Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Innstillingen og stortingsmeldingen som vi behandler nå, om et mindre og bedre statlig eierskap, er etter Fremskrittspartiets oppfatning en av de viktigste sakene som behandles i Stortinget i denne vårsesjonen. Meldingen er blitt lagt frem etter at Regjeringen i budsjettet for inneværende år fremmet forslag om fullmakt til salg av en rekke statlige eierandeler. Stortingsflertallet ønsket en bredere debatt om spørsmål om statlig eierskap før man eventuelt gav sin støtte til Regjeringens forslag til et slikt nedsalg. Særlig ble Regjeringen bedt om å drøfte hvordan staten kunne utøve et mer profesjonelt eierskap, hvordan det kunne sikres et aktivt privat eierskap, og hvordan norske institusjonelle investorer kunne utvikles. Innstillingen til stortingsmeldingen om eierskap er blitt et omfattende dokument om en svært viktig sak, og som alle ser, er det gjort vesentlige endringer i forhold til Regjeringens forslag. Jeg vil i en viss utstrekning ta for meg flertallets merknader og forslag, og går ut fra at representantene for de ulike partier selv redegjør for sine standpunkter. I merknadene har komiteen tatt som sitt utgangspunkt at meldingen ikke bare skaper grunnlag for en eierskapspolitikk, men i realiteten er en debatt om norsk næringslivs fremtid i en globalisert økonomi. Til tross for at Norge har verdens økonomisk sterkeste stat, opplever næringslivet svekket konkurranseevne, en økende filialisering og til dels betydelig nedbygging. Nasjonale strategier blir således særlig viktige i en globalisert verden, fordi konkurransen og sårbarheten øker. Denne utviklingen øker kravene til staten som eier. Staten kan ikke som før bruke eierskap til å styre og regulere. Statens eierrolle må profesjonaliseres, samtidig som det må trekkes et reelt skille mellom den politiske og den forretningsmessige rollen. I de mange høringer som komiteen har gjennomført, har bedriftene entydig slått fast betydningen av forutsigbarhet og langsiktighet i statens eierskap. Saken er ikke om det er staten som er eier som sådan, men problemet som kan oppstå, er at markedet ikke har tillit til at staten opptrer som en profesjonell og kommersiell eier. Flertallet avviser Regjeringens forslag om å legge alt forvaltningsansvaret til Næringsdepartementet. En slik løsning innebærer en altfor nær kobling mellom det politiske og det kommersielle. Det forutsetter at det må trekkes et formelt skille mellom den politiske rollen og den forretningsmessige rollen. Flertallet har kommet frem til at dette bør skje ved at forvaltningsansvaret for statens eierandeler tas ut av departementene. En mulighet er at ved å fordele eierinteressene på to eller flere forvaltningsselskaper med ulik kompetanse kan man oppnå både makt og risikospredning. Både Folketrygdfondet, Argentum Fondsinvesteringer og det foreslåtte strukturfondet kan benyttes i denne sammenheng. Slik Fremskrittspartiet ser det: Profesjonaliseringen av statens eierskap innebærer at forskjellen mellom statlig og privat eierskap blir langt mindre enn før. Industrisamfunnets ideologiske konflikt mellom arbeid og kapital har forvitret. Staten og private er ikke lenger motpoler i en ideologisk konflikt. Murens fall har forsterket denne utviklingen, noe som også får konsekvenser for rollefordelingen mellom staten og private. Dette er også bakgrunnen for at Fremskrittspartiet de senere år i sterkere grad har satt fokus på statens rolle og forholdet mellom staten og private. Industrisamfunnets ideologiske vurderinger om statens rolle må i kunnskapssamfunnet erstattes av en profesjonalisering av statens rolle og partnerskapsløsninger mellom staten og private. Derimot deler vi i Fremskrittspartiet Regjeringens bekymring for statens dominerende rolle i Norge. Derfor har vi lagt vekt på at Regjeringen må utarbeide en plan for å styrke det private eierskapet. En av Regjeringens begrunnelser for økt statlig nedsalg er at dette vil styrke norske private eiere. Virkeligheten er imidlertid ikke slik. Et så omfattende statlig utsalg/nedsalg som Regjeringen foreslår, og særlig når det dreier seg om strategiske selskaper, ville bety at det mest sannsynlig selges til utenlandske eiere, fordi Norge mangler private eiermiljøer som