Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2010-06-14:
Jeg tror det beste jeg kan bidra med når det gjelder OSSEs parlamentarikerforsamling, er å gjenta den gamle kirkebønnen om «godt og tjenlig vær», så kanskje representanten Serigstad Valen får det som han vil! Innstillingene om Norges deltakelse i FNs generalforsamling, OSSE, NATO og Europarådet har fokusert på den norske stats deltakelse i internasjonalt, folkerettslig samarbeid. Samtidig behandles årsrapporter om vår deltakelse i parlamentariske samarbeidsfora knyttet til NATO, Den vesteuropeiske union, Europarådet, EFTA og Den Interparlamentariske Union, IPU. Stortingets delegasjoner til parlamentariske samarbeidsfora uttrykker ikke en tilsvarende myndighetsutøvelse, men bidrar til gjensidig utveksling av informasjon, erfaring og utvikling av viktige parlamentariske kontaktnett. Det slår meg at Stortinget kunne hatt nytte av å diskutere arbeidet i disse delegasjonene ut fra et noe mer målrettet perspektiv enn disse historiske rapportene. Jeg vil for min del ta initiativ til at vi får en gjennomdrøfting av behandlingsmåten av denne typen saker, for jeg tror – og det er også min personlige erfaring – at Stortingets delegasjoner kunne få gjort mer hvis vi i forkant hadde en litt mer programmatisk tilnærming til arbeidet i de ulike foraene. Det tror jeg ville hevet også nivået på den innsats som vi gjør. Samtidig vil jeg berømme utenriksministeren, som har tatt initiativ til et bedre samspill mellom delegasjonene fra Stortinget og Utenriksdepartementets ledelse. Det tror jeg også kan bidra til en sterkere målretting av dette arbeidet, for dette er et viktig arbeid. Det som utvikles av kontakter og relasjoner, kommer Norge til nytte ved ulike korsveier. Jeg vil nevne som et konkret eksempel møtet som stortingspresidenten hadde med Russlands president for kort tid siden i forbindelse med statsbesøket, og som også innebar gjennombruddet for en mer enn 30 år lang prosess med Russland når det gjelder delelinjen i Barentshavet. Under dette møtet ble nettopp det parlamentariske samarbeidet og betydningen av det for utviklingen av – i den sammenheng – de bilaterale relasjoner mellom Norge og Russland nevnt. Jeg tror det var en gjensidig erfaring som gjorde at det var et tema. Fra Kristelig Folkepartis side legger vi stor vekt på den rollen som Norge må spille i det globale samarbeidet som De forente nasjoner representerer. Jeg er derfor gald for at utenrikskomiteen enstemmig understreker at FN fortsatt er den viktigste arenaen verdenssamfunnet har for å finne felles løsninger på de utfordringer vi står overfor. Nettopp fordi FN har en så enestående rolle, må FN reformeres, slik at verdensorganisasjonen blir enda bedre og mer effektiv som samarbeidsorgan. Komiteens flertall, der Kristelig Folkeparti er med, erkjenner at FN fremdeles er preget av mye fragmentering og ineffektivt byråkrati. Dette fungerer som bremseklosser for tiltrengte omstillinger i organisasjonen. Årsakene er mange, både medlemslandenes prioriteringer og for svak omstillingsevne internt. Dette er vel kjent fra flere tiårs arbeid med reform av FN. Derfor forbauser det meg noe at regjeringspartiene i denne innstillingen ikke åpent erkjenner det. Jeg er likevel glad for at en enstemmig komité mener reform av FN er viktig. Norge kan også yte viktige bidrag i regionale organisasjoner, samarbeidsorganisasjoner som OSSE, Europarådet og EFTA. I forbindelse med OSSEs muligheter hadde representanten Morten Høglund en interessant og inngående analyse av den aktuelle situasjonen i Kirgisistan, der minst 117 er drept de tre siste dager i regionen, i og rundt byen Osj, med mange titusener, ja kanskje hundre tusen, mennesker på flukt. Jeg synes dette er en passende anledning til å berømme representanten Høglund for det langvarige, innsiktsfulle og sterke engasjementet som han har vist i forhold til denne regionen generelt og de konfliktene som preger denne regionen, spesielt. Jeg synes representanten Høglunds engasjement er et eksempel på den verdien det har at parlamentarikere går inn i regionale organisasjoner som OSSE, og gjennom det erverver seg innsikt for et engasjement for spesielle konfliktområder og regioner, slik representanten Høglund har gjort på mange områder, men særlig på dette området. Mange vil i den offentlige debatt trekke litt på skuldrene av parlamentarikernes rolle i utenrikspolitikken. Jeg synes vi her er ved et eksempel som viser at det har betydning. I debatten her i dag har Morten Høglund vist at hans innsikt kommer vel med i vurderingen av den helt akutte situasjonen som nå er i dette området. I likhet med representanten Høglund håper jeg at OSSE og de tilstedeværende stormakter kan spille en avgjørende rolle for å avverge den katastrofe som kan være under oppseiling i dette landet og i denne regionen. Jeg er spent på å høre utenriksministerens vurdering av hvilke muligheter Norge har for å bidra i denne sammenheng. Europarådet sammen med OSSE er viktige redskaper i arbeidet for menneskerettigheter og demokratisering i vår verdensdel. Utfordringene er størst i områder med en tung arv fra den østeuropeiske kommunismen. Flere av landene det gjelder, må gjennom krevende omstillinger før prinsippene om demokrati, rettsstat og menneskerettigheter blir etterlevd i praksis. Jeg vil særlig framheve den rolle OSSE spiller på det politisk-militære området i arbeidet for rustningskontroll, demokratisk kontroll med sikkerhetsstyrker, reformer på justissektoren, bekjempelse av organisert kriminalitet og internasjonalt samarbeid mot terrorisme. Svært gledelig er det at vi nå, endelig, har fått ny bevegelse i arbeidet for nedrustning av atomvåpen. Inngåelsen av en ny START-avtale viser at forholdet mellom Russland og USA er i bedring. President Obama har begynt å levere noe av det som forventes av ham som vinner av Nobels Fredspris. Men mye gjenstår, og Kristelig Folkeparti mener Norge må være en pådriver i arbeidet for kjernefysisk nedrustning og for å hindre en ytterligere spredning av atomvåpen, f.eks. til land som Iran. Utfordringene i Afghanistan er så store at de krever en mer inngående drøfting enn det som den foreliggende meldingen om NATO-samarbeidet i 2009 legger opp til. Det har Stortinget jevnlig anledning til gjennom redegjørelser om Afghanistan-politikken. Slike redegjørelser vil det bli behov for i tiden som kommer også. Det gjennomføres nå en del høyst påkrevde tilpasninger i Afghanistan-strategien. Hovedstikkord er afghanisering av ansvaret for sikkerhet og stabilitet og større vekt på behovet for sivil gjenreisning og utvikling, her bl.a. den konkrete operasjonalisering av afghaniseringen. Her står vi likevel overfor så krevende utfordringer at Stortinget garantert vil få mange nye anledninger til å gå nærmere inn på dette viktige politikkområdet.