Martin Engeset (Høyre), 2008-12-05:
På mange måter er de budsjettdebatter Stortinget gjennomfører nå om dagen, en nærmest surrealistisk opplevelse. Aldri noen gang har det vært større avstand mellom kart og terreng, mellom det budsjett stortingsflertallet trumfer igjennom, og den økonomiske virkelighet som dette budsjettet er ment å virke i. Derfor blir nok også den debatten vi skal ha i dag, en slags liksomdebatt, fordi vi jo skal behandle et «liksombudsjett». Best illustreres dette ved den forventede utviklingen i arbeidsledigheten. På side 37 i Nasjonalbudsjettet skriver Regjeringen: «Arbeidsledigheten vil likevel være på et historisk lavt nivå ved utgangen av 2009, og arbeidsmarkedet vil fortatt være preget av knapphet på arbeidskraft i flere sektorer.» I går la Statistisk sentralbyrå frem sine nye prognoser. Der skriver byrået bl.a. følgende: «Arbeidsledigheten vil imidlertid trolig komme til å øke i lang tid. Vi tror at antall arbeidsledige personer vil komme over 100 000 i løpet av 2009, og at arbeidsledigheten vil nå 4,6 prosent av arbeidsstyrken i 2010.» Regjeringens budsjettforslag, som flertallet trumfer igjennom i Stortinget, er derfor ikke på noen som helst måte tilpasset den økonomiske utviklingen vi nå står foran. Høyres alternative budsjett er et budsjett for ny jobb-politikk, ikke ny tiltakspolitikk. Vi ønsker handling nå, ikke ørkesløse utredninger og handlingslammelse – for det haster. Regjeringen skjerper skattene for næringslivet. Høyre reverserer skatteskjerpelsene. Det siste hardt arbeidende nordmenn nå trenger, er et statsbudsjett som strammer til skatteskruen overfor de bedriftene og arbeidsplassene som holder hele velferdssamfunnet oppe. Regjeringens overordnede mål i skattepolitikken er riktignok et snevert ønske om å ta mer fra de såkalt rikeste, og det legger den da også opp til i dette budsjettet. Problemet er bare at de skatteskjerpelsene som nå trumfes igjennom, vil øke skatten på eierskap på et tidspunkt hvor bedrifter skriker etter kapital. Mens de fleste land rundt oss i denne situasjonen fjerner formuesskatten, reduserer arveavgiften og stimulerer næringslivet med skattelettelser, går altså den rød-grønne regjeringen stikk motsatt vei. Det gjør Regjeringen med fullt overlegg, fordi den mener det er både riktig og nødvendig. Den trenger pengene til å innfri sine valgløfter, må vite. Problemet er bare – og det er dessverre det de ikke forstår i regjeringskontorene – at de med dette gir et puff i ryggen til mange av de bedriftene som nå står på kanten av stupet. Når bedrifter går over ende og folk blir arbeidsløse, sitter de rød-grønne igjen med økte offentlige utgifter til arbeidsledighetstrygd og sosialhjelp og tapte skatteinntekter. Den onde økonomiske sirkel slår inn. Hvem er det som taper på det? Selvfølgelig er det de aller svakeste, de som har minst fra før. Familier mister hus og hjem, og landets kommuner må redusere sitt tjenestetilbud. De som mister jobben nå, eller som står i fare for å miste den, er i all hovedsak kvalifisert for arbeid. Det de vil ha, og det de trenger, er en ny jobb. En dreven fagarbeider trenger ikke et truckførerbevis ekstra for å være kvalifisert. Han er kvalifisert. Han trenger en jobb. Han trenger heller ikke et jobbsøkerkurs til et arbeidsmarked uten ledige jobber. Han trenger en bedrift som går med overskudd, og som kan tilby en jobb. Da nytter det ikke med en næringsfiendtlig skattepolitikk. Bedriftene må stimuleres og oppmuntres til å investere i nye arbeidsplasser, ikke straffes fordi de lykkes i å skape noe. I tre år har den rød-grønne regjeringen og flertallet i Stortinget misbrukt den eventyrlige anledningen til å hjelpe mennesker som står langt utenfor arbeidslivet, ut i jobb. Regjeringspartiene skryter gjerne av at sysselsettingen er historisk høy – ja, så lenge det varer, den er det akkurat nå, og det skal vi være glad for. Men skyldes dette Regjeringens politikk? Den registrerte arbeidsledigheten er halvert, og det er vel og bra, men antallet yrkeshemmede er bare marginalt redusert. Omtrent like mange mennesker er avhengig av økonomisk sosialhjelp i dag som for tre år siden, og køene foran Fattighuset vokser. Økningen i antall uføretrygdede er høy, det samme er avgangen til AFP. Da har jeg ikke engang nevnt sykefraværet, som skal ned med 20 pst. i forhold til 2001-nivå innen utløpet av 2009. Dette målet snakker ikke flertallet om. Selv ikke ekstrabevilgninger på 605 mill. kr i 2007-budsjettet og videre har hatt noen