kan konkurrere om verdiene. Det viser erfaringene fra delprivatiseringen av både Statoil og Telenor. Komiteen har gjennomgått Regjeringens forslag til utsalg/nedsalg av statlig eide selskaper. En del av forslagene har komiteen ingen merknader til. Andre har flertallet foreslått blir begrenset eller utredet videre. Uansett mener flertallet at intet salg må finne sted før det foreligger en konkret plan for å styrke det private eierskapet, og jo raskere en slik plan foreligger, desto raskere vil fullmakten for et statlig nedsalg kunne bli gitt. Her vil det særlig være Fremskrittspartiet som vil stille seg positiv til å redusere statens direkte eierskap. I innstillingen er det omtalt en rekke konkrete forslag til tiltak som en slik plan bør inneholde. For det første må de generelle rammevilkårene bedres, og det bør skje raskt. Det er pekt på en rekke svakheter ved skattesystemet som gjør det skattemessig gunstigere å investere kapital i konsumgoder enn i aktiv næringsvirksomhet. Særlig har vi understreket de problemer som formuesskatten skaper for aktive eiere. Dersom det av provenymessige grunner ikke er rom for å fjerne eller gjennomføre vesentlig skattelette nå, bør Regjeringen i statsbudsjettet for 2003 vurdere hvordan formuesskatten kan fjernes på en slik måte at de som oppnår denne fordelen, kan belastes hvis de velger å ta ut kapital i form av forbruk. For det andre bør staten utvikle og videreføre virkemidler som styrker privates rolle i en nyskapingsprosess. Regjeringen bes derfor fremme forslag til nye landsdekkende såkornfond i statsbudsjettet for 2003 eller i samband med den varslede meldingen om virkemiddelapparatet. En tilsvarende ordning bør også opprettes for inkubatorselskaper, som nå opprettes over hele landet. For det tredje viser den private interessen for Argentum at det er et stort behov for statlig kommersiell medvirkning også i venturefasen. Det er bakgrunnen for forslaget fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet om at staten øker bevilgningen til Argentum Fondsinvesteringer som et virkemiddel til å styrke tilgangen på risikokapital. For det fjerde mener vi at det bør opprettes et statlig strukturfond av betydelig størrelse. Bakgrunnen er den tiltagende filialiseringen av norsk næringsliv. På samme måte som Norge var i stand til å utnytte råvarer som vannkraft, fisk og malm til å bygge norsk industri for 100 år siden, bør vi nå bruke den nye råvaren kapital til å bevare og utvikle kunnskapssamfunnets norske industri. Strukturfondets formål bør være å investere i privateide internasjonalt orienterte selskaper for å gi disse en bedre plattform for å gjøre oppkjøp og strukturere selskapene videre. Eller for å si det tydeligere: I en global økonomi handler det om volum og kapitalstyrke. Norske selskaper sliter med et konkurransehandikap som følge av et høyt kostnadsnivå og en lavere kapitalbase enn mange konkurrenter. Gjennom et statlig strukturfond kan staten bruke sin kapitalstyrke til på kommersielle vilkår å støtte opp om norske selskaper. Norske Skog, som er et av de viktigste og mest vellykkede private selskapene i Norge, har i et brev til komiteen foreslått opprettelsen av et statlig strukturfond på mellom 50 milliarder kr og 100 milliarder kr. Det pekes på at tidsperspektivet for en investering kan være tre til fem år. Både aksjer og ansvarlig lån bør benyttes, men da med normal forretningsmessig risiko og avkastning på investeringene. Dette er bakgrunnen for at komiteens flertall, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, derfor fremmer forslag om at Regjeringen utreder et slikt strukturfond i den varslede virkemiddelmeldingen, dog senest i løpet av inneværende år. La meg i denne sammenheng også få ta kraftig avstand fra de påstander som bl.a. talsmenn fra Høyre og Sosialistisk Venstreparti har fremført, om at et slikt strukturfond skulle komme norske rikfolk til gode. Et slikt strukturfond ville det være vår egen eksportindustri og de som er en del av den globale konkurransen som ville kunne ha nytte av. Mange av disse bedriftene ligger i Distrikts-Norge. Det foreligger altså betydelig muligheter for Norge til å benytte økonomiske virkemidler som et ledd i en strategi for økt verdiskaping til beste for nasjonen. Norske