Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-05-22:
Jeg skal i hovedtrekkene konsentrere meg om den forsvars- og sikkerhetspolitiske utviklingen i Europa og vår tilknytning til denne. Vi har gjennom det som har skjedd innenfor EU, sett en utvikling som på mange måter bringer Norge i en meget spesiell og vanskelig situasjon. For tiden er vi ikke alene om dette, men vi deler et fellesskap med bl.a. Tyrkia og andre NATO-land som ennå ikke er medlemmer av EU. Den situasjonen har vi kanskje ikke i stor nok grad benyttet oss av fullt ut ved å danne de allianser som skal til for å øve press overfor EU i den dynamikken som nå hersker. Vi er i en situasjon hvor EU helt åpenbart vil kjøre et raskt løp for i hvert fall politisk å sikre seg kontroll over vitale deler av NATOs infrastruktur for å bruke denne i EU-ledede operasjoner – når og om de måtte finne sted. Det er ikke uten bekymring for oss, og bør ikke være det, for gjennom en slik utvikling mister vi på mange måter innflytelse. Vår innflytelse har så langt ligget i vår posisjon i Den vesteuropeiske union, og den har ligget i vår posisjon i NATO. Det er etter min og Fremskrittspartiets mening vesentlig at vi fortsatt er restriktive og – kanskje i større grad enn det som har vært gjort til nå – støtter opp om tyrkiske posisjoner når det gjelder det å avgi vitale NATO-komponenter på permanent basis til EU. Det er naturlig at man vil forberede slikt, basert på en avgjørelse i hvert enkelt tilfelle, og har avklart hva som kan skilles ut og deles ut. Men når man nå nærmest er i ferd med å gi carte blanche til EU, må man jo også spørre hvilken kontroll vi har med dette. Som sagt: Tyrkia har på den ene side ut fra sin posisjon sett det som vesentlig og viktig å ivareta sin forankring i NATO gjennom en politikk som mange kanskje har følt har vært noe krampaktig. På den annen side er det forståelig at Tyrkia nettopp reagerer slik, fordi Tyrkia vil – som oss – fortsatt være et slags flankeland, selv om den kalde krigens tid er forbi. Og i den tyrkiske politikk er det ikke så merkelig at man kikker på sine naboer og de trusler som finnes der, og kanskje er engstelig for at NATO gjennom den utvikling som nå skjer, kan svekkes. For oss, med vår posisjon i forhold til EU, er dette også etter min mening et tankekors. Et NATO som svekkes, vil uvegerlig også føre til en svekking av den støtte som vi også i fremtiden vil være – kanskje relativt sett – enda mer avhengig av. Her føler jeg at man fra Regjeringens side ikke har gjort nok for å trygge vår posisjon. Jeg skal vende litt tilbake til Vestunionen. Der har man i alle fall hatt en klar parlamentarisk forankring. Når det nå synes å gå slik at Vestunionens rolle overtas av Europaparlamentet, er vi altså fullstendig uten en forankring mot dette parlamentariske organ. Mitt spørsmål er: På hvilken måte kan man nå arbeide for at vi i større grad forankrer oss mot EUs beslutningsområde når det gjelder dette? Jeg føler at her har man ikke gjort tilstrekkelig for i størst mulig grad å få inngrep. Det man har gjort, er å love styrker. Men samtidig må vi jo stille spørsmål om hvilken kontroll vi selv kan utøve dersom norske styrker skal avgis til EU. Vi har en rekke uavklarte forhold knyttet til en slik overgang. I den situasjonen vi nå befinner oss, er det åpenbart for Fremskrittspartiet at vår avhengighet av USA relativt sett har økt. Det vil nødvendigvis måtte føre med seg at vi må være ganske lydhøre i forhold til hva USA måtte mene om sikkerhets- og forsvarspolitikk i tilknytning til Europa – også i områder opp mot Europa. Det vil selvfølgelig også virke inn på hvorledes vi forholder oss til kjøp og drift av militært materiell, idet dette nødvendigvis i en viss grad bør forankres mot den som vil være den mest sannsynlige store samarbeidspartneren. Jeg har pekt på at vi kanskje har vært forsiktige med å forankre den norske forsvars- og sikkerhetspolitikken i Europa, og vi føler vel at vi her møter en vegg – en vegg som nok skaper betydelige problemer, uansett hvordan vi forsøker å nærme oss den. Men det må i større grad være mulig å være mer tilbakeholdne med å love norske styrker når vi ikke samtidig har en hånd på rattet. Det burde også kunne være mulig å bruke Norges rolle som eksportør – ikke minst på energisiden – til å øve press mot dem som ikke ønsker at vi skal ha en slik innflytelse vi så langt har hatt i NATO og selvsagt også gjennom Vestunionen. Utenriksministeren hadde i sitt innlegg en tone som på mange måter fortalte at her var det EU-tilhengeren som talte. Det er forståelig nok. Men det blir litt vanskelig når man sier at man nærmest kan se bort fra å søke medlemskap i kommende periode, samtidig som man vil ha alle muligheter åpne. Det er forståelig at man i Arbeiderpartiet har en balanse mellom det man gjerne vil, og det man ikke tør. Således er det greitt at man som reven sørger for å ha flere utganger fra hiet. Så har man også sagt at det ikke vil bli aktuelt å fremme tanker om norsk medlemskap før det norske folk har gitt klart uttrykk for at man har endret holdning, og at et flertall – et klart flertall – gjennom en debatt og gjennom den daglige aktivitet gir uttrykk for at nå har ting endret seg. Men skal man påvirke det, er man nødt til å sørge for at argumenter som har rot i virkeligheten, og som er troverdige, bringes fram. Dessverre føler jeg, når utenriksministeren frembringer sitt budskap på denne måten, at han på en måte undergraver troverdigheten i et budskap som senere markedsføres, og som inneholder reelle problemstillinger som kanskje kan endre på den kurs det norske folk har valgt så langt. Da er troverdighet et avgjørende ord. Hvis man stiller seg slik at man mistenkes for å ha en annen agenda i det man produserer av nye argumenter som kunne påvirke debatten, ja, så mister man altså momentum. Og her har Arbeiderpartiet åpenbart skaffet seg et problem. Selv om utenriksministeren nå har pekt på en rekke områder som er utfordringer for Norge, så ligger dette hele tiden på lur: Er det slik at summen av disse argumentene er reelle, eller er det noen man kommer med for å forsøke å påvirke debatten i retning av EU-medlemskap fordi man gjerne vil, ikke fordi man må? Det er her jeg føler at Arbeiderpartiet i tiden fremover har et betydelig problem. Det at det reises en debatt om vårt forhold til EU, vår forankring innenfor EØS o.a., er viktig – det er det ikke noen særlig tvil om. Men da må det heller ikke reises tvil om intensjonene og realiteten i de problemstillinger som man bringer opp til overflaten. Det er nok av slike reelle problemer, men da må man møte dette på en måte som gjør at det ikke reises tvil om ektheten i argumentene. Det vil være en utfordring for Regjeringen, hvis man ønsker å bidra til en reell debatt om hvor utviklingen i Europa fører oss hen.