Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-05-31:
La meg helt innledningsvis slå fast det selvfølgelige i at for denne regjeringa er hensynet til pasienten det aller viktigste. Det er derfor vi holder på med politikk, og det er derfor jeg er helseminister. Det er på ingen måte i noen motsetning til Soria Moria-erklæringa, sjøl om Inge Lønning har gjentatt det opp til flere ganger fra talerstolen her i dag. Situasjonen er slik at stadig flere pasienter behandles ved norske sjukehus, og ventetida er blitt betydelig redusert i åra etter sjukehusreformen. Fra sjukehusreformen ble innført i 2002 og til 2005 gikk ventetida for pasienter som fortsatt ventet på behandling, ned fra 194 dager til 88 dager i tredje tertial 2005, slik også interpellanten sa. Nye tall for første tertial i år viser at ventetida har gått ytterligere ned sia 2005 og er nå nede i 86 dager. Det er altså ikke riktig at ventetida på sjukehusbehandling generelt sett har økt, slik representanten Lønning prøver å framstille det. De tallene jeg har nevnt, gjelder som sagt for dem som fortsatt venter. Men dersom vi bruker ventetidstall for dem som har fått påbegynt behandling, har vi et enda mer positivt bilde. I 2002 tok det 88 dager før pasienten kom inn i behandlingssystemet innen somatikken. I første tertial 2005 var vi nede i 80 dager, og pr. første tertial i år er vi nede i 68 dager ventetid for dem som har fått påbegynt behandling. At kurven peker jevnt nedover, viser at de regionale helseforetakene nå er inne i en positiv utvikling med å korte ned ventetida fra henvisningen er mottatt og til behandlinga er satt i gang. Vi er selvfølgelig ikke i mål, men vi er på riktig vei. Det er riktig som representanten Lønning sier, at ulike private aktører har medvirket betydelig i det viktige arbeidet for å få ned ventetidene da behandlingskøene var svært lange. De siste åra har det vært en betydelig vekst i pasientbehandlinga. Det er viktig å utnytte kapasiteten i det offentlige helsevesenet fullt ut. Det har ikke alltid vært gjort de seneste åra. Så er de private aktørene et nyttig supplement til det offentlige tilbudet. Regjeringa har som kjent imidlertid sagt at vi vil begrense bruken av kommersielle aktører i helsetjenesten. De leverer i stor grad dagkirurgiske tjenester, men det er overhodet ikke snakk om å ha noe forbud. Nær 96 pst. av all utredning og all behandling som utløser ISF-refusjon, skjer i offentlig regi. Regjeringa ønsker at det fortsatt skal være slik at behovet for spesialisthelsetjenester primært skal dekkes av offentlige sjukehus. Som interpellanten er godt kjent med, ønsker denne regjeringa å differensiere noe mer mellom private ideelle og private kommersielle aktører i spesialisthelsetjenesten. Det betyr at sjukehus og helseinstitusjoner som er eid og drevet av frivillige organisasjoner, skal sikres gode og stabile rammevilkår gjennom avtaler med det offentlige. Samtidig vil vi begrense omfanget av kjøpsavtaler mellom regionale helseforetak og private kommersielle nisjesjukehus. Vi differensierer altså – med viten og vilje – mellom private frivillige eller «non profit»-aktører og private aktører med kommersielle formål. Offentlige midler skal først og fremst styres inn mot prioriterte områder for å sikre gode og likeverdige helsetjenester for alle som trenger det. Regjeringa har gitt veldig klare føringer for at visse pasientgrupper skal prioriteres høyt. Det gjelder pasienter som har psykiske problemer, rusmiddelmisbrukere, pasienter med kronisk sjukdom og pasienter som trenger rehabilitering og habilitering. Det er en kjensgjerning at de offentlige sjukehusene har langt mer sammensatte og krevende oppgaver enn en del private aktører. De offentlige sjukehusene har i hovedsak fortsatt eneansvar for akutte tilstander, for pasienter med mer alvorlige og sammensatte lidelser, og for enkle inngrep som krever innleggelse på grunn av pasientens alder eller generelle medisinske tilstand. I tillegg har de offentlige sjukehusene omfattende og krevende oppgaver innen bl.a. beredskap, undervisning