Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2006-11-28:
Først må jeg bare kommentere at når representanten Sandberg blir utfordret på manglende inndekning på en hel bråte Dokument nr. 8-forslag i løpet av året, sier han at det er mye igjen av året, og at det fortsatt er mulig å komme tilbake til ting. Det minner meg om uttrykket: Festen er ikke over – det er kake igjen! Det er jo ikke slik at man kan fremme forslag om og om igjen, og når man kommer til festdagen – det er nå det er fest på huset her, det er nå vi skal vedta budsjettet – er det ikke en krone til mange av disse tiltakene. Da er det grunn til å stille spørsmålet: Er det det man sier i debatter, er det det de sier i de såkalte private Dokument nr. 8-forslagene, som gjelder? Eller er det budsjettet som nå engang gjelder, det som vil være virkeligheten for folk? Jeg velger jo å tolke det til det siste. Det er nemlig det som avgjør hvordan virkeligheten er for deg og meg og for folk flest i dette landet, ikke at man er stor i snakketøyet når man er på tv eller på talerstolen i forbindelse med private Dokument nr. 8-forslag. Men nok om det. Dagens innstilling bærer preg av – mener i hvert fall jeg, det er litt selvskryt, og det skal man lytte til – at vi rød-grønne er godt på vei til å få gjennomført eller få satt i gang de tiltakene vi gikk til valg på. Saksordføreren for budsjettinnstillingen har redegjort for mange av disse tingene, men de kan ikke gjentas ofte nok. «Historisk» er et ord som er brukt. Ja vel, jeg mener at det fortsatt er en historisk satsing på fellesarenaen i kommunene, på gratis skolebøker til barn i videregående skole, på fattigdomssatsing innenlands og utenlands, på jernbane og på vei. Vi kan nevne mange ting. Men så er det riktig, som mange har påpekt – og der mener jeg vi i regjeringspartiene har noe å lære, også av Fremskrittspartiet, om det å være selvkritisk, samfunnskritisk, systemkritisk – at selv om vi vedtar budsjettet her i dag, vil ikke alle problemene være løst i morgen. Fortsatt vil det være altfor mange ungdommer, bl.a. i mitt hjemfylke, Buskerud, som står i kø for å få behandling for psykiske lidelser. Det vil ikke være nok penger, selv om vi nå bevilger milliarder av kroner på budsjettet til statsråd Åslaug Haga, til å løse alle oppgavene i kommunene i morgen. Dette skal vi fortsette med, men det er noe med at retningen er en helt annen enn det den var før. Men så mener jeg også at det er en grunn til at vi får til dette. Det er to grunner til at vi kan gjøre det vi gjør i denne innstillingen vi legger fram i dag. Det ene er verdiskapingen generelt i Norge. Det er slik at elleve av tolv kroner vi bruker over budsjettet, er norsk verdiskaping – det at vi står på, at vi jobber, og at bedriftene går bra. Og så er det én av tolv kroner som er oljepenger. I løpet av denne debatten har vi helt klart sett at det største skillet – i hvert fall i den økonomiske politikken – ikke går mellom å bevilge mer til det eller det. Det det handler om, er hvordan man orienterer seg i oljepengebruken i Norge. Der har vi på den ene siden dem av oss som tror på disse økonomene – det er det store, overveldende flertallet – som tror de har greie på dette, som sier det de gjør. Og så har vi dem som jeg omtaler som bakgårdsøkonomer, som er de som man klarer å lukte seg fram til og få ut i lyset for å skaffe seg noen vitner på at det man gjør, det eksperimentet man er i ferd med å prøve å få satt ut i livet etter 2009, faktisk kan være vellykket, selv om man ikke opererer innenfor de grensene de aller fleste av oss tror økonomien tåler. Men heldigvis er det jo også slik at vi i løpet av debatten har fått greie på at det er et stort flertall – utover regjeringspartiene – som har det samme synet som oss i den økonomiske politikken. Høyre har bekreftet det. Jan Tore Sanner gikk tidligere i dag langt i å si at det nærmest var et ultimativt krav at handlingsregelen og et økonomisk forsvarlig opplegg skulle ligge til grunn for en eventuell alternativ regjering i framtiden. Venstres leder, Lars Sponheim, sa det samme, på generelt grunnlag kunne han si at det på ingen måte var aktuelt å føre en økonomisk politikk som ikke bar preg av nøkternhet, tror jeg var det ordet han brukte. Med all respekt: Nøkternhet er kanskje ikke ordet man bruker om Fremskrittspartiets budsjettopplegg i denne sal i dag. Men det vitner også om det Marianne Aasen Agdestein, tidligere taler, var innom, at det faktisk er helt betimelig å sette spørsmålstegn ved en fremadstormende borgerlig opposisjon som til de grader spriker i den økonomiske politikken. Hva vil være resultatet den dagen det verste skulle skje, at de borgelige vinner valget ved neste korsvei, i 2009? Hvor vil skjæringspunktet i den økonomiske politikken da være? Jeg er veldig redd for at med et veldig sterkt Fremskrittsparti vil det være helt andre resultater enn det vi ser i dag. Oppsummert mener jeg at det går an å si at vi kan legge fram et budsjett vi er stolte av, og som er innenfor en økonomi hvor vi ikke konstruerer egne virkeligheter om hvordan dette faktisk fungerer, men tar del i ordskiftet med økonomer, fagfolk og sunne hverdagsmennesker som opplever at de ikke får tak i håndverkere – det tar jo et halvt år bare å få byttet en pipe om dagen. I Drammen skal vi ha en bro som for tre år siden kostet 30 mill. kr, nå koster den 70 mill. kr med de samme anbudsfolkene. Det sier noe om at vi er fryktelig nær en utnyttelse av kapasiteten i økonomien. Det må vi ta hensyn til, selv om det kanskje ikke alltid er like populært.