar for hus, hjem og barn. Vi vet at denne skjevheten fester seg i et mønster som blir satt når barnet blir født. Vi vet at det er når kvinner får barn, de sakker akterut i lønnskampen. Og vi vet at det hjelper med tiltak som gjør at far er mer hjemme. Da er spørsmålet om vi skal gjennomføre slike tiltak. Det har SV jobbet for i årevis. Dette forslaget er et eksempel på tiltak som går i riktig retning. Høyre, som tidligere var med på å innføre fedrekvoten, har nå forlatt likestillingspolitikken til fordel for retorikk fra det familiepolitiske 1950-tallet og regjeringsflørt med Fremskrittspartiet – et parti som aldri har vært for likestilling. For øvrig er det positivt at Høyre og Fremskrittspartiet løfter selvstendig opptjeningsrett som en viktig sak. Men det er trist at de samtidig, gjennom sine landsmøtevedtak, i praksis vil frata mange fedre muligheten til å ta ut permisjon. Det er også betimelig å minne om at ingen av de nevnte partiene hadde satt av penger til selvstendig opptjeningsrett i sine alternative budsjetter. Fra og med 1. juli får 1 500 flere pappaer muligheten til å ta ut permisjon. Opposisjonen prater, de rød-grønne handler. Med regjeringens mål om å utvide pappakvoten til 14 uker tar vi viktige skritt i retning likestilling for kvinner og menn.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Jeg ønsker å ta ordet for å presisere at verden ikke er så svart-hvit som representanten Thomsen prøver å framstille den. Jeg lurer på om Fremskrittspartiet har tatt inn over seg at det finnes en del mødre i dette landet som ikke oppgir korrekt barnefar for å beskytte sine barn. Så kan man vurdere om det er riktig eller ikke, men det finnes situasjoner i Norge der barnefar også er bestefar. Det ville være ødeleggende og ikke nødvendigvis til barnets beste å bli konfrontert med dette fra tidlig alder. Disse ekstreme, groteske og brutale eksemplene blir også omfattet av Fremskrittspartiets forslag.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2010-05-11:
Senterpartiet er opptatt av familien, og vi er opptatt av at vi skal ha et likestilt foreldreskap, der både mor og far påtar seg det ansvaret som følger med det å ha unger. For at en unge skal ha god kontakt med både mor og far, er det viktig at muligheten til å knytte bånd det første året er til stede. Det primære er selvsagt at vi skal få gode og sterke familier, men dette vil også ha effekt på andre områder. Når far tar mer ansvar for ungene, unngår vi den skeive ansvarsfordelingen som vi ser i dag, der mor i hovedsak påtar seg dette ansvaret, noe som igjen virker inn på lønn, arbeidssituasjon og rettigheter senere i livet. I forbindelse med behandlingen av statsbudsjettet for 2010 ble det vedtatt at flere fedre skal ha rett til fedrekvote. Det ble gjort ved at kravet om at mor må ha arbeidet i minst halv stilling i opptjeningstiden for at det skal foreligge rett til fedrekvote, faller bort. Fremskrittspartiet og Høyre snakker om valgfrihet for familiene. Familiene har mye valgfrihet i dag. Den største delen av permisjonen kan man faktisk sitte rundt kjøkkenbordet og diskutere hvordan man kan dele. Man har fleksible ordninger med f.eks. tidskonto. Det er ikke sånn at far må ta ut sin del av foreldrepermisjonen til en bestemt tid. Familiene har altså stor mulighet til å sette seg rundt kjøkkenbordet og diskutere hvordan de ønsker å legge opp livet for sin familie. Men i de fleste tilfellene skjer ikke dette. Derfor blir forslaget som Høyre vedtok på sitt landsmøte, nemlig fjerning av fedrekvoten, ikke et forslag som forholder seg til realitetene og det samfunnet vi faktisk ser i dag. Selv om vi fortsatt har en del som må gjøres før vi kan si at vår foreldrepengeordning er en likestilt og oversiktlig ordning, er dette absolutt et skritt i riktig retning. Regjeringen er i gang med et arbeid som vil ha stor betydning for familiene, og arbeidet vil forhåpentligvis gi oss en bedre, mer oversiktlig og mer fleksibel ordning. Når det gjelder forslaget om endring i barnetrygdloven og kontantstøtteloven for å tilpasse Stortingets vedtak om endringer i barneloven, viser jeg til merknadene, der man legger til grunn at endringene i barnetrygdloven er tilstrekkelig tilpasning, og at det derfor ikke er hensiktsmessig å endre kontantstøtteloven.