Lars Sponheim (Venstre), 2000-10-10:
Det er litt over et halvt år siden Arbeiderpartiet og Høyre gikk sammen om å rydde sentrumsregjeringen av veien. Foranledningen var behovet for fortgang i planene om bygging av gasskraftverk med store utslipp av klimagassen CO2. Først nå før helgen fikk vi se Stoltenberg-regjeringens opplegg for hvordan gasskraftutbygging er tenkt realisert. I mars var en åpning for å endre forurensningsloven det helt avgjørende for Arbeiderpartiet. Dette behovet er tydeligvis borte nå. Borte er også SFTs sentrale rolle som faginstans, en rolle de ble tildelt av Jagland-regjeringen, som i sin tid behandlet saken. Borte er alle alternative strategier for å få ned de norske klimagassutslippene. Regjeringens saksbehandling framstår som en øvelse i hensiktsmessighet, og ikke engang som et forsøk på å drive en konsekvent miljøpolitikk. Jens Stoltenberg karakteriserte i sin tid Bondevik-regjeringen som «enestående svak». Jeg tror det er riktig å si at miljøprofilen til regjeringen Stoltenberg vanskelig kan få noen bedre attest, noe også en samlet miljøbevegelse synes å mene. Jeg tror at opposisjonsleder Stoltenberg i sin vurdering av Bondevik-regjeringen som «enestående svak», kom i skade for å forveksle den helt nødvendige prosess fram mot flertall for en mindretallsregjerings forslag med svakhet. Sentrumsregjeringen fikk flertall for ansvarlige budsjettopplegg for 1998, 1999 og 2000, selv om Arbeiderpartiet de to første årene valgte å stille seg helt utenfor budsjettutformingen. Det budsjettforslaget som nå er oversendt Stortinget fra regjeringen Stoltenberg, er trolig mer egnet til å dempe misnøyen i fagbevegelse og eget parti enn til å skaffe flertall i Stortinget. I 1998 uttalte en partileder, som har vært mye til stede her i salen i dag, til Dagens Næringsliv at skattetaket var nådd, at man tvert imot måtte se på mulighetene for reduksjoner av skatter og avgifter i årene framover. Partilederen sa i samme intervju: «Vi kan ikke fortsette på linjen med å betale for politikernes løfter og behov med stadig høyere skatter og avgifter. Da vil du ikke få opp det nye næringslivet som skal bære dette. Da går det ikke lenger – med den globale økonomien vi er en del av – å få opp gründerne som er nødvendig». Det var ikke så dumt sagt, men det var ikke mine ord. Heller ikke Jan Petersens eller Carl I. Hagens, om noen skulle tro det. Mannen bak det krystallklare utsagnet om at skattetaket var nådd, var Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland. Det er vanskelig å se at disse holdningene preger denne regjeringens forslag til statsbudsjett. At Regjeringen i budsjettet for neste år foreslår skatteøkninger for næringslivet på over 10 milliarder kr, må bety ett av to. Enten var den næringspolitikken sentrumsregjeringen stod for, overmåte vellykket, eller det betyr at vi har en regjering som mener symbolske innrømmelser til venstresiden i fagbevegelse og parti er viktigere enn et statsbudsjett som forholder seg til Norges langsiktige utfordringer når oljeinntektene en gang tar slutt. Det mest slående med årets trontale er ikke det som står der, men det som ikke står der. På viktige politiske områder for Venstre har Arbeiderpartiet slått kontra. Ikke minst gjelder det i miljøpolitikken, der trontalen viser en nærmest total mangel på ambisjoner. Det er en logisk følge av måten Arbeiderpartiet kom til makten på, men likevel oppsiktsvekkende at partiet passerer årtusenskiftet med en dels passiv, dels direkte reaksjonær miljøpolitikk – selve grunnlaget for framtidige generasjoners livsvilkår. I løpet av én uke klarte Regjeringen å legge fram en Nasjonal transportplan som ikke gjør noe med byenes miljø- og trafikkproblemer, et statsbudsjett som gjør kollektivtrafikk dyrere og kutter i satsingen på alternativ energi, og å gi gasskraftverkene blankofullmakt for gratis CO2-utslipp. For Venstre er det helt uakseptabelt å være med på en politikk som i sum er så miljøfiendtlig som det Arbeiderpartiets regjering nå legger for dagen. Innenfor det som skulle være Regjeringens fanesak, fornyelse av offentlig sektor, kan man med trontalen og statsbudsjettet snakke om berget som fødte en mus. Det er åpenbart at Regjeringen her tok eget parti på senga og har måttet foreta full retrett. Regjeringen Bondevik hadde langt klarere ambisjoner på dette området, og var bl.a. godt i gang med prosjektet «Et enklere Norge». Nå er dette parkert, og forenkling og fornyelse uteblir. Et tredje hovedområde for Venstre og regjeringen Bondevik var satsing på forskning og en nyskapende