Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2008-05-08:
Denne interpellasjonen ble unnfanget under en studietur i november med Verdensbankens parlamentarikerforum til Kambodsja om jordbrukets betydning i kampen mot fattigdom. I området som omfatter Vietnam, Laos, Kambodsja og Thailand, skal flere hundre tusen mål være omplantet fra ris til kassawa eller majok. Kassawa er også en matplante, men omplantingen skjer fordi den selges som biodrivstoff til vesentlig bedre pris. Dette gir et betydelig løft for verdien av landets jordbruksproduksjon. Slik sett tyder tallene på suksess. Bak tallene i de berørte lokalsamfunnene er historien en helt annen. De tallrike små rismarkene har i generasjoner vært dyrket av bondefamilier i små landsbyer. Dessverre er lovgivningen for eiendomsrettigheter mangelfullt utviklet. Når markedet for biodrivstoff gir betydelig høyere priser enn ris, har det ført til omfattende «land grabbing» fra store selskaper og investorer. Resultatet er at lokalbonden mister jorden. Dermed forsvinner hovedføden, som er ris, og det ender med ytterligere fattigdom i landsbyen eller til sist i storbyslummen. Samtidig reduseres risdyrkingsarealet, og risprisen stiger. Etter jul samlet jeg bakgrunnsstoff om temaet med tanke på interpellasjonen. Da den ble innlevert for vel to måneder siden, var saken i ferd med å bli global og dukket sporadisk opp i verdenspressens overskrifter, som i lederartikkelen i Financial Times 26. februar: «Biofuels will not feed the hungry.» Interpellasjonsdebatten måtte utsettes i en måned. I mellomtiden har saken økt fra frisk bris til full storm, og tilfanget av stoff har eksplodert. Jeg skal prøve å gi en oppsummering. Det er mange faktorer som medvirker til de høye matvareprisene. Noen er strukturelle og langsiktige, andre er akutte. Det dreier seg hovedsakelig om hvete, mais og ris som grunnelementer i dagligkosten til store deler av jordens befolkning. For det første. Etterspørselen stiger. Jordens befolkning øker, og den økonomiske utviklingen i store land som Kina og India løfter heldigvis millioner opp fra fattigdom til økt kjøpekraft. Kostholdet blir mer likt vårt eget: mer kornprodukter, men også mer kjøtt. De vil, som oss, ha bolig, bil og biff. Storfe spiser mye kornprodukter. Ca. 700 kalorier dyrefôr tilsvarer et 100 kaloriers biffstykke. For det andre. Skyhøy oljepris øker matprisen. Særlig slår det ut på kostnader til transport og petrokjemisk gjødsel. De store nye økonomiene øker også etterspørselen av drivstoff betydelig, og det høye prisnivået kan bli langvarig. For det tredje. Betydelig jordbrukssubsidiering i særlig USA og Europa gjør det mindre lønnsomt for en del utviklingsland å satse på jordbruksutvikling. Dermed er deres potensial dårlig utnyttet. Bistandsprogrammene underprioriterer jordbruksutvikling, som bidrar til at fattige land er mindre selvforsynte enn de ellers kunne vært. Tilgangen på kornprodukter var stabil i så mange år at mange land bygget ned sine tradisjonelle nasjonale kornlager. I dagens situasjon begrenser flere kornproduserende land eksporten for å sikre nye lager. I et slikt marked ser en også at spekulanter forverrer krisen. For det fjerde. Situasjonen er akutt forverret i 2007 av dårlige avlinger i store og viktige kornproduserende land som f.eks. Australia. Unormal tørke eller oversvømmelser har rammet mange jordbruksland de senere år. Om dette er utslag av langsiktige klimaendringer gjenstår å se. I så tilfelle er også det del av de langvarige årsaksforholdene. Til slutt for det femte. På toppen av disse faktorene kommer virkningen av omlegging til storstilt biodrivstoffproduksjon. Kildene er her uenige, men midt på treet mener IMF at bruk av kornprodukter til biodrivstoff utgjør ca. 20 pst. av matprisøkningen de siste par årene. Hva er sammenhengen? Eksempelet fra Kambodsja er typisk for omplanting på bekostning av tradisjonelle matslag. Koplet til manglende sikring av eiendomsretten ble utslaget grotesk. Andre steder dyrkes de samme produktene som før, f.eks. mais, men de havner i drivstofftanken i stedet for i munn og mage. Forbrukergruppene bak drivstoffetterspørselen har betydelig mer kjøpekraft enn de sultne forbrukerne, og når store vestlige land samtidig subsidierer biodrivstoffproduksjonen kraftig, taper de sultende. Biodrivstoffdebatten er til dels svært unyansert og også vanskelig. Jeg har ikke tid til å gå dypt inn i spørsmålet om biodrivstoff og klimagevinst. Her