Elsa Skarbøvik (Kristelig Folkeparti), 2004-01-15:
Kristelig Folkeparti ønsker at Den norske kirke selv må få utnevne sine proster og biskoper. Dette er en naturlig fortsettelse av de reformer som har pågått i flere tiår, og som har økt selvstendiggjøringen av Kirken som et trossamfunn. Reformene har vært mange, og Kirkens utnevning av sine egne prester har vært blant de mest selvsagte. Men hvorfor stoppe der? Biskop og prost er sentrale stillinger i Den norske kirke. Deres oppgave er også å være prester, altså å være åndelige ledere. Ansettelsesmyndighet når det gjelder sogneprest- og enkelte andre prestestillinger ble flyttet fra Kongen i statsråd til bispedømmerådene ved kgl. res. av 17. juni 1988. Det er siden gjentatt fra Stortingets side at Kirken må ha større frihet og selvstendighet. En naturlig oppfølging av dette fra Kristelig Folkepartis side er dette grunnlovsforslaget vi behandler i dag, for å understreke at Den norske kirke først og fremst er et trossamfunn. En samlet komite sier i sin første merknad i innstillingen at det har vært et viktig utgangspunkt å sikre Den norske kirke økt frihet og uavhengighet. For Kristelig Folkeparti er konsekvensen en nyordning som først og fremst sikrer selvstyre i åndelige spørsmål. Da er det naturlig at de som er åndelige ledere, utnevnes av Kirken selv. Proster og biskoper har selvfølgelig stor innflytelse på læremessige avgjørelser i Kirken. Derfor hører dette inn under et trossamfunns indre anliggender. Også Kirken selv ønsker dette. Man kan problematisere hva som er «Kirken selv». For meg er det kirkens egne organer. For eksempel sa Kirkemøtet i november 2000 at utnevninger av biskoper og proster bør overføres til organ som har basis i kirkelige valg. Kirkerådet mener at utnevning av proster kan delegeres til et spesifikt kirkelig organ, uten at dette får konsekvenser for Grunnloven eller statskirkeordningen for øvrig. Noen hevder at Kongen i statsråd fortsatt skal ha siste ord i utnevninger av proster og biskoper, for å ivareta bredde og åpenhet, noe også representanten Arnstad antydet i sitt innlegg. Dette kan oppfattes som mistillit til Kirken som trossamfunn. Dessuten er det interessant å merke seg gjennom merknader i innstillingen at dette forslaget egentlig har flertall bak seg. Men det argumenteres med tidspunktet for innføringen av selve lovendringen, da knyttet til stat-kirke-kommisjonens arbeid. Jeg er enig med representanten Lønning i at da kommer den egentlige debatten om selve kirkeordningen. Kristelig Folkeparti kan ikke se at argumentene for å fortsette selvstendiggjøringen av Kirken er avhengig av synet på statskirke. Dette kan man enes om uavhengig av synet på statskirketilknytningen. Begge parter ønsker fortsatt en inkluderende folkekirke, og andre reformer har vi også tidligere vedtatt. Vi ser at endringen med å stryke ordet «geistlige» i Grunnloven §§ 21 og 22 vil medføre behov for endringer i kirkeloven. Men vi mener at endringsforslaget ikke vil føre til oppløsning av statskirkeordningen som sådan nå. Den problematiseringen som representanten Lønning kom med, oppfatter jeg er i forhold til helheten i Grunnloven. Men jeg kan allikevel ikke se at det er noen motsetning mellom dette og å selvstendiggjøre Kirken. Konsekvensen kan være at det ikke kan bli kirkestatsråder. Dette mener vi man kan komme tilbake til ved senere anledninger.