Jan Petersen (Høyre), 2007-12-04:
Neste år er siste året i inneværende langtidsplanperiode, og det betyr at vi da skal ha en ny debatt om langtidsplanen. Det betyr at denne budsjettbehandling kanskje blir litt annerledes enn de øvrige, fordi det ikke er naturlig å gi for mange føringer for selve den behandlingen. Allikevel er det nødvendig å oppholde seg ved det mest grunnleggende, nemlig den økonomiske rammen for Forsvaret. Om vi i neste års budsjett ikke ville legge den på det riktige nivået, er det i hvert fall viktig om vi går i gal retning eller ikke. Dessverre vil neste års budsjett gå ytterligere i gal retning, ved at det også til neste år blir en liten nedgang i forsvarsbudsjettet. Det er ikke slik at denne nedgangen er dramatisk, isolert sett. Det har vel ingen av neddragningene vært. Problemet er bare at de kommer hvert eneste år, slik at dette blir en akkumulert effekt som slett ikke er uvesentlig. Hvis vi nå ser på neste års budsjett, ser vi at bevilgningen nå er 3,2 pst. under det gjennomsnittet den burde være på, hvis man skulle holde forutsetningen fra Stortingets siste vedtak om langtidsprogrammet. Det kommer i tillegg til at det er en viss forsinkelse i omstillingene, slik at ikke alle effektene er tatt ut, selv om mange effekter er tatt ut. Det betyr altså at beløpet til neste år blir liggende noe under det det burde ha vært. Akkumulert blir det milliardbeløp ut av slikt, og det merkes. Nå har det aldri vært problemer med å saldere budsjetter på kort sikt. Problemet er jo at slike salderinger alltid går ut over det som virkelig burde settes fremst, nemlig investeringer og øvelser. Vi ligger nå 4 milliarder kr etter når det gjelder investeringer, og når det gjelder øvelser, burde det vært mer til neste år. Én ting er at Cold Response er utsatt, noe annet er at Heimevernet ikke får øvd i den grad det ville være ønskelig – er det noe som knytter personellet til Forsvaret og til sin oppgave, er det nettopp at de øves – og det er uheldig. Det er klart at fortsetter dette, kommer vi i en vanskelig og dramatisk situasjon. Jeg har lagt merke til at Regjeringen ofte selger inn sin nordområdesatsing. Jeg vil gjerne minne om at det på sikt ikke vil være mulig å opprettholde en nordområdesatsing i nedadgående budsjetter. I Høyres alternativ forsøker vi i hvert fall å stoppe denne nedgangen ved at vi også i år sier nei til nedtrekket. Vi legger inn et beløp som kompenserer både for nedtrekket i 2007 og nedtrekket i 2008. Det viser seg faktisk at bare på disse to årene har det blitt et beløp på henimot 1 milliard kr. Som det fremgår av innstillingen, ønsker vi å benytte disse midlene til større investeringer, mer til bygg og anlegg, og så ønsker vi altså å bruke mer penger på å øve Heimevernet. Den beskjeden om bevilgningene som neste års budsjett gir, nemlig at bevilgningene blir for lave, er også så langt jeg kan lese det, noe av hovedtesen i de to utredninger som nå ligger til grunn for langtidsplanen. Det betyr at når vi kommer inn i det arbeidet, er det ikke tvil om at bevilgningspilene igjen må peke oppover. Det vil også være mitt mål med det arbeidet vi går inn i. Nå har den sittende regjering vært så heldig at den har enormt mye større skatteinntekter enn det den regjeringen jeg var medlem av, hadde. Det er hyggelig, og en liten del av dette må det da være mulig å bruke på å få forsvarspilene oppover igjen, ellers blir utviklingen i Forsvaret dramatisk. Hvor mye, får vi komme tilbake til. Det er litt avhengig av om det blir et bredt forlik eller ikke, og det må det regnes på, men det er ikke noen tvil om i hvilken retning dette må gå. Nå er det klart at i en tid hvor det er rolig rundt oss, har vi et begrunnelsesproblem overfor befolkningen når det gjelder hvorfor vi skal bruke så mange milliarder som vi tross alt gjør på Forsvaret. Der synes jeg det forsvarspolitiske utvalget har funnet en interessant formulering når den snakker om Forsvarets tidløse oppgave for å sørge for statens sikkerhet. Ja, det er en interessant formulering. Det krever også mye lederskap for å fortelle