trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2020-10-06:
I Norge er vi glad i landet vårt. Vi er glad i det mangfoldige landet der vi har aktivitet, lokalsamfunn og verdiskaping fra kysten i nord til innlandsskogene, til vestlandskysten, til det blide Sørlandet. Vi er stolte av det mangfoldige landet. I de siste sju årene har vi hatt en veldig sentraliserende regjering som har gjennomført reform etter reform som har bidratt til sentralisering. Vi har hatt tidenes mest sentraliserende regjering. I forrige uke var jeg i Finnmark og møtte representanter fra lokalsamfunnene der, som var krystallklare på hvor uklok tvangssammenslåingen av Finnmark og Troms var. Mine spørsmål til statsminister Erna Solberg er: Hva har blitt bedre i Finnmark og Troms på grunn av tvangssammenslåingen? Hva har blitt bedre i Viken, i Halden, i Hallingdal på grunn av tvangssammenslåingen til det nye fylket Viken? Er det noe som har blitt bedre i det hele tatt, noe statsministeren klarer å løfte fram?
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2020-10-06:
Begrunnelsen for tidenes største endring av norgeskartet var at man skulle overføre BIO-midler og kompetansemidler til fylkene. Det må jo være tidenes dyreste måte å gjennomføre det på, i hvert fall med den enorme motstanden og den byråkratiseringen som faktisk skjer. Det er umulig for statsministeren å si til noen i Halden at det er blitt så mye bedre, eller fortelle noen i Hallingdal hvorfor det var så fornuftig å tvangssammenslå. Men la oss gå litt videre, til det Norge vi er glad i. Vi er glad i et Norge med små forskjeller mellom folk, at de som er arbeidsfolk, skal ha anstendig lønn og pensjon, ikke at det skal være sånn at de som gjør det praktiske i jobben, skal få en tiendedel av det direktøren får. Nå har vi sett at det de siste ukene har vært oppslag om utviklingen i norsk jernbane etter oppsplittingen og privatiseringen til statsminister Erna Solberg. Og hva er det vi ser der? Jo, vi ser at siden 2017 har det blitt en dobling i antall direktører, og det har blitt en tredobling i direktørlønnen samtidig som vanlige arbeidsfolk har fått kutt i pensjon og fått mer usikkerhet rundt sin hverdag. Hva er rettferdig med det, statsminister Erna Solberg, at direktørlønnen tredobles, mens arbeidsfolk får kutt i sine pensjoner?
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2020-10-06:
Det er en litt spesiell språkbruk å bruke ordet «nazi» om lønnspolitikken til regjeringen, men la oss ta konsekvensene av denne lønnspolitikken: Når man har ansatt en ny direktør i Vy, kan vedkommende få en bonus på 1,5 mill. kr, altså få en bonus som er høyere enn en statsråds lønn. Det mener statsministeren er moderat og klokt. Jeg mener det er særdeles uklokt. Samlet godtgjørelse for ny direktør i Vy, et helstatlig selskap, kan være på over 5 mill. kr. En bransje Erna Solberg har veldig stor tiltro til, er kommunikasjonsbransjen. Hver gang man skal rekruttere nye fagfolk, må jeg se om de har bakgrunn i First House, og veldig ofte slår det til. Statsminister Erna Solberg har rekruttert flere folk fra First House enn hun har rekruttert fra Hedmark, Oppland og Trøndelag til sammen. Hvis man har penger, innflytelse og kraft, kommer man inn i regjeringen Solberg. Mitt spørsmål til statsminister Solberg til slutt: Er det nå siste gangen vi ser denne tette koblingen? Er det nok folk fra First House nå, eller vil Solberg ha enda flere PR-rådgivere som kan styres av penger, inn i regjeringen?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Ulikhetene i makt og rikdom i Norge øker, og den viktigste grunnen er at den økonomiske eliten drar ifra vanlige folk. Vi har fått tall i det siste som viser at de 370 rikeste i landet legger beslag på 6 pst. av all inntekt, og at den rikeste promillen i landet bare betaler mellom 9 pst. og 17 pst. i skatt, altså langt mindre enn det vanlige arbeidsfolk gjør. I den situasjonen har Erna Solberg rigget skattesystemet for de rike, sånn at forskjellene kan forsterkes enda mer. Da var det interessant å merke den panikken som ble utløst i borgerlig leir i går, av rapporten som viser at når det gjelder det regjeringen har sagt i syv år, nemlig at lavere formuesskatt skulle gi økt sysselsetting, forholder det seg faktisk omvendt. Kan statsministeren nå innrømme det ingen fra Høyre har greid å si tydelig det siste døgnet, nemlig at rapporten regjeringen har fått, viser at statsministeren har sagt feil i syv år?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Her bestiller altså regjeringen en rapport, som viser at regjeringens politikk står på fullstendig sviktende grunnlag, og så later man som om rapporten ikke sier det den sier. Det som pleier å være forsvaret fra statsministeren, er at Høyre, på tross av og på tvers av sitt eget landsmøte, kun skal kutte formuesskatten på såkalt arbeidende kapital. Men hva er arbeidende kapital? Jo, det er bl.a. aksjeformuene. Og hvor er det de aller rikeste i Norge har de store formuene sine? Jo, det er i aksjer. Norges Handelshøyskole har jeg mye godt å si om, bl.a. at den ligger i Norges og verdens vakreste by, men den har aldri vært noe kompetansesenter for sosialistisk tenkning. Derfor tenker jeg at det professor Guttorm Schjelderup sier i Dagens Næringsliv i dag, må gjøre litt inntrykk på statsministeren: «Det å fjerne formuesskatten på arbeidende kapital er det beste man kan gjøre om man ønsker å øke ulikheten ytterligere i Norge. Jeg er redd vi går mot et system hvor de rikeste knapt betaler skatt.» Hvorfor leder Erna Solberg oss mot et system hvor de rikeste knapt betaler skatt?
