Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2007-11-22:
Jeg er glad for å få anledning til å redegjøre for legedekningen for de norske styrkene i den NATO-ledede stabiliseringsoperasjonen i Afghanistan. For å sikre at Stortinget får et mest mulig helhetlig bilde av status og utvikling i denne saken, ønsker jeg å gi en bred redegjørelse. ISAF-operasjonen er i dag NATOs og Norges viktigste utenlandsoperasjon, og jeg følger derfor situasjonen i Afghanistan tett. Siden jeg tiltrådte som forsvarsminister, har jeg selv besøkt de norske ISAF-styrkene seks ganger. Jeg var senest i Afghanistan i oktober i år, og jeg besøkte også da de norske styrkene i Meymaneh. Disse besøkene er viktige nettopp for å gi meg førstehåndskunnskap og mulighet til å se med egne øyne hvilke forhold de norske soldatene opererer under. De norske soldatene gjør en god jobb med å skape stabilitet og sikkerhet for det afghanske folk og bidrar derigjennom til trygghet her hjemme. I Faryab leder Norge en stabiliseringsenhet, et såkalt PRT, med base i Meymaneh. PRT-konseptet innebærer at en rekke mobile observasjonsteam, kalt MOT-team, opererer ut fra basen. MOT-ene patruljerer over hele Faryab-provinsen og kan være to–tre dagsreiser unna leiren i Meymaneh. På disse turene oppsøker MOT-ene lokale myndigheter som distriktsguvernører, politisjefer, eldreråd i landsbyene o.l. På denne måten understøtter de den afghanske regjeringens autoritet, skaffer situasjonsoversikt og demonstrerer ISAFs evne og vilje til nærvær over hele landet. Når situasjonen på bakken utvikler seg, må karakteren av vårt nærvær også tilpasses dette. Sikkerheten til de norske styrkene blir derfor vurdert kontinuerlig. Det samme gjelder behov for nødvendige styrkebeskyttelsestiltak. I løpet av det siste halvåret har sikkerhetssituasjonen for deler av Nord-Afghanistan, og spesielt grenseområdene mellom provinsene Badghis og Faryab, forverret seg. Den nylig gjennomførte operasjonen i dette området, hvor norske styrker deltok, viser hvor utfordrende denne situasjonen er. Jeg er svært opptatt av den helsemessige beredskapen for våre soldater hjemme og ute. Det har hele tiden vært – og er fortsatt – en prioritert oppgave for meg at norsk personell som tjenestegjør i utenlandsoperasjoner, får en rask og forsvarlig medisinsk behandling. Et forsvarlig medisinsk tilbud er også viktig for å gi dem som deltar i operasjonene ute, og familiene deres nødvendig trygghet til å gjøre tjeneste utenlands. Våre styrkers sikkerhet knytter seg naturligvis ikke alene til tilgjengeligheten på leger og annen spesialisert kompetanse, men også enkeltmannsferdigheter i sanitet, militære ferdigheter, situasjonsforståelse, god etterretning, egnede evakueringsressurser og ikke minst til samarbeidet med allierte og partnere. Det er i samspillet mellom disse faktorene vi søker å gjøre sikkerheten for våre styrker så god som mulig. Jeg har samtidig, i hele min tid som forsvarsminister, vært svært opptatt av å understreke at det alltid vil være risiko forbundet med utenlandsoperasjoner. Det er jo nettopp fordi et område er ustabilt og usikkert, ikke minst for lokalbefolkningen, at vi sender styrker dit. Bistandsarbeidere, ansatte i humanitære organisasjoner, diplomater og militære som arbeider i slike områder, er alle klar over at denne risikoen aldri blir borte, uansett hvilke mottiltak man treffer. I henhold til gjeldende NATO-retningslinjer for medisinsk støtte i operasjoner har nasjonene det endelige ansvaret for sanitetsstøtte til egne styrker. Imidlertid vil kommandoen som leder operasjoner, koordinere sanitetsstøtten for styrkene i operasjonsområdet – også på tvers av nasjonene som deltar. Dette gjelder også for NATOs styrker i Afghanistan. Sanitetstjenesten i militære operasjoner er organisert slik at de som blir skadet, kan