trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Eli Sollied Øveraas (Senterpartiet), 2002-04-18:
Statsråden snakka igjen om stykkprisfinansiering og at det no skal gå direkte til barnehagane og ikkje, slik dagens ordning er, til kommunane. I dagens utgåve av Kommunal Rapport opnar statsminister Kjell Magne Bondevik for at barnehagepengane skal gå til kommunane, og «ikke rett fra staten til barnehagene, slik ordførerne har fryktet». Dette er ifølgje Kommunal Rapport ein modell som er skissert av KS. Etter mi meining vil ei slik ordning der ein spelar på lag med ordførarane – det er jo kommunane som har ansvaret for barnehagane – få fart på barnehageutbygginga. Det meiner eg, og det meiner Senterpartiet, er utruleg viktig. Spørsmålet mitt til statsråden er: Stør statsråden det som kjem frå statsministeren her no? Meiner også statsråd Dåvøy at den modellen som er skissert frå KS, er vegen å gå, eller vil statsråden framleis gå inn for at det skal vere ei stykkprisfinansiering som skal gå direkte til barnehagane?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Dette er en sak som stammer fra Stoltenberg-regjeringens tid, og jeg er glad for at den nå finner sin løsning. At saken tok uforholdsmessig lang tid, skyldes verken departementet eller regjeringen, det skyldtes at Den franske skolen har brukt tid til å vurdere hvordan dette skulle løses, og det har også tatt tid å få til en avtale. Det er kjempebra om endringer i privatskoleloven kan føre til at denne type avtaler kan inngås uten at en må til Stortinget, at man kan finne praktiske og gode løsninger. Men på samme måte som den franske stat gir begrenset eller ingen støtte til norskundervisning eller norske skoler i Frankrike, må vi også stille spørsmål om hvilke skoler vi skal støtte i Norge. Hadde vi fulgt Høyres opprinnelige opplegg i denne saken, hadde norske elever fått et dårligere tilbud enn det de nå får, fordi nå får vi også til en ordning for norske lærlinger i Frankrike som gir flere mulighet til internasjonal erfaring. Det er kjempeflott at også norske elever kan gå på denne type skole og lære fransk, lære språk, men vi må ha et system som også sikrer at vi gir alle en mulighet til å lære fransk og tysk, disse grunnleggende språkene, også i den offentlige skolen. Jeg er som sagt veldig glad for at denne saken nå finner sin løsning, og at eventuelle endringer i privatskoleloven gjør at vi kan lage denne type avtaler med andre land om utveksling av elever og utveksling av støtte som gjør at langt flere elever og lærlinger får internasjonal erfaring og mulighet til å lære språk og kultur.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Det var akkurat det jeg hadde mistanke om at saksordfører la i sitt første innlegg. Dersom representanten Lønning tror at Arbeiderpartiet har endret sin privatskolepolitikk gjennom denne innstillingen fra utenrikskomiteen, tar han feil. Den politikken vi har på privatskoleområdet, står fast og er fullt i tråd med den tolkingen vi har av innstillingen fra denne komiteen. – Bare så det er presisert i debatten.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Premisset om at denne avtalen ikke er til hinder for at Den franske skolen kan søke om godkjenning i henhold til privatskoleloven, var allerede inne i den avtalen Utdanningsdepartementet inngikk med Den franske skolen og den franske stat, eller ambassaden, den gangen vi satt i regjering. Selvsagt kan man søke om godkjenning etter privatskoleloven. Det betyr ikke nødvendigvis at man får innvilget den søknaden.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Representanten Faldet peker på et stort problem for mange barn i det norske samfunn. Det er faktisk slik at ikke alle foreldre er like snille med barna sine. Det er ikke alle barn som har det godt. Vi har mange utsatte barn. Men jeg er likevel glad for å kunne konstatere at kontantstøtten som sådan ikke har – som jeg også sa i mitt innlegg – ført til endringer i barnehagebruken for barn som vurderes å ha et spesielt behov for barnehageplass. At så skulle skje, har nok mange av oss vært bekymret for. Både når det gjelder barn med minoritetsbakgrunn, barnevernsbarn og funksjonshemmede barn, er det ikke nedgang i bruken etter innføringen av kontantstøtten. Vi foretar også nå en ny undersøkelse i regi av Statistisk sentralbyrå som vil gi oss nye tall innen 2003. Det blir også viktige tall, og tallene blir jo enda bedre når kontantstøtten har vart lenger. Så til spørsmålet om hvordan få full barnehagedekning. Det er klart at det er en stor utfordring, og har vært det de siste 15 årene for ulike regjeringer. Det vi har konstatert i denne regjeringen som det største problemet, har vært mangel på de riktige virkemidlene. Det har jo vært stor mangel på barnehageplasser også for de små barna de siste årene, og vi har kjent til dette. Likevel har vi ikke klart – og her tror jeg vi alle kanskje skal ta et ansvar – å finne de gode virkemidlene. Representanten er kjent med regjeringen Bondeviks nye finansieringsmodell for barnehager, som vi ønsker å innføre raskt. Vi tror at det kanskje er det beste virkemidlet akkurat nå.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Det er riktig at mødrene, etter de tallene vi har fra 1998–1999, har redusert sin ukentlige arbeidstid med 1 ½ time. Men det som jeg også har lyst til å påpeke, er at en ikke finner flere mødre uten arbeidstilknytning overhodet som følge av kontantstøtten. Det betyr at en del av dem har gått ned i stillingsbrøk, men de jobber noe likevel. Av og til når vi har debatt om kontantstøtten, skulle man tro at kontantstøtten ble tvunget på noen. Men den blir jo ikke det. Kontantstøtten er et valg foreldrene tar selv. Det har jo også vært poenget med kontantstøtten. Selv om vi vet at svaret kan være at det er mange som velger det fordi de ikke får barnehageplass, finnes det jo også andre omsorgsløsninger som mange foreldre velger når de har fått kontantstøtte, f.eks. dagmamma. Jeg tror at når det gjelder kvinner og likestilling og arbeid, er det nok veldig mange årsaker til at det kanskje nettopp er kvinner som velger å være hjemme med kontantstøtte, hvis familien ønsker at en skal være hjemme med barna. Det går både på likelønn og mangel på sådan. Mange av oss har nok vært gift med menn som tjener veldig godt, og da er det faktisk slik at hvis man velger at en skal være hjemme med barna, er det ofte kvinnen – dessverre også i disse dager – som må være hjemme av hensyn til familiens økonomi.