Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2018-02-27:
Er det noe vi kan lære av historien, er det at framgang alltid har kommet i rykk og napp. To skritt fram har veldig ofte blitt fulgt av ett – og i noen tilfeller to – skritt tilbake. Verden er i dag preget av store motsetninger. Mens stadig flere mennesker tar steget ut av fattigdom – og de globale økonomiske indikatorene peker oppover igjen – går også mange utviklingstrekk i feil retning. Seirene for demokrati, frihet og menneskerettigheter kan ikke lenger tas for gitt. Over 65 millioner mennesker er på flukt fra hjemmene sine. Klimaendringene blir stadig mer alvorlige. Forutsetningene for kommunikasjon utfordres, og grenser mellom sant og falskt viskes ut. Makt forskyves. Det er økt uforutsigbarhet, også i våre nærområder. Det er liten tvil om at stormaktrivalisering og klassisk geopolitikk er tilbake. Samtidig er det også mange lyspunkter. Flere barn går på skole, ikke minst jenter. Produksjonen av fornybar energi vokser raskt. Internasjonalt samarbeid har gitt oss en global klimaavtale og bærekraftsmål som ramme for global innsats mot fattigdom. Vi gjør store framskritt i kampen mot terrororganisasjonen ISIL. For første gang siden finanskrisen vokser nå alle de store økonomiene i verden. I Europa er optimismen på vei tilbake etter mange krevende år. Med andre ord: Verden kan ikke beskrives i svart eller hvitt. Vi må se nyansene, og vi må se det bredere bildet. Der vi for kort tid siden tegnet ganske rette linjer mot en lysere framtid, tegnes det i dag ofte rette linjer mot en dyp avgrunn. Optimismen og framtidstroen var sterkere i vår del av verden for bare få år siden. Men vi må alltid huske at historien fortsatt påvirkes av våre politiske valg, og de valgene tar vi selv. En ansvarlig utenrikspolitikk innebærer at vi må forholde oss til verden slik den er, med all dens kompleksitet og dilemmaer. Bare da kan vi utnytte handlingsrommet vårt. Bare da kan vi være med på å sette dagsordenen og forme utviklingen på områder som er viktige for Norge og våre interesser. Regjeringa møter dagens urolige verden med sikkerhet, ansvar og trygg styring. Norge har et godt utgangspunkt for å møte krevende utfordringer, ikke minst på grunn av tradisjonen i Stortinget for konsensus om de lange linjene i utenrikspolitikken. Vi har en solid økonomi, jevn fordeling av de økonomiske godene, et inkluderende politisk ordskifte og stor grad av åpenhet og tillit i samfunnet. Dette er helt uunnværlige ressurser i en verden preget av polarisering, konfrontasjon og fravær av flere av de trygge holdepunktene vi har navigert etter de siste tiårene. Samtidig illustrerer utfordringene vi møter i dag, et slående trekk ved utenrikspolitisk praksis: hvor mye som handler om håndtering av dilemmaer. Ideelle løsninger er mer unntaket enn regelen. Hensyn som er i konflikt, må ofte veies mot hverandre. Det må vi være ærlige om. Kompleksiteten og dilemmaene gjør også at vi i vår tid sjelden står i valget mellom bare gode alternativer. Veldig ofte vil situasjonen være den at vi må velge det minst dårlige av alternativene – og ha klart for oss at det å la være å ta et valg også er en beslutning som har konsekvenser. De mange motsetningene i verden rundt oss skaper behov for forankring og debatt om både dilemmaer og prioriteringer – også her hjemme. I redegjørelsen min i dag er jeg opptatt av hvor viktig utenrikspolitikken er for ivaretakelsen av norske interesser. Vi må styrke de områdene som betyr aller mest – vår sikkerhet, vår økonomi og vår velferd. I altfor stor grad har vi og andre kunnet ta den etablerte verdensordenen for gitt. Nå må vi mobilisere for å forsvare de verdiene vi bygger utenrikspolitikken vår på – fra demokrati og menneskerettigheter til frihandel og respekt for internasjonale kjøreregler. Vi må jobbe enda tettere med gamle og nye venner og allierte for å verne om det multilaterale systemet. Det er under til dels sterkt press. Vi må utnytte rammeverket som FNs bærekraftsmål utgjør i arbeidet for en bedre verden for alle. Dette er særlig viktig i en tid hvor identitetspolitikk og populisme overbeviser mange om at motgangen de møter, skyldes globalisering – og at svaret ligger i mer proteksjonisme og nasjonalisme. Med utgangspunkt i disse utfordringene tar jeg nå initiativ til et nytt prosjekt som skal drøfte Norges interesser i en multilateral verdensorden. Hva betyr internasjonale institusjoner som FN, NATO, Verdens handelsorganisasjon, EU og OSSE for Norge – og hvordan kan vi best sette dagsordenen i disse institusjonene? Prosjektet vil invitere bredt til debatt og vil resultere i en stortingsmelding våren 2019. I møte med et dynamisk og uforutsigbart utenrikspolitisk landskap legger jeg i dagens redegjørelse til grunn tre sentrale prioriteringer: For det første å trygge og sikre Norge og Norges interesser, med klar transatlantisk forankring. For det andre å bidra til et trygt, fritt og økonomisk sterkt Europa. For det tredje å jobbe for å realisere bærekraftsmålene og opprettholde og styrke multilaterale institusjoner og den internasjonale rettsordenen. Utviklingsministeren