Michael Tetzschner (Høyre), 2016-05-26:
Foregående taler var inne på at denne saken begynte i 2014. Det er ikke særlig presist. Disse sakene har en lang forhistorie. Det at de er kommet til kontrollkomiteen, er ikke det samme som at de har oppstått. Jeg forstår det slik at hele Forsvaret, komplekset, og ikke minst den politiske ledelse har fått unngjelde for den forrige representantens kritiske merknader. Det må vi ta alvorlig. Jeg forstår det slik at denne taleren er sterkt kritisk til samtlige av Arbeiderpartiets forsvarsministre og utenriksministre, som jo har administrert samtlige av de båtsalg frem til bindende kontrakt som vi har omtalt i denne innstillingen, og som lå til grunn for den første høringen. Jeg regner selvfølgelig med at representanten Eldegard, med sin uavhengighet av partilogikk og partipisk, på det grunnlaget øyeblikkelig ville fremmet et mistillitsforslag mot sine egne partifeller hvis de fortsatt hadde vært forsvarsminister eller utenriksministre – hvis det da ikke var slik at velgerne har gitt disse utmerkede personer nye oppgaver etter oktober 2013. Det er et kjennetegn ved et åpent samfunn at informasjonsfriheten brukes til å bringe frem i lyset forhold som er kritikkverdige. Det er også et kjennetegn ved en liberal rettsstat og et velutviklet demokrati at man kan stille de kritiske spørsmål til makthaverne, til hvem som helst, for å avdekke feil og, fremfor alt – det er det vi ønsker – for å få korrigert disse feilene. Det er klart dette også gjelder Forsvaret. Vi må selvfølgelig ta med på kjøpet at det i informasjonsstrømmen forekommer overdrivelser, skjevfremstillinger og kritikk som baseres på til dels uriktige eller bristende forutsetninger. Domstolene har fått spørsmål som skal avklares der. Det er faktisk utviklet regelbundne teknikker for både å avklare fakta, vurdere dem opp mot loven og treffe beslutninger. Ikke minst er det prosedyrer som i rettslig sammenheng sikrer alle parter rettssikkerhet. Den parlamentariske kontroll og kritikk følger helt andre arbeidsmetoder. Det betyr ikke at den parlamentariske kontroll ikke er viktig. Og nettopp fordi den er viktig, må den selv fylle visse kvalitetskrav. Det må faktisk også stilles minstekrav til kritikken. Hvis kritikken skal hjelpe oss med å korrigere feil, må den – uansett hvem som fremsetter den – være basert på kunnskap, ha indre logisk sammenheng, skille vesentlig fra uvesentlig, anerkjenne dilemmaer og ikke minst ha god forståelse for de rammer og de samtidige forutsetninger som var til stede da de eventuelt kritisable handlinger ble utført. Komiteen har i denne saken tatt for seg beslutninger siden man opprettet salgsprosjektet. Vi snakker om – særlig rundt båtsalgene – bindende kontrakter, som altså er inngått for fem–ti år siden. Eksportkontrollovgivningen, slik den forelå på salgstidspunktene for fartøyene, lastebilene og beltevognene, åpnet for skjønn ved at salg av demilitarisert materiell ikke var å anse som lisenspliktig. Fartøyene ble etter demilitariseringen og omklassifiseringen derfor vurdert ikke å være omfattet. De av Forsvarets fartøyer som var registrert som sivile fartøyer, ble heller ikke vurdert å være omfattet. Tilsvarende gjelder lastebilene og beltevognene som inngår i saken. Derimot ble F-5-jagerflyene solgt og avhendet som militært materiell. I det store bildet – og her har jeg komiteens ord med meg – har man altså siden etablering av salgsprosjektet gjennomført mer enn ca. 10 000 salg. Det er kun et fåtall saker hittil hvor det har vært reist tvil om hvorvidt regelverket har vært fulgt på en forsvarlig måte. Det er verdt å merke seg at det bare er Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti som ikke mener at dagens ordning i all hovedsak har fungert etter hensikten, og at den