Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2010-06-09:
Om én måned er det 15 år siden folkemordet i Srebrenica. Det er det første i Europa etter annen verdenskrig. Over 8 000 gutter og menn ble drept i løpet av få dager. Deres eneste forbrytelse var at de var muslimer. Den dag i dag leter mødre i Bosnia etter sine barn. Mange av dem leter samtidig etter sine ektemenn, brødre og fedre. Byrden er tung. Levningene etter en del av ofrene er funnet. Forbryterne har prøvd å skjule sporene etter sine avskyelige handlinger. Likene har blitt flyttet fra massegrav til massegrav. Derfor er det fortsatt vanskelig å finne alle levninger. Etterlatte lever i daglig frykt for at noen skal banke på døra og si at levningene etter deres kjære er funnet. Mange gruer seg til denne beskjeden. Andre håper på at noen banker på og forteller at det endelig er funnet spor etter en sårt savnet sønn, ektemann, far eller bror. Det er ikke bare ofrene som ikke har kommet til rette, også krigsforbrytere er forsvunnet. Loven og rettferdigheten klarer ikke å innhente Ratko Mladic. Det er dypt urettferdig og totalt uakseptabelt for verden, men først og fremst for de mødrene som mistet sine barn i Srebrenica, Tuzla, Mostar, Sarajevo og i resten av Bosnia. Jeg har truffet en del av disse mødrene, og det har vært tunge samtaler. Dette er bakteppet for utviklingen i Bosnia. Det er mennesker som er Bosnia. Det er deres fortid og følelser som er avgjørende for hvordan landets framtid skal formes. Norge må bruke sin innflytelse og sine muligheter til å presse Serbia til å utlevere Mladic og andre som har blod på hendene, slik at de kan bli stilt for retten. En forutsetning for at Bosnia kan komme videre, er at krigsforbrytere kommer bak lås og slå. Jeg vil gjerne høre regjeringens syn – helst ved utenriksministeren – på hvordan Norge kan presse Serbia til å utlevere krigsforbrytere til domstolene. Da jeg besøkte Bosnia for under to år tilbake, ble jeg forbauset over at barn av bosnisk og serbisk bakgrunn på samme skole fikk undervisning i atskilte klasserom. De lekte ikke sammen, de snakket ikke sammen, de var atskilt fra hverandre i skolegården ved hjelp av et gjerde. Dette illustrerer også landet som helhet. Selv om krigen er slutt og befolkningen har gått tilbake til hverdagen, lever de atskilt. Det er satt opp gjerder imellom dem – i alle fall i hodene til folk. På statsnivå organiseres politiske partier langs etniske linjer heller enn langs politiske ideologier. Skjult og åpen rasisme spiller en vesentlig rolle i samfunnet. Mangelen på gjensidig tillit på ledernivå er nedslående. Det er egentlig rart at landet henger sammen. Europa er nødt til å ta dette på alvor. Europa må følge utviklingen nøye. For at Bosnia skal lykkes med å legge den triste og tunge fortiden bak seg og klare å etablere og styrke institusjoner, slik som rettsvesen, statsforvaltning og politiske institusjoner som parlament og regjering, er de avhengig av langt større oppmerksomhet enn i dag. Stortinget har meg bekjent aldri besøkt Bosnia siden statens opprettelse på 1990-tallet. Jeg vil oppfordre mine kollegaer om å vie Bosnia den oppmerksomhet landet fortjener. Jeg er veldig glad for at utenriksministeren i det siste har satt Bosnia og Balkan på sin agenda. Jeg vet at han har god kontakt med sin kollega Alkalaj. Vi ser at når det brukes tid og krefter, går utviklingen i riktig retning. På NATOs utenriksministermøte i Tallinn i april i år ble Bosnia innvilget en såkalt Membership Action Plan. Det har vært en viktig sak for Bosnia lenge. Dette drar Bosnia i riktig retning og inn i et fellesskap. Bosnia sliter med en statsstruktur som ble opprettet som resultat av Dayton-avtalen. Norge har fra starten av støttet Dayton-avtalen og ordningen med høyrepresentantens kontor. Det var sikkert en god løsning den gang den ble innført. I dag vet vi at Dayton-avtalen er et hinder for framgang snarere enn en løsning. Dette faktum erkjennes av International Crisis Group og Venice Commission – Europas egen ekspertgruppe på menneskerettigheter og forfatning. Europaparlamentet har vært av samme mening. Sonja Biserko er president for Helsingforskomiteen i Beograd. Hun sa følgende på et møte forleden: Som et resultat av Dayton-avtalen er Bosnia fortsatt en ikke-fungerende stat. Videre: Det internasjonale samfunnet har ikke skapt et nødvendig rammeverk for forsoning. Bosnia er et gissel for en stabiliseringsprosess som ikke er fullført. Alle forsøk på å reformere og bringe Bosnia videre strander på grunn av hindringer i Dayton-avtalen. Fornuftige reformforslag og fornuftige politikere mislykkes. Det er en utbredt frustrasjon over Dayton-avtalen i Bosnia. Ja, den er nesten hatet. Det er altfor stor fare for at dersom det ikke raskt finnes gode alternativer til Dayton-avtalen, kan gode krefter bli erstattet av reaksjonære og negative krefter. Det ligger fortsatt altfor mye sprengkraft i konflikten. Kruttønnen kan gå i lufta. Da kan det være altfor sent – akkurat som sist. Jeg vil gjerne høre regjeringens vurdering av dette forholdet. Som jeg sa i starten av mitt innlegg: Over 8 000 gutter og menn ble massakrert i løpet av noen dager i Srebenica i juli 1995. En kan si at det var Bosnias holocaust. Europa sto maktesløs og bivånet. Ofrenes mødre, søstre og hustruer står igjen uten en grav å gå til. De har krav på oppreisning, og rett til å vite sannheten om hva som skjedde med deres kjære. Europa kan gi dem en viss sjelefred og oppreisning. Europaparlamentet har anerkjent massedrapene på de 8 000 menn og gutter som et folkemord, og erklært 11. juli som offisiell minnedag for ofrene fra Srebrenica. Det samme har den amerikanske kongressen gjort. En del andre land i Europa har gjort – eller er i ferd med å gjøre – det samme. Selv Serbia har vedtatt resolusjoner som ikke er langt unna. For bosnierne er det svært viktig at Europa tar et visst ansvar nå og anerkjenner det som skjedde i Bosnia, som folkemord. For bosnierne har anerkjennelsen fra EU og andre land vært en svært viktig støtteerklæring, og et signal om at Europa tar ansvar for det som skjedde under krigen. Mitt spørsmål til regjeringen er derfor om det ikke er naturlig at Norge følger Europaparlamentet og den amerikanske kongressen i å erklære handlingene i Srebrenica for folkemord, og 11. juli som offisiell minnedag for ofrene for folkemordet. Bosnia er en del av Balkan, og Balkan er fortsatt en del av Europa. Fred på Balkan er et europeisk anliggende. Framgang på Balkan er vårt anliggende. Jeg ser fram til en nyttig debatt.