tar sikte på å holde en egen utviklingspolitisk redegjørelse senere i vår. Regjeringsplattformen slår fast at norsk utenrikspolitikk begynner i Europa. Det er to grunner til dette. For det første er vår sikkerhet og velferd avhengig av et trygt, fritt og økonomisk sterkt Europa. For det andre er vi del av et europeisk verdifellesskap. Et trygt Europa er et Europa som evner å ta større ansvar for den felles sikkerheten, forsvare mot ytre og indre trusler og bygge ned skillelinjer som gir opphav til konflikt og ustabilitet. Det er et felles europeisk ansvar å forhindre at kriger som dem vi så på 1990- og 2000-tallet på Balkan, ikke får skje igjen. Det er nå større forventninger – og større vilje – til å styrke EUs evne til å ta tak i Europas sikkerhetsutfordringer. Regjeringa mener denne utviklingen kan styrke europeisk, og dermed norsk, sikkerhet. Det er i norsk interesse å samarbeide tett med EU og EUs medlemsland på dette området. Men dette forutsetter at EU og NATO finner en arbeidsdeling som gjør at de fortsetter å utfylle hverandre. Det er ikke i noens interesse med parallelle strukturer i EU som overlapper med NATO – der europeiske lands ressurser spres tynt over to strukturer. Innsatsen vi gjør for et trygt Europa, er nødvendig for å sikre et fritt Europa. Vi arbeider for et Europa som respekterer individets frihet og rettigheter, som fremmer velfungerende demokrati, og som legger folkeretten til grunn for mellomstatlig samarbeid. Utviklingen i flere europeiske land de siste årene viser at vi ikke kan ta respekten for disse verdiene for gitt. Som Frankrikes president, Macron, har slått fast: På dette området kan vi ikke være bekjent av et tohastighets-Europa. Regjeringa søker bilateralt og i samarbeid med EU å påvirke regjeringer som vedtar lovreformer og andre tiltak som bryter med rettsstatsprinsipper. Det nordiske samarbeidet er en del av regjeringas visjon om et sterkt og trygt Europa. Norge har de siste årene ledet an i en rekke nordiske samarbeidsfora. I fjor ledet vi Nordisk ministerråd, og i år har Stortinget formannskapet i Nordisk råd. Vårt strategiske partnerskap med Norden favner vidt. Ikke bare ønsker regjeringa å videreføre en engasjert nordisk stemme i FN- og klimaspørsmål, vi ønsker også å videreutvikle den sikkerhetspolitiske dialogen med våre europeiske allierte, og vi bygger videre på det nordiske forsvarssamarbeidet, som i år er under norsk formannskap. Økonomisk styrke er en forutsetning for at vi skal kunne ivareta vår sikkerhet og fremme våre verdier. EØS-avtalen gir oss tilgang til et hjemmemarked på en halv milliard mennesker – det desidert viktigste markedet for norske varer og tjenester. Et eksempel er at mer enn 170 vogntog med sjømat daglig krysser grensen uhindret inn til EU. Det hadde ikke vært mulig uten EØS-avtalen. Nærmere 80 pst. av eksporten vår går til EU. EØS-avtalen gir oss enkel tilgang til kvalifisert arbeidskraft fra andre land, noe som har vært et viktig bidrag til vekst og velferd i Norge de siste tiårene. Et slikt felles arbeidsmarked gir økonomisk styrke, men det kan også føre med seg grenseoverskridende arbeidslivskriminalitet, som svart arbeid og andre lovbrudd. Statsministeren har derfor tatt initiativ til tettere samarbeid på europeisk nivå mot arbeidslivskriminalitet – et initiativ som har blitt godt mottatt. Vi tar bl.a. til orde for en felles europeisk strategi mot arbeidslivskriminalitet og europeiske pilotprosjekter etter modell av det norske etatssamarbeidet. Statsministerens initiativ er et eksempel på at Norge engasjerer seg for å håndtere felles utfordringer i Europa – utfordringer der nasjonalstaten kommer til kort. Et annet eksempel på en slik utfordring er migrasjon. Her er ansvarlig europeisk samarbeid som ledd i en større global innsats nødvendig. For Norge er det viktig å bidra til felles europeiske løsninger. En helhetlig migrasjonspolitikk må inneholde et bredt spekter av virkemidler: Vi trenger en effektiv yttergrensekontroll gjennom Schengen. Vi må utvikle et solidarisk og velfungerende asylsystem i Europa. Vi må verne om asylinstituttet for å kunne gi beskyttelse til dem som trenger det. Dette handler også om staters plikt til tilbaketakelse av migranter uten beskyttelsesbehov. Og ikke minst: Vi må styrke samarbeidet med de landene flyktninger og migranter kommer fra og reiser gjennom for å komme til Europa. Migrasjon må også ses i en global sammenheng. Det er fortsatt land i sør som tar imot både flest migranter og flest flyktninger. Norge vil delta aktivt i FN-forhandlingene i Genève og New York som skal lede fram til en global plattform for flyktninger og migranter. Samarbeidet med EU står også sentralt i regjeringas politikk for å håndtere klimaendringene. Norsk industri og petroleumssektor deltar allerede i EUs kvotesystem for utslippsreduksjoner. Nå tar vi steget videre. Vi vil inngå en avtale med EU om felles oppfyllelse av målene i Parisavtalen for resten av økonomien, innenfor sektorer som transport, jordbruk, bygg og avfall. På den måten tar vi felles ansvar i Europa for å håndtere felles utfordringer. Den britiske beslutningen om