Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 2001-05-22:
I 1994, da debatten gikk som hardest, var det mange som var sinte på meg, og i den lille bygda jeg bor i, var de fleste sinte på meg. De skrev leserinnlegg, og i et av disse leserinnleggene, fra en gammel venn, stod det: Har Engebretsen ikke forstått at Europa er kommet for å bli? Jeg gav ham rett i det. Det han sikkert mente å si, var at EU var kommet for å bli. Men vi kan si at EU og Europa – hvor urimelig det enn måtte være – på en måte er blitt synonymer. Det viser hvilken viktig rolle og hvilken betydning EU har i Europa i dag. Det er vanskelig å føre en Europa-politikk i denne salen eller ellers i Norge uten at den blir dominert av spørsmålet om norsk medlemskap i EU. Det blir også mer og mer vanlig at Europa-politikken skal handle om hvordan EU utvikler seg, altså «dybdeutviklingen», som man kaller det i EU – små lands mindre innflytelse, hvis det er riktig, økt overstatlighet, økt samkjøring av ulike deler av samfunnsliv osv., visse statslederes drøm om en føderasjon, eller Europas forente stater. Dette er naturligvis en spennende debatt, og det er interessant å føre en slik debatt, men spørsmålet er: Hva er hensikten med den? Den må jo føre til noe. Hva skal våre eventuelle konklusjoner brukes til i denne debatten? Jeg vil påstå at debatten står liksom i stampe når det gjelder vår Europa-politikk, og det er litt tragisk. For det vi diskuterer, er EU som system – eller EU som fenomen. Det er hovedsaken. Vi kommer liksom ikke videre – vi diskuterer EU, organisasjonen EU, ikke vår politikk i forhold til EU og resten av Europa. Jeg syns det er litt ille. EU er der, EU ligger der, og vi må forholde oss til den modellen som Europa nå har. Ingen kan benekte eller trekke i tvil EUs betydning for Norge. Innenfor denne unionen befinner våre nærmeste seg, både geografisk – med et par unntak – kulturelt, næringsmessig og politisk. Vår evne til samhandling med EU er helt avgjørende for vår egen velferd, vår egen stabilitet og vår egen utvikling. Blant annet derfor er vi aktivt med – litt fra sidelinjen, riktignok – når det gjelder andre land som ønsker å bli medlem av EU. Vi erkjenner at utvidelsen østover vil bidra til stabilitet i denne verdensdelen, og antakelig også med betydelige ringvirkninger utover dette. Haakon Blankenborg pekte i sitt hovedinnlegg tidligere i dag på en rekke europeiske land og land i grenseområdet mot Sentral-Asia som ikke står på listen over søkerland til EU: Aserbajdsjan, Georgia, Armenia, Hviterussland, Ukraina – for å nevne noen av disse. Men i en særstilling står Russland. Uten utvikling i Russland kan vi ikke forvente utvikling verken i Ukraina, i Kaukasus eller i Sentral-Asia. Et Russland i utvikling og fremgang vil være selve motoren for utvikling og fremgang i disse områdene. Et Russland som står stille, eller til og med går bakover, vil trekke disse områdene med seg. Vår Russland-politikk må styrkes, men igjen må vi vende blikket mot EU. En Russland-politikk uten EU er meningsløs. EU vil være helt avgjørende viktig for vekst og utvikling i Russland. Russland er et land med veldig store ressurser på alle områder, men har slitt med en del problemer siden unionsoppløsningen på mange områder. En aktiv og solid Russland-politikk fra vår side krever økt kunnskap om russisk tenkesett og russiske prioriteringer og må være basert på langsiktighet, forutsigbarhet og åpenhet. Jeg tror at noe av det viktigste i Europa-politikken fremover er i hvilken grad vi klarer å trekke Russland nærmere inn til Det europeiske fellesskap.