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Så vidt jeg husker, står det også i Kommunal Rapport at Regjeringen ennå ikke har konkludert når det gjelder selve modellen; den vil bli presentert i revidert nasjonalbudsjett. Hvordan pengene skal formidles til barnehagene rent teknisk, har vi ennå ikke tatt stilling til. I dag går jo statstilskuddet via fylkesmennene, og så går det til kommunen for videre utbetaling. Så i dag er det opp til kommunene om de vil bruke egne midler på de private barnehagene. Men statstilskuddet skal gå uavkortet til de private og de kommunale barnehagene. Hvorvidt vi skal ha samme ordningen også etter en ny innføring, har vi ennå ikke tatt stilling til, men poenget med den nye finansieringsmodellen er jo at pengene skal gå til barnehagene. De pengene som vi setter av til barnehager, skal gå til barnehager. Og det er jo nettopp det som har vært problemet i dag, ved at kommunene har stått veldig fritt til å bruke penger på barnehager eller ikke. Dessverre er det årsaken til at vi har så lav barnehagedekning i dag. Vi har rett og slett ikke hatt de gode virkemidlene.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Jeg ønsker også å slå fast, i likhet med andre fra Kristelig Folkeparti, at kontantstøtten er en vellykket reform fordi den gir større valgfrihet for foreldrene. Det er også svært mange som bor i kommuner der man har full barnehagedekning i dag, som velger kontantstøtten. Vi har langt over 100 kommuner i dag med full barnehagedekning, dvs. de har barnehagedekning ut fra foreldrenes behov. Også i disse kommunene utbetales det kontantstøtte. Det sier meg at det er en god reform. Så jeg har ikke betenkeligheter med å videreføre kontantstøtten i den formen den har, men vi skal jo gjøre en del justeringer. Tiden er faktisk knapp. Jeg leste på nytt i odelstingsproposisjonen i går, og 2 ½ time er i hvert fall det tallet som står der – jeg husker ikke akkurat sidetallet. Det er klart at det er ønskelig at også fedre i mye større grad er hjemme med barna. Det skulle jeg også ønske. Sånn sett var det gledelig å høre at man i storbyen Oslo er i ferd med å se en trend der også fedre i større grad velger å være hjemme med barna. Det ønsker også vi, men som jeg prøvde å si i et tidligere innlegg, er det også andre forhold enn kontantstøtten som kanskje gjør at det er mor som fortsatt må være den som er hjemme, eller at man velger at det er mor som er hjemme.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2002-04-18:
Kristelig Folkeparti mener kontantstøtten «er en veldig vellykket reform». Slik sa representanten Dagrun Eriksen det i sitt åpningsinnlegg. Det skulle da bare mangle at Kristelig Folkeparti skulle si noe annet – det partiet som er kontantstøttens mor. Jeg sier mor, for dette dreier seg veldig mye om mor og barn. Jeg vil spørre Kristelig Folkeparti og statsråden om man ikke har noen betenkeligheter med videreføring av kontantstøtten i dens nåværende form, når evalueringen bekrefter bare 10 – 15 minutter mer samværstid pr. dag med barna – selv om det der er litt uenighet i Kristelig Folkeparti, noen har sagt 1 ½ time pr. uke, og noen har sagt 2 ½. Der har vi en del uenighet som jeg tror Kristelig Folkeparti må rydde opp i. Var det et reelt ønske om at bare mamma skulle være hjemme, og var det et ønske fra Kristelig Folkeparti at mange av barna ikke engang skulle være hos mamma, men hos en tilfeldig dagmamma? Og er det riktig at man får penger for en tjeneste man ikke bruker?
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Det var et hederlig forsøk, hr. president! Nesten alt er bra. Jeg finner imidlertid grunn til å peke på at innholdet i det innlegget som nå ble holdt av tidligere utdanningsminister Giske, egentlig er noe helt annet enn det en enstemmig komite har sagt i innstillingen. Jeg må også få lov til å minne om at jeg reiste denne saken som interpellasjon i den tid da Giske var utdanningsminister, og hans velvilje var den gang, for å si det forsiktig, meget begrenset. For hans svar gikk ut på at vel kan det være bra at enkelte norske elever går i en skole som Den franske skolen, men de har nå tross alt best av å gå i den alminnelige norske fellesskolen, og derfor anså han ikke dette som noen prioritert oppgave. Det komiteen har sagt, er ikke at man i fremtiden skal inngå avtaler av denne art. Det komiteen har sagt, er at hvis man får en privatskolelov som har klare kriterier f.eks. på linje med det den svenske lovgivning har, så vil skoler av denne art være en kategori av frittstående skoler som på en helt selvfølgelig måte kommer inn under de offentlige støtteordningene. Det er det nødvendig å presisere. Og det var en glede for meg at også Arbeiderpartiet i utenrikskomiteen sluttet seg til dette prinsippet.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Privilegier er til for å benyttes, hr. president.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
La meg bare for at det ikke skal etterlates noen tvil, få lov til til informasjon for representanten Giske å lese hva det står i den enstemmige innstillingen fra komiteen: «Komiteen vil bemerke at den foreliggende avtale gir Den franske skolen et forholdsvis beskjedent driftstilskudd. Komiteen forutsetter at avtalen ikke er til hinder for at Den franske skolen kan søke om godkjenning i henhold til denne lov.» Det vil si en ny og revidert utgave av privatskoleloven. Jeg håper jo at det fremdeles er kommunikasjon i Arbeiderpartiet mellom de ulike komitefraksjoner.
