Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2007-05-29:
Jeg føler behov for å gå litt inn på spørsmål om kredittforening som konsernspiss. Lovendringer som foreslås vedtatt i denne innstillinga, er et resultat av at Landkreditt er en kredittforening som ønsket å kunne eie og drive en bank og kanskje også engasjere seg innen forsikring. Historisk har bank, forsikring og realkreditt vært holdt atskilt, og så seint som i 1988, da vi fikk gjeldende lov om finansieringsvirksomhet, var dette hovedregelen. Om vi ser på finansbransjen, fra de første banketableringene i Norge og fram til i dag, er utviklinga preget av lov- og regelverksskiller for sparebanker kontra forretningsbanker. Forsikringsvirksomheten var i stor grad samvirkebasert, med gjensidige selskaper. Innen realkredittområdet med obligasjonsutstedende foretak hadde vi i en periode et antall kredittforeninger. Sammenlignet med andre land i Europa er det fraværet av kooperative banker, eller andelsbanker, som er den mest slående forskjellen. Prinsippet man fulgte for banker, ser ut til å være at eierskap skulle skje gjennom aksjeselskapsmodellen, eller så institusjonene skulle være sjøleiende. Jeg kan likevel ikke se at andelslagsmodellen ble avvist før man i den første utgaven av finansieringsvirksomhetsloven i 1976 ikke tok med andelslag som tillatt selskapsform. Dette førte til at det eneste andelseide finansforetaket som vi da hadde, ble pålagt av Bankinspeksjonen i 1979 å omdanne seg til aksjeselskap eller finansstiftelse. Denne blandinga av finansvirksomhet til finanskonserner, som har karakterisert utviklinga innen finansbransjen siden 1989–1990 og fram til i dag, hadde et konkret utgangspunkt i UNI/Storebrand, hvor Stortinget ved i 1990 å tilføye kapittel III i finansieringsvirksomhetsloven åpnet for omdanning av samvirkebaserte finansinstitusjoner til aksjeselskap og allmennaksjeselskaper. I 1991 åpnet man videre for finanskonsern, enten som blandet konsern eller etter det man kaller holdingmodellen. I forbindelse med disse lovendringene så man den logiske konsekvens av at det som ble tillatt konsernstruktur og virksomhetsområde for et forsikringsselskap, også måtte gjelde tilsvarende for en bank. Kredittforetakene ble ikke realitetsvurdert i denne sammenhengen. Dokumentene fra den gang viser bare en stadfestelse av en holdning som ikke var undergitt utredning eller diskusjon. Vi har også hatt en lovendring med sikte på at sparebank og gjensidig forsikringsselskap kunne inngå i samme konsern. Saka i dag er en konsekvens av og en illustrasjon på at mye av finanslovgivninga utvikles basert på konkrete problemstillinger som foretak innen finansbransjen støter på. Bankkommisjonen la i 1998 fram et forslag til ny lov om finansforetak, Banklovkommisjonens 4. rapport, NOU 1998:14. Den er ikke blitt behandlet videre, og gjennom etterfølgende NOU-er er det gjort mange nye vurderinger, og en rekke lovendringer har skjedd. Banklovkommisjonens 4. rapport viste til at man på det tidspunktet bare hadde én kredittforening, Landkreditt, og man foreslo at det ikke lenger skulle være tillatt å starte nye foreninger. Banklovkommisjonen gikk i sin 8. rapport, NOU 2002:14, tilbake på dette forslaget og har endelig i sin 15. rapport, NOU 2006:17, levert grunnlaget for dagens lovendring. Vi må kunne konstatere at det ikke er gjort noen analyse av hvorfor vi i Norge gjennom politiske tiltak, lover og regler ikke har lagt til rette for samvirkebasert bankvirksomhet i Norge. Vi må også kunne konstatere at det faglige grunnlaget for å pålegge Landkreditt sterkt begrensende konsesjonsvilkår ved etableringen i 2002 og behandlingen i 2004, ikke var til stede. For den historisk interesserte er det mulig å se spor av tankegods fra Sagbakken-utvalget avgitt i 1971 og Meinich-utvalget avgitt i 1974, som gikk forut for den første finansieringsvirksomhetsloven av 1976. Tidligere brukte argumenter er i stor grad avvist av Banklovkommisjonens vurdering av Landkreditt i 15. rapport. I mellomtiden har også en gruppe sparebanker funnet det fornuftig å etablere en ny kredittforening for nettopp sparebanker. Gjennom arbeidet med ny samvirkelov, NOU 2002:6, er det foretatt mer prinsipielle vurderinger av anvendeligheten av samvirke som selskaps- og foretaksform. I utredningen la man til grunn at det er brukernytten som er det sentrale, og spørsmål om tydeliggjøring av eierskap gjennom andelslagsformen i forhold til foreningsformen har man lagt mindre vekt på. Dette kommer til uttrykk ved at man gjør dette til en foretakslov. Samvirkelovutvalget uttrykker også at samvirkeformen ikke bør avvises som aktuell innen noen samfunnsområder. Jeg viser til at Landkreditt i prosessen som har ledet til denne lovendringen, har ment at den skjønnsutøvelse som ligger bak de begrensende vilkårene, like gjerne kunne endt med den konklusjon at det ikke var nødvendig å stille slike vilkår innen rammen av gjeldende lovverk. Den mangel på prinsipiell klarhet i lovverket som denne saken illustrerer, vil jeg be Finansdepartementet ta med i mandatet til Banklovkommisjonen i arbeidet med å ferdigstille en ny finansforetakslov. Jeg viser i denne sammenhengen også til de innspill som foreligger i høringsuttalelsen til denne saken og som ikke er kommet med i forslag til lovendring, og nevner særlig at bestemmelsen om samvirkebasert konsernspiss ikke er generell, og at man derved ikke har tatt opp andelslagsformen generelt. Jeg legger til grunn at samvirkeloven gir føringer for at man også innen finanssektoren skal ha full frihet til å kunne velge samvirkebaserte løsningsmodeller uten diskriminering av foretaksformen eller tilhørende vilkår. Til slutt: Det er gledelig at man i innstillingen, både opposisjonen og posisjonen, er positive til det som her skjer. Og som SVs finanspolitiske talsmann sa, det skulle bare mangle at ikke Regjeringa, som har samvirke som en naturlig selskapsform på linje med aksjeselskapsformen, foretar en likebehandling av de ulike måtene å organisere sin virksomhet på.