Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 1999-05-27:
Jeg vil først få lov til å berømme representanten Stolt-Nielsen for en meget konstruktiv replikk med et godt innhold. Jeg deler alt som ble sagt. Fra ulike hold har denne redegjørelsen fått forskjellig omtale, og konklusjonene fra de fleste har vært at den var innholdsløs og blodfattig. Jeg må bare dele det synet. En skulle kanskje tro at en slik omfattende redegjørelse som den som ble framlagt, kanskje kunne inneholde noe nytt i forhold til likestillingstemaet. Men nei, jeg finner ingen revolusjonerende, nye ting i redegjørelsen. Innholdet er for meg bare en repetisjon av tiltak som har eksistert i 20 år, og ut fra mitt syn er det viktige i forhold til problematikken totalt fraværende. Jeg mener at innledningen på redegjørelsen sier sitt om det resterende og hele innholdet for øvrig. «Kvinner sine liv har i løpet av dei siste 30 åra gjennomgått store forandringar. Etterkrigstida har ført med seg store samfunnsendringar.» Det var litt av en konklusjon som innledning på en redegjørelse om likestillingspolitikk i utvikling! Selvsagt har verden forandret seg de siste 30 årene. Også for menn har det vært forandringer, for ungene har det vært forandringer, for eldre har det vært forandringer. Hele samfunnet har endret seg. Videre i den samme innledningen får vi flere eksempler på likestillingsutviklingen for kvinner. Først på side 3 finner vi noe som går i retning av en vag tanke om at også likestillingen omfatter mannen. «Regjeringa meiner at den kvinneretta profilen i lova» – altså likestillingsloven – «må stå fast, men vil streka under at lova også kan brukast til fordel for menn». Altså kan vi bruke likestillingsloven for menn, men den skal ikke brukes. Slik forstår jeg det. Statsråden bruker også noe tid på kvotering. Og det som statsråden her sier, er en ytterligere bruk av dette virkemiddelet, uavhengig av at også den kvinnelige NHO-direktøren, Marit Wiig, slår fast at kvotering er avleggs, at dette blir mer pisk enn gulrot, og at samfunnsforsker Mari Teigen fra Institutt for samfunnsforskning mener at kjønnskvotering er blitt en sovende regel. Videre: Er det slik at Norge, som kanskje er det mest suverene land i verden når det gjelder å fokusere på likestilling rettet mot kvinner, suverent når det gjelder bruken av ressurser rettet mot de samme, er det suverent beste når det handler om likestillingskampens resultater? Her vil jeg bare svare med å vise til et oppslag i VG den 12. mai i år. Overskriften er «Vi er sinker». Videre slås det fast: «Myten om at vi er verdensmestre i likestilling slår sprekker.»…«Norge ligger langt bak land som USA, Canada, Australia og Storbritannia. Av syv land er bare Japan dårligere enn Norge, ifølge en internasjonal undersøkelse».…«Andre studier viser at vi også ligger bak Frankrike, også noe etter Finland og Sverige.» Svaret fra statsråden i den forbindelse i samme artikkel er at det ikke er like «vanlig å kombinere karriere og familieliv med barn som hos oss». Hun signaliserer samtidig at hun vil se på Arbeiderpartiets forslag om et «lovpålegg» om 8 pst. kvinneandel i styrene i næringslivet. Det er svaret. Til det siste: Her vurderer altså statsråden å bruke pisk for å få kvinner inn i styrene i næringslivet, samtidig som hun slår fast at det ikke er vanlig å kombinere barn og karriere. Statsråden er også opptatt av likestilling rettet mot barn og unge, og hun sier: «Sjølv om gutar og jenter i dag har like rettar og sjansar på dei fleste område,» – her vil jeg bare stille spørsmålet: Hvor er det de ikke har «like rettar og sjansar»? – «er det kjønnsforskjellar når det gjeld val av utdanning, yrke og deltaking i fritidsaktivitetar.» Ja, selvfølgelig. Men i motsetning til statsråden mener jeg dette er positivt. Det bekrefter bare at vår ungdom fortsatt har evner og muligheter til å påvirke sin egen framtid, en framtid uten pisk og politisk styring for å skape et samfunn med mangfold og positive framtidsvyer.