Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1998-10-27:
Fridtjof Frank Gundersen brukte ordet bisarr. Men det som virkelig er bisart, er å høre på Fremskrittspartiet i denne sammenhengen. Nå får vi høre at verdenssamfunnet skulle ha grepet inn tidligere. Ja, det er rett. Men i ti år har Fremskrittspartiet argumentert for at situasjonen i Kosovo var så trygg at alle kunne sendes tilbake dit, det var ingen problemer med det, og man gjorde hva man kunne for å bagatellisere krisen i Kosovo ut fra norsk innenrikspolitisk flyktningdebatt. Jeg var med i en TV-debatt med Fremskrittspartiets nestleder, som sitter nede i salen her, for nøyaktig ett år siden. Da sa han: Hvorfor kan ikke disse albanerne lære seg landets språk, hvorfor kan de ikke lære seg serbisk – alle andre der nede snakker jo serbisk? Og hvorfor skal de insistere på å få skolegang og liknende på albansk? Det er jo helt urimelige krav. – Nå får vi høre at det bare er å være så militant som overhodet mulig fra verdenssamfunnets side. Heldigvis har Fremskrittspartiet begrenset innflytelse på norsk utenrikspolitikk, for et parti som har interesse for det, må interessere seg for noe som ligger sør for Sinsenkrysset. Så over til sakens mye større alvor, nemlig det som skjer i Kosovo, og ikke det som skjer i Det norske storting. Dessverre var Fremskrittspartiet bare toppen av et isfjell en lang tid. Hele det norske politiske miljøet forsøkte å bagatellisere krisen i Kosovo av frykt for at det å fokusere på hvor alvorlig situasjonen var, skulle bidra til å gi argumenter for at kosovoalbanske flyktninger måtte få lov til å bli i Norge. Situasjonen i Kosovo har vært dypt alvorlig i ti år, og ansvaret for det ligger ett eneste sted, nemlig hos Slobodan Milosevic. Han fratok kosovoalbanerne på slutten av 1980-tallet det begrensede selvstyret de hadde hatt under Tito. Etter det har man hatt en situasjon med vilkårlige arrestasjoner, med tortur på politistasjoner, folk fikk ikke utdanning på albansk, de måtte ta utdanningen sin i private hjem under de mest kummerlige forhold. Realiteten har vært en apartheidlignende tilstand i Kosovo i en tiårsperiode. Fridtjof Frank Gundersen har selvsagt helt rett i at det er meget alvorlig at verdenssamfunnet så lenge satt stille og så på dette uten egentlig å gjøre noe. Sannsynligvis var det også en alvorlig feil da man i Dayton-avtalen aksepterte å gjøre en avtale med Milosevic bare om Bosnia og holde Kosovo utenfor. Jeg tror at man på det tidspunktet – nå er det lett å være etterpåklok – burde krevd en global løsning for det tidligere Jugoslavia hvor også Kosovo kom inn. Så har man kommet fram til den nåværende krisen: NATO har truet med bruk av militær makt. Vi er alle glad for at det har virket, for det er sjelden man ser en så momentan virkning av en politisk og militær trussel som i dette tilfellet. Den historiske dom er det selvsagt altfor tidlig å felle – mye kommer til å skje i årene framover i Kosovo – men så langt har trusselen virket slik man ønsket. Milosevic har akseptert samtlige krav som FN har stilt. Det er helt usannsynlig at dette kunne ha skjedd uten trussel om bruk av makt. La oss huske at alt annet var prøvd. Serbia kastet ut alle internasjonale organisasjoner, en økonomisk boikott av Serbia var på plass, nesten samtlige utenriksministre i verden – inkludert den norske – har vært der for å forsøke å snakke Milosevic til rette, uten at det virket som om det var noen momentan virkning av verken Vollebæks eller andres besøk der nede. Med andre ord: Man hadde forsøkt alt. Det eneste som stod igjen, var å bruke det vi nødigst av alt vil bruke, nemlig en militær trussel. Det har virket så langt, men den endelige dom er det for tidlig å felle. Nå er det jo slik at det å true med militærmakt er noe av det vanskeligste og farligste man kan gjøre, og det er svært mange innvendinger mot det. Jeg må bruke litt tid på å gå gjennom et par-tre av dem, også fordi det er en debatt som vi trenger i det norske samfunnet, og det er en debatt som pågår i mitt eget parti. Men i realiteten er det en debatt som burde pågå overalt i Norge, hvor usikkerheten rundt disse spørsmålene, slik jeg oppfatter det, går langt inn i de fleste partier. Det første gjelder spørsmålet om FN-mandat. Jeg tilhører ikke dem, som enkelte på høyresiden, som tar lett på det spørsmålet. Jeg mener vi går inn i en global uorden, en form for de sterkestes rett, hvis vi aksepterer at enhver stormakt kan ta seg til rette. Og det eneste alternativet til at stormakter – det være seg USA, Kina, Russland eller andre – kan ta seg til rette, er en organisert verden, hvor FN og FNs sikkerhetsråd er de eneste som kan gi et folkerettslig grunnlag for bruk av militærmakt på