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Til det siste innlegget er det fristende å si at hvis det er systematikk på borgerlig side, så er det ved at det går systematisk for sakte og er systematisk for slapt. Det er det som skjer i klimapolitikken på borgerlig side. Hvorfor kan jeg si det? Jo, det er fordi det å nå skulle legge fram en plan, i det siste året av en åtte år lang periode, ikke er kjempeimponerende. Problemet er jo at Norge, etter så mange år med borgerlig styre, ikke har en plan. Regjeringen rekker kanskje så vidt å legge fram en plan før den forhåpentligvis går av. Hva er det systematikk i? Jo, somling på mye av det som nå er viktigst for å drive fram det teknologiske skiftet vi trenger for å få ned utslippene, som at regjeringen har vendt ryggen til karbonfangstprosjektet på Klemetsrud nylig, eller at når jeg besøker bedrifter som jobber med klimaløsninger rundt om i landet, meldes det systematisk tilbake om at det trengs en langt mer aktiv næringspolitikk en den som nå føres, for at løsningene skal kunne drives fram. Det gjelder dem som prøver å utvikle nullutslippsbåtmotorer, det gjelder dem som ønsker å bygge nullutslippsfiskebåter, det gjelder i utviklingen av en norsk batteriindustri, det gjelder ønsket om å ta hydrogen i bruk på fergene våre i nord, f.eks. på Vestfjorden. Utfordringen er altså at denne regjeringen mangler den aktive næringspolitikken som må til for å møte klimakrisen på en både effektiv og rettferdig måte. Et hovedinntrykk etter denne debatten er at regjeringen, konfrontert med de to nye rapportene som viser hvordan ulikheten i makt og rikdom er større i Norge enn det de fleste har trodd, og at regjeringens skattepolitikk er rigget for den økonomiske eliten – de rikeste – står uten forklaring og uten svar. Da jeg og flere andre tidligere i dag utfordret statsministeren på den nye rapporten, som viser at regjeringen har tatt feil når det gjelder formuesskatten, er svaret å prøve å snakke så uklart om dette at man bruker opp taletiden før man trenger å svare. Jeg synes også at dette har vært det gjennomgående svaret fra borgerlige representanter i debatten. Det er fordi høyresiden mangler et godt svar på rapporten som kom i går, og som er knusende for en grunnstein i det borgerlige regjeringsprosjektet. I en situasjon hvor vi vet at de rikeste i landet betaler en langt mindre andel av sin inntekt i skatt enn det vanlige arbeidsfolk gjør, er det utålelig. Vi må rigge om skattesystemet slik at det setter arbeid først og vanlige folk først.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Jeg er enig i at debatten har vært avklarende. Den har vist at både ulikhet, den økende ulikheten i makt og rikdom, og klima- og miljøkrisen kommer til å bli sentrale i den valgkampen vi står foran. Vi har snakket mye i dag om det som skjer på toppen i det norske samfunnet, og hvordan de rikeste drar ifra. Men en av de tingene som voteringen nå vil vise, er om Stortinget er klar til å undersøke konsekvensene for de mange som er rammet av ulike usosiale kutt som har rammet folk som har lite, gjennom årene med borgerlig regjering. Det gjelder uføre, det gjelder aleneforeldre, det gjelder kronikere. Det gjelder ikke minst pensjonistene, som har vært oppe i debatten flere ganger, som har opplevd oppgjør etter oppgjør med fallende kjøpekraft, noe som selvfølgelig rammer eldre med lave pensjoner hardest. Vi har en rekke forslag i dag som rett og slett handler om å be regjeringen kartlegge konsekvensene for dem som er rammet av de usosiale kuttene. Jeg håper at også de som har støttet disse kuttene, regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, vil kunne være med oss på at det kunne være interessant å finne ut hvordan det har gått med de som har vært på den andre siden. Ellers skal jeg også komme med en stemmeforklaring. SV kommer til å stemme for forslagene nr. 1–14, fra Senterpartiet, forslag nr. 18 og forslagene nr. 20–34, fra Arbeiderpartiet, forslagene nr. 35, 38, 70, 88 og 89, fra Fremskrittspartiet, forslagene nr. 39–49, 52–57, 59 og 60, fra Rødt, i tillegg til forslagene nr. 65 og 66, fra Miljøpartiet De Grønne.
Kristoffer Robin Haug (Miljøpartiet De Grønne), 2020-10-06:
Tempoet i miljø- og klimapolitikken må mangedobles. Vi trenger en storstilt satsing på karbonfangst og -lagring. Likevel overlater regjeringen delfinansiering av karbonfangstanlegget på Klemetsrud til andre. Det blir ikke noe av med mindre EU eller Oslo kommune kan betale. I stedet velger regjeringen å bruke penger på investeringer som forsterker miljøproblemene. Man kunne finansiert hele anlegget på Klemetsrud ved å droppe to kilometer av den foreslåtte E18 mellom Bærum og Oslo. Barna våre kommer til å måle dagens politikere på hva vi gjorde for å løse natur- og klimakrisen. Jeg spør om statsministeren kan garantere at den foreslåtte satsingen på CCS ikke blir svekket i forhandlingene med Fremskrittspartiet, og om hun er åpen for å forhandle med oss i De Grønne og med partiene på venstresiden om å sette av mer penger til CCS-satsingen for å sikre prosjektet på Klemetsrud.
Bjørnar Moxnes (Rødt), 2020-10-06:
Årets trontale var dessverre lite respektfull mot de arbeidsløse og familiene deres, fordi regjeringen unnlater å nevne at de neste månedene vil de arbeidsløse komme ut som de store taperne med regjeringens politikk. Tusenvis vil falle helt ut av dagpengeordningen. Alle som har gått ledige i år, vil gå i minus på feriepengene neste sommer, og alle som fortsatt mottar dagpenger, vil gå ned i inntekt fra årsskiftet fordi regjeringen kutter de forbedringene som Stortinget gjorde da krisen rammet i mars. Den 1. november begynner folk som er arbeidsløse, å falle ut av dagpengeordningen. Det vil ramme tusenvis av mennesker, måned for måned framover. Tall Rødt har fått fra Finansdepartementet, viser at nærmere 10 000 mennesker mister retten til dagpenger i løpet av november og desember, og innen juni neste år vil ytterligere 14 600 mennesker ha falt ut av ordningen. Hvordan kan regjeringen tro at de som har vært ledige i ett til to år, vil komme i jobb de neste månedene, og hvorfor vil de kaste dem ut av dagpengeordningen?
