Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2010-12-03:
Til foregående taler: Dramatikken er nok ikke så enorm rundt fremtidig statsminister Siv Jensens hovedinnlegg i FNs hovedforsamling. Fremskrittspartiets bistandsbudsjett på 18,8 mrd. kr er altså 7,12 pst. av BNI, som Arbeiderpartiet er så opptatt av – i hvert fall av og til. Det er høyere enn det målet som FN og EU har satt seg for bistand. Det er ikke noe poeng i seg selv for oss i Fremskrittspartiet, men det er altså det som er de riktige tallene. Korrupsjonstiltak er viktig i bistanden og utviklingsarbeidet. Norge ga i 2009 34,8 mill. kr til antikorrupsjonstiltak knyttet til bistand. Målt opp mot et bistandsbudsjett på 27 mrd. kr utgjør dette bare 0,12 pst. av det totale bistandsbudsjettet. Når hundrevis av millioner forsvinner slik som i tilfellet Grameen Bank, er det viktig at bistandstiltakene følges bedre opp. Ifølge bladet Bistandsaktuelt fikk Utenriksdepartementet i fjor 101 nye saker om korrupsjon til behandling. De aller fleste gjaldt bistand. Ja, jeg mener omfanget av korrupsjon i mange av mottakerlandene gjør bistanden meningsløs. Økonomisk vekst og utvikling av velstand og velferd er umulig når landets myndigheter preges av korrupsjon. Budsjettstøtte og annen hjelp til korrupte diktaturer bidrar dessverre også til at disse regimene kan fortsette med å vanstyre sine land. I bladet Forsvarets forum tidligere i år uttalte utviklingsminister Erik Solheim at Afrika vil bli rammet av konflikter som følge av klimaendringer. Videre hevdet han at konflikten i Darfur er et eksempel på slike konflikter. Dette er svært uheldig. Det gir Afrikas mest korrupte diktatorer noe å skylde på. Det gir en anerkjennelse til Omar el-Bashir i Sudan, at folkemordet ikke skyldtes diktaturet til el-Bashir, men at det skyldtes været. Eksempelet om at konflikten i Darfur er klimaskapt, er særdeles lite velvalgt, siden den konflikten har pågått siden 1200-tallet, da muslimske folkegrupper for første gang trengte inn i området. Jeg nevner dette fordi det er viktig å ha sammenheng i bistandspolitikken. Vi må ha klart for oss hva som er årsak og hva som er virkning, slik at vi kan velge de riktige virkemidlene for å komme videre med utviklingsarbeidet. Så burde regjeringen, statsråden, departementet og Norad følge nøyere opp hvert enkelt land og hvert enkelt prosjekt. Etter hvert år burde de gjennomgå hver enkelt bevilgning og se om det er noen resultater å spore. Virker det, er det bra. Er det ingen resultater, stopper vi heller de prosjektene det gjelder. Men det finnes ikke noen samlet uavhengig evaluering av norsk u-hjelp. Det er grunn til å kritisere dette, fordi det dreier seg om så enorme beløp, og fordi vi vet for lite om hva som oppnås med den pengebruken vi har. Land i Afrika er blitt politisk selvstendige, men er fremdeles økonomisk avhengige av den vestlige verden. Å bruke WTO, Verdens handelsorganisasjon, som virkemiddel for å gi u-landene adgang hitover med sine eksportprodukter er bedre u-hjelp enn å pumpe inn penger. En enstemmig oppfatning blant dem jeg har snakket med på besøk i Afrika, er at det Afrika trenger, er infrastruktur. De trenger veier, motorveier, elektrisitetsforsyningsnett, energiproduksjon og ikke minst havner for å kunne delta i internasjonal handel. Bare se på Tanzania. Norge har gitt landet 22 mrd. kr på 50 år. Selvsagt har det hatt en virkning, men det er ikke rare greiene. Fattigdommen er altoverskyggende i Tanzania. Landet sakker akterut for hvert år som går. Folk bor i stråhytter, telt eller bølgeblikkskur, eller de sover ganske enkelt på fortauet under åpen himmel. Hvor er det blitt av de 22 milliardene? Penger kan brukes mange ganger, om igjen og om igjen, men jeg er redd for at mye av bistandspengene går rett tilbake til Europa, med bestilling av flere BMW-er og mer champagne til korrupte regimer i de fattigste av de fattige land. Hvor lenge skal vi fortsette med dette? I 50 år til – eller kanskje 100? Vi må stille strengere krav i u-hjelpsarbeidet. Fremskrittspartiet vil gjøre dette ganske annerledes. Fremskrittspartiets bistandspolitikk består av å gi hjelp til fattige land, men vi må knytte strenge krav til bistanden. Mottakerlandene må utvikle demokrati, menneskerettigheter, markedsøkonomi og frihandel, slik at landene etter hvert frigjør seg fra avhengigheten av økonomiske tilskudd. Deretter må vi være knallharde i vår kamp mot korrupsjon. Bistand skal ikke være en permanent løsning, men en midlertidig hjelp til selvhjelp, frihet og økonomisk uavhengighet.