Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2011-05-24:
Jeg vil først få takke utenriksministeren for redegjørelsen, som kommer i en utfordrende tid. Ikke minst utfordres deler av vårt EØS-samarbeid. Dette skal jeg få lov til å komme tilbake til. Men først vil jeg også, i likhet med de to talerne før meg, få gratulere utenriksministeren med et godt politisk håndverk når det gjelder å få lokalisert Arktisk Råds sekretariat til Tromsø. Enda viktigere enn lokalisering var nok enigheten på Arktisk Råds ministermøte om å opprette et permanent sekretariat og på denne måten signalisere at Arktisk Råd er kommet for å bli. Men vi er sikre på at Tromsø er det riktige sted for et slikt sekretariat, og at dette støtter godt opp under den aktivitet som allerede foregår i byen. For norske arktiske interesser er valget av Tromsø ikke spesielt viktig, men for det arktiske samarbeidet som sådant mener vi at valget av Tromsø er et godt bidrag. Avtalen knyttet til søk og redning i Arktis, som ble undertegnet i Nuuk, er banebrytende, men den må nå fylles med innhold. Likeledes står utfordringene i kø, f.eks. når det gjelder oljesølproblematikk i Arktis, infrastruktur for framtidig shipping, oppdatert kartverk osv. Det er viktig at Arktisk Råd makter å ta nødvendige beslutninger som holder tritt med den aktiviteten som allerede er på full fart inn i Polhavet. Mangel på endelig løsning på observatørspørsmålet viser at det ennå er et stykke igjen før Arktisk Råd blir et tilstrekkelig effektivt redskap. Men viljen synes å være stor, og behovene vil forhåpentligvis bidra til at samarbeidet intensiveres fremover. Reservasjonsretten i EØS-avtalen er ikke bare et teoretisk instrument, men noe som skal kunne brukes når viktige nasjonale interesser står på spill. Om det tredje postdirektivet, som omhandler post under 50 gram, er en viktig nasjonal interesse, kan diskuteres. Vi mener dette direktivet er bra og ønsker å innlemme dette i EØS-avtalen, og mener at det tjener norske interesser. Fremskrittspartiet var blant dem som fikk kjeft fra Arbeiderpartiet under debatten om datalagringsdirektivet. Representanten Laila Gustavsen sa at «det må være helt spesielle nasjonale hensyn som Norge kan påberope seg for at vetoretten i EØS-avtalen i realiteten skal kunne brukes». Representanten mente åpenbart at disse hensyn ikke var til stede når det gjaldt datalagringsdirektivet. Det hadde vært interessant å høre fra Arbeiderpartiet hvorfor det tredje postdirektiv er å betrakte som et spesielt nasjonalt hensyn, mens en slik vurdering ikke kunne brukes om datalagringsdirektivet. Arbeiderpartiet har åpenbart valgt å legge listen for bruk av reservasjonsretten lavt, og konfliktene kan derfor komme i rask rekkefølge. I forhold til den prosess som mest sannsynlig vil bli iverksatt etter artikkel 102, på bakgrunn av reservasjon mot det tredje postdirektiv, beskriver utenriksministeren dette som en detaljert prosess, hvor det nærmest eksisterer et greit regelverk å forholde seg til. Riktignok er det regler, men det er vel på sin plass å beskrive dette som upløyd mark, og en øvelse hvor det ikke foreligger mye erfaring og kompetanse. Redegjørelsen kan nærmest leses som om dette ikke er spesielt dramatisk, men det er vel slik at regjeringens atferd for å beskytte postforsendelser under 50 gram, er rimelig risikobetont. Den senere tids debatter om både datalagringsdirektivet og postdirektivet viser at stadig flere norske politikere og partier har et aktivt forhold til å bruke hele registeret av virkemidler i EØS-avtalen. Det er interessant i et perspektiv der mange mener EØS har gått ut på dato, og må erstattes av noe annet. Vi mener EØS har tjent Norge godt, og mener avtalen fortsatt kan sikre norske interesser fremover, men det betyr ikke at vi ønsker en statisk tilnærming til avtalen. Vi har tidligere argumentert for å se på en oppgradering av avtalens rettslige fundament, og mener det blir mer og mer aktuelt. Ikke minst nå som Lisboa-traktaten er på plass, synes behovet for en