Gunnar Halvorsen (Arbeiderpartiet), 2001-12-10:
Jeg hadde også i forrige stortingsperiode gleden av å «tjenestegjøre» i forsvarskomiteen. Hele det siste året i perioden jobbet vi i komiteen med den største omorganiseringen av Forsvaret siden arbeidet med forsvarsordningen på 1930-tallet. Onsdag 13. juni behandlet vi Innst. S. nr. 342 for 2000-2001 til den langtidsproposisjonen som regjeringen Stoltenberg hadde fremmet i februar. Forut for beslutningsgrunnlaget lå det et enormt arbeid i Forsvaret, departementet og Stortinget. 13. juni skulle markere et tidsskille i forsvarspolitikken. Ikke alle var like fornøyd med resultatet, men vi trodde alle at nå var usikkerheten og ustabiliteten over. Forsvaret skulle få forutsigbare og stabile rammer over tid, slik at det kunne bli samsvar mellom tildelte ressurser, organisasjon og oppdrag. Gjennom sommeren beregnet departementet kostnadene ved den vedtatte strukturen, og fra en bred sammenslutning av politiske partier ble det gitt signaler om at man skulle betale kostnadene. I Bondevik-regjeringens Sem-erklæring ble dette til og med fremhevet som et eget punkt. Den nye forsvarsministeren gikk ut med høy politisk kommandoføring – kampfly og transportfly skulle kjøpes inn utenfor forsvarsrammen, 30 milliarder kr skulle inn i budsjettet osv. I dag, etter tidenes forsvarspolitiske selvskudd i beinet fra partiet Høyre, vet vi hvor vi står. Underbudsjetteringen ligger på 2,7 milliarder kr i forhold til vedtatt struktur. Vi starter den nye planperioden med et avvik som er større enn akkumulert underskudd i hele inneværende planperiode til sammen. Enda verre blir det når Regjeringen vil komme tilbake til Stortinget med enda en ny langtidsproposisjon ett år etter den forrige. Vi skal altså få et system med årlige langtidsproposisjoner. Hva er da vitsen med forutsigbarhet og stabilitet? Høyres tidligere forsvarspolitiske talsmann og min gode komitékollega, Ingvald Godal, ber i et oppsiktsvekkende innlegg i Aftenposten sist fredag Forsvarets personell om unnskyldning for disse merkelige forhold. Han sier: «Alle vi som ga grunn til å tro at Høyre var til å stole på i forsvarsspørsmål, skylder nå velgerne og i særlig grad Forsvarets personell en unnskyldning. La den for min del hermed være fremsatt.» Det er uredd tale fra en uredd politiker og tidligere gardist! Jeg må innrømme at også jeg har hatt den magefølelsen at noe er galt når vi må behandle langstidsmeldingen på denne måten. La meg få knytte noen bemerkninger til det kapitlet som jeg er saksordfører for, internasjonale operasjoner. Vi vet alle hvor dynamisk og usikker verdenssituasjonen er, noe også debatten sist onsdag viste. Det sier seg selv at i en slik usikker situasjon der det hele tiden kan bli aktuelt å avgi norske styrker til internasjonale operasjoner, må budsjettfleksibiliteten være til stede. Jeg er derfor glad for at en enstemmig komité har sluttet seg til at dersom det viser seg at det foreslåtte beløpet under kapittel 1792 blir for lavt, må Regjeringen snarest mulig komme tilbake til Stortinget med forslag til tilleggsbevilgninger. La meg også si noen ord om et forhold som opptar alle forsvarspolitikere: verneplikten. Det prinsipielle grunnlaget for verneplikten ble igjen stadfestet her i Stortinget 13. juni. Det er derfor grunn til igjen å bekymre seg for om vi i dagens situasjon uthuler prinsippet om den allmenne verneplikten når innkallingen neste år er fastsatt til rundt 14 000 mannskaper. Dette er foruroligende lavt og under det den nye strukturen vil kreve i et gjennomsnittsår. Det samme forholdet er i prinsippet gjort gjeldende for Heimevernet. Her er det kun mulig å trene befal og spesialister på en skikkelig måte, mens øvingsaktiviteten blir mer enn halvert. Dette er meget uheldig, og jeg er derfor glad for den enstemmige merknaden under HV-kapitlet som i praksis binder Regjeringen til å komme opp neste år med et opplegg for Heimevernet som er i henhold til forutsetningene fra 13. juni. En slik ekstraomgang er imidlertid uheldig og burde vært unngått.