Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2000-11-02:
Særlig når det gjelder stortingsrepresentantenes arbeidsvilkår, herunder lønns- og pensjonsvilkår, er det nesten like mange synspunkter som representanter i Stortinget, skulle jeg tro. Det er også klart ulike synspunkter når det gjelder lønnssystemene også for regjering og Høyesterett. Det er en av de sakene som alltid har vært vanskelige. Det går mange historier om diskusjoner om stortingsrepresentantenes lønnsvilkår. Jeg ble fortalt én da jeg kom hit for over 20 år siden. Jeg vet ikke om den er sann, men den er illustrerende, så jeg tillater meg å gjengi den. Og jeg sier med en gang til Johan J. Jakobsen at jeg ikke er sikker på om den er sann. Men det skal ha vært hevdet at for lang, lang tid siden var det en gang Bondepartiet lå litt dårlig an, og de fremmet i forbindelse med lønnsvilkårene forslag om å sette ned lønnen for stortingsrepresentanter fra 3 000 til 2 000 spesidaler. Det forslaget ble enstemmig vedtatt. Etter møtet begynte en av Bondepartiets representanter å gråte i fortvilelse, og det var en fra et annet parti som spurte: Hva er det som er galt? Vedkommende sa: Jeg har ikke råd til det, jeg har utgifter, jeg har familie, jeg har renter, jeg har gjeld – jeg greier meg ikke på bare 2 000 spesidaler. Så spurte den andre: Men hvorfor fremmet dere da forslag om det? Svaret var: Det var jo ikke meningen at det skulle bli vedtatt! Med andre ord: Hvis man vil gjøre seg populær i befolkningen når det generelt er liten tiltro til politikerne, har alltid en av de mest lettvinte måtene å gjøre det på, vært ved liksom å mene at man ikke skal ha anstendige arbeidsvilkår. Og det kan man fortsette å gjøre. Jeg synes det er et vanskelig problem. Jeg har vært her ganske lenge, og det har alltid vært omdiskutert. Det har alltid vært ulike synspunkter, og derfor satte Stortinget ned en uavhengig kommisjon som kunne komme med innspill til Stortinget, slik at det ikke var Stortingets eget selvstendige initiativ. Meningen til dem av oss som stod bak dette, og det var de fleste, var at selv om Stortinget formelt sett vedtar sine egne lønninger, skulle man følge opp den kommisjonen, la det være noen uavhengige som kunne stå fritt, og i fjor så de på systemet og sa at det ikke skulle være noen lønnsjusteringer i det hele tatt. Det ble respektert. Nå har de foreslått 11 pst., så vidt jeg kan skjønne, over denne toårsperioden. Det er kanskje noe mer enn gjennomsnittet, det vet jeg ikke, for det kommer an på hvilke grupper man ønsker å sammenligne med, men Stortinget kan ikke sammenlignes med noen gruppe. Det er mye snakk om rettferdig fordeling og likestilling og rimelige vilkår, og nå er det sikkert noen av mine medrepresentanter som blir litt sure på meg, men det pleier jeg å tåle: Stortinget er vel det eneste stedet hvor det er lik lønn for ulikt arbeid og ulikt ansvar. Det er klart at det er forskjellige arbeidsoppgaver i dette hus, enten man er komiteleder, nestleder, medlem av et gruppestyre, gruppeleder eller medlem av Presidentskapet, eller er hva man ofte omtaler som menig representant i en komite. Det er også klart at betydningen av det arbeidet som utføres, om det som gjøres, er bra, eller hvis feil begås, er mye større for dem som har de viktige posisjonene. Arbeidstiden, arbeidsmengden, tidspunktet på døgnet man kan bli oppringt og plaget og det forventes at man står til rådighet, er klart forskjellig, mens arbeidsvilkårene – bortsett kanskje fra sekretærhjelp på kontoret – lønnsbetingelser og slikt er nøyaktig de samme. Det er et system som man kunne ha sett på, men det er slik det er. Det er altså et komplisert område. Når vi først har nedsatt denne kommisjonen, synes jeg at det er naturlig at vi følger opp det kommisjonen foreslår. De som egentlig er uenige i dette systemet, synes jeg istedenfor eventuelt å protesterte ved å stemme imot lønnsøkninger, som dog er for lettvint, heller får fremme forslag om et nytt system for hvorledes det skal gjøres. Nå har vi et system, og da synes jeg vi får holde oss til det inntil noen eventuelt fremmer forslag om et nytt og bedre. Så har Kristin Halvorsen tatt opp et forslag fra SV som gjelder en helt annen sak, nemlig pensjonsforholdene, som på en måte – slik Stortingets visepresident, Røsjorde, redegjorde for – henger sammen med lønnsvilkår-(Hagen) ene. Når en del av de tilleggene man hadde, ble puttet inn i lønnen, kan man lett hevde at de tidligere stortingsrepresentantene som hadde sine pensjoner, omsider fikk det som det var regnet med. Stortinget ville ordne opp i sine egne systemer og gi en real lønn, istedenfor – la oss si – skjulte tillegg. Det er den opprydning som har foregått, og det medførte pensjonsøkninger. Mange vil kunne si at det hadde man påregnet at Stortinget før eller senere ville ta mot til seg til å gjøre, og at det var noe som man for så vidt hadde forventet. Men pensjonsvilkårene kan selvsagt drøftes for fremtiden. De kan som kjent ikke gis tilbakevirkende kraft, men de kan drøftes for fremtiden. Men ved et benkeforslag å slå fast betydelige endringer i den nåværende pensjon – for det er det det går ut på, ta initiativ til endring i samsvar med forslaget – synes jeg dog er for drastisk. Det er for drastisk å endre realiteten gjennom et benkeforslag. (Hagen) Man kan godt se på pensjonsordningene, men jeg vil nå minne om – og nå tenker jeg på noen spesielle av vilkårene – at det faktisk er en del eksempler på at stortingsrepresentanter som har vært her i 12–16 år, har store problemer med å skaffe seg jobb etterpå. Det er mange som tror at det å være stortingsrepresentant er noen fantastiske greier, at når man har vært her, og kanskje har vært regjeringsmedlem, står det et hav av jobber klare. Det gjør det ikke, såpass ærlige får vi være. Det er en del skjebner. Når man har vært borte 12–16 år fra sitt vanlige yrke, har man ikke den samme kompetansen, man har mistet kunnskaper og kontakter og har problemer med å skaffe seg jobb etterpå. Det er nemlig ikke alle som er i Stortinget som er stjerner, og da skal det også tas med at man skal kunne ha en trygghet for sin familie når man går ut. Så jeg vil ikke være med på å gjøre drastiske endringer i dette basert på et benkeforslag. Det er nedsatt et utvalg til å se på stortingsrepresentantenes arbeidsvilkår på bred basis, Brørby-utvalget, som alle partier har representanter i, og jeg ville ikke finne det unaturlig om Presidentskapet vurderte om Brørby-utvalget også kunne se noe på pensjonsvilkårene, særlig etter at vi får administrasjonens vurdering – som Stortingets visepresident var innom – av stortingsrepresentantspensjonenes realverdi i forhold til tidligere og sammenlignet med de øvrige nordiske land. Så basert på at muligheten til at Brørby-utvalget kan se på dette, vi jeg anbefale Fremskrittspartiets gruppe å stemme imot forslaget fra SV.