evakueres til hensiktsmessig behandling innen gitte tidsnormer. Normene for når en som er skadet, bør kunne være under behandling på et gitt medisinsk nivå, er angitt i NATOs retningslinjer. Disse normene gjelder også for ISAF. For ISAF-styrkene er organisering av sanitetstjenesten i tillegg bestemt gjennom operasjonsplanene som er godkjent av NATOs råd. Forsvarssjefen har fulgt opp dette gjennom fastsettelsen av operative krav for sanitetstjenesten ved våre avdelinger i Afghanistan. Normene for stabiliseringsenhetene forutsetter en sanitetstjeneste på rolle 1-nivå som kan gi livreddende behandling til sårede. Innenfor rolle 1 i stabiliseringsenhetene tilfredsstiller man normen ved alltid å ha en lege til stede. Jeg vil understreke at vi hele tiden har hatt legedekning i Meymaneh. På grunn av de store avstandene i Nordvest-Afghanistan skal den norske rolle 1-kapasiteten i Meymaneh være forsterket med et kirurgisk team. Dette har det inntil nylig dessverre ikke vært mulig å innfri fullt ut til enhver tid. NATOs retningslinjer angir at videre behandling av pasienter bør finne sted ved overflytting til en behandlingsinstitusjon med ressurser til å utføre livreddende og skadebegrensende kirurgi innen to timer. Denne rolle 2-kapasiteten skal ivaretas i kombinasjon av det tyske sykehuset i Mazar-e-Sharif og det kirurgiske teamet i stabiliseringsenheten i Meymaneh. Sykehuset i Mazar-e-Sharif ivaretar også rolle 2-behovet for den norske utrykningsstyrken QRF, som er lokalisert på samme sted. Når det gjelder medisinsk helikopterevakuering, er det et ansvar Tyskland, som ledernasjon for den regionale kommandoen i Nord-Afghanistan, har påtatt seg. I mai 2006 ble det inngått en avtale mellom Tyskland, Sverige og Norge. Denne avtalen forplikter Tyskland til å stille evakueringshelikoptre for syke og sårede i hele nordregionen innenfor helikoptrenes tekniske og operative begrensninger. Tidligere denne måneden ble disse tyske evakueringshelikoptrene flyttet fra Termez i Uzbekistan til Mazar-e-Sharif, og dette har dermed gitt kortere evakueringstid for våre styrker. De tyske evakueringshelikoptrene har meget avansert akuttmedisinsk utrustning og bemannes med akuttmedisinsk personell, inklusive leger. Da Norge overtok ansvaret for stabiliseringsenheten i Meymaneh fra Storbritannia 1. september 2005, videreførte vi sanitetstjenesten på tilsvarende nivå. I perioden mars 2006 til mars 2007 hadde Norge ansvaret for et feltsykehus i Mazar-e-Sharif med en utvidet rolle 2-kapasitet. De kirurgiske teamene ved dette feltsykehuset ble også benyttet i Meymaneh. I denne perioden rullerte vi personell fra de kirurgiske teamene mellom Mazar-e-Sharif og Meymaneh. Rasjonale for å holde et fremskutt kirurgisk team i Meymaneh er å forestå livreddende stabiliserende kirurgi for å sette pasienten i stand til å tåle evakuering til et sykehus med alle nødvendige kapasiteter. Tyskland overtok ansvaret for feltsykehuset i Mazar-e-Sharif etter Norge. Volumet og spredningen på det norske styrkebidraget i Afghanistan har økt i perioden fra 2005 og frem til i dag. Dette har medført at vi har behov for å rekruttere et større antall leger til våre styrker i Afghanistan. Forsvaret rekrutterer derfor i dag langt flere leger enn vi gjorde tilbake i 2005, men dessverre ikke i et tilstrekkelig antall til å fylle opp alle avdelingers behov. I noen perioder har det kirurgiske teamet manglet kirurg eller anestesilege. Konkret for Afghanistan var behovet for leger i 2005 tre stillinger, mens det i perioden frem til i dag på det meste har vært behov for å bemanne elleve legestillinger. I dag har de norske styrkene i Afghanistan et operativt behov for å bemanne syv legestillinger. Disse legestillingene fordeler seg på de norske avdelingene i Mazar-e-Sharif og Meymaneh. I Mazar-e-Sharif ligger