Fredric Holen Bjørdal (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Denne replikkrunden demonstrerte veldig tydeleg at høgrepolitikken aukar forskjellar og gjev privatisering. Partiet Høgre har no heller ikkje fleire fikenblad å gøyme seg bak i næringspolitikken. Nyleg la Eksportkreditt fram ein nedslåande rapport: Noreg har den dårlegaste eksportutviklinga i OECD. Det er ikkje berre eit alvorleg varsku for landet. For ei høgreregjering som har sete i sju år med omstilling som det viktigaste uttalte prosjektet sitt, er det også ein knusande dom. Til mindre eit land er, til meir avhengig vil ein vere av varebyte med andre, altså eksport. Det handlar om effektiv utnytting av arbeidskraftressursar og tilgang på det vi uansett ikkje kunne ha produsert sjølve. Handel gjev enorme gevinstar. For Noreg, som er eit lite land, er rikdomen vår tett knytt til varebyte. Det er difor Arbeidarpartiet har presentert eit ambisiøst program for vekst i eksportretta industri og næringsliv med vilje til å bruke staten som aktiv medspelar. I kontrast står passiviteten til noverande regjering, som beviseleg har feila. Utviklinga no er dramatisk. Om få år kan norsk utanriksøkonomi gå med underskot sjølv med sal av olje og gass i rekneskapen. Den passive høgrepolitikken og den manglande evna til å prioritere verdiskaping og omstilling i faktisk politikk, ikkje berre retorikk, har spelt fallitt. Dermed står Høgre tilbake med sitt einaste tiltak: kuttet i formuesskatten. Problemet er berre at skattekutt til dei rikaste som næringspolitisk verkemiddel no har fått den siste spikaren i kista. At formuesskattekutt ikkje gjev arbeidsplassar, har vi visst lenge. Men no ser vi at det snarare er tvert imot: Å auke formuesskatten kan gje positive sysselsetjingseffektar. Høgreregjeringa er dermed avkledd. Arbeidarpartiets linje er den aktive næringspolitikken. Vi vil at bedriftene igjen skal møte ein stat som bidreg meir og krev meir tilbake – ein stat som trår til med kapital, støttar ny teknologi og brukar eigarskap og innkjøp til å skape arbeidsplassar og nå viktige samfunnsmål. Noreg er rikt på naturressursar, fisk, skog, hav og rein energi. Vi har verdas beste arbeidsfolk, og vi har den beste arbeidslivsmodellen. Moglegheitene er der; utgangspunktet er der. Det vi treng, er politisk leiarskap og eit tett samarbeid mellom staten, fagrørsla og næringslivet. Og vi treng eit ekte næringsparti i regjering – eit arbeidarparti.
Kari Elisabeth Kaski (Sosialistisk Venstreparti), 2020-10-06:
Det er mye om Groruddalen i nasjonale medier for tiden, og det er jo positivt at det som kunne vært landets femte største by, får mer oppmerksomhet. Jeg håper denne interessen for Groruddalen og oss som bor der, kan få betydning for de prioriteringene som gjøres her på huset. Jeg og SV har i mange år fremmet en lang rekke konkrete forslag for Groruddalen, for å få bedre leveområder, for å styrke idretten og kulturen, for å redusere trafikken og for å få bedre barnehager og skoler. Groruddalen er mer enn det ensidige bildet som tegnes i media og av enkeltpolitikere i jakt på oppmerksomhet. I Groruddalen bor det 140 000 mennesker. Hadde vi vært en egen by, hadde vi altså vært landets femte største. Der er det i enkelte delbydeler altfor mange unger som vokser opp i fattige familier og i for små leiligheter, og for mange er arbeidsløse – forsterket av koronakrisen. Og der er det tre motorveier som skjærer gjennom dalen og gir for mye trafikk, støy og forurensning. Men der er det også fantastisk fint å bo. Der er det gode nabolag, flotte folk og ungdom som engasjerer seg i lokalsamfunnet sitt, nydelig natur og mange fine fritidsaktiviteter for ungdom og voksne. Det er rett og slett stort sett vanlige folk som bor der og lever livet sitt der. Groruddalen trenger representanter som ser hele den dalen og alle folkene der, som tør å sette ord på utfordringene som er der, men som også først og fremst jobber politisk for å endre dem og gjøre dalen bedre, og som har større drømmer enn å svartmale ungene som er der. Derfor håper jeg at flere partier nå kan være med SV på å sikre at det settes av mer penger til områdesatsing, at samferdselsprosjektene som reduserer biltrafikken i Groruddalen, endelig skal prioriteres, at planene om å stenge og flytte politistasjonen på Stovner skrinlegges, at planene om å etablere et nytt Oslo fengsel i Bredtvetskogen vår stanses, og at det tilrettelegges for at flere ungdommer kan komme ut i jobb – både om sommeren og ellers i året. Jeg tror det er lurt å lytte til ungdommen som forteller at de er lei av å bli stigmatisert fordi de er fra Groruddalen, for de er stolt av dalen og av å bo der, og det er jeg også.
Mats A. Kirkebirkeland (Høyre), 2020-10-06:
Det er mange yrkesgrupper som har fått velfortjent oppmerksomhet og applaus under koronapandemien. Da tenker jeg spesielt på alle med yrker som har kritiske samfunnsfunksjoner. Helsepersonell, ansatte innen renovasjon og avfall og ansatte innen vann og avløp er noen eksempler. Det har også vært gledelig at yrkesgrupper som vi kanskje ikke tidligere har viet særlig oppmerksomhet, også har fått oppmerksomhet og takknemlighet. Da tenker jeg på dagligvareansatte, bussjåfører, trikkeførere, lastebilsjåfører, lagermedarbeidere, bønder med flere, som kan trekkes fram her. Nå er pandemien langt fra over ennå, så vi må fremdeles spare både applaus og takknemlighet til disse yrkesgruppene i framtiden også. Men jeg mener det er en annen yrkesgruppe som ikke har fått særlig mye oppmerksomhet eller applaus hittil under pandemien. Min far tilhører denne gruppen. Hver dag under pandemien sto han opp av sengen som vanlig. Han satte kaffetrakteren på, tok seg en dusj, spiste en kjapp frokost og tok på seg arbeidsklær – den samme daglige rutinen siden han startet i arbeidslivet som 16-åring. Kanskje var han litt urolig for situasjonen og for hvordan familien hadde det, eller hvor trygg jobben hans egentlig var dersom pandemien og økonomien forverret seg. Min far jobbet ofte alene, noen ganger med flere, men da med ekstra god avstand. Han la fliser på baderom og toaletter, og han fikset og rehabiliterte fasader på skoler og bygårder. Men min far var ikke den eneste. Mens pandemien raste som verst, dro mange titusener håndverkere, som min far, på jobb som vanlig. Det samme gjorde flere hundre tusen andre innen bygg- og anleggssektoren og i den brede industrien for øvrig, både offshore og onshore. Kanskje de også var bekymret for sin framtidige arbeidsplass eller for sine barn som nå måtte være hjemme fra barnehage og skole, eller for sin bedre halvdel, som nå fikk et ekstra stort ansvar med både barn og hjemmekontor, mens de ikke kunne være hjemme for å hjelpe til. De hadde nemlig alle yrker som krevde at de dro fysisk til jobben hver dag, og de kunne ikke gjøre som mange av oss og flytte jobben virtuelt hjem til kjøkkenet eller hjemmekontoret. Onsdag denne uken, altså i morgen, kommer regjeringen til å legge fram statsbudsjettet for 2021. Det vil trolig være det største statsbudsjettet per innbygger i verden. Dette er mye takket være de mange hundre tusen i det private næringsliv som dro på jobb hver dag som vanlig under pandemien. Deres yrker blir ikke regnet som samfunnskritiske yrker, men deres arbeidsinnsats er i aller høyeste grad statsbudsjettkritiske. Alle de som jobber i det jeg vil kalle statsbudsjettkritisk sektor, fortjener også å takkes. Tusen takk!
