Sylvi Graham (Høyre), 2014-03-27:
For ti måneder siden – den 14. mai 2013 – fremmet Laila Gustavsen fra Arbeiderpartiet en interpellasjon med nesten akkurat den samme spørsmålsstillingen som Anniken Huitfeldt har fremmet i dag. Representanten Gustavsen mente muligens at funksjonshemmede ikke hadde vært en tydelig målgruppe for norsk politikk internasjonalt gjennom de syv og et halvt år man selv hadde sittet med regjeringsmakten. Det kunne være fristende å tro at interpellanten av i dag heller ikke var fornøyd med svaret fra sin regjeringskollega SV-statsråd Holmås i interpellasjonsdebatten den dagen, og derfor løfter spørsmålet på nytt i dag, noen få måneder etterpå, med større tiltro til den nye regjeringen. Det kan jeg forstå, for både en undersøkelse fra Norad som kom i 2012, og en tilleggsundersøkelse fra Atlas-alliansen fra februar i år viser at dette området har stått veldig stille. I perioden mellom 2000 og 2012 var budsjettmidlene som gikk til målrettede tiltak for funksjonshemmede, redusert fra 1 pst. til 0,5 pst. av det totale bistandsbudsjettet. For å referere det en minister som var i denne sal i går, sa: Denne regjeringen har riktignok gjennomføringskraft, men den har ikke tilbakevirkende kraft. Jeg er klar over at denne studien innebærer flere usikkerhetsmomenter, bl.a. når det gjelder multilateral innsats. Etter at Norge ratifiserte FNs konvensjon om rettigheter til personer med nedsatt funksjonsevne, har det vært et lite løft i innsatsen for funksjonshemmede, bl.a. gjennom UDs tildelinger til UNICEF. Likevel mener jeg vi kan si at Norge brukte for lang tid – om lag syv år fra vi undertegnet til vi ratifiserte FN-konvensjonen i 2013. At løftet kom i fjor, gjør oss ikke akkurat til noe foregangsland på feltet. Denne konvensjonen forplikter statene på en svært ambisiøs måte. Hovedformålet med konvensjonen er å sikre personer med nedsatt funksjonsevne like muligheter til å realisere sine menneskerettigheter og bygge ned hindre som vanskeliggjør det. Konvensjonen skal bidra til å motvirke diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne. Norge har nå bekjent seg til de verdier som her er beskrevet. Men resolusjonens forpliktelser stopper ikke ved riksgrensen. Dette er standarder som vi ønsker skal være gjeldende i vårt samfunn. Da kan vi intet mindre enn mene at det er standarder og verdier som vi også må ønske for andres samfunn. Det er interpellanten og jeg hjertens enige om. Menneskerettighetene står sentralt i norsk politikk, både hjemme og ute. Denne regjeringens plattform har et sterkt fokus på menneskerettigheter generelt, og det er viktig å ha en aktiv bruk av menneskerettighetene også i utviklingssamarbeidet, særlig med oppmerksomhet mot utsatte grupper, som personer med nedsatt funksjonsevne. Statsråden redegjorde godt for viljen til det i sitt svar til interpellanten. Alle mennesker skal ha like rettigheter og like muligheter for et godt liv – uavhengig av kjønn, etnisitet, religion, seksuell orientering eller funksjonsevne. Retten til skolegang er grunnleggende, og utdanning er vesentlig for alle barn for å bli selvstendige og kunne skaffe seg arbeid og fremtid. Men noen barn er i større grad enn andre utelatt fra denne muligheten. En tredjedel av alle barn som står uten tilgang til grunnskole, lever med en form for funksjonsnedsettelse. Dette må verden gjøre noe med, og da er det viktig å arbeide for at barn med funksjonsnedsettelser skal få skolegang, ikke minst i humanitære kriseområder der andelen barn med funksjonsnedsettelser er høyere enn ellers. Derfor er det flott at statsministeren selv fronter at man i løpet av denne perioden vil trappe opp bistanden til utdanning. I den forbindelse vil et prioritert område nettopp være å bidra til at personer med nedsatt funksjonsevne ikke faller utenfor utdanningssystemet. Utdanning til alle betyr at marginaliserte grupper må få mer fokus for å løftes. Derfor er det flott at utenriksministeren varsler en stortingsmelding om menneskerettigheter, for inkluderingen av funksjonshemmede er et menneskerettighetsspørsmål. Det er en utfordring som ethvert samfunn må adressere, og som Norge til enhver tid må tydeliggjøre, slik statsråden redegjorde for at man gjør. Det må kreves respekt for gjeldende sivile, politiske, økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Mange land har gått et stykke vei i forståelsen av funksjonshemning. Det skal ikke lenger være «bare» en helseutfordring. Det er ikke primært et sosialpolitisk spørsmål om hjelpeordninger, men et spørsmål om rettslig likestilling – ja, nettopp menneskerettigheter. Derfor må Norge prioritere denne tematikken politisk overfor de land man engasjerer seg utviklingspolitisk med. Norge bør også kreve støtte til likemannsarbeidet og forkjemperne i de funksjonshemmedes egne organisasjoner. Atlas-alliansen har vært trukket fram tidligere her i dag. De er gode medspillere og gode eksempler, både her hjemme og der ute.