utfordringen i å rekruttere allmennpraktikere til avdelingene der. Dette er en spesielt krevende gruppe å rekruttere fordi det i tillegg til medisinsk kompetanse også kreves særskilte feltmessige ferdigheter. Etter at feltsykehuset avsluttet sitt oppdrag, har legetilgangen for de norske styrkene i Afghanistan blitt mindre forutsigbar. Spesielt utfordrende har det vært å rekruttere kirurger for å stå på beredskap i Meymaneh. Sanitetstjenesten må vurderes løpende i forhold til de operative oppdrag. I perioder der evakueringskapasiteter og tilgang på tilstrekkelige behandlingsmuligheter for personellet har vært begrenset, har de operative sjefene vært nødt til å ta hensyn til og tilpasse sitt operasjonsmønster etter dette. Her ligger det en forpliktelse hos den operative sjef til å vurdere om gitte oppdrag i det hele tatt kan gjennomføres. Som nevnt har sikkerhetssituasjonen i Nord-Afghanistan forverret seg. Det er derfor et behov for å forbedre sanitetskapasiteten ved stabiliseringsenheten i Meymaneh. Samtidig er det viktig å være oppmerksom på at hoveddelen av det norske styrkebidraget over tid har forflyttet seg geografisk, først fra Kabul, deretter til Mazar-e-Sharif, og fra sommeren neste år til Meymaneh. Kombinasjonen av et økt norsk styrkenærvær i Meymaneh sammen med en forverret sikkerhetssituasjon og et mer krevende trusselbilde tilsier altså at det nå er et økende behov for bedre sanitetskapasitet. Det viktigste tiltaket i denne sammenheng vil være tilførselen av tre norske helikoptre til basen i Meymaneh tidlig neste år. Dette vil i betydelig grad forbedre evakueringsberedskapen og redusere transporttiden tilbake til sykehuset i Mazar-e-Sharif. I tillegg har jeg tatt et initiativ overfor Helsedepartementet og Legeforeningen for å sikre en mer stabil tilgang på kirurger og anestesileger til det kirurgiske teamet i Meymaneh i månedene som kommer. Rekrutteringen av kirurger til den norske ISAF-styrken har vært krevende. Det har dessverre, til tross for den innsatsen som er lagt ned, inntil nylig ikke latt seg gjøre å sikre en kontinuerlig bemanning av medisinske spesialister. Det er selvsagt ikke godt nok at vi har hatt perioder uten fullstendig bemanning, og dette finner jeg uheldig. Jeg vil likevel påpeke at vi i 63 av 73 uker som har gått siden materiellet til det kirurgiske teamet kom på plass i Meymaneh, har hatt enten anestesilege eller kirurg til stede i leiren, i tillegg til allmennlege og spesialsykepleiere. Jeg erkjenner at dette ikke har vært en fullt ut tilfredsstillende løsning gjennom hele perioden, men det har likevel gitt oss en viss akuttmedisinsk beredskap til stede. Jeg har samtidig stor tro på at de tiltak det har blitt arbeidet med siste året, og som har blitt ytterligere forsterket den siste tiden, vil gi gode resultater. Vi har nå både anestesilege og kirurg på plass i Meymaneh, og vi har således et komplett kirurgisk team i området. Vi har nå en sikker tilgang på kirurger ved stabiliseringsenheten i Meymaneh frem til 1. april og regner deretter med å få effekt av de langsiktige tiltakene. Det er selvsagt en prioritert oppgave for meg å opprettholde dette beredskapsnivået. Norske styrker er kommandomessig underlagt sjef ISAF og den regionale sjefen for ISAF i Nord-Afghanistan. I tråd med NATOs operasjonsplan vil den norske sjefen i stabiliseringsenheten i Meymaneh motta oppdrag fra denne regionkommandoen. Det er den operative sjefen, i dette tilfellet sjefen for stabiliseringsenheten i Meymaneh, som forut for ethvert oppdrag vil måtte vurdere om sanitetsdekningen er tilfredsstillende i forhold til risikoen. Hvis sanitetsdekningen ikke er tilfredsstillende for oppdraget, vil den norske sjefen for stabiliseringsenheten i Meymaneh heller ikke utføre oppdraget. Oppdraget vil da bli kansellert, i forståelse med sjefen