trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Det er helt klart at på den europeiske scene vil det skje viktige ting fremover. Det er svært viktig at man er åpen om de endringsfaktorer som er i europeisk politikk. Regjeringen er selvfølgelig fullt innstilt på å være helt åpen om alle de endringer som foregår. Og det er bakgrunnen for at jeg for min del har uttalt meg bl.a. om forholdet til Island både i det intervjuet som Thorbjørn Jagland nevner, og også på Dagsrevyen i går, for jeg ser det som et av de viktige utviklingstrekkene på den europeiske scene. Når man imidlertid kommer til hvilken konklusjon man skal trekke på det området, så er det vel kjent at Regjeringen består av tre partier med forskjellige visjoner for de europeiske spørsmål. Mitt parti har f.eks. et vesentlig mer avklart forhold til Europa enn det Thorbjørn Jaglands parti har, mens de to øvrige partiene har en annen profil på sin Europa-politikk enn det vi har. Men siden Thorbjørn Jagland ikke stilte spørsmål om de operative grepene, men på det å være åpen om prosessen, vil jeg bare si at selvfølgelig skal vi være åpne om de utviklingstrekk som er på den europeiske scenen.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Det som er skjæringspunktet i Sem-erklæringen, er selve det å sende en søknad, for det er helt klart at vårt samarbeid med Europa er i Regjeringens grunnlag definert som EØS-avtalen, vår avtale om Europol, Schengen og ESDP, og det betyr at det ikke er en del av Regjeringens politikk å søke et medlemskap i EU. Men det betyr ikke at vi ikke kan følge med og analysere og se hvilke utviklingstrekk som er i europeisk politikk. Men skjæringspunktet ligger på det operative grepet som måtte komme. Jeg skjønner at Thorbjørn Jaglands anliggende ikke er mer enn den åpne debatten og å se hva som faktisk foregår, og jeg ser ikke at det på det området kan være noen form for problemer. Det er derfor jeg også har vært ganske frimodig i mine vurderinger av det som nå skjer på Island, og det er vel et faktagrunnlag som mange kan trenge, herunder Thorbjørn Jaglands parti, hvis jeg oppfattet riktig det som ble sagt på radioen i dag morges.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Det kan jeg bekrefte. Og jeg skjønner at Djupedal da skal vokte over Sem-erklæringen – jeg håper han gjør det også i andre sammenhenger enn det vi nå snakker om. Jeg vil imidlertid ikke, som han, være så forbauset over at utviklingen på Island vekker stor interesse, fordi det er et flertall i folket for å undersøke forholdet til EU nærmere, og gjør Island det, så er det klart at det vil ha implikasjoner for Norge og norske næringsinteresser som vi plikter å følge med i. Jeg vil samtidig understreke at jeg nok tror noe av debatten de siste dagene har tatt av, langt utover det det er reelt grunnlag for. For selv om Island skulle reorientere seg, er det en meget, meget lang prosess vi står overfor, og det er på ingen måte gitt at det kommer til å bli en reorientering. Men at det skapes debatter, og at det er åpenhet, det tror jeg helt klart. Og jeg har vært veldig tydelig på én ting, nemlig det forhold at Regjeringen består av partier med forskjellige visjoner for sin tilknytning til Europa. Så den eneste måten etter mitt skjønn å håndtere de forskjellige utgangspunktene på, er for Norge og Regjeringen å være helt åpne med de dilemmaer og de problemstillingene vi står overfor. Og jeg vil være dønn åpen når det gjelder europeiske dilemmaer og problemstillinger.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg tror ikke Enoksen har eller bør ha noe problemer med å høre forskjell på når jeg uttaler meg som partileder og forvalter den visjonen som står i Høyres program, og når jeg uttaler meg om det kompromisset som Sem-erklæringen på dette punktet er. Jeg har nettopp lagt stor vekt på å være åpen om dette slik at man ser hvor prosessen har vært, fra et partiprogram og frem til en enighet i Sem. Og der er enigheten slik som jeg har bekreftet overfor Djupedal, og det vet Enoksen utmerket godt. Hvis EU-saken igjen skulle dukke opp og det skulle være aktuelt å sende en søknad, så er det klart – det må jeg bare konstatere – at regjeringspartiene vil se forskjellig på EU-spørsmålene slik som någrunnlaget er. Det har vi også vært helt åpne om, og det har vært helt klart helt siden Sem. Når jeg derfor som partileder – hvis Enoksen ikke oppfattet det, kan jeg fortelle ham det – sa at hvis saken igjen skal reises i form av en søknad, så må det være på et tidspunkt hvor det er mulig å få det til. Men det er altså i egenskap av partileder jeg sier dette, og dette har jeg sagt mange, mange ganger, og jeg ser dette som en anledning til å gjenta en beskjed som jeg er helt sikker på at Enoksen egentlig har oppfattet.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg må her vise til det svaret jeg gav representanten Djupedal, nemlig at det ikke er Regjeringens politikk å forberede en EU-søknad. Men til enhver tid er det selvfølgelig viktig å vite hva som foregår på den europeiske scenen – være åpen med prosessene og analysere det som foregår både innenfor EU og i de enkelte medlemsland. I Sem-erklæringen ligger det altså ikke noe som leder frem til et medlemskap. Dette tror jeg at jeg gjorde rimelig klart da jeg svarte Djupedal.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg er ikke helt sikker på hva Høglunds spørsmål gjelder. Det er jo to problemstillinger ute og går her. Det ene er ønsket om en oppdatering av EØS-avtalen. EU har gjort det helt klart – bl.a. da energikommissæren var i Oslo – at de ikke kommer til å ta opp dette forholdet på denne siden av utvidelsen. Også kommissær Patten har gjort det klart langs de samme linjene. I de foreløpige samtalene når det gjelder dette, har EUs standpunkt vært meget klart. En annen problemstilling – som jeg tror Høglund har vært opptatt av ganske mange ganger i spørretimene tidligere – er: Hva gjør vi med hensyn til bortfallet av frihandelsordningene som man har i søkerlandene når det gjelder fisk? Det er en problemstilling som vi må forsøke å få landet før EU utvides, og som vi nå – som jeg tidligere har nevnt for Høglund – arbeider med å forberede posisjonene på. Men det svært viktige substansielle problemet som knytter seg til fisk, er det som først og fremst er av interesse.