Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2021-11-25:
Først vil jeg også få benytte anledningen til å gratulere med valget som stortingspresident. Jeg hadde en liten mistanke om at det store oppmøtet i salen først og fremst handlet om valget av president. Så vil jeg få benytte anledningen til å takke utenriksministeren for redegjørelsen på tirsdag. Det var en fyldig og grundig redegjørelse, som berørte mange temaer som vi nok ikke er ferdige med å diskutere, fordi utviklingen i Europa krever at vi fortsetter de diskusjonene. Men det var også viktig med en redegjørelse nå, og jeg er også glad for signalene fra utenriksministeren om at regjeringa viderefører mye av politikken fra Solberg-regjeringa. Norsk utenrikspolitikk begynner i Europa, og den nåværende strategien for samarbeidet med EU representerte en veldig tydelig dreining. Solberg-regjeringa styrket samarbeidet med EU fordi vi ville gjøre det, og fordi det tjente norske interesser, ikke fordi vi måtte. Det er et helt avgjørende utgangspunkt og definerer i stor grad hvilken innfallsvinkel en regjering tar til europeisk samarbeid. I flere europeiske land er menneskerettighetene under press, og særlig i Polen og Ungarn. Den forrige regjeringa strammet tydelig til overfor disse landene, særlig gjennom EØS-midlene. Dette var lange og grundige og helt nødvendige prosesser, og det førte til at vi avskar EØS-midler til polske kommuner og regioner som erklærte seg som såkalte LHBTI-ideologifrie soner. Og selv om flere av disse kommunene og regionene nå har trukket tilbake erklæringene, må regjeringa følge veldig nøye med på om det bare er en kosmetisk endring eller en reell endring. Hvordan LHBTI-personer faktisk behandles i disse kommunene og i landet for øvrig, må være definerende. Vi reduserte også den delen av justissamarbeidet med Polen som omhandlet domstoler, men opprettholdt bl.a. den delen av samarbeidet som omhandlet tiltak for å hindre vold mot kvinner. Og ikke minst: Vi inngikk en avtale med Ungarn om at de ikke ville få utbetalt noen EØS-midler hvis vi ikke ble enige om en uavhengig fondsforvalter for EØS-midlene. Da vi ikke ble enige, trådte avtalen i kraft, og Ungarn kan nå ikke motta de ca. 2,3 mrd. kr som var avsatt til programmer i Ungarn. Vi gjorde dette for å sette grunnleggende rettsstats- og menneskerettighetsprinsipper i sentrum. Det var helt nødvendig, og jeg er veldig glad for at regjeringa så tydelig opprettholder denne politikken. I går kveld kom også meldingen om at den polske forfatningsdomstolen slo fast at deler av Den europeiske menneskerettskonvensjon, EMK, strider mot den polske grunnloven. Dette kommer etter at EMD har kritisert de polske domstolsreformene som undergraver dommeres uavhengighet og upartiskhet, og som er i strid med EMK, artikkel 6. Dette er nok et illevarslende tegn for rettsstatsutviklingen i Polen. Når neste runde med EØS-midler nå forhandles, bør et viktig norsk krav være at de kondisjonalitetsmekanismene vi har brukt overfor Ungarn og Polen, blir en del av selve avtaleteksten. Dette er en tilstramming også EU har interesse av. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse at Tyskland er vår viktigste samarbeidspartner i Europa. Det er en vurdering jeg deler fullt ut. Det var også det som lå bak Solberg-regjeringas utforming av en egen Tyskland-strategi. Jeg hadde gleden av å være gjest under det tyske stasjonssjefsmøtet i juni og snakket til det tyske diplomatiske korpset. Det var viktig da, og det er viktig framover, å understreke det verdifellesskapet vi har med Tyskland og måten vi jobber sammen på for å styrke og reformere det multilaterale systemet. Nettopp når det gjelder verdier, rettsstat og menneskerettigheter, er det uhyre viktig å ha Tyskland som partner. Da jeg innledet på stasjonssjefsmøtet, vektla jeg enkelte utviklingstrekk som også rammer Europa. Det ene er at ulikhet og populisme har gitt næring til polarisering og proteksjonisme. Det andre er at nettopp når man kanskje værer at det er et svekket globalt lederskap, kommer autokratiske og autoritære krefter fram og utfordrer de hardt opparbeidede framskrittene som har vært på området menneskerettigheter, og det inkludert på vårt eget kontinent. Dette er utviklingstrekk vi har et felles ansvar for å slå tilbake, og det gjør vi aller best i nært samarbeid i Europa. Vi ser en svært dramatisk situasjon på grensa mellom Polen og Hviterussland, og fra Høyres side støtter vi den linja regjeringa har valgt, inkludert at Norge fortsetter å slutte seg til EUs restriktive tiltak mot Hviterussland. Den forrige regjeringa fremmet som kjent en ny sanksjonslov som fikk Stortingets tilslutning, og den er særlig viktig nå, fordi den gjør at vi kan delta fullt ut i alle restriktive tiltak. Men i lys av utviklingen generelt i regionen mener jeg det er en veldig