å tre ut av EU har ikke ført til reduserte ambisjoner i det europeiske samarbeidet vi er en del av gjennom EØS, Schengen eller andre avtaler. Brexit betyr endringer i vårt forhold til Storbritannia, men ikke til EU. Vi har en felles interesse i at utmeldingen skjer på en ordnet måte. Fra norsk side konsentrerer vi oss om fem hovedutfordringer. For det første er det viktig at vi får på plass samme overgangsordning, til samme tid, som den som avtales mellom EU og Storbritannia, slik at vi sikrer et fortsatt enhetlig indre marked i overgangsperioden. For det andre jobber vi for at vi skal ha de samme ordningene for de deler av utmeldingsavtalen mellom EU og Storbritannia som er relevante for oss. Særlig gjelder dette norske borgere i Storbritannia og deres opparbeidede rettigheter, og for britiske borgere i Norge. For det tredje er regjeringas ambisjon å etablere så tette og omfattende relasjoner med Storbritannia som mulig. For det fjerde følger vi nøye med når EU utvikler eventuelle nye samarbeidsformer med tredjeland i kjølvannet av Brexit, særlig innenfor utenriks- og sikkerhetspolitikken og på justisområdet. For det femte må vi også være forberedt på et scenario der EU og Storbritannia ikke klarer å enes om en utmeldingsavtale. Jeg kommer også nærmere tilbake til Europa-politikken generelt og Brexit spesielt i den europapolitiske redegjørelsen min senere i vår. Sikkerhet er ikke bare en grunnleggende prioritering. Sikkerhet er også en forutsetning for store deler av utenrikspolitikken. Situasjonen i nærområdene er fortsatt krevende. Russlands folkerettsstridige anneksjon av Krim og destabiliseringen av Øst-Ukraina fortsetter å utfordre Europas stabilitet. I Syria og Irak har ISIL blitt fratatt så å si all territoriell kontroll. Men store områder, fra Sahel til Afghanistan, forblir ustabile og vil fortsatt gi grobunn for trusler som også kan ramme Europa. Framgang i arbeidet mot krig og konflikt i disse regionene er en forutsetning for å nå FNs bærekraftsmål. Vårt arbeid med å stabilisere konfliktområder må også ta tak i de underliggende årsakene til konfliktene. Derfor er freds- og forsoningsarbeidet en viktig del av norsk utenrikspolitikk. Som tålmodig og upartisk tilrettelegger er Norge en etterspurt aktør i flere konflikter. Vi søker å legge til rette for dialog mellom parter i konflikt med mål om å skape varige politiske løsninger. Sammen med allierte bistår vi bl.a. partene i Afghanistan, i Sør-Sudan og i Israel–Palestina-konflikten. Vi opprettholder også vårt sterke engasjement for å sikre fredsavtalen i Colombia. Norges sikkerhet har siden 1905 vært forankret vestover, først med Storbritannia og deretter med USA og NATO. NATO er bærebjelken i vår sikkerhetspolitikk og verdens sterkeste forsvarsallianse. Men styrken hviler ikke bare på militær evne. Den hviler også på felles verdier. Det er akkurat dette verdifellesskapet som gjør at vi i ytterste konsekvens er villige til å risikere våre soldaters liv for å forsvare hverandre. Vi hører veldig ofte at Europa må ta ansvar for sin egen sikkerhet. Like viktig er det at vi er der for hverandres sikkerhet. Det er essensen i det transatlantiske båndet: at vår sikkerhet er vevd sammen, og at vi forplikter oss utover våre egne interesser. Derfor er det i norsk interesse å bidra til en sterk allianse og et godt transatlantisk forhold. Dette krever mer av oss enn før, både økonomisk og politisk. NATO er blitt mer mangfoldig, og for at vi skal kunne ta ansvar for hverandres sikkerhet på en god måte, pleier vi også et dypere forhold til sentrale allierte i Europa og til våre nordiske naboer. Sikkerhetstruslene oppleves med ulik intensitet, og den politiske utviklingen i medlemslandene er mindre ensartet enn før. Alliert samhold er derfor også foran årets NATO-toppmøte en norsk hovedprioritering. Samhold betinger at alle bidrar, og at alle opplever å bli ivaretatt. Derfor skal Norge bidra til alle NATOs kjerneoppgaver og til at alliansen fortsetter å omstille seg. Vi har vært en pådriver for å endre NATOs kommandostruktur. Vi står også sentralt i arbeidet med å styrke alliansens maritime dimensjon, med vekt på Nord-Atlanteren. Et samlet storting har gjennom langtidsplanen for forsvarssektoren sluttet seg til at det skal være mer alliert øving og trening i Norge og med norske styrker. Dette er en klok politikk som også følger opp avtalen om forhåndslagring og forsterkning som Stortinget sluttet seg enstemmig til i 2006. Gjennom basepolitikken har Norge valgt ikke å åpne for baser for fremmede makters stridskrefter på norsk jord i fredstid. I stedet baserer vi oss på allierte forsterkninger i en eventuell krise. Men den bistanden må forberedes og øves i fredstid for å være effektiv i krise eller væpnet konflikt, og for at sikkerhetsgarantien skal være troverdig. Nettopp derfor må vi sørge for at vi har tilstrekkelig evne til å motta allierte forsterkninger. Vi må ha et godt nasjonalt planverk, og NATOs forsterkningsplanverk må være oppdatert. Vi har siden tidlig på 1980-tallet lagret relevant alliert materiell i Norge, og vi har behov for en god og relevant infrastruktur. I