Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2010-03-25:
I går var jeg, som en del andre foreldre på denne tiden av året, på påskeforestilling og så 60 andreklassinger opptre – og de imponerte, disse 7-åringene. De hadde lært seg mye utenat, både på engelsk og på norsk, de viste solid innlevelse på scenen, og ikke minst sto alle sammen fram i sine egne, små roller. Det var ingen nervøsitet å spore, så vidt vi kunne se, og de hadde god selvtillit og mot til å stå framfor en stor forsamling med voksne, som vi som nå er voksne, egentlig kanskje ikke torde. Dette måles ikke i PISA-tester eller på nasjonale prøver, men det har en egenverdi for den enkelte og for oss som samfunn som vi skal ta vare på. For trygge mennesker er mer robuste og takler livet generelt bedre enn i motsatte tilfeller. Norsk skole er svært god på akkurat dette, og det må vi ta vare på, ikke minst på veien videre for å gjøre skolen og utdanningsløpet enda bedre. Det er det denne meldingen handler om. Men idet vi gikk ut av auditoriet i går etter forestillingen, kom en av foreldrene bort til meg og sa at hun var mor til en av dem som hadde hovedrollene. Det var selveste Jesus han hadde spilt, som først hadde ankommet Jerusalem på palmeblader – og det var da en mengde yuccapalmer som var brukt som palmeblader. Det endte jo tragisk med korsfestelsen. Men moren sa til meg: Vi er så godt fornøyd med den nye læreren. I fjor hadde ikke min sønn tort å stå på den scenen. Nå stråler han av selvtillit – på en helt annen måte enn han gjorde i fjor. Det synes jeg er ganske tankevekkende, og viser noe som er svært viktig, nemlig at vi har et systemproblem i norsk skole. Norsk skole er veldig god. Det er mange som har det veldig bra der, men det for ujevnt. Det er for ujevnt mellom lærere, det er for ujevnt mellom skoler, og det er for ujevnt mellom kommuner. Finland trekkes stadig fram som et godt eksempel med tanke på PISA-undersøkelsen. Komiteen har nylig vært der på tur, og det som slo meg, var at de har en kultur i lærerstanden i det landet som gjør at de er mer omforent i vekten på læring og kunnskap, på hvordan man håndterer utfordringer, og om hvordan man gjør det. Vi har en jobb å gjøre i forhold til dette som ikke bare handler om PISA-undersøkelser, men som også handler om utdanning, etter- og videreutdanning, og at vi nå f.eks. gjør dette løftet innen lærerutdanningen. Den omfangsrike meldingen som vi behandler, handler jo nettopp om dette utdanningsløpet. Det er verdt å merke seg, synes jeg, at innstillingen viser at et samlet storting har store ambisjoner om å styrke dette feltet, fordi det er nødvendig for den enkelte, og fordi det er nødvendig for samfunnet. Det er særlig det at flest mulig fullfører videregående opplæring som er viktig – og nøkkelen – slik at de klarer å gå videre på studier eller ut i arbeid. Selv om meldingen og innstillingen handler om alt fra grunnskolen til universitet og høyskolene, er det altså den videregående skolen som er i størst fokus. Frafallet derfra er høyt, og det gir store konsekvenser i form av at færre får den fagutdanningen som vi så sårt trenger. Samtidig ser vi en ganske sterk økning av antall unge på attføring og blant uføretrygdede. Det er en svært uheldig utvikling både for den enkelte som det gjelder, og for samfunnet for øvrig. Innstillingen er omfangsrik, og det er ikke uten grunn. Det kommer veldig tydelig fram i komitéarbeidet for alle, vil jeg mene, at det meste henger sammen i utdanningspolitikken. Kveles nysgjerrigheten i småskolen, får vi færre forskere. Svikter det i grunnopplæring i sentrale ferdigheter som skriving, lesing og regning, påvirker det direkte hvor mange som fullfører yrkesfag. Hvor god språkopplæringen er på barneskolen, bestemmer hvor mange som kommer til å velge å studere i utlandet. Samfunnet omkring oss, ikke minst den internasjonale, økonomiske og globale verden vi er en del av, gir også føringer på dette. I EU er man svært opptatt av hvordan man skal håndtere det faktum at det blir stadig færre arbeidsplasser hvor det ikke kreves spesialkompetanse. Mange klassiske mannsdominerte yrker forsvinner, og gruppen med ufaglærte menn uten jobb er stor. Framtidsutsiktene for denne gruppen er også små. OECD antar at kun 3–5 pst. av den totale arbeidsstyrken i framtiden vil bestå av ufaglærte. Det innebærer at en god fagutdanning eller en solid akademisk utdanning må være målet for alle – og de som ikke får det, blir svært sårbare. Utfordringen vår som politikere blir da å skape en skole som klarer å gi alle et slikt utdanningsgrunnlag, men som samtidig er en skole for alle. For verken kan eller ønsker