Ingvild Vaggen Malvik (Sosialistisk Venstreparti), 2004-05-04:
Norsk prosessindustri kan bli verdensledende innenfor ny miljøteknologi og rene energiprosesser. Det krever en strategi som ser rammevilkår og virkemidler i sammenheng. Min visjon for framtidens industrisamfunn er en industri som bidrar til et økologisk opprettholdbart produksjons- og forbruksmønster som er basert på fornybare ressurser. Før jeg havnet her, var jeg forsker og koordinator ved Program for industriell økologi ved NTNU. Det vi drev med fra programmet, ble opprettet på slutten av 1990-tallet, var litt sært, men framtidsrettet. Vi interesserte oss nemlig for material- og energistrømmer, ut fra en analyse om at vi også ville ha et industrisamfunn i framtiden selv under forutsetningen om bærekraftig utvikling. For hvem ønsker vel å leve i huler? Men fortsatt ser folk litt undrende på meg når jeg snakker om industriell økologi, og jeg vil derfor forsøke å gi en kort forklaring på hva denne tilnærmingen innebærer. Sammenstillingen av ordene «industri» og «økologi» er relativt ny. Begrepet «industriell økologi» kom til Trondheim og NTNU fra Massachusetts Institute of Technology, MIT, hvor det var blitt tatt i bruk på slutten av 1980-tallet. Industriell økologi handler om å se helheten i produksjons- og forbrukssyklusen. Vi følger ikke lenger et produkt fra vugge til grav, men fra vugge til vugge. Industriell økologi kan betraktes som et uttrykk for den endringen som har skjedd innenfor miljøforståelsen i forhold til et gammeldags «end-of-pipe»-miljøvern og en bærekraftig utvikling. Dette handler om en grunnleggende forståelse av at det ikke lenger er tilstrekkelig å rense utslippene til vann og luft fra store fabrikkpiper og avløp, når den mest alvorlige miljøbelastningen skriver seg fra bruken av eller avhendingen av produktene som blir kjørt ut gjennom fabrikkporten. Industriell økologi betyr at vi må se på miljøbelastningen til et produkt i hele dets levetid, i alle fasene, fra utvinning av råvaren til produksjon, bruksfase og sluttproduktbehandling, både i forhold til materialbruk og energi. Og det er verdt å merke seg at konseptet «søppel» avvises. Her ligger et svært viktig poeng, ikke minst i forhold til selve navnet, industriell økologi. Modellen er hentet fra biologien og fra naturlige økosystemer. Målet er et industrielt samfunn som fungerer på samme måten, og hvor det som i dag kalles søppel, i framtiden blir sett på som det det egentlig er, nemlig innsatsfaktorer til ny produksjon eller, mer folkelig, ressurser på avveie. Oppsummert handler industriell økologi om å se sammenhengen mellom økologi, økonomi og samfunn i et helhetlig og langsiktig perspektiv. Med utgangspunkt i en slik forståelse av industrielle verdikjeder er det lett å bli engasjert i næringspolitikken. For hvordan kan en slik forståelse operasjonaliseres? I interpellasjonsteksten har jeg pekt på tre mulige eksempler. For det første burde vi satse mer på energigjenvinning i industrien. Prosessindustriens Landsforening og Enova har avdekket et potensial for energieffektivisering for kraftkrevende industri til 5,3 TWh pluss 1 TWh spillvarme som kan gjenvinnes. Ingen er tjent med at industrien bruker mer energi enn det som er nødvendig. Litt av baksiden av «billig kraft-medaljen» som bidrog til å løfte fram norsk prosessindustri, var nettopp at det ikke ble jobbet tilstrekkelig med energisparing, og at vi derfor har et uutløst potensial. Her kunne staten aktivt bruke eierskapet i Statkraft. Det er nemlig to måter å redusere energikostnadene til industrien på – enten gjennom redusert kraftpris, en mulighet som flertallet på Stortinget har bidratt til å fjerne gjennom energiloven og EØS-avtalen, eller gjennom redusert energiforbruk. Mitt spørsmål til statsråden er derfor: Ser han potensialet for aktivt å bruke statens eierskap for å utløse dette sparepotensialet? Mitt andre eksempel handler om norsk solcelleindustri. Solcelleindustri har åpnet for nye muligheter på tradisjonsrike industristeder som Glomfjord, Narvik og Herøya. Enkelt sagt er en vanlig solcelle en tynt skåret skive av krystallisert silisium som er overflatebehandlet og påført et nett av strømførende ledninger som fanger opp elektrisiteten som blir produsert når lyset treffer skiven. Silisium er et av de vanligste grunnstoffene i naturen og produseres av sand, kvarts og gneis. ScanWafer importerer i dag ca. 1 300 tonn ren silisium til sin produksjon av wafere fra USA, Tyskland og Frankrike. Produksjonen av silisium krever ca. en femtendedels årsverk for ett tonn silisium. Det vil si at produksjon av silisium til dagens produksjon av wafere til ScanWafer alene hadde sysselsatt ca. 100 personer i tillegg til de 500 som i dag allerede er knyttet til norsk solindustri. Det er verdt å merke seg at dette er en industri som vokser med ca. 30–35 pst. i året. Det er krav om og sterk fokusering på innovasjon og effektivisering, og det forskes derfor på nye produksjonsmetoder og prosesser for å redusere kostnadene. Denne forskningen skjer i stor grad der produksjon av «solar grade silicon» foregår. Norge har store forekomster av kvarts, i tillegg til høy kompetanse