Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2012-10-05:
I 1984 runget slagordet «Four more years» overalt i USA. Det var Ronald Reagan amerikanerne ønsket gjenvalgt. Den gangen var jeg «freshman» i Chicago, og amerikanernes entusiasme gjorde et uutslettelig inntrykk på meg. Ronald Reagan, som i Norge ble latterliggjort og stemplet som en B-kaliber skuespiller, hadde på fire år samlet amerikanerne og fått dem til å tro på seg selv igjen. Norge er et av verdens mest heldigstilte land. Vi har ressurser til havs, vi har mange mennesker med høy utdanning, og vi har enorme oppsparte midler. Med et slikt utgangspunkt skulle man tro at Norges regjering leverte gode resultater for folk flest på løpende bånd, og at entusiasmen fra Reagans jubelår var å finne både i og utenfor Stoltenbergs mannskap. Men, nei, i Norge uteblir jubelropene. Syv år med rød-grønt styre har skapt alt annet enn entusiasme. Hvordan er det mulig? Hvordan er det mulig at en regjering med nær sagt ubegrensede muligheter ikke har skapt det grann optimisme eller fremtidstro? La meg nevne noen områder, områder som står i grell kontrast til statsministerens skjønnmaling. Norge har store utfordringer i helsevesenet. Organiseringen er under enhver kritikk – helsebyråkratiet øker, ansvarsfraskrivelsen florerer, fagfolk er ikke på jobb når det er behov, og helsekøene øker. I et land med fem millioner mennesker har vi innrettet oss slik at stadig flere unge mennesker får innvilget uførepensjon. Alle vet at mange av disse kan bidra, men noe slikt er det altfor ubehagelig å be om, og vi betaler oss heller ut av problemene. «Gjør din plikt – Krev din rett» er et utdatert slagord. Ja, det tilhører en annen tid – ja, det tilhører et helt annet Arbeiderparti. Dagens regjering fører en innvandringspolitikk som ifølge SSB vil føre til at første- og annengenerasjons innvandrere vil utgjøre et flertall av befolkningen i landets hovedstad innen 2040. Statsministeren finner stadig nye honnørord for denne utviklingen, og i dag ble utviklingen definert som noe som beriker det opprinnelig norske. Statsministerens ordgyteri er grenseløst. Norge bidrar til opprettholdelse av ulike kulturer verden over. Hva med litt fokus på opprettholdelse av vår egen kultur og identitet? Vi har en justispolitikk med et ensidig fokus på å få enhver kriminell raskest mulig tilbake til samfunnet. Offeret blir en salderingspost for et høyere ideologisk mål: et samfunn basert på dialog, hvor straff ikke er et nødvendig onde, men kun et onde. Sist, men ikke minst: Norge har et skatte- og avgiftssystem som bidrar til å presse lønningene i været, og som tvinger norske verdiskapere ut av landet. Dette gjør vi ikke fordi vi trenger pengene, men fordi regjeringen er livredd for at en eneste krone skal tilfalle dem som har mest fra før. Den norske pengebingen har vokst seg større, samtidig som landets utfordringer langt overgår det som kan betales med penger. Mange land i Europa gjennomgår en økonomisk krise. Norge sitter på den grønne gren. Norge har alle muligheter til å utnytte Europas krise til sin fordel. Ikke nok med det: En slik strategi vil samtidig være det beste for Europa. Vi trenger ikke å bli sittende på den grønne grenen og lure på når krisen treffer oss. Vi kan gjøre noe selv for å unngå at den finner sted. Da må vi tenke nytt. Det er meningsløst å bruke nøyaktig samme politikk og retorikk når verden rundt oss endres. Ja visst er forutsigbarhet bra, men når man kan resirkulere trontalen og finanstalen år etter år, er ikke det et tegn på forutsigbarhet, men mangel på visjoner og evne til omstilling. Det jo nå, mens store deler av Europa ligger nede med brukket rygg, at Norge bør utnytte de fordelene vår solide økonomi utgjør. Vi burde benytte oss av vårt komparative fortrinn, nemlig kapital. Det er nettopp nå vi bør utlyse en rekke konkurranser for bygging av vei og annen infrastruktur. Dette bør fortrinnsvis skje gjennom etablering av statlige infrastrukturselskaper, for mens det i Norge ikke finnes tilstrekkelig kvalifisert arbeidskraft, går tusenvis av greske, spanske og italienske ingeniører arbeidsledige i sine hjemland. Fremskrittspartiet utfordrer regjeringen til å tenke nytt: Etabler arbeidskraftbroer fra Sør-Europa, basert på nordsjøturnusprinsippet. Slike ordninger vil gjøre alle til vinnere. Bygging av norske veier og annen infrastruktur setter fart, sør-europeerne får jobb med norske lønnsvilkår, inntekten blir benyttet i hjemlandet, samtidig som det norske velferdssystemet ikke belastes. Fremskrittspartiet vil bruke skattestimulans for å opprettholde aktiviteten og verdiskapingen i Norge. Vi må ha et konkurransedyktig skattenivå, både for bedrifter og for arbeidstakere. Gir man markedet muligheter, vil markedet skape. Det er markedet som skaper arbeidsplasser, ikke regjeringer. Regjeringer er tilretteleggere, og skatt er et verktøy. Fremskrittspartiet fører en ansvarlig økonomisk politikk. Vi tror at mennesker er skapende og kreative og at de gjennom markedet vil skape muligheter for seg selv og andre. Regjeringens fremste oppgave er å holde seg unna. Uansett hvor velmente de måtte være – skaperkraft trenger aller minst reguleringer, restriksjoner og andre byråkratiske hindringer. Gi bedrifter en mulighet til å vokse på markedets premisser. Reduser skattene på arbeid og kapital og la bedriftene beholde overskuddet, slik at de kan gjøre nye investeringer. Nettopp derfor er det å redusere skatt på vanlig inntekt og det å fjerne formuesskatten et ansvarlig økonomisk grep som vil gi grobunn for nye teknologier og nye arbeidsplasser. Det som virkelig er økonomisk uansvarlig, er for staten å tviholde på disse skatteinntektene og innbille seg at den er bedre til å investere disse pengene enn pengenes opprinnelige eiere er. Det er en illusjon.