alle å bli akademikere, og mange er hva man kaller skoletrette og så lei teori at utdanning framstår som et ork. Mange har kontaktet alle oss i salen med en bønn om at skolen må bli mindre teoritung. Men i et kunnskapssamfunn som vårt kan vi ikke nøye oss med å si at noen ikke skjønner teori. Det er viktig å ha respekt og forventning til dem som begynner på yrkesfaglig studieretning, på samme måte som vi har det overfor dem som tar studiespesialisering. Erfaringer viser også at elever som blir møtt med respekt, tatt på alvor og som opplever klare forventninger, har mye større sannsynlighet for å gjennomføre – også de teoritrøtte. Det er for mange elever som går ut av ungdomsskolen med mangler i grunnleggende basiskunnskaper. Det er en av grunnene til frafallet i videregående skole. Dette kunnskapshullet er vanskelig å tette senere, og i dag er mulighetene begrenset for å kunne ta igjen det man har mistet av kunnskap tidligere. Derfor ønsker vi å utvikle et tilbud basert på erfaringer rundt om i landet, et forkurs før man begynner på videregående skole, som kan bøte på dette. Muligheten til å ta opp igjen sentrale deler av ungdomsskolen er ikke alltid til stede. Blant ungdom fra 18 til 30 år som fanges opp av Nav-systemet, oppleves dette som en mangel og et hinder på veien mot utdanning og jobb. Det er ingen tvil om at integreringen mellom teori og yrkespraksis må bli bedre. Den som mener at Reform 94 har skyld i denne mangelen, retter skytset feil. Et av grepene som ble tatt den gang, var nettopp å fagrette teorifagene, men det er ganske klart for oss alle at dette ikke har skjedd i alle klasserom. Trine Skei Grande var inne på en av forklaringsfaktorene, men det er også andre. Det finnes eksempler på at teorilærere – f.eks. de som underviser engelsk – nekter å gå inn på kjøkkenet eller inn i verkstedet for å undervise, men insisterer på å stå foran tavla med kritt, der vedkommende føler seg trygg. Da handler det ikke om fagplanene, som Høyre synes å tro, men det handler om ledelse, det handler om å utøve lærerrollen, og det handler om å være trygg i yrkesfaglige miljøer. Vi må ha en teoriutdanning som elevene opplever som meningsfylt, og det er det rom for i dag. Men hvorfor er det ikke mulig å legge lista lavere? Det er mange, særlig i skolen, som ønsker det. Da har jeg en opplevelse av at de ikke helt vet hva som venter elever som skal ut i arbeidslivet. Jeg lyst til å vise til Møller Bil. Det var et stort oppslag i Dagsavisen for en tid tilbake, der Møller Bil var knallharde på hva de forventer av de lærlingene som kommer til dem: «Lærlingenes manglende teorikunnskaper er vår største utfordring», sier de. Det som er resultatet – når skolen ikke har levert den teorien som skal til – er at de går på en egen skole hos Møller Bil, hvor de får den teorikunnskapen som de ikke har fått på skolen. Det er en fallitterklæring når det er på den måten. Så vil jeg vise til Mehmet, som går på denne skolen. Han smiler lett og sier at han har jo «behov for å friske opp teorien» når han skal bli bilmekaniker. Han sier at han synes «undervisningen var kjedelig, men fikk raskt erfare nødvendigheten av den da han kom». Her tror jeg vi er ved et kjernepunkt i den debatten rundt teori som foregår i denne salen nå. Det er muligens en skinndebatt. Jeg mener at Høyre på mange måter bidrar til det, for det er uklart hva de mener med egne fagplaner for yrkesfag og sånn, når vi egentlig har egne planer for yrkesfag. Jeg lurer også på om Høyre vil fjerne det med at yrkesfag skal gi rett til studiekompetanse – det henger litt i lufta. Men det er mulig det er en skinndebatt. For det jeg tror er svært viktig at Stortinget gir beskjed om, er at teorien må være mer praksisrettet enn mange opplever den i videregående skole i dag. Samtidig kan vi ikke fire på kravene, og det er ganske viktig. Haakon Lie har sagt mye klokt. På 1930-tallet drev han med opplæring og utdanning. Det var hans store mantra, han ville utdanne arbeiderklassen, og snakket direkte til arbeidsfolk. Det han sa, er at det er hardt å lære, og du kommer ikke til å skjønne det med en gang, men da må du bare prøve på nytt, for det er der nøkkelen til utvikling ligger. Det tror jeg ikke vi skal legge skjul på. Det å innbille barn og unge at de kan velge yrkesfag hvis de ikke liker teori, for det er et veldig enkelt løp, som det ikke er, er å undergrave teorifagene, det undergraver norsk arbeidsliv. Jeg tror det er svært viktig at vi ikke firer på kravene, men gir klare signaler til skolen om at hvis de yrkesretter teorien bedre enn de gjør i dag, vil også frafallsprosentene gå ned, og da har vi oppnådd mye.