Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2012-11-23:
Jeg vil takke interpellanten for at han tar opp dette viktige temaet. Unge uføre er en svært sammensatt gruppe, som trenger forskjellige tiltak. Det er derfor viktig å presisere, noe også interpellanten gjorde, at de som er så syke at de ikke har mulighet til å jobbe, skal sikres gode ordninger, slik at de kan leve et godt liv. Men når andelen unge uføre er så stor, er det et tegn på at noe må gjøres, at mer må gjøres. Skal vi få ned antall uføre, må vi ha et inkluderende arbeidsliv. Vi må ha en bedre politikk for å inkludere dem som har falt midlertidig ut av arbeidslivet, og som trenger hjelp til å komme tilbake. Folkehelseinstituttets store levekårsundersøkelse viser at hver fjerde uføretrygd skyldes psykiske lidelser. Når vi også vet at 3 500 unge mennesker står på venteliste til barne- og ungdomspsykiatrien i Norge, forstår vi at dette er alvorlig for hver og en av disse. Unge mennesker må prioriteres, og det haster. Vi har innført en ventetidsgaranti for unge i psykiatrien som er veldig bra, men den er også for lang. Jeg skulle ønske at unge med psykiske lidelser fikk umiddelbar hjelp innenfor psykisk helse. Det må være et mål vi alle strekker oss etter. Forskning viser at arbeid og aktivitet er god medisin for vår psykiske helse. Det gir daglige rutiner, sosialt samvær, mening i tilværelsen, inntekt og tilhørighet. Arbeidsplassen blir dermed en særdeles viktig arena for forebygging og tilrettelegging i forbindelse med psykiske plager og lidelser. For dem som står utenfor arbeidslivet, har man tidligere tenkt at psykiske lidelser må behandles før man kan begynne med eventuelle arbeidstiltak, men ifølge Erik Falkum, professor i psykiatri ved Oslo universitetssykehus, er arbeid god medisin for mange. Han er faglig ansvarlig for et prosjekt som heter Jobbmestrende oppfølging, som bruker arbeid aktivt i behandlingen. Han har påpekt at helsevesenet undervurderer betydningen av arbeid i behandlingen, fordi behandlingen sentreres rundt det medisinske og psykologiske og ser bort fra den sosiale faktoren. Samarbeid og integrasjon mellom behandlingstjenestene og arbeids- og velferdstjenestene er derfor særdeles viktig for å hjelpe unge mennesker med psykiske lidelser og dermed redusere uførestatistikken. Jeg er glad for at statsråden nevnte at hun ønsker et tettere arbeid her. Jeg har mange ganger sagt – og jeg mener det av hele mitt hjerte – at jeg tror Nav mange ganger får skylden for et helsevesen som ikke fungerer, for et helsevesen der folk står i kø, for et helsevesen som ikke klarer å fange opp de unge. Helsestasjonstjenesten for barn og unge burde vært opprustet, slik at alle unge, den dagen de trengte det, hadde hatt tilgjengelig helsesøster og fått tidlig intervenering. Det skjer ikke i dag, fordi det ofte er for liten kapasitet på helsestasjonen. Vi er på mange måter veldig heldige i Norge sammenlignet med resten av Europa, som sliter med stor ungdomsledighet. Vi har store økonomiske ressurser – aldri har vi hatt mer å rutte med fra den politiske regjeringen. Det er bra, men det krever også klokskap og kløkt. Ressursene vi har fått, må brukes vel og settes inn der det trengs. Det som har slått meg etter at jeg kom inn i denne komiteen, er at vi har mange gode tiltak, men det er et konglomerat. Min første reaksjon da jeg leste proposisjonen og var med på høringer i komiteen, var at det var så mange tiltak. Det sies at det er ingen som egentlig helt har oversikt over alle tiltakene, verken brukere eller det enkelte Nav-kontor. Derfor trenger vi faktisk en forenkling der. Det er et godt tiltak hvis vi i fellesskap kan gå inn for det. Vi kommer til å foreslå det i budsjettet. Til slutt: Integrering i arbeidslivet er viktig for den enkeltes identitet og utviklingsmuligheter. Deltakelse sikrer inntekt og reduserer fattigdom og er avgjørende for verdiskapingen i samfunnet vårt. Men mest av alt er det viktig for den enkelte – det er det som er avgjørende for vårt arbeid. Så helt på tampen: Jeg er litt overrasket over tonen i interpellasjonsdebatten. Også jeg tenker at interpellasjonsdebatter må være slik at man kanskje får lov til å komme med gode tiltak, og at vi i fellesskap skal prøve å finne veien. Jeg håper at regjeringspartiene ikke tenker at de faktisk er gode nok, at de er flinke nok, at vi ikke har mer å gjøre.