Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2004-01-29:
Det har gått to og et halvt år siden 11. september 2001, og mye har skjedd. Stikkord er Afghanistan og Irak. Men kanskje like viktig og like alvorlig er det vi nå opplever av et skarpere skille mellom enkelte nasjoner og folk. Komiteleder Jagland pekte i sitt innlegg på dette. Utenriksministeren tok også tak i dette og i deler av dette problemet i det som kanskje var den mest spennende setningen i redegjørelsen, nemlig der han henviste til «mangel på dynamikk i mange arabiske land». Dette blir etter hvert mer og mer tydelig og fremstår som en av vår tids største utfordringer. Bare se på arbeidsledigheten blant arabisk ungdom: Av 90 millioner arabiske ungdommer mellom 15 og 24 år er 14 millioner arbeidsløse. Vi har å gjøre med et sviktende utdanningssystem og mangel på innovasjon og fremskritt som fører til fattigdom og håpløshet. Noe er fundamentalt galt. Det handler ikke om islam eller kristendom eller noen annen religion. Det handler først og fremst om demokrati eller totalitære regimer, om ytringsfrihet og pressefrihet kontra kontroll og tvang. Det handler om å erkjenne at de arabiske land i hovedsak styres av ledere og intellektuelle som er mer opptatt av egen kontroll, fortidens feiltrinn og religiøs konflikt. Araberlandene er flinke til å legge skylden på alle andre for egne problemer, men viser liten evne og vilje til å løse sin befolknings problemer. Det er noe galt i et samfunn som hyller martyrer og selvmordsbombere som helter, og som dyrker døden fremfor livet. Tyrkia og Libanon kan fremstå som eksempler på at det finnes alternativer for den muslimske verden. Libanon er pr. i dag ikke et fullgodt eksempel, men det er i hovedsak på grunn av Syrias de facto okkupasjon av landet, og ikke det som tradisjonelt har preget Libanon. Tyrkia fremstår i dag som en robust nasjon med et demokrati som har utfordringer på flere plan, men allikevel som et land som fortjener anerkjennelse. Tyrkia har også opplevd selvmordsbombere, relativt nylig mot en synagoge i Istanbul – tyrkisk ungdom drevet av et hat mot Israel og mot jøder. Men i motsetning til andre steder i araberverdenen hvor jøder angripes av selvmordsbombere og dyrkes som helter, viste det tyrkiske samfunn en helt annen holdning. Vi opplevde at de tyrkiske ledere, som selv representerte et islamsk parti, markerte avsky mot slike handlinger, og de strakte ut en hånd mot det jødiske samfunnet i Istanbul. Vi opplevde at foreldrene til selvmordsbomberne tok avstand fra deres barns handlinger og bad om unnskyldning. Det vi så i Tyrkia, var normale menneskelige reaksjoner på grusomme og uforståelige handlinger. Vi opplevde at demokratiske ledere som er ansvarlige overfor sine velgere, er nødt til å ta avstand fra slike handlinger. Kontrasten til dyrkingen av de samme handlinger blant palestinerne blir enorm. Hvordan skal vi så opptre fra europeisk side for å fremme den positive dynamikken i araberverdenen? Det er den store utfordringen. Det handler i hvert fall om å anerkjenne Tyrkia for de fremskritt som der gjøres, og i den grad vi har mulighet, å sørge for at EU ikke kutter båndene til dette landet, men sørger for at en av de få moderate og demokratiske muslimske nasjonene gis en sjanse til likeverdighet og deltakelse i Europa. La oss håpe at det kan være en inspirasjon for befolkningen andre steder. Isolasjon og avvisning av Tyrkias anstrengelser vil kun ytterligere forsterke skillet mellom den vestlige og den islamske verden. Israel/Palestina-konflikten brukes som et påskudd for manglende reformer i mange muslimske land. I tillegg bidrar den til et stadig økende hat mot jøder, Israel og USA. Dette er skremmende og uhyggelig. For noen år siden kunne palestinerne fått innfridd 95 pst. av sine krav, men de avslo. Israel strakk seg under Baraks ledelse veldig langt i å finne en fredelig løsning, men den ble avvist. Rett før valget i Israel i 2001 hadde Arafat sjansen til å markere vilje til fred sammen med Peres, og således kunne han gi Barak en mulighet for gjenvalg. I stedet skjelte Arafat ut Israel og anklaget Israel for å være en fascistisk militærmakt. Dette gikk direkte på israelsk