Inge Lønning (Høyre), 2004-06-07:
Jeg har hele tiden gått ut fra det som representanten Engebretsen og også representanten Brørby stadfestet, at det var det som var meningen, og at det bare var en uheldig uttrykksform. Men siden komiteinnstillingene arkiveres for historien, er det litt vesentlig at det blir oppklart hva som var meningen, og hva som ikke var meningen, med å skrive inn en slik formulering i innstillingen. Ellers er det fascinerende å lytte til internseminaret mellom de to forslagsstillerne. Det er åpenbart ganske ulike oppfatninger av hva det prinsipielle element, som representanten Reikvam er så opptatt av, egentlig går ut på. For tolkningen som representanten Djupedal legger inn, nemlig at hvis dette forslaget skulle få flertall i Stortinget i dag, vil det innebære at vi om et antall år vil ha en statsform i Norge hvor det er statsministeren som samtidig skal være statsoverhode, på ubestemt tid – hva er det prinsipielle i det? Ifølge representanten Reikvam skal dette være et fremskritt i demokrati. Nå har vi i Norge gjennom mer enn 20 år hatt mindretallsregjeringer. Det vil i utgangspunktet bety at man vil sitte med et statsoverhode som ikke bare ikke er direkte valgt av folket, men heller ikke indirekte valgt av Stortinget. Det er jo en relativt original utgave av en republikansk statsform. Da vil Norge skille seg virkelig ut i floraen av statsskikker, ikke bare i Europa, men i resten av verden også. Det som for meg er vanskelig å begripe, er at det skulle være et prinsipielt skritt fremover i demokrati, eller at det skulle styrke folkestyret, å opphøye statsministeren til statsoverhode. Så der tror jeg nesten jeg må be representanten Reikvam om en forklaring, hva som er det prinsipielt demokratiske fremskritt i en overgang til en slik statsskikk. Som sagt, å lytte til internseminarer er fascinerende. Men jeg vil vel anbefale at man neste gang tar seg tid til å gjennomføre det seminaret på forhånd, slik at man er noenlunde innforstått med hva det er man har bedt Stortinget om å ta stilling til. To ting til, til slutt. Det er etter mitt skjønn en ganske uryddig sammenblanding når man diskuterer demokratiets problem og monarkiets problem som om det skulle være to utgaver av samme problem, eller forutsetter, som representanten Reikvam synes å gjøre, at det å avskaffe monarkiet pr. definisjon er et skritt fremover når det gjelder å vitalisere folkestyret. Det finnes ikke noe som helst empirisk belegg noe sted, som jeg kjenner til, for en slik tankegang. Det finnes ikke noe belegg for at de stater som har en kort eller lang erfaring med en republikansk styreform av et eller annet slag, pr. definisjon har et mer vitalt folkestyre eller lokaldemokrati, som Reikvam var opptatt av, enn eksempelvis kongeriket Norge har. Det finnes heller ikke noe holdepunkt verken i Maktutredningen, som representanten Reikvam viser til, eller i noen annen forskning, meg bekjent, som gir noen grunn til å anta at det å avskaffe det innskrenkede monarki som styreform, slik vi har det i Norge i dag, ville løse et eneste av de problemer som Maktutredningen peker på. De problemene vil være nøyaktig de samme etter at man har gjort den operasjonen, som de er før man har gjort den operasjonen. Derfor tror jeg man må gå vesentlig grundigere til verks hvis man skal kunne overbevise om at man har en såkalt prinsipiell tilnærming til spørsmålet om statsskikk. Da må man først bestemme seg for hvilket prinsipp det er man snakker om, og så langt har ikke jeg i den aktuelle debatt omkring monarkiets stilling i Norge oppdaget et eneste prinsipielt betont argument utover det argumentet som av og til fremføres, nemlig at enhver borger som fødes i kongeriket Norge, skal ha den samme sjanse til å bli statsoverhode. Det er naturligvis en prinsipiell tilnærming. Det er etter mitt skjønn en ideologisk tilnærming som er rendyrket individualliberalistisk, og jeg trodde faktisk ikke at det var det som var den ideologiske plattform som SV bekjenner seg til. Det aller siste: Jeg har ennå ikke fått noen forklaring på hva SV har ment med sin merknad i komiteinnstillingen, hvor det helt uttrykkelig sies at folkeavstemning skal overveies dersom det skulle bli tilstrekkelig flertall, altså 2/3 flertall, på Stortinget for en endring av styreform. Det må da ha ligget en eller annen tanke bak da man skrev dette inn, og jeg ville svært gjerne vite hva den tanken går ut på.