myndigheter har til nå gitt avkall på å benytte statens kapitalstyrke som et komparativt fortrinn for utviklingen av norsk næringsliv. I den forbindelse vil jeg vise til konklusjonene i boken «Rikdommens problem», omtalt i meldingen og redigert av Kjell Roland, Torger Reve og ingen ringere enn en statsråd i Bondevik II-regjeringen, nemlig Victor D. Norman. Det fremkommer i boken at så lenge staten står for brorparten av sparingen i Norge og denne kapitalen nesten systematisk kanaliseres ut av landet, har vi nesten bestemt at store internasjonalt orienterte bedrifter skal selges ut. Det blir vanskelig å forankre eierskapet av større industrielle systemer i Norge. Fremskrittspartiet mener vi gjennom forslag og merknader, enten alene eller sammen med andre partier i innstillingen, har fokusert på og foreslått grep som monner, og som samtidig kan styrke privat eierskap og privat næringsvirksomhet. Bedring av risikokapitaltilgangen til gründer- og nyskapingsvirksomhet kan f.eks. sikres gjennom såkornfond og Argentum Fondsinvesteringer med en forsvarlig basiskapital som styres på forretningsmessig grunnlag med en betydelig risikoprofil til i hovedsak norske bedrifter i Norge. Man kan også bidra til en hensiktsmessig næringsstruktur ved å etablere det nevnte strukturfondet med en betydelig størrelse, hvor en betydelig del av statens aksjer kan plasseres, sammen med en betydelig egenkapital. Formålet må være å bidra til en fornuftig og rasjonell struktur i norsk næringslivs viktigste bransjer i et europeisk og globalt marked. Fondet holdes atskilt fra myndighetene og skal arbeide etter sunne forretningsmessige prinsipper og med en fornuftig risikokapital. Et slikt strukturfond kan etableres ved å bygge på Folketrygdfondets nåværende organisasjon og virksomhet, men med andre vedtekter. De internasjonale markedsaktører ser nemlig ikke på Folketrygdfondet som staten, men som en privat aktør på linje med forsikringsselskapenes aksjeporteføljer, som også kan opptre som eiere i større strukturspørsmål. Når det gjelder sikring av en del av landets pensjonsforpliktelser, kan det gjøres ved å omdanne Petroleumsfondet til et reelt pensjonsfond, basert på en betydelig del av porteføljeforvaltningen med minimal eller begrenset risikoprofil. Pensjonsformålet bør sikres gjennom grunnlovsbeskyttelse. I sum vil alt dette skape et helhetlig system som ivaretar hensynet til en styrket tilgang på risikokapital, bedre muligheter for utvikling av en fornuftig, langsiktig næringsstruktur og delvis fondsbasert pensjonssystem, som sterkt vil bidra til å redusere det direkte statlige eierskapet. Det avgjørende er imidlertid at fondskonstruksjonene er etablert før nedsalg og overføring av aksjer fra staten til fondene. En annen side ved diskusjonen om statens eierskap er hensynet til viktige nasjonale eierinteresser. Det er et tankekors at i dag er nesten alle de strategisk viktigste selskaper i Norge helt eller delvis eid av staten. Dette er en klar endring fra et par tiår tilbake, og er en konsekvens av at i den globale økonomien handler det i stor grad om å kjøpe eller bli kjøpt. Uten tilstrekkelig volum, kapitalstyrke og kompetanse vil norske selskaper forsvinne til utlandet. Statens betydning som strategisk eier blir langt viktigere enn før. Avslutningsvis: Som det fremgår av innstillingen, har stortingsflertallet endret Regjeringens forslag på vesentlige punkter. Det gjelder organiseringen av det statlige eierskapet og betydningen av samarbeidsløsninger mellom staten og private, særlig når det gjelder å få frem såkornkapital, og det gjelder Regjeringens forslag til nedsalg i enkelte selskaper, som i hvert fall på kort sikt ikke vil bli gjennomført. Fremskrittspartiet er derimot innstilt på å bidra til et nedsalg i statlige bedrifter dersom Regjeringen legger frem en plan for å styrke det private, norske eierskapet. Dette haster dersom vi skal få stoppet den filialisering av norsk næringsliv som vi trolig bare har sett begynnelsen av, og hindre at en delprivatisering bare betyr et salg ut av Norge, slik som det skjedde med Telenor og Statoil. Ansvaret for å fremme forslag om en slik plan ligger nå hos Regjeringen. Jeg vil ta opp Fremskrittspartiets forslag nr. 6 og 7, inntatt i innstillingen.