Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2007-12-05:
La meg starte med Gates, ikke Bill Gates, men Robert Gates, den amerikanske forsvarsministeren, som forrige uke holdt et uhyre interessant foredrag i Kansas. Han sier i foredraget at verdens samlede bistand er en femtedel av det amerikanske militærbudsjettet – ikke den amerikanske bistanden, men verdens totale bistand er en femtedel av det amerikanske militærbudsjettet. Han sier at USAs satsing på ikke-militære virkemidler i internasjonal politikk har fått en uforholdmessig lav prioritering sammenliknet med den militære. Som sammenligning sier han at det amerikanske utenriksdepartementet har 36 milliarder dollar til rådighet – som han sier: mindre enn helsebudsjettet til Pentagon. Han sier at det er 6 600 ansatte i det amerikanske utenriksdepartementet og sammenligner det med at det er mindre enn én amerikansk hangarskipgruppe. Når jeg starter der, er det fordi det selvsagt hadde vært ønskelig om denne form for tenkning hadde kommet i 2001, ved starten av Bush-administrasjonen og ikke nå. Men det er likevel uhyre interessant at det sies. Det bør være et tankekors for Fremskrittspartiet at USA sier så tydelig fra om hvor liten bistanden er totalt sett i verden. Det er ikke bare det at en del bistand brukes galt, men det er jo altfor lite bistand. Det er altså bare en femtedel av hva USA totalt bruker på forsvaret alene. Jeg begynner der også fordi at hvis det er ett grep vår regjering har tatt, er det jo å se de ulike politikkområdene innenfor utvikling mye mer i sammenheng. Det er nedsatt et eget utvalg som skal se på det. Alt som har vært framlagt i Stortinget av utenriksministeren og meg, er nettopp for å se utenriks- og utviklingspolitikk som et samlet hele. Vi har fokusert på mange av de store politikkområdene som er avgjørende for utvikling: klima, bruk av naturressurser, Olje for utvikling-programmet er innrettet mot det, handel og private investeringer, og, ikke minst, forholdet mellom utvikling og sikkerhet som stilles på spissen i Sudan, Afghanistan eller Sri Lanka, for den del – kort sagt alle disse rammevilkårene for utvikling. Jeg må også si at jeg er veldig, veldig glad for at en samlet utenrikskomite i innstillingen i dag gir sin fulle tilslutning til denne overordnede tenkning, hvor man går gjennom område for område og gir sin tilslutning til nettopp å se sammenhengen mellom utvikling og alle de andre politikkområdene som ligger innenfor den samlede utenriks- og utviklingspolitikken. La meg så gå gjennom noen av de temaene som har vært oppe i debatten. Dagfinn Høybråten var opptatt av et tema jeg er akkurat like opptatt av, og som jeg vet kommer til å bli et hovedtema i klimaforhandlingene på Bali, nemlig at den nye sterke satsingen på ulike miljøtiltak – som må finansieres av den rike del av verden hvis vi overhodet skal komme i gang med klimaforhandlinger, for ikke å snakke om hvis vi skal komme i mål i København i 2009 – ikke kan tas ved å flytte penger fra andre utviklingsformål. Men den fristelsen kommer til å være stor, og den kommer til å være der i nær sagt alle land. Og det er all mulig grunn til å være oppmerksom på den. La meg da bare si utrykkelig klart at det er helt uaktuelt for denne regjering å ta penger fra helsetiltak eller vaksinetiltak i Afrika for å satse innen klima. Men selvsagt er situasjonen også litt mer nyansert. En rekke tiltak som er veldig gunstige for klimaet, vil jo også ha en stor utviklingseffekt. Hvis vi investerer mer penger i solcelleenergiutvikling i Afrika, i vannkraftutvikling i Afrika, eller når vi kommer så langt at vi gjennom Mongstad har utviklet CO2-fangst og -lagring og stiller den teknologien til rådighet for verdens fattige, vil det både ha en meget gunstig klimaeffekt og også selvsagt bidra til den dramatiske økonomiske vekst som afrikanske land må ha. Men å ta fra bistand f.eks. for å finansiere klimakvoter og liknende ting, er en uaktuell problemstilling. Så har en rekke talere vært opptatt av handel. Jeg skal ikke være uærbødig, men jeg tror vel at navnet Swaziland har blitt nevnt flere ganger i denne debatten enn i hele Stortingets snart 200-årige historie fram til dags dato. Og fint er det, så lærer vi oss et nytt land. Det er selvsagt ingen i Regjeringen som overhodet har noen ambisjon om å holde Swaziland utenfor. Swaziland er blitt holdt utenfor på grunn av objektive kriterier, som vi følte ville gjøre saken lettere for å utvide denne ordningen, få flere land med. Det vil være lettere i en WTO-sammenheng å holde seg til objektive kriterier. Swaziland er i så måte et mellominntektsland. Men vi er fullt villige til i det videre arbeidet å se på hvorvidt vi kan få Swaziland inn. Swaziland er en aktuell kandidat i EU-sammenheng, i de frihandelsavtalene EU har overfor det sørlige Afrika. Det er ingen intensjon om å holde Swaziland ute, og vi vil se på om det er muligheter for å få Swaziland inn. Når det er sagt, er jo dette, med all respekt for Stortinget, nesten en ren symboldebatt. Det store problemet er jo ikke at vi har