trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
Jeg må bare beklage og si at jeg synes statsråden ikke hadde veldig mye nytt å komme med her. Hun hadde for så vidt en grei gjennomgang av det nye kapittel 4 i voksenopplæringsloven. Jeg forstår fullt ut at vi ikke kan ikke drive med klagebehandling fra Stortingets talerstol – det både forstår jeg og respekterer jeg. Jeg synes likevel det kunne være greit å være litt tydeligere på hvilke kriterier som ligger til grunn for godkjenning av nye bibelskoler eller eksisterende bibelskoler. At statsråden legger veldig vekt på at de nye kriteriene skal kunne brukes skjønnsmessig ved en eventuell godkjenning eller ved et avslag, er ikke med på å gjøre det noe enklere for søkerne – når kriteriene igjen altså kan brukes skjønnsmessig. Jeg vil tro at de fleste vil respektere og forstå at dersom to skoler har tilnærmet likt verdigrunnlag og innhold og for så vidt ligger i rimelig nærhet til hverandre, slik at flest mulig i alle aldersgrupper kan bruke skolene, er det greit nok at det er én skole. Men dersom en vil måtte reise fra f.eks. Kristiansand – som heller ikke har fått svar på sin søknad om bibelskole – til Tromsø for å gå på tilsvarende skole, kan det være med på å gjøre det vanskelig for personer å få gå på bibelskole. Jeg hadde håpet at statsråden hadde vært noe tydeligere, men vi får se om det kommer noen flere innspill i debatten, innspill som kan tydeliggjøre for bibelskolene hvilke kriterier de har å forholde seg til. Jeg hadde også tidligere et spørsmål til statsråden i saken om bibelskolene og endring av kriterier. På det spørsmålet fikk jeg samme svar som det statsråden viste til i dag. Det skal bli litt interessant å høre om det er andre som har fått et annet svar på sitt spørsmål til statsråden – et svar såpass ferskt at det kom i går. Det kan jo være en positiv nyhet for disse skolene.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
Jeg synes faktisk statsråden var en del tydeligere i sitt andre svar. Jeg tror det er ganske mange som er glade for at det er det trosmessige som skal bli lagt til grunn ved godkjenning av skoler – at det må telle. Men fremdeles er jeg redd for at det vil slå skjevt ut med tanke på den skolen i Stavanger eller Kristiansand som søker om å få utvidet eller opprettet et tilbud, at man kanskje må reise til en helt annen del av landet. Som representanten Eriksen var inne på, er dette viktig ikke bare for storsamfunnet i vanlig forstand, men det er også svært viktig med tanke på menighetenes behov og kanskje også for enkeltmennesker som ønsker å ta et år på bibelskole for trosmessig å fordype seg litt mer enn det som er vanlig. Så det med ledig kapasitet andre steder i landet håper jeg ikke blir lagt så veldig stor vekt på når det gjelder den videre godkjenning av bibelskolene. Og så til de skolene som nå ligger på vent for å få behandlet sine søknader: Om det skyldes «sendrektighet» i forvaltningen eller andre ting, kan ikke jeg svare på. Jeg får bare støtte meg til at så kan være og forventer at det er hold i det Kristelig Folkeparti sier, som stoler så veldig på at det kun skyldes «sendrektighet». Da har de et spesielt ansvar i den saken dersom det skulle være slik at avslaget blir stående ved lag. Kristelig Folkeparti har vært med på dette vedtaket, og da regner jeg med at de passer på at bibelskolene blir veldig godt ivaretatt videre.
Svein Harberg (Høyre), 2012-02-28:
Min gode kollega, Henning Warloe, har løftet opp i stortingssalen en utfordring som han mener vi står overfor. Det er nemlig: Hva skjer med utviklingen av antall doktorgrader som blir avlagt i årene framover, når vi har sett at regjeringen for tredje budsjettår på rad ikke har satset på dette? Det er veldig rart å stå her og høre hvordan statsråden og noen fra regjeringspartiene svarer på denne utfordringen. De svarer altså med å vise til den satsingen som tidligere regjeringer har gjort, og som har lagt grunnlag for den store veksten som har vært på avlagte doktorgrader – ingenting om hva som blir utviklingen framover. Samtidig står statsråden her og skryter voldsomt av den satsingen og den strategien, men har altså nullet ut virkemidlene. Fordi det kunne være en utfordring med så mange i året, er det altså null for tredje år på rad, ifølge det som statsråden selv sa. Fordi det ikke sto øverst på prioriteringslisten fra de store universitetene, er det helt borte fra statsrådens prioriteringsliste. I tillegg klargjør statsråden her at de store universitetene har sagt at dette ikke er det viktigste, men at de nye universitetene – som vi altså har sagt at vi vil ha, og som skal utvikle seg, der stipendiater og postdokstillinger er noe av det viktigste for å utvikle deres forskningsmiljøer – har bedt om det, men de får altså null. Det er en logisk brist her, og det er en forvirring som gang på gang oppstår når det gjelder utviklingen av universitets- og høyskolesektoren og høyere utdanning. Hva er planen? Henning Warloe spurte: Hva kan vi gjøre? Hva er planen når det nå er null for tredje år på rad? Hvordan skal vi opprettholde dette? Og hvordan vil vi gripe fatt i det? Ingen svar på det er kommet, men det blir vist til tidligere strategier som har gitt gode resultater. Det er flott! Kanskje en skulle ta det med seg videre? Jeg har bare lyst til å understreke det som er utfordringen, for at det ikke skal bli en kjempedupp på dette området i årene som kommer, når en får effekten av at det nå på tredje året ikke har vært innsats på dette. Hva vil statsråden og regjeringen gjøre for å sikre at det ikke skjer – og i tilfelle at ikke det tomrommet blir langt, for mye kan tyde på at det blir en dupp i den kurven? Så må jeg minne om at når det er snakk om nærings-ph.d.-er, var vi jo noen som var sterkt kritiske til de signalene som kom da det ble varslet reduksjon i satsingen på nærings-ph.d.-er. Fordi det var så liten interesse, sa vi akkurat det som statsråden heldigvis akkurat nå bekrefter: Dette kommer, men det tar litt tid. Det er godt å høre at det nå har kommet, og jeg håper at det vil vise igjen i budsjettene som kommer. Men utfordringen til statsråden er: Hva vil hun kjempe for? Vi forstår at det ikke kommer budsjettlekkasjer her i dag, men hvilken retning vil statsråden kjempe for? Hva vil hun kjempe for, for å følge opp de strategiene som det skrytes så uhemmet av, og for å sikre framtiden når det gjelder postdokstillinger, stipendiater og dermed avlagte doktorgrader?