hvorfor det er viktig å gjøre noe med denne tidløse oppgaven hvert eneste år og ikke bare skyve det ut. Når det gjelder den langtidsplanen vi skal arbeide med, føler jeg meg allerede – etter å ha snakket med en del av dem som føler seg berørt av noen av forslagene som flyter rundt i debatten – ganske sikker på at vi kommer til å komme inn i en ny diskusjon om regnestykker. Det skulle bare mangle. Forutsetningene for regnestykker vil jo ofte være styrende for hva resultatet av dem blir. Derfor må forutsetningene drøftes, og det må være tilstrekkelig åpenhet om dem. Jeg vil håpe og tro at deler av dette kan sorteres ut før saken kommer til Stortinget. Det betyr altså at Regjeringen i sin prosess nå må etablere en prosess med alle de som har alternative regnestykker, for å få diskutert dem ordentlig igjennom, og være mer åpen med premissene, slik at vi kan få en prosess hvor vi senere kan bli fortalt hva vi er enige om, og hva vi er uenige om, slik at ikke Stortinget må bruke tid på å finne ut av de mer faktiske forhold. Det er noe Stortinget ikke er spesielt velegnet for, uten å etablere et stort apparat. Det betyr at Regjeringen må etablere det apparatet, og den må vise den åpenheten som gjør at alle som føler seg urolige over de regnestykkene vi hittil har sett, i hvert fall kan føle at de er blitt hørt på en skikkelig måte, og at det er mulig etterpå å finne ut av hva diskusjonen har dreid seg om. Det er en del begreper som er solgt inn i forbindelse med langtidsplanen, og som jeg vil bekjenne meg til. Det ene er begrepet kritisk masse. Det er grenser for hvor mye man kan skjære ting ned før det er poengløst å ha dem. Det andre er balansebegrepet. Jeg har lyst til å legge til når det gjelder det siste, at dette er slett ingen eksakt vitenskap. Det å bestemme seg for hva balansen f.eks. mellom drift og investeringer er, er i høyeste grad et spørsmål om skjønn. Derfor er det så viktig å få lagt åpent grunnlaget for hvordan skjønnet er utøvd. Jeg tror det vil ha ganske stor betydning for en del av de resultatene vi skal nå. Så noen ganske få ord om internasjonale operasjoner. Det er et par stykker som kaller på bemerkninger. Den ene er Sudan-operasjonen, som vi også vil få et forslag om en tilleggsbevilgning til senere i dag. Jeg er enig i at den ikke er beregnet og budsjettert med i inneværende års budsjett, men det betyr ikke at vi kan gjøre som vi gjorde med UNIFIL i fjor, nemlig å vente med bevilgningene til alle utgifter var pådratt, summere og så komme til Stortinget og be om bevilgningen. Det er klart at når det er rimelig sikkert hva bevilgningen kommer til å måtte være, så ikke bare bør, men skal den saken etter reglementet komme til Stortinget. Jeg er klar over at det er usikkert om det i det hele tatt blir noe av den, men jeg har lagt merke til at statssekretær Barth Eide har vært ute i pressen og sagt at han regner med at vi kan starte deployeringen allerede i januar måned. Det ville være interessant å vite om statsråden er enig i den vurderingen. Hvis det går som en del av oss frykter, nemlig at sudanerne kommer til å trenere dette, vil vi på et eller annet tidspunkt til neste år nå det punktet hvor vi må bestemme oss for å kaste kortene, rett og slett fordi det vil koste betydelige beløp å ha en styrke stående på vent til å utplasseres. Når det er, får vi komme tilbake til, men vi må se i øynene at dette på ingen måte er sikkert. Så et lite spørsmål om operasjonen som det ble redegjort for, for en tid tilbake, nemlig en mulig operasjon i Tsjad. Jeg skjønte av redegjørelsen fra forsvarministeren at det var en operasjon som lå forholdsvis langt frem i tid og var meget usikker. Mitt inntrykk av debatten i de andre landene som skal bidra til den nordiske styrken, er at dette diskuteres vesentlig mer aktivt der. Mitt spørsmål er hvor stor sjanse statsråden regner med det er for at vi kommer til å bidra. Begge disse operasjonene tror jeg er meningsfylte – jeg ikke bare tror det, jeg er ganske sikker på det – selv om de blir vanskelige. Derfor vil det være interessant å få vite det.