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg deler fullt ut den oppfatningen også Djupedal har, at den resolusjonen som FNs sikkerhetsråd vedtok i forrige uke, er av meget stor betydning. Jeg er enig i de pressekommentarer som sier at man skal være uhyre forsiktig med å utnevne noe som historisk rett etter at det skjer, for det kan man ikke gjøre. Men jeg tror på den annen side at denne resolusjonen nok har et potensial for virkelig å bli nevnt blant de viktige resolusjoner. Dessverre var den ikke enstemmig. Syrerne avstod fra å stemme for, men de øvrige 14 medlemmene stemte for. Jeg tror at dette nå har satt i gang en utvikling i Midtøsten som kan føre videre. Vi må derfor følge det sporet som nå er gått opp. Det er nok et par viktige ting som må gjøres fremover. Det ene er å sørge for at selvstyremyndighetene i Palestina har et økonomisk grunnlag for sin aktivitet. På det området tar Norge nå et initiativ. Vi er formannsnasjon i giverlandsgruppen og vil derfor holde et møte i Oslo i april måned for å adressere denne problemstillingen, som jeg tror er viktig. Jeg tror selvstyremyndighetenes autoritet er avhengig av at de har et økonomisk grunnlag. Når det gjelder spørsmålet om å bringe nye forslag til vedtak inn for Sikkerhetsrådet, tror jeg det vil være altfor tidlig å gjøre på det nåværende stadiet. Spørsmålet om internasjonale observatører er, som Djupedal vet, et standpunkt Norge har hatt hele tiden. Vi mener at det kan være riktig når partene er enige om det. Det er også den eneste forutsetning for å kunne få observatører inn der, som Djupedal også vet. Det kortet har vi meldt en rekke ganger, og vi vil selvfølgelig følge det opp når det er en åpning for å få det til.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Nå skal jeg være veldig forsiktig med å ta tall fra hodet, for jeg har dem ikke med meg her. Men det er helt riktig som Djupedal antyder, at det er norskfinansierte prosjekter som også er ødelagte. Beløpet her tror jeg nok ikke er så all verdens stort, og jeg synes ikke det i og for seg er det avgjørende. Det avgjørende er at disse ødeleggelsene er foretatt. Det har vi en rekke ganger gjort helt klart at vi mener er uakseptabelt. Det er uavhengig av om det er Norge eller andre som har finansiert det. Poenget er at det er palestinerne dette går utover. Ellers er jeg enig med Djupedal i at Norge nok har forvaltet sitt pund på en slik måte at vi har et inntak i prosessen. Det tror jeg denne månedens sikkerhetsrådsbehandling viser. Vi legger selvfølgelig stor vekt på å bevare denne muligheten også fremover. Det blir frustrerende om vi må gå over fra å være en aktør til bare å bli en som har meninger.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Det er selvfølgelig en mulighet. Det Åslaug Haga nå spør om, er et av de temaene jeg kanskje har snakket mest om når det gjelder Midtøsten i løpet av de siste par månedene, nemlig at jeg synes det er helt uakseptabelt at Arafat holdes i husarrest. Det er en underminering av ham som leder av de palestinske selvstyremyndighetene. Dette var, som jeg tror jeg har nevnt en del ganger før i Stortinget, et av flere temaer jeg drøftet med statsminister Sharon da jeg hadde et møte med ham tidlig i januar. Da var jo den store symbolsaken knyttet til julefeiringen i Betlehem. Dette er et standpunkt som jeg hadde da og fremførte med styrke, og har hatt siden og fremført med styrke. Jeg setter pris på alle bidrag for å kunne gjøre disse tingene operative. Men vårt standpunkt her har, som også Haga vet, vært helt klart hele tiden.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Da blir jeg lykkelig stående hvor jeg er. Irans våpenprogrammer og manglende tilslutning til internasjonale rustningskontrollavtaler gir grunn til bekymring. Det foreligger imidlertid ulike vurderinger med hensyn til hvorvidt Iran har utviklet – eller i ferd med å utvikle – masseødeleggelsesvåpen. Iran samarbeider med Det Internasjonale Atomenergibyrået, IAEA, men har ikke godtatt det såkalte «enhanced safeguards regime», som er vedtatt av IAEA. Iran har ikke ratifisert den kjernefysiske prøvestansavtalen, og landets rakettkapasitet er urovekkende stor. Norge deler den internasjonale bekymring over dette, og forventer at Iran vil ta skritt for å etterleve internasjonale rustningskontrollforpliktelser. Iran er gjort kjent med de norske bekymringer, som jeg vil ta opp på nytt under mitt besøk til Teheran i neste måned. Uttalelser fra Irans åndelige leder, Rafsanjani, på den såkalte Jerusalem-dagen, 14. desember i fjor, er uakseptable, ikke bare på grunn av sitt faktiske innhold, men også fordi Rafsanjani bidrar til en enda mer uforsonlig holdning til Midtøsten-konflikten, noe som er det motsatte av hva som trengs for å dempe voldsbruken og få fredsprosessen på skinnene igjen. Som en høytstående muslimsk leder har Rafsanjani et særlig ansvar overfor opinionen både i Iran og internasjonalt. Han har ved sine uttalelser den 14. desember forvaltet dette ansvaret på en dårlig måte. Fra norsk side har vi beklaget hans uttalelser på det sterkeste.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Jeg vil først si at det inntrykket man har av iransk politikk på dette område, har ført til at jeg også har benyttet ganske sterk språkbruk når det gjelder den, så sterk at noen har tatt tak i det. Jeg mener imidlertid at det har vært berettiget, og det vil være grunnlag for de samtaler jeg vil ha med de iranske myndigheter. Iransk politikk er på mange måter mangfoldig. Det er oppmuntrende trekk knyttet til de valgene som har vært, og vi vet at det er en ganske åpen politisk debatt. På den andre siden ser vi, som jeg har vært inne på, sterkt foruroligende trekk. Dette er et problem i Midtøsten-debatten generelt. Det er ingen tvil om at Israel er meget, meget bekymret over det de hører fra Iran. Så til spørsmålet om hva vi kan gjøre med det. Ja, som en liten nasjon er det all grunn til å være nøktern i forhold til det, men det må ikke få oss til å la være å prøve å påvirke så langt det overhodet er mulig, og dette er ett av flere formål med mitt besøk.