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2012-02-28:
Det er selvsagt full enighet om at det er viktig å ha en løpende og uavhengig vurdering av om bistanden gir de resultater som er målet. Det gjelder den bistanden vi yter bilateralt, enten det er fra land til land eller gjennom de mange frivillige organisasjonene, eller det er gjennom FN-systemet eller andre internasjonale kanaler. En slik evaluering er viktig både for å kunne dokumentere at målene nås og for å trekke lærdom der man ser at målsettingene ikke nås slik de var tenkt. Som det framgår av innstillingen, er det bygd opp en egen evalueringsenhet i NORAD som gjennomfører om lag ti evalueringer årlig, basert på toårige rullerende planer. Det legges særlig vekt på å følge prosjekter som vurderes som særlig risikofylte eller spesielt omfattende. Så langt evalueringene. Hva så med uavhengigheten? Den ivaretas også. Det er ikke NORADs egen enhet som står for vurderingene. Det gjennomføres av uavhengige konsulenter og forskere som velges ut etter en internasjonal anbudsrunde. Departementet kan selvsagt verken instruere eller påvirke denne delen av NORADs virksomhet. Informasjon om anbudsrundene, mandatet og rapporter er åpent tilgjengelig på NORADs hjemmesider og kan altså gås etter i sømmene av alle som måtte ønske det. Denne åpenheten er viktig og er med på å sikre at uavhengigheten er reell og ikke bare formell. Komiteens leder, representanten Ine M. Eriksen Søreide, sa da også i en interpellasjonsdebatt 17. januar i fjor: «Norge har en god praksis når det gjelder evaluering av bistand. Her skal bistandsministeren også ha ros for sin åpenhet, kanskje spesielt i evalueringene av det Norge hadde av bidrag på Sri Lanka.» I tillegg til dette gjennomfører jo også Stortingets eget – aldri hvilende – kontrollorgan, Riksrevisjonen, forvaltningsgjennomganger av bistandsprosjekter. Det er også en viktig del av evaluerings- og læringsarbeidet. I dette arbeidet foretas også vurdering av norsk bistand av andre lands riksrevisjoner – om noen skulle komme på den tanke at vår egen riksrevisjon ikke skulle te seg tilstrekkelig uavhengig av regjeringen. Riksrevisjonens rapporter får vi til Stortinget. La meg legge inn én tanke som kan vurderes, om de uavhengige evalueringene på egnet måte kunne formidles til Stortinget, slik at vi får løpende innsikt i resultatene også av disse. Forslagsstilleren viser til Sverige og Storbritannia som har evalueringsenheter som ligger utenfor bistandsorganet, og ikke som hos oss, i NORAD. Erfaringsgrunnlaget med denne måten å organisere evalueringen på er etter flertallets syn i komiteen foreløpig for begrenset til å vurdere om det er en bedre måte å sikre uavhengighet på enn vår modell. Men dette er noe vi bør følge og ta med oss i en løpende vurdering av om evalueringsmetoden er tilfredsstillende, for den må også være til løpende evaluering, slik bistandsprosjektene i seg selv må være. Jeg antar at mindretallet selv vil redegjøre for sitt syn, der det skiller lag med flertallet. Flertallet mener altså at forslagene i dokumentet samlet sett er ivaretatt innenfor dagens evalueringsform. Med dette anbefaler jeg innstillingen.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
Da vi i Fremskrittspartiet besluttet å fremme dette forslaget som vi nå behandler, var det fordi vi har merket en stigende interesse for dette. Det er altså ikke noe vi har funnet på selv. Det har vært et ønske fra en del frivillige organisasjoner som er sterkt engasjert i norsk bistandsarbeid. Som vi understreker i innstillingen: NORADs egen evaluering er viktig og nyttig, men vi mener det ikke er nok. Aktører vi har snakket med, uttrykker det slik: Fravær av uavhengig evaluering er en fordel for dem som gjør en middelmådig innsats. Når et prosjekt bare er delvis vellykket, eller rett og slett en fiasko, vil NORADs binding til departementet redusere NORADs troverdighet som evalueringsinstans. Jeg har ingen grunn til å hevde at NORAD jukser med dette. NORAD evaluerer. De benytter konsulenter i sitt evalueringsarbeid, men det NORAD gjør, er i realiteten å vurdere sin egen virksomhet. Hvorvidt slik evaluering skjer med et kritisk blikk, kan det selvfølgelig reises berettiget tvil om. Evnen til relevant kritikk er alltid større hos dem som opererer helt uavhengig av virksomheten som skal evalueres. Jeg vil imidlertid notere meg representanten Svein Roald Hansens innspill om at NORADs evalueringsrapporter legges frem for Stortinget. Jeg slutter meg til den henstillingen til statsråden, og håper det vil bli fulgt opp.
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
Jeg har tegnet meg til replikk!
