Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2015-06-01:
Bakteppet for denne debatten er en veldig alvorlig situasjon. Det er en rekke personer fra Norge som er blitt rekruttert til å reise til land som Syria, Somalia, Kenya og Jemen for å være med på terrorhandlinger, være med i terrornettverk. Vi har sett at PST har kommet med et svært alvorlig trusselbilde når det gjelder situasjonen her i landet, som de også opprettholder, og jeg tror mange av oss husker den setningen: Det er mer sannsynlig at det skjer enn at det ikke skjer en terrorhandling i Norge i det kommende året. Det er vel det de har sagt. Min bekymring er mer om vi tar det alvorlig nok, eller om vi begynner å bli litt «vant til» den situasjonen. Vi fikk senest en påminnelse i Dagbladet i dag, om at det har vært forsøk på å sende folk fra IS og fra Al-Nusra-fronten til Norge under dekke av å komme inn som flyktninger i flyktningkvotene. Dette er heldigvis avdekket, men vi vet ikke om det kan være andre, som PST sier. Vi har en situasjon som ikke tillater oss å sove i timen i det hele tatt. Jeg synes det er laget veldig mye bra rammeverk, mange bra planer, gode veiledere, det har vært holdt gode konferanser og det har vært laget fine dialogmøter landet rundt der hvor det er aktuelt, i dette arbeidet. Jeg mener likevel det er viktig for oss å ha en diskusjon også her på Stortinget, om vi virkelig når helt ut til dem det gjelder, for det er klart at de som er på disse konferansene og dialogmøtene etc., er personer som er motiverte, og som ofte er i en annen sfære enn dem som virkelig er i faresonen for rekruttering. Jeg er bare opptatt av å drøfte hvordan vi kan forbedre tiltakene, hvordan vi kan bli enda tryggere på at vi når godt ut. Det første spørsmålet er hva vi vet om omfanget, om antallet personer som er rekruttert, antallet personer som er reist. PST har pekt på at det kan være 70–80 personer som de er sikre på, tidligere var det mer toppen av anslaget; nå er vel dette mer nedre del av anslaget, men det kan være mulig at det er 150, og til og med flere enn det. Norge er relativt overrepresentert i forhold til folketallet når vi sammenligner oss med land det er naturlig å sammenligne seg med. Jeg har stilt meg selv spørsmålet om de stedene vi har hørt om at de fleste har reist fra, er mindre steder, som Lisleby i Fredrikstad – hvor det vel har vært offentliggjort at sju stykker har reist fra – ett område i Bærum, Levanger osv., mens jeg har tenkt: Hvor mange er det fra Oslo og fra mine områder, fra Groruddalen osv.? Det er vanskeligere å få noe svar på det. Man kan ta den lettvinte varianten og si at da er det overraskende få, men jeg tror det er riktigere og tryggere og mer forsvarlig å ta den varianten at det er vanskeligere å vite i mer uoversiktlige miljøer, i større miljøer og miljøer hvor det er vanskeligere for alle som jobber med dette å ha godt nok innsyn, god nok oversikt og god nok kjennskap til hva som skjer. Bare for å peke på noen faktorer: Det er vanskelig å ha oversikt over dem som oppholder seg her ulovlig. Det har vel vært opp og ned og forskjellige anslag, men det har til tider ligget på rundt 15 000, og noen har sagt at det er opptil 30 000 som oppholder seg i Norge ulovlig, og en stor del av dem i Oslo. Det er klart at da er det uoversiktlige miljøer – å vite hvem som kan bli rekruttert, hvem som kan reise, hvem som kjører av gårde. Det er det bare er å gjøre, stort sett, når det er åpne grenser i Europa og ikke vanskelig å komme seg inn i Tyrkia og videre. Ulovlig opphold er én ting, men så har en rekruttering på nett, altså soloterrorisme, eller de som blir radikalisert på nettet, som det ser ut til at det er svært vanskelig å få en oversikt over og følge med på. Vi har store grupper som er «dropouts» fra videregående skole som kan være i faresonen fordi de kan føle seg som tapere, kan føle seg utstøtt, kan føle at de ikke får noen sjanse, og som kan være lettere ofre for Profetens Ummah og andre grupper som jobber aktivt med å rekruttere folk til nettverk som sympatiserer med terror. Vi har også sett i Dagbladet i dag at det kan være noen blant flyktninger og asylsøkere som kan skjule seg under den statusen. Jeg mener det er viktig å tenke på å ha mer spesifikke tiltak overfor de forskjellige gruppene. Politiets ansvar er å