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
«I et halvt år har koronaviruset preget vår hverdag.» Slik åpner høyreregjeringa årets trontale. Det de ikke sier mye om, er at hverdagen er ekstra tung for dem som allerede før koronaen hadde fått oppleve de systematiske velferdskuttene fra Erna Solbergs regjering. Det er et faktum at høyreregjeringa gjennom sju år – enten den har bestått av to, tre eller fire partier – har ført en politikk som øker avstanden i levekår mellom dem som har mye, og dem som har lite. De økte forskjellene har gått langs to spor som henger nøye sammen: milliarder i skattekutt til dem som har mest fra før – betalt med milliarder i kutt i velferden til dem som har lite. Skattekutt og trygdekutt går hånd i hånd, konsekvent og brutalt, i form av en kraftig omfordeling fra fattige barnefamilier, arbeidsledige, syke, uføre og personer med nedsatt funksjonsevne, til dem som har mer enn nok fra før. For under én måned siden vedtok Høyres landsmøte å fjerne formuesskatten. Norge skal altså få 25 000 nye nullskatteytere, og inntektstapet må dekkes inn gjennom nye utgiftskutt. Regjeringa og stortingsflertallets fattigdomslinje skal fortsette. Lista over stønadskutt er lang. Personer på arbeidsavklaring er blant dem som er hardt rammet. De har betalt dyrt for skattekuttene til de rikeste. Vi snakker om syke mennesker. De trenger diagnose og behandling i helsevesenet, deretter avklaring av framtidig arbeidsevne gjennom Nav. Det krever ofte tid, og under koronaen enda mer tid, nå når nødvendig avklaring er satt på vent for mange på grunn av økt belastning på ansatte i Nav og helsevesen. Likevel er varigheten for AAP kuttet fra fire til tre år. Forlengelse utover det er omtrent blitt umulig å få, selv om avklaring mot trygd eller arbeid ikke er ferdig. Til alt overmål har høyreregjeringa sørget for at den som mister arbeidsavklaringspengene sine, settes i ett års karantene før nødvendig avklaring til arbeid eller trygd kan fortsette. I karanteneperioden har flere opplevd å miste all inntekt og henvises til sosialhjelp eller privat forsørging. Mange må tære på oppsparte midler eller selge hjemmet sitt før sosialhjelp kan innvilges. Regjeringa påsto at kutt i arbeidsavklaring skulle føre til flere i arbeid. Det har ikke skjedd. Det har blitt flere uføre og flere på sosialhjelp. Regjeringa sier i trontalen at de vil løfte sårbare grupper. Folk på arbeidsavklaring har opplevd det stikk motsatte. De kan takke Erna Solberg for å stå på bar bakke. Det er på tide å snu. Tillat meg å anbefale Arbeiderpartiets forslag nr. 24, om å reversere kuttene i arbeidsavklaringspenger. Arbeiderpartiet vil også støtte forslag nr. 83, fra SV, om nå omsider å få konsekvensene av disse usosiale kuttene på bordet.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
«Man skal høre mye før ørene faller av», sier et gammelt ordtak. Under formiddagens replikkveksling om pensjon mellom tidligere finansminister Siv Jensen og statsminister Erna Solberg var det nære på. Siv Jensen viste til at pensjonistene har fått negativ kjøpekraftsutvikling i mange år og lurte på hva statsministeren ville gjøre med det. Det er ganske fantastisk å høre at den finansministeren som selv har sittet på pengesekken helt fram til 1. januar i år, forsøker å fri seg fra det ansvaret hun og Fremskrittspartiet har for pensjonistenes negative kjøpekraftsutvikling. Arbeiderpartiet har helt siden 2017 fremmet gjentatte forslag om å regulere pensjonene slik Stortinget egentlig forutsatte, som gjennomsnitt av lønn og pris. Da ville ikke pensjonistene gått i minus når andre gikk i pluss. Men Høyre og Fremskrittspartiet har hele tida stemt våre forslag ned. Det kommer vel til å skje i dag også, vil jeg tro. Siv Jensen hopper også elegant over at det var Fremskrittspartiet som satt med arbeids- og sosialministeren i 2015, da pensjonistene for aller første gang fikk redusert kjøpekraft. Hun hopper elegant over at hennes egen statsråd, etter konsultasjoner i Stortinget, lovte å komme tilbake til Stortinget i god tid før trygdeoppgjøret i 2016 med en vurdering av det de kalte en «glattingsmekanisme», for å hindre at pensjonister skulle gå i minus når andre går i pluss. De lovte til og med å vurdere om dette skulle omfatte oppgjøret også for 2015. Men det kom aldri noe tilbake. Regjeringa sluttet bare å legge oppgjøret fram for Stortinget fra 2016 av. Statsministerens svar til Siv Jensen i dag var også underlig å høre på. Hun sa at utviklingen når det gjelder pensjoner, har blitt annerledes enn det en så da pensjonsreformen ble vedtatt. Det er for så vidt rett. Men så sa hun: Stortinget vedtok gjennomsnitt av lønn og pris – den rød-grønne regjeringa satte det til lønn minus 0,75. Det er direkte feil. Stortinget vedtok lønn minus 0,75 allerede i 2005. Høyre stemte for. Erna Solberg stemte for. Det kan man lese svart på hvitt i Ot.prp. nr. 37 for 2008–2009, side 156, og i tilhørende Innst. O nr. 67, side 22, for den som er interessert. Høyre og Fremskrittspartiet påstår også stadig at de har gitt minstepensjonistene en økning på 12 000 kr. Det er også feil. De første som foreslo økt minstepensjon, var Arbeiderpartiet. Kristelig Folkeparti støttet det i budsjettforhandlingene i Stortinget. Det samme skjedde to år til. Solberg-regjeringa har aldri hatt forslag om å gi enslige minstepensjonister noe ekstra. Den fjerde gangen vi fremmet det forslaget, ble vi nedstemt. Da hadde Kristelig Folkeparti gått i regjering. Det kler verken Siv Jensen eller Erna Solberg å rømme fra det ansvaret de må bære for at pensjonistene sakker akterut år for år.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