Jan Petersen (Høyre), 2002-03-20:
Nå er vi i nabolandet, og Irak-politikken er selvfølgelig en meget spesiell utfordring og meget vanskelig. Jeg vil gjerne understreke at det nå ikke må være tvil om at omverdens krav til Saddam Hussein er at han overholder FN-resolusjonen om dette – punktum og full stopp. Det er dessverre slik at Irak trekker saken ut, og det kan vi ikke akseptere.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-20:
Det er en ganske merkelig situasjon at en meningsmåling i vårt naboland Island har avstedkommet en EU-debatt, eller en debatt om eventuelt norsk medlemskap, i Norge. For det er vel vanskelig å se at det er noe som helst som har endret seg når det gjelder Norges forhold til EU, med bakgrunn i en meningsmåling på Island. Det jeg gjerne vil få bekreftet fra utenriksministeren, er at den sittende regjering ikke planlegger å sende en søknad om norsk medlemskap i denne perioden, og at denne regjeringen står fast på at man heller ikke har til hensikt å planlegge forberedelsen av en søknad om norsk medlemskap i denne perioden. Den debatten som nå reises av utenrikskomiteens leder, er det svært vanskelig å forstå, og det er også åpenbart at hans eget parti ikke er helt enig i det utenrikskomiteens leder har sagt. Men la det ligge. Denne regjeringen har i Sem-erklæringen veldig klart slått fast at man ikke forbereder en søknad, og jeg vil gjerne få dette bekreftet fra utenriksministeren.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-20:
Jeg vil gjerne stille utenriksministeren et spørsmål. Situasjonen i Midtøsten er fortsatt meget kritisk. For kort tid tilbake fattet Sikkerhetsrådet et svært viktig vedtak, som også var enstemmig. På tross av dette er det vanskelig å si at det finnes noen målbar framgang i Midtøsten. Amerikanerne har engasjert seg mer, og det er positivt. Samtidig er det bekymringsfullt å se at Dick Cheney bare besøker den ene parten og ikke begge parter, som godt kan understrekes som om man da tar stilling i denne konflikten. Vi sitter for tiden med formannskapet i Sikkerhetsrådet og loset den forrige resolusjonen i havn. Det skal utenriksministeren ha honnør for. Samtidig er det nok behov for nye initiativ fra Norge og fra Sikkerhetsrådet. Ikke minst er den tidligere resolusjonen knyttet til internasjonale observatører, som ble nedstemt, viktig. Mitt spørsmål til utenriksministeren er: Hvilke initiativ ønsker man å ta fra norsk side knyttet til denne situasjonen, enten gjennom Sikkerhetsrådet eller på annet vis? Og er det aktuelt på nytt å reise spørsmålet om et internasjonalt observatørkorps i Palestina og i de okkuperte områdene?
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-20:
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Det er klart at det fra norsk side påligger et spesielt ansvar, både som leder i Sikkerhetsrådet i denne perioden og fordi Norge historisk har hatt en rolle å spille. Det betyr at Norge har en mulighet. I denne situasjonen betyr det at man ikke må sidestille partene i denne konflikten. Det betyr at man må være veldig klar på at det er en okkupasjonsmakt og også et okkupert folk. Jeg setter pris på at utenriksministeren nå så klart sier at man skal se på de økonomiske forhold knyttet til selvstyremyndighetene. Det er klart det er vanskelig å se for seg at man skal kunne få noen stabil utvikling så lenge de palestinske selvstyremyndighetene kontinuerlig ydmykes og heller ikke har økonomisk evne til å kunne rydde opp på en skikkelig måte, eller – for å si det slik – å bygge opp igjen det som er ødelagt gjennom krigen. Og dette er i grunnen mitt siste spørsmål til utenriksministeren: Israel har ødelagt mye infrastruktur betalt med internasjonale penger, også betalt med norske penger, ikke minst det statistiske sentralbyrået i Palestina. Hvordan vil norske utenriksmyndigheter håndtere dette? Vil det være aktuelt, som jeg vet EU nå vurderer, å søke erstatning fra Israel for de pengene som er investert?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Grunnen til at diskusjonen om Island har dukka opp, er ikkje ei meiningsmåling i Island, men at sentrale politikarar der, m.a. utanriksministeren, har kome med svært klare utsegner når det gjeld EU-spørsmålet. På same måten blir denne spørjetimen brukt for å få slått fast kva som er posisjonen til den norske regjeringa. Slik eg forstår utanriksministeren – og eg bed om at det blir stadfesta eller avkrefta om denne forståinga er rett – er Regjeringa i Noreg klar til å ta opp EU-spørsmålet på nytt dersom det skjer vesentlege endringar rundt oss i forhold til fiskeri og i forhold til Island. Eg forstår vidare at det ikkje vil bli sendt nokon søknad i denne perioden, at ein søknad eventuelt vil bli send etter neste val, men at Regjeringa, slik det er no, teoretisk kan førebu ein slik søknad. Med andre ord: Ein vil ikkje sitje heilt stille og sjå på at andre forsyner seg av fatet.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-03-20:
Jeg er svært glad for at utenriksministeren klart slår fast at det i denne stortingsperioden ikke er aktuelt å sende en ny søknad om medlemskap. Samtidig synes jeg – i likhet med representanten Øystein Djupedal – at den oppmerksomheten som meningsmålingen på Island har fått, er betydelig overdrevet. Det som bør være viktig for Regjeringen nå, er å ivareta våre interesser knyttet til EØS-avtalen. Utfordringene her er store, og venter man til etter utvidelsen, skal man gjennom en ratifikasjonsprosess i 25 medlemsland. Etter det jeg forstår, har ikke Kommisjonen mottatt en felles posisjon fra EFTAs side. Vil Regjeringen sørge for at det etableres en felles posisjon fra EFTA, for snarest mulig å starte en oppgradering eller oppdatering av EØS-avtalen?