Inge Lønning (Høyre), 2002-04-18:
Det er kanskje riktigere å si stedfortredende saksordfører, for i anledning av at sakens ordfører ikke er til stede i Stortinget i dag, har jeg lovet henne for ordens skyld å presentere innstillingen fra komiteen. Jeg skal gjøre det meget kort ved å peke på at det komiteen sier i innstillingen – alle bortsett fra SV, som står bak Dokument nr. 8-forslaget, og som naturlig nok tar opp sitt eget forslag – er at Grunnloven § 26 er meget klar når det gjelder rollefordelingen mellom Regjeringen og Stortinget når det gjelder denne type saker. I tillegg peker vi på at det er en tradisjon for at i alle saker av omfang gir Regjeringen Stortinget i en egnet form en forhåndsredegjørelse for hvilke hovedlinjer Regjeringen ønsker å legge til grunn, og dermed har også Stortinget muligheten for å komme med synspunkter på dette. Når komiteen ikke finner noen grunn til å støtte forslaget, er det fordi vi mener at tingenes tilstand er som den bør være på dette området. Det er ingen grunn til å forbedre maskiner som fungerer, ved å forandre på dem.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-04-18:
Frå SV si side har vi stor forståing for saksordførarens argumentasjon slik den kjem fram i komiteens innstilling. Vi synest det er gjort god greie for alle dei moglegheitene Stortinget har for på førehand å bli orientert om forhandlingar om handels- og investeringsavtalar. Vi meiner likevel at våre forslag vil kunne vere eit bra tillegg til desse allereie eksisterande ordningane. Bakgrunnen for forslaget vårt er at Stortinget jamnleg behandlar handelsavtalar som er forhandla fram f.eks. mellom EFTA-landa og tredjeland. I fjor vår blei ein avtale mellom EFTA og Mexico behandla, hausten 2001 behandla Stortinget ein avtale mellom Kongeriket Jordan og EFTA, i januar behandla vi ein framforhandla avtale om revisjon av EFTA-avtalen osv. Ved behandlinga av desse sakene har Stortinget i svært liten grad vore med på å leggje premissar for desse forhandlingane. Når avtalane allereie er framforhandla, er det vanskeleg for Stortinget å ta avgjerder om vesentlege endringar av dei, ein må berre ta stilling for eller mot. Det er derfor ønskeleg at det blir innført rutinar som legg til rette for at Stortinget blir konsultert før forhandlingar som skal førast med andre land. Verda har endra seg. Vi står no framfor ei rekkje nye forhandlingar, både i EFTA-samanheng og innafor WTO. Aukande liberalisering av handel med varer og tenester legg i større grad premissane for samfunnsutviklinga. Å dra Stortinget endå meir inn i slike forhandlingar på førehand er derfor intensjonen i det forslaget vi har lagt fram. Eg tar opp forslaget.
May-Helen Molvær Grimstad (Kristelig Folkeparti), 2002-04-18:
Eg stør Per Sandberg. I stemmeforklaringa frå Høgre blei det vedrørande sak nr. 2 sagt at Samarbeidsregjeringas parti skulle stø forslag nr. 5, frå Per Sandberg og Per Roar Bredvold, og eg trur det skjedde noko feil under voteringa.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-04-18:
Det er åpenbart at resultatet er feil.
Oddvard Nilsen (Høyre), 2002-01-31:
Jeg vil foreslå Anne Berit Andersen.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
På vegne av representantene Jan Arild Ellingsen, Karin S. Woldseth og meg selv fremmer jeg forslag til tiltak mot bruk av trusler, vold og kjønnslemlestelser i utsatte familiemiljøer.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2002-01-31:
Fremskrittspartiet har i forskjellige sammenhenger, og også her i dag, tilkjennegitt sympati for og støtte til redegjørelsen. Men når statsråd Norman i et replikksvar til Fremskrittspartiet tidligere i dag sier at han ikke ser at Fremskrittspartiet og Høyre har samme mål, og at de heller ikke har samme verdisyn, så blir jeg litt urolig. Er det slik at Regjeringen nå har mål som ikke er avdekket gjennom redegjørelsen? Fremskrittspartiets mål er klart: Det er en effektiv, rasjonell offentlig sektor som skal sikre og levere kvalitet på gode tjenester til alle innbyggerne i dette landet uavhengig hvilken kommune en måtte bo i, og ikke slik tilfellet er i dag. Og hvis ikke Regjeringen og statsråd Norman har samme målsetting, vil jeg gjerne ha statsrådens og Regjeringens syn på det. Og også når det gjelder verdisyn: Jeg kan ikke se at det går an å ha noe annet verdisyn i offentlig sektor enn at vi sikrer gode tjenester til eldre, syke og dem som har krav på skole. Det er i hvert fall vårt syn. Hvis Regjeringen har et annet syn, vil jeg gjerne ha svar på det fra statsråd Norman. Jeg hører også igjen, særlig fra representanten Giske, og også fra representanter fra Sosialistisk Venstreparti, at det verste måtte være at Fremskrittspartiet nå fikk mer innflytelse på offentlig sektor. Da vil jeg referere til Nationen i dag, der overskriften er: «Kampen for Forskjells-Norge», og det står: «Økte sosiale forskjeller. Et hardere samfunn. Distriktspolitikk i bakevja. Slike stikkord kjennetegner Norge nå ved tusenårsskiftet.» Og videre: «Forskjells-Norge er tvert imot summen av en rekke bevisste veivalg.» Ja vel – alle disse valgene har vært tatt. Og hvem er det som har tatt dem? Jo, det er de som har sittet i regjering, og det har altså Giske og Arbeiderpartiet gjort i ti år. Det Nationen her sier, er at Arbeiderpartiet har styrt landet og distriktene opp i et uføre, sånn at vi nå ønsker en ny kurs. Jeg kan ikke se at verken Sosialistisk Venstreparti eller Arbeiderpartiet har konkrete forslag om at Norge skifter kursen i retning av det Distrikts-Norge ønsker seg, nemlig et samfunn hvor alle får levert tjenester som de har krav på, i motsetning til det Arbeiderpartiet har sørget for, at man får ulike tjenester avhengig av hvor man bor i landet.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-01-31:
Høyre og Regjeringen er opptatt av å gi tillit til kommunene. Regjeringens reform vil gi tjenester som er mer tilpasset den enkeltes behov. Det er ikke klasseskille. Det er å sette brukeren i sentrum og skreddersy en tjeneste som passer for den enkelte. Behovet for offentlige tjenester varierer jo fra person til person. Slik sett vil det bli forskjeller, for det er ingen av oss som er like. Alle er forskjellige og har forskjellige behov. Derfor vil vi legge til rette for å skreddersy et tilbud til den enkelte bruker, selvsagt innenfor rimelighetens grenser. Det kan f.eks. være å tilrettelegge et barnehagetilbud som er tilpasset foreldre som jobber skift i industrien eller ved sykehus. Det kan være ungdom som ønsker å gå på en bestemt skole, fordi den f.eks. har musikklinje. Det kan også dreie seg om å tilrettelegge for utdannelse og arbeid for funksjonshemmede og sterkt yrkeshemmede. Noen ønsker å bli behandlet på et bestemt sykehus eller har behov når det gjelder omsorg og pleie. Brukerne vil ikke få et likt tilbud, men de vil få et likeverdig tilbud, og det er det som er det viktigste. Derfor vil vi øke den enkeltes valgfrihet i forhold til de offentlige tjenestene, og la pengene i større grad følge brukeren. Og vi vil innføre brukerevaluering. Folk vil ha kvalitet og valgfrihet. Det skal de få. De har ikke lenger forståelse for politisk detaljstyring og en offentlig sektor som er preget av A-4-løsninger og køer og kaos. Det er dette Samarbeidsregjeringen har tatt tak i og vil gjøre noe med.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-01-31:
Det er tydelig at noen her i salen nærmest får ståpels når de hører ordet konkurranseutsetting. Men konkurranseutsetting, hva betyr det? Jo, det betyr ganske enkelt et samarbeid mellom det offentlige og private aktører. Det er ikke privatisering. Privatisering betyr at det offentlige fraskriver seg ansvaret, og at folk får betale for grunnleggende velferdstjenester. Konkurranseeksponering og private aktører er et virkemiddel og et supplement, ikke noe mål i seg selv. Målet er bedre og billigere tjenester. Det kan frigjøres ressurser som kan brukes til enda flere og bedre tjenester for brukerne. Jeg tror at det er få småbarnsforeldre som er opptatt av om barna i barnehagen tas hånd om av privat ansatte, eller eldre pleietrengende som er opptatt av om det er en sykepleier som er ansatt i et privat sykehjem, som gir omsorg og pleie. Det de er opptatt av, er at de får god omsorg. For Regjeringen er det viktig å styrke brukernes innflytelse og legge til rette for et bedre, mer variert og mangfoldig tilbud gjennom å slippe private og frivillige krefter til i konkurranse med det offentlige. De som kritiserer konkurranse som et virkemiddel, henger seg opp i systemet. Jeg er opptatt av hvordan vi skal få bedre tjenester for den enkelte bruker.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2002-01-31:
Jeg er enig med representanten i at det blir utført mye godt arbeid i offentlig sektor, både i kommunene og ved de statlige enhetene. Det er ikke slik at vi skal bruke mindre ressurser enn det vi bruker i dag, men vi må få mer ut av de ressursene som vi faktisk bruker. Det er behov for alle de ressursene som er, men det er også behov for mer. Vi vet jo at antall eldre vil øke, og at det vil være stort behov for mer tjenester både når det gjelder eldreomsorg og pleie, og når det gjelder behandling. Som jeg sa innledningsvis, er jeg glad for at den nye KS-direktøren har tatt så godt imot det opplegget som Regjeringen har lagt fram. Det er tydelig at det er en stor sprik mellom hva Senterpartiets representanter mener i posisjon, når de kommer i politikken, og hva de mener når de kommer ut i det virkelige livet. For han snakker jo nettopp varmt om konkurranseutsetting av kommunale tjenester, men også om at kommunene må få mer tillit. Det er viktig å styrke de kommunale enhetene og de kommunale virksomhetene, som helse, eldre og skole – i det hele tatt velferdstjenestene i de lokale virksomhetene. Det er både riktig og viktig å kunne gi mer ansvar og delegere myndighet til kommunene. Jeg forstår at representanten fra Senterpartiet er veldig opptatt av dette med konkurranseutsetting også. Det er liksom et fyord. Men samarbeid mellom det offentlige og private er jo bare et virkemiddel for å tilby befolkningen bedre og mer brukervennlige tjenester.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
For en ukes tid siden, like før redegjørelsen, kunne vi høre statsråd Norman på Dagsrevyen fortelle at han ikke bare aksepterte økte forskjeller på tjenestetilbudet mellom enkeltmennesker og grupper og geografiske områder, det var en ønskelig utvikling. Større forskjeller mellom tjenestetilbudet i ulike kommuner ville føre til at folk stemte med føttene og flyttet dit tjenestetilbudet var best. Mener virkelig Høyre det de sier? Mener man at folk som har arbeid et sted, kanskje har ektefelle som har jobb samme sted, har barn som går i skole, har bygd seg hus, kanskje har familie, nettverk rundt seg, skal være nødt til å flytte fordi barnehagetilbudet er bedre et annet sted? For Arbeiderpartiet er det motsatt. Det er vi som politikere som har ansvaret for å sørge for at alle over hele landet får et likeverdig tjenestetilbud. Det er de offentlige tjenestene som skal komme til folk, folk skal ikke være nødt til å flytte etter de offentlige tjenestene. Så mitt spørsmål til komitelederen er: Er hun enig med statsråd Norman i at man skal få større forskjeller mellom tilbudet i ulike kommuner og la folk stemme med føttene, eller er hun enig med Arbeiderpartiet i at vi som politikere må sørge for at tjenestetilbudet er likeverdig over hele landet?