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Jeg tar til etterretning at komiteens flertall ikke ønsker å endre kontantstøtteloven, og det er helt udramatisk. Min agenda når det gjelder dette, er nemlig akkurat den samme som flertallet i denne sal har, at vi har gitt en svært snever adgang til å idømme delt bosted. Departementet sa i proposisjonen at idømmelse av delt bosted ikke antas å være aktuelt for barn under syv år. Det er den intensjonen vi har hatt med dette. Vi vet at Fremskrittspartiet har en annen politikk når det gjelder idømming av delt bosted, et utgangspunkt som i større grad bunner i et foreldreperspektiv enn i et barneperspektiv, etter min mening. Mitt syn på det er annerledes. Det at departementet fremmet dette, var bl.a. fordi vi vet at for en del adoptivbarn kan det gis kontantstøtte fram til barnet når skolealder. Men vår intensjon bak dette er det samme som det som tidligere har fått tilslutning i salen, og jeg har ingen problemer med den innstillingen som foreligger fra komiteen.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Det har tidligere vært bred enighet om, bl.a. da dette ble diskutert i flere runder på 1990-tallet, at det var et mål å unngå såkalt dobbeltomsorg, altså situasjoner der både mor og far var hjemme på det offentliges regning med barna. I dag tror jeg den debatten sakte, men sikkert er under endring. Det er stadig flere som ønsker at vi skal vektlegge mer at flere fedre får muligheten til å være hjemme. Det er også regjeringens politikk. Hvor langt vi skal gå med det vil Stortinget få svar på når vi legger fram de konklusjonene vi trekker, etter den gjennomgangen av ordningen som vi har lovet å gjøre, men der målet er både en mer likestilt og en enklere ordning. Jeg har veldig god samvittighet for det regjeringen har gjort på dette området, for i motsetning til i perioden med borgerlig styre har også fedres rettigheter i denne gruppen blitt systematisk utvidet – senest nå i dag, med de 1 500 nye fedrene som får uttaksrett.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Det kan tenkes mange måter å lage en mer likestilt ordning på. Det er åpenbart at aktivitetskravet må til debatt. Men det er en debatt om det er riktig å ha aktivitetskrav begge veier, om det er riktig å ha aktivitetskrav i det hele tatt, eller om det vil være riktig å si at noen grupper som i dag ikke har rettigheter, bør få det. Det kan være ulike modeller, og jeg tror det vil være ulike syn på dette, også i de ulike partiene her på Stortinget. Regjeringen gjør en slik gjennomgang nå, nettopp for å veie de ulike hensynene opp mot hverandre og vil komme til Stortinget med forslag knyttet til det. Mitt klare mål er at flere fedre skal få rettigheter. Den situasjonen vi har når det gjelder fedre som ikke får muligheten til å ta ut foreldrepenger fordi mor er uføretrygdet, er et veldig godt eksempel på noe vi burde forbedre.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2010-05-11:
Som jeg sa, er det en mulighet til å gå gjennom regelverket på dette feltet nå, fordi regjeringen allerede har varslet en gjennomgang av farskapsreglene. Vi har hatt et offentlig utvalg som har gått gjennom det, og vi vil komme til Stortinget med vår oppfølging av det arbeidet. Da mener jeg at det er naturlig at vi ser på rutinene rundt den samtalen som Nav har med mødre, og håndhevelsen av den plikten det offentlige har til å få fastsatt farskap, fordi jeg mener at denne problemstillingen er viktig for de barna det særlig gjelder. Det er en rettighet å få muligheten til å få vite om sitt biologiske opphav. Jeg mener at vi ikke trenger å vurdere forslag om straffereaksjoner, fordi vi vet mye om hvem disse kvinnene er. Jeg føler meg trygg på at det ville være en urimelig og uhensiktsmessig reaksjon å straffe kvinner som f.eks. etter overgrepssaker ikke vil oppgi barnefar.