derfor må videreføres. Da påstandene kom om ureglementerte salg som skrev seg tilbake til lenge før hennes tiltredelse, undersøkte den nåværende statsråden gehalten i disse påstandene og kunne konkludere med at reglene på en rekke områder ikke var blitt fulgt med hensyn til eksportkontrollforskriften. Fartøyer var sendt ut av landet uten at det var redegjort for verken bruk eller sluttbruk, noe som er sterkt kritikkverdig. Statsråden nedsatte en intern arbeidsgruppe for å gjennomgå prosedyrer for salg, og PwC, PricewaterhouseCoopers, ble engasjert for å foreta en ekstern undersøkelse av gjennomførte salg av militære fartøy. Det er verdt å merke seg at komiteen med et overveldende flertall, dvs. alle bortsett fra ett medlem, samler seg i bedømmelsen av forsvarsministeren. De viser til brev som de har fått. Jeg viser til svarene i høringen og tiltakene som er iverksatt – som vi sikkert får høre mer om – som riktignok har understreket alvoret i saken, men også det alvoret som ligger i oppryddingen. Dette komitéflertallet sier: «Hun har vist handlekraft slik at avhendinger i fremtiden skal ha et regelverk som både er tydelig og som gir mindre rom for skjønn.» Jeg synes det er grunn til å slå dette fast såpass tidlig. I og for seg kunne vi ut fra en politisk vinkel ha kvittert ut saken. Når det gjelder båtsalgene, viser det seg at etter hvert som man utreder disse nærmere, samsvarer det ikke helt med verken overskrifter eller ingressbruk i aviser som har omtalt dette. Men det er grunn til å berømme de bidrag som er kommet, nettopp for å se hvor det har vært mangler, hvor det har vært manglende dokumentasjon. Jeg vil særlig fremheve salget av «Agder» som kritikkverdig. Det ble opprinnelig gitt eksporttillatelse fra Utenriksdepartementet, og utførsel fant sted 17. juni 2009. Problemet er at det ikke finnes tilfredsstillende forklaring på hvorfor det verserer flere sett med salgsdokumenter, selv om komiteen brukte atskillig tid på å finne ut av dette, og selv om de involverte parter også var til stede. Det er kritikkverdig, likeledes at det før salget av KV «Agder» skal ha vært representanter for det nigerianske selskapet Ocean Maritime Security på befaring på Haakonsvern for å inspisere fartøyet. Dette selskapet kunne man med enkle midler ha funnet ut har nære relasjoner til den nigerianske marinen. Disse forhold til sammen tilsier at Forsvaret burde ha vært kjent med at skipet skulle til Nigeria. En oppsummering av disse salgene er at det for enkelte av salgene er store mangler i form av at det ikke har vært foretatt vurderinger, særlig opp mot fang-alt-bestemmelsen, som gjelder demilitariserte fartøy. Og det har manglet dokumentasjon på selve prosessen, som avhendingsprotokoller, kjøpskontrakter mv. Sett i ettertid er det lett å se at de engelske selskapene kunne ha opptrådt som stråselskaper for å få godkjent salg og utførsel av fartøyene til Nigeria, i strid med intensjonen i nasjonalt regelverk. Der har vi fortsatt noe som er til utredning hos politi- og påtalemyndigheter, nemlig hvilken rolle enkelte ansatte i Forsvaret skal ha hatt i denne prosessen. Det vil den videre politietterforskningen måtte avklare. Av tidshensyn springer jeg nå over til høring nr. 2, for jeg mener at vi kan slå fast at den første høringen befattet seg med det som var substansen i saken. Hva fikk vi så ut av høring nr. 2? Det som gjorde at komiteen satte opp en høring nr. 2, må vi nå – som en oppsummerende kommentar – si er funnet i orden for Forsvarets del når det gjelder sluttresultat. Lastebiler ble solgt i Norge, og det var en privatperson som sto for utførselen, i strid med eksportkontrollregelverket. Forsvaret var ikke involvert i denne eksporten. Når det gjelder beltevogner som ble solgt i Norge: Det var altså et britisk