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2012-02-28:
I forbindelse med det innspillet som kom fra representanten Hansen innledningsvis i denne debatten, vil jeg spørre bistandsministeren om regjeringen vil legge evalueringsrapportene frem for Stortinget. Jeg sluttet meg også til det, og som representanter for to partier som har et ganske solid flertall i Stortinget, håper jeg bistandsministeren vil følge opp dette.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Alle evalueringer er selvfølgelig vid åpne. Dette er jo ikke interne evalueringer, de er fullt tilgjengelige for offentligheten. Men jeg ser ingen som helst problem med at vi kan finne en form for å oversende dette til Stortinget hvis Stortinget ønsker det. Vi følger det Stortinget ønsker. Så hvis Stortinget ønsker å få dette oversendt, skal vi selvfølgelig finne en form for det, men de er altså i dag fritt tilgjengelige, både i papirversjon og i nettversjon.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Man skal vokte seg vel for å så tvil om andres motiver. Når jeg har gjennomgått område etter område med menneskerettighetsproblemer i Etiopia, er jeg overrasket over at man da velger å så tvil om det. Når det gjelder denne Human Rights Watch-rapporten fra 2012, som interpellanten henviser til, om gjenbosettingsprogrammet, har The Development Assistance Group, som består av Storbritannia, USA, Norge og en rekke andre land, sendt «fact-finding mission» til alle regionene hvor gjenbosettingsprogrammet foregår. De har funnet at gjenbosettingen gjennomføres raskt, men at de grunnleggende tjenestene ofte ikke er på plass. Dette er bekymringsfullt, og de har tatt opp saken med etiopiske myndigheter, men undersøkelsene støtter ikke Human Rights Watchs anklager om tvungen gjenbosetting og systematisk og omfattende menneskerettighetsovergrep. Vi kan altså ikke ta og slenge ut løse påstander om noe så alvorlig som menneskerettighetsovergrep uten grundig å undersøke dem. Det er hva givermiljøet i Addis Abeba har gjort, inkludert EU-land, Storbritannia, USA og Norge. De har kommet til at det ikke er grunnlag for de mest vidtgående påstandene i Human Rights Watchs rapport. Jeg antar at interpellanten heller ikke mener at man skal basere sin politikk på påstander man ikke finner grunnlag for. Så er det omfattende menneskerettighetsproblemer i Etiopia gjennom antiterrorlovgivning, gjennom rom for andre politiske partier, politiske fanger, vilkårene for journalister og en serie andre spørsmål som jeg tok opp i mitt foregående innlegg. Alt dette er sentrale spørsmål i vår dialog med etiopiske myndigheter, og det er helt sentrale spørsmål i britisk og amerikansk dialog med etiopiske myndigheter. Det å karakterisere Etiopia som en utviklingssuksess er jo ikke annerledes enn f.eks. å karakterisere Kina som en utviklingssuksess. Jeg oppfatter ikke at noen er i tvil om at Kina har hatt en rask og stor økonomisk framgang selv om det er vesentlige menneskerettighetsbrudd i Kina. Det samme er situasjonen i Etiopia – en stor og rask økonomisk framgang, men med vesentlige menneskerettighetsbrudd. De menneskerettighetsbruddene tar vi opp i dialog med dem sammen med andre land.
Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
La meg først minne om spørsmålet som var grunnlaget for denne debatten: «Mener statsråden fortsatt at Norges syn på menneskerettighets- og demokratisituasjonen i Etiopia ligger på linje med oppfatningen hos bl.a. USA og EU?» Nå har jeg altså krystallklart, uten noen som helst tvil, dokumentert at ja, det er tilfellet. Da går interpellanten videre med en hel masse andre spørsmål. Men la meg da bare slå fast igjen: Vi ligger på linje med andre vestlige land. Ja, mer enn det, det er altså slik at den britiske konservative regjeringen bevilger 14 ganger – jeg gjentar 14 ganger – mer bistand til Etiopia enn den norske rød-grønne regjeringen. Det kan kanskje være en advarsel om litt lavere språkbruk i beskyldningene om å se lett på menneskerettighetsbrudd, når ens britiske partifeller mener at Etiopia er en så stor utviklingssuksess – ikke en menneskerettighetssuksess, men en utviklingssuksess – at man ønsker å gjøre det til det viktigste landet for britisk bistand. Men jeg oppfatter at den debatten er lagt død gjennom denne debatten. Jeg merker meg også at interpellanten ikke går videre på det sporet i noen videre innlegg, fordi den debatten er lagt død. Så kommer vi til den mye viktigere debatten: Hva gjør vi med de vesentlige menneskerettighetsovergrep som pågår i Etiopia? Da vil det en kaller en politisk dialog med Etiopia – som må inkludere en vesentlig menneskerettighetskomponent, ellers vil det ikke gi mening – være et viktig bidrag til å kunne ta opp alle disse spørsmålene i en fornuftig form med etiopiske myndigheter. Men som Dagfinn Høybråten prisverdig viste til, er verden mer komplisert enn man skulle like. Etiopia er avgjørende for konfliktløsning i Somalia og i Sudan. Etiopia er en stor utviklingssuksess med rask økonomisk framgang. Etiopia er en vesentlig klimaleder i Afrika, men Etiopia har også vesentlige menneskerettighetsbrudd. Da må vi, i den posisjonen som Norge er i – det samme med USA og Storbritannia – forsøke å komme fram til: Hvordan kan vi ha innvirkning på å redusere menneskerettighetsbruddene, samtidig som vi beholder alle de andre positive delene av dialogen med Etiopia? Det er ingen tvil om at det er snakk om vesentlige menneskerettighetsbrudd. Det har vi tatt opp, det vil vi fortsette å ta opp, og det vil være en viktig del av dialogen. Jeg vil til slutt si at både Peter N. Myhre og Dagfinn Høybråten trekker fram noe helt vesentlig. Jeg tror Etiopia nå ikke er det tredje største, men det nest største landet i Afrika når det gjelder folketall. Det er et av de landene i Afrika som har flest fattige, det er et land med ekstrem fattigdom. Det er derfor Etiopia i manges øyne er synonymt med f.eks. Bob Geldofs og Bonos innsamlinger til hungersofre. Det er altså en periode som nå alt tyder på er over i Etiopia, fordi landet har kommet seg ut av denne absolutt ekstreme fattigdommen. Men det er fortsatt et av de fattigste landene, hvor flest mennesker lider, i et høylandsområde hvor det også er kaldt. Så det er all mulig grunn til å vise solidaritet med de fattige menneskene i Etiopia, på den måten Dagfinn Høybråten tar til orde for.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-28:
