Ola Elvestuen (Venstre), 2015-05-26:
Mineralnæringen har en lang historie i Norge og kommer til å ha en lang historie også i årene framover, som en viktig næringsvei, men det er også sånn at det medfører noen dilemmaer å ha en mineralnæring. Det er en ikke-fornybar ressurs, og det er klart at mange av de prosjektene vi har, innebærer store naturinngrep. Det gjør det både der ressursene hentes ut, og ved deponeringene av avfallet. Det har vært nevnt tidligere – nå ønsker riktig nok interpellanten ikke å ha en diskusjon om Førdefjorden og Repparfjorden, som er de aktuelle sakene nå, men det må allikevel nevnes. Norge er et av ytterst få land som fortsatt driver med sjødeponering av gruveavfall. I Førdefjorden er det snakk om at en får en fylling av fjorden, ikke at den legges permanent død. Men det er 3 km2 hvor man fyller opp med 150 m masse. Det er klart at det vil endre grunnforholdene i fjorden, og det vil i årene framover endre dette varig. I Repparfjorden er det tilsvarende en problemstilling med strømforholdene som er der, om massene i det hele tatt vil bli liggende innenfor den reguleringsplanen som faktisk er lagt. Dette handler ikke bare om disse enkeltsakene. Det handler også om hvilket regelverk vi har for å håndtere de deponiene vi har, når aktiviteten tar slutt. Det kan, som det er nevnt tidligere, være dårlige priser på en del mineraler akkurat nå, bl.a. som det har vært på jern. Og man må se på, dersom aktiviteten f.eks. i Sør-Varanger igjen skulle ta slutt, om det da er bygget opp nødvendige oppryddingsfond for å ta seg av deponiene i etterkant. Det mener jeg er et ansvar som vi i fellesskap har, å sørge for at vi også innenfor mineralnæringen har de nødvendige ressursene for å ivareta de problemene som måtte være der når aktiviteten opphører. Det er klart det er viktig å ha generelt strenge miljøkrav på dette feltet – som vi er stolte av at vi har innenfor oljenæringen – og Norge må ta mål av seg å ha de strengeste miljøkravene internasjonalt. Jeg synes også, til sammenlikning med oljenæringen, vi må se på om vi sørger for at nok av verdiene innenfor de mineralressursene vi har, blir igjen i landet. Bør vi også på dette feltet ha en naturressursskatt som sørger for at det faktisk blir nok verdier igjen i Norge? Mineraler er en ikke-fornybar ressurs. Internasjonalt er det riktig at vi – også innenfor det grønne skiftet – har behov for mange nye mineraler og metaller i forbindelse med nye produkter, som el-biler, som også er den nye grønne næringen. Men det er også en kjensgjerning at vi står overfor en internasjonal ressursknapphet som gjør at vi må tenke hele økonomien annerledes. Det må vi gjøre, og det må vi gjøre internasjonalt, slik at vi utnytter ressursene bedre. Vi må gå fra en lineær økonomi til en mer sirkulær økonomi, der vi får gjenbruk av de metallene og mineralene som vi henter opp. Da må vi også se på den teknologien vi i dag har. Hvis regjeringen f.eks. går hele veien og gir oss en utslippstillatelse – nå ligger det et forslag til Stortinget om at vi ikke skal gjøre det i Repparfjorden – er vi teknologisk så godt rustet at vi mener det er riktig å deponere avgangsmassene i Repparfjorden? Det er klart at en stor del ressurser også vil bli deponert i fjorden. Det er vel anslått at 1 400 tonn kobber hvert år vil være en del av sjødeponiet. Det er 588 tonn krom, og det er 240 tonn nikkel. Dersom man tillater at dette deponeres, vil det også gi mindre muligheter i framtiden til å hente ut mer av ressursen etter hvert som man får en teknologisk utvikling. Fra Venstres side mener vi at dersom det er nødvendig med sjødeponi, både i Førdefjorden og i Repparfjorden, viser det at dette fortsatt ikke er modne prosjekter. Ressursene blir ikke borte. Da må vi vente med å gi tillatelse – vente til vi også har en teknologi som gjør at vi kan deponere avgangsmasse på en forsvarlig måte, uten å legge det i fjorden.