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
I alle fall, president, heter landbruksministeren Lars til fornavn. Jeg må få begynne mitt svar med å ønske representanten Hedstrøm god påske i Østfold – ettersom påsken vil inntreffe om noen dager – og gi uttrykk for at jeg synes det er bra at vi besøker våre naboer. Og jeg håper og tror at de som gjør det, har en opplevelse eller en glede av å gjøre det – utover det å handle billig mat og kanskje tjene noen kroner dersom man har kort vei og lav pris på tiden sin. Jeg synes denne debatten har bidratt til å se størrelsen på svenskehandel av mat i et litt riktig perspektiv. Norges store matvarekjeder på Østfold-siden av svenskegrensen forteller meg at de har en betydelig vekst i sin matvareomsetning. De sentrale billigkjedene forteller at de har en opptil tosifret prosentvis økning i sin omsetning, og at størrelsen på dette såkalte problemet med svenskehandel er sterkt overdrevet. Kanskje kunne vi også fra politikernes side bidra til å se dette i sin rette sammenheng. Det er hyggelig å besøke naboene, og jeg håper at opplevelsene er knyttet til mer enn bare det å kjøpe mat som koster litt mindre. Men det er selvsagt helt lovlig – og opp til den enkelte å ta beslutning når det gjelder dette.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg fastholder det jeg har sagt, at omfanget av og problemene med den såkalte svenskehandelen av mat, og spesielt kjøtt, ikke er større enn at norsk landbruk og norske matvareforhandlere lever godt med dette. Det sier de selv, og de forteller om omsetningsøkning på norsk side av svenskegrensen. Men det er ikke tvil om at den svenske handelen av mat og etterspørselen fra norsk side er et spesielt fenomen også i Sverige. Jeg skal svare på et spørsmål senere i dag i den ordinære spørretimen fra den samme representanten om de samme spørsmålene. I det svaret kommer jeg til å gi uttrykk for at de typiske grensehandelsvarene i gjennomsnitt ligger 25–40 pst. under tilsvarende priser lenger inne i Sverige. Jeg skal komme med enkelteksempler på varer som er 110 pst. billigere ved svenskegrensen enn lenger inne i landet. Dette er et spesielt fenomen. Hvor lenge det vil vedvare, vet vi ikke.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Det kan kanskje være attraktivt for Stortinget.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg deler presidentens syn, men det er ikke Regjeringens offisielle syn.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Ja, jeg gjør det, og det er også nedfelt i Sem-erklæringen, som ligger til grunn for denne regjering. Det viktigste som har skjedd det siste året, og som representanten Bjarne Håkon Hanssen kjenner godt til, er halveringen av matmomsen som skjedde fra 1. juli i fjor, og som har bidratt til at vi har fått et lavere prisnivå, ca. 10 pst. Uheldigvis har valutautviklingen vært slik at den norske kronen har blitt så sterk at effekten av dette i hvert fall på kort sikt synes å være spist opp av kroneforskjellen. Like fullt er prisene 10 pst. lavere enn de ellers ville ha vært, og det har vært et viktig bidrag. Det synes jeg det er viktig å få fram. Av den matprisen som den norske forbruker møter i butikken i dag, tilfaller ca. en tredel den norske primærprodusenten, bonden. De to andre tredelene faller på leddene imellom. Jeg ønsker å arbeide for å videreføre det arbeidet som representanten Bjarne Håkon Hanssen gjorde som landbruksminister, ved å holde trykk på alle sider ved disse leddene for å sikre at vi klarer å holde et lavest mulig prisnivå i Norge. Men på grunn av vårt kostnadsnivå i Norge vil prisene alltid være høyere i Norge enn de våre konkurrenter rundt oss vil ha. Det er så å si geografisk og klimatisk bestemt.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg tror fremfor alt at det er viktig å få en debatt og oppmerksomhet rundt spørsmålet om matpriser og de spesielle forutsetninger vi har i kanskje et av verdens vanskeligste land å produsere landbasert mat i, som vi har i Norge. Den debatten har vi nå hatt i noen uker. Jeg tror at bak en del av denne støyen som enkelte løfter veldig fram, og som jeg mener er langt overdrevet og tatt ut av sin sammenheng, ligger det en kjerne av alvor, for landbruket og norske matvarekjeder har på en måte blitt tvunget til å spille på en banehalvdel hvor de er dømt til å tape, utelukkende på prisbanehalvdelen. Men den har mye å bidra med på andre banehalvdeler som handler om kvalitet, mangfold, renhet, dyrevelferd osv., som vi kan være best i verden på. Og heldigvis er det slik, som vi ser i dagens MMI-måling, som NHO har gjort, at over 50 pst. av det norske folk faktisk er villige til å betale mer for norsk mat, for å få med seg alle de andre og viktige verdiene som norsk matproduksjon representerer. Det er en landbruksminister veldig glad for.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Det er ikke tvil om at vi er inne i en tid – og den har vart noen år nå – hvor det har foregått store strukturendringer i norsk landbruk. Jeg fikk senest i går se tall som viste at vi i løpet av om lag ti år har halvert antall kornbruk i Norge. Det er en situasjon som har stor fart, helt uavhengig av hvordan vi nå måtte vurdere å endre sider ved landbrukspolitikken. Det som er det spesielle i den situasjonen vi er i nå, er at svært mange melkebruk er i den situasjonen at det nå må investeres på nytt fordi veldig mye av driftsbygningskapitalen i melkeproduksjonen ble bygd opp på slutten av 1970-tallet. Det gjør at det de neste ti årene må bygges enormt mye med penger i norsk melkeproduksjon for å kunne ta vare på en norsk melkeproduksjon. Dagens kvotesystem, som vi nå har hatt i snart 20 år, har ført til at det er vanskelig for den enkelte som ønsker å bygge nytt, å skaffe et økonomisk grunnlag å bygge nytt på, fordi det er en alminnelig kunnskap i landbruksøkonomien at en må øke produksjonen noe for å kunne forsvare økte kostnader. Det gjør at det nå nesten bare bygges store samdriftsløsninger. Det er strukturrasjonalisering rundt omkring i Distrikts-Norge – en konsekvens av dagens ordning. Det vi nå fram mot jordbruksforhandlingene vurderer – uten å ha tatt stilling til det fra Regjeringens side – er hva som skal gjøres for å kunne få til en ordning der det er mulig for den enkelte bonde, som i dag har en produksjon på 8, 10, 12, 14 kyr, som må bygge nytt, å skaffe seg et noe høyere produksjonsvolum for å kunne forsvare noe høyere produksjonskostnader. Jeg mener at det også bør være grunnlag for enkeltprodusenter og enkeltbønder å være melkeprodusenter i framtiden, ikke bare store samdriftsløsninger, som vi i dag ser det investeres i, selv om det også er bra der hvor det er en naturlig løsning.