mange år har vi hatt betydelig alliert øving og trening i Norge, fra land som Tyskland, Storbritannia, USA, Nederland og Frankrike. Med større militær aktivitet i nærområdene er det naturlig at man også ser mer alliert øving og trening i Norge. Dette er villet og langsiktig norsk politikk. USA forblir vår nærmeste allierte. Statsministerens besøk til Det hvite hus i januar bekreftet de sterke båndene. Etter det amerikanske presidentvalget har det vært viktig for regjeringa å formidle til amerikanske myndigheter at vårt omfattende samarbeid er av felles interesse. Vårt budskap er at Norge er viktig for USA, og samarbeidet vårt spenner fra kultur og utdanning til et tett utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitisk samarbeid. Vi samarbeider nært i nordområdene, der Norges bidrag er uvurderlig for både USA og NATO. Våre soldater gjør felles innsats i Irak og Afghanistan. Vi samarbeider om en varig løsning på Midtøsten-konflikten og en politisk løsning på konflikten i Afghanistan – for å nevne noen eksempler. Den retoriske innpakningen er endret, men mye amerikansk utenrikspolitikk er fortsatt gjenkjennelig. På noen felt ser vi likevel betydelige endringer. Fra norsk side har vi sterkt beklaget USAs intensjon om å trekke seg fra Parisavtalen. USAs internasjonale klimaengasjement er i dag langt på vei fraværende. Samtidig har flere amerikanske delstater, storbyer og næringsaktører økt sitt engasjement. Samarbeidsavtalen mellom Norge og California fra august 2017 er ett eksempel, og jeg tror omstillingen til grønn økonomi kommer til å fortsette – uavhengig av signalene fra Det hvite hus. Det knytter seg også usikkerhet til USAs handelspolitikk. Konfronterende retorikk i WTO og beslutningen om å trekke USA ut av – og reforhandle – frihandelsavtaler gir inntrykk av at politikken allerede har skiftet retning. Den konklusjonen er det for tidlig å trekke. I dialogen med amerikanske myndigheter er vi tydelige på at USA fortsatt har alt å tjene på å bevare det internasjonale handelssystemet. Vi må sikre at WTO forblir det grunnleggende rammeverket for internasjonal handel. Verdens store interesse for Arktis er økende. Klimaendringene rammer særlig hardt i nord. De påvirker samfunns- og næringsutviklingen til de fire millioner menneskene som bor i Arktis, og bærer bud om dramatiske globale endringer. Nordområdene er Norges viktigste strategiske ansvarsområde. Her er våre nasjonale interesser mest eksponert for geopolitiske endringer. Det vi gjør nasjonalt, styrker vår internasjonale stilling som ansvarlig aktør i Arktis. Regjeringa lanserte i fjor «Nordområdestrategi – mellom geopolitikk og samfunnsutvikling». Ved å se utenriks- og innenrikspolitikk i en tettere sammenheng ønsker vi også å legge til rette for at Nord-Norge blir en av Europas mest skapende og bærekraftige regioner. Nordområdepolitikken handler om å utnytte dynamikken mellom internasjonalt samarbeid og levedyktige byer og lokalsamfunn i nord. Det handler om samarbeid over grenser, om næringsutvikling og kunnskap, om veier, flyplasser og levende lokalsamfunn. Og neste kapittel i nordområdepolitikken handler om hav. Nordområdepolitikken er hele regjeringas prosjekt. Gjennom Barentssamarbeidet, Arktisk råd og Østersjøsamarbeidet jobber vi sammen med våre naboer for å finne felles løsninger i nord, på områder som klimaendringer og miljø, helse og sikkerhet. Forsvarets kontinuerlige bidrag til suverenitetshevdelse og situasjonsforståelse er en viktig del av nordområdepolitikken. Det er også et bidrag til regional stabilitet. Vårt forhold til Russland forblir en konstant og viktig faktor i norsk utenrikspolitikk. Norsk Russlands-politikk skal forbli tydelig og gjenkjennelig. Som naboer med grense både til lands og til vanns har vi mange felles utfordringer, og disse løser vi best sammen. Fra fiskeriforvaltning til folk-til-folk-samarbeid har vi over mange år bygd opp et tett samarbeid med Russland på mange områder. Samtidig har Norges forhold til Russland alltid vært sammensatt. Mens det grensekryssende samarbeidet stadig utvikler seg, preges situasjonen også av den store – og økende – militære styrkeoppbyggingen på Kola. Den verdimessige avstanden mellom Russland og Vesten har økt. Vi tar klart avstand fra folkerettsbrudd, og vi ser med bekymring på situasjonen for det sivile samfunn i Russland. Norge står støtt på våre verdier og i vårt samarbeid med europeiske og allierte samarbeidspartnere. Samtidig anerkjenner vi Russlands egne sikkerhetsinteresser i nord. Ingen er tjent med økt spenning mellom våre to land. I denne situasjonen møter vi Russland med forutsigbarhet og fasthet og også med åpenhet for samarbeid. Vår Russlands-politikk reflekterer på den ene siden utstrakt samarbeid på områder av felles interesse og på den andre siden vår vestlige forankring og forventning om overholdelse av folkeretten og andre normer for internasjonalt samarbeid. Den brede politiske enigheten som kjennetegner vår Russlands-politikk, er en forutsetning for dette. I en urolig tid preges Arktis av stabilitet og vilje til internasjonalt samarbeid basert på folkeretten. Arktisk