Trine Skei Grande (Venstre), 2010-01-14:
Først vil jeg takke interpellanten for at han løfter et så viktig tema på Stortingets talerstol. Det er litt trist at det ikke er flere som er med. Den akademiske friheten og forskerens frihet er en veldig viktig drivkraft i samfunnet. Den blir ikke bare styrt av måltall og målstyring, men også av den frihetsgraden de enkelte forskningsinstitusjonene får gjennom det som er de generelle pottene – den såkalte grunnfinansieringen av institusjonene våre. Når man stadig vekk styrer større og større deler, og man også krever en egenfinansiering for å få lov til å være med, blir den friheten stadig innskrenket. Når jeg sitter og leser f.eks. merknadene som den forrige komiteen hadde i forbindelse med forskningsmeldingen, er det en del fellesmerknader som var vakker lesning om forskerfrihet, men som egentlig ikke helt ble tatt opp i verken Fremskrittspartiets eller SVs innlegg her. Jeg tror det er viktig at man ikke skal ha en overdreven tro på at man gjennom fokus og styring skal klare å få forskningen til å være nyttig for samfunnet. For forskning har en iboende verdi i seg sjøl. Det er gjennom den frie grunnforskningen vi ofte har sett at vi får de mest nyskapende, de mest innovative og også de mest nyttige ideene for samfunnet. Av og til skaper man også kunnskap og grep som man ikke helt vet hva man skal bruke til, men når man kobler inn forskernes kunnskap og mulighet til å bryte barrierer, skjønner man det – sånn som at noen her om dagen sa at man kunne stoppe lysets hastighet, men det er ikke sikkert vi vet akkurat hva vi skal bruke det til i dag. Jeg tror at koblingen mellom den forskeren som klarer å stoppe lyset, som klarer å foreta det grepet, og de innovative kreftene som skjønner hva man kan bruke det til for å utvikle ting som gjør at samfunnet vårt faktisk blir bedre, er den kombinasjonen som er med på å skape et bedre samfunn. Det er derfor forskning, også forskning som kan virke helt unyttig der og da, får sin verdi. Hvis man tenker historisk tilbake på de store milepælene i verdensforskningen, kan man lure på om de hadde passet inn i vårt system. Man kan lure på om de store forskerne som vi i dag dyrker, hadde passet inn i Forskningsrådets søkerbunke. Vi kan lure på om de hadde passet inn i vårt system. Jeg syns vi hele tida skal tenke på at vi ikke bare skal ha den strømlinjeformede forskningen, den målrettede forskningen, den som er knyttet til næringsutvikling direkte, men at vi også skal være åpne for den forskningen som knytter seg til dannelsen i samfunnet – dannelsen som handler om at vi skal strekke oss mot mer kunnskap, også den kunnskapen vi ikke visste at vi ville ha. For ofte er det den kunnskapen som virkelig er med på å bringe oss videre. Grunntanken i forskningen handler jo om å eksperimentere. Det er helt meningsløst å gi forskere beskjed om at de gjerne skal eksperimentere for å finne gode løsninger, men de må aldri ta feil. Det er klart at ethvert eksperiment kan åpne for å ta feil, enhver teori kan vise seg å være feil i møte med virkeligheten. Den feilmarginen skal man alltid ha, for det er den som er med på å bringe oss framover. Forskning må kunne ta tid – det må kunne ta tid å utvikle de nye tingene som skal være med på å bringe oss videre. Interpellanten sa mye pent om hvordan nysgjerrighet og viten skal framstå, men vi må kunne ha et samfunn der vi balanserer dannelsesønsket, økonomi og samfunn i en hellig trekant som gjør at vi kan klare å utvikle de nye ideene. Det gjør man ikke nødvendigvis ved å fortelle folk hva de skal finne ut, men ved å gi dem stor frihet til å la nysgjerrigheten være drivkraften, at eksperimentene kan gå skikkelig i vasken, men også åpne for at vi kanskje får kunnskap vi ikke visste at vi ville ha. For det er den kunnskapen som virkelig er med på å bringe samfunnet framover.