Jeg takker statsråden for svaret – et ikke veldig overraskende svar. Det er mye gjenklang her fra den interpellasjonsdebatten vi hadde for et år siden og etter min oppfatning den samme uviljen til faktisk å gå inn i de store menneskerettighetsproblemene som Etiopia opplever. Det er ingen stor overraskelse at man kan si at bistanden virker i Etiopia. De har – som jeg også sa i min interpellasjon – hatt stor framgang på mange indikatorer. Nå er også litt av problemet, som mange peker på, at nettopp fordi Etiopia er så viktig for gjennomføringen av tusenårsmålene, ligger vestlige donorer ganske lavt når det gjelder menneskerettigheter og Etiopia, nettopp fordi man vet at Meles Zenawi tidligere har boikottet vestlige givere når man har begynt å stille for strenge krav til menneskerettigheter, f.eks. knyttet til lokalvalgene i 2007. I august i fjor stilte jeg et skriftlig spørsmål til statsråden om de avsløringene som kom fram fra BBC og The Bureau of Investigative Journalism, om at etiopiske myndigheter skal ha nektet å fordele mat og nødhjelp til landsbyer der opposisjonspartiene står sterkt. I sitt svar sa statsråden: «Det er viktig at de nye påstandene i BBCs reportasje undersøkes.» Og at han «i samarbeid med andre land vil se nærmere på hvordan vi kan bidra til at dette skjer». Spørsmålet er hvilke konkrete skritt utviklingsministeren har tatt for faktisk å undersøke om disse påstandene er riktige. Jeg vil bare understreke én ting som slår meg når jeg hører svaret fra Erik Solheim. Hvordan er det mulig så til de grader å kalle et land for «imponerende» og for «en suksesshistorie», når man på den ene siden har store framskritt på det økonomiske og sosiale området, men som på den andre siden opplever stadig sterkere grad av brudd på menneskerettighetene. Utviklingsministeren nevnte ikke tvangsflyttingsprogrammene med ett ord i sitt svar, noe som altså rammer 1,5 millioner mennesker, stort sett urbefolkning som tas fra levebrødet, som sulter, og der det begås vold og overgrep fra væpnede styrker. Det nevnes ikke med ett ord i hans svar. For meg er det uforståelig at man kan kalle et sånt land for «en suksesshistorie» og «imponerende». Ja, på mange felter har det gått bra, men det kan ikke være sånn at det trumfer brudd på menneskerettighetene av en sånn art som vi ser i Etiopia. Mitt spørsmål er egentlig hvor grensen går. Når setter man for alvor foten ned for et regime som vi bruker ca. 200 mill. kr i året på – direkte stat-til-stat-penger – som altså er et resultat av at Meles Zenawi etter hvert nekter nesten alle internasjonale organisasjoner å operere i landet?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2012-02-28:
Jeg vil takke for gode innlegg i debatten, men jeg vil åpne med å si at jeg reagerer veldig sterkt på at en statsråd i Stortinget står og sier at en representant slenger ut «løse påstander om noe så alvorlig som menneskerettighetsovergrep uten grundig å undersøke dem». Akkurat når det gjelder tvangsflyttingssaken, er altså BBC, Human Rights Watch, Oakland Institute, Survival International, bare fire av dem som påpeker akkurat det samme: grove og systematiske brudd på menneskerettigheter i forbindelse med tvangsflytting av 1,5 millioner mennesker. At det skulle være å slenge ut løse påstander om noe så alvorlig uten å sjekke først, tar jeg sterkt avstand fra. Det mener jeg statsråden også bør gjøre i sitt avslutningsinnlegg. Det må være lov å føre en debatt der man framfører kritikk av den politikk regjeringa og statsråden fører, uten at det blir utlagt som løse påstander som ikke sjekkes nærmere. Jeg antar at statsråden ikke mener at Jan Egeland farer med løse påstander og tøv som ikke kan dokumenteres nærmere. Så er jeg enig med dem som sier at det er mange positive utviklingstrekk i Etiopia. Men når vi nå skal gå inn i en såkalt strukturert politisk dialog, mener jeg det faktisk også er viktig å vite hva vi skal med den dialogen. Hvor vil vi med dialogen? Hvilke krav skal vi stille? Når skal vi si at grensen er nådd? Når skal vi si at menneskerettighetssituasjonen er blitt så problematisk at vi ikke lenger kan forsvare å ha det forholdet vi i dag har til Etiopia? Kanskje vi skal opptre på en annen måte, gjennom andre kanaler, slik som f.eks. svenskene har gjort. Skal vi fortsette å gi stat-til-stat-bistand, eller skal vi operere mer gjennom organisasjoner som Leger Uten Grenser, Røde Kors osv.? I Sverige og Finland legger de nå til grunn en helt ny innfallsvinkel for sin utviklingspolitikk. I Finland setter de nå menneskerettighetene i sentrum for all utviklingspolitikk. I Sverige har Gunilla Carlsson laget et frihetsmanifest som skal være et styrende prinsipp for alt som gjøres på utviklingssiden. Det er en innfallsvinkel jeg skulle ønske også Norge kunne ha. Når vi snakker om å forandre utviklingspolitikken, handler det om å konsentrere seg både tematisk og geografisk og ikke minst i sterkere grad å vektlegge både frihet og menneskerettigheter som helt grunnleggende for utviklingen framover. Det er ikke slik at en utvikling der mennesker får bedre økonomiske kår og bedre sosiale kår er noe myndigheter kan gjemme seg bak samtidig som de begår systematiske brudd på menneskerettighetene. Det regner jeg med at også regjeringa egentlig mener. Jeg mener det er viktig å få undersøkt nærmere de påstandene – de mange påstandene – som er kommet fram, fra mange ulike aktører, mange ulike land, og se om det faktisk er slik at disse bruddene på menneskerettighetene fortsetter å øke i styrke. Det regner jeg med at statsråden vil bidra til å klarlegge.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Når det gjelder bibelskoler – alle typer skoletilbud – er det ikke urimelig at man har som utgangspunkt kriterier som dreier seg om samfunnets behov for skoletilbudet, arbeidsmarkedets behov for opplæringen, etterspørselen etter skoletilbudet og ledig kapasitet ved tilsvarende skoler. Det som imidlertid var en utfordring i behandlingen av søknader fra bibelskolene, var å vurdere om dette var skoler som hadde den samme trosmessige profilen. Derfor er det som står etter behandlingen av den klagesaken vi fikk fra ACTA – IMI Kirkens Bibelskole, avgjørende viktig, nemlig at det er den trosmessige profilen som skal vektlegges. Jeg tror det gjør at bibelskolene skjønner at vi skjønner at man ikke kan putte bibelskoler i sekkeposter og nødvendigvis sammenligne dem med hverandre, selv om de ligger nær hverandre, men at det er viktig å gå nøye inn i det som er den trosmessige profilen. Det kommer selvfølgelig til uttrykk i læreplanene. Det er en viktig presisering, som jeg synes at Bente Thorsen skal glede seg over, fordi det er et viktig signal om hvordan vi kommer til å se på og sette praksis med hensyn til å behandle søknader og anker fra bibelskoler i framtiden. Nå har vi lagt om måten å tildele tilskudd på – vi har endret loven på dette – og det blir nå gjennom den praksisen vi legger til grunn, forutsigbart for bibelskolene. Da kan de vite med sikkerhet for framtiden at man vil legge vekt på den trosmessige profilen ved den skolen som søker om å bli opprettet eller å få utvidet sin kapasitet, i forhold til de bibelskolene som har ledig kapasitet. Det vet jeg at de som er i målgruppen, setter pris på, og jeg er sikker på at vi skal klare å få til et godt samarbeid om hva som er en rimelig balansering av skoletilbudet på dette området.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-02-28:
Jeg kan bekrefte at Kristelig Folkeparti og Dagrun Eriksen passer godt på denne saken, for vi har hatt mye kontakt om den, både formelt og uformelt, for å få dette til å gå seg til med de ulike kriteriene, samtidig som man måtte finne ut av hvordan man skulle definere det som dreier seg om trosmessig profil. Så når Bente Thorsen også viser interesse for dette, takker jeg for det, for jeg tror at vi nå gjennom praksis kommer til å finne avveininger mellom ulike hensyn som det er forståelse for blant bibelskolene, og som treffer med hensyn til det som måtte være etterspørselen etter dette. Nå er det jo viktig å understreke at det ikke er en rettighet at man umiddelbart får utbetalt tilskudd hvis man innfrir en del kriterier. Det er slik at søknadene må behandles på skjønnsmessig grunnlag, og de må avveies opp mot andre hensyn. Men det jeg tror ble krevende i starten da vi hadde lagt om dette, var å ha god nok kunnskap om de ulike trosmessige profilene i ulike bibelskoler. Det har vi nå gått nærmere inn i, og der er forståelsen slik som den framgår av den klagebehandlingen som ACTA–IMI Kirkens Bibelskole har fått. Jeg tror at vi skal klare å finne en balansert måte å behandle søknader fra bibelskolene på. Det ligger søknader, som har vært nevnt i denne debatten, til ankebehandling i Kunnskapsdepartementet. Det er riktig, som representanten Dagrun Eriksen også var inne på, at her er det behandling i direktoratet som har gått parallelt med at vi har hatt ankebehandling i departementet. Det betyr at når det kommer nye signaler om hvordan praksis skal være gjennom hvordan en ankebehandling er begrunnet, har det betydning for de sakene som man allerede har sittet og sluttbehandlet i direktoratet. Så med litt smidighet her går dette seg til.
Hadia Tajik (Arbeiderpartiet), 2012-02-28:
Jeg har gleden av å holde dette innlegget på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet på Stortinget. Vårt utgangspunkt er at lovoppryddingen som Stortinget foretok, der mange av de tidligere kapittel 6A-skolene gikk over til fagskoleloven, mens en del av de øvrige ble flyttet over til nytt kapittel 4 i voksenopplæringsloven, var en nødvendig endring. Blant kapittel 4-skolene er det store variasjoner i læreplanene, og det er jo også en del av poenget. Fordi vi også tar disse skolene på alvor, har vi forventninger til dem. Det innebærer at det ved den skjønnsmessige vurderingen ved godkjenning legges vekt på forhold som samfunnets behov for skoletilbudet, arbeidsmarkedets behov for opplæringen, etterspørselen etter skoletilbudet og den ledige kapasiteten ved tilsvarende skoler. Spørsmålet som interpellanten reiser, handler først og fremst om forståelsen av «tilsvarende skoler». Som kunnskapsministeren har gitt et konkret eksempel på, er det et premiss at man skal se hen til den enkelte skoles profil i vurderingen av om det er tilstrekkelig ledig kapasitet hos andre skoler når en skole søker om å bli godkjent. Religion og religiøs overbevisning er dypt personlig. Derfor er også religiøst mangfold blant bibelskolene viktig å ivareta. Det sier seg selv at en skole med én trosmessig profil ikke kan erstatte en annen bare fordi begge er forankret i kristen tro. Vi er derfor tilfreds med at dette er en av flere pilarer for vurderingen ved godkjenning og opprettelse av nye plasser. Det innebærer at vi ikke er enig i interpellantens forståelse av at det har skjedd en innstramning i godkjenning av bibelskoler. Det har også tidligere vært sånn at godkjenning av nye plasser har vært skjønnsbasert. Det å gjøre skjønnsbaserte vurderinger er altså ikke noe nytt. Faktum er at bibelskolene fyller en funksjon og et behov som en rekke troende har, og våre tre partier ser nødvendigheten av å ha etablert forutsigbare og ryddige rammer, som Stortinget har gjennom lovendringen, og som departementet gjør gjennom de pilarene en har skapt for vurderingen av søknadene. Nye bibelskoler må gjerne fortsette å søke. De vil fortsatt bli tatt på alvor og bli vurdert opp mot kriteriene av direktorat og eventuelt departement. Skolene som innfrir kriteriene, vil fortsatt bli godkjent, mens de som ikke innfrir, vil bli avvist.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2012-01-11:
Jeg har den glede å fremme et representantforslag fra stortingsrepresentantene Bård Hoksrud, Ingebjørg Godskesen, Arne Sortevik, Oskar J. Grimstad, Åge Starheim og meg selv om å opprette et nytt sårbarhetsutvalg.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-01-11:
Mitt spørsmål går til helseministeren. Og jeg kan, mens hun er på vei opp hit, berolige henne med at jeg ikke skal stille spørsmål om Bente Mikkelsens dannelsesreise til Roma, jeg skal derimot komme inn på feltet kreft og prostatakreft. Det var mange som reagerte da jeg i november lot barten gro, som en del av Movember-aksjonen. Jeg må ærlig innrømme at estetikken var ikke på sitt beste, vakkert var det ikke, men det var heller ikke det viktigste. I så måte kan man jo finne trøst i at enkelte hotelleiere i den senere tid har gått i samme bartefella. Det som imidlertid var viktig med Movember-aksjonen, var å fokusere på prostatakreft. Prostatakreft er den hyppigste kreftformen blant menn, og det er dessverre også slik at Norge topper statistikken for antall prostatatilfeller samt dødelighet knyttet til denne sykdommen. I Dagens Næringsliv den 7. januar tar en av Norges fremste prostatakirurger bladet fra munnen og sier følgende: «Jeg hadde dratt til utlandet for å operere prostatakreft, hvis jeg hadde hatt ressursene.» Dette begrunner han på følgende måte: «Det er kortere ventetider, man får ofte det nyeste utstyret, de mest erfarne kirurgene.» Han refererer til for dårlig medisinsk utstyr samt mangelen på bruk av private som et åpenbart problem i Norge. Vi har hatt et år da kreftbehandling, ventetider og garantier har vært gjenstand for stor debatt. Det er helt opplagt at regjeringen snart må gjøre noe og ikke bare prate. Så mitt spørsmål til helseministeren blir følgende: Vil helseministeren, i likhet med en av Norges fremste prostatakirurger, anbefale norske menn å reise til utlandet?
