trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Akhtar Chaudhry (Sosialistisk Venstreparti), 2007-02-08:
Det er prisverdig at denne debatten reises i landets parlament. Saken har dessverre ikke fått den oppmerksomhet som den fortjener, og burde fått for lang tid tilbake. Det er veldig prisverdig at politikerne engasjerer seg i saken, også politikere fra Høyre. Det er imidlertid en tendens i politikken at vi glemmer historien – enten glemmer vi, eller velger vi, å ikke ta det med oss. Miljøene har lenge bedt om et engasjement i denne saken. Det tidligste dokumentet jeg har klart å oppspore, er et spørsmål som ble stilt i Oslo bystyre fra SV, hvor vi bad daværende helse- og sosialbyråd, Erling Lae fra Høyre, om å se på saken og underrette bystyret om hva problemet var, og hvordan det kunne løses. Spørsmålet ble stilt i 2000. I mai 2002 oppfordret jeg daværende justisminister, Odd Einar Dørum, om å gripe inn og rydde opp i saken. Jeg bad ham om å gripe inn fordi politiet rett ut sa: Dette er en sak vi ikke prioriterer. Det sa de gang på gang. Til slutt ble det så mye at jeg oppfordret – og utfordret – justisministeren til å gripe inn. Det var på et tidspunkt da omsetning og bruk foregikk ca. 200 meter fra Oslo politidistrikts hovedkontor. At vi drøfter saken i dag igjen i landets parlament, betyr at saken, som jeg sa, ikke har fått den oppmerksomhet som den fortjener. Innimellom har jo Høyre vært i regjering i hele fire år. At vi igjen drøfter, og at vi er omtrent der vi var i 2000, viser at Høyre dessverre ikke har gjort den jobben som de i dag ber om at vi skal gjøre. Denne regjering skal gjøre denne jobben, men det er viktig å ta med seg historien, ellers blir det – kan vi si – litt løst. Vi er glad for at det nå søkes, og bes om, engasjement. Fravær av innsats i løpet av disse fem, seks, syv årene har gjort at miljøene gang på gang har bedt om hjelp, og sågar framsatt påstanden om at politiet og andre myndigheter ikke gjør noe fordi dette dreier seg kun om svart ungdom og svarte menn. Påstanden er at hadde det vært hvit ungdom, hadde det politiske Norge satt inn andre typer innsats. Jeg skal ikke gå god for den påstanden, men det politiske Norge og det flerkulturelle Norge har ikke råd til å ha mange slike påstander med seg på veien. Vi er nødt til å rydde opp i dette, og det fortest mulig. Jeg trenger ikke gjenta alle de problemstillingene som er knyttet opp til misbruket, men jeg vil nevne kvinnenes situasjon. Når menn misbruker dette – for det er menn som bruker dette – setter de seg selv ut av familien, og da blir økonomien, barnas oppdragelse, leksehjelp og oppfølgingen av barna og familien overlatt til kvinnene. Mange av disse kvinnene har dessverre ikke utdannelse med seg fra før, og da får de enda større og tyngre oppgaver å løse. Det gjør at disse kvinnene har en meget vanskelig tilværelse. Miljøene har, som jeg har sagt, omtrent bedt på sine knær om hjelp. Senest for ett år tilbake gikk Somalisk Velferdsforening ut og bad om hjelp. Det betyr at det er samarbeidsmiljøer fra minoritetenes side. Det gjelder nå at myndighetene gjør sin jobb. Forholdene ligger til rette for at vi klarer å bekjempe dette ondet.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-02-08:
For å begynne der siste taler avsluttet: Vi vet at det er mange kvinner, ikke minst med somalisk bakgrunn, som sitter hjemme med sine barn og venter forgjeves på at familiefaren skal komme hjem, fordi han dessverre ofte ruser seg på det narkotiske middelet kat – og han gjør det daglig. Han er uten jobb, og hoveddelen av familiens knappe inntekt brukes på kat. Mange somaliske kvinner ser mørkt på framtiden, fordi det finnes få, som også interpellanten var inne på, incentiver fra samfunnets side som kan medvirke til at rusfrihet oppnås. Ja, kanskje det tenkes rundt omkring at hadde ektemannen vært hvit og ruset seg på hasj eller amfetamin, hadde det kanskje vært et visst håp. Fra Kristelig Folkepartis side ser vi, i likhet med interpellanten – og jeg oppfattet også justisministeren dit hen – med bekymring på de mange problemer bruken av kat medfører. Det gjelder særlig for den somaliske befolkningen i Norge. Bruk av kat er derfor også et stort sosialt problem for familiene som rammes. Og det er en stor integreringsmessig utfordring, som gjelder både voksne og barn, i tilknytning til dette. Like fullt er det også et kriminalpolitisk problem, fordi det er et forbudt narkotikum vi her snakker om, som omsettes og brukes i relativt stor grad. Somaliske talspersoner har uttalt at kat er i ferd med å sette en hel etnisk gruppe tilbake, både økonomisk og sosialt. Denne uttalelsen underbygges av data om bl.a. lav yrkesdeltakelse blant den somaliske befolkningen. Det er grunn til å bekymre seg særlig for barn som vokser opp i familier hvor misbruk av kat er et faktum. Barn trenger foreldre som stiller opp for dem, som kan bistå med å fortolke samfunnets mange fasetter, og som kan være rådgivere for dem. Det er dessverre ofte ikke tilfellet i de familiesituasjoner vi her snakker om. Utfordringene for enkelte minoritetsungdommer er også store. Dette kan for enkelte ha sitt grunnlag i nettopp vanskelige familieforhold som følge av misbruk av kat. Også av denne grunn er det viktig at en arbeider for å bekjempe bruken av dette narkotiske stoffet, også fra politihold. Så her har vi en ugjort jobb å gjøre. Derfor er det viktig at denne interpellasjonen har kommet. Jeg registrerte at justisministeren sa at i tilknytning til opptrappingsplanen for rusfeltet vil også Regjeringen fremme sine forslag, slik at vi kan møte den uheldige utviklingen som er påpekt i interpellasjonen. Dem imøteser vi.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-02-08:
Det er ikke mye uenighet mellom undertegnede og justisministeren når det gjelder de overordnede vurderinger av hva som skal til for å skape en tryggere by. Det kunne jo bli en interessant filosofisk debatt om hva frihetsbegrepet egentlig innebærer, og for hvem. Jeg tror det passer godt inn i akkurat den type debatt vi har her i dag. Jeg må vel likevel registrere at justisministeren, i hvert fall når det gjelder de mer konkrete utfordringene, fortsatt vil anmode og be pent om at kommunene hører på politiet, og at de ser alkoholpolitikken i en større sammenheng. Som en som også er opptatt av det kommunale selvstyret, er jeg i utgangspunktet enig i det. Jeg har i hvert fall kommet til at når det gjelder bevillingspolitikken, bør det være noen strammere føringer enn lovverket i dag har. Siden justisministeren ikke fikk svart på alle utfordringer, vil jeg gjenta noen av mine: Er justisministeren enig i at politiet bør lyttes til i sterkere grad enn det som er situasjonen i dag når det gjelder skjenkebevillinger? Og på hvilken måte mener han i så tilfelle at det skal skje? Mener justisministeren, som representant for Regjeringen, at alkoholloven har de virkemidler som er nødvendige, bl.a. når det gjelder å inndra skjenkebevillinger, også på stedet, når relevante myndigheter ser at dette ikke går i forhold til den bevilling som er gitt, og som har visse kriterier som skal følges? Er justisministeren også enig i at det fortsatt er behov for å styrke Oslo-politiets synlighet i Oslo sentrum? Jeg er helt enig i at en konsekvens av at man må bruke ressurser her, er at bydelene i Oslo faktisk får mindre politiressurser enn de ellers kunne fått. Det kan ha betydning for den gjengkriminalitetsbekjempelse som vi ellers er opptatt av i andre sammenhenger. Og mener justisministeren at det er tilfredsstillende med såpass mange vakanser som Oslo-politiet nå faktisk opererer med? Jeg er glad for justisministerens engasjement. Jeg er glad for hans oppfordring til Oslo bystyre. Jeg er også glad for at Oslo Arbeiderpartis leder er til stede her og forhåpentligvis vil delta i debatten, for det er klart at også hans parti kan spille en nøkkelrolle når det gjelder å få snudd politikken på dette området.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2007-02-08:
Til det siste innlegget kunne det være mye å si. Jeg skal begrense meg til et par kommentarer. Det er ganske interessant at i alle andre sammenhenger trykker Fremskrittspartiet politiet til sitt bryst når det gjelder å bruke argumenter som politiet framhever. Det gjelder uansett type kriminalitet, uansett hva det er snakk om, med ett unntak, og det er den debatten vi har hatt her i dag. Siden f.eks. Tybring-Gjedde muligens tror mer på politiet enn på undertegnede, skal jeg sitere stasjonssjef Hortemo ved Kristiansand politistasjon. I Vårt Land 2. februar i år kan vi lese at det har vært en markert utvikling av vold i byen de siste årene, og at politiet særlig ser flere tilfeller av grov vold. Hortemo sier: « …vi ser at et høyere alkoholkonsum skaper mer vold. Flere skjenkesteder med lengre åpningstider kan ha skylda.» Jaha, man kan jo bare si at de har ikke greie på det, de som er ute på gata, og som faktisk observerer hva som skjer. Jeg er ikke uenig i at vi alle har et ansvar for hva vi selv står for, og for hva vi viderebringer til våre barn. Men er man i politikken, så burde man i hvert fall anerkjenne det faktum at man har et ansvar for det samfunnet man prøver å legge rammer for. I denne byen har man konsekvent lagt grunnlaget for en tetthet av skjenkesteder i noen gater i Oslo sentrum som gjør at det generer mer vold. Jeg vet ikke om noen tør å bestride en påstand som er så til de grader dokumentert også fra politiet. Det er ikke meningsløst å redusere antall skjenkesteder med 25 pst. Det skal selvfølgelig ikke være sånn at man bare fratar noen bevillingen, men Tybring-Gjedde og andre vet utmerket godt at så ofte som det er overdragelser av skjenkebevillinger i denne byen, ville antallet på naturlig måte bli redusert ganske raskt hvis man hadde politisk vilje til det. Jeg er klar over at flertallet p.t. ikke har det. Jeg er i all hovedsak veldig fornøyd med den debatten vi har hatt. Det er vilje til å se på ulike måter å hindre en voldsutvikling i Oslo sentrum på, noe som vi dessverre har sett har tiltatt det siste året, med de tallene som har vært fremme i debatten. Jeg skulle vel kanskje ønske en mer offensiv holdning til hvilke konkrete virkemidler vi kunne satt i verk. Det kan fort bli mange gode ønsker, men første test på dette blir den muligheten som flertallet i Oslo bystyre har i så måte om ganske kort tid.
Heikki Eidsvoll Holmås (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-08:
Jeg foreslår Ågot Valle.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-08:
Jeg hadde egentlig også tenkt å avstå, men registrerte representanten Lena Jensens friske offensive forsvar for Regjeringen, åpenbart basert på at man gjennom Kunnskapsløftet ikke har lært seg nok om prosentregning, for hvis man gjennom prosentregningen trekker fra 1,2 milliarder i pluss og trekker fra kostnadsutviklingen, blir det ikke så mye igjen. Men jeg skal benytte sjansen til å stille et prinsipielt spørsmål til statsråden, nettopp fordi temaet penger nå er kommet opp. Jeg antar at statsråden er enig med meg i at frihet og ansvar hører sammen, og at den akademiske friheten kan bli testet hvis man har rammevilkår som gjør at man blir utfordret. Er statsråden villig til å tenke på et forsøk som består i at man ett eller flere steder innenfor den akademiske verden utprøver en finansieringsmetode over tre år som gjør at man over en treårig periode kan se i sammenheng sine forpliktelser, og dermed se på frihet og ansvar på en måte som gjør at man uten å dele ut de store kronene her likevel prinsipielt er villig til å vurdere en annen måte å tenke og organisere på, for nettopp å gi friheten en utfordring, men også ivareta ansvaret? Så mitt spørsmål er: Er statsråden villig til å vurdere et slikt forsøk?