for den nordlige regionkommandoen. Hvis denne samforståelsen ikke skulle være til stede, vil kontingentsjefen med ansvar for samtlige norske styrker i Afghanistan, etter råd fra den norske sjefen for stabiliseringsenheten i Meymaneh, kunne stoppe norsk deltakelse. I tråd med disse kommando- og kontrollmekanismene skal de norske styrkene tilpasse seg begrensninger i forhold til hva slags operasjoner de påtar seg. Dette har bl.a. vært tilfellet ved utrykningsstyrken i Mazar-e-Sharif, som i perioder har måttet ha støtte av tyske leger når den skulle ut på operasjoner. Det har også vært tilfeller av at man har måttet kansellere oppdrag, fordi lege ikke har vært tilgjengelig. De norske styrkene skal ikke benyttes til mer krevende operasjoner enn det de kapasitetsmessig er forutsatt å skulle gjøre, og man skal ved mer omfattende operasjoner tilføres felles ressurser og kapasiteter styrt av den nordlige regionkommandoen. Sanitetsstøtten tilpasses de operative utfordringer, slik at personellet til enhver tid kan få en tilfredsstillende medisinsk behandling. Da norske styrker ble satt inn under operasjonen i Faryab- og Badghis-provinsene i Nordvest-Afghanistan tidligere i høst, var operasjonsområdet forsterket med tyske sanitetsressurser i tråd med dette prinsippet. Det var også etablert et midlertidig tysk feltsykehus i Meymaneh. Dette var en integrert del av operasjonsplanen til sjefen for den regionale NATO-kommandoen i Nord-Afghanistan. Sikkerheten til norske styrker er også avhengig av en rekke andre forhold. I den sammenheng vil jeg spesielt trekke frem byggingen av ny leir utenfor Meymaneh by, som gir et høyere beskyttelsesnivå, mulighet til å operere helikoptre i tilknytning til leiren og bedre helsemessig infrastruktur. Som sagt vurderer vi fra norsk side kontinuerlig sikkerhetsutfordringene for våre styrker. Det kan resultere i ulike styrkebeskyttelsestiltak som f.eks. operative begrensninger, tilførsel av materiell eller styrket vakthold. Det er viktig å være oppmerksom på at utviklingen i Afghanistan er i stadig endring, og sikkerheten i Nord-Afghanistan har tilspisset seg den siste tiden. Dette er årsaken til at Regjeringen vil forsterke den norske tilstedeværelsen i Meymaneh med en infanteristyrke på om lag 100 norske soldater og tre helikoptre med opp til 70 soldater som skal understøtte disse. Helikoptrene vil være på plass så snart det er teknisk mulig å understøtte dem i Meymaneh, og dette vil bli en meget viktig forsterkning av evakueringskapasiteten og dermed av sanitetstjenesten for norske enheter. Våre spesialstyrker, som i mars igjen vil være på plass i Kabul-området, har sin egen sanitetsstøtte tilpasset avdelingens oppdrag og behov. Jeg vil derfor i fortsettelsen konsentrere meg om situasjonen for de norske styrkene i Nord-Afghanistan. Avstandene og operasjonsmønsteret til de norske styrkene i Faryab-provinsen innebærer at de mobile observasjonsteamene selv må ha sanitetskompetanse til å håndtere skadde i en tidlig fase. De skadde må også kunne transporteres tilbake til nærmeste sanitetsinstallasjon. Våre styrker har god kompetanse på dette området. Som del av forberedelsene for MOT-teamet får de en utvidet sanitetsutdanning. Ett av lagsmedlemmene i MOT-teamet har også sanitet som sin hovedoppgave, og stillingen fylles normalt av sykepleier med spesialkompetanse. Mye av tiden opererer de langt fra leiren i Meymaneh. Det kan dreie seg om mange timers kjøretur i krevende terreng. Det er av denne grunn viktig å ha tilgang på god medisinsk evakueringskapasitet, i første rekke gjennom tilgang på helikoptertransport. Medisinsk sett er kirurgisk behandling på et rolle 2-feltsykehus klart å foretrekke fremfor behandling ved det enkelte PRT. Har man derfor først helikopter tilgjengelig, og pasientens tilstand tillater det, vil man