Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2015-05-28:
Takk til kontroll- og konstitusjonskomiteen og framfor alt saksordføreren, som har sørget for at vi har fått en enstemmig innstilling om et viktig spørsmål. Den enstemmige innstillingen er det viktig å lese som en klar marsjordre til å tenke nøye gjennom videre norsk bistand til ren energi i fattige land. For 20 år siden – kanskje også for bare 10 år siden – var det rimelig å tenke at satsing på vannkraft, nettutbygging og storskalaløsninger var det Norge kunne bidra best med når vi skulle bidra til en utvikling av lønnsom, fornybar og varig energiforsyning i fattige land. Det var også fornuftig å tenke at deler av bistanden bør basere seg på å utvikle prosjekter som tiltrekker seg andre investorer, og som blir kommersielt lønnsomme. Denne strategien har opplagt gitt viktige enkeltresultater, til glede for mange mennesker og mange regioner. Men Riksrevisjonens gjennomgang viser jo, som alle talere her har vært inne på, at den norske strategien for bistand til ren energi i for liten grad har virket, den har gitt for få prosjekter, og den har framfor alt gitt for lite energi, i form av leveranser til fattige mennesker, som er hovedformålet for denne virksomheten, i forhold til den innsatsen Norge har lagt i det. Parallelt med Norges innsats for å utvikle ren energi i samarbeid med fattige land velger mange fattige land nå å utvikle en fossil energibase. Det har de rett til å gjøre. Men selv om mange fattige land kan øke sine klimagassutslipp mye før det nærmer seg Norges klimaansvar og Norges fotavtrykk, er ikke dette en utvikling som jordas klima trenger, og svært mye taler for at det er en utvikling som heller ikke gagner de fattige landene det gjelder, på sikt. Det er dette som er utfordringen som vi må diskutere når vi diskuterer Norges videre bistand til ren energi i fattige land. Norge har fortsatt mulighet, fortsatt midler og fortsatt en forpliktelse til å bidra med kompetanse og ressurser til å bistå fattige land i deres energiutvikling. Og energiutviklingen i et hvilket som helst land – særlig land som har en dårlig energibase nå – er en av de aller viktigste politiske og strukturelle sektorer og oppgaver for slike land, og det er en av de sektorene hvor man vil kunne oppnå aller størst resultater om man gjør det riktige. Riksrevisjonens gode gjennomgang er usedvanlig godt timet. Det er av to grunner: Den ene er at en nå – etter en god stund – viser at en strategi for energibistand til utviklingsland basert på norsk vannkraftkompetanse og norsk nettkompetanse støter mot viktige strukturelle hindringer. Mange av de fattigste landene vi skal samarbeide med, har ganske enkelt veldig begrensede vannkraftressurser. Vassdrags- og nettstrategien resulterer i et fåtall store, tunge, sentralisert og veldig kapitalkrevende energiprosjekter, som er meget tidkrevende og i praksis veldig vanskelige å redusere. Dette gjelder både de store utviklingsprosjektene og de store nettprosjektene. Strategien møter økonomiske hindringer i begge ender. Det er vanskelig å tiltrekke seg partnere og kapital i mange av de fattigste landene, og – som mange har vært inne på, og som Riksrevisjonen slår fast med nesten oppsiktsvekkende klar penn – svært mange i den primære målgruppen, fattige mennesker, har ikke råd til å knytte seg til nettet og har ikke råd til å kjøpe strømmen. Riksrevisjonens gjennomgang er veldig godt timet også av en annen grunn, og det er at den treffer tidspunktet for et globalt teknologiskifte helt perfekt. Verdens energibilde er nå dramatisk endret, og det har skjedd over veldig kort tid. Vindkraft koster plutselig halvparten av kullkraft. Prisen på solceller og solcellestrøm går ned enda raskere enn prisen på vannkraft. Og det er viktig å stoppe