på og forutsetninger for denne typen industri. Det er derfor ingen grunn til at ikke Norge kunne utvikle en industri som produserer «solar grade silicon» for bruk av ScanWafer og andre wafer-produsenter. Det blir for meg et paradoks at vi må importere dette råmaterialet når vi bokstavelig talt sitter på et fjell av silisium. I tillegg kan denne ressursen benyttes til produkter som er til nytte for miljøet i bruksfasen, snarere enn å representere et problem. Mitt spørsmål er derfor: Hvilke grep har næringsministeren tenkt å ta for å sørge for å ta denne ressursen i bruk? Mitt tredje eksempel handler om skrapmetall og Fundia. Skrapmetallkjeden er i utgangspunktet svært ressurseffektiv, men kan fortsatt bli bedre. Fundia i Mo i Rana er den eneste gjenvinningsbedriften for skrapjern i Norge, og dermed den eneste norske mottakeren av jern fra bilvrak, et avfallsprodukt som gjennom biloppsamlingssystemet er eid av den norske stat. Det er altså staten som tidligere var eier av mange av de 154 kiloene med kvikksølv som Fundia årlig får slippe ut – på ubestemt tid. Fordi Fundia er en viktig del av det norske avfallsregimet, og fordi staten har vært eier av en del av disse problemforbindelsene, er det naturlig med en kostnadsfordeling mellom bedriften og myndighetene. Regjeringen har dessuten flere grunner til å ta tak i skrapjernkjeden. 15–20 pst. av bilvrakene resirkuleres ikke. De deponeres som avfall og graves ned. Å finne mer miljøvennlig behandling for dette «carfluffet» må være en viktig oppgave for eieren av skrapet, som foreløpig er staten. Det er i alle fall ingen løsning at SFT velger å eksportere bilvrakene til England, der SFTs interne undersøkelser har dokumentert at: «England stiller kun overordnede krav til støv og støvavsug, og det gjøres ikke analyser av støvet. Støvutslippene synes dermed å være under strengere kontroll i Norge enn i England.» Norske myndigheter sørger med dette ikke for noe godt eksempel til etterfølgelse når vi fra 2007 innfører produsentansvar for alle kasserte kjøretøy og det blir opp til bransjen selv å organisere innsamlingssystemet. Staten burde i stedet delta i et spleiselag om rensing av kvikksølv, som i sin tur vil utløse større investeringer i stålprosessen ved Fundia. Her har Regjeringen all verdens muligheter til å kombinere en god miljøpolitikk med en framtidsrettet næringspolitikk og en effektiv energipolitikk. I stedet skusles mulighetene bort. Ved å delta i et spleiselag kunne Regjeringen oppnådd mye positivt: Miljøvernminister Børge Brende kunne med rette skryte på seg et effektivt norsk tiltak for redusering av kvikksølvutslipp, som bl.a. spres til Arktis og forgifter isbjørnene. Det siste er Brende ellers svært bekymret for. Han kunne også sagt at Norge rydder opp i miljøkonsekvensene av det norske skrapet, som han selv «eier». Energiminister Einar Steensnæs kunne vise til et effektivt tiltak for å redusere kraftforbruket i stålverket med 20 pst. og samtidig få fjernet ubehagelig flimmer fra kraftnettet i regionen. Næringsministeren kunne legge et aldri så lite virkemiddel i verktøykisten – et bidrag til å styrke en av landsdelens største arbeidsplasser og et bidrag til en ny teknologi som kan bli en eksportvare for Norge. Det er ikke bare lov i EU, men EU oppmuntrer faktisk til statlig støtte til forskning og utvikling av ny teknologi som kan bidra til energisparing og miljøforbedringer. Og mer enn det: Ved å etablere en ny standard for beste tilgjengelige teknikker, såkalt BAT, setter vi ny standard også for EU, dette som en følge av IPPC-direktivet, som regulerer forurensningstiltak i både Norge og EU. Vi kan bli pådrivere for ny miljøteknologi. Det er noe puslete over å dilte etter EU. I stedet burde vi selv gå foran. Nå har næringsministeren muligheten til å bli en «BAT-man» som bidrar til å omsette norsk miljøteknologi til eksportprodukter, og dermed skape nye og framtidsrettede arbeidsplasser i Norge. Tar næringsministeren utfordringen om å bli Regjeringens «BAT-man»? Alle disse tre eksemplene illustrerer hvorfor vi bør se industrielle verdikjeder i sammenheng. Finner vi de gode løsningene, kan vi skape framtidsrettede industriarbeidsplasser basert på industriell-økologiske prinsipper. Vi har bare én klode. Uansett om vi oppfører oss som om verdens ressurser var ubegrenset, så er de ikke det. Gabrielsens statsrådskollega og partifelle Børge Brende refererer i forordet til årets Worldwatch-rapport, Jordens tilstand, til gjennomføringsplanen som ble vedtatt på verdenstoppmøtet om bærekraftig utvikling i Johannesburg i Sør-Afrika i 2002, hvor det heter: «Det er helt nødvendig med fundamentale endringer i måten samfunnet produserer og konsumerer på, hvis vi skal oppnå en bærekraftig utvikling.» Utfordringen til industrien er omstilling til bærekraft. Dette er noe vi bør hjelpe næringslivet med, og i alle fall bør vi sørge for at vi ikke legger hindringer i veien for denne helt nødvendige omstillingen og moderniseringen, som må til om norsk industri skal ha ei framtid i et langtidsperspektiv. Norge kan bli verdensledende i bærekraftig industriutvikling, om Regjeringen vil. Det ønsker SV i så fall å bidra til.