Trontaledebatten i år innleder siste sesjon før stortingsvalget, og i de fleste partiene lages det nå nye program om hvilken politikk man skal gå til valg på. I går kunne vi feire ettårsdagen til Johan Sverdrup-feltet, et oljefelt som vil fylle opp statskassen med nesten 1 000 mrd. kr, og som vil trenge nesten 3 400 årsverk hvert eneste år de neste femti årene, hvis de får drive på videre. For mens det bare var SV og Miljøpartiet De Grønne som stemte mot Johan Sverdrup-feltet i 2015, ser man nå en dreining hos partiene. Rødt vil legge ned næringen innen 2030, Miljøpartiet De Grønne innen 2035, Venstre vil si nei til flere lete- og utvinningstillatelser på norsk sokkel, Senterungdommen vil ha sluttdato, og de framtidige statsrådene fra Arbeiderpartiet som kommer fra AUF, vil legge ned næringen innen 2035. Ved stortingsvalget i 2021 vil det bli vanskelig å skille mange av partiene fra hverandre i kappløpet om å legge ned oljenæringen så raskt som mulig. Men Fremskrittspartiet skal være gjenkjennelig. Vi er stolt av det industrieventyret som er på norsk sokkel i Nordsjøen, og vi vil ha en forutsigbar politikk for å utvikle den viktigste næringen vi har, en næring som skaper vekst, velferd og arbeidsplasser i hele landet. Men det er ikke bare innenfor oljenæringen vi ser at det er behov for Fremskrittspartiets løsninger. Vi brukte syv år i regjering på å få flest mulig prosjekter inn i Nasjonal transportplan. Og vi ser dessverre at etter syv måneder som samferdselsminister har Knut Arild Hareide og regjeringen nå kraftig dratt ned ambisjonsnivået og snakker mest om hvilke prosjekter som skal ut av Nasjonal transportplan. Fremskrittspartiet er opptatt av å bygge landet, og vi vil fortsette å kjempe for flere firefelts motorveier, som E39 mellom Kristiansand og Stavanger, fordi det knytter bo- og arbeidsregioner tettere sammen og er god samfunnsøkonomi. Til slutt: Vi har også fremmet et forslag der vi ber om en gjennomgang av finansieringskategoriene i høyere utdanning for å sikre at utdanninger som f.eks. ingeniørfag- og lærerutdanningen, som er etterspurt i arbeidsmarkedet, er korrekt finansiert. Penger er av betydning for hva slags tilbud studentene får, som eksempelvis praksis, relevant utstyr og gode lærerkrefter. Jeg håper at stortingsflertallet støtter oss i denne gjennomgangen. Resultatet av et slikt vedtak må gjerne bli en helhetlig gjennomgang av alle finansieringskategoriene, men om regjeringen mener det blir for omfattende, bør vi i hvert fall ta en gjennomgang av dem som er mest etterspurt i arbeidslivet. Fremskrittspartiet er opptatt av å utdanne folk til jobb, ikke arbeidsledighet, og skal vi få ungdom til å utdanne seg til yrker det er behov for, må kvaliteten på utdanningen være god og ikke underfinansiert. Jeg tar med dette opp forslagene nr. 88 og 89.
Roy Steffensen (Fremskrittspartiet), 2020-10-06:
I replikkordskiftet med statsministeren sa representanten Jonas Gahr Støre at det er umoderne å ha ideologiske skylapper. Det er jeg enig i, og jeg synes det er synd å se at også den tradisjonelt moderate venstresiden som Arbeiderpartiet representerer, igjen har tatt på seg sine gammeldagse ideologiske skylapper. Sosialistene har alltid fryktet valgfrihet og markedskrefter enten det gjelder frihet til å velge radio- og tv-kanaler, sykehjemsplasser, telefonselskaper eller barnehager og skoler. Også i denne sesjonen har venstresiden startet en kamp mot private barnehager og private skoler. Skulle de få gjennomslag for dette, er konsekvensen et dårligere og dyrere tilbud til barn og foreldre, for samarbeidet mellom staten og kommunene og de private barnehagene har vært og er en svært vellykket velferdsreform. Private barnehager har vært viktige for å sikre det som er aller viktigst for mange barnefamilier, nemlig å skaffe nok barnehageplasser. Vi vet at de aller fleste private barnehagene har høy kvalitet, de representerer et stort pedagogisk mangfold, de har gjennomgående lavere sykefravær, de drives effektivt, og vi er alle kjent med at private barnehager skårer suverent best på foreldreundersøkelser. Spørsmålet burde være hvordan vi kan lære av de private, ikke gjøre livet vanskeligere for dem. Venstresidens jakt på private aktører er skammelig. De burde heller rose de private barnehagene som faktisk gir sine barnehagebarn et godt tilbud og har vært med på å sørge for at vi har nådd målet om full barnehagedekning. I utdanningskomiteen ligger det nå et forslag om at alle barnehager skal være eid og driftet av offentlige og ideelle eiere. Dette vil rasere barnehagesektoren slik vi kjenner den i dag, og det vil koste det offentlige nesten 40 mrd. kr å overta de private barnehagene. Dersom kun kommunene og ideelle aktører skal kunne drive barnehager, vil mange barnehager som foreldre og barn er glad i, forsvinne. Vi ser det samme i skolesektoren, der kampen mot private er like tydelig fra venstresiden. Med friskolene har barn og foreldre tilgang til toppidrettsgymnas og realfagsgymnas, hvor de får økt mangfold, mer valgfrihet og mer læring mellom skoler. Fremskrittspartiet ønsker å bevare dette mangfoldet av tjenester fordi vi vet at alle barn er unike, de lærer på ulike måter, og de har forskjellige interesser. Vi har respekt for at folk ønsker å velge annerledes, mens venstresiden er mer opptatt av hvem som eier og driver en tjeneste, enn av kvaliteten på tjenesten. Det er, som representanten Gahr Støre sa, å være fastlåst i umoderne ideologiske skylapper.