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Hvis det er den evalueringen av mine leseferdigheter Jan Tore Sanner har, skjønner jeg at Høyre kommer fram til at en av fem går ut av norsk skole uten å kunne lese. Det fins nemlig ingen dokumentasjon på det. Da fikk vi oppklart det. Selvsagt skal ingen ha vetorett mot omstillingene i offentlig sektor. Men hvis en skal omstille en virksomhet, er jo de som utfører jobben, kanskje de viktigste samarbeidspartnerne en har. Dette er velkjent fra det private næringsliv. Enhver bedriftsleder som skal omstille virksomheten i sin bedrift, vil gå til sine ansatte og samarbeide med dem, drive med kompetanseutbygging og finne måter å gjøre jobben på som fungerer både for de ansatte og for bedriften som helhet. Selvsagt må det offentlige gjøre det også. Men innstillingen i statsrådens redegjørelse er at problemet i offentlig sektor er at folk har et livstidsperspektiv på sin ansettelse, og at man motarbeider og saboterer omstilling. Slik er det jo ikke. I sentraladministrasjonen, som Victor D. Norman etterhvert burde kjenne ganske godt, er det en «turnover» på 15 pst. I Justisdepartementet var det et år 27 pst. av de ansatte som sluttet. På politikammeret i Oslo har 40 pst. av politijuristene sluttet på to år. Problemet er ikke at folk sitter på livstid. Problemet er at mange sentrale offentlige områder mangler kompetent arbeidskraft. Og hvis målet da er å redusere arbeidsvilkårene, redusere pensjonsvilkårene og gjøre arbeidspresset hardere, er det måten å konkurrere om arbeidskraften på, og er det måten å skape omstilling på? Omstilling skapes i en situasjon hvor arbeidstakerne føler seg trygge, hvor man har en felles visjon, og hvor man samarbeider om målet. Da er kanskje ikke trusselen om privatisering og konkurranseutsetting det som man bør begynne med. I høyrestyrte Trondheim gikk man så langt at man gav et privat sykehjem anbudet istedenfor det offentlige, de hadde samme pris, men begrunnelsen var at det private hadde bedre ledelsesfilosofi. Men da er det jo ikke de ansatte man skal bytte ut, da er det ledelsen, nemlig høyrestyret i Tronheim, man burde bytte ut.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Etter mitt syn er tilnærmingen til fornyelse av offentlig sektor best tjent med at man unngår dogmatiske holdninger. Selvsagt skal vi unngå den dogmatiske holdningen at alt skal produseres av det offentlige, at det skal være offentlige ansatte som skal utføre alt arbeidet. Men like dogmatisk er det å ta Fremskrittspartiets tilnærming, at det alltid er best hvis det private gjør tjenesteproduksjonen. Begge deler blir like galt. Det finnes tilfeller hvor private kan gjøre tjenester for kommunen. Det har private gjort til alle tider, og det vil de helt sikkert fortsette med – i arbeiderpartistyrte kommuner som i de vellykkede fremskrittspartistyrte kommunene vi har i Norge. Grunnleggende offentlige velferdstjenester, som skole og viktige helsetjenester, mener Arbeiderpartiet skal være produsert av det offentlige, av flere grunner, bl.a. for å skape et likeverdig tilbud over hele landet. Fremskrittspartiet har en helt annen modell. Der sier man at det offentlige skal gi en pengesum som hver enkelt kan ta med seg, og så kan man kjøpe de tjenestene man ønsker. Og hvem som helst kan også legge til av sin egen pengepung for å kjøpe seg enda litt bedre tjenester. Det vil føre til dramatiske forskjeller i forhold til skoletilbud, i forhold til helsetilbud og i forhold til omsorgstilbud. Det mener vi skaper et dårligere samfunn. Hvis det er slik at det er pengeboken til foreldrene dine som skal bestemme f.eks. hvilken skole du får gå på, kommer vi til å få dramatisk økte klasseskiller i Norge. Men ikke bare det: Hvis vi skulle følge Fremskrittspartiets oppskrift og få ulike skoler, ikke bare ut fra pengeboken, men også ut fra religion og etnisk tilhørighet, ville vi få et samfunn som var langt dårligere integrert, som var langt dårligere sammenspleiset, vi ville få større konflikter og større skillelinjer, som Fremskrittspartiet ellers er så opptatt av å utjevne. Igjen vises det til denne Statskonsult-rapporten – man kunne spare 30 milliarder kr. Jeg har studert den som utdanningsminister. Hvis vi skulle gjennomført det på skolesektoren, måtte alle skoler i Norge ha fylt opp alle klasser til randen, vi måtte ha fylt opp skolene til randen, vi måtte ha lagt ned dramatisk mange grendeskoler, og vi måtte ha flyttet det meste av befolkningen til de store byene. Det tror jeg ikke er veien å gå.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Det er ingen tvil om at det er en god del offentlige tjenester som helt sikkert i årene framover vil trenge økte ressurser for å bli bedre. Men det er ikke riktig som representanten Andersen antydet, at den forrige regjeringen ikke gjorde noe med det – tvert imot gjorde vi jo et kjempeløft bl.a. på den sektoren som hun nå er mest opptatt av her, nemlig skole. Lærerne fikk f.eks. 50 000 kr mer i lønn i løpet av halvannet år, vi satte i gang en pakke på 15 milliarder kr for å ruste opp skolebygg, vi økte investeringen i IKT med 100 mill. kr til rekordhøyt nivå. På en rekke områder ble det gjort mye. I tillegg fikk kommunesektoren tidenes største inntektsvekst både i 2000 og i 2001. Selvsagt er det mange andre oppgaver som trenger mer penger, men det er ikke den eneste løsningen. I tillegg til at vi må ha mer penger til offentlige tjenester i årene framover, må vi også sørge for å bruke pengene på en best mulig måte. Derfor gikk vårt arbeid f.eks. med å øke lærerlønningene hånd i hånd med å jobbe på nye måter og bruke arbeidskraften på en bedre måte, jobbe sammen i lærerteam, dele opp klassene på en annen måte, se på arbeidstidsbestemmelsene i samarbeid med lærerne og finne gode løsninger. Men jeg tror representanten Andersen har et viktig poeng, og det er at hvis misforholdet mellom den private velstand vi har, og de offentlige tjenestene vi tilbyr, blir for stort, vil det være den viktigste motoren i privatiseringen. Det er selvsagt slik at hvis en person har en hofteskade og må gå et år og vente på operasjon, men kan velge en privat løsning og betale selv, så er det ingen som kan forlange at man skal være så ideologisk for fellesskapet at man går og venter. Selvsagt er det slik at kvaliteten på de offentlige tjenestene må være til stede, hvis vi virkelig mener at det er viktig for å beholde fellesskapsløsningene. Det samme gjelder kvaliteten på skolen. En god skole, gode skolebygg, gode lærere, god undervisning, god brukermedvirkning osv. er det viktigste for å sikre at vi kan beholde skole, helse og omsorg som viktige fellesskapsgoder.