råd er den aller viktigste arenaen for å drøfte utfordringer i Arktis, og der har våre to land ofte felles interesser og samarbeider godt. Den ferske avtalen mot uregulert fiske i Polhavet er et veldig godt eksempel på at Russland og Norge, sammen med de andre arktiske statene, tar ansvar sammen for vår felles region. For Norge er havet en levevei. Havnæringene – enten det er fiskeri, oppdrett, skipsfart eller energiproduksjon – er ryggraden i vår økonomi. Mer enn to tredjedeler av norsk eksport kommer fra havbaserte aktiviteter. Over generasjoner har vi bygget opp kunnskap og erfaringer som viser at økonomisk utvikling i havet er forenlig med strenge miljøhensyn. Dette gjør at vi kan spille en ledende rolle i arbeidet for bærekraftig bruk av verdenshavene. Derfor har statsministeren invitert og engasjert ledere for en rekke andre havnasjoner i et globalt havpanel som skal utrede hvordan verdenshavene kan skape enda større verdier framover, og bidra til at vi når FNs bærekraftsmål. Statsministeren vil selv lede panelet. Uro sør for Europa forblir en stor utfordring. Våre bidrag til stabilisering og fred har fått en stadig viktigere sikkerhetspolitisk begrunnelse. Mange av dagens mest brennbare konflikter i Midtøsten er stedfortrederkriger og resultat av statskollaps. Dette gjør det komplisert og krevende å finne politiske løsninger. Vår innsats for å løse konflikten mellom Israel og Palestina må også sees i dette perspektivet. Å realisere en varig tostatsløsning vil være avgjørende for utviklingen i Midtøsten, spesielt i en region som er vesentlig mer labil og fragmentert enn det som var tilfellet da Oslo-avtalen ble signert for snart 25 år siden. I tillegg er vårt arbeid som leder av giverlandsgruppen for Palestina, AHLC, med på å sikre bred internasjonal støtte til palestinsk statsbygging og økonomisk utvikling. Som medlem av anti-ISIL-koalisjonen har Norge spilt en viktig rolle i kampen mot terrorgruppen, og det fortsetter vi å gjøre. Arbeidet med å hindre at ISIL på nytt får fotfeste i de frigjorte områdene i Irak, vil stille oss overfor flere utfordringer. Ikke minst blir det viktig at Iraks myndigheter bidrar til en inkluderende politisk utvikling som også legger til rette for væpnede styrker som er etnisk og religiøst inkluderende. Syria-konflikten har pågått i sju år. Lidelsene og overgrepene det rapporteres om fra Øst-Ghouta, er nesten over menneskelig fatteevne. Det minner oss på grufullt vis om at krigen langt fra er over. Lørdag kveld vedtok et enstemmig sikkerhetsråd en resolusjon om 30 dagers umiddelbar våpenhvile. Det internasjonale samfunnet har en klar forventning om at vedtaket får effekt på bakken. Det haster å få inn hjelp. Det haster å evakuere syke og skadde. Jeg er veldig bekymret over eskaleringen av konflikten de siste ukene i den nordvestlige delen av Syria. Konflikten er blitt enda mer internasjonalisert enn tidligere, med bl.a. Tyrkias militære intervensjon i Afrin. Vi ser med stor bekymring på nivået på Tyrkias inngripen i Syria. Nøden er stor, og de humanitære behovene i Syria og nabolandene er enorme. 13,1 millioner syrere trenger humanitær hjelp, 6,1 millioner er internt fordrevne, og 5,5 millioner har flyktet fra landet. Bare i år gir Norge 2,25 mrd. kr til Syria og nabolandene. Viktige prioriteringer er humanitær bistand og utdanning med vekt på å nå jenter og kvinner. I 2016 lovet vi å gi 10 mrd. kr over fire år. Dette er vi i rute med å levere på. FN jobber med å forhandle en politisk løsning på konflikten. Vi støtter innsatsen, men det er krevende. Før langsiktige bidrag til gjenoppbygging blir aktuelt, må en troverdig politisk prosess først komme i gang. Allerede før krigen begynte, var Jemen Midtøstens fattigste land. Nå kalles landet den verste humanitære katastrofen i verden i dag. I desember 2017 var 17,8 millioner jemenitter rammet av sult, FN hadde registrert over én million koleratilfeller, og tre millioner var internt fordrevne. Partene i konflikten må overholde sine forpliktelser i henhold til internasjonal humanitærrett. Dette inkluderer beskyttelse av sivile og uhindret humanitær tilgang til sivilbefolkningen. Norge støtter FNs nye spesialutsending og hans innsats for å bringe partene til forhandlingsbordet. Vi bidro med over 320 mill. kr til humanitær innsats i Jemen i 2017. Vi planlegger for et stort humanitært bidrag også i år. Sikkerhetssituasjonen i Afghanistan er alvorlig, med regelmessige angrep fra Taliban og andre terrororganisasjoner. På sikt er det bare den afghanske regjeringa som kan ivareta borgernes sikkerhet. For å lykkes må de settes i stand til å gjøre nettopp det. Det norske bidraget til NATOs treningsoperasjon i Afghanistan vil bli videreført. Til tross for sikkerhetssituasjonen er det likevel framgang på flere områder i Afghanistan, som innenfor helsevesenet, barns skolegang og bygging av kritisk infrastruktur. Afghanistan vil forbli en av våre største mottakere av bistand. Samtidig vet vi at konflikten i Afghanistan bare kan løses gjennom en reell dialog mellom den afghanske regjeringa og Taliban. En politisk løsning forutsetter at det internasjonale