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2012-01-11:
Helsestatsråden sier at man må skape en god behandling og på den måten sørge for at det ikke skal være behov for å reise til utlandet. Det er jo det som er kjernen i spørsmålet. Hva er statsrådens svar for å skape denne gode behandlingen? Hvor er forslagene om å kjøpe mer og nytt utstyr, PSA-screening, f.eks., slik at man kan oppdage prostatakreften tidligere? Hvor er forslagene som vil øke kapasiteten? Hvor er forslagene som vil bedre kvaliteten også på norske kirurger, som er gode, men som kan bli enda bedre? Det jeg lurer på, og som jeg tror mange i Norge lurer på, er ikke bare å få høre om alt som er bra, men hva statsråden skal gjøre for å skape den gode behandlingen som hun sier hun ønsker.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Det har alltid vært slik at noen velger å reise til utlandet for å få behandling. Men mitt anliggende er å skape god behandling i Norge, slik at det overhodet ikke skal være noe spørsmål for noen om de skal måtte reise til utlandet. Det går an å fremstille norsk helsevesen på mange måter, men jeg vil understreke at norsk helsevesen er i verdenstoppen på mange områder. Så har vi våre mangler noen steder. Prostatakreft er et område hvor vi ser, og har sett i gjentatte medieoppslag og også i debatten her i Stortinget, at det er en del som venter lenge. Vi så også at samtidig som denne legen i Oslo gikk ut i Dagens Næringsliv, var det en på Vestlandet som hadde et annet syn. Så er det diskusjonene om når man skal operere, hvordan man skal operere, og hvem som skal operere. Det er krevende spørsmål, og jeg har forstått det slik at det er spesielt krevende med hensyn til prostatakreft. Det er ikke tvil om at dette er en kreftform som vi må ta veldig alvorlig, og som vi er nødt til å bygge opp operasjonskapasitet for på noen sykehus. Det er nettopp derfor vi har disse målsettingene våre og har stilt krav til sykehusene om et behandlingsforløp ved kreft som vi kan måle, og om at de skal innrette seg slik at de skal kunne gi god behandling til menn med prostatakreft så vel som til kvinner som får andre kreftformer.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Jeg har lyst til å understreke at vi har god behandling i Norge. Så vet vi at på noen områder kan vi bli enda bedre. Derfor måler vi. Derfor har vi økt budsjettene til sykehusene, slik at de skal være i stand til å fornye både utstyr og bygninger når det trengs, og også kompetanse, hvis det er det som er nødvendig. Derfor har vi satt måltall, vi setter krav til sykehusene om hvordan de skal innrette behandlingen for 80 pst. av alle krefttilfellene. Vi har satset på økning i kompetanse og ikke minst på måling av resultater. Hvis vi skal vite om vi blir bedre, må vi måle. Det har vi begynt med. Tallene er offentliggjort. Vi ser også veldig gledelige tall for noen kreftformer. Vi har målt tre spesielt nå når det gjelder ventetider. Neste år skal vi måle mange flere. Vi ser gledelige tall for noen. Noen sykehus er i mål med dette allerede, men vi kan bli bedre mange steder.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Jeg sier at på noen områder er vi gode, på noen områder kan vi bli bedre. Det er åpenbart at behovet for behandling av prostatakreft er økende. Det må vi ta på alvor. Det dreier seg om kompetanse, det dreier seg om økning av operasjonskapasitet, men det dreier seg også om å finne de riktige metodene. Nettopp på grunn av bivirkninger er man faktisk også faglig noe uenig om når man skal gå inn og operere. Det er i hvert fall ikke et politisk spørsmål, men som politikere skal vi selvfølgelig legge til rette for operasjon. Når det gjelder generelle helsekontroller og PSA-tester, er helsemyndighetenes anbefaling i forhold til det på det nåværende tidspunkt at vi ikke skal gjøre det foreløpig, ikke uten at det er generell arvelighet i familien.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Det har vært veldig viktig å ha en strategi for behandling av kreft. Det aller viktigste vi gjør nå, er tiltakene for å gjennomføre det vi har sagt vi skal gjennomføre. Det første i forhold til det er at Helsedirektoratet har laget veiledere og retningslinjer i forbindelse med mange kreftformer. Man har brukt folk fra det ypperste fagmiljøet i Norge til å utarbeide disse retningslinjene, og en av de siste var på prostatakreft. Så er jeg veldig enig i at vi må sette inn støtet på forebygging. Forebygging er særdeles viktig. Samhandlingsreformen, som er iverksatt nå, er ett av svarene på forebygging. Vi vet at hvis vi skal unngå flere krefttilfeller – det er i dag veldig mange i Norge som får kreft – er vi nødt til å satse mer på forebygging. Jeg mener at vi gjør mange tiltak på ulike områder som er avgjørende for pasientene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Det skal ikke være slik at pasienter skal være usikre på hvordan neste steg i et behandlingsforløp skal være. Jeg er kjent med at for noen prostatakrefttyper vurderer helsepersonell at man skal vente i noen tid. Men hvis noen er satt opp til og skal ha behandling – operasjon eller hva det måtte være – er målsettingen at for 80 pst. av tilfellene skal en være i gang med behandling innen 20 dager. Hvis man da ikke klarer å være i gang med behandling, skal i hvert fall pasienten få grundig kjennskap til hvorfor ikke behandling iverksettes, og det skal også inn i journalen. Jeg mener at det ikke er godt nok når noen pasienter selv må følge opp mot sykehuset. Vi har nå satt inn pasientkoordinator for dem som har alvorlige sykdommer – kreft er en av dem – slik at den enkelte pasient skal kunne ha et fast kontaktpunkt til sykehuset.