effekt. Høyre styrker i sitt alternative budsjett satsingen på yrkeshemmede med 1 000 flere plasser enn det som ligger inne i flertallets innstilling. Dette har vi gjort hvert eneste år i denne stortingsperioden. Vi mener det er denne gruppen som bør løftes, ganske enkelt fordi vi mener det er denne gruppen som trenger det mest. I den lange og sterke oppgangskonjunkturen vi har vært gjennom, har ikke antallet yrkeshemmede gått merkbart ned. Som sagt, det er bra med høy sysselsetting, men er det ikke litt enkelt å skryte av det overfor dem som faktisk ikke slipper til. Vi vet at yrkeshemmede kan komme ut i jobb, men vi vet også at dette krever tid, grundighet og kvalitet i attføringen, planmessig og individuell oppfølging av den enkelte, kvalifisering og jobbprøving. Men faren er stor for den som er yrkeshemmet – i nedgangstider ligger ikke forholdene like godt til rette for at arbeidslivet skal slippe disse til. Mestring, kvalifisering og attføring av god kvalitet er disse menneskenes behov for å få en sjanse i arbeidslivet. Regjeringen har brukt mye energi på å snakke om å få folk fra trygd over til arbeid, men hva sier flertallet til de yrkeshemmede i dag? Er flertallet virkelig fornøyd med at antallet yrkeshemmede kun er redusert med 7 000 i en periode hvor det har vært skrikende mangel på arbeidskraft? Er det dette som er å bruke de store pengene på de store oppgavene? Så noen betraktninger omkring temaet knyttet til sosial dumping. Høyre er for arbeidsinnvandring. Arbeidsinnvandring bidrar til å dekke behov for arbeidskraft og bidrar i tillegg til å løfte tusenvis av mennesker som har levd i fattigdom og elendighet i andre land, til å få et bedre liv for seg og sine. Arbeidsinnvandring skaper faktisk sosial utjevning, hvor mennesker fra land med mindre velstand enn Norge får komme hit og tjene gode penger, for senere å bidra til å heve økonomisk levestandard hjemme. Dette er grunnleggende positivt. Derfor er det trist å se at deler av det politiske Norge ikke kan snakke om arbeidsinnvandring uten nesten alltid å ha med en bisetning om sosial dumping. Det fremstilles nærmest som om sosial dumping er det dominerende ved arbeidslivet i Norge. Det er det ikke. Arbeidslivet i Norge er velfungerende, og arbeidstakere har jevnt over gode lønns- og arbeidsvilkår. Det er bra, og sånn skal det være. Men: Hvert tilfelle av sosial dumping hvor useriøse bedrifter behandler ansatte dårlig, er alvorlig. Det er alvorlig for dem som rammes direkte, det er alvorlig for konkurranseforholdene i næringslivet, og det er ikke minst også alvorlig for omdømmet til ulike bedrifter og bransjer. Derfor er Høyre opptatt av at vi skal bekjempe sosial dumping. Men i denne kampen er det viktig at vi bruker virkemidler som virker, ikke virkemidler som virker mot sin hensikt. Så hva er sosial dumping? Sosial dumping er først og fremst utnyttelse av enkeltmennesker. Det er ikke alltid det er timelønnen som er det avgjørende. Like ofte kan det vises til eksempler hvor arbeidsforholdene er en trussel for liv og helse, hvor innkvarteringen er kummelig og arbeidstiden uforsvarlig lang. De arbeidsgiverne som tilbyr slike forhold, skal spores opp og tas. Dette er det useriøse arbeidslivet. Derfor mener Høyre det fortsatt er behov for å styrke Arbeidstilsynet. I Høyres alternative statsbudsjett styrker vi for tredje året på rad Arbeidstilsynet. Dette gjør vi fordi vi mener tilsyn med arbeidslivet er et offentlig ansvar. Vi får også rapporter om at Arbeidstilsynets styrkede arbeid mot sosial dumping fører frem. De useriøse aktørene blir raskere tatt nå enn tidligere, og det er bra. Solidaransvar, som Regjeringen nå vil utrede, må jeg si litt om til slutt. Det er jo slik at solidaransvar har vært tema i Stortinget flere ganger. Forrige gang var ikke Regjeringen villig til å gå inn for det. Nå skal saken utredes. Jeg er litt spent på hva Regjeringen faktisk kommer til å gå inn for. Dette er et meget inngripende tiltak som vi har liten tro på fra Høyres side. Vi har erfaringer fra andre land som viser at det både er byråkratisk og kostbart, og det presser også ut en del små og mellomstore bedrifter som ikke greier å ha det administrative systemet som dette krever. Som et alternativ til dette har Høyre, sammen med Venstre og Fremskrittspartiet, foreslått en sjekkliste – dette er inntatt i innstillingen. Dette kommer vi nærmere tilbake til senere i debatten, for jeg ser at tiden går. Jeg vil helt til slutt ta opp forslagene i innstillingen.