Håkon Haugli (Arbeiderpartiet), 2011-03-14:
I alle vestlige land har bruken av ADHD-medisiner økt, men Norge har hatt den kraftigste veksten. Det er urovekkende når en lidelse, særlig en som klassifiseres som hjerneorganisk, øker med flere hundre prosent i løpet av en tiårsperiode. Med unntak av astma er ingen annen sykdom nå mer utbredt blant barn. Ferske tall viser at 30 000 nordmenn medisineres for ADHD, bare i fjor var økningen 10 pst. FNs barnekomité er bekymret. Komiteen ba i fjor norske myndigheter undersøke om det skrives ut for mye ADHD-medisin. I tillegg understreket FN behovet for at barn med ADHD får annen oppfølging og behandling, f.eks. psykologisk veiledning og tilrettelagt undervisning. Dette er bakgrunnen for dagens interpellasjon. Hvordan sikrer vi at barn med spesielle behov blir forstått, får riktig diagnose og får den hjelpen de har behov for? De siste ukene har jeg vært i kontakt med foreldre som forteller tankevekkende historier. En mor har fortalt om et barn som holdt foreldrene våkne hele natten. I kontakt med PP-tjenesten fikk foreldrene kun ett alternativ: utredning for ADHD. De følte seg presset, men takket likevel nei til slutt. Gutten fikk etter hvert normale søvnvaner. Forfatteren Elin Ørjasæter beskrev lignende erfaringer i et intervju i A-magasinet på fredag. En annen mor forteller at ADHD-medisiner har hjulpet hennes sønn. Det er imidlertid den eneste hjelpen hun opplever at han har fått. Han trenger ikke så mye mer. Men når han mister konsentrasjonen på skolen – og det gjør han – har han behov for at læreren gjentar beskjeder. Foreldrene har tatt opp dette med skoleledelsen mange ganger. Svaret de får, er at skolen ikke har ressurser til å gi særbehandling. Foreldrene opplever det som en kamp, gutten at han blir motarbeidet. Hensikten med dagens interpellasjon er ikke å stille spørsmål ved enkeltbarns diagnose eller å rette kritikk mot foreldre. En debatt for eller imot legemidler er ingen tjent med. Til tross for den sterke økningen mener enkelte eksperter at vi har nådd under halvparten av dem som kan trenge medikamentell behandling. Bildet er ikke entydig. Det finnes mange eksempler på at medisiner gir barn et bedre liv. Ingenting er bedre enn at barn som trenger hjelp, får hjelp. Spørsmålet blir likevel om den kraftige økningen i antall barn med ADHD er et uttrykk for oppdemmet underdiagnostisering, eller om barn som av andre grunner har symptomer som konsentrasjonssvikt og uro, for raskt og for hyppig settes på medisiner. Medisinerer vi barn som ikke passer inn i bildet av hvordan barn skal være? Har synet på hva som er akseptabel atferd, endret seg? Behandler vi symptomer – ikke årsaker? Nylig hørte jeg om en 15-åring som hadde fått diagnosen ADHD, og ble medisinert. Det viste seg at han drakk ca. ti liter sukkerholdig brus hver dag. Uten alt sukkeret fungerte gutten fint. For de færreste er løsningen så enkel. Men eksemplet viser at ADHD-symptomer kan ha mange årsaker: kosthold, søvnvaner, allergier eller mer alvorlige forhold som omsorgssvikt og traumer. Selv om symptomene er like, kan årsakene være ulike. Slik er det også med beinbrudd. Å sette diagnose for raskt kan medføre at vi ikke oppdager mangler ved det miljøet som barnet lever i. ADHD er ingen presis tilstand, men en liste med egenskaper og atferdsmønstre. Og diagnosekriteriene for ADHD går igjen i mange andre diagnoser for barn. Espen Idås og Eystein Våpenstad er spesialister i barne- og ungdomspsykologi. I 2009 skrev de artikkelen «Er vi best i klassen, eller skaper vi en tragedie?». De peker på hvor problematisk selve diagnosen ADHD er. Det finnes ingen presise tester, og det er fare for stor variasjon i tolkning av funn. Psykologene påpeker også problemet med å skille mellom evne og vilje. Konsentrasjon, oppmerksomhet og aktivitet er symptomer, men også viljestyrte prosesser. Og atferd er kommunikasjon. Barn kommuniserer på andre måter enn voksne. Idås og Våpenstad mener barn som trenger behandling