småbedriftsvennlig næringspolitikk. Også her har Arbeiderpartiet satt giret i revers. Satsingen på forskning og høyere utdanning er langt lavere enn det forskningsmeldingen la opp til, med Arbeiderpartiet som ivrig pådriver i partiets bekymringsløse opposisjonsdager. Fortsatt mangler den grunnleggende forståelsen for hvordan verdiskapingen skjer i en ny tid der folk i langt større grad enn før kan skape sin egen arbeidsplass. Skattepolitikken i statsbudsjettet er ikke annet enn en dårlig skjult oppfordring til det norske folk om ikke å bruke sparepengene på nyskaping og langsiktige investeringer i norske arbeidsplasser. Samtidig vil Arbeiderpartiet bruke flere milliarder på massive statlige oppkjøp av eksisterende bedrifter. Til sammen blir dette gammeldags sosialisme og ødeleggende for nyskapere og småbedrifter. Med et massivt statlig investeringsselskap som viktigste næringspolitiske virkemiddel er det de store konsernene med gode kanaler inn til maktens korridorer som får forrang. Arbeiderpartiets kompromissløse kamp de siste årene for å gi IT Fornebu og Fred. Olsen sugerør ned i statskassen, var tydeligvis bare et forvarsel om hva som var i vente. Venstre deler Arbeiderpartiets mål om rettferdig fordeling og en sosial velferdspolitikk. Men rettferdig fordeling oppnås ikke gjennom skadelig symbolpolitikk, der det å ta fra de rike ikke er annet enn en politikk for å svekke småbedrifter, distrikter, norsk eierskap og norskbasert nyskaping. Kamp mot fattigdom, omsorg for de svakeste og et velfungerende helsevesen kan trolig også oppnås ved mer målrettede virkemidler enn billigere sprit og kjøtt. Et særlig viktig område for Venstre er en mer offensiv boligpolitikk for ungdom og mennesker med svak økonomi. Venstre ser likevel positivt på at Regjeringen signaliserer oppfølging av Sandman-utvalgets innstilling. Vi vil støtte tiltak som letter adgangen til arbeidslivet for mennesker som i dag ikke når fram, f.eks. på grunn av rigide regler for uførepensjon. Men dette kan ikke alene løse Norges arbeidskraftbehov. Hvorfor er Regjeringen så motvillig til å åpne for økt arbeidsinnvandring? Er det frykten for Fremskrittspartiet eller motstanden fra LO som gjør at Regjeringen ikke vil føre en innvandringspolitikk som er helt avgjørende for å løse viktige velferdsoppgaver og hindre høy rente på kort sikt, samtidig som vi får et mer mangfoldig samfunn og en ny ærlig dør inn til Norge? Venstre håper alliansen mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet på dette området snart slår sprekker, slik at Arbeiderpartiet blir med og skaper flertall for en åpnere innvandringspolitikk. Om dette har Venstre et forslag som er omdelt på plassene, og som jeg herved tar opp. I trontalen sier Regjeringen: «Grunnverdiene i vårt velferdssamfunn er viljen til felles ansvar, solidaritet og rettferdig fordeling.» Dette er grunnverdier også for Venstre. I motsetning til sosialdemokratene mener vi imidlertid at disse er ufravikelig avhengig av en annen grunnverdi: enkeltmenneskets frihet. Sosialister ser denne friheten nærmest som en trussel. En liberaler ser friheten som selve forutsetningen for ansvarsfølelse, fellesskap og ekte solidaritet. Det er nettopp ved å ta friheten fra folk, slik det gjøres i en sosialdemokratisk samfunnsmodell som skal regulere livet fra vogge til grav, man skaper grobunn for maktesløshet, materialisme og egoisme. Venstre ønsker å gi enkeltmennesker, lokalsamfunn og institusjoner mer frihet. De som har skoen på, vet best hvor den trykker, og må gis tillit, ikke detaljstyres og kontrolleres inntil det meningsløse. Her går fortsatt det store ideologiske skillet mellom sosialistisk og liberal tankegang. Her ligger nøkkelen til en mer dyptgående fornyelse av samfunnet enn sosialdemokrater kan finne på ut fra sitt teknokratiske samfunnssyn. Venstre vil ha reformer for en ny frihetstid. Vi vil sørge for at valgmuligheter for den enkelte faktisk er til stede, og avstå fra å gripe inn i den enkeltes liv på krenkende måter. Samfunnet må tilpasses at folk er ulike og velger ulike løsninger. Venstre vil også ha en politikk som stimulerer til privat skaperkraft og verdiskaping i stedet for å slå beina under den. Samtidig trengs det et nasjonalt løft for utdanning, forskning og kultur for å sikre at alle faktisk får mulighet til å utfolde sine evner og sin skaperkraft. På disse områdene vil vi ha mer – ikke mindre – offentlig innsats. Regjeringens praktiske politikk, slik den kom fram av det nye statsbudsjettet, går dessverre ikke i riktig retning ut fra noen av disse kriteriene.