Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-04-04:
Spørsmålet om sosialhjelpssatser er et stadig tilbakevendende tema. Det er et tema som egentlig har ganske få fasitsvar, og mange ganger har jeg følelsen av at den politiske debatten rundt dette står litt på stedet hvil. Når det er sagt, vil jeg samtidig understreke at jeg synes interpellanten stiller et betimelig spørsmål, og jeg er tilbøyelig til å være enig i at kriteriene for hva som skal inngå i en individuell vurdering av behovet for sosialhjelp, bør bli like. Men når det er sagt, tror jeg heller ikke at det i seg selv vil føre til at denne debatten om sosialhjelpssatser avsluttes én gang for alle, og at alle utbetalinger dermed blir like. Det jeg ofte synes er et problem i denne diskusjonen, er at det veldig ofte framstilles som om den typiske sosialhjelpsmottaker er en langtidsmottaker som utelukkende lever av sosialhjelp over lang tid, og at veiledende satser istedenfor en statlig norm gjør at mange kommuner ser sitt snitt til å knipe inn ved å la være å justere egne satser i tråd med den statlige anbefalingen - og at det igjen fører til at de «snyter» brukerne sine for x antall kroner. Men det er altså ikke et riktig bilde. Det som er viktig i diskusjonen rundt sosialhjelp, er jo at vi har det rette virkelighetsbildet i bunnen, for ellers kan det lett føre til at vi går på enkle løsninger, en statlig norm, som vi så tror skal løse alle problemer. Og gjort i beste mening kan en samtidig risikere å gjøre brukerne en bjørnetjeneste. Det stemmer at de kommunale satsene varierer mye. Aftenposten bl.a. påpekte det i en større artikkelserie i fjor. De gikk grundig til verks, sorterte til og med kommunene etter partifarge, og Fremskrittsparti- og Kristelig Folkeparti-kommunene kom aller dårligst ut - og da skal jeg skynde meg å si: tett fulgt av Arbeiderpartiet, så vi skal ikke stå her og slå oss på brystet av den grunn. Men hvis en går det materialet nærmere etter i sømmene, viser deg seg altså at kommunal sats ikke er det samme som faktisk utbetaling. Det følger jo av loven at det skal foretas en individuell vurdering, og det skjer faktisk også. I kjølvannet av Aftenposten-reportasjene i fjor ble jeg selv utfordret til debatt i NRK Buskerud, og da var problemstillingen to kommuner i Buskerud, Hurum og Hol, som begge hadde satser som lå under de statlige anbefalingene. Hurum lå 330 kr under, Hol lå hele 1 700 kr under. Da vi begynte å debattere og fikk de reelle tallene fra kommunene opp på bordet, viste det seg at den faktiske utbetalingen i Hol i snitt var på 5 911 kr. Det skyldtes at Hol hadde få langtidsmottakere av sosialhjelp, få sosialhjelpsklienter i det hele tatt, fordi det var en veldig lav arbeidsledighet i kommunen, mens Hurum kommune, som også var en slags verstingkommune, faktisk hadde en gjennomsnittlig utbetaling på 7 820 kr. Det betyr jo at loven virker etter hensikten, i den forstand at det foretas individuelle vurderinger. Dermed synes jeg også det eneste riktige må være å vente på den gjennomgangen som Arbeids- og inkluderingsdepartementet har igangsatt etter henvendelse fra Sivilombudsmannen, og også vente og se på hvordan de nye kontroll- og tilsynstiltakene som statsråden har redegjort for, virker. I november i fjor, på statsrådens fattigdomskonferanse, kom det også fram noen klare advarsler nettopp mot å innføre statlige normer på dette området. KS var redd for at standardiserte satser kunne bidra til å legitimere sosialhjelp som en varig løsning, og det er jo stikk i strid med det vi ønsker. Vi ønsker jo det motsatte: færrest mulig på sosialhjelp, flest mulig over i arbeid og aktivitet, og at de som ikke er i stand til det, raskest mulig kan komme over i trygdesystemet og ut av sosialhjelpssystemet, og at målet må være at sosialhjelpen skal fungere slik som den er tenkt. Men den andre advarselen, som kanskje var enda viktigere, var den som kom fra Sverige, som jo har innført en ordning der løpende utgifter er inkludert i en riksnorm som blir bindende for kommunene. Og hva sa forsker Geir Møller fra Telemarksforskning om resultatet av det? Ja, det var egentlig ikke så veldig oppløftende. Resultatet var nemlig at det fortsatt var store forskjeller i vurderingen av sakene fra kommune til kommune, både om en skulle få sosialhjelp, og hvor mye en fikk. Det viste seg også at forskjellene økte etter som tiden gikk, fordi vurderingene ble mye strengere og det lokale skjønnet forsvant - den individuelle behovsvurderingen ble nesten borte. Så jeg skal ikke her i dag avvise at det kan ha betydning å gi signaler gjennom en statlig norm, men jeg synes vi skal undersøke dette litt nøyere først. Jeg oppfatter vel kanskje heller ikke interpellanten dit hen at det er det hun ønsker her og nå.