Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-10-26:
Det grunnleggende målet for velferdsstaten har vært å sikre alle en sosial og økonomisk grunntrygghet, sikre rettferdig fordeling av verdiskapingen og gi alle like muligheter til deltakelse og til å utvikle evner og anlegg. Langt på vei har vi i Norge lyktes med dette. Norge blir karakterisert som et av de beste landene å bo i, der levekårene er jamnere fordelt enn i knapt noe annet land. En sterk offentlig sektor med solide velferdstilbud til alle borgere sammen med økonomiske ytelser gjennom folketrygden har vært og bør fortsatt være det viktigste redskapet i en rettferdig fordelingspolitikk og bekjempelsen av fattigdom. For heller ikke i velferdslandet Norge er fattigdommen utryddet. Ennå er det grupper som lever i økonomisk nød, og som ikke har fått sin del av velstandsøkningen som resten av befolkningen har vært med på. Det er grupper av enslige forsørgere, grupper av funksjonshemmede, av uføretrygdede, av bostedsløse, av rusmiddelmisbrukere, av langtidsarbeidsledige og grupper av asylsøkere og innvandrere. De fattige er således en sammensatt gruppe. Men felles for dem er at de er i en økonomisk situasjon som i seg selv gjør at de utestenges fra deltakelse i store deler av samfunnslivet. Arbeiderpartiet har i sitt budsjett på flere områder gått inn for å øke ytelsene i folketrygden til vanskeligstilte, til funksjonshemmede, til uførepensjonister, og foreslår å redusere egenandeler på vesentlige områder. Arbeiderpartiregjeringen foreslo også i sitt budsjett å øke sosialhjelpssatsene og har varslet en gjennomgang av de veiledende retningslinjene. Behovet for å styrke de fattiges økonomi er åpenbart. Således er direkte økonomiske overføringer viktig og nødvendig, men ikke tilstrekkelig. 70 pst. av dem med minst å leve av har ingen tilknytning til arbeidslivet. De har manglende utdanning, dårligere helse, lavere levealder og dårligere boforhold. En god offentlig skole for alle og et sterkt offentlig helsevesen er verktøy i fattigdomsbekjempelsen. En privatisering av disse fellesskapsløsningene vil ikke bare øke de sosiale forskjellene, men jeg er redd for at det faktisk også vil skape flere fattige. Å styrke og utvikle de tiltak som gjør det lettere å være i arbeid for uføretrygdede, for funksjonshemmede, for enslige forsørgere og for innvandrere, blir viktig i fattigdomsbekjempelsen. Da blir det noe fundamentalt galt å bygge ned arbeidsmarkedstiltakene, slik partiene i Bondevik-regjeringene gang på gang har gjort. Arbeidsmarkedstiltakene er nettopp den broen som gjør at mange langtidsledige kommer tilbake til arbeidslivet. Barn bærer med seg sin sosiale arv. Således har barn av fattige foreldre en tendens til selv å bli fattige når de blir voksne. Om fattigdomsbekjempelsen skal være reell, må den derfor bygge på tiltak som er med på å bryte den sosiale arven. Derfor er rimelige barnehager, skolefritidsordninger, lekseleseprosjekter så viktige. Derfor er gratis skole med gratis skolebøker og leiropphold osv. så viktige tiltak. Å ikke følge opp disse tingene vil være et stort tilbakeskritt. At barn vokser opp i fattigdom, kan ingen akseptere i et så rikt land som vårt. Og vi kan gjøre noe med det. Men jeg er redd for at den politikken som er varslet fra Bondevik-regjeringen, vil føre til større forskjeller og dermed bryte med den fordelingspolitikken som har ligget til grunn for vårt velferdssamfunn. Større grad av privatisering av helsesektoren, av utdanningssektoren og av de kommunale omsorgstjenestene er endringer som vil ramme dem som i utgangspunktet har dårligst økonomi. Det er endringer som ikke er egnet til å bryte den sosiale arven de fattige bærer med seg.