normalt fly pasienten direkte til sykehuset i Mazar-e-Sharif. Forbedret legedekning innebærer høyere medisinsk beredskap for norske styrker ved at livreddende og skadebegrensende kirurgi kan gjennomføres i Meymaneh. Tilførsel av norske helikoptre reduserer evakueringstiden, og dette er spesielt viktig for styrkene som opererer langt fra hjemmebasen. Kombinasjonen av sikker tilførsel av kirurger i Meymaneh og norske helikoptre vil følgelig styrke sanitetstjenesten for de norske styrkene vesentlig. Jeg har aldri lagt skjul på at oppdraget de norske soldatene og styrkene gjennomfører i Afghanistan, innebærer risiko, og trusselbildet kan endre seg også i tiden fremover. Uansett hvor god sanitetsberedskapen er, er oppdraget i Afghanistan risikofylt. Vi gjør det vi kan for å ivareta sikkerheten for våre soldater, men samtidig vil det alltid være en risiko knyttet til det å delta i utenlandsoperasjoner. Jeg har informert Stortinget løpende om de norske styrkebidragene til Afghanistan. I den sammenheng har jeg også redegjort for sikkerhetssituasjonen og de utfordringene våre soldater står overfor. I den utvidede utenrikskomiteen 4. oktober sa jeg også at legesituasjonen i Afghanistan til tider er ganske prekær, og at vi på det tidspunktet ikke klarte å oppfylle den sanitetskapasiteten som vi ønsker i Meymaneh. Jeg viste også til at det var satt i gang et samarbeid med sykehus for å forbedre rekrutteringen, men at det ville ta noe tid før den ordningen ville komme på plass. Det er denne rekrutteringen som nå følges opp. Vi har, som jeg har vært inne på, satt i gang tiltak for å bedre rekrutteringen av kirurger til operasjoner i utlandet. Disse tiltakene er også omtalt i mitt skriftlige svar til kontroll- og konstitusjonskomiteen tidligere denne uken, men jeg vil trekke frem de mest sentrale momentene. Sammen med helse- og omsorgsministeren har jeg etablert en ordning for effektiv rekruttering av kirurger på kort sikt. Gjennom avtalen med Den norske legeforening, har vi sikret kirurger til Meymaneh i perioden frem til 1. april 2008. En viktig del av denne avtalen er fleksible vilkår som ivaretar både Forsvarets og den enkelte leges behov. Jeg har også gitt Forsvaret utvidede fullmakter, slik at de mer effektivt kan rekruttere leger. Disse tiltakene har som sagt gitt umiddelbar effekt. Det er tidligere i år inngått en avtale mellom Forsvaret og Ullevål universitetssykehus om tilsetting av spesialister ved sykehuset som kan og skal tjenestegjøre i operasjoner i utlandet. Dette er for å gi Forsvaret en forutsigbar tilgang på kvalifisert personell til denne type tjeneste. Tilsettingsprosessen er i gang. I tillegg er avtaleverket rundt en tilsvarende ordning med Universitetssykehuset Nord-Norge under utarbeidelse. Sammen med helse- og omsorgsministeren har jeg tatt initiativ til å gjøre en felles innsats for at denne typen avtaler på sikt kan utvides til flere større sykehus i landet. Disse tiltakene vil styrke Forsvarets tilgjengelige sanitetskapasiteter. Det er også innledet dialog med Den norske legeforening og andre foreninger som organiserer akademikere i Forsvaret, om ordningen med vernepliktige akademisk befal. Det er enighet om å inngå et samarbeid for å gjøre denne tjenesten mer attraktiv, særlig for leger, for derved å rekruttere flere leger til videre tjeneste i Forsvaret og til operasjoner utenfor Norge. Forsvarsdepartementet og Forsvaret har arbeidet med å få på plass en avtale med Serbia. Landet har partnerskapsstatus med NATO og holder et høyt faglig nivå innenfor sanitetskompetanse. Det er sertifisert et antall kirurger og anestesileger for tjeneste sammen med norske styrker. Samarbeidet fremstod som meget lovende og det var derfor knyttet store forventninger til at dette kunne bidra til å løse utfordringene rundt legedekning i Afghanistan. Arbeidet