Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
For to år siden holdt den danske journalisten Carsten Jensen et foredrag i Oslo med tittelen «Nordmenn før og etter oljeboomen». Carsten Jensen mener at det beste litterære bildet på det norske i etterkrigstiden har vært karakterstudiene av Morten Skogmus og Klatremus i Thorbjørn Egners fortelling om dyrene i Hakkebakkeskogen. Men, sier Jensen, denne fortellingen har nå fått en verdig avløsning i Jan Kjærstads bøker om TV-personligheten Jonas Wergeland. Jeg vil benytte anledningen til å gratulere Jan Kjærstad med Nordisk Råds litteraturpris for «Oppdageren», den siste av bøkene i trilogien. Kjærstad vil motta prisen under Nordisk Råds møte her i Oslo i mars. Det er en vel fortjent pris for et stort forfatterskap, som nå også har fått et solid ankerfeste i den nordiske kulturkretsen. I sin omtale av Morten Skogmus og Klatremus viser Carsten Jensen fram en indre konflikt i det norske: en protestantisk arbeidsmoral stilt overfor syndens fristelser. Samtidig beskriver de to skikkelsene nordmannen før og etter oljeboomen. Morten Skogmus er arbeidsom, sparsommelig og omhyggelig med sine planer for framtiden. Klatremus derimot har en fribillett til det gode liv, han er lykkelig, glad og ubekymret. Den virkelige nordmannen vakler mellom de to. Med oljeinntektene er han fristet til å leve som Klatremus og vasse i nøtter, i hvert fall en stund, men tro som han er til det Morten Skogmus står for, mener han at spranget fra den ene til den andre blir vel stort. Nordmannen blir dermed, ifølge Carsten Jensen, nølende stående – tvilrådig og tvesinnet. Vår utfordring er derfor å klare en krevende balanse: Vi skal bevare Mortens arbeidsomhet og pliktfølelse, men vi kan heller ikke klare oss uten livsgleden, optimismen og oppfinnsomheten til Klatremus. Det er mye som gir grunnlag for optimisme i vårt land. Men vi må ikke tro at framgang og velferd kommer av seg selv. Det er bare evnen til å skape og evnen til å dele som gir oss trygg velferd og gir livene våre mening, både som enkeltmennesker og som fellesskap. Det er snart ett år siden Arbeiderpartiet overtok regjeringsansvaret. I løpet av dette året har vi tatt nye, viktige skritt for å bygge ut velferdssamfunnet og trygge norsk økonomi. Bevilgningene til helse har økt betydelig. Ventelistene er blitt kortere. Alle får i disse dager tilbud om en fast lege. Vi ruster opp kreftomsorgen og psykiatrien, og vi står foran tidenes største omorganisering av norsk sykehusvesen. Vi satser på kunnskap for alle. Lærerne har fått bedre lønn, skoledagen er blitt bedre organisert, etter- og videreutdanning er blitt en lovfestet rett, og vi står foran tidenes reform av høyere utdanning. Det skal bli mer kvalitet og mer kunnskap. Våre universiteter og høyskoler skal bli spydspisser inn i det nye kunnskapssamfunnet. Kommunenes inntekter har økt mer enn på mange år, og kommunene har fått økt frihet og mindre statlig detaljstyring. Lokaldemokratiet og velferden bygges videre ut. Samtidig gjennomfører vi tidenes opprustning av eldreomsorgen – en reform som regjeringen Jagland satte i gang for fire år siden, og som min regjering tar i havn. Vi vil at alle skal ha tilgang til en god bolig, og vi gjenreiser den sosiale boligpolitikken og bevilger mer penger til boligformål. Vi har trappet opp kampen mot kriminalitet. Vi vil forebygge, vi vil ha mer politi og rask reaksjon fra samfunnets side. Soningskøene skal ned, og fengslene skal bygges ut. Vi har foreslått tidenes reform av norsk politi- og rettsvesen, med mindre byråkrati og mer politi. Folk skal merke at vi satser mer på en tryggere hverdag. Vi har tatt fatt i vanskelige saker; mange av dem lå og drev. Vi har avklart hovedlinjene i norsk bankstruktur. Vi har lagt fram forslag om en framtidsrettet forvaltning av statens eierskap i olje- og gassvirksomheten. Og vi har gitt vår store kunnskapsbedrift Telenor nye eiere, ny kapital og ny kraft. Vi har tatt ansvaret for