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Vi i Arbeiderpartiet har mange felles standpunkter med Senterpartiet, bl.a. dette med å slå ring om offentlige, gode velferdsgoder, det å styrke distriktspolitikken og etablere nye statlige arbeidsplasser ute i distriktene. Men min opplevelse av Senterpartiet er at det ofte blir mer ord enn handling. Blant annet så vi at da Enoksen selv satt i regjering, var det å etablere statlige arbeidsplasser ute i Distrikts-Norge var en høyt flagget sak, men det kom lite konkret ut av det. Vi flagget kanskje ikke den saken like høyt, men vi var mer opptatt av å få til konkrete resultater: Kystverket, innkjøpskontoret for offentlige sykehus, Domstolsadministrasjonen ble lagt til Trondheim, osv. Så mitt første spørsmål til Enoksen blir: Hvilke konkrete tiltak mener Enoksen skal gjennomføres for å få til dette? Det andre jeg opplever med Senterpartiet, er at de av og til har en tendens til å forelske seg litt i systemene, forelske seg litt i strukturene, og ikke ha den evnen til fornyelse som en sterk offentlig sektor faktisk er avhengig av. Det så vi ved omleggingen av næringspolitikken i distriktene. De er mer opptatt av å bevare de gamle arbeidsplassene enn å være med på å skape nye livskraftige arbeidsplasser i Distrikts-Norge. Så mitt andre spørsmål til representanten Enoksen blir: Ser Enoksen nå at den omleggingen vi foretok, med en ny og mer dynamisk næringspolitikk i distriktene vil legge et bedre grunnlag for distriktspolitikk enn det å tviholde på og fryse fast gamle næringsstrukturer?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Jeg var litt usikker på hva vi akkurat var vitne til – det var nærmest en abdiseringserklæring. Jeg tror omstillingsministeren må ha en litt mer offensiv holdning enn at han skal stå for ordene, og andre skal stå for handlingen. Da tror jeg det kan komme til å gå tregt med omstillingen. En kombinasjon tror jeg nok er det beste. Redegjørelsen er lite konkret der den ikke viser til tidligere igangsatte omstillinger. Det kan i og for seg være greit i en slik overordnet gjennomgang at det blir mest ull. Men av ull skal det spinnes tråd, og det skal veves tøy. Derfor er det ikke likegyldig, for å si det slik, hvilken «ull» som her presenteres. Den mest sentrale setningen i redegjørelsen etter mitt syn er en som står på side 4 i den trykte utgaven: «En ekstra krone i offentlige utgifter koster derfor langt mer enn én krone, og jo større offentlig sektor blir, desto høyere blir kostnaden ved å la den vokse seg enda større.» Altså: En offentlig ressursbruk vrir samfunnsressursene på en ugunstig måte. Godtar man denne premissen – og Victor D. Norman har skrevet artikler tidligere hvor han har antydet at det kanskje koster 4–5 kr å bruke én offentlig krone – er svaret privatisering. Det er den helt logiske konsekvensen av den teorien. Resonnementet holder imidlertid ikke. Det er ikke sosialøkonomisk underbygd i teorien. Det er heller ikke empirisk underbygd. Hvis det Norman sier i redegjørelsen var riktig, skulle f.eks. en reduksjon på 100 milliarder kr i offentlige utgifter gi en økning på 400–500 milliarder kr i norsk BNP. Hvorfor er det da slik at det er de land som har den største andelen – i de vestlige økonomiene – av økonomien gående gjennom offentlige budsjetter, som samtidig har de største BNP pr. innbygger, lav inflasjon, et lønnsomt næringsliv og en god, utbygd velferdssektor? Norge, Sverige og Danmark burde etter denne teorien være av de landene som gjorde det aller dårligst økonomisk. Det er ikke et faktum.
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2002-01-31:
Denne debatten har gjort det klart at det er en rekke ting det er bred enighet om i Stortinget. Vi er enige om at ett av de viktigste målene i de omstillingene vi skal gjøre, er å skaffe et godt og likeverdig tilbud til brukerne. Vi er enige om at det er viktig å bruke ressursene i offentlig sektor på en god nok måte. Derfor bærer dette litt preg av en skyggeboksing, fordi de konkrete, nye tiltakene ikke beskrives. Det som er konkret, er stort sett det som er satt i gang tidligere, og som også Arbeiderpartiet selvsagt slutter seg fullt ut til fordi vi i stor grad har satt det i gang. Det gjelder både de sektorene som reformeres, som helsesektoren eller undervisningssektoren, og det gjelder også mange av de virkemidlene som brukes med større frihet og ansvar lokalt, servicekontorer, elektronisk forvaltning, enklere regelverk osv. Derfor blir det kanskje litt mer det ideologiske som blir konflikttemaet, og også det som blir mest interessant å debattere mens vi venter på at de konkrete reformene skal komme på bordet. Nå har jo flere talere fra Høyre tatt opp mine leseevner. Jeg forstår det sånn at det å ikke kunne lese er ensbetydende med at man ikke er enig i det Høyre sier. Det gjør meg litt bekymret for den intensive leseopptreningen som nå skal bedrives i grunnskolen framover, men jeg håper at det ikke er det som blir rettesnoren. Statsråd Norman bruker det å bake og selge brød som eksempel på at de beste brødbakerne får de fleste kundene og utvider sin virksomhet. Ja, nå er det sånn også i det private næringsliv at for det første blir de som er mest populære – i hvert fall blir min brødbaker det – veldig tidlig utsolgt, en kommer og skal kjøpe brød, og det er ikke mer igjen. Sånn kan man selvsagt ikke drive skole eller helsetjenester; man må sørge for at tilbudet er der når man trenger det. Et annet punkt i det private næringsliv er sånn at de beste varene ofte er så dyre at en del av Norges befolkning ikke har råd til å kjøpe dem. Sånn kan vi heller ikke ha det når det gjelder undervisning, helse og omsorg. Derfor er det noen vesentlige forskjeller på den offentlige tjenesteytingen på grunnleggende velferdsgoder og det private næringsliv som man må ta i betraktning når man også skal fornye offentlig sektor. Hvis det var sånn som statsråd Norman sier i sin redegjørelse, at en ekstra krone brukt i offentlig sektor, har effektivitetseffekter i økonomien på kanskje opptil fire–fem kroner, så må det jo være sånn at Norge som jo har brukt mange flere ekstra kroner enn en del andre land, må være et av de land som har dårligst økonomi. Men faktum er jo at Norge, Sverige og Danmark, som har økonomier hvor en veldig stor del av økonomien går gjennom offentlige budsjetter, ikke til offentlig forbruk, men til offentlig omfordeling, faktisk også er noen av verdens sterkeste økonomier. Så empirien taler ikke til statsråd Normans fordel.