Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-08:
Det som jo er krevende med denne type saker som det reises en interpellasjon om her i Stortinget i dag, er jo at jeg som politisk leder av Helse- og omsorgsdepartementet ikke på egen hånd kan gi en faglig vurdering av hvorvidt nakkeslengskadde i Norge får et godt eller dårlig tilbud. Der vil jeg selvfølgelig helt og holdent måtte være avhengig av å støtte meg til de etablerte systemene for å få faglige tilbakemeldinger og faglige vurderinger. Det er jo også noe av det som er spennende med helsepolitikk, at en hele tiden befinner seg i et grenseland mellom politikk og fag. I forhold til denne interpellasjonen og også det faktum at representanten Fredriksen i den siste tiden har reist to spørsmål om nakkeskader til skriftlig besvarelse, har jeg bedt Helsedirektoratet om en faglig redegjørelse i saken, og begge svarene er gitt til skriftlig besvarelse. Og det jeg har tenkt å si her i dag, baserer seg på de faglige vurderingene som Helsedirektoratet har gitt meg. Så kan man selvfølgelig da i denne salen fritt mene at Helsedirektoratet ikke skjønner hva de snakker om. Det er også et tillatt politisk standpunkt, men mitt utgangspunkt er altså at jeg har tillit til Helsedirektoratets vurderinger og den måten de utformer sine tilbakemeldinger til meg som ansvarlig statsråd på. I tillegg til at Helsedirektoratet har sett de spørsmålene som Fredriksen har reist, gitt sine faglige innspill til meg, gitt sine faglige innspill til denne interpellasjonen, har også Helsedirektoratet, som Fredriksen var inne på, i 2006 levert rapporten «Nakkeslengassosierte nakkeskader» på oppdrag fra departementet. Den rapporten ble utarbeidet av en ekspertgruppe, der også Landsforeningen for Nakkeslengskadde var representert. Det som er viktig for meg å understreke i forhold til det som sies fra Helsedirektoratets side, er at Helsedirektoratet informerer meg om at pasientene med de alvorligste nakkeskadene, altså det som betegnes som WAD, grad III og IV, selvfølgelig blir tatt hånd om av spesialisthelsetjenesten umiddelbart etter at skaden har oppstått, og at den behandlingen denne gruppen får i Norge, er forsvarlig, og ifølge Helsedirektoratet får de en behandling som tilsvarer den behandlingen som gis i land vi kan sammenligne oss med. Etter Helsedirektoratets oppfatning er det feil å reise kritikk mot den rapporten på dette grunnlaget, og man mener at tilbudet til denne pasientgruppen er faglig forsvarlig og også sammenlignbart med tilbudet som gis i andre land. Så er det også viktig å understreke at av de pasientene som har mindre alvorlige skader, altså grad I og II og enkelte pasienter med grad III, vil de fleste bli friske i løpet av relativt kort tid, men noen av disse pasientene vil også kunne utvikle kroniske skader. Ikke minst i forhold til dem som har skader av mindre alvorlig grad, er det hevdet at det finnes behandlingstilbud i andre land som er bedre. Men nok en gang, ifølge Helsedirektoratet, mener man at pasienter med kroniske plager etter mindre alvorlige skader ikke skal opereres. Det aller viktigste er at helsetjenesten følger opp denne pasientgruppen på en god måte så tidlig som mulig for å unngå kroniske plager. Og, ifølge Helsedirektoratet igjen, det er pasienter som har fått kroniske plager etter mindre alvorlige skader, som har søkt utredning og behandling i utlandet. Spesielt har det vært etterspørsel etter behandlingstilbud i Tyskland. Helsedirektoratet har advart mot denne behandlingen fordi man mener det er snakk om en risikofylt operasjon der man mangler vitenskapelig dokumentasjon. Mitt utgangspunkt som statsråd er jo at jeg umulig kan stå og si fra Stortingets talerstol at jeg – hvis Helsedirektoratet ut fra en faglig vurdering mener at den type behandling som det f.eks. er snakk om i Tyskland, er risikofylt og ikke kan anbefales – har til hensikt å overprøve Helsedirektoratets vurdering og si at man likevel skal bruke tilbudet i Tyskland. Det imponerer meg hvis representanten Fredriksen har kunnskap som gjør at han kan trekke en annen konklusjon, men jeg deler i så fall ikke den. Det som jeg imidlertid er enig i, er at det er viktig at det hele tiden må jobbes med kunnskapen om nakkeslengskader, ikke minst i forhold til primærlegene, og derfor har også Helsedirektoratet henstilt til Legeforeningen å arrangere kurs om nakkeskader, ikke minst for primærlegene. Bedre kunnskap blant primærlegene kan bidra til at færre pasienter får langvarige kroniske plager etter nakkeskade. I tillegg, med basis i det som har skjedd i den siste tiden her med skriftlige spørsmål fra Fredriksen og også denne interpellasjonen, har Helsedirektoratet sagt at de nå vil innkalle Landsforeningen for nakkeslengskadde til et møte nå på nyåret, der man kan avklare eventuelle misforståelser om diagnostisering og behandling av nakkeskadde i Norge. I dette møtet kan pasientforeningen også komme med innspill til hva de mener kan gjøres for at behandlingstilbudet i Norge kan bli enda bedre. Men min hovedkonklusjon er at det behandlingstilbudet vi har i Norge til denne pasientgruppen, er i tråd med det fagmiljøet anbefaler meg. Så finnes det sikkert fagfolk som er uenig i Helsedirektoratets oppsummering, men jeg må altså forholde meg til det Helsedirektoratet anbefaler meg så klart og tydelig. Det er såpass alvorlig at Helsedirektoratet er veldig tydelig på at det å åpne opp for f.eks. denne pasientbehandlingen i Tyskland, etter Helsedirektoratets mening er å utsette pasientene for risiko. Da mener jeg at jeg må lytte til det.