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Det var viktig at trontaledagen ble fri for koronasmitte, men at trontalen skulle være nesten fri for politikk, var overraskende. Den vitner om en regjering som er uten energi, en nedslitt regjering uten initiativ, uten evne til å utvikle politikk for å møte våre store utfordringer, uten politikk for å nå de målene den selv beskriver som viktige. I trontalen heter det: «Høy sysselsetting er den viktigste forutsetningen for det norske velferdssamfunnet.» Det sies videre at arbeidsledigheten er «en stor utfordring for vårt samfunn». Ja, det er riktig, men hvor er politikken for å bekjempe ledigheten? Regjeringen sier at den «vil løpende vurdere behovet for endringer, eller innføre nye ordninger hvis det er nødvendig». Det er svaret – «hvis det er nødvendig». Ledigheten er rekordhøy, rundt 200 000. Arbeiderpartiets svar er en stat som trår til med kapital, støtter ny teknologi og bruker eierskap og offentlige innkjøp for å sikre arbeidsplasser og nå viktige samfunnsmål, og som stiller krav om at samfunnet må få noe igjen. Mer av naturressursene våre skal bearbeides og gi arbeidsplasser her hjemme. Vi vil styrke det organiserte arbeidslivet for å bevare vår samfunnsmodell. Sammen med fagbevegelsen vil vi bekjempe sosial dumping, lønnstyveri og arbeidslivskriminalitet og begrense innleie og sørge for at flere kan jobbe heltid. I trontalen sier regjeringen: «Flere jobber og høy sysselsetting er det viktigste for å bevare et samfunn med små forskjeller og muligheter for alle.» Ja, det er viktig, men det er ikke nok. Vi må også føre en rettferdig skattepolitikk hvor de som trenger det, får lettelsene, og de som tåler det, må bidra mer til fellesskapet. Vi må la alle få pensjon fra første krone og sikre at pensjonistene får økt kjøpekraft – også de, når alle vi andre får det. Vi må altså snu den utviklingen vi har sett de siste årene, at forskjellene øker, og hvor de som tjener mest, skatter mindre av hver krone enn folk flest. Det er ikke et utjevnende skattesystem, det er det motsatte. Hva er regjeringens svar? Jo, det er å kutte enda mer i formuesskatten på såkalt arbeidende kapital. Og hva er ikke arbeidende kapital? Ved et bankinnskudd ligger jo ikke pengene i banken, men de er satt «i arbeid». Men vi hørte statsministeren i replikkvekslingen i dag si at hun overhodet ikke bekymrer seg for de økende forskjellene i inntekt og formue i vårt samfunn. Valget neste år er et verdimessig valg: Høyresidens svar på de utfordringene vi står foran for å få ned ledigheten, styrke velferdstilbudene og kutte klimautslippene, er å kutte i inntektene til fellesskapet. Våre løsninger er å møte disse utfordringene med aktive politiske grep.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2020-10-06:
Vi er inne i det siste arbeidsåret før et nytt stortingsvalg. Sammensetningen av parti og folk i Stortinget i dag har nå siste sjanse til å vise at de har kobling med virkeligheten og folk. Senterpartiet mener avstanden mellom virkeligheten som den høyrestyrte regjeringen opplever, og virkeligheten barnehager og skoler opplever, er stor. Sentraliseringen og for trange kommunebudsjetter – toppet med en pandemi – er en dårlig oppskrift for en bedre omsorg og utdanning. Oppvekst og opplæring er viktig for barn og unge, og det er viktig å utjevne sosiale forskjeller. Ved å sikre trygge barn i en trygg hverdag sikrer vi framtiden. Det er bra at vi får en ekstern evaluering av seksårsreformen og skolestarten til barna, det er en seier for barn og foreldre landet over og et resultat av at Senterpartiet og Kristelig Folkeparti fremmet representantforslag tilbake i 2018. Nye læreplaner er det også grunn til å glede seg over. Tverrpolitisk har vi samlet oss bak lek og eleven i sentrum. Læremidler må på plass. Senterpartiet er opptatt av praktisk og aktiv læring gjennom hele utdannings- og danningsløpet. Det som er verre, er situasjonen lærerne blir satt i. Senterpartiet skulle ønske seg langt mer tillit og handlingsrom for fagarbeiderne i barn og unges hverdag. Et mindre omfang av testing og rangering vil frigi tid til trygghet og mestring i skolehverdagen. Arbeidslivsfag og fokus på hvordan unge kan ta opplyste valg for sin utdanning, er også viktig. Her fikk Senterpartiet gjennomslag sist vi satt i regjering. Elevene må få praktiske erfaringer fra både yrker og utdanninger også før de er i og underveis i videregående skole. Nå ønsker vi et reelt løft for yrkesfag i videregående skole. Færre elever faller fra, men jeg har forståelse for at motivasjonen er lav når utstyret er forhistorisk og oppfølgingen minimal. Både opplæringskontor og karriereveiledere kan sikre at elevene ser nytten av å møte opp på skolen og gå i lære for å få fagbrev. Kompetansebevis blir viktigere og viktigere. Høyere yrkesfaglig utdanning får nå også et løft etter at Senterpartiet var med på å sikre flertall for opprettelse av 1 000 nye fagskoleplasser årlig framover. Bedrifter trenger fagarbeidere, og fagarbeidere trenger jobb. Da er fagskolene nøkkelen for å åpne døren disse imellom. Annen høyere utdanning fortjener også utvikling framfor avvikling. Sentralisering og strukturreform er feilslått. Vi trenger utdanning, forskning og en levende instituttsektor i hele landet. Dette gir kunnskapsdrevet utvikling og muligheter for utdanning og livslang læring nær folk i hele landet.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2020-10-06:
Senterpartiet vil føre en politikk for tjenester nær folk i hele landet. Vi skal alle ha like muligheter til å leve et godt liv. Det trengs målrettede tiltak for å sikre næringsutvikling, arbeidsplasser og velferd. KS sine beregninger viser at kommunene hittil har hatt merutgifter på 27 mrd. kr som følge av koronautbruddet, og pandemien pågår ennå. Dette kommer oppå en fra før presset kommuneøkonomi. Når flere kommuner ser negative og røde tall i både budsjettene, fødetallene og helsen til en aldrende befolkning, hjelper det ikke å bli presset på kommunegrenser og effektivisering. Effektivisering er det alt krav om i driften. Det samme gjelder bedrifter som må omstille og takle en verden i endring. Senterpartiet ønsker mer næringsliv i hele landet, bl.a. gjennom redusert selskapsskatt og reiselivsmoms. Bredbånd og infrastruktur er en forutsetning for å virke i dagens samfunn. Dette kan man f.eks. få på plass gjennom bygdevekstavtaler. Kommunene og fylkeskommunenes næringsfond og bygging av bredbånd har vist stor og målrettet innsats for framtidens arbeidsplasser og verdiskaping. Dagens Høyre-styrte regjering, med støttehjulet Fremskrittspartiet på slep, setter innsatsen inn mot byene i byvekstavtaler. Byer er bra, men