Inge Lønning (Høyre), 2003-10-06:
«Norske politikere skaper avmakt» står det som overskrift i Aftenpostens kronikkspalte i dag – på en artikkel av Thorbjørn Jagland. Det er en leseverdig artikkel, men overskriften er etter mitt skjønn ikke helt treffsikker. Det Jagland peker på, er det fenomen at makt og ansvar i dagens norske system viser tydelige tegn til å skille lag. Han peker med rette på at parlamentarismen forutsetter at makt og ansvar følges ad, at det er opposisjonens forpliktelse i parlamentarismen som system å se til at det til enhver tid finnes et troverdig regjeringsalternativ. I stedet har vi de seneste år sett en klar tendens til, slik Jagland riktig beskriver det, at man velger den korteste vei, nemlig å skape tilfeldige flertallskonstellasjoner mellom opposisjonspartier som egentlig er uenige om det meste – med ett formål: å påføre Regjeringen nederlag. Thorbjørn Jagland skriver: «Fremskrittspartiet har ved hjelp av oljepenger kunnet bruke resten av opposisjonen til å undergrave den regjeringen partiet støtter.» Blant de partier Jagland ikke nevner ved navn, som har latt seg bruke, er hans eget parti. I sentrumsregjeringens tid gikk Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet hånd i hånd for å påtvinge regjeringen det eventyret som het IT Fornebu. Det er blitt relativt stille om det eventyret i ettertid – av gode grunner. I denne perioden falt man for fristelsen til å være med på et barnehageforlik som man egentlig var imot, og som ingen av partene ville vedkjenne seg fullt ut. Dette er et problem dersom parlamentarismen som statsskikk skal kunne overleve i fremtiden, men problemet ligger først og fremst hos det største opposisjonspartiet i denne sal, som er det partiet som har lengst regjeringserfaring. Hvis ikke Arbeiderpartiet hadde latt seg friste til å gi seg ut på det slingrebrettet som Jagland beskriver, så hadde ikke situasjonen vært slik den er. I første del av dagens trontaledebatt hadde vi tilløp til en debatt om norsk utenrikspolitikk. Den forstummet ganske raskt. Men det man kan konstatere, er at det flertallsalternativ som Arbeiderpartiet har annonsert at man imøteser og vil gå inn for i neste stortingsperiode, pr. i dag består av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV. Det vil være en splitter ny form for regjeringssamarbeid i norgeshistorien, nemlig et regjeringssamarbeid mellom tre partier som er vilt uenige om norsk sikkerhets- og utenrikspolitikk. Vi har hatt regjeringskoalisjoner som har hatt betydelig uenighet om deler av den politikk regjeringen fører, men vi har aldri opplevd en regjeringskoalisjon som spriker på det mest avgjørende punkt, nemlig når det gjelder å ivareta Norges vitale sikkerhetspolitiske og utenrikspolitiske interesser. I en situasjon hvor EU – som enkelte i denne sal fremdeles omtaler som et prosjekt – er i ferd med å omfatte alle europeiske land i et forpliktende, gjensidig samarbeid, vil to av de tre fremtidige regjeringspartier svare på dette ved å frikoble Norge ytterligere og ved å markere at Norge bør gå en annen vei. Senterpartiet ønsker at Norge skal si opp EØS-avtalen umiddelbart, så vidt jeg har forstått. SV ønsker at man skal si den opp, kanskje med ørlite grann betenkningstid. SV ønsker at Norge skal melde seg ut av NATO. Senterpartiet bruker enhver anledning til å kappspringe med SV for å innta plassen som det mest vimsete parti i denne sal når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitikk. Dette er med respekt å melde ikke et troverdig regjeringsalternativ, og det er forbløffende at Arbeiderpartiet i det hele tatt vil smake på det.