Ivar Kristiansen (Høyre), 2013-02-14:
Takk til utenriksministeren for en grundig redegjørelse. Det som slår meg, er jo at man trenger mer enn én times redegjørelse for å fastslå hva som er det norske engasjement og de norske utenrikspolitiske ambisjonene. Derfor kan det være mulig at det lyder som et paradoks at jeg etterspør enda mer informasjon på noen områder, men la det likevel være tillatt å stille spørsmål ved dette brede, nærmest altomfattende, engasjement. Klarer vi i en verden i omstilling å foreta de nødvendige både politiske og organisatoriske prioriteringer som tiden krever for å være «hands on» på rett sted til rett tid når det er nødvendig? For et par dager siden besluttet Statoil å presentere det gledelige budskap at oljen fra Skrugard-/Havis-feltet skal ilandføres til Nordkapp. Statoil har samtidig gjennomført sin første LNG-last via den nordlige sjørute til Japan. Vi ser hva som er i ferd med å skje i våre nærområder, i våre nordområder som sådan, med en gigantisk utvikling, i en verden som har en befolkningsøkning som er relativt dramatisk, og som gjør at de virkelige utfordringene går i retning: Hvordan skal verden forsynes med mat? Hvordan skal verden forsynes med energi? Hvordan skal verden forsynes med mineraler? Det vi vet, er at alle disse tre viktigste faktorene har vi i vårt nærområde. Dette medfører at det er en betydelig internasjonal og også nasjonal interesse for våre nordområder, våre arktiske områder. I en tid med finanskrise ser vi at når det gjelder forsvar, det sikkerhetsmessige, må våre alliansepartnere begrense sine kostnader og utgifter budsjettmessig. Det stiller nødvendigvis styrkede og økte krav til egen deltakelse, egen prioritering og større norsk nærvær i disse områdene som – uavhengig av hva vi selv måtte ønske å gjøre – vil bli preget av en betydelig meraktivitet i årene som kommer. Utenriksministeren var så vidt inne på en slags styrket kontakt mellom Norge og Kina. På diplomatisk nivå får vi dette gjengitt i dag i Aftenposten – og dokumentert av den anerkjente Hongkong-professoren Willy Lam, som redegjør for at dette er ren og skjær kinesisk interessepolitikk. Her synes jeg at utenriksministeren kunne tillatt seg å gå utover sin taletid – enda mer enn han gjorde – for å definere om den kinesiske fremrykking i våre arktiske områder er å anse som problemfri. Når vi ser Kinas fotavtrykk ikke minst på Svalbard, Ny-Ålesund, og ønsket om å bygge satellitt, Kinas splitt-og-hersk-politikk i Danmark, på Grønland, og oppbygging av en gigantambassade i Reykjavik – og som i mye større grad kommer til å få fotfeste på Svalbard for å utvikle Grønland – kan det neppe være å anse som helt problemfritt. Derfor må våre nordområder og den arktiske politikken få en større grad av konsultasjon og oppmerksomhet. Vi vet at aktiviteten øker dramatisk. Vi ser at næringsaktivitet, deltakelse og bemanning i særdeles krevende klimatiske områder er på plass mer eller mindre før trafikkreglene for politikk er på plass. Vi kommer snart til å se at det er flere tusen individer i virksomhet i våre arktiske områder før navigasjon, før satellittkommunikasjon og før søk og redning er på plass. Dette er et område som krever hele Stortingets oppmerksomhet – først og fremst den utøvende funksjonen via utenriksministeren – for å sørge for at dette får en enda tyngre prioritet.