gjennomgang å være til stede. Nå ser vi frem mot både den norske evalueringen og den evaluering som gjøres på EU-siden. For noen år siden var det nærmest syndig å snakke om endring av EØS-avtalen. Det bestående måtte ikke utfordres. Nå er stadig flere innforstått med at det kan være riktig å se på avtalen, ikke minst sett i lys av endringer på EU-siden. Endringer i EUs komitologisystem utfordrer Norges innflytelse. Det pekes i redegjørelsen på at rundt 80 pst. av EØS-relevant regelverk vedtas i en komitéprosedyre. Selv om Norge har rett til å delta som observatører, er det utfordringer knyttet til dette. Utenriksministeren snakker om at regjeringen «har søkt» å sikre norske interesser, og at vi har et «godt håp» om å videreføre våre rettigheter. En ordbruk som er såpass forsiktig, viser at vi er inne på et svært usikkert område, hvor fremtidens norske påvirkningsmuligheter synes høyst usikre. I lys av dette vil jeg utfordre utenriksministeren på om han ser behov for å spisse de områder som vi betrakter som viktige for Norge å ha innflytelse over. Kan vi se for oss at vi definerer f.eks. energi, miljø og transport som områder av nasjonal viktighet, og der vi i sterkere grad prioriterer hvor vi mener det er avgjørende at Norges stemme blir ivaretatt? Erfaringen viser at Norges påvirkning er størst innen de områder hvor vi anses som å ligge langt fremme, og at vi på den måten betraktes som nyttige av de øvrige EU-land. Med et større EU, og et EU som stadig tar inn over seg nye regler og ny harmonisering, er det i praksis en nærmest uoverkommelig oppgave å skulle følge alle prosesser. Komitologiendringen er for øvrig én viktig grunn til å se på en oppgradering av hele EØS-avtalen. Hvordan EU oppfører seg som utenrikspolitisk aktør, eller opptrer på finansmarkedene, er ikke et område Norge har særlig mulighet til å påvirke. Men vi vil preges av det som skjer, og tett og god kontakt med EU er i så måte viktig. De utfordringene som EU møter både innenfor og utenfor sine grenser, setter imidlertid et spørsmålstegn ved hvorvidt EU i dag er en sterk politisk kraft i møte med kriser. Sprikene i uttalelser og handling styrker ikke EU som aktør. Det er liten tvil om at et samlet EU vil være en global maktfaktor på nesten alle områder. I liten grad makter EU å utnytte dette potensialet. Man klarte til slutt å få på plass sanksjoner mot Syria, selv om også det satt langt inne. Enda mer alvorlig for EU er den usikkerhet som nå preger håndteringen av Hellas. Konsekvensene kan bli vidtrekkende, ikke bare for eurolandene, men for hele verdensøkonomien. De manglende forutsetningene for igangsetting av hele europrosjektet synliggjøres gjennom denne krisen. Redegjørelsen bærer preg av at det på flere områder kan bli turbulens i EØS-samarbeidet. Dette krever stor aktivitet fra regjeringen, men også at Stortinget informeres løpende om utviklingen. Vi forventer at regjeringen holder alle partier oppdatert. Når det gjelder postdirektivet, er ballen så absolutt i regjeringens fang, men generelt når det gjelder forsvar for EØS-avtalen og sikring av norske interesser, vil vi peke på at Stortinget kan spille en rolle både i forhold til Europaparlamentet og også i relasjon til de nasjonale parlamenter. Hovedkampen vil ikke bli spilt her, men viktige premisser for de forhandlingene som skal skje i forhold til enkeltdirektiv og ikke minst i forhold til hele EØS-avtalen, vil bli sterkt påvirket av europeiske parlamentarikere. Da kreves en tett dialog mellom storting og regjering for å fremme felles norske posisjoner og interesser. Med dette sier jeg ikke at vi vil kjempe for regjeringens standpunkt i saken om postdirektivet, men i forhold til å sikre at EØS-avtalen forblir mest mulig upåvirket, har vi en felles interesse. Ikke minst når vi kommer dit at vi snakker om en mulig oppgradering av EØS, er det en utfordring som det politiske Norge må søke å løfte mest mulig samlet. Manglende erkjennelse av den parlamentariske dimensjon vil være en svekkelse av norske muligheter.