Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-02-17:
Forslagsstillerne skal ha ros for å ha løftet temaet «kvinnehelse», selv om begrepet i seg selv er litt problematisk. Tilstander som bare eller i hovedsak rammer kvinner, omtales som kvinnehelse, i motsetning til de generelle helseutfordringene. Vi snakker i liten grad om en mannehelse. Målet må være å komme så langt i likestillingen på området at man ikke trenger å diskutere kvinnehelse løsrevet fra helseutfordringene for øvrig. En stund framover vil det imidlertid være behov for å løfte kvinnehelse som et særlig tema. Forskningsresultater hvor menn er brukt som norm, legges fortsatt til grunn for behandlingen av kvinner, noe som medfører økt risiko for feilbehandling. Vi vet at kvinner er mer utsatt for noen sykdomstilstander enn menn, og at kvinner og menn har ulike immunsystem. Fordi kvinner og menn er ulike, er det behov for ulike sett virkemidler. Samme tiltak kan ha ulik effekt på menn og kvinner. Et kjønnsperspektiv på helse kan synliggjøre uønsket ulikhet mellom kvinner og menn. Manglende kjønnsperspektiv er diskriminerende. Det er derfor behov for integrering av kjønnsperspektivet i forskning og annen kunnskapsinnhenting, politikkutforming, forebyggingsarbeid, helsetjenester og velferdsordninger. Det er en kjensgjerning at kvinner bruker helsetjenesten oftere enn menn, men da må en, som forslagsstillerne viser til, ha med seg at mye av kjønnsforskjellen i tjenestebruken forsvinner når man tar hensyn til kvinners reproduktive funksjoner, høyere gjennomsnittsalder og selvrapportert sykelighet. Når kvinner har betydelig flere konsultasjoner hos allmennlege enn hva menn har, er det grunn til bekymring når det vises til at sannsynligheten for å bli henvist til legespesialist er mindre for kvinner enn for menn. Vi må imidlertid ikke glemme at kvinner i Norge har god helse sammenlignet med kvinner i mange andre land. Det er fortsatt slik at kvinner i Norge lever lenger enn de fleste andre kvinner i verden. Og mange kvinner i Norge har gode forutsetninger for god helse. Kjønnsutfordringene må like fullt tas på alvor. Får vi mer kunnskap og erfaringer knyttet til særlige kvinnehelseutfordringer i Norge, vil det også kunne ha betydning for kvinner i andre land. Norge er et flerkulturelt samfunn. Det må vi også ta inn over oss på vårt fagfelt. Helseopplysninger og annet helsefremmende arbeid skal dekke alle etniske gruppers behov. Det må derfor være et overordnet mål å sikre innvandrerkvinner god helse og legge til rette for at de bruker helsetjenesten på lik linje med resten av befolkningen. Vi vet at innvandrerkvinner i mindre grad enn andre kvinner oppsøker helsetjenesten, og det er en utfordring vi alle må ta tak i. Her kan flere lære av det arbeidet som Diabetesforbundet gjør, hvor man har gått aktivt ut til innvandrerorganisasjoner, religiøse møteplasser som moskeer og kirker, på undervisningssteder for norskopplæring, flyktningmottak og andre frivillige organisasjoner. Der har man bl.a. tilbudt måling av blodsukker og informert om diabetes. Gjennom systematisk arbeid over tid har en bygd opp nettverk og ikke minst tillit. Informasjon om diabetes finnes tilgjengelig på flere språk, og veiledningslinjen tilbyr veiledning på bl.a. hindi, punjabi, engelsk, urdu, tyrkisk, portugisisk, spansk, somali og tamilsk. Venstre mener at utredningen fra 1999, NOU 1999:13, var viktig, og at det er behov for å evaluere kvinnehelsestrategien som ble opprettet med bakgrunn i utredningen, og som omfattet perioden 2003–2013. Vi har forventninger om at strategien evalueres, og at erfaringer fra denne er med på å danne grunnlag for videre arbeid på området. Vi trenger først og fremst tiltak og gjennomføring. Hvilke utfordringer man har, vet vi allerede mye om fra før. Nå er det behov for handling. Vi har derfor forventninger til at kvinnehelse blir en viktig del av likestillingsmeldingen som regjeringen jobber med. Vi forventer også at anbefalingene gitt i NOU-en evalueres som et ledd i dette arbeidet. Det er nødvendig med et helhetlig og strategisk blikk på kvinners helse og levekår i Norge i 2015 samt å prioritere behov innen forskning, utdanning, forebygging og behandling. Venstre mener det bør utarbeides en strategi for hva som bør gjøres for å få en samfunnsmessig tverrsektoriell og helhetlig forståelse og satsing på kvinners helse, inkludert å angi prioriteringer og spesifikk satsing i et langtidsperspektiv. Til slutt noen ord om forebygging og tidlig innsats. Venstre mener at helsestasjonene og skolehelsetjenesten er den delen av helsetjenesten som er best egnet til å jobbe med forebygging. Jordmor og helsesøster har en unik mulighet til å kunne gripe inn tidlig og forhindre negativ utvikling i kosthold, mosjon eller psykososiale forhold. I skolehelsetjenesten kan helsesøster være en avgjørende støtte for jenter som strever med å fylle forventninger på flere plan. Av alle tiltak er kanskje derfor flere helsesøstre viktigst.