TV. Sharon vant, ikke minst takket være Arafats nei til fred. Men verden glemmer fort. Igjen er så godt som alt fokus rettet mot Israel, som får all skyld. Noen av oss tror dessverre ikke fred er mulig så lenge palestinerne ikke tvinges til det. Vår tillit til det palestinske lederskap er tynnslitt. Ikke det at vi alltid ser så mye lys og håp på israelsk side heller, men vi tror at nok en gang må initiativet til fred komme herfra. Jeg tror det vil være i israelsk interesse å være imøtekommende og igjen invitere til en avtale med bakgrunn i den avviste Clinton-planen, sette opp noen fundamentale krav for sikkerhet, inkludere det internasjonale samfunn og gi palestinerne noen reelle valg. Hittil har de kunnet løpe vekk fra alt ansvar. Det må det bli slutt på. Nå må også palestinerne ta noen tøffe prioriteringer. Hvis ikke Israel og USA nå viser vilje til handling, risikerer vi en verden som i enda større grad vil bli preget av hat og vold mot jøder, Israel og USA. Og alt dette hatet forsinker reform og demokrati og avskaffelse av antikvariske regimer. Fremskrittspartiet er primært motstander av å gi midler til de palestinske selvstyremyndigheter. Dette av flere grunner, men også fordi det stadig avdekkes at bistandsmidler misbrukes og brukes til å styrke enkelte lederes bankkontoer. Dessverre tapte vi den kampen i forbindelse med budsjettbehandlingen. Nå gjøres det fra utenriksministerens side en liten positiv endring, og det er signalene om at deler av bistandsmidlene vil gjøres avhengig av reformer på palestinsk side. Vi synes at denne ideen utvilsomt er så riktig og nødvendig at vi vil be om at alle midler kanaliseres på denne måten, og vi tror at dette kan være et virkemiddel for å få større deler av det palestinske lederskap til å oppføre seg på en måte som vi som giverland kan være bekjent av. Jeg tar hermed opp det forslag som er omdelt i salen. Norsk politikk mot Iran er problematisk. Jeg har forsøkt meg bl.a. på brev til Regjeringen om dette. Konklusjonen slik jeg oppfatter det, er at vi har en utmerket dialog med det iranske regimet, og at vi ikke ønsker å blande oss for mye inn i hvordan Iran styres. Dialog kan være bra og er som oftest å foretrekke fremfor isolasjon. Men på et eller annet tidspunkt må man spørre seg om man her har å gjøre med et regime som det er mulig å føre en konstruktiv dialog med. Jeg velger å sammenligne dagens Iran med Sør-Afrika under apartheid. Og der valgte vi ikke dialog, men boikott. Der valgte vi aktivt å oppmuntre og støtte opposisjonen mot regimet. Jeg sier ikke at vi nå skal kopiere vår politikk den gang mot Sør-Afrika i forhold til dagens Iran, men poengterer at vi har noen valg vi kan foreta, og som vi etter min mening bør vurdere. Til tross for at jeg ber Regjeringen se kritisk på sin Iran-politikk, er Fremskrittspartiet opptatt av at vår utenrikspolitikk i sterkere grad må gjenspeile interessene til vårt næringsliv. Det gjelder i EØS-sammenheng, som vi kommer tilbake til senere i dag, og det gjelder ikke minst i WTO-arbeidet. Videre må bistand og norsk næringsliv få en tettere kobling, og næringslivets interesser må etter vårt syn sterkere fremheves i hele vårt utenrikspolitiske arbeid. Jeg skal ikke dvele for mye ved tapte slag, men nedleggelsen av tre konsulater i fjor viste oss at det ikke var næringslivets interesser som ble prioritert. En sterkere prioritering av hva norsk utenrikspolitikk skal oppnå, kan være vel verdt å gjennomføre. Selv om det her er stor grad av enighet, preges etter vår mening dagens norske utenrikspolitikk av at Norge favner for vidt, og at vi nå involverer oss på for mange felt, også på felt hvor det gir liten effekt, ikke minst for Norge. Sikkerhet er det fundamentale. Jeg har nevnt næringsinteressene. Energi og fiskeressurser er bærebjelker som vi må ta vare på. Langs disse aksene og i et internasjonalt fellesskap bør det være mulig å prioritere innsats som forhåpentligvis kan være noe mer målrettet og fokusert på viktige nasjonale interesser enn hva som er tilfellet i dag. Vår politikk for nordområdene er et eksempel der det synes som om det skjer en nedprioritering til fordel for oppgaver i mer fjerntliggende strøk.