Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-04-20:
Fremskrittspartiet har behandlet dette spørsmålet i flere møter i stortingsgruppen. Og det er ikke til å legge skjul på at det i vår gruppe var en enstemmig tilslutning til at vi ikke ønsket noen ytterligere utvikling i retning av på en måte å gjøre familien betydningsløs. Fremskrittspartiet ønsker å bevare adopsjonsloven i sin nåværende form. Et restriktivt lovverk om adopsjon er nødvendig. Det er også viktig å få fram at det ikke er noe forbud mot at enslige får adoptere. Det kan gjøres visse unntak, og det ønsker Fremskrittspartiet å bevare. Det er i de tilfeller hvor barnet på forhånd er knyttet til eller kjenner den som skal adoptere. Egentlig er denne debatten ganske typisk. Den har viklet seg inn på et spor som ikke omfatter hva som er til det beste for adoptivbarna. Forslaget fra Arbeiderpartiet går på de ensliges rettigheter, hvorvidt de enslige skal få lov å adoptere på lik linje med par hvis en oppfyller de krav til ressurser og omsorgsevne en stiller til adoptivforeldre. Det er her Fremskrittspartiet gjør sin vurdering. Utgangspunktet må alltid være det som er til det beste for det barnet eller de barna det gjelder. Her dreier det seg ikke om enkelte gruppers rettigheter, og om enslige og homofile kan være gode oppdragere eller omsorgspersoner. Jeg blir litt betenkt når en leter etter argumenter for å finne omsorgsformer for barna som skal være tilnærmelsesvis like gode som det å vokse opp i et hjem med vanlige familieforhold. Det er ingen menneskerett å få barn, verken for heterofile eller homofile. Vi har rett og slett ikke noen rett til å få alle de rettigheter som vi ønsker. I tidligere forskrifter til adopsjonsloven ble det lagt stor vekt på at barnet måtte gis tilnærmelsesvis så naturlige forhold som mulig til adoptivforeldre. Oppvekstmiljøet måtte være på lik fot med det som var vanlig i miljøet. Særlig viktig var dette på grunn av at adoptivbarnet ikke skulle påføres unødige ekstrabelastninger. Barn som er aktuelle for adopsjon, er allerede i en vanskelig situasjon. En må også stille spørsmål ved forslagsstillernes – og kanskje også familieministerens – oppriktige mening i denne saken. De har i mange år understreket viktigheten av at barn vokser opp med foreldre av begge kjønn. De politikerne som nå ikke ser problemet med at barna vokser opp enten med en forelder eller foreldre av samme kjønn, er jo akkurat de samme politikere som i årevis har understreket betydningen av bl.a. kjønnskvotering i barnehagene for å få flere menn ansatt. Frykten for et samfunn hvor barna vokser opp uten mannlige rollefigurer, har vært deres sterkeste argument. En av forslagsstillerne, representanten Sylvia Brustad, er faktisk en av arkitektene bak en handlingsplan for å få flere menn inn i barnehagene. I sin statsrådstid, i 1997, holdt Sylvia Brustad en likestillingspolitisk redegjørelse for Stortinget, der hun understreket at det er viktig «å øke antallet menn i omsorgsyrker og blant lærere og førskolelærere, fordi barn også trenger mannlige rollebilder.» Jeg kunne også ha vist til flere uttalelser i samme retning. Når jeg samtidig tok med familieministeren, var det fordi en må spørre om hva slags lys familieministeren nå har sett på dette området siden hun delvis forlater sitt standpunkt. Det er ikke så lenge siden familieministeren i et svar i spørretimen slo fast at dagens praksis skal videreføres. Spørsmålet må bli: Har familieministeren egentlig et eget prinsipielt syn på saken, eller lar hun seg styre av interesseorganisasjoner? Til sammenligning kan vi registre at familieministeren er opptatt av barnas beste i adoptivsaker der alderen på adoptivforeldrene er meget viktig. For meg blir det et forholdsvis stort paradoks. De aller fleste adoptivbarn kommer fra utlandet, ca. 500-600 i året. De fleste av disse sliter med selvbilde- og identitetsproblemer. Det er derfor viktig at de har både feminine og maskuline forbilder, at de har både mor og far. Å argumentere med at alternativene for utenlandske adoptivbarn kanskje kan bli et barnehjem eller gata, er en total avsporing. Når Norge skal påta seg forpliktelser, plikter en også å påse at disse barna får de samme levevilkår som gjennomsnittet av norske barn. Vi kan ikke tilby barn annerledes vilkår enn det normale i Norge fordi disse barna uansett ville ha hatt det dårligere i sitt opprinnelige hjemland. Jeg vil også spørre – i likhet med lederen for Adoptertes Landsforening, Morten Johanssen: Er det slik at adoptivbarn på en måte har blitt et velferdsgode? Jeg ser argumentene, særlig fra de homofiles organisasjoner, om at det allerede bor 20 000 barn i en familiekonstellasjon med enten mor eller far, og at det fungerer bra. Men forskjellen er at det i hovedsak er den biologiske mor eller far de vokser opp sammen med, og da enten med stemor eller stefar. Det blir derfor rett og slett ikke et rett sammenligningsgrunnlag. En annen sak jeg også vil ta med, er at det egentlig ikke er noen mangel på adoptivforeldre. Så det er heller ikke noe argument for at de enslige skal få en rett i den forbindelse. Jeg vet at jeg har provosert representanten Sylvia Brustad på dette feltet tidligere, da vi deltok i en TV-debatt, men jeg kan heller ikke dy meg i denne sammenhengen, for jeg greier heller ikke nå å tolke Dokument nr. 8-forslaget annerledes enn da jeg leste det for første gang. For meg er det ingen tvil om at forslagsstillerne her har pekt ut en bestemt gruppe adoptivforeldre som Sylvia Brustad ønsker å tilfredsstille med sitt forslag. Det står jo helt klart i forslaget at det «gjennomgående er kvinner med høy utdannelse, godt nettverk og god økonomi» som søker om å få adoptere. «Verden er full av barn som trenger omsorg». Her har man på en måte tenkt å prioritere noen mennesker som kanskje ikke har prioritert å få barn, at disse skal få prioritet til å adoptere utenlandske barn. Jeg vet at dette vil provosere, men jeg greier i hvert fall ikke å tolke Dokument nr. 8-forslaget annerledes. Et annet område har også kommet inn i debatten. Det kan tyde på at de homofiles status på en måte skal justeres opp, og at barna her blir brukt som virkemiddel for å oppnå dette. Lederen i Landsforeningen for Lesbisk og Homofil frigjøring, Knut Sverre Røang, bekrefter dette overfor meg når han i en avisreportasje sier: Jeg er enig i at det trolig vil være få land som vil godkjenne adopsjon til homofile foreldre i Norge. Men dette har mindre betydning, sier han i reportasjen. Det som er viktig, sier Røang videre, er prinsippet om at de homofile skal få rett til å adoptere. Jeg vil avslutningsvis fremme forslaget fra Fremskrittspartiet som står i innstillingen.