Ketil Kjenseth (Venstre), 2014-04-10:
Takk til representanten Kjersti Toppe for en god og viktig interpellasjon og også til statsråden for mange gode innspill til fortsettelsen framover, for dette er jo et langsiktig arbeid. Sosial ulikhet i helse er også noe av det vi har med oss inn i folkehelsearbeidet. Noen fødes med større utfordringer enn andre, og noen fødes med en kropp som egner seg bedre for aktivitet enn andre. Jeg vil peke på en gruppe nye innbyggere som vi får stadig flere av – innvandrerbefolkninga – som har med seg en annen kultur, har med seg ulike matvaner, og der det er et stort informasjonsbehov og kanskje også et opplæringsbehov. Det er viktig å endre en del matvaner, bl.a. sukkerinntaket. Vi ser dessverre en økende pågang på dialyse i innvandrerbefolkninga. Det er noe vi må jobbe med for å få ned. Vi må se på både sukkerinntaket og hvilken mat en spiser, for å unngå at det fortsetter å øke. Det er særlig dette med informasjon. Det er også et tiltak som er viktig for å bidra til aktivitet og også til hva vi spiser, og som kan gjøre noe med den sosiale ulikheten over tid, at den sosiale ulikheten er litt forskjellig. Så vil jeg vise til at helse- og omsorgskomiteen var på komitéreise i Skottland. Der har de satt seg som mål å være røykfrie innen 2040. For oss som politikere er også det en måte å jobbe på at vi setter oss langsiktige og store mål. Det er også en debatt jeg kunne ønske at vi tok tak i i Norge: Når skal vi bli røykfrie i Norge – helt røykfrie? Vi har også andre politiske virkemidler. For eksempel har Venstre i sine alternative statsbudsjettforslag de siste årene satt momsen til null på frukt og grønt. Vi mener at det vil være med på å bidra til å spise mer frukt og grønt – som er bra på alle måter – og at det også kan fortrenge noe annet kosthold som er mindre sunt. Statsråden var inne på dette med barn og unge og psykisk helse. Jeg er veldig glad for at det blir prioritert og skal prioriteres framover. Det er også en viktig del av folkehelsa. Så er det også viktig å snakke på politikerspråket om denne oppgavefordelinga, for i dag er folkehelse på en måte litt lovregulert – lovfestet til fylkeskommunen, men som har svært få virkemidler å bidra med i folkehelsearbeidet. I praksis er det, som representanten Bollestad var inne på, kommunene som jobber mest med folkehelsa. I hvert fall har vi nå i min kommune, Gjøvik, innarbeidet folkehelse i kommuneplanleggingen. Det var en krevende øvelse. Samtidig ser vi at vi mangler både litt økonomi og virkemidler lokalt for å gjennomføre alt vi ønsker. På kommunalt nivå er det en annen utfordring i folkehelseperspektivet, det er drikkevannet vårt. I dag er fornyingstakten på ledningsnettet slik at det vil ta 200 år å fornye det. Det er litt for lang tid. Vi ser av nedbørsmønsteret og klimaendringene vi har, at det utfordrer drikkevannsforsyningen vår. Den legger faktisk press på det forebyggende arbeidet og folkehelsa vår. En annen bekymring når det gjelder drikkevannet, er rekrutteringen til dette faget, som kommunen i dag i hovedsak forvalter. For det første lekker de mange ingeniører og fagarbeidere til sektorene olje, gass, vei, bane og annen infrastruktur. For det andre er det altfor få som i dag søker seg til utdanning innenfor denne sektoren. Staten er skoleeier for høgskolesektoren, og det er i dag veldig få høgskoler som tilbyr ingeniørutdanning innen vann- og avløpsfaget. Det er naturlig nok ikke så mange som søker seg til det faget. Det er i ferd med å bli en utfordring framover. Dette handler ikke bare om penger, men også om viktig fagkompetanse. Vi er nødt til å gjøre kommunene mer attraktive som arbeidsgivere og vise dette fram for stadig flere unge som er nødt til å bidra og hjelpe oss i dugnaden med å opprettholde folkehelsa vår framover.