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Hoder og hender er hovedutfordringen for offentlig tjenesteytelse, sier statsråden i sin redegjørelse. Konkurranseutsetting og delprivatisering er prøvd ut i flere kommuner i Norge og også i mange andre land. Moss kommune, som jeg kommer fra, har gjennomført akkurat denne form for omstilling som statsråden legger opp til. Vi har hatt en slik omstilling og modernisering de siste seks åra. Det vi har oppnådd, er topptunge, doble administrasjoner for å ivareta konkurranseprinsippet, for det må man ha når man skal ivareta dette prinsippet, hevdes det, med bestiller- og utførerprinsipp. Hvorfor legger man nå opp til topptunge administrasjoner? Det man mangler for å yte den kvaliteten man ønsker å yte, er mer bemanning – hoder og hender – og så legger man opp til topptunge administrasjoner som ikke ivaretar brukerne.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg er enig med Fremskrittspartiet i at de har fått gjennomslag for ganske mye god fremskrittspartipolitikk uten å sitte i regjering. Jeg pleier som regel å gratulere Fremskrittspartiet i Moss med det hvert år, og jeg gjør det nå også. Jeg vil utfordre Fremskrittspartiet på at vi mangler nøkkelpersonell i mange ulike sektorer i offentlig sektor. Representanten Knudsen advarer mot å legge seg flat for organisasjoner og ansatte, som i stor grad motsetter seg effektivisering og omstillingstiltak. Mener Fremskrittspartiet at det ikke har vært store omstillinger i offentlig sektor der de ansatte i stor grad har vært medspillere? Og hvilke tiltak vil Fremskrittspartiet iverksette for å rekruttere personell til alle de utfordringene som står foran oss – med eldrebølge, barnehageutbygging, økt rusmiddelbruk og all den problematikken vi nå ser på barne- og ungdomssiden?
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-01-31:
Jeg vil ta utgangspunkt i statsrådens bekymring for mangelen på hoder og hender, som jeg har gjort før her i dag. Han sier i sin redegjørelse at det er denne mangelen «som er den virkelige begrensningen for offentlig tjenesteytelse». Dette er jeg helt enig med statsråden i. Den største utfordring for offentlig sektor er rekruttering. Unge mennesker velger ikke i dag typiske kvinneyrker, fordi det er yrker med lav lønn, lav status, høyt sykefravær, stort arbeidspress og høy slitasje. Arbeidstilsynet var i fjor inne på flere sykehus, og konkluderte med at grunnbemanningen var for dårlig. Dette gir seg utslag i høyt sykefravær og et høyt antall uføretrygdede. Rundt omkring i Kommune-Norge er det nå vanlig med utstrakt bruk av stillingsbrøker som ikke gir trygderettigheter, og dette gir en kvalitativt dårlig tjeneste, fordi brukerne må forholde seg til et stort antall ansatte. Det store sykefraværet og bemanningskrisen gjør at kommuner og fylker nå i større omfang bruker dyre vikarløsninger som fordyrer offentlige tjenester. Private vikarbyråer har nå et lukrativt marked i offentlig sektor. En ubesatt sykepleierstilling f.eks. koster mellom 80 000 og 100 000 kr mer enn en fast stilling. Dette er midler som skulle vært brukt i tjenesteyting. Det er fortsatt store forskjeller på kvinners og menns lønnsnivå. Der kvinneandelen er stor, er lønnen dårlig. Statsråden sier i sin redegjørelse at det er spesielt viktig at vi får en harmonisering av lønnsvilkår for å redusere forskjellene mellom privat og offentlig sektor, og at dette må fremforhandles med de ansatte og deres organisasjoner. Norges arbeidsgiverforening for virksomheter med offentlig tilknytning, NAVO, sier i sin høringsuttalelse til endringer av likestillingsloven, som skal behandles i Stortinget i april, at det ikke er likelønn, men markedsverdi som er et viktig parameter for lønnsfastsettelse. Dette er helt på tvers av det statsråden sier. Flere av arbeidsgiverforeningene er negative til likelønn, selv om dette er på tvers av EU-domstolen. De største utfordringene er flere hoder og hender, gode lønns- og arbeidsvilkår, rekruttering til de tjenester vi ønsker å yte, og kvaliteten på de tjenestene vi yter. Konkurranseutsetting, svekket oppsigelsesvern og dårligere pensjonsvilkår i offentlig sektor er ikke veien å gå for å få en kvalitativt bedre offentlig sektor. Jeg mener at SVs forslag om likelønn i årets lønnsoppgjør og bedre lønns- og arbeidsvilkår er et mye bedre og mye mer offensivt virkemiddel.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-31:
Det er bra at søkjelyset blir sett på korleis enkeltmennesket kan bli møtt med større respekt og forståing og bli følgt opp på ein betre måte enn i dag, og korleis offentlege tenester kan utførast meir effektivt og til beste for fleire, for det er ikkje tvil om at det er eit godt potensial. Men det er heller ikkje tvil om at det blir utført svært mykje godt arbeid både i stat, kommune og fylkeskommune for at den enkelte skal få den hjelpa og rettleiinga som trengst når det er behov for det. Statsråden seier sjølv i si utgreiing at vi har gode føresetnader i Noreg for å lykkast. Han peikar på «profesjonell og nøktern forvaltingstradisjon», «kort vei fra innbyggere til politiske beslutningstakere», «dyktige og velkvalifiserte medarbeidere i stat og kommune» og «ikke minst en finansiell handlefrihet som gir oss tid og muligheter til å skape en bedre offentlig sektor og et bedre tjenestetilbud til den enkelte». Mitt spørsmål blir då til Høgre: Når løysingane i så stor grad peikar hen på konkurranseutsetjing og privatisering, og vi veit at mykje av årsaka til dagens situasjon er at det ikkje er midlar i offentleg sektor i forhold til oppgåvene, er då Sonja Irene Sjøli sine signal i dag i samsvar med det som statsråden leverer som resept – vekk frå likeverdige levekår og det som har vore felles mål så langt, likeverdige tilbod i heile landet, og meir i retning større forskjellar?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-31:
Det er mogleg eg høyrde feil. Men eg oppfatta det slik at Trine Skei Grande i sitt innlegg gav meg eit ansvar for at Senterpartiet no hadde tatt sjumilssteg tilbake i skyttargravene. Eg vil gi henne moglegheit til å utdjupa kva ho der meiner. Er det det at vi har brukt ord som gjer at vi vil styrkja tilliten til det lokale folkestyret og det lokale sjølvstyret? Er det det at vi vil opna for større lokal fridom når det gjeld måten kommunane tilbyr sine tenester på? Eller er det det at vi har funne grunn til å etterlysa eit regionalt folkevalt nivå og peikt på t.d. det heilskaplege ansvaret som høyrer inn under fylkeskommunen i dag, for vidaregåande skule, og som i det heile ikkje er nemnt i statsråden si utgreiing? Eller kan det vera at eg har gitt honnør til statsråd Norman fordi han vil at arbeidskontor, trygdekontor og sosialkontor skal samarbeida på ein måte som er til det beste for enkeltmennesket? For det kan då ikkje vera det at vi har varsla at vi står på barrikadane framleis – og ikkje ligg i skyttargravene –for å sikra likeverdige levekår i dette landet, og at vi ikkje har tru på at det står ein marknad klar til å gjera tenestene betre anten det gjeld helse eller skule? Venstre har fjerna seg frå vår felles plattform i regjering, t.d. når det gjeld trua på konkurranseutsetjing innanfor eldreomsorga. Der har vi tidlegare stått saman om å rå kommunane frå konkurranseutsetjing og privatisering.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-31:
Det er behov for ei utdjuping sidan det er varsla fleire ordningar der pengane følgjer brukaren. Det står i ein samanheng. Det er sagt at det er som eit ledd i større konkurranse mellom offentlege instansar og mellom offentlege og private. Det er òg sagt i ein samanheng der det er varsla fleire private tilbod innan helse og utdanning. Lat det vera sagt: Senterpartiet ynskjer ei meir verdig eldreomsorg, betre kvalitet i skulen og eit styrkt barnehagetilbod. Vi ynskjer det i heile landet der dette tilbodet ikkje er godt nok i dag. Vi er uavlateleg opptatt av å styrkja frivillig sektor og deira høve til verdifulle supplement. Men kven er det, når det kjem til stykket, denne valfridommen som statsråden snakkar om, eigentleg skal gjelda? Han seier også at kommunane har eit val. Lat oss då ta ein kommune som i dag har ein geografi som gjer at grendeskular er viktige å halda i gang for å gi ungane tryggleik i sitt eige nærmiljø, at små sjukeheimar er viktige å ivareta der alternativet til å utnytta stordriftsfordelar er nedlegging. Har kommunane der noko val dersom pengane skal følgja brukaren? Vil det ikkje då vera slik at resultatet blir at det er for få midlar til å halda i gang desse skulane? Statsråd Solberg har allereie varsla mindre pengar til dei mindre kommunane. Kva med dei store kommunane? Dersom nokon skal trekkja ut sine elevar frå skulen, dersom nokon skal flytta over på eit privat tilbod innan sjukeheimssektoren, kva blir då igjen av valfridommen for dei kommunane til å halda ved lag eit godt offentleg tilbod?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-01-31:
Eg vil ikkje at utsegnene til KS-direktøren skal bli hengande i lufta som døme på usemje innetter i Senterpartiet, slik dei har vore brukte i dag. Lat meg understreka at vi frå Senterpartiet si side ynskjer å gi kommunane større tillit. Vi ynskjer at det skal vera større rom for lokale løysingar. Vi har merka oss at KS-direktøren førebels ikkje har sagt så mykje om samsvaret mellom oppgåvene og midlane i kommunesektoren. Vi reknar med at han vil koma attende til dette. Senterpartiet skal vera ein god medspelar òg for å sikra større samsvar mellom dei oppgåvene som ein ventar at kommunane skal løysa, og dei midlane som står til disposisjon. Pr. dato synest vi ikkje at Regjeringa følgjer dette godt nok opp. Det har vore merkeleg å lytta til Kristeleg Folkeparti og Venstre si åtferd her i dag. Kristeleg Folkeparti sin hovudtalsmann kunne ikkje svara på spørsmål om forholdet til fylkeskommunen, korfor statsråden ikkje hadde nemnt fylkeskommunen i si utgreiing. Han viste til ein statsråd som vel heller ikkje gav noka nærare klårgjering i forhold til eit folkevalt, regionalt nivå som ei ramme for viktige tenester på tvers av kommunane, anten vi snakkar om vidaregåande skule, samferdsle eller regional utvikling. Og så klandrar parlamentarisk leiar for Venstre Senterpartiet i forhold til standpunkt når det gjeld frivillig engasjement som supplement til offentlege tenester. Det er altså eit parti som har stått saman med Senterpartiet om å leggja fram ei stortingsmelding som har overskrifta «Omsorg 2000». Den kjenner eg personleg godt til, for eg hadde ansvaret for den. Den har eit eige kapittel om frivillig engasjement i forhold til Kirkens Bymisjon, Frelsesarmeen, Evangeliesenteret osv. Og lat det vera heilt klårt: Senterpartiet har slett ikkje skifta standpunkt. Vi har tvert imot engasjert oss for at frivillig sektor med si erfaring skal bidra med viktige supplement. Men det som eg ikkje skjønar, er dette sterke engasjementet frå Venstre si side for at internasjonale selskap skal koma inn og driva i konkurranse med kommunane på område der vi meiner at kommunane sjølve skal ha heile ansvaret. Så til slutt til statsråden når det gjeld denne varslinga om at pengane skal følgja brukaren: Er det slik at han no har trekt seg noko tilbake i forhold til slik dette har blitt oppfatta når det gjeld kommunane?