firma eller person bak dette og som brukte Norge som transittland for å omgå britisk regelverk. Forsvaret var heller ikke her involvert i eksporten. To beltevogner til Sverige over Bjørnfjell viste seg raskt å bli avklart som en ikke-sak for komiteen. Forsvaret var rett og slett ikke involvert. Helt frem til avgivelsen av den første innstillingen ble det klart at man fikk fullgod dokumentasjon, slik det var varslet, og slik komiteen hadde imøtesett, nemlig at det ville komme ytterligere dokumentasjon når det gjaldt salget av de to F-5-jagerflyene, som nå er godkjent av Forsvarsdepartementet, Utenriksdepartementet og amerikanske myndigheter. Ikke på noe punkt har disse flyene vært i gale hender og i strid med regelverket, men det har tidvis manglet prosedyremessige og godkjente erklæringer om at det man fant, var verifisert og dokumentert på tidligere tidspunkt. Det er nå avklart i ettertid, og det skal vi faktisk også glede oss over. Jeg vil avslutte med å reflektere litt over hele denne prosessen. Vi har vel kanskje ikke fått så mye ut av tre høringsdager annet enn noen nye eksempler på hvordan komiteen fungerer, både på sitt beste og kanskje også i den motsatte enden av skalaen. Jeg synes vi må stille oss selv spørsmålet: Når passerer man grensen for ikke å respektere funksjonsfordelingen mellom storting og regjering? Når gjør en stortingskomité seg til personalmyndighet? Og hvilken behandling er det man gir navngitte embetsmenn i et styringssystem som i utgangspunktet er slik at Stortinget forholder seg til og bare kjenner statsråden? Jeg mener komiteen på mange områder er farlig nær denne grensen – og ved en rekke anledninger solid over denne grensen. Jeg tillater meg derfor å sitere litt fra komiteens tanker om dette, kanskje ikke så mye om det overordnede, men som eksempler på overtredelsen av de grensene vi bør ha, og den arbeidsdelingen vi bør tilstrebe. «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, har imidlertid ikke registrert en utpreget vilje hos de involverte til å ta sakens alvor innover seg, ei heller at de har tatt ansvar for det som har skjedd.» Men vi hørte jo nettopp at foregående taler, representanten fra Arbeiderpartiet, Eldegard, hadde stor glede av å sitere selvkritiske passasjer fra forsvarssjefens opptreden under høringen. Det er ikke noe vanskelig å finne både systemkritikk og kritikk mot feilvalg i egen etat, så vidt jeg har registrert. Jeg tillater meg et sitat til: «Komiteens medlemmer fra Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne er imidlertid av den oppfatning at ansvaret for de spesifikke avhendingene som denne saken handler om, fortsatt ikke har blitt erkjent av den som vitterlig har blitt gitt ansvaret: forsvarssjefen.» Og så kommer det, litt kryptisk: «Disse medlemmer mener dette bør følges opp av statsråden.» Så kan man kanskje notere seg at Arbeiderpartiets medlemmer ikke helt kunne stå inne for den forrige salven, så de nøyer seg med å si: «Arbeiderpartiet mener statsråden må følge opp at ansvaret for de spesifikke avhendingene denne saken handler om ikke er erkjent av Forsvarets øverste ledelse.» Til slutt vil jeg fremheve dette fra komitémerknadene: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, registrerer at forsvarsministeren har iverksatt tiltak for å unngå liknende saker, men registrerer også at saken ikke behandles med det samme alvoret fra forsvarssjefens side. Flertallet kan ikke se at forsvarssjefen har vært tilstrekkelig vár for statsrådens og Stortingets ønske om et forsvar som tar innover seg alvoret i at regelverk ikke følges, som har kontroll på hva som skjer i alle ledd og som tar ansvar når feil skjer.» Når jeg dveler ved dette forhold, er det rett og slett av den grunn at begrunnelsen for å svekke forsvarssjefens autoritet