forvaltningen av vår natur og vårt miljø. Vi har vernet store områder, vi har sikret Saltfjellet mot vannkraftutbygging, og vi har sagt det som måtte sies: Tiden for de store vannkraftutbygginger er over. Bevilgningene til forskning på miljøvennlig teknologi er økt, og vi har tatt ansvar for en bærekraftig forvaltning av våre rovdyrbestander. Fredag legger vi fram forslag til en historisk fornyelse av Forsvaret. Det vil gi oss et sterkere forsvar og gi landet økt trygghet. Vi skal bruke mer på Forsvaret, men vi skal bruke pengene bedre. Dette er en nødvendig reform som kommer sent, men den kommer godt. Vi gjør nå det de fleste av våre allierte innen NATO allerede har gjort. Og NATOs generalsekretær var helt klar under sitt besøk i Norge for to uker siden: Reformen tar godt vare på norsk sikkerhet og alliansens behov. I et valgår skal velgerne ha klare alternativer å velge mellom. Det vil de få i år. Arbeiderpartiet slår ring om et velferdssamfunn som gir alle en grunnleggende trygghet og like rettigheter til barnehage, skole, helsevesen og eldreomsorg. Folk forventer seg mye av disse tjenestene. Derfor skal vi videreutvikle og fornye dem, slik at de svarer til behovene folk møter i hverdagen. Fra høyresiden er budskapet en kraftig nedbygging av tjenester vi betaler for sammen. Dette er delvis direkte uttalt, f.eks. vil Fremskrittspartiet gjennomføre store kutt i de ordninger som gjør det mulig å bo i alle deler av landet, kutte landbruksstøtten til beinet, kutte i barnehagestøtten og en rekke andre viktige tjenester. Men budskapet er like tydelig i det som ikke sies klart. Høyre og Fremskrittspartiet sier de ønsker mer til skole, mer til forskning, mer til forsvar og mer til veier. Ønskene beløper seg til milliarder. Samtidig hører vi ropet om kraftige skattelettelser. Dagbladet oppsummerte dette i forrige uke ved å vise til at Høyre og Fremskrittspartiet «finansierer sine skattelettelser med å gi mindre til kommunene og mindre til de syke». Det er et ærlig valg. Men det er et varsel om en klar kursomlegging, og den vil Arbeiderpartiet ikke være med på. I sine budsjettforslag gikk de to partiene kraftig løs på sykelønnsordningen. Et voksent menneske sykmeldt i ett år ville tapt rundt 50 000 kr med Fremskrittspartiets opplegg og nærmere 30 000 kr med Høyres opplegg. Jeg er glad for at denne oppskriften ble kontant avvist av et klart flertall på Stortinget. Langtidssyke og uføre har ikke sterke talsmenn. De har ikke debattanter som går på barrikadene for lavere skatt. Men de har familier og seg selv å ta vare på. Og det har også fellesskapet ansvar for å hjelpe dem med. Derfor er Arbeiderpartiets holdning klar: Vi vil ikke fremme forslag som svekker arbeidstakernes rettigheter i sykelønnsordningen. Det vi trenger, er tiltak som fremmer helse og forebygger sykdom i arbeidslivet. Vi må gjøre terskelen inn i arbeidslivet lavere og terskelen ut av arbeidslivet høyere. Fremskrittspartiet og Høyre vil finansiere skattelette ved å kutte i den hjelpen verdens rikeste land gir til de aller fattigste. Jeg er glad for at Arbeiderpartiet og stortingsflertallet sier nei også til dette. I regjeringserklæringen sa Regjeringen at offentlig sektor skal styrkes, derfor må den også fornyes. Antall legeårsverk er økt med 50 pst. de siste ti årene, og vi er nå det landet som har flest leger pr. innbygger i Europa. Likevel opplever vi legemangel. Norge ligger på toppen i verden når det gjelder bruk av penger pr. elev, og vi har flere lærere pr. elev enn noe annet vestlig land. Likevel er vi ikke fornøyd med skolen vår. Vi bruker mer penger på norske sykehus enn noen gang før. Men samtidig står topp moderne utstyr ubrukt, operasjonsstuer står tomme midt på dagen, og sykehuslegene behandler færre pasienter nå enn før. Det er få områder det er bevilget mer penger til de siste årene enn til politiet. Likevel opplever vi mangel på politi og for lite satsing på enkeltmenneskers trygghet. Derfor kan vi love at vi