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Det er viktig å styre sykehusene, men det er viktig å styre sykehusene ikke bare ved at man hele tiden skal legge inn ekstra penger – som har vært fulgt opp, også av denne regjeringen år for år i forhold til å prioritere rus og psykisk helse – men også ved å prioritere resultater og kvalitet. Det er jeg opptatt av. Det er heller ikke slik at det er snakk om diskriminering av pasienter på bakgrunn av om man hadde samme budsjettvekst for rus og psykisk helse som innenfor somatikk. Det må arbeides med det på helt andre arenaer enn bare gjennom budsjettet, selv om budsjettet selvfølgelig er en veldig viktig del i forhold til aktivitet. Nå har det vært en sterk prioritering av rus og psykisk helse i mange år. Vi ser at det også er viktig å kunne prioritere andre behandlingsformer, f.eks. kreft, som det har vært mye fokus på, som er særdeles viktig, og vi må prøve å gjøre alt. Men vi ser også at når det gjelder psykisk helse, kan vi bli bedre på effekt og på å få mer – og bedre kvalitet – ut av behandlingen. Et av svarene våre er rett behandling på rett sted og til rett tid. Det er å gjennomføre Samhandlingsreformen, det er at man kan gjøre mer i kommunene, at det kan legges gode behandlingsløp, også for dem som kommer inn til behandling, som er særdeles viktig. Jeg er veldig opptatt av at de som har behov for det, skal kunne få behandling i spesialisthelsetjenesten, men like viktig er den oppfølgingen de får i kommunehelsetjenesten. Derfor ser jeg optimistisk på at vi skal bli bedre på dette fremover, for det er heller ikke tvil om at det er behov for å øke både kapasiteten og ikke minst kvaliteten og resultatene innenfor dette området.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Både opptrappingsplanen for rusfeltet og opptrappingsplanen for psykiatri har ført til ekstra bevilgninger år for år innenfor både rus og psykisk helse. Det har vi fulgt opp, og det gjør vi fremdeles. Det har vært en enormt sterk satsing innenfor disse områdene. Det vil det fortsatt være, og det er altså ikke slik at økningen i seg selv er en garanti for kvalitet. Den kvaliteten må komme ut fra at det gis bedre behandling, at vi får mer ut av de ressursene vi har, og at det er bedre sammenheng i tjenestene mellom kommunen og spesialisthelsetjenesten. For å få til det må man bl.a. inngå avtaler. Det at disse avtalene nå er lovfestet – første del av avtaleverket skal være ferdig innen 31. januar – er særdeles viktig, både for å ha forpliktende samarbeid mellom kommunene og sykehusene og for at dette garantert skal bli fulgt opp. Jeg kan nesten ikke tenke meg noen grupper som er viktigere i forhold til Samhandlingsreformen enn nettopp de som sliter med rus.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Når det gjelder endringer i tilbudet innen rus og psykisk helse, har det vært en dreining i ressursbruken fra mindre døgntilbud til mer dagtilbud og poliklinisk tilbud. Det viser også behandlingsstatistikken. Men det betyr ikke at det ikke er viktig. Det er særdeles viktig at vi får god behandling for disse gruppene, også for dem som har spesielle problemer, som dobbeltdiagnoser. De skal ha behandling i Helse Sør-Øst. Men det har vært en del omprioriteringer i forhold til behandlingsmetoder. Når det gjelder akkurat dette tilfellet, denne ene institusjonen, må jeg komme tilbake til det helt spesifikke svaret, men generelt skal det være et behandlingstilbud til alle grupper, også dem som har dobbeltdiagnoser.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Det skal være rettighetene og behovene til pasientene som styrer. Hvis man er akutt syk, skal man ha øyeblikkelig hjelp, uansett hvilken diagnose man måtte ha. Det er et veldig viktig prinsipp. Så er det også slik at til noen institusjoner er det lang ventetid. Mange ønsker seg til spesielle institusjoner og et spesielt behandlingstilbud, hvor det er lange ventetider. Igjen vil jeg si at akkurat for denne gruppen er det like viktig at det er en sammenheng i behandlingstilbudet i spesialisthelsetjenesten og i kommunen. Så må vi heller ikke glemme at det tross alt har vært bygd opp mange ulike tilbud, ikke minst i Oslo, for denne gruppen. Det er viktig. Men nettopp det at vi nå legger frem en rusmelding, viser at vi ønsker å gjøre mer og diskutere oss frem til hva som er de riktige tiltakene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Dette er en pasientgruppe som ikke vil forsvinne, og da er vi også nødt til å ha et godt tilbud, og når man gjør endringer, kan man ikke gi et dårligere tilbud; det må bli bedre. Det har vært endringer på mange områder innenfor rus og psykisk helse, ikke minst dette at man har gått mye fra de lange sykehusoppholdene til mer dagbehandling og poliklinisk behandling. På den måten har man kunnet behandle flere. Dette er noe vi selvfølgelig vil følge opp, særlig ut fra et sterkt behov hos disse pasientene med dobbeltdiagnoser, som vi vet har det vanskelig, og ikke minst deres pårørende, som også har det særdeles vanskelig.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Denne pasientgruppen skal fortsatt få behandling og få et godt tilbud. Representanten er også kjent med at det foregår mange endringer i organiseringen av Oslo universitetssykehus. Den endelige utformingen, hvordan dette skal være, kan ikke jeg svare på i dag, men det er helt klart at denne gruppen pasienter skal og må ha et godt tilbud i fremtiden.