Erna Solberg (Høyre), 2010-04-27:
Samhandlingsproblemene både mellom forvaltningsnivåer, internt i helsevesenet og mellom ulike deler av helsevesenet og sosialapparatet er kjente utfordringer som vi har slitt med lenge. Det har vært gjort mange forsøk på å gjøre noe med det. Når det gjelder samhandling internt f.eks. i sykehusene, ble det vedtatt en viktig reform midt på 1990-tallet med pasientbehandlende lege, en rettighet som vi vel med hånden på hjertet alle nå vet i liten grad gjennomføres internt i sykehusene. I alle fall tror jeg raden av pasienter som ikke vet at de har fått oppnevnt, eller ikke har fått oppnevnt, en pasientbehandlende lege som skal koordinere resten av tjenestene rundt dem, er ganske lang. Derfor er det viktig å si at mer samhandling trengs ikke bare mellom forvaltningsnivåene, men det trengs internt i helsevesenet, det trengs internt på de forskjellige institusjonene, og det trengs på mange ulike nivåer. Så er jo da spørsmålet: Vil denne reformen slik den ligger nå, bidra til bedre samhandling? Det tror jeg vi med hånden på hjertet ikke kan si at vi vet i dag. For det som var antydninger til en reform i stortingsmeldingen som kom, er jo blitt skrellet av for de viktigste reformgrepene. Det er en retning i denne innstillingen i dag som det er stort flertall bak, men konkretiseringen er mangelfull og skaper en stopp ute, tror jeg, i utviklingen av bedre samhandling. Da denne stortingsmeldingen ble fremlagt, uttalte Jens Stoltenberg og Bjarne Håkon Hanssen i Dagbladet: «Flere før oss har slått fast at samhandling er kjerneproblemet i norsk helsetjeneste. Forskjellen er at denne regjeringen foreslår økonomiske og juridiske løsninger som kan føre til varige endringer der det svikter.» Så sent som i januar sa helseministeren på en konferanse i Hordaland at uten en kommunal medfinansiering, ingen reform. I dag vedtar ikke Stortinget noen kommunal medfinansieringsordning, iallfall ikke en skisse eller annet til hva det skal være. Hvis vi da bruker helseministerens egne ord, eller egen plansje, fra møtet i januar, er det altså ikke en reform. Nå mener jo vi at det er klokt at man tenker på nytt på dette området, men man burde ha klart i den tiden dette stortinget har vært samlet, å komme frem til klarere linjer, slik at kommunepolitikerne hadde visst hva de skulle forholde seg til. Opposisjonen har klart det. De har sagt noe om retningen på hvordan Samhandlingsreformen skal utvikle seg. Den skal skje i avtaler mellom en gruppe kommuner i et naturlig område med helseforetakene, med øremerkede midler. Med vårt opplegg ville altså kommunene og helseforetakene ha visst hva de hadde å forholde seg til av rammebetingelser i årene som kom, på et vesentlig område, og man kunne startet med det. Med Regjeringens opplegg kommer vi nå inn i en vakuumfase. Den vakuumfasen er ganske farlig, for entusiasmen rundt å bygge nye tilbud har vært stor. Men jeg har vært så mange steder og sett hvordan entusiasmen for øyeblikket forvitrer fordi de løftene som ble gitt, både i valgkampen, av tidligere helseministre og av andre arbeiderpartipolitikere og rød-grønne politikere, ikke ble fulgt opp i budsjettet i år med nok midler til å innfri prøveprosjekter, og ikke har en fremtidsretting. Vi kan ta et eksempel. I Gudbrandsdalen har man i mange år hatt et bedre alderspsykiatrisk tilbud enn det som er vanlig i Norge. Men det er jo bra. Det burde bli mer av det. De tunge psykiatriske pasientene har gjennom Kløverhagen fått en mulighet til et godt tilbud. Bjarne Håkon Hanssen sa til arbeiderpartiordføreren og ledelsen i Sanitetsforeningen at dette var et kjempebra tilbud, dette passet inn i samhandlingen – de la om driften, de skulle gjøre det. Nå legges det etter all sannsynlighet ned med den begrunnelse at dette er et bedre tilbud enn i resten av fylket, så da synes vi at vi skal sende folk fra helt nord i Gudbrandsdalen til Gjøvik for å få behandling, noe som betyr mye lengre avstand, og færre kommer til å få et tilbud. Hvis man bygger ned slike tilbud, blir det vanskeligere å bygge dem opp igjen, for i dag finnes det et fagmiljø. Det som er utfordringen ved den debatten vi har i dag, er kanskje ikke at vi er uenige i retningen, men vi har åpenbart helt ulike virkemidler, og vi har åpenbart en regjering som ikke vet hvor retningen skal gå. Hvis det er slik at opposisjonens forslag er for dyre, ja da er det et klart signal om at de forslagene vi har foreslått her, ikke er forslag de rød-grønne partiene har tenkt å gjennomføre. Det vil komme som en overraskelse på mange pasienter, deres organisasjoner og andre som har hørt rød-grønne løfter i valgkampen.