uklok beslutning av regjeringa å kutte 128 mill. kr i bevilgningen til Europa og Sentral-Asia. Utvikling av sterke rettsstater og bærekraftige økonomier er helt avgjørende premisser for framveksten av fredelige og demokratiske samfunn. Stagnasjon og tilbakeskritt gir økte spenninger og fare for radikalisering internt i flere av landene. De siste ukenes utvikling i Bosnia kan tjene som et viktig og foruroligende eksempel. Intern radikalisering gir også rom for eksterne aktører som ser seg tjent med å motarbeide dypere og tettere europeisk integrasjon. Solberg-regjeringa nær doblet støtten til Vest-Balkan nettopp for å motvirke disse utviklingstrekkene, som også påvirker resten av Europa sterkt. EU driver nå en storstilt økonomisk gjenoppbygging og gjenopphenting etter pandemien, og selve navet i dette er European Green Deal, Europas grønne giv. Det er en kombinert vekst- og klimastrategi. Jeg skal innrømme at jeg var bekymret for den grønne given da pandemien traff. Kom den til å bli lagt i en skuff, eller kom den til å bli videreført? EU bestemte seg for å ta lederskap, forsterke den og bruke den som en del av den økonomiske gjenopphentingen. Det er et veldig godt stykke politisk håndverk. Norge har veldig mye å bidra med og kan få betydelig utbytte av den grønne given. Vi har svært kompetente miljøer i næringslivet og FoU-sektoren, ledende teknologi og en allerede tett tilknytning til EUs klima- og miljøpolitikk. Her må Norge fortsette å være godt framme i skotuppene og ta fullt ut del i denne omstillingen. Det tjener norske interesser veldig godt. Utenriksministeren nevnte også det forsvars- og sikkerhetspolitiske samarbeidet med EU. Jeg mener det er behov for å fortsette å styrke dette samarbeidet, men på en måte som ikke dupliserer det vi gjør som NATO-alliert. I praksis handler dette om hvordan vi håndterer en lang rekke problemstillinger i krysningspunktet mellom forsvar, teknologi og handel. Spørsmålet er i vår tid også hvordan vi skal beholde et militært forsprang når framvoksende makter i økende grad kan høste spissteknologi fra sivil side. Hvordan skal framtidas eksportkontroll utformes, hva slags type infrastruktur skal vi skjerme, og hva skal forbli åpent for anbud og eierskap fra ulike aktører? I disse sakene mener jeg vi har mye å hente på et enda tettere samarbeid med EU og likesinnede enkeltland, som våre nordiske naboer. Solberg-regjeringa sørget for å styrke konsultasjonene med EU på flere viktige felter, bl.a. når det gjelder screening. Jo mer vi kan koordinerere oss, jo mer motstandsdyktige blir vi mot press. Dette er komplekse saker hvor vi både trenger et solid og selvstendig nasjonalt beslutningsgrunnlag, og hvor vi har stort utbytte av å utveksle informasjon. Denne typen saker berører ikke bare sikkerhet, men også andre hensyn som handel og konkurranse. Derfor vil ikke allierte alltid komme til de samme konklusjonene, og nettopp derfor er det så viktig at vi holder nær kontakt, og her vil altså de nordiske landene og EU ofte stå oss nær. Solberg-regjeringa satte inn mye ressurser på å styrke forholdet til EU. Bare de siste to årene sørget vi for å sikre Norge en plass i relevante prosjekter under PESCO, og fra og med i år går Norge også med i det store nye europeiske fondet for forsvarsforskning, EDF. Jeg ønsker å avslutte der jeg begynte, med hvorfor det er så viktig og riktig å samarbeide tett med EU. Det er fordi det tjener norske interesser. Da er det ikke til å unngå å gjøre en visitt til Hurdalsplattformen. Det er sånn at Hurdalsplattformen ikke ett sted nevner viktigheten av EØS-avtalen, som altså er vår desidert største, mest omfattende og viktige internasjonale avtale. Det står at EØS-avtalen ligger til grunn, men det står ikke med noen form for entusiasme. Vi ser også at en del av de forslagene som ligger i Hurdalsplattformen, og som utenriksministeren også gjentok i sin redegjørelse, i beste fall er uklare. Jeg har også tidligere forsøkt å spørre utenriksministeren hva som menes med at det skal gjennomføres en utredning om erfaringene fra EØS-samarbeidet de siste ti årene – noe jeg mener er bra; kunnskap er positivt. Men det står også at erfaringene fra nærliggende land utenfor EU som har andre avtaler med EU, også skal utredes. Det er bare to nærstående land dette er snakk om: Det er Sveits og Storbritannia, og begge er utenfor det indre markedet. Hva vil premisset for denne typen utredning være? Jeg er også bekymret for at regjeringa ikke vil sette nok tempo i samarbeidet med EU og i EØS-samarbeidet og bli hengende etter og dermed miste norsk innflytelse og påvirkning over viktige prosesser. Jeg ser at regjeringa skriver i plattformen at EØS-avtalen ligger til grunn, men jeg vil gjerne vite at regjeringa akter å opprettholde det samme høye tempoet som den forrige regjeringa i samarbeidet med EU.