Freddy de Ruiter (Arbeiderpartiet), 2007-11-08:
Komiteen har i denne saken jobbet seg sammen, og det er positivt. I lovforslaget pålegges institusjonene å verne den akademiske friheten. Men kanskje vel så viktig er det at loven pålegger institusjonene å fremme akademisk frihet. Vi har lyttet med interesse til studentene, som mente at det opprinnelige lovforslaget i for liten grad fokuserte på studentenes rolle med hensyn til akademisk frihet. Andre høringsinstanser støtter også opp om det synet. Vi har tatt signalene på alvor, og mener at de endringene som er gjort av en enstemmig komite, kan bidra til å få fram studentperspektivet på en bedre måte. Lovfesting av akademisk frihet tydeliggjør hvordan studentene skal lære seg akademisk tenkning og tradisjon. Jeg håper og tror at det også resulterer i en studiehverdag med mer refleksjon og mindre reproduksjon. Det vil forhåpentligvis være en av flere positive virkninger av at undervisningen blir mer forskningsbasert. Det er også en av de viktigste intensjonene bak kvalitetsreformen. Ikke bare mengde kunnskap er viktig, men også – og ikke minst – evnen til å anvende den og kunne gå i dybden gjennom kritisk analyse og refleksjon. Det er det som gir kvalitet i utdanningen. Et apropos kan også være den debatten som vi hadde her for en liten stund tilbake, da noen ønsket å premiere studiepoengsprogresjon utover det normerte. Jeg tror heller vi skal fokusere på mer faglig fordypning og refleksjon. Jeg sa innledningsvis at denne loven skal verne og ikke minst fremme akademisk frihet. Sett i et studentperspektiv er det viktig, ikke minst fordi den akademiske friheten er vesentlig i et allmenndanningsperspektiv. Det forplikter også institusjonene gjennom loven til å ivareta studentenes interesser. Avslutningsvis er det nødvendig å peke på at dette ikke er noe nybrottsarbeid. Men forhåpentligvis vil den lovfestingen vi nå gjør, føre til mer åpenhet og mer refleksjon om akademias rolle.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-11-08:
Opposisjonspartiene understreker i sin merknad til saken at reell akademisk frihet har en sammenheng med tilgangen på ressurser. Noen kunne kanskje hevde at Regjeringens manglende satsing på CO2-laboratoriet i Trondheim har en sammenheng med frykten for at det kan komme fram forskningsresultater som av Regjeringen ikke anses som politisk korrekte. Jeg skal imidlertid nøye meg med å stille statsråden spørsmål om hun, i motsetning til regjeringspartiene her på Stortinget, kan slutte seg til Forskerforbundets og opposisjonens uttalelse om at reell akademisk frihet er avhengig av gode og forutsigbare rammebetingelser for forskningen, og om hun synes at Regjeringen leverer på dette området.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-11-08:
Det er ganske riktig, som statsråden sier, en prinsipiell debatt. Men det var i grunnen statsrådens partifelle, representanten Lena Jensen, som la opp til at også økonomien ble et tema her, fordi representanten sa at ambisjonene på området var høye. Da er det etter min mening veldig synd at det ikke følges opp og gir seg utslag i politikken, for det kan jo ikke være tilfeldig at et samlet universitets- og høgskolemiljø og forskningsmiljø i forbindelse med de tre budsjettene denne regjeringen har lagt fram, har kommet med meget sterk kritikk av innretningen og profilen på budsjettene. Derfor ønsker jeg å knytte et spørsmål til – og gjerne få et svar på – det som handler om de økonomiske rammebetingelsene og forutsetningene. Vi får tilbakemeldinger om – senest nå på høringene komiteen har hatt i forbindelse med budsjettet – at særlig det at handlefriheten og handlingsrommet ved institusjonene reduseres dramatisk som følge av det store budsjettkuttet, også fører til at den akademiske friheten kommer i skvis. Jeg skulle gjerne hatt noen kommentarer til det, knyttet til det lovforslaget vi nå nettopp vedtar.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2007-11-08:
I Kristelig Folkeparti gleder vi oss også over den store enigheten om innholdet i denne proposisjonen. I stedet for klare fronter og skarp retorikk har komiteen klart å jobbe seg sammen om forbedringer i Regjeringens forslag. Det burde være en selvfølge for Stortingets arbeid, men er dessverre ikke det i tider med en flertallsregjering. Det eneste punktet hvor komiteen ikke står samlet, er i understrekningen av at «en av de viktigste forutsetningene for reell akademisk frihet er at universiteter og høyskoler sikres gode og forutsigbare rammebetingelser, særlig med hensyn til finansiering». At det ikke er enighet om dette, er i seg selv oppsiktsvekkende og gir et dårlig signal om satsingen på høyere utdanning i tiden framover. Prinsippet om individuell akademisk frihet er i dag ikke lovfestet. Til tross for det har akademisk frihet bred tilslutning og er en del av vanlig akademisk praksis. Akademisk frihet er en selvfølge, ja et grunnleggende element i all høyere utdanning. Men med sterke krav til økt produktivitet, kommersiell utnyttelse av forskningsresultater og et sterkere krav om umiddelbar samfunnsnytte ser vi tegn til at denne friheten kan være eller vil bli satt under press. Akademisk frihet er en viktig forutsetning for at universitets- og høyskolesektoren skal kunne videreføre demokratiske verdier og oppfylle sin samfunnsrolle. Derfor er Kristelig Folkeparti enig i at det er behov for å lovfeste et vern om den individuelle akademiske friheten i universitets- og høyskoleloven. Vi mener lovforslaget ikke fører til noen umiddelbar endring i rettigheter og plikter for institusjonene eller for den enkelte ansatte, men vi setter et viktig vern om friheten for framtiden. Det ene punktet hvor komiteen har endret Regjeringens forslag til det bedre, gjelder studentrollen. Vi mener i likhet med høringsinstansene at studentrollen i for liten grad har vært inkludert i utredningen. Universitetenes og høyskolenes ansvar i å formidle verdier knyttet til akademisk frihet overfor studentene er viktig. Det er viktig at studenter allerede fra starten får innblikk i forskningens vesen og akademisk frihet. Det vil styrke også studentenes innblikk i sitt eget pensum. Derfor er vi glad for at en samlet komite støtter å ta inn en presisering i formålsparagrafen om institusjonenes ansvar for å formidle prinsippet om faglig frihet i egen virksomhet og undervisning. Ved å presisere studentenes rolle mer eksplisitt i loven sikrer man at studentene får en aktiv holdning til prinsippet om akademisk frihet på et tidligst mulig tidspunkt.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-08:
Komiteen har gjort et meget godt stykke arbeid for å bidra til at vi får en forbedring av loven. Jeg vil rette min takk til komiteen for den gode prosessen som den tydeligvis har hatt. Institusjonell faglig autonomi og individuell akademisk frihet kombinert med god ledelse og styring er av grunnleggende betydning for at universiteter og høyskoler skal kunne løse de oppgaver de er pålagt, og oppfylle sin samfunnsrolle. Individuell akademisk frihet er en viktig betingelse for å sikre uavhengig og pålitelig forskning. Akademisk frihet har gode vilkår på universiteter og høyskoler i dag, og prinsippet om individuell akademisk frihet, som nå foreslås lovefestet, må sies å følge av ulovfestet rett. Men det er likevel viktig å få denne lovfestingen, og jeg er glad for at komiteen er enig i det. Den lovfestingen vi nå får av akademisk frihet, vil bidra til å klargjøre innholdet av denne retten og gi bedre kunnskap om og aksept for prinsippet om individuell akademisk frihet. Balansegangen mellom institusjonens behov for overordnet strategisk styring og den enkelte forskerens rett til akademisk frihet kan være krevende. Med det grundige arbeidet som Arild Underdals utvalg har gjort for Kunnskapsdepartementet, og den lovfesting vi nå får, har vi fått klarlagt hvilke begrensninger det er legitimt å gjøre i den individuelle akademiske friheten. Og det er denne balansegangen som er viktig. En lovfesting av den individuelle akademiske friheten vil også kunne gi positive føringer, klargjøre roller og gi god retning for forskning som utføres andre steder enn ved universiteter og høyskoler. Jeg føler trang til å knytte noen kommentarer til komiteens merknader om oppdragsforskning og valg av emne og metode. En ekstern oppdragsgiver har en legitim rett til å påvirke valg av emne og metode og hvordan resultatene av oppdragsforskningen blir brukt, dvs. rammene rundt forskningssituasjonen. På den annen side har forskeren akademisk frihet innenfor de rammene som følger av oppdragsavtalen. Og så lenge forskeren oppfyller sine forpliktelser etter avtalen, har forskeren rett til å gjennomføre sin forskning uten inngrep fra oppdragsgiveren. Dette gjelder selvsagt også hvis forskningen skulle gå i retning av konklusjoner som strider mot oppdragsgiverens interesser. En forsker kan også på grunnlag av sin akademiske frihet selvsagt reservere seg mot et oppdrag hvis forskeren mener at de betingelser som ligger i oppdragskontrakten, fører til at prosjektet kan utfordre forskerens faglige og profesjonelle integritet. Jeg tror ikke det er noen stor uenighet når det gjelder komiteens vurdering og de tanker jeg her gjør rede for. Men det er viktig for meg å understreke dette, fordi det nettopp har å gjøre med balansegangen mellom forskerens frihet og de rammevilkårene som ligger i en gitt forskningssituasjon. Komiteen viser da også til departementets vurderinger på dette punkt. Jeg har stor tro på at denne lovendringen vil være til inspirasjon og til god veiledning for våre akademikere.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-08:
Jeg har merket meg at medlemmene i komiteen fra opposisjonspartiene har en merknad som handler om forholdet til finansiering av forskning. Jeg merket meg også at komiteens leder var opptatt av å si noe om at dette er en prinsipiell diskusjon om forskningens frihet, og vi vil få rikelig med anledninger til å komme tilbake til den delen av rammebetingelsene som handler om finansiering. Jeg ser også at de partiene som har denne merknaden, sier at det er en av forutsetningene – det er altså ikke den hele forutsetning. Jeg vil gjerne komme tilbake til dette spørsmålet i en budsjettsammenheng.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-08:
Jeg vil si det slik at akademisk frihet ikke kan måles i kroner og øre. Det er et usedvanlig viktig prinsipp å holde seg til for forskning. Når det er sagt, vil jeg peke på et dilemma som jeg sikkert kan dele med komiteens leder. Det er at den langsiktigheten som ligger i forskning, og forutsigbarheten som man ønsker i den sammenheng, er en krevende oppgave å kombinere med kortsiktige ettårige budsjetter. Jeg kommer imidlertid til å gjøre det jeg kan for å få samlet de ressursene som er mulig slik at handlefriheten skal bli stor nok – men jeg vil igjen henvise til debatter om dette i budsjettsammenheng.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-08:
Jeg vil først understreke at den prinsipielle akademiske friheten individuelt som Odelstinget her vedtar i loven, er et viktig prinsipp, helt uavhengig av hva som skjer ellers. Men utover det vil jeg svare representanten Dørum på denne måten: Jeg kommer til å gi Stortinget flere anledninger framover til å diskutere også de finansielle rammevilkårene ved universiteter og høgskoler, først nå i forbindelse med framleggingen av stortingsmeldingen om evaluering av Kvalitetsreformen, og deretter sannsynligvis etter at Stjernø-utvalget har levert sin innstilling. Så jeg er åpen for å diskutere og å se på varianter av de systemene vi har i dag, og er selvfølgelig takknemlig for konstruktive bidrag til å tenke måter å løse det dilemmaet på som jeg nevnte i stad, dilemmaet mellom den langsiktigheten man trenger i forskning, og den kortsiktigheten vi har i våre budsjetter.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2007-10-18:
Nå har jeg lovt representanten Martin Engeset at jeg ikke skal dra i gang noen lang debatt, for han skal rekke et tog. Det løftet skal jeg prøve å holde. Men jeg hadde behov for å kommentere noen av regnestykkene til Fremskrittspartiet, for det er så mange faktorer som Fremskrittspartiet ikke tar med i regnestykkene. Jeg begynner i den enden som handler om det ene mindretallsforslaget, hvor mindretallet ønsker at arbeidsevnevurdering skal gjøres for alle mottakere av sosialhjelp. Det er i prinsippet ikke noe i veien for det, og det er i prinsippet heller ikke noe i veien for det innenfor dagens lovverk, og de nye arbeidsredskapene som utvikles i arbeids- og velferdsetaten, og som skal anvendes av NAV-kontoret, er i prinsippet åpent for alle, men det er altså etter en vurdering av hvem som har bruk for det eller ikke. Vi må ikke lage noe anstaltmakeri – at mange skal gjennom en svær byråkratisk kvern, hvis de ikke anses å ha behov for det. Når Fremskrittspartiet også ønsker at kvalifiseringsprogrammet skal omfatte alle sosialhjelpsmottakere, er det i teorien sånn at det faktisk kan skje. Det forutsetter at de er i yrkesaktiv alder. Det forutsetter at de kan ha nytte av et program. Det er ikke sånn at man må gå og vente, være langtids sosialhjelpsmottaker i et par år, før man vurderes for et kvalifiseringsprogram. Det kan man hvis man ikke har rettigheter eller bare har små rettigheter i trygden. Vi har i dag et A- og et B-lag. A-laget er de som er på trygdeytelser, og B-laget er de som er på sosialhjelp uten tiltak. Hvis vi ser på regnestykkene, ser vi at hvis man hadde delt opp pengene på budsjettet for i år i forhold til størrelsen på stønaden på 133 000 kr og delt det pr. kommune, hadde det vært rom for å starte opp med 17 personer i hver kommune nå i de to månedene som er igjen i år. Til neste år er ikke de 160 kommunene klare fra 1. januar. De kommer suksessivt utover kvartal for kvartal. Dessuten brukes det ressurser på sosialhjelp i kommunene i dag, og det er ikke forutsatt at det er midler som skal trekkes inn. Så kunne jeg helt til slutt bare tenke meg å si at vi også her, når vi utvikler programmet og finner de gode tiltakene, må kunne tenke kvalifisering med inntjening. Jeg var så sent som på tirsdag på besøk hos Velle Utvikling nede i Vestfold, som er en bedrift som driver med attføring. Men de driver altså med attføring med inntjening og er ikke avhengig av de pengene som kommer fra trygdesystemet i det hele tatt. De ansetter folk på hjelpearbeiderlønn, folk som skal ut i et attføringsløp, gir dem lønn og setter dem i gang med en fagutdanning som bygger på at alle skal ha et fagbrev den dagen de går ut fra den bedriften. De har ingen egne produkter. De tar bare på seg oppdrag fra næringslivet rundt, og næringslivet står i kø for å dra dem til seg så fort fagprøven er avlagt. De driver fire barnehager og har forsynt Stokke kommune med alt de trenger av barne- og ungdomsarbeidere til barnehager og SFO, og er nå i gang med å prøve å få til å drive en sykehjemsavdeling og forsyne kommunene i området med fagarbeidere til omsorgstjenestene. Så det går an å tenke kreativt.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2007-10-18:
Jeg er veldig glad for det statsråden sa på slutten av sitt innlegg. Jeg tror at vi alle i hop er veldig enig i at økonomisk sosialhjelp skal være et tiltak for å hjelpe folk over en vanskelig kneik og ikke være en langsiktig inntektssikring. Så er det engang sånn at når man kjører i gang kvalifiseringsprogrammet med en kvalifiseringsstønad, vil det være en god del som går på økonomisk sosialhjelp, som ikke kommer inn under de retningslinjene og inn i programmet. Da har jeg en liten oppfølging, som representanten Woie Duesund også var inne på: Ser ikke statsråden at det kan føre til – som også FFO har påpekt – et A- og et B-lag blant sosialhjelpsmottakerne? Og på hvilken måte vil statsråden sørge for at de som faller utenfor programmet, blir ivaretatt på en like god måte som de som er innenfor programmet når det gjelder å få en vurdering, slik at de kommer over på den rette ytelsen til rett tid?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2007-10-18:
Kristelig Folkeparti støtter det sterkere fokuset Regjeringen har på arbeidslinjen. Det er viktig at en bruker de ressurser vi alle er i besittelse av. Samtidig vet vi at noen vil falle utenfor. Kristelig Folkeparti er opptatt av at denne gruppen får like rask avklaring, oppfølging og ikke minst medisinsk rehabilitering som den første gruppen. Det må ikke bli første- og annenrangs borgere i landet vårt. Ingen skal stå på stedet hvil, slik komiteens leder antydet at hun aksepterte. Kan statsråden forsikre meg om at NAV-kontorene vil være minst like sterkt fokusert på denne gruppen i det videre arbeidet med velferdsreformen, slik at vi ikke får et skille i velferdstilbudet?
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-10-18:
Ideologien bak NAV-reformen er at de ansatte på NAV-kontoret ikke skal fokusere på hva folk lever av – om de har rehabiliteringspenger, attføringspenger, dagpenger, sosialhjelp eller kvalifiseringsprogram. Fokuset skal ikke være på hva folk har av inntektssikring, som jeg prøvde å si i innlegget mitt. Fokuset skal være på hva folk trenger av hjelp, enten for å komme seg i jobb eller for å få avklart en varig inntektssikring utenfor arbeidslivet. Vi må også trene oss opp til ikke å være så veldig opptatt av hva som er inntektssikringen, men av hvordan vi skal lage flest mulig gode nok tilbud og gjennom en arbeidsevnevurdering avklare om folk skal ha tiltak for å komme i jobb eller over på varige trygdeytelser. Så jeg kan bekrefte at kvalifiseringsprogrammet på ingen måte betyr at vi skal nedprioritere andre. Det skal ikke være en prioriteringsforskrift i det hele tatt. Det er folks behov som skal bestemme prioriteringen.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2007-10-18:
Nei, jeg har ikke den bekymringen, for målgruppen for kvalifiseringsprogrammet er folk som har sosialhjelp som sin viktigste inntektssikring. Når man har hatt sosialhjelp som inntektssikring over en periode, er man i målgruppen som kan komme inn under kvalifiseringsprogrammet. Da er veien videre i den enkeltes liv enten kvalifisering og jobb, eller avklaring av varige trygdeytelser. Hvis vi greier å få det systemet til å fungere slik jeg tror vi skal, vil vi få et klart skille mellom dem som mottar sosialhjelp som en vesentlig inntektssikring over tid, og dem som bare trenger hjelp i en periode. Det vil være mange som har jobb, men som ikke har nok i en periode, og som da trenger hjelp over en kneik. De er i en helt annen kategori enn dem som lever av sosialhjelp i en lengre periode.