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Det er ingen tvil om at vi står overfor en situasjon hvor det vil bli – og hvor det også vil være behov for – en moderat strukturutvikling i melkeproduksjonen. Det er nedfelt i St.meld. nr. 19 for 1999-2000 som sentrumsregjeringen i sin tid overleverte Stortinget. Den politikk som denne regjeringen står for, er nedfelt i en politikk som også representanten Marit Arnstad i sin tid som statsråd var med på å nedfelle. Det kommer vi etter beste evne til å prøve å få gjennomført på en god måte.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg vil først få understreke at Regjeringen ikke har tatt stilling til hvordan en ønsker at framlegget til årets jordbruksforhandlinger skal være. Det Regjeringen nå løpende vurderer, er hvordan vi skal kunne klare å få til de nødvendige forutsetninger for at melkebønder som nå de nærmeste årene er helt avhengig av å investere i ny driftsbygningskapital, skal få opp produksjonsvolumet. Dette er et relativt enkelt resonnement, fordi det er én stor investering man gjør som melkeprodusent, og det er å bygge ny bygning. Det vil veldig mange gjøre, og da tar man på seg økte kostnader. Et låst kvotesystem innebærer at man skal ta på seg en økt kostnad på 30 000–60 000 kr i året, uten at man får en tilsvarende økt inntekt. Det gjør at mange ikke kommer til å gjøre det. Det vil føre til dramatiske strukturrasjonaliseringer ved at man velger annet arbeid. Hvilke virkemidler vi vil bruke, vil vi komme tilbake til. Men vi leter etter virkemidler som er tilpasset den landbrukspolitiske virkelighet vi er i, og som skal gjøre det mulig for enkeltbønder å satse nytt, gjøre det mulig for unge bønder å overta og bygge opp et melkeproduksjonsbruk, ikke bare vedlikeholde en drift som allerede er på plass, slik vi nå dessverre ser for mye av.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Det er i dag slik at melkeprodusenter kan selge kvoter. Vi har hatt flere år med den situasjonen, men salget går via staten. Litt av problemet er, slik jeg ser det, at dette da deles ut til dem som søker, med et så tynt lag at det ikke gir en enkeltbonde mulighet til å få så mye at han kan investere i et nytt driftsapparat. Det betyr at denne kverna nå maler i en slik retning at mange må gi seg, fordi de ikke har et apparat til å drive videre på. Jeg frykter veldig sterkt at den politikk som nå føres, med en svært streng kvoteregulering og små muligheter til å øke produksjonskapasiteten sin gjennom noe økte melkekvoter, vil føre til en sterkere strukturrasjonalisering enn å gjøre det mulig for en del produsenter å øke volumet og dermed ha en spredt melkeproduksjon over hele landet i moderne driftsapparat. Unntaket i dag er de store samdriftsfjøsene, og de er heldigvis spredt godt over hele landet, fordi vi bl.a. avgrenser hvordan kvoter kan flyttes mellom fylker. Jeg ønsker at det i framtiden fortsatt skal være mulig for enkeltprodusenter å investere og bruke de neste 20–30 årene av sitt liv og sin investering på denne produksjonen.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg er glad for at representanten Enoksen, Senterpartiets leder, bekrefter at St.meld. nr. 19 faktisk utmåler en politikk for en strukturendring i melkeproduksjonen, at det vil være nødvendig. Jeg skal ikke være indiskret, men både representanten og jeg vet godt hvordan disse formuleringene kom fram rett før meldingen ble levert. Det jeg har gitt uttrykk for, og som jeg vil være veldig tydelig på, er at jeg ikke har varslet det som her kalles for børs, altså fri omsetning av melkekvoter mellom bønder, uavhengig av statens inngripen. Det mener jeg er en dårlig løsning. Det kommer ikke jeg til å arbeide for å fremme. Det blir i så fall andre og mer politisk inngjerdede ordninger, men som kan ha elementer av direkte omsetning mellom bønder. Dette vil Regjeringen ta stilling til – det har ikke Regjeringen gjort ennå – før vi fremmer det som vil være statens tilbud i jordbruksforhandlingene. La meg bare si helt generelt, og det er fra generell kunnskap til landbruksøkonomien, at det er enorme stordriftsfordeler når det gjelder melkeproduksjonen. Slipper man dette løs, vil man få enormt store fjøs. Det er lett å regne ut at økonomien er god i slike veldig store løsninger. Det er ikke Regjeringens politikk, selv om vi går for en moderat utvikling og dermed vil styrke inntektsgrunnlaget for norske melkeprodusenter.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
La meg først få si at jeg og Landbruksdepartementet har fått et brev fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om denne saken. Det vil om få dager bli gitt et svar som på en veldig grundig og inngående måte går inn i sakens realiteter og redegjør for kontroll- og konstitusjonskomiteen om det. Så til sakens realiteter: Når denne saken ble tatt opp igjen, var det på et helt nytt grunnlag som ikke lå til behandling tidligere. Det går f.eks. ikke an å si at det ble ment én ting i Landbruksdepartementet før regjeringsskiftet og noe annet etterpå. Saken har fått en ny realitet, nemlig at søkeren her dokumenterte overfor Landbruksdepartementet at den salgsrunden for helårsbolig som ble gjort, ikke førte fram til en reell salgspris. Da er loven slik at det er grunnlag for å vurdere på nytt om konsesjonsplikten skal opprettholdes. Det er den vurderingen som er gjort. Kommunen selv har spilt en sentral rolle ved å si til departementet i brev i slutten av november i fjor at det høyeste bud som ble gitt på denne eiendommen, var på 2 mill. kr. En annen, ganske parallell sak viser det samme som kommunen sier, at 5 mill. kr er uttrykk for en akseptabel pris for en helårsbolig på denne øya. Da er vi kommet i den situasjon at noen er pålagt å selge en eiendom som dette til helårsbolig uten at det er mulig å få helårsboligpris ut fra kommunens egne tall. Derfor har Landbruksdepartementet brukt loven. I går kom det et nytt brev fra kommunen, hvor det fremgår at man mener å kunne dokumentere at det her har vært høyere bud – i hvert fall er det muntlig framsagt slik i ettertid. I departementet vurderer vi nå om det er grunnlag for en ny behandling. I så fall vil vi vurdere om søkerne, altså selger og kjøper av denne eiendommen, får uttale seg om dette, og så vil vi ta stilling til om det er grunnlag for å åpne saken på nytt. Men la meg igjen understreke: Jeg har vurdert dette ut fra helt nye realiteter og på helt nytt juridisk grunnlag i forhold til det som har vært til behandling tidligere.