opp ved dette faktumet, for det er ikke slik at vi nå ser en gradvis utvikling hvor det fortsatt er de gamle energibærerne som først og fremst er de store, tunge og viktige energibærerne, og så får vi litt mer effektiv solkraft og litt mer effektiv vindkraft. Det er ikke slik. Det er slik at en helt ny energiform, en helt ny teknologi plutselig framstår som et helt nytt og fullgodt alternativ til en energiutvikling og til energikilder som har trukket med seg store problemer, og som har hemmet mange lands utvikling. Alle de fattige landene som Norge har som hovedsamarbeidspartnere, har tilgang på mye mer innstrålt solenergi enn de noen gang vil kunne få brukt, målt i ren energi. Sol, vind og ressurser som geotermisk energi er gratis, evigvarende, rene, og de har ikke klimakonsekvenser. Sol og til dels vind er jevnt fordelt over alle disse landene, og de er under full nasjonal kontroll. Solteknologi og vindteknologi er nå hyllevare, og de er fleksible i en skala fra stråhytte til veldig store anlegg. De er fleksible i en skala fra veldig lite kapitalkrevende til veldig store og kapitalkrevende løsninger, og de er fleksible til å binde sammen i ymse typer nettverk for å løse helhetlige energiutfordringer. Disse nye, fornybare energikildene framstår med svært åpenbare fordeler, sammenliknet med den strategien som svært mange fattige land faktisk og dessverre velger, nemlig import av lampeparafin – Kenya bruker opp omtrent hele sin inntekt fra turisme til å fyre opp parafinlamper – og kostnadene for dieselkraftverk, olje, kull osv. Sannsynligheten for at disse nye teknologiene kan skape flere arbeidsplasser, flere initiativer, involvere flere mennesker, skjerpe konkurransen, utløse mer initiativ og mer innovasjon er veldig stor, fordi fleksibiliteten er så stor, og fordi det kan utbres så mye raskere. Dette er hensyn som Norge må ta i mye større grad når vi skal revurdere den strategien vi legger til grunn for samarbeid med utviklingsland om energipolitikk. Norge skal fortsatt ikke diktere andre lands energipolitikk, men vi må på hjemmebane ta ansvar for hvilken utvikling vi ønsker å fremme, og hvordan. Og blant de tingene vi heretter åpenbart kan bidra med, er de virkemidlene som har fått ren energi til å ta av i andre land, og vi må nå i større grad se på den typen virkemidler basert på hva mottagerlandene faktisk selv kan bruke, og faktisk selv kan bidra med, enn hva som er i norske miljøers interesse å lære bort utenlands. Én av de tingene vi vet har fungert veldig godt i mange land – selv om det ikke i altfor stor grad er utprøvd i utviklingsland – er sektorvise tilskuddsordninger, som gir subsidier, feed-in-tariffer, investeringsmuligheter, mikrolån eller større lån, som kan utløse aktivitet basert på etablert teknologi og landenes egne ressurser. Dette er en type ordninger som er noe annet enn f.eks. Norfund-modellen, men som har fungert vesentlig bedre i mange land for å utløse stor bevegelse på energisektoren. Det foregår for tida en revurdering av energibistanden i Utenriksdepartementet. Det er bra, og Miljøpartiet De Grønne oppfordrer på det sterkeste regjeringen og utenriksministeren til å bruke denne muligheten til en reell nytenkning som går til roten av problemene, og som går til roten av mulighetene for den helt nye æraen vi står overfor. Og vi håper at det for all del ikke nå utvikler seg en forsvarsøvelse for etablert tenkning og etablerte strukturer som ikke tar inn over seg at vi faktisk står overfor både nye krav og helt nye muligheter. Med utgangspunkt i Riksrevisjonens evaluering har vi nå en veldig god mulighet til å tenke nytt. Miljøpartiet De Grønne kommer til å komme tilbake med initiativer for ny strategi i miljø- og energibistanden, og vi ser fram til en dialog med alle partier om dette.