Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2011-12-06:
«Lite lys i barndommen – bortsett fra noen blålys iblant. Vokste opp med mye juling og et dataspill. Når tenkte dere at jeg skulle ha lært?» Dette er ord fra en av JustisProffene – unge mennesker som dessverre har mye kunnskap og erfaring i kroppen, grunnet lovbrudd og straffereaksjoner. En av disse JustisProffene sier videre: «Vi vil bli stoppa, ikke fortsette å gjøre kriminelle ting.» Proposisjonen om barn og straff, som vi behandler i dag, tar opp i seg veldig mange av de problemstillingene vi står overfor når det gjelder barn og kriminelle handlinger. Regjeringen fortjener honnør for et meget godt stykke arbeid, og vi er også svært glad for at det er tverrpolitisk enighet om alle forslagene i proposisjonen. Takk til saksordføreren for en grundig gjennomgang av forslagene, både i merknadene og i sitt innlegg. Vi er smertefullt klar over at et stort flertall av dem som begår alvorlige kriminelle handlinger, har hatt en vanskelig barndom. Det betyr at mye kunne ha vært forebygget dersom vi hadde satt inn tiltak på et tidligere tidspunkt. Vi trenger mer kunnskap om, og dermed muligheter til å avdekke, hvem som er i risikosonen for å utvikle alt fra sosiale og psykiske problemer til rusproblemer og en kriminell løpebane. Vi er de senere årene blitt mer bevisst, men vi er langt fra gode nok. Denne innsatsen må fortsette! Men når faktum er at enkelte barn og unge begår kriminelle handlinger, må selvsagt samfunnet reagere. Ungdommene selv har klar tale: De vil bli stoppet, de vil ha hjelp til å leve et vanlig, lovlydig liv. Spørsmålet er da selvsagt hvordan vi som samfunn på best mulig måte kan bidra til dette. Vi mener at forslaget om den nye straffeformen, ungdomsstraff, er et godt forslag. Ungdomsstraffen er tenkt å være akkurat det ungdommen selv etterspør, med en sterk involvering av aktuelle aktører og forpliktende opplegg som vil hjelpe ungdommene på rett vei. Denne straffereaksjonen skal være individuelt tilpasset og skal gjennomføres utenfor fengsel og helst i ungdommens nærmiljø, dersom det er mest hensiktsmessig. Viktige stikkord er forpliktende aktiviteter som skole eller arbeid, botrening, rusmestring, grensesetting og forståelse for konsekvensene de kriminelle handlingene deres medfører overfor dem som utsettes for handlingene. Alle er enige om at barn ikke skal sitte i fengsel. Likevel må vi erkjenne at noen få ungdommer i perioder både må beskyttes mot seg selv, og at samfunnet må beskyttes mot dem. Regjeringen legger derfor opp til en videreutvikling av de såkalte ungdomsenhetene. Erfaringene så langt med ungdomsenhetene i Bergen er gode. Årsakene til at dette er et tiltak som ser ut til å ha god effekt, er at det settes inn store ressurser med god tverrfaglig kompetanse. Til og med barneombudet ser at dette tiltaket gir ungdommene som bruker det, god oppfølging. Å sette barn i ungdomsenhetene skal være absolutt siste utvei fordi det er et fengsel. Grunnet det målrettede og gode arbeidet vil ungdommene ha utbytte av å være der. Men faren kan selvsagt være at denne straffeformen blir vurdert til å være så hensiktsmessig at flere dømmes til soning i ungdomsenhetene. På sikt kan dette føre til at vi setter flere ungdommer i fengsel. En slik utvikling er vel ikke det vi ønsker, og vi må derfor følge nøye med. Jeg vil avslutte mitt innlegg som jeg begynte, med noen ord fra en av JustisProffene: «Jeg tror kjærlighet kan brukes mer enn vi bruker det i dag. Vi som jevnt besøker glattcella har kanskje fått for lite kjærlighet.» Det synes jeg er kloke ord fra en ungdom som sannsynligvis ville hatt et annet liv dersom han hadde fått mer omsorg og kjærlighet som barn.