tydelig er det inntrykket som er skapt under høringen. Det er altså ikke snakk om konkrete forsømmelser, det er ikke en konkret kritikk av tjenestehandlinger det er uttrykk for, men hvor man sier: ikke «tar innover seg», ikke utviser varhet, og hvor man til og med viser til dualistiske forhold mellom forsvarssjefen og forsvarsministeren, som om man kan uttale seg entydig om det, og som om man burde uttale seg entydig om det. Jeg har stilt meg spørsmålet når jeg har lest disse beskrivelsene – som riktignok er satt sammen i en konsentrert form her, men sitatene er de de er: Har jeg vært til stede på samme høring? Jeg hørte både selvkritikk og selverkjennelse. Det må tydeligvis også Arbeiderpartiets hovedtaler ha hørt, siden hun hadde funnet frem til de samme sitatene i sitt foregående innlegg. Det som slår meg, er at dette besynderlige resultatet kommer man til ved nokså aktiv kryssklipping av referatene fra flere dagers, flere timers, høring. Man kan selvfølgelig oppnå de merkeligste resultater hvis man ønsker det – hvis man tar ting fullstendig ut av kontekst. Så må jeg si man topper det med følgende: Medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne uttaler at «dette viser en forsvarssjef som snarere enn å holde fast på at dette er en alvorlig sak som Forsvaret selv burde avdekket og ordnet opp i, velger å være fornøyd med at regelverket er endret, slik at Forsvaret ikke lenger verken kan eller skal ta ansvar. Forsvarssjefens totale snuoperasjon også med henblikk på alvorligheten av den eksporten av marinefartøyene som faktisk fant sted før regelendringene, inngir ikke stor tillit». Tillit er enten noe man har, eller noe man ikke har. Enten har man den fullt ut – man har den nemlig ikke i undermål, man har den ikke i centimetermål. Så dette er en direkte uttrykt mistillit til forsvarssjefen på et område der man altså driver personalpolitikk, og nærmest legger inn en bestilling om en eller annen konsekvens for forsvarssjefen som bare kan appellere til fantasien. Jeg vil avslutte med å si følgende om vår tidsbruk i komiteen: Jeg er enig i at vi skal forfølge alle tips som kommer om uregelmessigheter i vår forvaltning. Dette har vært tatt tak i av den nåværende ledelsen i Forsvarsdepartementet. Komiteen uttrykker sin anerkjennelse for det som er gjort. Vi vil senere i dag høre mer om hva som har skjedd etter at innstillingen ble avgitt og vi har vært i oppløpet til denne debatten. Men jeg synes det mangler noen perspektiver. Vi er i en tid da Forsvaret må settes i stand til kanskje å møte noen av de største truslene som vårt verdenshjørne har vært utsatt for på tiår, og så driver vi med det jeg vil karakterisere som – unnskyld uttrykket – rent «navlepilleri». Ja da, vi skal også gjøre de små tingene, men det er total perspektivforstyrrelse når det er dette vi bruker tiden på. Så jeg vil fra denne plass bruke anledningen til å ta avstand fra den perspektivløshet og ikke minst den uforsvarlige personalpolitikk som ligger i innstillingen, hvis man summerer disse uttalelsene. Til slutt til forslaget til vedtak som er fremsatt i tilleggsinnstillingen. Under avgivelsesmøtet har vår representant ikke fått frem at vi ikke støtter forslaget om den ekstra bestillingen til Riksrevisjonen om å gå inn på salget av de to F-5-flyene. Vi anser at det er dokumentert, ikke minst i den tilleggsdokumentasjonen som deler av komiteen har protestert mot å få. Vi mener at Riksrevisjonen har så mye annet verdifullt å bruke tiden på – og egentlig vi selv også, hvis vi senere skal ta stilling til hva som måtte komme av nye ting og nye måter å formulere gamle problemstillinger på. Vi vil rett og slett ikke stemme for dette forslaget til vedtak, men det fremgår av innstillingen – da uriktig – at også Høyre står bak det.