Masud Gharahkhani (Arbeiderpartiet), 2019-10-15:
I 2015 startet den siste migrasjonskrisen, da hele Europa, inkludert oss i Norge, fikk flyktningproblematikken på nært hold. Bare fra den østlige ruten over Middelhavet, altså fra Tyrkia til Hellas, økte antallet som kom, fra 85 000 mennesker til 885 000 mennesker på bare ett år. Europa og verden var ikke forberedt. Norge var ikke forberedt. De som tror at verdens flyktningproblematikk er over, må tenke seg om. Antallet mennesker på flukt øker – det er over 70 millioner i verden, og 29,4 millioner er av FN anerkjent som flyktninger. Det som nå skjer i Nord-Syria, gjør oss alle urolige. Den sikkerhetspolitiske situasjonen er alvorlig. Syria har dessverre blitt en smeltedigel der hele verdens maktkamp blir tatt ut. De som lider, er det syriske folk, uavhengig av etnisitet. Situasjonen i Nord-Syria og Tyrkia viser også at flyktningproblematikken fortsatt er reell. En president truer Europa med 3,6 millioner syrere – det er den verdenen vi lever i. Jeg har ikke tenkt å gjøre denne interpellasjonen til en sikkerhetspolitisk debatt som følge av den siste tids utvikling. Formålet med denne interpellasjonen, som ble levert for flere måneder siden, er at vi må forstå den tiden vi er inne i. Det handler om vårt felles internasjonale ansvar for mennesker på flukt, men også om Europas og Norges interesser. Det handler om å få på plass en helhetlig flyktningpolitikk. Det handler om hvordan vi bruker ressursene slik at vi har den beste flyktningpolitikken. Nesten 90 pst. av flyktningene i verden bor i nærområdene til de konfliktene de har flyktet fra, i mottakerland. Det er i disse landene det store flertallet kommer til å bo. Kommunal- og forvaltningskomiteen har i år besøkt Jordan og Libanon. Vi kan snakke om flyktningkrise i Europa, men det er jo i disse landene den faktiske krisen er. Libanon og Jordan har tatt imot over 2 millioner syriske flyktninger, Tyrkia 3,6 millioner syriske flyktninger. Uavhengig av debatten her hjemme om hvor mange vi skal ta imot, kan ingen underslå følgende realitet: Den viktigste innsatsen vi kan gjøre dersom vi vil gi flere flyktninger et verdig liv, er å stille opp for disse landene. Det er heller ikke slik at alle vil til Europa. Mange vil tilbake igjen til hjemlandet; mange vil være i nærområdene. Under besøket i Libanon besøkte vi Bekaadalen – små telt, mangel på sanitæranlegg, oversvømmelse og gjørme overalt. Her fikk vi komme inn hos en familie med mor og tre barn. Faren var blitt drept i krigen i Syria. De hadde fått muligheten til å bli kvoteflyktninger, men takket nei i begynnelsen. Deres drøm var å reise tilbake. Det er tøft å leve i Bekaadalen, og det var tydelig at den eldste sønnen måtte jobbe for å hjelpe mor i stedet for å ta utdanning. Det handler om tak over hodet, mat, vann, helse og utdanning – ja, på mange måter nødhjelp. Jeg vet at Norge historisk har bidratt der. Men vi er også nødt til å tenke større. Vi må aktivt søke prosjekter som gir flyktninger muligheten til arbeid, til å kunne forsørge seg selv og sin familie. Det handler om å gi hundretusenvis av flyktninger håp for framtiden. Disse landene trenger hjelp. Vi snakker om land med store økonomiske utfordringer og lite naturressurser, og de ber om hjelp fra land som Norge. Kollapser de, kollapser de mest stabile landene i en region med altfor mange konflikter fra før. Det betyr katastrofe for verden og også for millioner av flyktninger. Hele Europa ble rystet av en migrasjonsbølge som kom som følge av at stabile land kollapset. Vi så alle i 2015 at den asyl- og flyktningpolitikken både Europa og Norge har, ikke er bærekraftig eller rettferdig: dødsveien over Middelhavet, verdens dødeligste grenseovergang og mange land som brukte store økonomiske ressurser på å returnere dem som ikke hadde reelt behov for beskyttelse, på bekostning av hjelp til de reelle flyktningene i verden. Det betyr at flyktningpolitikken også er bistands- og utviklingsarbeid, langsiktig arbeid, det å skape jobber og å gi flyktninger muligheten til arbeid i mottakerland. Det betyr at flyktningpolitikken også må få større oppmerksomhet i utviklingsarbeidet. Det handler ikke om å kjøpe seg ut, det handler om å se realitetene og faktisk ville hjelpe flest mulige flyktninger i verden. Da må noen land vise vei. Trygve Bratteli lanserte i sin tid anstendighetsmålet, og jeg er stolt av å tilhøre et parti som har stått i spissen for at Norge skal være en humanitær stormakt. Norge kan vise vei. Skal det være mulig, må det være forpliktende. Det er ikke vanskelig å forstå at mottakerland som selv har store økonomiske utfordringer og sliter med arbeidsledighet, ikke automatisk åpner opp lokalt arbeidsmarked. Men dersom de vet at vi stiller opp med ressurser til både det enkelte land, innbyggerne og flyktningene, vil det være mulig. Det handler om å bidra til økonomisk vekst i disse landene og sørge for lokale arbeidsplasser både for deres egne innbyggere og for flyktningene de huser. Derfor er mitt spørsmål til statsråden: Hva gjør regjeringen, og hvilke initiativ vil den ta for at vi i større grad enn i dag skal stille opp for mottakerlandene?