Kari Lise Holmberg (Høyre), 2004-06-08:
La meg først få si at dette er en sak med en lang forhistorie. Det er også en sak som ikke vil bli avsluttet her i dag, men vedtaket som et enstemmig storting vil fatte, innebærer nye muligheter for de menneskene saken omfatter. Mange har vært involvert i asylbarnas skjebne, og både politiske partier og enkeltpersoner har engasjert seg sterkt. Ingen vil hevde at det er bra for barn å bo på mottak i flere år. Ingen vil være uenig i at barn i en slik livssituasjon kan slite med psykiske problemer, som usikkerhet, søvnløshet og frykt. De er prisgitt en voksen og uforståelig verden. Spørsmålet har vært om vi skal ta et sosialt ansvar for asylbarna og gi dem opphold i Norge. Hadde dette spørsmålet vært enkelt å besvare, hadde Stortinget konkludert tidligere. Når saken har vært vanskelig, er det fordi det er flere hensyn å ta, hensyn som kan krysse hverandre. På den ene siden står hensynet til FNs barnekonvensjon, Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og andre konvensjoner som Norge har sluttet seg til. På den andre siden står hensynet til asylinstituttet, som også er nedfelt i internasjonale konvensjoner. I tillegg kommer hensynet til den innvandringspolitikken vi ønsker å føre. Etter Barnekonvensjonens artikkel 3 skal hensynet til barnets beste være et grunnleggende hensyn i alle vedtak som direkte berører barn. Dette står fast. Det er vi alle enige i. Det står ett grunnleggende hensyn, ikke at det skal være det eneste hensynet. Det ville selvfølgelig ikke la seg praktisere, heller ikke i denne saken. Det er vanlig rettspraksis også å vurdere andre hensyn og gjøre en helhetsvurdering. Det er også adgang til å legge avgjørende vekt på andre hensyn når situasjonen krever det. UNE har rettens kjennelse på å ha fattet vedtak i samsvar med Barnekonvensjonen. Det er et faktum, enten en er enig eller ikke. Spørsmålet er hvor tungt en skal vekte innvandringspolitiske hensyn. Høyre er svært opptatt av å verne om asylinstituttet. Dersom et generelt amnesti ble gitt, ville en risikert en økt tilstrømming av asylsøkende barnefamilier uten et reelt beskyttelsesbehov. Regjeringens politikk har gitt en betydelig reduksjon i antall grunnløse asylsøkere. En ny økning av grunnløse asylsøkere vil kunne bety en uthuling av asylinstituttet. Våre erfaringer med den tidligere 15-månedersregelen tilsier dessuten at en skal være forsiktig med å lage generelle ordninger som kan innebære at det lønner seg å trenere saken eller holde igjen relevant informasjon. Det er ikke til barns beste at tiden i mottak blir lengre enn høyst nødvendig. Barn skal ikke sitte lenge i mottak, og myndighetene har et ansvar for å gjøre denne tiden så kort som mulig. Men her har foreldrene også et helt klart ansvar for å samarbeide med myndighetene. I denne konkrete engangssaken ønsker Høyre å stå sammen med resten av Stortinget for å få til en pragmatisk løsning på en sak som har mange sider og mange konsekvenser, ikke minst for de menneskene det gjelder. Asylbarn og deres familier som har bodd i Norge i mer enn tre år og har fått endelig avslag på søknad før 1. juli 2003, får nå ny saksbehandling. Det innebærer en ny sjanse til å få prøvd saken enda en gang, i lys av FNs barnekonvensjon, barnas situasjon og andre menneskelige hensyn. Avslutningsvis vil jeg gi uttrykk for at denne saken er, og må være, en engangsordning. Regjeringen har iverksatt en lang rekke tiltak for å bedre innvandringspolitikken. Jeg ser det samtidig som positivt at en enstemmig komite understreker betydningen av en rask saksbehandlingsprosess som forhindrer at barn får unødig lange opphold i mottak, og dessuten at det sørges for rask effektuering av de vedtak som er fattet. Jeg imøteser Regjeringens videre arbeid med dette.