Åse Michaelsen (Fremskrittspartiet), 2012-06-11:
Det skulle ikke være nødvendig å sitte med kopp på Karl Johan, verken om en er norsk rusmiddelmisbruker, eller om en er en utenlandsk tigger. Vi deler egentlig tiggere i tre grupper. Den ene gruppen er de norske rusavhengige. Vi mener det er viktig å kunne gi et tilbud – avrusningsplasser når det er behov for det, når motivasjonen er på topp, ved frivillige: Frelsesarmeen, Kirkens Bymisjon, Blå Kors osv. Det knytter seg også til det forslaget som Fremskrittspartiet har i saken, som går på å gi momsrefusjon. Så er det den andre gruppen, utenlandske tiggere som ikke er kriminelle, som ikke har til hensikt å begå kriminalitet, men som faktisk er i nød – det er barn på turné, men det er også barn som er her lovlig fordi det er lovlig å tigge. Disse barna blir da misbrukt – i ordets rette forstand – på lovlig vis. Det er en av grunnene til at Fremskrittspartiet ønsker å ha forbud mot tigging. De må få målrettet hjelp i hjemlandet. Representanten Bøhler var innom akkurat det som må skje i Romania og ikke minst i Moldova når det gjelder holdninger til sigøynere, romfolk, når det gjelder boevne, når det gjelder å bygge opp sanitæranlegg, og når det gjelder mulighet for skolegang for de barna som bor der. Da må vi støtte de frivillige. Vi må i mye større grad målrette EØS-midlene, som også representanten Bøhler var innom. Der er vi helt enige. Så er det den tredje gruppen: utenlandske tiggere som er del av et organisert kriminelt nettverk. Der må vi ha en innsats både nasjonalt og i samarbeid med andre land. Vi ser at så lenge det er lovlig å tigge i Norge, er dette en inngangsportal for dem som kommer i ens ærend for å begå kriminalitet – det være seg narkotikahandel, menneskehandel, tyveri/vinningskriminalitet, prostitusjon osv. Norge fører i dag en politikk som legger til rette for at denne gruppen kan komme og begå kriminalitet. Så til Oslo Arbeiderpartis årsmøtevedtak, som det har vært en debatt om. Det er slik å forstå at en ønsker å dele inn de ulike bydelene her i Oslo, f.eks. slik at den ene bydelen kan innføre et forbud, mens den andre bydelen ikke trenger det. Det blir for meg tull og tøys. For det første kommer vi til å bruke politiressurser til å gjøre det, og vi vil nærmest forplante tiggere som sitter i den ene bydelen, hvor de ikke har lov til å være, over til en annen bydel. Men ikke minst vil vi også få grupper av mennesker som nærmest er på en slags turné rundt omkring i landet – en evig turné på jakt etter penger. Utgangspunktet må jo ikke være at en kommer hit til landet, men at en kanskje heller lykkes i sitt eget hjemland. Alle i komiteen husker sikkert da vi var i Canada. Jeg har tatt med meg den brosjyren som var laget av næringslivet, sammen med politiske organisasjoner og frivilligheten. Denne brosjyre ble delt ut, og den sa: Si nei til tigging. Si ja til å gi. Jeg føler egentlig det uttrykker det som mange av oss i komiteen mener, at det er bedre å gi til de organisasjonene som jobber på gateplan, om det så er i hjemlandet eller også her i Norge. Hvis utlendingene tigger hos oss, er det noe galt med det sosiale nettverket i de landene de kommer fra. Det er det faktisk i mange land. Hvordan skal vi da løse dette problemet? Strakstiltak løser ikke problemet, langsiktige løsninger er derfor påkrevd. For noen kulturers vedkommende har tigging sammenheng med folkegruppers levesett. Man kan leve som nomader i de land og kulturer hvor det er historisk og geografisk forutsetning for dette, men ikke i industrialiserte og pengebaserte samfunn som vårt. Andre henvises til tigging fordi man ikke har andre alternativer hvis det økonomiske grunnlaget svikter. Slike problemer må løses internasjonalt. Fattigdomsproblematikken er internasjonal og må løses med bilateralt og multilateralt samarbeid, der både nasjoner og religiøse og humanitære organisasjoner bidrar. Så tar jeg opp forslagene, både det vi har i fellesskap med Høyre, og det som vi er alene om.