Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 2010-02-04:
I dag leser vi igjen, i Dagsavisen, at over halvparten av norske skoler bryter barnas arbeidsmiljølov ved at de mangler skikkelige rutiner i kampen mot mobbing. Vi leser også at det er 50 000 som opplever ukentlig mobbing, og at det utgjør 10 pst. av skolebarna våre. Det er ikke tvil om at det å bli mobbet kan sette varige spor. Seks av ti barn og unge som blir henvist til barnepsykiatriske institusjoner, har vært utsatt for mobbing. Vi leser at det er mange som opplever dette ukentlig. De vet at når de går på skolen igjen, skal de plages, fornedres, trakasseres og kjenne seg utstøtte og ensomme. Det er mange som bruker hele livet på å bearbeide vonde opplevelser fra barne- og ungdomsårene. Noen klarer å finne ressurser i alt det vonde de har opplevd, og tar kampen for eget liv og står på videre. I 2002 startet Bondevik II-regjeringen Manifest mot mobbing og lanserte nullvisjonen, og sto heldigvis imot den litt latterliggjøringen som det politiske miljøet møtte den innsatsen med, etter at både kong Harald og statsminister Bondevik holdt nyttårstaler mot mobbing, og skoler ble tilbudt antimobbeprogrammer med dokumentert effekt. Selv om det kanskje ikke var selve manifestet som ga fokus og effekt, så vi den målbare effekten etter hvert. Det sterke fokuset og de ambisiøse målene ga resultater. Mens mobbingen økte med gjennomsnittlig 10 pst. i året i perioden 1995–2001, var mobbingen i 2004 redusert med 30 pst. Dessverre ser vi at fokuset har forsvunnet de senere årene, og at antallet som blir mobbet, har gått opp. Økningen er spesielt stor på ungdomstrinnet. Det er også vesentlig færre skoler som tar i bruk antimobbeprogram, og dette viser at vi stadig vekk må opprettholde kampen mot mobbing. Den må føres tydelig, og den må føres hele tiden. Det er noen lærere som har en skepsis i forhold til mobbeprogram, og de har en idealistisk holdning om at dette skal vi klare å få integrert i det vanlige skolearbeidet. Men vi vet også at hverdagen ofte blir tatt av alle de andre målene man skal ha. Derfor tror vi på at det å få til en forpliktende handlingsplan eller et antimobbeprogram vil være utrolig viktig for at det trykket skal holdes oppe, og at vi ikke skal miste det. Vi ser også at dette ikke bare handler om hva vi skal gjøre når mobbing oppstår, men det handler også om hva får vi til å gjøre i skolen før mobbing – i forebyggende kontekst. Jeg tror at det å utruste våre barn og unge med større relasjonskompetanse bør høyere opp på dagsordenen. Jeg henviser til at f.eks. Skal/skal ikke-programmet nettopp er et slikt program som er med på å øke relasjonskompetansen mellom elever og lærere og lager noen felles regler som vi kan handle ut fra. Så forstår jeg advarselen fra SV og representanten Hagen om at det kan bli «rituelt»: Vi har et handlingsprogram, vi har en handlingsplan, og så blir det på en måte en sovepute. Derfor ønsker Kristelig Folkeparti, som vi har forslag om, et eget mobbeombud ute i hvert fylke som nettopp skal påse at det ikke bare blir et papir som er i orden, der en kan krysse av på det en har å gjøre – et mobbeombud som kan være med og bidra i de vanskelige konfliktene som skolene ikke klarer å løse, som lærerne kan få råd og hjelp fra, men som ikke minst familiene kan henvende seg til når de opplever at skolen ikke tar tak i det. For når familier kommer med sin utfordring til skolen, er det fortsatt ikke alle skoler som møter dem med forståelse. Vi ser jo i Dagsavisen i dag at de ikke har en gjennomtenkt plan for hvordan de skal få dette til. Jeg er glad for – og det har jeg skrytt av før i denne salen – at den nye statsråden, Kristin Halvorsen, har et nytt engasjement og et nytt trykk på denne saken. Det gir meg håp, men det betyr ikke at ikke vi i Stortinget stadig vekk kommer til å være med og trykke på for å se om vi kan få bedre løsninger. Jeg tror at hadde vi klart å få til et mobbeombud ute i hvert fylke – som kunne vært de pådriverne som både kong Harald og statsminister Bondevik var før, på det nasjonale plan – hadde vi kanskje sluppet jevnlig å ha disse debattene i denne salen. Jeg har tro på at vi kan få til en holdningsendring, at vi kan ta større grep for å bli kvitt disse problemene, og at vi kan få stoppet mobbingen, men da trenger vi en dyp mobilisering av holdninger basert på at vi har bestemt oss for at vi ikke vil ha mobbing i skolen. Jeg tar opp forslaget fra Kristelig Folkeparti.