Sigvald Oppebøen Hansen (Arbeiderpartiet), 2004-10-04:
Arbeid hindrar fattigdom. All forsking og erfaring på området tydeleggjer samanhengen mellom fattigdom og dei som av ein eller annan grunn har hamna på utsida av det regulære arbeidslivet. Samtidig er det for samfunnet ei betydeleg sløsing med ressursar å parkere folk på utsida av det ordinære arbeidslivet. Eit arbeidsliv for alle er derfor til gode både for den enkelte og for samfunnet. Det er behov for ein langt meir aktiv politikk for å sikre eksisterande og skape nye arbeidsplassar. Det må arbeidast aktivt for å hindre at folk blir støytte ut frå arbeidslivet, og samfunnet må ta ansvaret for å få folk tilbake i arbeidslivet når dei har falle på utsida. Arbeidslivet må ha plass til alle. I slutten av førre veke kom det nye tal frå Aetat som viser at arbeidsløysa held seg stabilt høg. Vel 90 000 personar er registrerte heilt ledige, noko som utgjer 3,8 pst. av arbeidsstyrken. Det er om lag same nivå som i august. Det som no er nytt, er at Aetat melder om at stram kommuneøkonomi medfører at arbeidsløysa fortset å auke innafor helse-, pleie- og omsorgsarbeid. Det er for så vidt ikkje nytt at kommunane slit med økonomien. Allereie i 2003 var det kommunar som var så pressa økonomisk at dei måtte gå til oppseiing av tilsette, og stillingar blei ståande ledige fordi kommunane ikkje hadde råd til å tilsetje medarbeidarar. Den negative økonomiske situasjonen for kommunane har berre utvikla seg endå verre i løpet av 2004 – trass i at Arbeidarpartiet i budsjettforliket med regjeringspartia har lyfta kommunesektoren opp med 2,2 milliardar kr. Eg vil peike på at Sverige no vil satse på ein kraftig vekst i kommunesektoren for å demme opp mot arbeidsløysa. Signala frå Bondevik II-regjeringa tyder ikkje på at dette er ein aktuell politikk her i landet, snarare tvert imot. Regjeringa sin kommunepolitikk gjev større arbeidsløyse og mindre velferd. På toppen av dette kjem fleire og fleire kommunar inn i det berømte ROBEK-registeret, eller i fylkesmannen si svartebok, som det heiter på folkemunne. Pr. i dag er ein av fire kommunar på denne lista, og talet på kommunar på denne lista har auka betydeleg i løpet av den perioden Bondevik II-regjeringa har hatt regjeringsmakt. Det som bekymrar meg mest, er den kraftige veksten i talet på yrkeshemma arbeidssøkjarar. I løpet av det siste året har dette auka med heile 11 210 personar, noko som svarar til ein vekst på 14 pst. Noko av denne auken kan forklarast med at trygdeetaten viser fleire personar til yrkesretta attføring tidlegare i sjukeperioden. I tillegg har krav om at yrkesretta attføring skal vere prøvt før eventuell uføretrygd blir innvilga, blitt skjerpa. Men mest av alt fortel denne utviklinga om eit arbeidsliv som er ekskluderande og ikkje inkluderande. Me må målrette og forsterke tiltak som gjer terskelen lågare for denne gruppa, slik at arbeidslivet reelt sett gjev rom for alle. Ved utgangen av september i år er det heile 16 888 heilt ledige under 25 år. Dette er ei sløsing med unge menneske sine ressursar. Hadde Arbeidarpartiet fått gjennomslag for forslaget om å utvide ungdomsgarantien opp til 25 år, hadde denne utfordringa vore mykje mindre. For å kjempe mot arbeidsløyse blant ungdom, må tilbodet om høgare utdaning, vidaregåande utdaning, lærlingplassar, ordinære arbeidsplassar og arbeidsmarknadstiltak sjåast i samanheng. Det må leggjast vekt på kompetanseheving, jobbsøking, arbeidstrening og utarbeiding av individuelle arbeidsplanar, slik at ungdom ikkje blir vande til lediggang. Derfor er det beklageleg at regjeringspartia og Framstegspartiet ikkje vil vere med oss i denne satsinga. Regjeringa skryter ofte av at dei fører ein offensiv kamp i fattigdomsspørsmåla. Ja, det er rett det, men saka er berre den at Regjeringas medisin i for stor grad er prega av tiltak som vil gje meir fattigdom, dårlegare oppfølging av dei ledige og reduserte dagpengeytingar samt ein arbeidsmarknad som er mest mogleg sjølvregulerande. Dette hjelper ikkje folk ut av fattigdomsfella. Min påstand er at ein av dei viktigaste faktorane for å gjere Noreg til ein velferdsstat og eit godt land å bu i, er den innsatsen som myndigheitene legg ned for å sikre låg arbeidsløyse. Derfor er det behov for å ta mykje sterkare og aktive grep i arbeidsmarknadspolitikken. Me må også evne å sjå politikken i samanheng. Når kommunane får mindre overføringar, går det ut over sysselsetjinga og velferdsproduksjonen. Og når ein svekkjer lovverket som regulerer arbeidsfolks rettar, så risikerer ein at fleire blir støytte ut frå arbeidsmarknaden.