Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-05-30:
For det første er jeg enig med representanten Trine Skei Grande i at idealet om livslang læring eller voksnes kvalifisering også bør inkludere stortingsrepresentanter, sjøl om det kanskje kan forstyrre litt idealet knyttet til folkestyret, at det skal være preget av at de lege styrer de lærde. Landsmøtet til SV har laget en veldig god uttalelse om høyere utdanning og forskning, der vi sier litt det samme som interpellanten, at vi nå har kommet til et punkt der vi bør kunne redusere incentivstyring i noen grad. Jeg skal likevel ikke forfølge den uttalelsen direkte og det poenget, men jeg vil gå litt over til den interessante kvalitetsdebatten. Dette kan altså dels være en budsjettdebatt, og så kan det være en system- eller modelldebatt. For å ta budsjettdebatten først: Den har vi hatt mange ganger før i denne salen, og den kommer vi til å ha videre framover også. Det bevilges mer enn noensinne, men det er veldig mange av oss som allikevel mener at det ideelt sett burde bli bevilget mer over statsbudsjettene framover. De argumentene skal vi framføre også i kommende budsjettdebatter. Men over til systemet. Det er et problem ved kvaliteten på debatten her at vi ikke har et system der vi klarer å vurdere kvalitet godt nok, verken når det gjelder undervisning eller forskning. På forskningssiden har vi fått Fagerberg-utvalget, som skulle komme med et bidrag til debatten. Personlig synes jeg ikke det er et bidrag som fører oss noe særlig videre i kvalitetsdebatten. Utvalget lener seg fortsatt tungt på at vi kan måle forskningens kvalitet på publisering og sitering. Jeg tror at skal vi diskutere kvalitet på forskning, må vi komme noe videre enn det. Men så mer over til undervisning, som er utgangspunktet her. Det er også et problem, særlig hvis en mener at det har vært en kvalitetsnedgang på undervisning, at dette ikke er dokumentert på noen god måte. Tvert imot ser vi, som bl.a. statsråden viste til, at gjennomstrømmingen øker. Vi ser ikke at det er noen nedgang når det gjelder karakterer eller kvaliteten på de studentene som kommer ut, så slik sett er det ikke noen kvalitetskrise innenfor denne sektoren. Ikke minst vil folk på utsiden av oss i dette undervisnings-/forskningssegmentet, som vi alle i denne salen tilhører, kunne hevde noe slikt, og på et vis kan ikke vi motbevise det. Så ære være alle de institusjoner, absolutt inkludert studentene sjøl, som nå har satt dette med kvalitet på dagsordenen, og som nå prøver å foredle eller utvikle denne debatten, så vi virkelig kan få et noe bedre grunnlag for å diskutere hva som er kvaliteten i dag, og ikke minst hva slags kvalitetsutvikling det er som er på gang. Så litt til dette som går på ansvarsfordeling, i dette tilfellet mellom departement og institusjoner. Jeg tilhører også dem som absolutt ikke vil tilbake til et regime som jeg sjøl kom inn i da jeg begynte på Høgskolen på Lillehammer på midten av 1980-tallet, der en liksom måtte krype og søke på alle mulige måter for å få en studentplass. Jeg tror det er helt riktig at institusjonen får den friheten – og sjølsagt frihet under ansvar – til å ta opp de studentene som institusjonen mener at det er riktig å ta opp. Det som slår meg når jeg er ute på disse institusjonene våre, er at etter at en har brukt noen få minutter knyttet til de økonomiske utfordringer, som det på den ene siden er lett for meg å slutte meg til, så begynner de samme institusjoner nettopp å skryte av høy søkning, og at de i stadig større grad klarer å ta flere studenter inn i institusjonen. Slik sett er også – skal vi si – segmentet sjøl, utdanningsinstitusjonene sjøl, litt doble, tydeligvis, på dette. De viser glede over at studenttallet øker, samtidig som de sender noen bekymringsmeldinger over til bevilgende myndighet om at de jevnt over er for dårlig finansiert.