Martin Engeset (Høyre), 2009-03-17:
I 2005 var det om lag 90 000 arbeidsledige i Norge og et like stort antall yrkeshemmede. I perioden frem til andre halvår av 2008 ble den offisielle arbeidsledigheten mer enn halvert – altså en reduksjon på mer enn 50 pst. – og vi opplevde stor mangel på arbeidskraft i mange sektorer. Reduksjonen i arbeidsledigheten i denne perioden var gledelig og gjør at vi nå, ved innledningen til finanskrisen, har et bedre utgangspunkt enn mange andre land. Når det gjelder yrkeshemmede derimot, var ikke utviklingen like god. I perioden frem til andre halvår av 2008 var antallet yrkeshemmede redusert med bare 7 000, eller en reduksjon på beskjedne 7 pst. Dette viser at denne gruppen ikke klarte å nyttiggjøre seg det gode arbeidsmarkedet. Dette er mennesker som har behov for omfattende tiltak, som arbeidsevneavklaring, kvalifisering og opplæring. Når vi nå opplever økende arbeidsledighet blant mennesker som ikke har spesielle hjelpebehov, må vi derfor forsikre oss om at dette ikke skjer på bekostning av dem som allerede står utenfor arbeidslivet. Dessverre ser vi tegn til at det nettopp er det som nå skjer. Arbeidsmarkedsstatistikken fra februar i år viser at det er flere yrkeshemmede som er på venteliste til attføring enn for ett år siden. Vi ser også at antallet gjennomførte attføringstiltak er lavere så langt i 2009 enn hva som var tilfellet i 2008, med en nedgang på 5–6 pst. Dette er stikk i strid med det som har vært Stortingets ambisjoner, og det er nødvendig å reise spørsmål om hvordan det kan ha seg at utviklingen går i feil retning på et så viktig område. I den globale økonomiske krisen vi nå er oppe i, er den økende arbeidsledigheten en av de største utfordringene vi står overfor. Likevel må vi klare å ha to tanker i hodet på en gang, og vi må klare å løfte blikket. I Norge i dag står nærmere 800 000 mennesker i arbeidsfør alder utenfor arbeidslivet. De arbeidsledige er bare et lite mindretall av disse. Dette utenforskapet er kanskje den største utfordringen til oss som samfunn. Altfor mange mennesker i dette landet opplever at ufrivillig utenforskap er med på å tømme hverdagene for mening. Det var ikke minst for å gi disse en ny sjanse at vi etablerte Nav-reformen. Utenforskapet var der før krisen, og det vil være der etter krisen. Men nå, når det blir trangere på arbeidsmarkedet, risikerer vi at enda flere havner i langvarig eller permanent utenforskap. I denne situasjonen er vi nødt til å tenke langsiktig. Vi er nødt til å tenke på hvordan vi kan gjøre noe med utenforskapets utfordring. Statsråd Dag Terje Andersen sa i en debatt i NRK for noen uker siden at han ville lytte til alle konstruktive forslag som kunne lette arbeidet i Nav. Dette er noe jeg og Høyre tar alvorlig, og vi vil fortsette å komme med forslag som ikke bare skal løse krisen Nav står oppe i, men som i sum vil gi et bedre velferdstilbud til alle dem som står utenfor arbeidslivet, og som vil ha en ny sjanse. Da forventer vi selvsagt også at statsråden vil ta seg tid til å vurdere forslagene våre med et åpent sinn og på en seriøs måte, og ikke bare skyte dem ned som en ideologisk refleksbevegelse etter kort tid. Når vi får rapporter fra attføringsnæringen om at tiltak overfor yrkeshemmede går ned, mener jeg det ansvarlige ville være å styrke tiltakene. Jeg registrerer at Regjeringen i sine budsjettforslag er fornøyd med den samlede tiltaksmengden, men når vi vet at kostbare og langvarige attføringsopplegg svekkes som følge av økt fokus på billige tiltaksformer, har jeg problemer med å se hvordan man kan være fornøyd. Vi vet f.eks. at kvalifiseringstiltak overfor yrkeshemmede er svekket. Er det mangel på styring eller prioritering som er årsaken til dette? Et annet problem i dag er at vi ikke har målbar statistikk over effekten av ulike attføringsløp. Derfor har Høyre i forbindelse med budsjettbehandlingen bedt Regjeringen komme med effektanalyser av ulike attføringstiltak både overfor yrkeshemmede og ordinære ledige. Vi har bedt om oversikt over hvor mange som kommer ut i jobb, og hvor mange som er i jobb etter henholdsvis ett år, tre år og fem år. Jeg mener det er direkte oppsiktsvekkende at Regjeringen ikke er i stand til å fremskaffe slik informasjon. Når Stortinget blir bedt om å bevilge nesten 6,3 milliarder