Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 2004-06-09:
Det er bra at Stortinget nå har til debatt problemstillingene rundt driften av våre 16 incestsentre. De er liksom blitt et «stebarn» i forhold til krisesentrene. De er mindre etablert og ofte lite kjent blant befolkningen. Det betyr ikke at de som allerede er etablert, ikke fungerer, men at myndighetene trenger å gjennomgå sentrenes struktur for å finne den rettmessige plassen disse incestsentrene bør ha i framtiden. Når det gjelder finansieringen, brukes i dag samme mal som til krisesentrene, med en 50-50-fordeling mellom stat og kommune. Dette gir meget liten forutsigbarhet, fordi det står så få kommuner bak. Igjen mener vi at den dårlige kommuneøkonomien er med på å gjøre dette problemet enda større. SVs forslagsstillere ønsker samme finansiering som i den nye finansieringsordningen som i dag vil bli vedtatt for krisesentrene, 80 pst. fra staten og 20 pst. fra kommunene. Det kan jeg på sikt være enig i, men jeg tror det er viktig å få belyst de utfordringene incestsentrene har. Organisasjonsstruktur og kompetanse er viktige spørsmål i denne sammenheng. Det er meget bra at Regjeringen fortsatt ønsker en øremerket finansiering. Jeg håper også at den kommende utredningen vil si noe om lovfesting av dette tilbudet. Da bør man følge VISTA-rapporten, som mener det bør være minst ett incestsenter i hvert fylke. Incestsentrene skal i utgangspunktet være et supplement til det offentlige hjelpeapparatet, men flere plasser fungerer det mest som en erstatning. Det kan komme av at også dette i likhet med krisesentrene er et lavterskeltilbud, og at det er lett å oppsøke slike sentre. Seksuell utnyttelse av barn er regelrett tyveri av barndommen, og disse barna har krav på hjelp fra folk som har kompetanse til å hjelpe. Det skal være et godt hjelpetilbud til dem som har skader som ikke er så synlige, som etter incest og voldtekt. Følelsene blir skadet, tryggheten rives bort og tilliten er blitt misbrukt. Men det er også viktig at de som begår slike overgrep, også kan få hjelp. Det er mye snakk og oppmerksomhet rundt dette med barnepornografi. Dette er en industri som må bekjempes over landegrensene. Jeg er redd for at all den oppmerksomheten som er rundt den industrien, bidrar til at vi glemmer at flere og flere barn blir incestoffer i egne hjem. Jeg håper vi greier å ha to tanker i hodet samtidig, slik at vi kan bekjempe slik rå egoisme som det er å misbruke barn seksuelt. Det er når senskadene blir for store og tunge å bære alene, at så mange søker til incestsentrene, men også barn tar mot til seg og oppsøker sentrene. Da kan hjelpeapparatet settes i gang på et tidlig tidspunkt, og håpet er at skadene ikke er uopprettelige. Arbeiderpartiet mener det haster å få gjort noe med strukturen på incestsentrene, og det trodde jeg også Regjeringen mente. Men i kommuneproposisjonen for 2005 står det: «Barne- og familiedepartementet tar sikte på at den delen av tilskuddsordningen som går til incestsentrene skal videreføres som i dag, men at dette skal vurderes spesielt i forbindelse med budsjettet for 2006.» Arbeiderpartiet kunne ikke under noen omstendighet skyve dette så langt fram i tid. Det er liksom en grense for hvordan man kan utsette problemstillinger når det gjelder slike alvorlige saker som å frarøve barn deres barndom. Det gjelder både gutter og jenter. Vi er derfor meget fornøyd med at hele komiteen er enig om at man må få en sak om helheten av driften av incestsentrene i løpet av 2004. Når det gjelder en døgnåpen nasjonal krisetelefon, regner jeg med at også dette blir tatt med i betraktningen når Regjeringen skal gå inn i organiseringen av incestsentrene. Vi har greid å etablere en telefon for dem som har problemer med spilleavhengighet. Da bør vi vel også greie å få til et tilbud til incest- og voldsutsatte.