tollhindringer mot verdens fattige. Det store problemet er at trass i at vi ikke har tollhindringer mot verdens fattige, må en nærmest tilkalle politiet for å finne en vare i Rema, Rimi eller ICA som kommer fra verdens fattigste land. Hvis noen kan gå inn i en hvilken som helst alminnelig butikk, la oss si Rimi, og finne en vare som faktisk er produsert i verdens aller fattigste land, så, vær så snill, kom til meg med den, for jeg har lyst til å se hva det er. Det reelle problemet er ikke at vi har tollhindringer, men at det likevel ikke blir eksportert fra den fattigste til den rike delen av verden. Det skyldes mange andre ting. Jeg tror jeg har nevnt det i Stortinget tidligere, men la meg ta to eksempler: Statkraft, som jo gjerne vil investere i den fattige delen av verden, føler det er vanskelig i mange av de fattigste landene. Statsstrukturen er ikke god nok, markedet er ikke utviklet godt nok, sikkerheten for investeringene er ikke god nok, og det er ikke et strømleveringssystem som gjør at man, selv om man skulle lage en produksjonsenhet, får levert det. Det er de ti tusen andre årsakene som gjør at Statkraft synes det er vanskelig å få investert. Eller Gilde Norsk Kjøtt, som nå planlegger å gå inn i Uganda. Skal de kunne eksportere kjøtt fra Uganda til Norge, med de veterinærbestemmelser og miljøbestemmelser som vi har satt for å beskytte norske forbrukere – jeg vil tippe at et enstemmig storting står bak dem – må de starte med å vaksinere 2 millioner storfe i et stort område av Uganda for å kunne eksportere kjøtt fra det området hvor dette storfeet går. De må starte med å inngjerde områdene for å sikre, selvsagt, at ikke ikke-vaksinert fe kommer inn på området. De må gjøre en rekke tiltak for å se på hvordan kjøttet fra et slakteri som er bygd i Uganda, kan komme til havna eller til flyplassen og komme unna korrupsjonsproblemer, leveringsproblemer – altså de ti tusen andre økonomiske problemene rundt en slik investering som gjør at det er utrolig vanskelig å få til en så flott ting som kjøtteksport fra Uganda til Norge ville ha vært. Jeg mener at vi gjennom vårt Aid for Trade-program forsøker å ta tak i disse problemstillingene, og at dette er den reelle debatten Stortinget bør ta tak i hvis vi ønsker å få til mye mer handel med verdens fattige land. Og med all respekt, det hender at jeg er uenig med Senterpartiet, men det er altså ikke Senterpartiet som er hindringen for at vi skal kunne importere fra verdens fattige land, men denne typen tunge økonomiske strukturer, som vi må snu. Så har Venstre og en rekke andre vært opptatt av budsjettstruktur. La meg si at jeg med glede vil komme tilbake med forslag til forbedringer av budsjettstrukturen. En idé som ikke er ferdig gjennomtenkt, men som bør vurderes, er om ikke det viktigste for Stortinget er å få en tydelig oversikt over hvor mye penger som faktisk brukes i et land, og hva som er Norges viktigste politiske anliggender overfor det landet. Så å si, hva er vårt politiske program i forhold til Vietnam eller Tanzania, i betydningen hvilken politisk påvirkning forsøker vi å øve, og hva slags type teknisk samarbeid ønsker vi å ha. Hvis man får en tydelig oversikt over det, blir det også lettere for Stortinget å gi signaler om at man ønsker noe oppjustert, eventuelt andre ting nedjustert. Men jeg skal komme tilbake til det. Så har komiteen sagt at man ønsker å overføre noe av miljøbevilgningen til sivilt samfunn. Jeg oppfatter det som et endret kanalvalg og ikke en endret prioritering bort fra miljø. Jeg er glad for det og har ingen som helst problemer med det. Vi er glad for å kunne samarbeide, spesielt med Kristelig Folkeparti og Venstre, om en slik endring. Så har utenriksministeren vært grundig inne på spørsmålet om endringer i ambassadestrukturen. La meg da si at når vi oppjusterer en del land, altså satser mer på f.eks. Liberia – jeg er glad for at en rekke stortingsrepresentanter har sagt seg enig i det, bl.a. Dagfinn Høybråten – så vil en nedbemanning i Guatemala, Vietnam og Bangladesh være konsekvensen av en oppjustering i Burundi og Liberia. Det er også en oppjustering av miljøkompetansen ved en del av ambassadene, i Dar-es-Salaam, Lusaka og Maputho, hvor vi ønsker å utvide mye bredere energi- og miljøprogrammer og kreve en mye mer miljøfaglig kompetanse. La meg til slutt si at jeg har merket meg at opposisjonens begrunnelse for hvorfor de ikke liker Latin-Amerika-satsingen, har endret seg. Opprinnelig ble det sagt at dette var galt fordi det var Regjeringens politiske profil i Latin-Amerika; nå er det galt fordi det er å ta fra Afrika. Det tas ingenting fra Afrika for å få til en Latin-Amerika-satsing, men Latin-Amerika-satsingen er jo f.eks. en urfolkssatsing. Bolivia er trolig det eneste land i hele verden – i hvert fall et av de veldig, veldig få – hvor urbefolkningen utgjør flertallet av befolkningen i landet og fortjener en betydelig oppmerksomhet. Dette er også den viktigste satsingen for biologisk mangfold, for ikke noe sted er det biologiske mangfoldet så viktig som i Amazonas’ jungel.