Trine Skei Grande (Venstre), 2007-11-29:
Jeg vil framlegge et representantlovforslag på vegne av representantene Odd Einar Dørum, Gunvald Ludvigsen, André N. Skjelstad og meg selv om lov om endring i lov 8. april 1981 nr. 7 om barn og foreldre, også kalt barneloven.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2007-11-29:
Det er bred enighet i komiteen om at studentsamskipnader er en hensiktsmessig måte å organisere studentvelferd på. Studentsamskipnadsordningen har lange tradisjoner og er unik i Norge. Komiteen er også enig i at det er på tide å oppgradere regelverket. Jeg vil takke departementet for å ha involvert studentorganisasjonene i dette arbeidet. Jeg skal redegjøre for flertallets merknader, og så går jeg ut fra at opposisjonen vil redegjøre for mindretallsforslagene. Når det gjelder loven som ble framlagt for Stortinget, foreslår Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet å endre § 4, andre ledd. Vi mener det er viktig å sikre alle studenter de tilbud en samskipnad gir, som bolig, kantinedrift, treningssenter, helsetilbud m.m. Vi vil fjerne muligheten til å få fritak fra krav om tilknytning til studentsamskipnad for alle institusjoner som blir omfattet av universitets- og høyskoleloven fra og med det tidspunkt ny studentsamskipnadslov trer i kraft. Dette betyr at det fortsatt skal være mulig for private institusjoner som ble omfattet av universitets- og høyskoleloven før dette tidspunkt, å søke om fritak. Det kan være grunn til å presisere at forslaget ikke innebærer noen endring for de statlige universitetene og høyskolene. Disse har ikke mulighet til å søke om fritak fra krav om tilknytning til studentsamskipnad etter gjeldende lov og vil fortsatt ikke ha det etter den nye loven. Når det gjelder denne paragrafen, har vi imøtekommet innspill fra begge studentorganisasjonene, både StL og NSU. Jeg ønsker å sitere StL: «Alle studenter må sikres gode velferdsordninger fra en studentsamskipnad som følger en felles lov. StL ønsker ikke at for eksempel private tjenesteytere skal kunne ta over for studentsamskipnaden.» NSU sier følgende: «Det eksisterer i dag ingen minstekrav til hva en studentsamskipnad skal tilby av tjenester, men det er en generell tendens at samskipnadene strekker seg langt for å kunne tilby det best mulige velferdstilbudet til de tilknyttede studentene. NSU er bekymret for at en mulighet til å kunne søke fritak fra å være tilknyttet en samskipnad vil skape et behov for å definere hva som ligger i «tilfredsstillende velferdsordninger». Å sette en standardliste for hva en studentsamskipnad skal tilby kan samtidig være en liste for hva en studentsamskipnad ikke skal tilby – og vil slik kunne bidra til å begrense studentsamskipnadenes ambisjoner for hva slags tilbud de ønsker å ha tilgjengelig for sine studenter.» Jeg er veldig glad for å være saksordfører for en sak der flertallet har lyttet til studentene. Til slutt skal jeg komme med en liten tilføyelse. I innstillingen øverst på side 4 står ordet «studentsamskipnad». Der har det på veien forsvunnet et lite ordledd. Setningen skal lyde: «Flertallet vil at denne muligheten skal fjernes for de institusjonene som blir omfattet av universitets- og høyskoleloven fra det tidspunktet ny studentsamskipnadslov trer i kraft.»
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Jon Jæger Gåsvatn, president!
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Fremskrittspartiet fremmer et alternativt forslag som vil gi enkeltstudenter mulighet til å varsle hvis samskipnaden ikke drives i tråd med loven, samtidig som studenten da får mulighet til å beholde eksamensretten. Vi vet om samskipnader som aktivt har gått ut med oppfordring til boikott av Israel, og enkelte studenter har fått problemer med et slikt standpunkt. Vi kan også tenke oss samskipnader som gir full tilslutning til norsk tilstedeværelse i Afghanistan, og at enkelte studenter kan få problemer med det, kjenner vel statsråden til fra egne rekker. Hvis ikke Fremskrittspartiets forslag blir vedtatt, hvordan mener statsråden studentene kan gå fram for å markere avstand til samskipnadsstyrets vedtak og samtidig beholde eksamensretten?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Kjært barn har mange navn.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2007-11-29:
Denne saken dreier seg om hvem som skal betale kostnadene for et tjenestetilbud som er gitt i en institusjon. Vi ser at fylkeskommunene er delt i synet på dette. Noen mener at det er den fylkeskommunen som har opplæringsansvaret, som skal betale, mens andre mener at det er hjemfylkeskommunen til eleven som skal betale. Fylkene får jo sine rammeoverføringer fra staten. Mitt spørsmål er kort og greit: Ser statsråden at hele problemstillingen kunne vært løst hvis staten hadde refundert institusjonen direkte, gjennom en statlig stykkpris?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-11-29:
Høyre er godt fornøyd med at Kunnskapsdepartementet nå har foretatt en oppdatering av regelverket som har vært under arbeid i lang tid. Det var nok også ganske nødvendig å oppdatere samskipnadslovgivningen, slik at den kommer mer i takt med tida. Ikke minst har samskipnadene sjøl også gitt uttrykk for at de trenger å avklare flere sider ved sin virksomhet, både hvilken type virksomhet de kan drive utenom den rent studentrettede velferden, og også andre sider av driften. Vi vet at den driften som samskipnadene bedriver som ikke er direkte studentrettet, i veldig stor grad er med på å finansiere annen studentvelferd. Derfor er det viktig at samskipnadene fortsatt skal ha mulighet til slik drift. Vi er i hvert fall veldig tilfreds med at departementet justerte høringsutkastet på dette punktet, slik at det ble mer fleksibilitet og mer åpning for å kunne drive også annen virksomhet. For det er ingen tvil om at hadde den snevre bestemmelsen som lå i høringsutkastet blitt vedtatt, hadde samskipnadene stått i en mye dårligere situasjon når det gjelder evnen til å tilby god og billig studentvelferd til studentene. Det er én problemstilling som jeg ønsker å belyse, og det er at det gjennom proposisjonen legges opp til en veldig utstrakt bruk av forskriftsfesting av ganske sentrale områder i loven. Det er jo slik at forskrifter alltid er et viktig supplement til loven, og det skal de også være i denne saken. Men spesielt på ett av de punktene har det vært mye diskusjon og en del kontroverser, nemlig i spørsmålet om hva definisjonen av et «begrenset