forebygge, stanse og etterforske straffbare handlinger, og i hvert fall når jeg snakker med dem som jobber med dette i politiet, understreker de alt det de ikke kan gjøre. Det krever veldig mye av oss andre i samfunnet hvis en skal gjøre dette arbeidet på en god måte. Politiet har nå radikaliseringskontakter, som positivt er bygd opp i sju politidistrikter hvor det er mest aktuelt: Det er fire ved stasjoner i Oslo og én ved Oslo politidistrikt sentralt, som også har noen ressurspersoner rundt seg. Jeg mener at det arbeidet er kommet brukbart i gang. Vi må huske på at politiet også får vite om dem som ikke anses som farlige; de som anses som de farlige, er det PST som skal følge. Det er vanskelig for oss her, i åpen sal, å stille spørsmålet om PST har ressurser nok til å følge de farlige på en god måte, men det er klart at det er en bekymring i nærmiljøene når man ikke vet hvem de er, og ikke vet om de blir fulgt opp. Når det gjelder politiets arbeidsredskaper, slik som de er nå, er det taushetsplikten mellom etater jeg har mottatt mest bekymring om. Jeg har tidligere spurt justisministeren om dette i en spørretime, og jeg fikk positivt svar, om å se på og utarbeide veiledere. Det er mulig å tolke taushetsplikten på en måte som man kan kalle «offensiv», altså at man kan samarbeide, ha kontakt om personer og ikke skulle anonymisere, noe som gjør at det blir et veldig vanskelig samarbeid. Selv når personer som anses som ikke farlige, kommer tilbake, f.eks. fra Syria, og henvises til bydelsoverlege, til terapi som drives i regi av regionale sentre mot traumatisk stress, kan det være vanskelig for politiet å ha nødvendig kontakt og få fulgt opp tilstrekkelig på grunn av taushetsplikten. Så det er jeg litt spent på om statsråden har jobbet videre med og tenkt videre på. Det er også et viktig problem at dette spørsmålet om lagringstid for IP-adresser ennå ligger der, altså i forhold til vedtaket for flere år siden i Stortinget om datalagringsdirektivet, som av forskjellige grunner ikke er kommet videre. Men det var ingen i den debatten i Stortinget som mente at lagringstiden skulle være så kort som tre uker, som den nå er. Det er et spørsmål om man kan gjøre noe med det uten at man skal ta opp hele problematikken rundt datalagringsdirektivet, for jeg tror det vil være bred enighet om det – når man hører hvordan politiet beskriver problemene rundt bl.a. å forebygge terrornettverk når man har så kort lagringstid, i forhold til jobben med soloterrorisme på nett osv. Jeg vil også nevne to ting til. Det ene er at PST ikke har egne folk til stede ved Oslo politidistrikt. I de andre politidistriktene er de representert direkte, mens de i Oslo har sin nasjonale enhet, og de samarbeider godt med politiet. Men det er et spørsmål om de ville fått et enda nærere samarbeid om de i tillegg var til stede ved politidistriktet og vegg-i-vegg med dem som jobber med dette, og hadde den daglige kontakten. Det vil jeg oppfordre statsråden til å se nøyere på. Det samme gjelder et spørsmål jeg har tatt opp tidligere, om lovhjemler for bekymringssamtaler, både for dem under 18 år som egentlig er inne for andre ting enn bekymringssamtaler – som er blitt aktuelt i nyere tid – og også lovhjemler med tanke på dem over 18 år. Jeg er klar over at det bør være basert på frivillighet, men noen ganger er man i grenseland. Så over til det vi sivile bør gjøre, som jeg også må komme mer tilbake til utover i debatten: Det er grunnleggende at vi må skape en god integrering og inkludere alle. For å lykkes med dette må også vi ta debatten mye mer aktivt, vi som er i det sivile samfunn og bor og jobber og lever i disse områdene hvor det er mest aktuelt – i forhold til dem som ikke ønsker integrering, altså de som agiterer mot integrering, som sier at man lever i de vantros samfunn, som vil ha sharialover i Norge, som agiterer for at kvinner ikke skal se på menn, ikke delta i samfunnet, gå med heldekkende plagg osv. Vi må ta diskusjonene om – og hvordan – vi kan isolere dem som har den type meninger, som kan avgrense seg fra terror, men som likevel får nesten samme samfunnssyn som disse i Profetens Ummah, som da går et skritt videre. Så debatten om de miljøene – hvordan oppsøke dem, delta i den, flest mulig av oss – den vil jeg gjerne gå videre med også utover i debatten.