samfunnet og Afghanistans naboland aktivt støtter opp om en slik prosess. Norge ligger i fremste rekke i dette arbeidet. Partene ønsker vår medvirkning for å finne en politisk løsning. Vi har lenge engasjert oss for å formidle kontakter mellom de stridende partene med sikte på en inkluderende, afghansk prosess. I dette arbeidet må vi bygge tillit, og vi må være tålmodige. FNs generalsekretær har kalt situasjonen for rohingyaene i Myanmar for en av verdens raskest voksende flyktningkriser. Det er et humanitært og menneskelig mareritt. Situasjonen både i flyktningeleirene i Cox’s Bazar i Bangladesh og inne i Rakhine-staten er svært alvorlig. Siden krisen eskalerte i august 2017, har Norge gitt 134 mill. kr i humanitær bistand. Vårt budskap til myndighetene i Myanmar er tydelig og er også gitt i gjentatte møter med myndighetene: Volden må stoppes, det må gis humanitær tilgang, og flyktningene må få en trygg og verdig retur. Kombinasjonen av beskyttelse og tiltak mot seksualisert vold og overgrep er viktig. Dette er dessverre noe vi ser mer og mer av. Noen av våre fremste sikkerhetsutfordringer er av global karakter. Globale klimaendringer rammer også Norge og fører til økt risiko på en rekke områder. Klimaendringene er som en «trusselforsterker» som rammer fattige og sårbare land hardest og klatrer oppover dagsordenen i organisasjoner som FN, NATO, OSSE og AU. Vi har nettopp igangsatt et strategisk arbeid om hvordan Norge kan møte klimarelaterte utfordringer, og hva klimatrusselen betyr for vår økte satsing i sårbare stater. Som en del av dette arbeidet har vi tatt initiativ til en egen kommisjon om geopolitiske implikasjoner av veksten i fornybar energi, i samarbeid med Tyskland, De forente arabiske emirater og den internasjonale organisasjonen IRENA. Betydningen av det digitale rom er stor og økende. Vi blir stadig mer avhengige av digitale løsninger for store og små problemer. Det gjør hverdagen vår enklere og mer effektiv, men det gjør oss også mer sårbare. Hele det norske samfunnet er i dag avhengig av sikre og stabile digitale nettverk. Et alvorlig cyberangrep kan ramme samfunnets kritiske infrastruktur. Det digitale rom åpner for nye og alvorlige trusler fra både statlige og ikke-statlige aktører. For å oppnå best mulig beskyttelse er Norge avhengig av et bredt samarbeid både nasjonalt og internasjonalt. Regjeringa lanserte i august 2017 en internasjonal cyberstrategi. Utenriksdepartementet jobber tett med andre departementer og etater for å håndtere digitale trusler. Spredning av kjernevåpen, kjernefysisk materiale og andre masseødeleggelsesvåpen er en stor sikkerhetsutfordring. Det globale nedrustnings- og ikke-spredningsregimet er under press, med økende polarisering internasjonalt og særlig bekymring knyttet til utviklingen i Nord-Korea og til Iran-avtalens framtid. Vi må derfor verne om og øke tilliten til eksisterende nedrustningsavtaler. Norge skal fortsette å være en aktiv, ansvarlig og konstruktiv partner i arbeidet for nedrustning og ikke-spredning. Vi videreutvikler Norges internasjonale lederrolle innen verifikasjon av kjernevåpennedrustning for å bidra til at reell nedrustning finner sted. På norsk initiativ nedsetter FN nå en egen ekspertgruppe om verifikasjon av kjernefysisk nedrustning. Ekspertgruppa skal se på hvordan man kan utvikle troverdige verifikasjonsmekanismer innen rammen av etablerte ikke-spredningsforpliktelser. Et godt forhold til de store, framvoksende økonomiene er viktig for Norge. Vi har styrket våre bånd til regionale organisasjoner som AU, ASEAN og ECLAC. Dette er viktig ikke bare fordi Afrika, Latin-Amerika og Asia får stadig større innflytelse, men også fordi vi er helt avhengig av å jobbe sammen for å nå bærekraftsmålene. Latin-Amerika blir stadig viktigere for norsk næringsliv, med særlig store investeringer i Brasil. Europa og Afrika er naboer, og vår skjebne henger sammen. Selv om vi fortsatt gir mye bistand til Afrika, blir vår næringslivssatsing stadig viktigere. Det er store muligheter i Afrika, og vi må satse mer på investeringer, næringsutvikling og vekst i privat sektor for å skape arbeidsplasser. Kina er en stormakt som engasjerer seg i hele bredden av globale spørsmål, og som påtar seg et større ansvar som global aktør. Vi følger utviklingen av Kina som utenrikspolitisk aktør. Kinas politiske og økonomiske valg påvirker oss alle, ikke minst innenfor miljø, handel og utvikling av ny teknologi. Vi ønsker å videreutvikle vårt brede forhold til Kina. Opprettelsen av en årlig politisk konsultasjonsmekanisme gir anledning til å drøfte alle saker som berører norske og våre felles interesser – også menneskerettigheter. Samtidig må vi være oppmerksom på at Kina er en stormakt som med et bredt sett av virkemidler forfølger egne interesser også i vår del av verden. Verdispørsmål er en viktig del av vårt forhold til Kina. Ulike utgangspunkt og samfunnssystemer bør ikke forhindre konstruktive drøftinger av erfaringer, synspunkter og politikk. Kina er blant verdens ledende økonomier. Det er positivt at de uttaler en sterk støtte til det multilaterale handelssystemet i WTO og de