Kristin Vinje (Høyre), 2015-02-03:
Da jeg begynte å engasjere meg i politikk for alvor, var det ut fra et brennende engasjement for høyere utdanning og forskning. Det var ut fra vissheten om at grunnlaget for vår fremtidige velferd ligger i at vi har et godt utdanningssystem, og at vi evner å stimulere forskere til å yte sitt ytterste i kampen om å finne svar på uløste spørsmål – svar på spørsmål av vital betydning for vårt samfunns- og næringsliv, som igjen vil komme nye studenter til nytte i undervisningen. Mitt engasjement bunner også i mine egne erfaringer fra min tid som forsker ved Universitetet i Oslo, i USA og på SINTEF og som leder i Nærings- og handelsdepartementet og ved utdannings- og forskningsmiljøet på Simula. Kunnskap er fremtidens olje for Norge, sa Erna Solberg i sin første nyttårstale som statsminister. For å sikre arbeidsplasser og velferd i fremtiden må Norge ha høyere utdanning og forskning med bedre kvalitet enn i dag. Vi må legge en strategi for investeringer og struktur for morgendagens kunnskapssamfunn som svarer på vårt samlede nasjonale behov – ikke bare i dag, men mange år frem i tid. Vi må sørge for at norsk samfunns- og arbeidsliv får tilgang på den beste kompetansen, og da må vi ha utdanningsinstitusjoner av internasjonalt format. Vi må sørge for at Norge lykkes internasjonalt, ikke minst i EUs nye forsknings- og innovasjonsprogram, Horisont 2020. Det vil gi norske miljøer verdifull tilgang på kunnskap og kompetanse. Den offentlige satsingen må styrkes for å holde tritt med utviklingen i andre land. Vi må også stimulere til økte investeringer i forskning og innovasjon i næringslivet. Vi bør i større grad enn i dag rette offentlige investeringer inn mot de forskningsmiljøene vi vet leder an internasjonalt, samtidig som vi opprettholder en god bredde i akademia. Som et svar på dette har altså regjeringen fremmet en langtidsplan for forskning og høyere utdanning der felles mål og prioriteringer for forskning og høyere utdanning for første gang i historien trekkes opp i et tiårsperspektiv. De overordnede målene i planen er å styrke vår konkurransekraft og innovasjonsevne å løse store samfunnsutfordringer å utvikle fagmiljøer av fremragende kvalitet Vi trenger flere fagmiljøer av ypperste klasse for å utvikle Norge til en nyskapende nasjon, som kan sikre vårt velferdssamfunn også etter at oljeeventyret er slutt. Regjeringen har som ambisjon å utvikle flere verdensledende fagmiljøer, og da er spørsmålet enkelt: Hvordan skal vi få til det? Svaret er selvsagt ikke like enkelt, men Langtidsplanen gir noen overordnede mål og prioriteringer, samtidig som den inneholder konkrete opptrappingsplaner og vekst i bevilgninger til både høyere utdanning og forskning. Regjeringen varsler om konkrete tiltak i løpet av perioden 2015–2018, som å etablere mange flere rekrutteringsstillinger å trappe opp bevilgningene til forskningsinfrastruktur å styrke norsk deltakelse i EUs rammeprogram for forskning og innovasjon Planen legger til grunn regjeringens mål om at forskning skal utgjøre 3 pst. av BNP innen 2030. For å lykkes er det imidlertid ikke nok å bevilge mer penger – vi må også ha klare mål for hva vi ønsker å oppnå, og hvordan vi skal lykkes. Når vi slutter oss til regjeringens forslag, betyr det at vi kan forvente en opptrapping på 1,4 mrd. kr til utstyr, rekrutteringsstillinger og styrket europeisk forskningssamarbeid. I tillegg innebærer det en forpliktelse om økte forskningsbevilgninger hvert år til vi når målet om at den offentlige innsatsen tilsvarer 1 pst. av BNP. I tillegg prioriteres viktige byggeprosjekter, nytt bygg for livsvitenskap, farmasi og kjemi ved Universitetet i Oslo og oppgradering av marinteknisk senter, Ocean Space Centre i Trondheim. Begge disse byggene understreker satsingen på høyere utdanning, forskning og utvikling, og er helt i tråd med regjeringens tematiske satsingsområder. Det nye bygget i Gaustadbekkdalen her i Oslo vil inneholde mye av det Universitetet i Oslo ønsker å være verdensledende på fremover. Det vil muliggjøre at man får samlet flere ulike forskningsmiljøer innenfor livsvitenskap. Livsvitenskap er en form for vitenskap der man studerer levende organismer som planter, mikrober, dyr og mennesker i vid forstand med ulike naturvitenskapelige tilnærminger hentet fra fag som biologi, kjemi, fysikk, farmasi, molekylærbiologi, informatikk, medisin, ernæring og odontologi. Ifølge rektoren på Universitetet i Oslo er denne satsingen et viktig felt for utdanning av studenter, og det samler mye av den kunnskapen vi trenger i samfunnet fremover. Et slikt bygg vil også være viktig for næringslivet i fremtiden, der vi etter hvert snakker om en kunnskapsbasert bioøkonomi, som vil være mye grønnere enn dagens norske