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Det er rett, som jeg har sagt til avisene, at jeg ikke kjente til denne konkrete saken før jeg leste om den i avisene. Det betyr ikke at alt det som tas av beslutninger i Landbruksdepartementet, ikke er mitt ansvar – så det er ikke noe stort poeng. Det er ikke vår vurdering at dette har store prinsipielle sider. Det er en konkret sak hvor man må foreta en helt spesiell vurdering, og den debatten som er skapt om at dette endrer hele synet på boplikt eller arealgrense 0 etter konsesjonsloven, er etter Landbruksdepartementets syn feil. Denne saken – som jeg har gitt uttrykk for – vil ikke bli åpnet og vurdert på nytt nå, men vi vurderer om det er grunnlag for å se på den på nytt på bakgrunn av helt ny informasjon som kommunen mener å påberope seg. Vi kan ikke få bekreftet om denne informasjonen er relevant for saken før vi har hatt en prosess, bl.a. med kjøper og selger av denne eiendommen, og det vil skje i løpet av de nærmeste dagene. Det er selvsagt også slik for Landbruksdepartementet som for andre departement at en har et tett samarbeid med regjeringsadvokaten i slike spørsmål, så en er trygg på de juridiske sider ved dette.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Etter det jeg har fått opplyst, gjelder denne saken gnr. 40 bnr. 7 og 9 i Kongsvinger kommune. Landbrukskontoret i kommunen mottok konsesjonssøknaden den 14. november 2001. I forbindelse med innkreving av behandlingsgebyr ble kjøperen i brev av 19. november 2001 varslet om at saksbehandlingstiden i kommunen for slike saker var ca. to måneder etter innbetalt gebyr, og at saken deretter ville bli oversendt fylkeslandbruksstyret til avgjørelse. Gebyret ble innbetalt samme uke. Kommunen behandlet saken den 12. mars 2002. Dette betyr en saksbehandlingstid på ca. fire måneder. Det tok altså sju uker mer enn først varslet om i brev fra kommunen. Jeg har forståelse for at selger og kjøper er opptatt av å få avgjort denne type saker så raskt som mulig, bl.a. av hensyn til oppgjøret. Det er derfor ønskelig med kortere saksbehandlingstid i kommunen enn i dette tilfellet. Så langt jeg kjenner til, blir imidlertid de fleste konsesjonssaker behandlet i kommunene innenfor en tidsramme på ca. tre måneder, noe som må anses som en akseptabel saksbehandlingstid. Selv om kommunens saksbehandlingstid i dette tilfellet er noe lengre enn vanlig, finner jeg på bakgrunn av denne saken ikke grunn til å foreta meg noe generelt med hensyn til kommunenes og fylkeslandbruksstyrenes saksbehandlingstid. Jeg skal imidlertid bemerke at kommunen i dette tilfellet burde ha orientert partene om at saksbehandlingstiden ville bli lengre enn først antatt.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Ja, jeg er enig i den prinsipielle tilnærming. Det er ønskelig at saksbehandlingen går så fort som mulig. Det er ønskelig at kommunene selv innenfor det de kan gjøre i det kommunale selvstyret, fastsetter tider for sin saksbehandling som gjør at borgerne og brukerne av tjenestene får utført disse på kortest mulig tid. I denne sammenheng vil jeg gjerne ha fram at som varslet kommer Regjeringen med en bredere reform når det gjelder å delegere myndighet under såkalt oppgavefordeling. Vi ønsker å delegere flere oppgaver til kommunene, bl.a. innenfor konsesjonslovsbehandling, som derved vil gjøre at kommunene kan ta endelig beslutning i slike saker og slippe den tid det går med til også å ha en behandling hos fylkesmannen, slik vi har i dag.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg kan i grunnen bare slutte meg til det generelle synspunktet. Og spesielt når vi står overfor den type eksempler som representanten her tar opp – slik representanten selv gir uttrykk for i sitt spørsmål – at salget foregår på grunn av dårlig økonomi, er det klart at noen måneder i påvente av å kunne få salgssummen er vanskelige måneder å vente hvis regninger også venter. Det har jeg den største forståelse for. Derfor skal vi hele tiden arbeide for å effektivisere offentlig sektor også på dette området for å kunne gi bedre tjenester til våre borgere.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg antar representanten Hedstrøm viser til undersøkelsen «Grensehandelen med Sverige og Danmark» fra Statistisk sentralbyrå når han viser til at Sverige ligger 20–25 pst. over EU-gjennomsnittet, og det er altså med det enkelte lands forbruksmønster. Den samme rapporten viser at alle land i Nord-Europa ligger over EU-gjennomsnittet. Dette skyldes i stor grad det generelle kostnadsnivået og kjøpekraften i disse landene – som i Norge. Det vil ikke være mulig å konkurrere på pris alene med omgivelser hvor alle enkeltfaktorer i produksjonsprosessen er billigere. Og la meg legge til at målt i forhold til nordmenns kjøpekraft er norsk mat som kjent ikke dyr. Det forhindrer selvsagt ikke at en del velger å handle der matvarene er billigere, dvs. på andre siden av svenskegrensen. Grensehandelsundersøkelsen fra Statistisk sentralbyrå dokumenterer igjen at prisnivået i de typiske grensehandelsområdene er til dels betydelig lavere enn ellers i Sverige også. På de mest typiske grensehandelsvarene lå prisene innover i Sverige 25–40 pst. over grensehandelsområdene. Det mest ekstreme eksemplet var kyllingvinger, hvor svenske priser var 110 pst. høyere innover i Sverige der kundegrunnlaget er lokalt. Begge våre nabolands landbruk er effektive landbruk med hensyn til