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Først må jeg si at jeg er uenig i premissene i spørsmålet – og i insinuasjonene – fordi det er mange aspekter ved dette. Det må ikke være slik at fordi man skal tilby en lovlig behandlingsform eller undersøkelse, blir man mistenkt for å ville velge bort. Det er stor forskjell på det å få vite og det å velge, og jeg er veldig opptatt av at den viktigste kompetansen vi kan gi oss selv og våre etterkommere, er nettopp muligheten til å gjøre riktige etiske valg, for vi kommer til å stå overfor en teknologi som utfordrer oss så til de grader på mange områder. Når det gjelder kjønnsselektiv abort, er det helt uakseptabelt, og det er forbudt for helsepersonell å opplyse om kjønn før 12. svangerskapsuke. Det er nettopp fordi det ikke skal ligge kjønn til grunn for å ta abort. Vi ser at det er kommet tester som utfordrer oss, og så vi må ta stilling til hvordan vi skal forholde oss til det. Men abortloven ligger der, og den har vi – i hvert fall per i dag – ikke noen planer om å endre. Jeg mener at dette i veldig stor grad dreier seg om holdninger, og det er svært viktig å sende et kraftig signal om at det at jenter og gutter er like mye verd, er grunnleggende i det norske samfunnet. Sånn skal det være, og det skal vi jobbe for at det også skal bli fremover.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Selv om Arbeiderpartiet har tatt stilling til å gi tilbud om tidlig ultralyd, har regjeringen ikke behandlet dette spørsmålet – og kommer heller ikke til å gjøre det – før etter den konferansen som skal være på mandag, hvor vi har invitert vidt til en bred diskusjon om dette temaet. Det jeg synes er det aller viktigste her, er at man ikke må mistenkeliggjøre hverandres motiver. Vi har en 38 års aldersgrense i dag for når man tilbyr tidlig ultralyd og full fosterdiagnostikk. Man kan jo stille seg spørsmål om hvorfor vi har det. I den sammenheng synes jeg faktisk dette er et mye større spørsmål: Hvordan skal vi forholde oss til en teknologi som veldig mange tar i bruk, og som kanskje veldig mange tar i bruk fordi det ikke er så trygge og gode og sikre undersøkelser som vi ønsker det skal være, og at man gjør valg på bakgrunn av sviktende forutsetninger og sviktende informasjon?
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Når det gjelder kjønnsselektiv abort – det som har vært omtalt i VG de siste dagene – så er det slik at dette er på bakgrunn av en behandling i Europarådet. Det var derfor saken kom opp. Jeg fikk et brev fra Norsk Kvinnesaksforening og har svart på det. Når det gjelder kjønnsselektiv abort: Helsepersonell har ikke lov til å opplyse om kjønn før 12. svangerskapsuke, og det er så strengt at de kan straffes med både bøter og fengselsstraff i inntil tre måneder hvis de gjør det. Det er et sterkt signal om at det er en grunnleggende likhet mellom kjønnene. Så er det slik at når det gjelder abortloven, er det opp til den enkelte kvinne å velge å ta abort eller ikke. Sånn er lovverket vårt i dag, og sånn kommer det til å være.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Jeg ser at dette veldig lett kan bli et veldig sterkt press, men det skjer begge veier, for hvis man ønsker å gå til tidlig ultralyd – som veldig mange kvinner gjør, jeg tror faktisk nesten halvparten går til en tidlig ultralyd i dag – blir man mistenkt for å ville velge bort. Noen ganger er det jo bare for å få vite om det er liv, hvordan det er, osv. – de helt grunnleggende spørsmålene som man har når man blir gravid. Men jeg mener at det aller, aller viktigste vi kan gjøre, er å jobbe med både holdninger, tiltak og tilbud til dem som er annerledes, og som krever litt mer av oss som storsamfunn. Jeg er veldig opptatt av at ingen mennesker skal velges bort fordi de har en diagnose eller er annerledes. Jeg synes det er en utrolig kvalitet etter PU-reformen at alle, også psykisk utviklingshemmede, er kommunale mennesker med kommunale friheter, på lik linje med oss andre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Som jeg sa, tror jeg vi i fremtiden kommer til å stå overfor veldig mange etiske dilemma med hensyn til teknologi og hva teknologien kan gjøre. Derfor vil jeg fastholde at det aller, aller viktigste er at vi kan forholde oss til dette. At vi kan jobbe med å være et samfunn med toleranse for alle mennesker, er faktisk det aller viktigste, og at vi er i stand til å gjøre kloke valg. Det vil bety at hvis man f.eks. kommer med et tilbud om tidlig ultralyd til alle – det er ikke slik i dag at det er en plikt å gå til ultralyd, men det er et tilbud til den enkelte om å kunne gjøre det, og man blir også opplyst om at det kan være ting, man kan få beskjeder som kan være vanskelig å takle – er det aller, aller viktigste at det er gode veiledere som gir god informasjon. Det skal ikke være tvil om at det skal være plass for alle mennesker i dette landet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2012-01-11:
Jeg er, i likhet med representanten Giltun, opptatt av at personer med funksjonsnedsettelser skal ha et så aktivt og meningsfylt liv som mulig. Ordningen med brukerstyrt personlig assistanse er et virkemiddel som kan bidra til dette. Jeg har ikke grunnlag for å gå inn i denne enkeltsaken, utover å oppfordre brukere som ikke opplever at de får det tilbudet som de ønsker, eller mener at de har krav på, om å klage til fylkesmannen. På generelt grunnlag vil jeg understreke at brukermedvirkning er avgjørende for å få et godt tjenestetilbud. Det er lovfestet at tjenestetilbudet så langt som mulig skal tilrettelegges og gjennomføres i samarbeid med brukeren. Det skal legges stor vekt på hva brukeren mener. Dette fordrer at kommunen oppfyller plikten til å informere og veilede brukeren om aktuelle tjenestetilbud. Det finnes ingen særskilt bestemmelse som sier at en bruker mister retten til BPA dersom han flytter i egen bolig. Dette gjelder også ved flytting til bofellesskap. Kommunen skal vurdere hver enkelt sak individuelt. Hva som er den mest hensiktsmessige måten å yte nødvendige omsorgstjenester på, skal avgjøres i hvert enkelt tilfelle. Når det gjelder spørsmålet om fremtidig rettighetsfesting av BPA, følger regjeringen opp Stortingets anmodningsvedtak. Departementet arbeider med et høringsnotat som skal sendes ut så snart som mulig. Regjeringen vil da komme tilbake til Stortinget med forslag når høringen er oppsummert.