verdenssamfunnets vegne. Men så kommer man altså inn på det som må betraktes som nødrettssituasjoner. Det er nødrett i den private rett, alle mener at man skal ha forbud mot både mord, drap og tjuveri i alminnelig rett, men alle vil også akseptere at det finnes gitte situasjoner i menneskelivet hvor det er rett å ta et liv og hvor det vil være rett å stjele fordi man tjener høyere mål med det. Etter mitt skjønn er situasjonen i Kosovo nå av en slik karakter at nødretten må komme foran folkeretten. Jeg tror alle vil forstå at det finnes slike situasjoner. Ikke noe menneske kan i alvor hevde at f.eks. Tysklands suverenitet skulle være overordnet det å stoppe brenneriene i Auschwitz. Nå var det en krigssituasjon, så det var annerledes. Men om man tenkte seg massemord av den typen i et land under fredelige forhold, så vil alle mene at verdenssamfunnet måtte gripe inn, og at nødretten kom foran folkeretten, også om man ikke hadde et FN-mandat. Da Vietnam invaderte Kambodsja i 1979, stoppet man myrderiene på et tidspunkt hvor Pol Pot hadde tatt livet av 1,7 millioner mennesker. Jeg tror ærlig talt at de fleste i denne forsamling føler skam over at Norge så lenge aksepterte Pol Pots regjering som den lovlig valgte folkerettslige regjering i Kambodsja utover på 1980-tallet. Jeg møter svært få i dagens debatt som sier at det var rett av oss da å insistere på folkeretten framfor å si at ut fra nødrettsbetraktning var det tross alt bedre at Vietnam avsatte Pol Pot på et tidspunkt da 1,7 millioner mennesker var drept, enn at myrderiene skulle få lov til å fortsette. Med andre ord: For meg er det ganske opplagt at det finnes situasjoner hvor nødretten må gå foran folkeretten, men akkurat hvor grensen går, om en slik situasjon i dag har inntruffet i Kosovo, er selvsagt ikke noe det fins bare ett svar på. Ikke så kolossalt mange mennesker er drept i Kosovo, noen tusen, men det hører med til det bildet at Milosevic og Serbia er hovedansvarlig for konflikten i Bosnia hvor 200 000 er drept. Det hører også med til bildet at Milosevic og hans medhjelpere, Karadzic og Mladic, er de politisk ansvarlige for regulære massakre av kolossal størrelse – 7 000 drepte i Srebrenica alene, mange i andre massakrer i tidligere Jugoslavia, Vukovar f.eks. Dette er så kolossale forbrytelser at det må tas med i bildet når man vurderer hvorvidt det er riktig å stoppe Milosevic i Kosovo før noe lignende inntreffer der. Mange er drept i Kosovo, men ikke av et slikt omfang. Men det må stoppes på forhånd, slik jeg ser det. Mangelen på FN-mandat er den viktigste innvendingen mot det som har skjedd, men jeg mener altså at nødretten må gå foran. Tydeligvis er det en åpenbar vanskelighet i forholdet til Russland. Så langt har det, slik jeg kan bedømme det, fra NATOs og vestlig side blitt håndtert på en så god måte som det overhodet lar seg gjøre, men det er uhyre viktig at Norge i det videre arbeidet med dette ved hver eneste korsvei insisterer på at Russland involveres, at Russland tas med på råd, at Russland blir med i operasjonene, og at man gjør hva man kan for å få et best mulig forhold til Russland. Hvis man får et varig skisma igjen, slik man hadde under den kalde krigen, vil aldri konflikter av Kosovos eller Bosnias type kunne løses. De kan bare løses med Russland som medspiller, ikke med Russland som konfliktpartner. Den tredje innvendingen som en del har kommet med mot NATOs trussel om maktbruk, er at det var høyst uklart hva som ville skje hvis den ble satt ut i livet, den hadde et preg av gambling. Så langt må vi kunne si at gamblingen lyktes, trusselen i seg selv var effektiv. Vi kunne ha håpet, hvis man hadde måttet gå et skritt videre, at en begrenset bombing ville vært effektiv, men ingen kan si hva situasjonen ville vært hvis intet av dette hadde virket. Vi må også innrømme at den videre situasjonen er høyst uklar. Det er uklart hvorvidt UCK vil akseptere den avtalen som foreligger, det er uklart hvorvidt UCK er en enhetlig struktur med en så klar ledelse at det simpelthen er mulig å få noen avtale med dem, og det er høyst uklart hva som vil skje hvis man til våren igjen går inn i en situasjon med geriljakrigføring og «hit and run»-operasjoner i Kosovo, og hvor Serbia sikkert vil slå tilbake i en situasjon hvor det er 2 000 ubevæpnede observatører i området. Så alt i alt: Svært mye er usikkert. Likevel kan det etter mitt skjønn ikke være tvil om selve hovedsaken, nemlig at så langt har trusselen om maktbruk vist seg å ha den effekt man kunne håpe på. Men utrolig mye gjenstår fra både OSSEs og NATOs side for å få en stabil situasjon i Kosovo, og en stabil situasjon betyr svært stor grad av indre selvstyre innenfor en eller annen sørjugoslavisk føderasjon.