for traumer, depresjon, angst og stress, lett havner i kategorien ADHD. En annen som har satt spørsmålstegn ved selve diagnosen, er dr. Allen Frances. Han er ingen hvem som helst. Frances ledet utvalget som tok inn ADHD i den amerikanske diagnosemanualen. I fjor skrev han en selvkritisk artikkel i Los Angeles Times med overskriften «It’s not too late to save «normal»», der han bl.a. sier følgende: Vi forsøkte å være forsiktige, men utilsiktet bidro vi til tre falske epidemier: ADHD, autisme og bipolar sykdom. Vårt nett ble for vidt, og vi fanget for mange. Dagsavisen omtalte nylig en undersøkelse av professor Willy-Tore Mørch, der ett av tre barn med ADHD ble «friskmeldt» etter at foreldrene hadde gjennomgått et veiledningsprogram. Konfrontert med disse tallene uttalte Helsedirektoratets Anne-Grete Kvanvig at hun mener disse barna aldri skulle hatt diagnosen. Om tallene og vurderingen er riktig, får 10 000 nordmenn medisiner de ikke trenger. ADHD-medisiner er sterke saker. De inneholder sentralstimulerende stoffer som amfetamin, er omfattet av de strengeste legemiddelforskriftene, skaper avhengighet og omsettes på det illegale markedet. I USA skal det ha vært mer enn 150 overdosedødsfall blant barn siden 1990. Bivirkninger som vekttap, søvnproblemer, veksthemming og smerter er vanlige. I tillegg til de biologiske virkningene har medisinering av barn ofte også sosiale bivirkninger. Dersom voksne oppfatter at årsaken til barnets problemer kun er noe inni barnet – i hjernen – kan de lett fraskrive seg ansvaret for barnets situasjon. Så er spørsmålet: Virker medisinene? For mange er svaret åpenbart ja. Samtidig vet vi at det kreves stadig større doser for å oppnå samme effekt, og at nye forskningsresultater viser at den positive effekten av medisinering over tid har vært sterkt overvurdert. Jeg er glad for muligheten til å drøfte dette temaet her i dag. Det avgjørende er imidlertid ikke diskusjonen her, men veien videre. Hvordan sikrer vi at barn får den hjelpen de trenger? Hvordan sørger vi for at foreldre, lærere og andre får den bistand de trenger? Etter mitt syn handler det om flere ting: For det første må terskelen for å be om hjelp ikke være for høy. Foreningen ADHD Norge ønsker seg spesielle lærings- og mestringssentre, tverrfaglige lavterskeltilbud for barn med ulike utfordringer og deres foreldre. Det er en interessant tanke. Foreldre skal slippe å løpe sikksakk mellom ulike fagmiljøer. Å styrke førstelinjen passer også godt inn i tankegangen om tidlig innsats i Samhandlingsreformen. For det andre er det avgjørende at Helsedirektoratet i den nye ADHD-veilederen gir klare retningslinjer for når det ikke skal brukes medisiner. I arbeidet med å revidere veilederen bør fagfolk med ulike syn på diagnosen trekkes inn. Dersom Helsedirektoratet nå mener at lette og moderate lidelser som hovedregel ikke bør medisineres, bør dette inn i veilederen. Det bør også vurderes om det er riktig å bruke medisiner når det er klart at det er barnets livssituasjon som er årsak til symptomene. Det tredje jeg vil nevne, er oppfølging i barnehage og skole. Psykisk helse er i liten grad tema i lærer- og førskolelærerutdanningen. Det kan vi gjøre noe med. Videre bør kommunene styrke samspillet mellom pedagogene og den helsefaglige ekspertisen. Mitt fjerde punkt handler om psykisk helsevern for barn og unge. Ventetidsgarantien for barn og unge med psykiske lidelser trådte i kraft i 2008. Tall fra i fjor viser at stadig flere får rask hjelp. Det er flott at ventetidene for barn og unge er på vei ned, og det er viktig å følge denne utviklingen og løpende sikre at psykisk helsevern for barn og unge har god nok kapasitet og riktig kompetanse. Søren Kierkegaard har sagt at ethvert menneske er en originalutgave. Det er grunnleggende positivt at vi er forskjellige. I denne sammenheng handler dét om å se hele barnet. All behandling må være skreddersydd. Jeg ser fram til statsrådens svar og til en god debatt om et viktig tema.