Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2006-04-04:
Det fokus som har vært den siste uken på Kina, er prisverdig. Det burde flere i det norske storting ha vært involvert i. Og som både interpellanten og næringsministeren sa, står vi nå overfor et svært viktig dilemma. Jeg ønsker i mitt innlegg å fokusere på den kinesiske yuanen – deres valuta. Det blir sagt at bare en tapper mann eller en dåre spår utviklingen i valutakurser. Likevel ser man til USA, der det faktisk er svært mange som spår utviklingen av den kinesiske yuanen. President Hu Jintao kommer til å besøke Washington DC den 20. april i år. I forkant av besøket er det svært mange, spesielt i den amerikanske kongressen, som er opptatt av handelsunderskuddet. Jeg har stor forståelse for at amerikanske kongressmenn er det – man vet at det snart er «midterm elections» til kongressen, og man vet også at USAs handelsunderskudd til Kina alene er på astronomiske 202 milliarder dollar. Det setter for så vidt det norske handelsunderskuddet i forhold til Kina i et litt annet lys. Nå forstår jeg også at den amerikanske regjering er frustrert, siden den kinesiske yuanen er revaluert med 2,1 pst. mot dollaren siden juli – og har bare vokst med 1 pst. i etterkant av det. Denne uken skulle det amerikanske senatet møtes for å diskutere mulig straffetoll mot kinesiske varer. Denne straffetollen skulle være satt til 27,5 pst. på alle kinesiske varer. Dette ble utsatt bl. a. fordi to amerikanske senatorer var på besøk og fikk løfter om at kineserne nok en gang skulle se på devalueringen av yuanen. Når ledende amerikanske kongressmenn sier at yuanen er undervaluert med så mye som 30 pst., står det i kontrast til det som f.eks. ledende investeringsbanker mener, at den bare er 10–15 pst. for billig. Hvis man ser på den handelsveiede utviklingen av yuanen den siste tiden, har den faktisk økt med 10 pst. mot et knippe valutaer. Det kan også ses i forhold til at den amerikanske dollaren har holdt seg forholdsvis sterk. Når det er sagt, mener jeg at den diskusjonen som foregår i USA nå, faktisk er direkte uinteressant. Man ser at Kinas vekst i stor grad, som interpellanten også var inne på, er drevet av handel – og økt handel. Kina produserer billige varer, man handler mer, man får flere arbeidsplasser, spesielt langs kysten, og velstanden øker. Man ser at den største folkevandringen i verdens historie foregår i Kina akkurat nå. Den går fra den kinesiske landsbygden til den kinesiske kysten. Men så er spørsmålet: Hva slags effekt har dette på Norge? Billigere varer er den umiddelbare hovedeffekten. Fra 1998 og fram til i dag har klær og sko blitt 45 pst. billigere i Norge. Det er kanskje uten sidestykke noe av det største som har skjedd i forhold til hva man bruker penger på, for norske forbrukere – og hva man bruker betydelig mindre penger på i dag enn man gjorde for så kort tid tilbake som i 1998. Man får lavere prisstigning i Norge – og i USA – som følge av dette, og ikke minst får man lavere rente. Så lenge den norske sentralbanken nettopp fokuserer på inflasjonsmål, vil velstandsutviklingen og handelen i Kina faktisk medføre at man får lavere rente i Norge. Mens noen velger å fokusere på det umiddelbare, med tap av norske arbeidsplasser – eller amerikanske for den skyld – velger Høyre i denne sammenheng å se på mulighetene og de positive gevinstene av langsiktig globalisering og økt velstand i Kina. Representanten fra Arbeiderpartiet var inne på at mens stadig flere velger å kontrahere sine skip fra Kina, selger norske utstyrsleverandører stadig mer utstyr i Kina. Økt velstand i Kina betyr økt velstand i Norge. Økt handel betyr også økt velstand i Norge.