Odd Einar Dørum (Venstre), 2009-05-14:
Det er rett, som flere har pekt på, at vi hadde en interpellasjonsdebatt som jeg valgte å legge åpen. Det var en redelig og skikkelig debatt, men her behandler vi konkrete forslag. Jeg føler meg nesten hensatt til serien om «Yes Minister» og Sir Humphrey når jeg leser forslag nr. 2. Jeg trodde faktisk – i all beskjedenhet – at jeg som justisminister hadde bedt om at det skulle lages et nordisk vitnebeskyttelsesprogram. Jeg har vært i den tro til denne dag at vi har gjort det. Jeg konstaterer ved å lese teksten at det er en arbeidsgruppe som er nedsatt for å vurdere hvordan det skal skje. For å markere overfor den Sir Humphrey som er ansvarlig overfor dette, stemmer jeg høylytt for forslag nr. 2. Jeg må innrømme at man må bygge på, også i et forvaltningssystem, at tillit gjelder inntil det motsatte er bevist. Det er ikke slik at man nærmest skal springe rundt som en operativ uteleder for å sjekke om alle ting skjer. Jeg er dypt forundret over det som står. Jeg har vært med på så mange konferanser om organisert kriminalitet at jeg trodde faktisk at det nordiske programmet var på plass. Ja, enda mer, jeg trodde at vi faktisk hadde et europeisk program på plass, fordi vi vet at det kan inntreffe uheldige hendelser, og vi har ingen garanti for – bank i denne stortingstalerstolen – at vi ikke får søskenbarna til Nokas-saken dukkende opp. Det vet vi ikke. Vi kan være glad for at det ikke har skjedd så langt. Vi kan håpe alt vi kan på at det ikke skjer – men det skjedde i Norge. Og vi har hatt kopi av den hendelsen senere, bl.a. i Göteborg for ikke så lenge siden – rett og slett en kopi av hele opplegget – hvor man brukte omtrent alle virkemidlene som ble brukt i Stavanger i april 2004. Jeg vet at statsråden på mange måter svarte meg skikkelig i interpellasjonen, men jeg synes det er riktig å gjennomgå myndighetenes metoder for å skjule folk. Det skjer noe bra når politiet skal ha et ansvar, slik som også andre har vært inne på, men jeg har møtt for mange borgere som har henvendt seg til meg som en Nikodemus om natten, for å si det på den måten. De skal ha respekt for sin anonymitet, men det tyder på at systemet ikke fungerer som det skal. Vi klarer altså, som jeg sa i interpellasjonsdebatten, å lage lukkede systemer for å beskytte våre etterretningsagenter – i hvert fall får jeg legge til grunn at vi gjør det, for jeg har ikke mottatt noe signal om at vi ikke gjør det. Vi fikk vite i forbindelse med interpellasjonsdebatten, og også her, at det er sju personer i alt som er kommet inn på fiktiv identitet. Og politiet sier tørt: Det er ingen lekkasjer. Nei vel, men da må vi kunne lage systemer på datasiden som er slik at de som er under kode 6, ikke skal få lov til å vandre med mappa si fra den ene til den andre. Det er for mange som har gjort det, og jeg markerer mitt standpunkt ved å stemme for forslag nr. 1. Jeg forstår hvorfor Fremskrittspartiet har fremmet forslag nr. 3, men jeg er ikke enig i det. Jeg tror terskelen for å få fiktiv identitet skal være streng, men jeg synes det kan være grunn til på en skikkelig måte å få en gjennomgang. Derfor stemmer jeg for forslag nr. 5, fra Høyre, for i denne saken var det jo slik at pressen måtte jobbe hardt for å få ut informasjon. Til slutt var det statsråden – han skal ha ros for det – som skar igjennom og sørget for at vi fikk vite hvor mange som er omfattet av det. Men før det hadde vi hatt den svarte situasjonen – Justisdepartementet sa at dette er tilgjengelig, Politidirektoratet syntes ikke det var tilgjengelig, og til slutt uttrykte statsråden seg så klart at det ble tilgjengelig. Vi kan ikke ha et forvaltningssystem som på noen områder mener at politikere er rusk som kommer og går, mens forvaltningen består. Vi kan rett og slett ikke ha det slik. Og jeg synes det er bra at statsråd Storberget gjorde det han gjorde, men det er jo dypt forunderlig at man en lang stund ikke kunne fortelle antallet på dem som har et vitnebeskyttelsesprogram. Jeg skjønner jo på mange måter veldig godt at man ikke skal fortelle hvem det er, men det er noe ved den saken som i ettertid har seget på meg, og jeg må innrømme at det som fikk meg til å skvette, var det jeg leste om det nordiske vitnebeskyttelsesprogrammet. Jeg har vært sterkt opptatt av det. Jeg har sittet i nordiske justisministermøter. Jeg har vært statsråd i Justisdepartementet noen år, og jeg har sittet i europeiske møter. Så leser jeg en komitéinnstilling – og som norsk borger driver jeg jo ikke etterforskning av ting som skjer i forvaltningen, jeg forholder meg til at Stortinget får den kunnskapen man skal ha. Dette ble et litt annerledes innlegg enn jeg trodde det skulle bli da jeg kom i salen og tok opp papirene og leste dem. Men det ble akkurat så oppriktig som jeg nå har sagt det. Jeg synes det er trist og leit å måtte konstatere at det faktisk akkurat nå er noen som arbeider med det som jeg trodde jeg hadde gått inn for for ganske mange år siden. Så har jeg sagt hvilke forslag jeg stemmer for på vegne av Venstre: Det er de forslagene som Fremskrittspartiet og Høyre har felles, og det er det siste forslaget, fra Høyre alene.