var kommet så langt at serbiske leger var klare til å reise til operasjonsområdet, men manglende formell politisk godkjennelse fra serbisk side stanset dette samarbeidet foreløpig. Forsvarsdepartementet har innledet en tilsvarende dialog med flere andre land. I løpet av høsten 2007 er det også truffet tiltak for å bedre arbeidsvilkårene, og ikke minst mer gunstige rotasjonsordninger for leger som tjenestegjør i Forsvaret. Jeg omtalte også i mitt brev til kontroll- og konstitusjonskomiteen den avtalen som ble inngått mellom Den norske legeforening og Forsvarsdepartementet 18. november, om strakstiltak for rekruttering av kirurger til Meymaneh i perioden frem til 1. april 2008. Det er viktig å understreke at denne avtalen er mer enn en ordinær tariffavtale med Legeforeningen. Den sikrer en leveranse av kirurgiske tjenester på et høyt kompetansenivå og på en helt annen måte enn vi ville kunne oppnå ved en ordinær tariffavtale. De deltagende legene i ordningen, som alle innehar kompetanse og erfaring som traumeteamledere ved akuttmottak, koordinerer og administrerer ordningen i tett dialog med Forsvarets sanitet. De forplikter seg til å tjenestegjøre etter fastsatt plan og å dekke opp for eventuelt fravær slik at tjenesten er tilgjengelig i Meymaneh i hele avtaleperioden. Dette er et kortsiktig tiltak. Jeg er svært fornøyd med at Forsvarsdepartementet og Legeforeningen er enige om en intensjon om at vi innen 1. april neste år skal få på plass en rammeavtale om lønns- og arbeidsvilkår for både kirurger og andre kategorier leger. Jeg legger også vekt på at Legeforeningen, i den avtalen som er inngått 18. november, har forpliktet seg til å arbeide for at tjeneste i militære operasjoner i utlandet gjøres meritterende. Jeg har med dette gjort rede for status når det gjelder den medisinske støtten for våre styrker i Afghanistan. Vi har i dag en tilfredsstillende legedekning i Meymaneh, ved at det kirurgiske teamet nå er fullt ut bemannet. I Mazar-e-Sharif har vi det tyske sykehuset, som sikrer en rolle 2-kapasitet. Vi har imidlertid fortsatt en utfordring i forhold til rekruttering av avdelingsleger til hurtigreaksjonsstyrken i Mazar-e-Sharif. Den avtalen som er inngått med Legeforeningen innebærer at vi vil gå i videre dialog for å finne tilfredsstillende løsninger også for denne gruppen, noe som vil kreve til dels andre typer incentiver og løsninger enn for kirurgene. Vi vil ha høyt fokus på denne saken i tiden fremover. Jeg vil imidlertid igjen presisere at en eventuell mangel på leger i denne styrken får konsekvenser for hva slags oppdrag som kan løses, eller utløse behov for støtte fra leger fra andre nasjoner. Jeg vil også igjen understreke hvor viktig det er for den overordnede sanitetsberedskapen at vi nå får på plass egne norske helikoptre i Meymaneh fra mars neste år. Som forsvarsminister finner jeg det selvsagt ikke tilfredsstillende at vi i perioder tidligere ikke har klart fullt ut å bemanne de ønskede legestillingene i Afghanistan. Det er også bakgrunnen for de strakstiltak, i tillegg til de langsiktige tiltak, som vi har satt i verk. Strakstiltakene har allerede gitt oss en bedre legedekning, og jeg har tro på at vår innsats også på lang sikt vil sikre oss den nødvendige medisinske og evakueringsmessige kapasiteten for våre styrker. Operasjoner vil alltid måtte ta hensyn til den tilgjengelige sanitetskapasiteten. Det å sende norske soldater og offiserer i utenlandsoperasjoner er en av de vanskeligste og viktigste beslutninger vi står overfor. Som forsvarminister har jeg et særlig ansvar for å påse at våre styrker er godt forberedt, godt utstyrt, godt ledet, og at de får god oppfølging i etterkant. Dette er et ansvar jeg tar svært alvorlig, og jeg kan forsikre Stortinget om at jeg har et kontinuerlig fokus på dette arbeidet.