kr til arbeidsmarkedstiltak, bør det være en forutsetning at man også har informasjon om hvordan bruken av offentlige midler virker. I forlengelsen av dette har vi også problemer med å tolke den statistikken som er tilgjengelig. Mitt hovedfokus i dag er hvordan vi kan gi flere yrkeshemmede attføring og en sjanse i arbeidslivet. Den tilgjengelige statistikken blander sammen ulike kategorier som gjør dette vanskelig. For eksempel er det en variabel som kalles opplæring, og i dette ligger antagelig både kvalifisering av yrkeshemmede, AMO-kurs til arbeidsledige og utdanning som attføring. Dette er tre ulike tiltakstyper som rettes mot mennesker med ulike hjelpebehov, og hvor det offentlige ansvaret og innsatsen er forskjellig. Har dette sammenheng med at vi i dag har slått sammen budsjettpostene for arbeidsmarkedstiltak til én post som heter «Tiltak for arbeidssøkere»? Hovedutfordringen i dag er at vi har et stort antall mennesker i arbeidsfør alder utenfor arbeidslivet. Mange har et sterkt ønske om å jobbe, og jeg mener det er vi som har en moralsk plikt til å hjelpe til for at dette ønsket skal bli innfridd. Forutsetningen for å lykkes i arbeidet med dette har vært eventyrlig i den stortingsperioden som nå går mot slutten. Vi har for det første hatt konsensus om velferdspolitikken. Der hvor frontene tidligere har stått mellom systemtankegang fra venstresiden og individualisme og skreddersøm fra høyresiden, har nå skreddersømmen blitt det rådende idealet i velferdspolitikken. For det andre: Regjeringen har hatt arbeidsro. Der hvor et samlet storting vedtok Nav-reformen, har opposisjonen i inneværende periode vist lojalitet både til Nav-reformen og de forslag om bevilgninger og lovendringer som Regjeringen har funnet det nødvendig å følge opp, og også til de vedtak og forutsetninger som har ligget til grunn. Så skal det legges til at Høyre i hele perioden også har fulgt opp reformen med kritiske spørsmål og egne forslag til forbedringer underveis, noe som vi i dag ser tydelig har hatt sin begrunnelse. Og for det tredje: Vi har hatt et historisk godt arbeidsmarked. Frem til høsten 2008 hadde vi i Norge langt flere ledige stillinger enn antallet arbeidsledige. Næringslivet har etterspurt arbeidskraft i en slik grad at arbeidskraft som tidligere har vært ansett som for dyr, har vært ettertraktet. Dessverre må vi fastslå at Regjeringen ikke har benyttet det gode arbeidsmarkedet til å løfte de gruppene som trenger det mest. Regjeringen har forsømt å gi en livsviktig håndsrekning til de svakeste blant oss, de som virkelig hadde håpet på, trodd på og fortjent å få en ny sjanse og komme seg ut i arbeid. Jeg mener det er uheldig, og jeg håper statsråden er oppriktig når han sier han vil lytte til konstruktive forslag fra opposisjonen. Å styrke oppfølgingen og tiltakene overfor yrkeshemmede er blant de mest kostbare arbeidsmarkedstiltakene vi har i Norge, men det er verdt prisen. Kostnaden ved ikke å gjøre noe er så veldig mye større. For samfunnet vil det utgjøre forskjellen mellom en livslang trygdemottaker og en som deltar i arbeidslivet, og som derved bidrar til verdiskaping og som skattebetaler. For næringslivet vil det utgjøre forskjellen mellom kvalifisert arbeidskraft og ingen arbeidskraft. For den enkelte bruker vil det utgjøre den forskjellen at en får anledning til å delta, bidra og tjene til sitt eget liv i stedet for å leve på almisser fra staten. Aller viktigst er imidlertid det sosiale aspektet. Det å ha en jobb å gå til, føle at en får brukt seg selv og sin kompetanse samt være en del av et faglig og sosialt fellesskap har en betydelig egenverdi som strekker seg langt utover fordelene for den enkelte arbeidstaker. Dette er verdifullt også sett i et større folkehelseperspektiv, ved at arbeid generelt sett har en helsefremmende effekt og forhindrer ensomhet. Når vi nå vil oppleve et trangere arbeidsmarked i tiden som kommer, er det derfor avgjørende at vi bruker denne situasjonen til å gi attføring til yrkeshemmede. Vi vet at situasjonen i arbeidsmarkedet vil snu igjen, og at vi da nok en gang vil oppleve mangel på arbeidskraft i mange sektorer. Vi må derfor sørge for å kvalifisere langt flere yrkeshemmede, slik at disse er klare for arbeidsmarkedet den dagen etterspørselen etter arbeidskraft igjen er økende.