Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2004-06-03:
Det er ikke veldig ofte man får til behandling en sak i Stortingets plenum som er, hvis man kan tillate seg å si det, så selsom som denne saken faktisk er. Representanten Hagen gikk nøye gjennom en del av disse poengene som selvfølgelig er de mest åpenbare, for det som er grunnen til at denne saken i det hele tatt fremmes for plenum, er Regjeringens maktesløshet. Det er vel sjelden at en regjering og regjeringspartier her i huset så åpenlyst demonstrerer sin egen maktesløshet, ved at man gjennom prokuratorknep og forsøk på å endre Stortingets forretningsorden ønsker å få sin vilje igjennom. Det som ligger i dette, er selvfølgelig at Stortinget og en nasjonalforsamling til enhver tid må stå fritt til å gjøre det nasjonalforsamlingen mener er riktig. Det åpner også i dag forretningsordenen for ved at man kan dispensere fra de regler og bestemmelser Stortinget har vedtatt, enten gjennom alminnelig flertall eller gjennom to tredjedels flertall. Slik må det selvfølgelig være. Stortinget, folkets representanter, må til enhver tid stå fritt til å gjøre det man mener er riktig. Det tror jeg er ganske åpenbart for alle velgere og også for de fleste partier i denne salen. Når regjeringspartiene allikevel velger å legge fram dette forslaget om å endre Stortingets forretningsorden slik at Stortingets vilje ikke skal gis anledning til å komme til uttrykk, viser det først og fremst en regjering som ikke har autoritet, smidighet eller dyktighet nok til å kunne få flertall gjennom ordinære prosesser som foregår i komiteer og i stortingsarbeid. Hvis det er slik at Regjeringen faktisk mente at det som stod her, var så uendelig viktig, betyr det at man må inngå den typen dialog for å få venner i Stortinget. Hagens innlegg var i så måte ganske klassisk, ganske typisk og egentlig ganske til poenget. Det var Carl I. Hagen som pekte på denne regjeringen, som gjorde at vi nå har en borgerlig regjering i Norge. Man skrev mange brev til Regjeringen og fikk svar tilbake – en bekreftelse på at Carl I. Hagens parti var det parlamentariske grunnlaget for denne regjering. Det var sågar Carl I. Hagen som pekte på hvem som skulle bli statsminister. Hadde det vært opp til regjeringspartiene, hadde det vært Jan Petersen som var statsminister. Men det gikk ikke. Derfor har vi i dag Bondevik som statsminister. Men i det øyeblikket Stortinget er konstituert og Regjeringen utnevnt, opplever vi at denne regjeringen ikke vil vedkjenne seg noe av det som er det parlamentariske grunnlaget i Stortinget. Det er derfor disse tre årene i norsk politikk er totalt bortkastet. Denne vinglingen har gjort at velgerne blir maktesløse, fordi de ikke vet hvem som står bak et eneste vedtak i Stortinget. For Regjeringen har gjort det til en dyd, ja ikke bare til en dyd, de har gjort det til et prinsipp at den ikke skal ha venner i Stortinget, og at man helst bør inngå forskjellige forlik i hver eneste sak man faktisk vedtar i denne sal. Det er dette som gjør at Regjeringens maktesløshet lyser mot oss i det forslaget som her er fremmet, ved at man viser at mindretallsparlamentarisme – en venneløs mindretallets parlamentarisme – ikke er noen god måte å styre et land på. Det betyr at dette forslaget på mange måter kanskje er en slags bauta over hvor hjelpeløs mindretallsparlamentarismen kan være. Hvis man velger å være venneløs, må man i hvert fall prøve å gå i dialog med Stortingets partier for å få noe til. Det har denne regjeringen i liten grad valgt. Framtiden vet man jo ikke mye om. Stortingets forretningsorden vil stå. Stortinget må til enhver tid stå fritt til å gjøre de vedtak Stortinget mener er riktig. Slik vil det også være i framtiden. Men jeg tror at disse fire årene som da vil ha gått ved valget i 2005, vil ha vist mange av Stortingets partier og ikke minst velgerne at det vi har bruk for etter 2005, ikke er prokuratorknep for å hindre Stortingets vilje å komme til uttrykk. Det man har bruk for, er et stabilt flertallsstyre som gjør at man over fire år kan planlegge både skatter og avgifter og statens inntekter og utgifter så langt det er mulig å se, og si til velgerne at dette er det programmet vi ønsker å gå til valg på og få tilslutning til. Jeg tror velgerne også ville ha svært godt av at det fantes flertallskonstellasjoner på både høyresiden og venstresiden som faktisk sa at vi ønsker å snakke sammen, vi ønsker å være venner og gå til valg sammen. Men denne regjeringen gjør det altså nok en gang til en dyd at man i 2005 skal gå til valg uten å ha et flertall i ryggen, gå til valg på at man, nesten prinsipielt, skal være en mindretallsregjering, og at det borgelige partiet Fremskrittspartiet fremdeles ikke skal utgjøre noen parlamentarisk del av denne regjeringen. Det er en interessant situasjon Regjeringen har satt seg i, og det forslaget som i dag er fremmet, burde selvfølgelig aldri vært fremmet. Det er det mest selsomme forslaget som er behandlet i Stortingets plenum i denne sesjonen, og viser med all mulig tydelighet denne regjeringens maktesløshet og venneløshet. Men når man velger prokuratorknep istedenfor politisk innhold, må det jo dessverre bli slik.