Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2008-10-14:
La meg først få si noe om hvor jeg er uenig med interpellanten. Det står i interpellasjonen: «Både for få og for mange senger er uheldig.» Jeg har store problemer med å kunne se hvorfor for mange senger er uheldig. Det å prøve å anslå behovet for tjenester er jo ikke noe som er spesielt for helsetjenesten eller eldreomsorgen – begge deler altså i offentlig regi. Det er jo et helt ordinært problem for de aller fleste næringer, kanskje mest sammenlignbart hoteller. Hvor mange hotellsenger er det egentlig behov for? Kan man drive forsvarlig og lønnsomt i et visst distrikt? Er det rom for flere dagligvarebutikker i markedet? Er det rom for flere bilverksteder? – Bilverksteder ligner jo en del på sykehus. Man skal reparere det som er galt. I alle andre bransjer er det faktisk helt normalt at det er noen for mange – også noen for mange senger – og det er en intensiv konkurranse mellom de ulike tilbydere av tjenester om å tiltrekke seg brukerne, eller kundene, om man vil. Jeg kan ikke skjønne hvorfor vi ikke skulle kunne overføre det som virker veldig bra på andre områder, til helsesektoren og si at det ville være fint om det var noen for mange senger. Hvis det var ett sykehus som hele tiden hadde for mange senger, ville det helt naturlige være at da reduserte man der, og det ville ikke være noen protester fra noe hold, fordi behovet da ikke var der. Så jeg er uenig i at man ikke også her kunne hatt noen for mange senger, slik at mangel på senger faktisk aldri var en problemstilling som hindret at man tok imot pasienter. At det er andre forhold, aksepterer jeg – at man må styre en del planlagte operasjoner ut fra hva man har av leger, sykepleiere og spesialpersonell – men at mangel på en seng, som er den minste utgiften, når det ellers er personellutgiftene som er de store, kan jeg ikke forstå. Så vil jeg gjerne igjen be statsråden bekrefte at finansieringssystemet vil være helt sentralt i arbeidet med en samhandlingsreform. Jeg vil gjerne spørre om han kunne forklare for meg, en enfoldig, avdanket politiker, hvordan det overhodet er teoretisk mulig, hvis det er to eller tre mennesker ansatt i det offentlige, som representerer hvert sitt budsjett, og som representerer hver sin etat og hvert sitt forskjellige nivå, å få de tre til å gjøre det som er mest fornuftig i en helhet. Det er innebygd i et slikt system at det først er i det øyeblikk det er den samme budsjettposten og det samme nivået som dekker kostnaden, enten vedkommende er på sykehus, på sykehjem eller mottar rehabilitering, at man automatisk vil gjøre det som er best for pasienten og best for den offentlige finansieringen. Men så lenge dette er oppdelt på ulike budsjettposter, og man sitter der og samhandler, vil kampen uansett være hvordan man kan få denne utgiften over på ett av de andre budsjettene og ikke sitt eget – særlig ikke hvis man i tillegg har en statsråd som hele tiden sier at det viktigste her i verden er å holde budsjettene, ikke å behandle syke mennesker. Det aller viktigste er å holde budsjettene. Det er en umulighet det statsråden egentlig prøver å få til, samhandling. Det skjer i det øyeblikk ett statlig budsjett, kall det gjerne velferdskontoen, dekker utgiftene for hr. Hanssen enten han er på sykehjem eller på rehabilitering etter en operasjon, eller han er på sykehus eller mottar andre former for opptrening. Uansett hvor vedkommende er, er det den samme kassa og den samme saksbehandleren som må finne fram til utgiftene. De siste 20–25 årene burde vise at det er mer enn bevist, og jeg håper derfor at statsråden finner frem Wisløff-utvalgets innstilling. Der ligger det veldig mye godt materiale. Det er ikke nødvendig å begynne på nytt. Mitt utgangspunkt er at dette aldri kommer til å bli løst før det er én statlig etat som har den fulle styringen, og det er ett budsjettkapittel som dekker kostnadene uansett hva slags tilbud som er. Da får man i realiteten det statsråden snakker om som samhandling. Men jeg ville sette pris på om han bekrefter at finansieringssystemet er en helt sentral del av den diskusjonen som nå er i departementet, og som departementet har gjennomført tre, fire, fem, seks ganger tidligere i min levetid.