Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-25:
Utgangspunktet for denne interpellasjonen er to ting. Det ene er verdens energibehov, det andre er hva Norge kan bidra med. Det er naturlig nok relatert. Verdens atomkraftindustri opplever nå en voldsom vekst etter mange tiår med relativ stillstand. Det er 57 nye reaktorer under bygging, over 200 under planlegging. Spesielt Kina og India satser stort – India satser veldig stort. Men også i Vesten endrer klimaet seg for nye investeringer. Samtidig forlenges levetiden på mange av de eksisterende 456 reaktorene. I Norge er dog kjernekraftdebatten mer eller mindre et tabu. Det er uaktuelt å bygge, og det har vært uaktuelt å snakke om å bruke penger på nesten noen aspekter rundt kjernekraft. Statkraft var dristig, og for et par år siden studerte de litt rundt thorium, men da Brennpunkt hadde en programserie om det, skrinla Statkraft sin studie umiddelbart – sånn skal en bare ikke gjøre i Norge – og det til tross for at Norge som nasjon tidlig var langt framme i kjernefysikk og utprøving av kjernekraft, og til tross for at vi er avhengig av kjernekraft for å ha en stabil energiforsyning på hjemmebane. Denne vinteren, med en vanskelig kraftsituasjon, har illustrert det, når til og med vår statsminister mer eller mindre har anklaget Sverige for ikke å produsere nok kjernekraft, og dermed laget problemer på hjemmebane. Det er jo nærmest en litt parodisk tilnærming all den tid de fleste norske politikere, i den grad de har brydd seg om svensk kjernekraft, har ønsket å stenge reaktorene. Nå har vi altså ikke fått nok av dem. Så kan det også dog virke som at en har blitt mer bønnhørt enn forventet, fordi den svenske regjeringen på tirsdag la fram en plan om å åpne for å bygge inntil ti nye atomreaktorer som erstatning for eksisterende atomreaktorer, som i dag nærmer seg utløp av levetiden. Selv om antallet reaktorer blir det samme, vil de ha mye større produksjon enn det dagens ti reaktorer har. Det skjer også ting i Finland. Der vet vi at de bygger et, og har planer om inntil tre flere kjernekraftverk. Det bygges i Frankrike. USA ved president Obama har nettopp gått ut og sagt at de vil gi garantier ved bygging av kjernekraftverk – det er vel da fire stykker han konkret sikter til, men i mange stater er det store planer. Dette har ikke gått helt problemfritt for seg, for det nevnte kjernekraftverket i Finland har gått betydelig over budsjett og er forsinket, men bransjen regner med at med det omfanget som nå er av prosjekter, vil de også få en læringskurve som gjør at de blir bedre til både å prosjektere og gjennomføre. Vi ser også at meningsmålinger i Sverige viser at halvparten av befolkningen er positiv til å erstatte dagens kjernekraftverk, ytterligere en fjerdedel vil bygge mer enn det de har i dag. Satsingene i Sverige og Finland og i mange andre land viser at fornybar energi alene ikke er tilstrekkelig til å dekke verdens behov for energi uten CO2-utslipp. Kjernekraftverk gir i den sammenheng betydelige kraftvolum både i forhold til kostnader og areal. Obamas garantiordning for kjernekraftverk må også ses i sammenheng med hans satsing på å gjøre USA uavhengig av importert olje daglig, og da ser han at selv om fornybar energi vil bety mye, vil kjernekraft dog være vesentlig for å klare å innføre de målene. Energi- og miljøkomiteen har nylig vært i England og blitt presentert for en betydelig satsing på havvindmøller og en tilsvarende betydelig satsing på kjernekraft. Forskjellen var at mens havvindmøllene skulle kunne subsidieres med rundt 1 kr pr. kWh, forventet de at kjernekraftverkene skulle stå på egne bein, uten subsidier. Ifølge det internasjonale energibyrået World Energy Outlook 2009 er kjernekraft den teknologien med størst prosentvis vekst. Når vi ser på EUs bevilgninger til forskningsprogram, der CO2-rensing ofte dras fram i den norske debatten, er bevilgningene til kjernefysikkforskning i EU større enn den er til CO2-rensing. I denne sammenheng bør Norge ha mange og betydelige interesser i å være med på det som skjer, og følge kjernekraftutviklingen som skjer i andre land, og bidra til at den blir tryggest mulig. Alle våre naboland unntatt Danmark har kjernekraft, og i alle de nevnte landene planlegger en også ny kjernekraft. En ulykke vil utvilsomt påvirke oss. Kjernekraftverk som eksisterer eller blir bygd, må være tryggest mulig – også fordi vi er avhengig av deres energi for å få en robust energiforsyning i Norden og derved i Norge. Norge har små, men sterke miljøer innenfor kjernefysikk. Vi var, som jeg sa innledningsvis, tidlig ute med forskning på kjernekraft, og våre miljøer er fortsatt anerkjent innenfor dette arbeidet. Reaktorene på Halden og Kjeller var blant de første som ble bygd, og de er internasjonalt kjent i forskningsøyemed. Det er også en gryende interesse for kjernekraft/kjernefysikk ved våre universitet, og ved NTNU i Trondheim er det nå mulig å ta klasser som går på kjernekraft. Vår leverandørindustri kan få oppdrag med å dekke behov for kjernekraftindustrien. Et spesielt eksempel der er innenfor betong, der vi har fått mange ting bygd av betong til å anta rare former og flyte. Det er en vesentlig innsats når en bygger ny kjernekraft. Det Norske Veritas har stor kompetanse innenfor risikovurdering også når det gjelder kjernekraftverk. Haldenprosjektet er faktisk Norges største internasjonale forskningsprosjekt, der det er 100 medlemsorganisasjoner og bedrifter fra 18 land. Til tross for det har altså flere partier i denne sal programfestet at det skal stenges. Det viser litt av utfordringene ved det å i det hele tatt drive med kjernefysikk og kjernekraftforskning i Norge. Haldenreaktoren ble etablert så tidlig som i 1958. Man forsker på kjernekraftsikkerhet, og det hele ledes av Institutt for energiteknikk og Institutt for atomenergi. Bare det å forske på kjernekraftsikkerhet er så kontroversielt i Norge at enkelte partier vil stenge den ned. Halden-miljøet er ledende på design av kontrollrom og på opplæring av operatørene i kontrollrommene. De er ledende når det gjelder forskning på sikkerhet i brenselet. De ser hvordan brenselstavene reagerer på ulike former for påkjenninger som trykk og varme mens reaktoren er i gang. Det er faktisk den eneste reaktoren i verden hvor man gjør sånt. Tilliten til de norske miljøene er spesielt stor, kanskje bl.a. fordi Norge er uavhengig og selvstendig i forhold til de store kjernekraftselskapene. Vi har altså ingen egeninteresser som kjernekraftnasjon som prioriterer det noen kan oppfatte som en hemmelig agenda. Og når verden nå satser på kjernekraft, uansett om man liker det eller ikke, bør Norge bidra så godt vi kan. Thoriumutvalget la fram sin rapport i februar 2008. Den ble sendt ut på en omfattende høring, og det er kommet inn ganske mange høringssvar.(Brannalarmen går.) (Brannalarmen går.)