vareproduksjon. Det sier seg nesten selv at den norske landbrukspolitikken ikke kan legges opp til å konkurrere med prisene på grensen på de typiske grensehandelsvarene. Men det betyr ikke at jeg ikke er opptatt av matprisene. Momsreformen bidrog til å redusere prisforskjellen til omverdenen med 10 pst., selv om sterk krone for tiden spiser opp noe av gevinsten. Det er fortsatt et mål å redusere prisforskjellene til nabolandene. I prisdannelsen på mat har offentlige myndigheter i hovedsak tre grep å benytte: Nivået på råvareprisene gjennom målprisene i jordbruksavtalen, virksom konkurranse i verdikjeden og dokumentasjon og informasjon til forbrukerne, slik at de kan velge ut fra hvordan de prioriterer. Grensehandelsundersøkelsen er en del av Landbruksdepartementets prisovervåkingsprogram som fortsetter. Regjeringen arbeider med tiltak som skal bidra til å redusere strukturkostnadene i jordbruket. Det vil legge viktig grunnlag for en fornuftig utvikling i råvareprisene. Og vi arbeider videre med å sikre en virksom konkurranse i foredlingsleddet. Konkurransetilsynet har hovedansvaret for å sørge for virksom konkurranse i senere ledd i verdikjeden. Norsk jordbruks- og matindustri er avhengig av å betjene kundenes etterspørsel. I et så lite marked som det norske er det imidlertid svært vanskelig både å være fullt ut konkurransedyktig i lavprissegmentet, som først og fremst trenger volumet, og i mangfoldsmarkedet. Effektivitet totalt sett må også vurderes i forhold til målene i landbrukspolitikken.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg er enig i at vi hele tiden må ha oppmerksomheten rettet mot prisspørsmålene. Samtidig vet representanten Hedstrøm og jeg at vi i Norge på mange måter er dømt til å ha en dyr matproduksjon. Det har med våre klimatiske forhold å gjøre, og det har med forhold som gjør at vi er et høykostland – ikke minst har våre store olje- og gassressurser bidratt til det. I sum gjør dette det veldig vanskelig å holde kostnadene nede i norsk matproduksjon. Men vi må ikke gi oss for det. Det er ikke noen sovepute. Vi må sørge for hele tiden å fokusere på hvordan vi kan få økt effektiviteten og dermed får ned prisene. Det er ca. en tredjedel av matvareprisene som forbrukerne møter i butikk, som kommer fra primærprodusenten. Da er det veldig viktig at vi har effektive forhandlingssystemer, og det er viktig at vi har foredlingskjeder som er effektive. Jeg synes likevel det er viktig å si at svært mange av oss, slik bl.a. dagens MMI-undersøkelse viser, er opptatt av at norsk matproduksjon representerer andre kvaliteter, som vi også er villige til å betale for gjennom matvareprisen.
Lars Sponheim (Venstre), 2002-03-20:
Jeg er enig i den siste replikken. Det er viktig at landbrukets yrkesutøvere overlever, og at mange blir i denne næringen, som er viktig både for å få mat av god kvalitet til riktig pris, men også fordi landbruket leverer andre viktige verdier for oss i det norske samfunn. Da må vi bidra til å sortere ut alt dette. Vi skal være så effektive vi kan i Norge på matproduksjon og matforsyning og ikke ha unødvendige kostnader. Vi får strekke den strikken så langt vi klarer for å unngå for store prisforskjeller. Og så må vi framheve de kvaliteter vi har, og som vi kan konkurrere på i Norge, som er knyttet til kvalitet, som er knyttet til at fordi vi bor så spredt, kan vi ha en dyrevelferd som ingen andre land kan ha. Vi kan sprøyte mindre på grunn av at det er kaldere i Norge. Vi har mange slike kvaliteter som vi vet at store norske markeder gjerne vil betale for, og det er jeg glad for. Siden representanten Hedstrøm også er fra Østfold, som er et flott kulturlandskap, er jeg sikker på at han gjerne vil være med meg og synge med vår svenske trubadur om at «Jag trivs bäst i öppna landskap». Det betaler vi også for gjennom norske matvarepriser.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2002-03-20:
Jeg mener at en del av denne debatten inneholder viktige, seriøse landbrukspolitiske spørsmål. Forrige gang Lars Sponheim var statsråd, var han med på å lage St.meld. nr. 19 for 1999-200, Om norsk landbruk og matproduksjon. Der står det følgende: «Både på bakgrunn av generelle forbrukerinteresser og utviklingen i grensehandelen legger Regjeringen til grunn at forskjellene i forbrukerprisene mellom Norge og våre naboland bør reduseres.» Mitt spørsmål til statsråd Sponheim i dag er om landbruksminister Sponheim mener det samme som næringsminister Sponheim mente i sentrumsregjeringen.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-20:
Jeg synes i grunnen det er litt synd for den viktige debatten om landbrukets framtid at debatten reduseres til den type slagord som flere debattanter har brukt. Det er særlig synd at statsråden lar seg lede inn på den galeien, for statsråden er den ansvarlige i forhold til landbruksdebatten og landbrukets interesser. I så måte er det klart at Harry-stempelet ikke er heldig. Jeg synes ikke det er heldig for en debatt om en næring som står foran meget store utfordringer i årene framover, der folk gjennomsnittlig tjener langt mindre på det arbeidet de gjør, enn det mange av oss gjør. I en debatt om landbruket er det naturlig at folk er opptatt både av pris og kvalitet, og det gjør ingen ting om en enten er opptatt av pris eller kvalitet. Mitt spørsmål er rett og slett: Ser ikke landbruksministeren at hans utsagn og den etterfølgende litt moropregede debatt skader den viktige debatten om landbrukets framtid?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-20:
Jeg har et spørsmål til landbruksministeren. En undersøkelse som statsråden sjøl viste til i et tidligere svar, viser at over halvparten av oss er villige til å betale mer for å opprettholde et livskraftig landbruk og bosettingen i distriktene. Det er stor vilje til å støtte distriktsjordbruket. Samtidig viser en utredning fra Finansdepartementet gjengitt i Aftenposten at nettopp distriktsjordbruket vil tape dersom det innføres en såkalt melkebørs, altså omsettelige melkekvoter. Finansdepartementet mener at staten kan spare 3–4 milliarder kr på dette. De ønsker seg en dobling av størrelsen på melkebrukene i Norge, og mye tyder på at det vil være de mindre gårdsbrukene som blir nedlagt, at de store vil bli større, og at det vil bli Vestlandet og Nord-Norge som blir tapere. Spørsmålet er om landbruksministeren deler det syn som framkommer i Finansdepartementet omkring melkebørs – han har tidligere ment at dagens bruk er for små – og om Regjeringen er forberedt på å sørge for at en melkebørs innføres, med det som følge at mange små bruk blir nedlagt.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-20:
For alle som måtte tro at landbruket ikke forandrer seg, er det betryggende å vite at landbruket har en løpende omstilling og effektivisering. Det må være i tråd med det som mange mener er riktig. Men problemet her er at man står overfor noe som kan være en planmessig strukturendring innenfor landbruket, og som kan være dramatisk for hele melkeproduksjonen dersom det blir gjennomført. Regjeringens utfordring er at vi må ta et valg: Enten må Regjeringen gå inn for en melkebørs – da må en støtte seg på Fremskrittspartiet i jordbrukspolitikken, som betyr en avvikling av distriktsjordbruket, og det er ikke tvil om at det kommer til å bety at flere tusen av våre 20 000 melkebruk må legges ned – eller en kan gå imot, og da har en støtte fra de andre partiene i Stortinget. Det valget må Regjeringen ta. Og mitt spørsmål er egentlig: Hvilket valg har Regjeringen tenkt å ta i denne sammenhengen? Det finnes sjølsagt mange andre muligheter for å øke lønnsomheten for dem som driver med melkeproduksjon.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-20:
Jeg har et spørsmål til utdannings- og forskningsministeren. Ett utspill blant mange den senere tiden er en antydning om at en vil øke overføringene til privatskoler. Man vil øke tilskuddet fra 85 pst., som det er i dag, til 90 pst. Dette innebærer en økning på ca. 6 pst. i tilskudd til privatskoler i forhold til dagens tilskudd. Dette er kun driftstilskudd. I tillegg er det også antydet at en skal øke tilskuddet til husleie osv., så samlet sett er det en ganske dramatisk økning i overføringene til private skoler. Samlet sett utgjør 6 pst. økning ca. 100 mill. Mitt spørsmål til utdanningsministeren er: Er hovedprioriteringene når det gjelder utdanning i tiden fremover, å øke tilskuddet med 6 pst., over 100 mill. kr, til private skoler?
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-20:
Det skulle bare mangle at det var 100 pst., de har jo helt andre oppgaver enn de offentlige har. De offentlige har ekstraoppgaver i tillegg til det som de private har. Jeg kan godt følge opp. Hvis vi tenker oss at de offentlige skolene skulle få en tilsvarende økning som 6 pst. i driftsbudsjettene sine, ville det innebære ca. 5 milliarder kr mer til offentlige skoler. Hvis de skulle få nøyaktig samme økning i tilskuddet, 6 pst., fra 85 til 90 pst., ville det altså innebære at offentlige skoler skulle få ca. 5 milliarder til i økte driftsutgifter. Når statsråden nå sier at det er de private skolene som skal ha denne økningen, er det klart at det i det ligger en klar prioritering, at det er de private skolene som skal prioriteres fremfor de offentlige. Mitt tilleggsspørsmål blir: Er det det at de private skolene er i en vanskeligere økonomisk situasjon enn de offentlige skolene som gjør at statsråden nå sier at de skal få en økning i driftsutgiftene på 6 pst., ca. 100 mill. kr?
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Dette spørsmålet dreier seg om et forslag som Regjeringen ennå ikke har fremmet, men som jeg kan bekrefte at Regjeringen vil fremme. Over påske kommer vi til å legge frem et høringsforslag til lov om frittstående skoler, og senere vil vi fremme et lovforslag for Stortinget, sannsynligvis til høsten. Det er en oppfølging av Sem-erklæringen. Regjeringen har også besluttet at vi vil følge opp Sem-erklæringen på det punkt som handler om å øke støtten til privatskoler. Det betyr at vi kommer til å inkorporere husleieutgifter i tilskuddsgrunnlaget og øke tilskuddsprosenten fra 85 til 90. La meg bare si én ting i forhold til den mediedebatten som har gått. Dette handler ikke om kommersielle skoler eller lommebokskoler eller noe lommeboksamfunn. I dag er det ikke forbudt å etablere kommersielle skoler i Norge. Det kan man gjøre relativt enkelt ved å få en godkjennelse etter opplæringsloven. Det privatskoleloven handler om, som egentlig er en tilskuddslov, er hvilke av de private skolene som skal kunne få tilskudd, og formålet med å gi tilskudd er at det nettopp ikke er lommeboken som skal avgjøre om man skal kunne gå på disse skolene. Vi ønsker at egenandelene skal være små, ettersom grunnskolen i Norge er skattefinansiert. Det er av mindre betydning om det er det offentlige som utfører arbeidet, eller om private utfører arbeidet. For at egenandelene skal være små, og alle i praksis også skal ha en reell adgang til å ta del i disse private skolene, ønsker vi å øke tilskuddet. Men det betyr at de elevene som går ut av en offentlig skole og inn på en privat skole, altså tar med seg mindre enn 100 pst. av de utgiftene som brukes pr. elev i skolen.
Kristin Clemet (Høyre), 2002-03-20:
Jeg synes spørsmålet er litt søkt. Poenget er at alle elever går i grunnskolen, men de går jo ikke på mer enn én skole av gangen. Hvis en elev slutter å gå i en offentlig skole og går over i en privat skole, tar altså denne eleven ifølge denne tilskuddsordningen med seg utgiftene som er knyttet til en elev i grunnskolen, men ikke 100 pst. Til nå har denne eleven fått med seg 85 pst. av driftsutgiftene. Vi ønsker å gå inn for en ordning hvor de får med seg 90 pst. av et litt utvidet tilskuddsgrunnlag. Det tilskuddsgrunnlaget er basert på det gjennomsnittlige utgiftsnivået i offentlige skoler. Og ja, private skoler kan ha økonomiske problemer. Slik privatskoleloven er i dag, og som vi ønsker at den skal være i fremtiden, er det ikke anledning til å bruke statstilskuddet til å ha kommersiell drift. Man kan ikke ta ut noe utbytte, og det er ikke anledning til å ta høye egenandeler. Man kan bare ta det i egenandel som mangler etter at man har mottatt dette statstilskuddet, og det vil være ca. 10 pst. igjen dersom vi øker tilskuddsprosenten til 90. Jeg synes dette er en litt søkt problemstilling, for elever går altså ikke på to skoler samtidig.