internasjonale finansinstitusjonene. Kina er vår største handelspartner i Asia, og vi har komplementære økonomier. De gjenopptatte forhandlingene om en handelsavtale med Kina er kommet godt i gang, og vi forhandler for å oppnå best mulig betingelser for norsk næringsliv. Regjeringa prioriterer også flere andre sentrale land i Asia. Statsministerens besøk til Japan tidligere denne måneden viste store muligheter for mer samarbeid innen forskning og utvikling, innovasjon, næringsliv og energi. Norge og Sør-Korea samarbeider nært om en rekke maritime spørsmål, inkludert i nordområdene. Bærebjelken i forholdet til Indonesia er klima- og skogpartnerskapet, men omfatter også energi, hav og menneskerettigheter. Norge og India har et omfattende forskningssamarbeid der utfordringer som klima, ren energi, matsikkerhet og bioøkonomi er blant temaene. En ny India-strategi er under utarbeidelse. Dette er samarbeid for framtida. Vi er vant til å si at verdigrunnlaget for norsk utenrikspolitikk ligger fast, men disse verdiene må styrkes og investeres i. Det gjelder ikke minst i dag når vi ser angrep på demokrati og menneskerettigheter, likestilling og åpne økonomier. Det multilaterale systemet er institusjoner med avgjørende betydning for verden og for Norge. Norge skal være en tydelig stemme for å bevare og styrke denne verdensordenen. Folkeretten er førstelinjeforsvaret vårt. Norge skal stå først når folkeretten forsvares, både i prinsipp og i handling. Her står vi sammen med våre allierte. Vi må bygge forståelse for at respekt for folkeretten er i absolutt alles interesse, både små og store land. Vi må også fortsette å styrke FN. Samarbeidet i FN er selve fundamentet for vår regelbaserte verdensorden, for menneskerettighetene og for de multilaterale institusjonene der land møtes for å løse utfordringer innen områder som global sikkerhet, utvikling og miljø. Bærekraftsmålene fra 2015 er et viktig gjennombrudd og en unik ramme rundt det globale samarbeidet for en bedre verden. Ingen kan erstatte det globale normgivende arbeidet hvor FN-organisasjoner bringer alle land sammen og søker konsensus om veien videre mot et bedre, friere og mer rettferdig samfunn. Dessverre ser vi nå økende polarisering som gjør det vanskeligere enn før å oppnå enighet om verdispørsmål i FN. Samtidig må vi også stille sterke og klare krav om reform av FN. Vi må spørre om det er FN eller andre aktører som er best plassert til å løse ulike presserende oppgaver for verdenssamfunnet. FNs sikkerhetsråd forblir verdens viktigste organ for internasjonal fred og sikkerhet. Rådets 15 medlemsland fatter folkerettslig bindende vedtak for konflikthåndtering, sanksjoner, fredsoperasjoner og maktbruk. Medlemskap i Rådet medfører samarbeid med stormakter og andre, og økt ansvar, synlighet og innflytelse. Regjeringa vil derfor gi høyeste prioritet til Norges kandidatur til Sikkerhetsrådet for perioden 2021–2022. Vi stiller for å ivareta våre nasjonale og globale interesser, for å bidra til fred og konfliktløsning og for å støtte den regelstyrte verdensordenen som har tjent Norge godt i over 70 år. Vi ønsker å engasjere Stortinget i kampanjen, som blir et nasjonalt løft, uansett utfall. Konkurransen fra våre kanadiske og irske venner er hard, men sammen har vi mulighet til å lykkes i å overbevise flertallet av FNs medlemsland om at Norge bør sitte i Rådet igjen, 20 år etter forrige gang. Respekt for menneskerettigheter og demokratiske grunnprinsipper definerer hvem vi er, og hva vi står for internasjonalt. I 2018 fyller Verdenserklæringen for menneskerettigheter 70 år og FNs erklæring for menneskerettighetsforsvarere 20 år. Siden annen verdenskrig har vi utviklet et omfattende system av globale normer og overvåkningsmekanismer. Dette har vi gjort for å verne om enkeltmenneskets frihet, verdighet og likeverd – altså for å verne om oss alle. Tilbakeskritt i kampen for jenters og kvinners frihet og rettigheter er et av de mest nedslående utviklingstrekkene de siste årene. Dette krever vedvarende og målrettet innsats. Vi ser også at situasjonen for seksuelle minoriteter blir vanskeligere. Frihet til å bestemme over egen kropp, eget liv og egen helse er grunnleggende for å kunne leve et meningsfullt liv og for å kunne bidra til samfunnsutviklingen. Et annet viktig menneskerettighetsspørsmål er tros- og livssynsfrihet. Vi prioriterer særlig beskyttelse av religiøse minoriteter, som i økende grad utsettes for diskriminering, fordommer og vold. Hver dag viser menneskerettighetsforsvarere over hele verden et stort mot i kampen for våre felles rettigheter. De utsettes for stor fare i mange deler av verden. Norge har gått i front for å samle FN til innsats for å beskytte dem som tar risiko på vegne av oss alle. I går var jeg i Genève for å være med på høynivådelen av FNs menneskerettighetsråd. Der signerte jeg en flerårig avtale om langsiktig finansiell støtte til FNs høykommissær for menneskerettigheter. I år øker vi støtten til ca. 150 mill. kr. Det gir Høykommissæren en økonomisk forutsigbarhet og fleksibilitet som vil styrke menneskerettighetsarbeidet og bidra til å forebygge brudd på