Senterpartiet vil ha hele landet med på satsingen. Både vettet og verdiene er spredt. Kommunene og fylkeskommunene har dessuten et stort lovpålagt ansvar for skoler og omsorgstilbud. Nye læreplaner for hele utdanningsløpet fra 1. klasse til og med videregående skole gir ekstra utgifter for både kompetanseheving av lærere, innkjøp av læremidler og konkret innføring. Når kurs ble avlyst på grunn av koronautbruddet og ansatte må bli hjemme ved sykdomstegn, er innføringen presset. På toppen av dette er det flere steder nye organisasjoner og administrasjoner etter tvangssammenslåtte kommuner og fylker. Regjeringen praktiserer ikke splitt og hersk, men tving sammen og sultefôr. Ingen av delene fungerer i det lange løp. Ved en gjennomgang av de ekstraordinære overføringene kommunene Øyer og Trysil har fått til nå, er det en stor og reell underdekning i forhold til faktisk påløpte kostnader. Utregninger viser at i Øyer kommune er underdekningen hittil om lag 10 mill. kr og for Trysil 9 mill. kr. På toppen av dette kommer en stor og uviss skattesvikt, anslagsvis mellom 10 mill. kr og 15 mill. kr. De to kommunene har bare fått kompensert litt over halvparten av kostnadene som er påløpt til nå, og det er ennå igjen tre måneder til årsskiftet. Vi vet at utgiftene kommer til å stige. Senterpartiet vil føre en politikk for tjenester nær folk, og da kreves det større innsats og flere midler.
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
I trontalen hørte vi regjeringen si at de vil takke dem som bidrar i dugnaden mot koronaviruset. Det ble trukket fram kulturaktører og vanlige arbeidsfolk. Men regjeringen følger ikke opp med politikk. Da Norge stengte, var Stortinget raskt på plass med å vedta ulike ordninger for inntektssikring. Folk skulle ikke bli stående uten trygghet for inntekt i en tid som koronapandemien. For Arbeiderpartiet var det viktig at vi møtte usikkerheten sammen, og det ble etablert en midlertidig kompensasjonsordning for selvstendig næringsdrivende for å hindre at de ble stående på bar bakke. Denne ordningen vil regjeringen avvikle fra 1. november. Det er for meg helt uforståelig. Krisen er på mange måter ikke over, og vi får stadig eksempler på lokale smitteutbrudd. Ordningen har vært helt nødvendig for flere i en usikker tid, og vi vet at flere vil bli rammet hvis vi avvikler ordningen nå. I forrige uke snakket jeg med kulturarbeider Knut-Erik Rønne i Sarpsborg. Han kunne fortelle om en tid preget av usikkerhet og uforutsigbarhet. Kompensasjonsordningen har gjort at han kan ta på seg arbeid, men samtidig vite at hvis oppdragene blir for få, hvis inntekten blir for liten, vil sikkerhetsnettet være der for han og familien. Dette sikkerhetsnettet vil nå regjeringen fjerne. Heldigvis kommer det en tid da vi igjen skal gå på festivaler, samles i store forsamlinger og gå på konserter og forestillinger. Men med regjeringens politikk frykter jeg at det ikke vil være mange nok igjen av kulturaktørene som kan skape de gode øyeblikkene for oss når vi igjen kan samles på andre siden av koronaen. Som følge av koronapandemien opplever mange usikkerhet for framtiden og arbeidsplassen. Regjeringen vil fjerne sikkerhetsnettet som vi har bygget opp sammen. Kompensasjonsordningene skal fjernes, minstekravet for dagpenger skal økes, de forhøyede satsene skal fjernes og partene i arbeidslivet og opposisjonen måtte dra regjeringen etter seg for å forlenge permitteringsperioden. Arbeiderpartiet ønsker trygghet for framtiden, og derfor er vi nødt til å forlenge disse ordningene. Avvikler vi dem altfor tidlig, blir folk overlatt til seg selv i en tid som er preget av usikkerhet. Fellesskap og dugnad blir innholdsløse ord hvis vi ikke er villige til å stå løpet ut. Krisen er ikke over. Derfor trenger vi en politikk for små forskjeller og trygghet i hverdagen.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Denne debatten viser tydelig de viktige skillene i norsk politikk, og de er historiske. Hovedsaken er hva som er viktig for politikken, og det er å sørge for at vår befolkning, også for framtida, skal være frie og sosialt trygge, og at det skal være reelt like rettigheter og muligheter i Norge. Da må vi for enhver pris hindre at også Norge sakte, men sikkert utvikler seg til et klassesamfunn, for det vil bidra til at Norge ikke lenger kan være en moderne og framtidsrettet stat. Vi ser dette utviklingstrekket flere steder ellers i Europa, og vi ser utviklingen også i vårt eget land. Vi har en unik mulighet for å sikre et godt samfunn for framtida i Norge, men da må ulikhetsutviklingen stoppes. Da må privatiseringen av helse og utdanning stoppes. Da må den voldsomme skjevfordelingen i landets verdiskaping stoppes. Da må den stadig sterkere kulturelle ulikhetsutviklingen stoppes. Og da må vi stoppe en regjering som sier at de anerkjenner det uorganiserte arbeidslivet. Det er jo slik at høyrepartiene og deres representanter vet veldig godt hva de gjør. De utfordrer ikke fellesskapet fundamentalt, det tør de ikke, for de vet at det ikke går. Kodeordene som vi hele tiden hører i denne debatten, er at frihet er bedre som en balanse, at enkeltmennesket må ha frihet til å velge. Hva betyr det? De vet godt at når de sier det, og bygger ned et fellesskap, betyr det at pengene kan overta mye av makten. De vet dette. Hadde høyrepartiene gjennom mange år og tiårene etter annen verdenskrig fått lov til å prege utviklingen i det norske samfunnet langs en slik linje, så hadde vi allerede hatt et klassedelt samfunn. Det blir påstått at jeg karikerer når jeg sier dette. Nei, se bare på hva privatiseringen av helsevesenet allerede representerer av ulikhet. Se hvilke utfordringer vi har fått innenfor utdanning. Alt dette er det nødvendig å stanse for at Norge for framtida skal være en rettferdig, framtidsrettet og moderne stat. Derfor er det helt avgjørende at høyresiden blir bekjempet, og at vi sørger for at vi får en ny regjering i 2021.
Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2020-10-06:
Det er noen paradokser i den diskusjonen vi har nå som jeg har lyst til å trekke fram. Det blir sagt hele tiden fra høyresidens representanter at skattebetalerne betaler for mye skatt, og de blør, er det flere som har sagt. Det er et paradoks i dette som jeg mener at Stortinget må forholde seg til, og det er det faktum at Norge har et av de sterkeste næringslivene i Europa, et av de næringslivene som er mest verdiskapende. Vi har også Europas høyeste sysselsetting – med det skattenivået vi har og tradisjonelt har hatt gjennom tiår. Til tross for det er det påstander om at skattenivået er for høyt. Statsministeren sa i replikkordskiftet med representanten Gahr Støre at det viktigste er å hindre utenforskap. Hør på de ordene: «det viktigste». Da er spørsmålet: Hva er da grunnen til at man konsekvent foreslår og gjennomfører kutt for dem som har det vanskeligst? Det er et stort paradoks, som er uforklart, selvfølgelig, fra Høyre-representantenes side. Det er fordi de later som om de ikke hører denne kritikken. De tar den ikke opp, og de klarer ikke å forsvare den. Det er et stort paradoks. Hvorfor stemmer de ikke for pensjon fra første krone, som et eksempel på dette, når de sier at det viktigste er å hindre utenforskap? Det er det politiske paradokset som høyresiden selvfølgelig alltid har stått i når det gjelder forholdet mellom skatt og arbeid. Siv Jensen, som var finansminister i sju år, tok opp pensjonistenes situasjon med statsministeren. Jeg tillater meg å si: Hvor politisk frekk går det an å bli? Det synes jeg var et drøyt stykke. Det som imidlertid er paradokset, er at statsministeren lar det gå. Hun lar en så grov kritikk av sin egen regjering gå, til tross for at hun står ansikt til ansikt med sin egen finansminister gjennom sju år. Det er et stort paradoks. Hvorfor tar ikke statsministeren den kampen med Siv Jensen? Fordi det er typisk at hun lar partiene på den høyreradikale siden få lov til å dure fram. Det synes jeg ikke at man bør gjøre, og derfor er det nødvendig å spørre: Hvorfor lar statsministeren akkurat dette gå? Et annet paradoks er selvfølgelig hva Kristelig Folkeparti og Venstre mener om dette. Det ligger i mørket, og det er også interessant å prøve å få avklart akkurat dette på slutten av debatten.
Kristin Ørmen Johnsen (Høyre), 2020-10-06:
Det er ikke noe nytt at representanten Kolberg kommer med dommedagsprofetier over Høyre, og ikke minst over regjeringen. Da vil jeg bare minne om at det er flere som er behandlet i sykehusvesenet enn noensinne, at flere fullfører videregående skole, og at vi før koronakrisen hadde en historisk lav arbeidsledighet. Det er det kanskje verdt å ta med seg. For det viktigste for folks trygghet og hverdag er faktisk å ha et arbeid å gå til. Koronasituasjonen har satt oss på prøve, og næringslivet har utfordringer, ikke minst er reiselivsnæringen og kulturlivet rammet hardt. I mitt distrikt, Hallingdal, merkes det at utenlandske turister svikter. I Kongsberg rammes deler av industrien. Men vi er heldige som har en økonomi og styrer landet slik at vi kan komme med nødvendige tiltak. Statsråden lager nå en ny ordning, en stimuleringsordning. Det er satt av hele 900 mill. kr til det, og det er for at vi skal få hjulene i gang og komme oss videre. Vi skal komme ut av denne krisen med ny kunnskap. Vi har lært oss digitale løsninger, QR-koder på restauranter har kommet for å bli, pleksiglass blir en selvfølge enkelt steder, og vi er flinkere med håndvask. Men vi må omstille Norge. Vi må bli mindre oljeavhengig. Flere private bedrifter må etableres, og da må de ha rammevilkår slik at det lønner seg å satse. Vi må holde fast på EØS-avtalen, som sikrer norske bedrifter tilgang til et marked bestående av 500 millioner innbyggere. 70 pst. av norsk eksport går fra fastlandet til EØS-området, og legger vi til olje og gass, er det 80 pst. Senterpartiet vil avvikle EØS-avtalen. Det er et stort risikoprosjekt Arbeiderpartiet går inn i, om de ønsker å samarbeide med Senterpartiet. Høyre er opptatt av å bygge by og bygd tettere sammen. Vi vil redusere avstandene mellom folk og sørge for at varer og tjenester kommer fortere fram. Nye Veier har ført til betydelige besparelser, om lag 59 mrd. kr. Det er verdier vi bruker på andre felt. Vi ferdigstiller prosjekter tidligere enn avtalt. Ringeriksbanen er et eksempel på et distriktspolitisk tiltak som korter avstanden fra Oslo til Bergen og utvikler en hel region. Det er ikke dommedagsprofetier. Min bekymring er et Arbeiderparti som vegrer seg for omstilling, som vil skattlegge næringslivet mer, som vil samarbeide med en nei-til-EØS-partner, og som vil avvikle Nye Veier. Det gir ikke en trygg hverdag.