Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Siden representanten Vallersnes har permisjon, skal jeg på hans vegne introdusere saken. Den behøver ikke noen lang og omfattende forklaring, for komiteens innstilling er relativt kortfattet, og den er relativt lettlest. Det er, som de vil ha sett, som har lest komiteens innstilling, noe vekslende flertallskonstellasjoner når det gjelder en del av avsnittene i komiteens innstilling. Men på ett punkt er komiteens innstilling helt klar: Det er ingen andre enn det partiet som har fremmet forslaget, som er i nærheten av å støtte forslaget. SV er altså i denne saken, som i den generelle debatt om Irak-konflikten i forhold til Midtøsten i sin alminnelighet, helt alene. Jeg vil vel også anta at forslaget kanskje ikke hadde vært fremsatt og kommet til behandling på det tidspunktet det gjør, dersom man hadde vært klar over at situasjonen i Midtøsten ville komme til å forandre seg så vidt markant som den har gjort, i og med den tidligere palestinske president Arafats sykdom og bortgang. Man må vel si at i dagens situasjon er dette forslaget, som også under andre omstendigheter ville ha vært et dårlig forslag, et helt usedvanlig dårlig forslag. Dersom Stortinget skulle ha vedtatt det forslaget SV fremsetter i innstillingen, ville det nemlig i sin praktiske konsekvens ha ført til at Norge for fremtiden effektivt ville ha meldt seg ut av enhver rolle som mulig megler eller formidler av synspunkter mellom partene i Midtøsten-konflikten. Dersom et land skulle ha gått til FN for å samle bredest mulig oppslutning om en boikott av den ene part i en av de vanskeligste og mest fastlåste konflikter verden har på kartet i dag, ville det ha blitt oppfattet som en ren demonstrasjon, og det ville ha hatt en eneste politisk konsekvens, nemlig at Norge aldri mer ville kunne tenkes å komme i den posisjonen som Norge tidligere har vært i, nemlig som en viktig aktør for å bidra til å formidle kontakt mellom partene i konflikten mellom Israel og palestinerne. Det ville altså ha flyttet Norge ut av den realpolitiske virkelighet når det gjelder Midtøsten-konflikten, og over i resolusjonenes og demonstrasjonenes verden. Det er full enighet blant alle partier i utenrikskomiteen, med unntak av SV, om at dette ville være et meget uheldig skritt å ta, og et ganske særlig uheldig skritt å ta i den situasjonen vi er i i øyeblikket. Forholdet er jo at for første gang på en del år kan det synes å være visse bevegelsesmuligheter i den fastlåste konflikten. I den situasjonen burde Norges linje være å bidra så effektivt som vi er i stand til, når det gjelder å bevege de partene som sitter med nøkkelen til en konstruktiv utvikling i Midtøsten, dvs. USA, EU, Russland og partene selv. Hvis det ikke lykkes å aktivere disse tunge aktørene i retning av å bidra til at det kan avholdes frie valg i Palestina i nær fremtid, bidra til at det blir mulig å bygge opp en ny palestinsk selvstyremyndighet med troverdighet og med tyngde, vil man ikke komme noen vei når det gjelder å løse konflikten. Norges muligheter til å øve internasjonalt press er som kjent begrenset. Men takket være vårt NATO-medlemskap, og takket være vårt gode forhold også til EU, er vi i den posisjonen at vi kan bidra med den tyngde vi måtte ha, til å bringe fredsprosessen i Midtøsten tilbake på sporet. Som det sies i innstillingen, er det ikke behov for å tegne nye veikart, for veikartet ligger der, og alle vet at det bare er det veikartet vi i øyeblikket har som mulig opsjon når det gjelder å bringe konflikten ut av dødvanne. Jeg går ut fra at de enkelte partiene, i den utstrekning de finner det nødvendig, vil presisere sine særmerknader i innstillingen, så jeg nøyer meg med å anbefale flertallets klare tilråding om at SVs forslag avvises.