økonomi. Det er grunn til å gjøre seg noen refleksjoner. Vi har nok av evalueringer som peker på utfordringene i dagens utdannings- og forskningssystem. I 2014 mottok Forskningsrådet en rapport, utarbeidet av de svenske professorene Mats Benner og Gunnar Öquist, som peker på at norsk forskning i for stor grad preges av middelmådighet og mangel på ambisjoner. Mange vil kanskje protestere, men jeg tror det er grunn til å lytte. For å lykkes i forskningspolitikken må forskningssystemet bestående av den politiske styringen, den forskningsfinansierende delen og de utførende enhetene alle virke i samme retning. Rapporten fra Benner og Öquist understreker betydningen av å erklære høye ambisjoner om kvalitet på alle nivåer, betydningen av åpen rekruttering og karrierepleie og betydningen av å videreutvikle sterke institusjoner med et sterkt akademisk lederskap. Langtidsplanen svarer på dette. Vi har nok av utvalgsrapporter og evalueringer som peker på at norsk høyere utdanning ikke holder god nok kvalitet. Beskjeden er at vi sprer ressursene til forskning og høyere utdanning for tynt utover. Vi har for mange små og sårbare fagmiljøer som tilbyr de samme utdanningene. Det fører til at mange små institusjoner legger strategier for å konkurrere med hverandre i stedet for å samarbeide. For å styrke kvaliteten har derfor regjeringen satt i gang arbeidet med å gå gjennom strukturen i universitets- og høyskolesektoren. Målene og grepene som er fastsatt i langtidsplanen, legger et godt grunnlag for nødvendige endringer i universitets- og høyskolesektoren. I januar mottok regjeringen forslag til nytt finansieringssystem for universiteter og høyskoler fra en ekspertgruppe. Disse forslagene vil være viktige innspill i regjeringens arbeid med den varslede stortingsmeldingen om struktur i universitets- og høyskolesektoren. Sammen vil grepene og målene som fastsettes i langtidsplanen og strukturmeldingen, bidra til å styrke kvaliteten i norsk høyere utdanning og forskning. Når opposisjonen i denne salen, anført av Arbeiderpartiets Marianne Aasen, uttrykker skuffelse over regjeringens langtidsplan, mener jeg at hun bommer ganske kraftig. Jeg mener Arbeiderpartiet har mer grunn til å være skuffet over egen innsats under den rød-grønne regjeringen, der ord så ut til å være viktigere enn handling. Arbeiderpartiet lot SV sitte ved roret i Kunnskapsdepartementet i åtte år – i en periode med sterk vekst i offentlig forbruk uten en tilsvarende vekst i investeringer i høyere utdanning og forskning. Det var heller få konkrete grep om å styrke kvaliteten i høyere utdanning og forskning. Jeg kan ikke se at det er hold i påstanden om at langtidsplanen ikke innebærer konkrete forpliktelser. Det er faktisk lenge siden det er lagt frem et dokument i Stortinget om forskning og høyere utdanning som har vært så konkret som dette. Regjeringen slår fast at investeringene skal utgjøre 3 pst. av BNP innen 2030. En slik målsetting fjernet den rød-grønne regjeringen allerede i 2008. I tillegg beskrives konkrete, forpliktende opptrappingsplaner på viktige innsatsfaktorer som innebærer 500 nye rekrutteringsstillinger, 400 mill. kr i økte bevilgninger til forskningsinfrastruktur og en økning på 400 mill. kr til incentivordninger for å stimulere til norsk deltakelse i EU. I langtidsplanen ser regjeringen høyere utdanning og forskning tett knyttet sammen. Det er uttrykt klare felles mål og prioriteringer. Planen er et tydelig linjeskift i satsing på verdiskaping, kvalitet og de store utfordringene vi står overfor. Både Forskningsrådet og Akademikerne har kalt planen en milepæl, mens Unio har omtalt den som både ambisiøs og konkret. Poenget er at vi skal skape forutsigbarhet og stabile rammevilkår for sektoren, samtidig som vi må ta hensyn til at verden kan se annerledes ut om ti år. Derfor kan vi ikke låse oss til spesifikke virkemidler for en så lang periode, verken når det gjelder forskning eller høyere utdanning. Vi har et så uendelig godt utgangspunkt for å lykkes i kunnskapspolitikken, men vi trenger å samle kreftene og styrke kvaliteten. I Norge er det allerede gode forutsetninger for å lykkes, men vi må tørre å foreta noen skarpe prioriteringer. Regjeringen har høye ambisjoner, og derfor har vi også sett et taktskifte i politikken der en god skole, dyktige fagarbeidere og kvalitet i høyere utdanning og forskning er blant regjeringens aller viktigste prosjekter. Siden Erna Solberg overtok som statsminister i 2013, har vi sett konkret handling gjennom sterke budsjetter. Nå ser vi at regjeringen både investerer mer og leverer konkrete bidrag for å styrke kvaliteten i våre utdannings- og forskningsmiljøer. Fagre ord er én ting, konkret handling er noe annet. Det er det som skiller klinten fra hveten.