menneskers grunnleggende rettigheter. I Genève bekreftet jeg at Norge er og vil fortsette å være en engasjert støttespiller, politisk så vel som finansielt, for menneskerettighetsinstitusjonene. Tålmodighet er viktig i Norges arbeid for menneskerettighetene. Det samme er kreativitet og nytenkning. Men ofte er tålmodig, resultatorientert arbeid mer effektivt enn bare å komme med offentlig kritikk – ikke minst i de regionene og på de områdene hvor menneskerettighetene nå er under sterkt press. Væpnet konflikt rammer sivilbefolkningen hardt i flere områder av verden. Klimaendringer og miljøforringelse bidrar til at humanitære kriser får større omfang og varer lenger enn før. Jeg har snakket om den akutte nøden i Syria, Jemen og Myanmar. Lagt sammen er antallet mennesker som er fordrevet i eget land og over landegrenser, høyere enn noensinne. I FNs nødhjelpsappell for 2018 anslås det at 136 millioner mennesker kommer til å trenge humanitær hjelp og beskyttelse i 25 land. Regjeringa fortsetter å styrke Norges humanitære innsats. Vi har økt det humanitære budsjettet med mer enn 50 pst. i første regjeringsperiode, og vi øker det ytterligere i år med nesten 90 mill. kr. Men det er også helt nødvendig. Vi er et prinsipielt giverland som legger til rette for at organisasjonene vi støtter, er uavhengige, nøytrale og upartiske i felt. Det er den eneste måten vi kan nå de mest sårbare på. Ikke alle humanitære kriser skaper overskrifter i media. Ved å øke støtten til FNs nødhjelpsfond, CERF, bidrar vi til rask humanitær respons i kriser, også de som faller utenfor det internasjonale mediebildet. Etterlevelse av humanitærretten er grunnleggende for å lykkes. Norge jobber for effektiv og godt koordinert respons. I dagens komplekse kriser er det særlig viktig at den humanitære innsatsen og utviklingsbistanden virker bedre sammen. For å finne gode måter å jobbe på i framtiden har vi nettopp satt i gang arbeidet med å utvikle en ny humanitær strategi. Her har vi god dialog med norske og internasjonale frivillige organisasjoner, som er helt sentrale samarbeidspartnere i den humanitære innsatsen. De multilaterale handels- og finansinstitusjonene utgjør en viktig del av denne regelbaserte verdensordenen. WTO har et globalt forpliktende regelsett for internasjonal handel. Norge og svært mange andre land er tjent med forutsigbarhet og at det ikke er den sterkestes rett som skal gjelde i handelspolitikken. IMF og Verdensbanken har normer for både finansielt og økonomisk styresett, og den finansielle kapasiteten de har til å stabilisere og utvikle den globale økonomien, er viktig. De multilaterale institusjonene spiller en viktig rolle i det globale arbeidet mot korrupsjon og illegale pengestrømmer. Korrupsjon, skatteunndragelser og ulovlig kapitalflyt undergraver nasjonal ressursmobilisering, og det undergraver sosial utvikling, økonomisk vekst og politiske institusjoner i veldig mange land. Derfor jobber Norge aktivt gjennom OECD, Verdensbanken og FN i ulike prosesser for å binde både stater og næringsliv til maksimal åpenhet og nulltoleranse for korrupsjon. OECD har flere konvensjoner og initiativer for arbeidet mot korrupsjon og skatteunndragelser. På handelsområdet inneholder nyere WTO-regelverk om offentlige innkjøp og handelsfasilitering bestemmelser mot korrupsjon, og disse tas med i de regionale frihandelsavtalene Norge og våre EFTA-partnere inngår. Etter norsk og nordisk påtrykk har Verdensbanken trappet opp sitt arbeid for bekjempelse av ulovlig kapitalflyt. Norge skal være en aktiv pådriver på dette feltet. Vi trenger en bred internasjonal koalisjon for å styrke skattlegging og bekjempe korrupsjon og ulovlig kapitalflyt. Jeg begynte årets redegjørelse med å si at verden er preget av motsetninger. Det utenrikspolitiske alvoret krever mye av oss. Vi har akkurat avsluttet det som for Norge må kunne kalles svært vellykkede olympiske leker i Sør-Korea. Men ikke langt nord for Pyeongchang opplever vi for første gang siden murens fall en reell atomtrussel på grunn av Nord-Koreas steile og uansvarlige politikk. I Midtøsten er situasjonen fortsatt farlig og uforutsigbar. Likevel ser jeg i dag ingen rette linjer i utviklingen, verken mot en entydig liberal verdensorden eller en autoritær avgrunn. Men vi må være innstilt på mer uro og mindre forutsigbarhet, også blant allierte land. For at vi fortsatt skal tro på den innsatsen vi gjør, og snu en negativ utvikling som kan lindre menneskelige lidelser, og som kan løse opp fastlåste konflikter, må vi jobbe langs de linjene jeg har skissert i redegjørelsen. Vi bidrar til at flyktninger i Syria og Sør-Sudan får tak over hodet og mat på bordet. Vi bidrar til at de stridene partene i Colombia legger ned sine våpen. Vi bidrar til at rombarn i Bulgaria får håp om en framtid uten fattigdom. Og vi bidrar til at en jente som heter Malaika, kan gå på skole i Tanzania og en gutt som heter Hassan, får poliovaksine i Afghanistan. Det er nettopp dette som er en ansvarlig og framtidsrettet utenrikspolitikk: å trygge og sikre vårt eget land og borgere samtidig som vi trekker verden litt og litt i riktig retning.