skal sørge for at skattebetalerne får mer tjenester igjen for den skatten de betaler. Det vi sparer inn gjennom en bedre organisering av sykehusene, skal ikke føre til reduserte sykehusbudsjetter. Det skal gi bedre sykehus, kortere køer og mer behandling. Det vi sparer ved å redusere antall studieår ved universitetene ved å utvide lengden på studieåret, skal ikke tas ut gjennom kutt i universitetenes og høyskolenes budsjetter. Det skal brukes til bedre utdanning, mer forskning og sterkere universiteter. Det vi sparer ved å halvere antall politidistrikter, skal ikke brukes til å redusere politibudsjettene. Det skal gå til å gi flere politifolk og mer trygghet. Heller ikke det vi sparer inn på å omstille Forsvaret skal vi bruke til å kutte i forsvarsbudsjettet. Det skal gi oss et sterkere og bedre forsvar. Folk skal merke at disse reformene gir resultater i deres hverdag, at det blir flere og bedre tjenester. Siden 1970 er vi blitt tre ganger så rike som nasjon. Men er vi blitt tre ganger så lykkelige, og lever vi rike liv i det rike landet? Klarere enn noen gang før ser vi at vilkår for gode liv ikke bare er knyttet til materiell velstand. Tilværelsen må fylles med innhold, mening og menneskelig omtanke og varme. Vi vil ha et samfunn preget av mangfold, toleranse og likeverd. Men vi må erkjenne at på disse områdene er rikets tilstand ikke så god som vi ønsker. Drapet på Holmlia var ikke en enkeltstående ugjerning. Det var en påminnelse om at det er mulig å gå seg vill i samfunnet vårt, at det er mulig å bygge fordommer, raseri og voldsromantikk i samfunnets blindsoner. Sist fredag møtte jeg mennesker som har engasjert seg i arbeidet mot kriminalitet og rasisme i lokalsamfunnet. De fortalte om erfaringer fra det lokale arbeidet, om problemene, men også om mange tiltak som har vært vellykkede. Tre hovedbudskap kom fram fra møtet. For det første: Vi må hindre rekruttering til gjenger og voldsmiljøer. Eller som en politimann fra Manglerud sa: Først må vi bygge en vegg mot nynazismen, så må vi slå hull i veggen og hente ut folk, én etter én. For det andre: Rasismen må bekjempes over alt. Det gjelder nordmenns holdninger rettet mot innvandrere. Men det gjelder også innvandreres holdninger rettet mot nordmenn – og innvandreres holdninger til hverandre. For heller ikke her er alt som det skal være i Norge. For det tredje: Skolen er kanskje den viktigste møteplassen for integrasjon og økt forståelse. Timene etter at skolen slutter tidlig på ettermiddagen, er kritiske. Vi må vurdere hva vi kan gjøre for å sikre gode tilbud for eldre barn og ungdom når skoledagen tar slutt tidlig på ettermiddagen. Skolefritidsordningen er et viktig tilbud. Vi ser hvor hardt det rammer når kommunene skrur opp prisene, slik vi bl.a. ser i Oslo, med dramatisk økning i prisen på skolefritidsordningen. Altfor mange barn, særlig de litt eldre, står uten tilbud. De kunne trenge et varmt måltid, hjelp til lekser og tilbud om fritidsaktiviteter med voksne til stede på skolens område. Skolen er ikke i stand til å gi dette i dag. Vi må sette den i stand til det i framtiden. Vi trenger en politikk for en god og trygg oppvekst. Vi vil arbeide for å sikre full barnehagedekning innen 2003, og vi vil redusere foreldrebetalingen. Barnehageplass til alle er det beste tiltaket for å hindre at de som fra før har det vanskeligst, kommer på etterskudd allerede i startfasen. Rikets tilstand er god i Norge. Men vi kan ikke lene oss tilbake av den grunn. Vi må ikke la rikets tilstand bli rikets stillstand. I høst tok vi i bruk et flertall på Stortinget for økt satsing på felles velferd og mer rettferdig fordeling. Budskapet var klart: Dette er ikke tiden for å kutte i velferden og fellesskapsordningene. Vi vil arbeide for at dette flertallet legger grunnlaget for den politiske kursen også etter stortingsvalget til høsten. Slik kan vi sikre at utviklingen i Norge blir preget av grunnverdier som mangfold, toleranse, solidaritet og likeverd.