omfang» i lovens § 3 faktisk skal innebære. Det skal det overlates til departementet å avgjøre i forskrift. Høyre har vært skeptisk til det, og sier det også i merknads form, rett og slett fordi dette er et av temaene der det er viktig å ha en så grundig og god prosess som overhodet mulig. Det vil være veldig vanskelig for mange av de mindre samskipnadene å holde seg oppdatert på forskriftsendringer til enhver tid. Derfor er det viktig at mest mulig av det som er kjernen i regelverket, og det som det kan bli kontroverser om, faktisk fastlegges i lov og ikke bare i forskrift. Til slutt vil jeg også nevne at den lille kuriøse situasjonen har oppstått at når det gjelder tilknytningskravet, er det slik at opposisjonspartiene fremmer det som er Regjeringas forslag, og Regjeringas opprinnelige forslag blir da nedstemt i Stortinget ved hjelp av regjeringspartiene. Det er jo en litt spesiell situasjon. Men som representanten Jon Jæger Gåsvatn så helt riktig presiserte i sitt innlegg, er det en ganske tydelig begrunnelse for hvorfor opposisjonspartiene ønsker å fremme det som var Regjeringas opprinnelige forslag, som opposisjonspartiene da altså syns faktisk er et veldig godt forslag fra Regjeringa. Så det er synd at det forslaget blir nedstemt og ikke får støtte av regjeringspartiene her i salen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2007-11-29:
Først må jeg få lov til å si at jeg er glad for å høre at statsråden kommer til å ta alle berørte parter nøye med på råd i utarbeidelse av forskrifter. Det mener jeg er viktig, for mitt poeng står egentlig fortsatt fast, i den forstand at jeg mener at i den type til dels kontroversielle spørsmål som ligger i lovteksten som skal forskriftsfestes, er man nødt til å ha en like grundig og god prosess som i forhold til lovgivning, rett og slett for å sørge for at alle er involvert, og at alle får med seg alt det som skjer av raske forskriftsendringer. Mitt spørsmål handler om lovens § 4. Som statsråden sier, er det å fjerne adgangen til fritak i samsvar med samskipnadsordningen og ånden i den. Jeg formoder jo at Regjeringas opprinnelige forslag også er det. Mitt spørsmål handler om hvordan statsråden ser på den innstrammingen som nå skjer ved hjelp av regjeringspartiene, en innstramming som altså er imot Regjeringas opprinnelige forslag.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2007-11-29:
Det er fra Kristelig Folkepartis side viktig at samskipnadene fortsatt skal få lov til å være selvstendige virksomheter, og at de skal styres av studentene selv. Jeg synes det er viktig når vi behandler denne loven nå i dag, at vi også har en visitt til hva samskipnadene betyr, både for den enkelte student og for studiestedene. Etter min inntreden i komiteen er jeg blitt ganske imponert over å se det store arbeidet som drives, ikke bare når det gjelder barnehagesatsing og generell studentvelferd, men også når det gjelder boligbygging. Men jeg har lyst til å understreke at vi har hatt en diskusjon om dette med barnehager. Da vi satt i Bondevik II-regjeringen, lærte vi at vår enorme satsing på barnehager ikke kom studentbarnehagene slik til gode som vi faktisk trodde, så vi reverserte kuttet og gjeninnførte gjennom Stortingets behandling penger til barnehagene. Så opplevde vi at den nye regjeringen gjorde den samme runden. Jeg har lyst til, selv om det er en lovsak vi nå behandler, å uttrykke bekymring for at når vi kutter i studentbarnehagetilbudet, så rammer det kanskje de aller svakeste. Det er noe spesifikt annerledes enn et vanlig kommunalt barnehagetilbud. Nå har samskipnadene tatt det ansvaret som de politiske myndighetene burde tatt, og har klart å opprettholde mange barnehager. Men det gir meg en ny bekymring. Det er at dette går utover andre velferdstilbud som man burde hatt. Kanskje er det spesielt psykisk helse som blir skadelidende. Så selv om det er en lov vi behandler, har jeg lyst til å komme med den bekymringen akkurat i denne saken. Så litt om bakgrunnen for dette. Det er viktig at vi har kontroll med hva statlige midler går til, og hva man bruker pengene som man får bevilget gjennom staten, til. Men jeg må innrømme at det høringsutkastet som ble sendt ut, tydet på en veldig stor mistillit, og at man der ville gå altfor langt i å strupe gode tiltak som samskipnadene har drevet på en forsvarlig måte. Vi må ikke bli så redde for kapitalismens spøkelse at vi kveler tiltak som er fornuftige, og som kan drives videre på en god måte. Dette handler ikke om å spille bort penger på børsen. Det handler om at man i begrenset omfang kan få lov til å tilby de tjenestene man har til studentene, også til andre. Og i den grad man da får inntekter på dette, må det tilbakeføres til studentvelferd. Det vil si at alle studenter får nyte godt av dette. Så til den innstrammingen som gjøres av regjeringspartiene her i Stortinget, at man nå skal ha en tilknytningsplikt. Jeg hadde forstått det, og jeg hadde forstått det som en prinsipiell runde, hvis man også hadde latt dette få tilbakevirkende kraft. Men fra Kristelig Folkepartis side kan vi ikke se at det skal være noe prinsipielt annerledes for framtidige institusjoner, og at de skal behandles annerledes enn de som allerede eksisterer. Derfor står vi sammen med mindretallet og opposisjonen for øvrig og stemmer for Regjeringens forslag på det området.
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-29:
Jeg skal følge opp replikkvekslingen mellom statsråden og representanten Ine Marie Eriksen Søreide. Det er ikke uenighet i stortingssalen. Det er uenighet om Regjeringens forslag. Vi er i den situasjonen at Regjeringens forslag til en bestemt paragraf har støtte av opposisjonen, mens regjeringspartiene er imot. Det kan ikke beskrives på noen annen måte. Selvfølgelig kan statsråden ta dette nederlaget til etterretning, hun kan til og med ta det til etterretning med glede, eller ta det til etterretning på en annen måte. Det er ikke mulig å beskrive situasjonen som en annen enn at Stortinget kjenner Regjeringens forslag, med mindre Regjeringen av en eller annen grunn hadde endret forslaget, gitt det et tilegg eller trukket det. Det har ikke Regjeringen gjort. Derfor er det slik at det er Regjeringens forslag som foreligger. Skal det være slik da, for å stille spørsmålet på den måten, at dette er et nederlag som statsråden tar med fatning, men at det faktisk er slik at opposisjonen stemmer for det forslag som den regjeringen som statsråden er medlem av, har fremmet?
Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-11-29:
Mitt spørsmål til statsråden går på den delen av komiteinnstillingen som handler om rusinstitusjoner. Det har vært komiteens holdning at i rusinstitusjoner, som i barnevernsinstitusjoner, som i fengsel, er utdanning et godt tilbud. Vi er nå i ferd med å få en situasjon hvor dette tilbudet forvitrer, fordi helseforetak sender ut anbudsforespørsler hvor skole ikke inngår, og spillereglene vedrørende fylkeskommunene og andre er ikke klare. Dermed risikerer vi at en meget sårbar gruppe kan ende i den situasjonen at den mister noe av det viktigste for å bygge fotfeste og ha sjanse i livet, nemlig utdanning. Jeg vil bare forvisse meg om at statsråden er oppmerksom på dette, slik at man ikke kommer i en systemklemme mellom ulike departementer og ulike statsråder, og at mennesker som har rusmiddelavhengighet, faktisk får det skoletilbudet de har krav på. Sagt på en annen måte: Jeg håper at statsråden nå kan bekrefte at hun mener at skole er viktig også i rusinstitusjoner.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Jeg har stor tillit til at demokratiet også vil fungere når det gjelder styringen av samskipnadene. Den er jo basert på at man velger sitt styre, og som i alle demokratiske forsamlinger er det mulighet til å kaste et styre som man ikke vil skal fortsette. Det er – som noen av representantene fra flertallet her har vært inne på – en sammenheng mellom det å ha en demokratisk ordning og det å legge til rette for at retten til utdanning skal være lik for alle. Så her vil jeg ha tillit til at den demokratiske siden av samskipnadsstyringen fungerer som den skal.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
For det første vil jeg si når det gjelder forskriftene, at det alltid er en balanse mellom arbeidet med lov og forskrift, men som jeg sa i innlegget mitt, er det en fordel å kunne være noe mer dynamisk ved å endre forskrifter, så man slipper å endre loven når det oppstår nye situasjoner. Når det gjelder flertallets forslag, som da kommer til å få flertall også i vedtaket av loven, understreker jeg igjen at jeg mener at det er i den ånden som også etter min mening samskipnadene skal være i. Jeg erkjenner meget klart at det her er en politisk uenighet i Stortinget – i Odelstinget, som vi er i nå – mellom opposisjonspartiene og regjeringspartiene. Det er vel ofte slik at politisk uenighet er en viktig del av vår demokratiske utvikling, og det må man selvfølgelig akseptere. Her er det flertallets mening som har slått igjennom.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Jeg vil forvente at samskipnadene, særlig etter denne oppstrammingen i loven, konsentrerer sin virksomhet om det som har direkte med studentvelferd å gjøre. Men jeg vil gjenta det jeg sa til en tidligere replikk, at det er en demokratisk vurdering som ligger bak styringen av samskipnadene. Og da er den eneste rette måten å gjøre det på, hvis man er uenig i det sittende styrets beslutninger, at man ved neste korsvei velger et annet styre.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Jeg vil heller si det slik at det er en endring som statsråden synes er til det bedre.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2007-11-29:
Fra 1. januar 2007 ble opplæringsansvaret for barn og unge i barnevernsinstitusjoner samlet i institusjonsfylket. Ansvaret til institusjonsfylket omfatter dermed også barn og unge fra andre fylkeskommuner. Hensikten med denne lovendringen var å rydde opp i et til dels uoversiktlig regelverk og bidra til at opplæringen kan komme raskt i gang etter innflytting i institusjonen. Det viste seg imidlertid at omleggingen av ansvaret gav enkelte fylkeskommuner en urimelig merkostnad, fordi noen fylker har et relativt høyt antall plasser i forhold til folketallet, og fordi noen fylker har relativt høyere kostnader knyttet til opplæring i barnevernsinstitusjoner enn andre fylker. Hensikten med lovforslaget som er fremmet i Ot.prp. nr. 2, er å sikre et best mulig opplæringstilbud til barn og unge i barnevernsinstitusjoner og samtidig bidra til en rimelig fordeling av de økonomiske kostnadene for de elevene som mottar opplæring i barnevernsinstitusjonene utenfor eget hjemfylke. Lovforslaget er en oppfølging av flertallsmerknaden i innstillingen til kommuneproposisjonen for 2008, der det bl.a. står: «Flertallet mener at en permanent ordning må komme så raskt som mulig og iverksettes fra og med budsjettåret 2008.» Som varig løsning foreslår departementet å opprettholde dagens ordning med at fylkeskommunen der barnevernsinstitusjonen ligger, har faglig, juridisk og økonomisk ansvar for opplæringen, men å lovfeste retten til refusjon av utgifter til opplæringen av elever fra andre fylker, etter satser fastsatt av departementet. En refusjonsrett etter satser vil bidra til en rimeligere fordeling av kostnadene, noe som i sin tur bør bidra til at barn og unge i institusjonene får den opplæringen de har rett til etter opplæringsloven uten ugrunnet opphold. Forslaget til forskrift med refusjonssatser er sendt på høring med høringsfrist i desember. Vi beklager at det ved en inkurie står i proposisjonen at det er sendt på høring et forslag om en finansieringsløsning også for andre institusjoner, som rusinstitusjoner, som representanten Dagrun Eriksen var inne på. Kunnskapsministeren har i et brev av 15. november gjort Stortinget oppmerksom på at et slikt forslag likevel ikke ble sendt på høring i oktober. Årsaken til dette er at det fremdeles gjenstår noe arbeid med å finne en god nok ordning for finansiering av den typen institusjoner som også rusinstitusjonene er en del av. Jeg kan forsikre om at det her vil bli gjort et så grundig arbeid som mulig før man sender det ut på høring, slik at man har et solid grunnlag for å få en forbedring av denne ordningen.