er meningene sterkt sprikende. Det er åpenbart vesentlig for miljøeffekten hvilke typer vekster en benytter og helt avgjørende om det skjer til fortrengning av regnskog eller andre betydelige CO2-reservoarer. Med dagens løsninger synes klimaeffekten best ivaretatt med sukkerrør dyrket i Brasil på allerede oppdyrkede arealer eller på åpne sletteland der annen produksjon ikke fortrenges. På grunn av internasjonale markeder blir imidlertid konsekvensene ofte kompliserte. Time Magazine illustrerer dette 14. april med følgende eksempel: 20 pst. av USAs maisavling destilleres nå til subsidiert etanol. Etterspørselen sender maisprisen i taket. Tradisjonelle soyabønneprodusenter i USA legger derfor om til bedre betalt mais, og soyabønneprisen på verdensmarkedet stiger på grunn av synkende tilbud. Det får Brasils bønder til å utvide soyabønneproduksjonen på bekostning av beiteland, som rancheierne kompenserer gjennom hogst av CO2-lagrende regnskog og åpning av nytt beiteland. Time legger til at mengden mais som skal til for å fylle tanken på en SUV med etanol, tilsvarer mat til én person i 365 dager - altså i et helt år - og at vel 3 millioner mål brasiliansk regnskog gikk tapt bare de siste seks månedene i fjor. Hvor alvorlig er krisen? «This is a silent tsunami» sier administrerende direktør Josette Sheeran i FNs World Food Programme, WFP. Det er en blanding av hunger, underernæring, feilernæring og fattigdom. Fattige lands middelklasse kutter ut helsetjenester og kjøtt. De middels fattige med 2 dollar dagen tar barna ut av skolen og lever på ris, mens de med 1 dollar dagen kutter alt for å få en bolle ris om dagen. For de med under 1 dollar dagen er det håpløst. WFP mener at ca. 1 milliard mennesker lever på 1 dollar dagen. Øker matprisen 20 pst., vil minst 100 millioner til falle ned i denne gruppen. I noen land betyr det at ti års møysommelig fattigdomsreduksjon kan gå tapt. FNs generalsekretær sa på toppmøtet i London 23. april at de økte matprisene truer med å undergrave tusenårsmålet om å halvere verdens fattigdom innen 2015. Dette forklarer den senere tids opptøyer og voldsomme demonstrasjoner i mange land i flere verdensdeler, og at land som Kambodsja, Kina, Vietnam, India og Pakistan har redusert eller stoppet riseksporten for å sikre hjemmemarkedet. Hva må gjøres? På kort sikt må det skaffes mat til dem som sulter. På lang sikt må verdenssamfunnet finne fellesløsninger for å endre de strukturelle problemene. Risprisen er doblet bare de siste seks ukene. Verdensbanken anslår at matprisene har steget 83 pst. på tre år. WFPs årsbudsjett må styrkes for å dekke nye behov og for å kompensere for 40 pst. økning i matprisene generelt i år. Til det trengs det 4,3 milliarder dollar. Per 25. april hadde organisasjonen mottatt 1 milliard dollar. Det internasjonale samfunnet må med andre ord her ta et koordinert krafttak. Om en skal gå inn med mat eller penger vil variere, fordi man må hensynta innvirkningen på eksisterende lokal matproduksjon. Jordbruksutvikling må oppgraderes på den utviklingspolitiske agendaen. Det dreier seg om irrigasjon, teknologi, tilpassede og sykdomsresistente frøsorter, gjødsel og ikke minst adgang til lokale, regionale og internasjonale markeder. Det finnes trolig nok jordbruksarealer globalt dersom de utnyttes til bedre avlinger på bærekraftig vis. Kombinasjonen av styrket landbruk i utviklingsland og høye matpriser globalt kan stimulere til økt matproduksjon i Afrika og andre steder. For eksempel anses Russland for å ha et betydelig potensial. En slik utvikling vil påskyndes om USA og Europa bygger ned sine jordbrukssubsidier og handelsbarrierer. Biodrivstoff må vurderes mer nyansert. Vestens subsidiering av biodrivstoffprodusentene for å oppnå definerte målsettinger bør åpenbart revurderes. Om videre utvikling kan gi oss annen- og tredjegenerasjons biodrivstoff, får tiden vise. Gjennom multilaterale fora må en omforenes om totale regnestykker som inkluderer sideeffekter og sluttkonsekvenser for så vel klima som for tilgang og priser på mat, og som må bli styrende for både handelspolitikken og de økonomiske ordningene en velger. Med det omfanget denne saken nå har, imøteser jeg statsrådens vurdering. Jeg vil etterpå komme tilbake til hvilke forventninger jeg har til Norges innsats internasjonalt i denne sammenhengen. Men et første spørsmål er: Hva er Regjeringens politikk for å balansere hensynet til henholdsvis matforsyning, matpriser og klima?