og forskning. Leveranser av tjenester og kostnader blir derfor ikke direkte sammenlignbare. Jeg vil likevel presisere at det fortsatt skal være et rom for at private aktører medvirker i det samlede tjenestetilbudet når det er behov for det, gjennom avtaler med regionale helseforetak. Vi vet at tilgangen til helsetjenester varierer mellom de fem regionene og mellom ulike sjukdomsgrupper og fagområder. Jeg mener at den samlede behandlingskapasiteten i den offentlige helsetjenesten kan utnyttes på en bedre måte, bl.a. ved å legge til rette for en enda bedre arbeidsdeling i sjukehusene og mellom sjukehusene. I bestillerdokumentene til de regionale helseforetakene for inneværende år har jeg derfor stilt krav om at de skal kartlegge eventuell over- og underkapasitet ved sjukehusene. Denne kartlegginga skal brukes som grunnlag for omstillinger som kan være nødvendige for å få til en enda bedre arbeidsdeling, både mellom sjukehus og mellom regioner. De regionale helseforetakene vurderer nå kritisk omfanget av framtidige avtaler med private kommersielle leverandører. Hvor mange slike avtaler vi skal ha, og hvor omfattende disse skal være, må ses i lys av behovet for den aktuelle tjenesten og hvordan behovet for øvrig kan dekkes i den aktuelle regionen. Mindre bruk av private kommersielle aktører ville kunne få implikasjoner for enkelte pasientgrupper. Jeg understreker at målet fortsatt er at ventetider skal holdes lave, og at tilgjengeligheten skal være god for pasienten. For å sikre at de pasienter som trenger det mest, skal få behandling først, skal pasienter med rett til nødvendig helsehjelp prioriteres framfor pasienter som ikke har slik rett. Vi ser at det også her er store variasjoner mellom de regionale helseforetakene i tildelinga av rett til nødvendig helsehjelp. Andelen pasienter som har rett til nødvendig helsehjelp, varierer fra 55 pst.–90 pst. mellom de regionale helseforetakene. Jeg har gitt klare styringssignaler om at de regionale helseforetakene skal sørge for at kriteriene for tildeling av nødvendig helsehjelp blir så like som mulig i alle regionene. Og jeg vil si: Det skulle bare mangle! Vi kan slett ikke si oss fornøyd med ventetida for behandling på alle områder. Ventetida for barn og unge med psykiske lidelser er altfor lang. I bestillerdokumentene til de regionale helseforetakene for inneværende år har jeg gitt klare signaler om at det må bli kortere ventetid for barn og unge, og at det må bli bedre tilgjengelighet. I midten av juni venter jeg et forslag fra en arbeidsgruppe som har utredet muligheten for en særskilt ventetidsgaranti nettopp for denne viktige gruppa, som sliter med psykiske lidelser og med rusmiddelproblemer og er under 23 år. Jeg har også tatt initiativ til et pilotprosjekt i fire kommuner i Hedmark, der målet er kortere ventetid på sjukehusbehandling for pasientene. Innbyggerne i disse kommunene vil få hjelp av lokale pasienthjelpere, slik at de raskt kan benytte retten til helsehjelp når de trenger det, dvs. når man trenger å komme inn på sjukehus, skal man komme dit så fort som mulig, og det skal være mennesker ansatt til å gjøre den jobben. Å bruke retten til fritt sjukehusvalg vil være viktig i dette prosjektet. Samtidig får vi også prøvd ut om en slik ekstra service fører til at sjukehusene organiserer seg på en enda bedre måte, og derved utnytter kapasiteten bedre. I de kommunene hvor dette har vært forsøkt, har det redusert ventetida betydelig. Det blir interessant å se om det også skjer når vi prøver ut dette i større omfang. Jeg har tro på det. Etterpå skal ordninga evalueres. Jeg har som mål at dette skal bli en landsdekkende ordning som gjør at vi greier å få til et system der alle, uansett hvor man bor i landet, kan få hjelp til å komme fortere inn på sjukehus. Jeg kan forsikre Stortinget om at jeg følger nøye med i utviklinga når det gjelder ventetider i spesialisthelsetjenesten. Det skal være slik at alle pasienter skal føle seg trygge på at de får nødvendige helsetjenester innen de frister som er medisinsk forsvarlige.