Ola Elvestuen (Venstre), 2014-12-18:
Jeg tror det er vanskelig å overvurdere alvoret i og betydningen av den prosessen vi nå går inn i, i det året som nå kommer. Vi skal – sammen med resten av verden – sette utslippsmål fram mot 2030. Det er 15 år til. Ser vi 15 år bakover i tid, når vi har levd med en Kyoto-avtale og i tillegg egne initiativ, så har det egentlig skjedd lite endring og samfunnsmessig endring. Det innebærer at det de neste 15 årene må gjennomføres tiltak i en størrelsesorden som vil få stor betydning for hvordan vi organiserer Norge, og også for både hvordan man produserer energi og hvordan man utvikler samfunnet internasjonalt. Jeg vil også berømme klima- og miljøministeren for arbeidet som ble gjort i Lima. Jeg tror Norge var helt avgjørende og brukte den posisjonen som er bygget opp gjennom mange år, på å få på plass en enighet. Hvor god den enigheten er, er egentlig vanskelig å bedømme før vi ser resultatet i Paris til neste år, men dette var et helt nødvendig arbeid, og her er det positive elementer som kan brukes fram mot Paris til neste år. Men det som er avgjørende nå, er jo den prosessen som vi nå går inn i, når de ulike landene skal melde inn sine forpliktelser i løpet av våren 2015. Da er det selvfølgelig interessant med de store utslippsnasjonene, men også Norge spiller en viktig rolle. Fra Venstres side mener vi det er vanskelig å se for seg at Norge skal ha noe utslippsreduksjonsmål som er svakere enn EUs mål. Vi mener at vi må ha en målsetting om minst 40 pst. reduksjon – og det må være 40 pst. reduksjon i Norge. Ja, vi har – som flere har vært inne på – et kvotesystem som store deler av Norges næringsliv også er en del av, men det er viktig å ha med seg at kvotesystemet også bare er et virkemiddel. Per i dag er det et virkemiddel som ikke virker, og hvis dét fortsetter, må vi komme med tiltak også der for å nå de målsettingene som vi setter oss. For selv om vi har et kvotesystem, så er ikke det et politikk-tomt område; også der må vi kunne komme med initiativ for å få ned utslippene, selv om de virkemidlene også er der. Jeg tror det er viktig at Norge har et ambisiøst mål. Setter vi oss et mål om 40 pst. reduksjon, så er det slik at vi som en rik nasjon med en utviklet økonomi, på mange måter må oppnå i 2030 det som resten av verden må oppnå i 2050. Vi må vise at det er mulig å få til nok reduksjoner, vi må være i front, og vi må også være villige til å gjennomføre tiltak som kan være et eksempel for andre, som de kan følge i etterkant. Allerede i dag har vi jo tilløp til den posisjonen innenfor transportpolitikken, særlig når det gjelder null- og lavutslippskjøretøy, som er et eksempel som selvfølgelig har betydning langt utover Norges grenser. Innenfor skipsfart kan vi påta oss den samme rollen, og det er flere områder hvor vi, gjennom vårt ambisjonsnivå, reduserer våre egne utslipp, men også er med på å drive fram en teknologisk utvikling, og også å drive fram en vilje som andre også kan dra nytte av i etterkant. Og Miljødirektoratet har jo vist, allerede, i sin rapport at det ermulig å komme ned på over 40 pst. reduksjon i Norge, selv om dette bare er 15 år fram i tid. Så må vi selvfølgelig ta et stort internasjonalt ansvar, som andre rike nasjoner – via det grønne fondet, der vi spilte en viktig rolle for å nå målet om 10 mrd. dollar nå i Lima. Det er en god start. Nå er det viktig at det grønne fondet får en organisering og en legitimitet som gjør at det er riktig og effektivt å legge større ressurser inn i det grønne fondet, så dette er noe som vi også kan være med på å bygge ut framover. Regnskogsatsingen, som det er bred enighet om i Stortinget, er det viktig at vi beholder enigheten om, men også at vi begynner å se lenger fram enn 2020, at vi også ser på denne satsingen i et 2030-perspektiv, og gjerne også utvider fra bare regnskog til andre naturområder, som mangrove – det som gjerne kalles den blå skog i sjøen – hvor man kan binde mye karbon. Energieffektivisering er nødvendig og viktig, og vi trenger også der et nasjonalt mål.