Lars Sponheim (Venstre), 2009-02-26:
Jeg skal prøve å unngå å bidra i den polemikken som er. Vi står altså her med en innstilling hvor det ikke er noen uenighet, og da går det selvsagt an å hente fram noe gammel uenighet og diskutere den. Slik er det med debattglade politikere. Jeg har lyst til å bruke min tilmålte tid til å snakke litt om hele denne problemstillingen, den alvorlige situasjonen vi står oppe i. Dypest sett handler dette, som i en del andre krisepakkehåndteringer som har vært, om en enorm tillitskrise i økonomien. Det er det det handler om. «Sikkert som banken» er et uttrykk som mange av oss er vokst opp med. Vi har vel langt på vei grunn til å si det ennå, men det er hos mange av oss en litt gnagende usikkerhet om det er grunnlag for å si det. Det er kjernepunktet i en tillitskrise som er der, og en er veldig usikker på hvor omfattende dette blir. Er det slik at selv våre trygge, sikre banker vil få problemer? Det Odelstinget vedtar i dag, og som Stortinget behandlet før i dag, er rett og slett at staten tilbyr å gi sin tillit til banker, og i neste omgang til bankenes bedriftskunder, fordi den norske stat, som en av de mest solide som finnes i verden, har så mye tillit at man kan gi tillit til bankene, og på den måten ta vekk noe av den usikkerheten som mange føler med hensyn til om bankene er i stand til å stå igjennom en så usikker og ukjent framtid som vi nå står foran. Derfor er dette viktig og riktig, og derfor er det et samlet storting og odelsting som i dag slutter seg til det som nå skjer. Det at opposisjonen i merknader gir uttrykk for at en er opptatt av å følge Regjeringens bruk av de utstrakte fullmakter som er der, må oppfattes som å være opposisjonens plikt på vegne av Stortinget – at når man gir så utstrakte fullmaktslover som dette, er det nødvendig at vi får drive den nødvendige parlamentariske og demokratiske kontroll med hvordan Regjeringen utøver sine fullmakter. Jeg legger uten videre til grunn at finansministeren og Regjeringen sørger for at Stortinget løpende får den informasjonen som er nødvendig for hvordan man håndterer sine fullmakter. Ett punkt har opposisjonen pekt på, og det er hvordan Regjeringen bruker sine fullmakter til å lage forskrifter om utbytteregulering. Det er åpenbart nødvendig med utbytteregulering når staten trår til på denne måten, men det er helt avgjørende – og det er det som er opposisjonens anliggende i det som står her – at den utbyttereguleringen skjer på en slik måte at det vil være mulig for bankene i et forhåpentligvis mer ordinært egenkapitalmarked å hente inn egenkapital for å erstatte de midlertidige bidrag som staten her gir. Det er langt på vei det det handler om. Og skulle en stramme dette så hardt til at ingen har tiltro til å ville være eiere av banker i framtiden, vil staten sitte permanent med dette eierskapet, og det er – iallfall sett fra mitt ståsted – ikke ønskelig. Derfor er det vi ønsker å ha en løpende informasjon og ha muligheter til å være i dialog med Regjeringen gjennom Stortingets behandling framover når det er nødvendig. Så har jeg lyst til å si at Finansfondet mer direkte skal gå inn i bankene og sette bankene i stand til – hvis de føler behov for det – å få mer egenkapital og dermed kunne låne ut mer penger. Vi har i høringer i komiteen fått høre at kanskje rundt halvparten av f.eks. sparebankene vil være interessert i å gjøre seg nytte av det. Jeg har lyst til å understreke – for det har ingen sagt tidligere i denne debatten – at virkningen av denne pakken, denne ordningen med finansfond, er der helt uavhengig av om bankene kommer til å bruke den eller ikke, for det handler om at staten har fortalt hele verden at vi stiller opp for bankene våre. Vi gir dem statens tillit til at de kommer til å stå igjennom dette, og alle som måtte sitte ute i verden og se på Norge, skal vite at bankene våre kommer til å stå igjennom dette, fordi staten har sagt at vi skal sørge for det. Det er virkningen som kommer til å treffe alle banker, helt uavhengig av om de gjør seg bruk av denne pakken eller ikke. Det er kanskje det viktigste. Det bør f.eks. kunne bety at flere burde være rimelig trygge på at de kan sitte med norske kroner og ikke flykter fra valutaen vår og dermed bidrar til å svekke valutaen – som et eksempel. Når det gjelder obligasjonsfondet, har jeg tro på at det kan få en ganske rask virkning, ved at vi med dette er sikre på at vi vil få en tilbudsside i obligasjonsmarkedet igjen. Forhåpentligvis blir ikke denne ordningen og staten alene, det vil være nok til at mange andre også tør å melde seg på i obligasjonsmarkedet. Det er denne indirekte virkningen som er det viktige. Igjen er det staten som leverer sin soliditet og tillit ut i dette markedet, og som gjør at andre tør gjøre det også. Langt på vei er det dét det handler om. Det er faktisk slik at om ingen skulle gjøre seg nytte av disse pakkene, så vil virkningen like fullt være ganske sterk inn i finansnæringene og økonomien vår.