trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kari Mette Prestrud (Senterpartiet), 2008-10-06:
I trontalen ble det sagt: «Et velfungerende transportsystem er et viktig velferdsgode og avgjørende for å sikre et konkurransedyktig næringsliv.» I Senterpartiet vil vi fordele samferdselsressursene slik at folk kan bo i hele landet. En forutsetning for dette er at vi kan ferdes trygt og effektivt for å nå våre daglige gjøremål. Det blir heller ikke næringsliv og arbeidsplasser uten at vi har transportkorridorer som fungerer godt. Det er ikke noen motsetning mellom det å satse på vei og det å satse på jernbane. Satsingene er heller avhengige av hverandre. Vi må altså gjøre begge deler. Mitt fylke, Akershus, omkranser Oslo, og sammen utgjør disse fylkene landets tettest befolkede område. Dette medfører nødvendigvis et langt større press og slitasje på eksisterende vei- og kollektivtilbud. For at hele landet skal ha et effektivt transporttilbud til og fra hovedstaden, må samferdselsutfordringene løses her. Når en tredjedel av Norges klimautslipp kommer fra samferdselssektoren, vil det være størst gevinst å hente her dersom vi fikk mest mulig transport fra vei over til jernbane. Jeg er derfor veldig glad for nyheten som samferdselsministeren vår har meddelt i dag: Det kommer 50 mill. kr til prosjektering av dobbeltsporet Oslo-Ski. Lokalt har vi arbeidet lenge for dobbeltsporet, og vi er veldig fornøyd med at denne saken har opptatt så mange, på tvers av partigrenser. Det neste avgjørende skritt blir å få tilbake dobbeltsporet i Nasjonal transportplan. Jeg håper like mange engasjerer seg i dette arbeidet. Ved å fjerne trafikkork på sterkt trafikkerte strekninger, lage flere krysningspunkt og effektive godsterminaler ville vi også få en betydelig del av godstrafikken over på jernbane. Strekningen Oslo-Ski utgjør i dag flaskehalsen på Østfoldbanen. 80 pst. av landbasert godstrafikk til og fra utlandet går gjennom Østfold. Jernbaneverket regner med at et dobbeltspor vil kunne ta 750 vogntog bort fra veiene daglig! Et dobbeltspor mellom Oslo og Ski vil i tillegg forandre hverdagen for tusenvis av pendlere som står i overfylte busser og tog fordi kapasiteten i dag er sprengt på linjen. Ved å få tungtransport og biler bort fra veiene vil vi redusere slitasje og forurensing og øke sikkerheten på veiene. Jeg håper og tror at dobbeltsporet Oslo-Ski blir en sentral satsing i NTP. I Senterpartiet har vi en positiv forventning om at vårt ønske når det gjelder å løse en av landets største samferdselsutfordringer, vil bli innfridd.
Inger S. Enger (Senterpartiet), 2008-10-06:
I trontalen på torsdag ble det bl.a. sagt: «Regjeringen vil styrke vilkårene for læring i skolen og legge vekt på kvalitet i undervisningen.» Det er riktig, og som et ledd i dette arbeidet behandles St.meld. nr. 31 for 2007-2008, Kvalitet i skolen, nå i høst. Den gir et interessant og bredt bilde av situasjonen rundt om i landet vårt og peker på veger framover ved å signalisere endringer. Det er helt klart nødvendig med en strammere prioritering av innsatsen innafor det omfattende mandatet som samfunnet har gitt grunnopplæringa. Denne regjeringa definerer tre grunnleggende og klare mål for kvaliteten i grunnopplæringa, som skal løftes på alle nivåer i sektoren: Alle elever som går ut av grunnskolen, skal mestre grunnleggende ferdigheter som gjør dem i stand til å delta i videre utdanning og arbeidsliv. Alle elever og lærlinger som er i stand til det, skal gjennomføre videregående opplæring med kompetansebevis som anerkjennes for videre studier eller i arbeidslivet. Alle elever og lærlinger skal inkluderes og oppleve mestring. Det er ikke vanskelig å støtte disse målsettingene, og det er grunn til å understreke sektorens felles ansvar for dette. Forventningene er store, og det skal de sjølsagt være. Forventningene til en god skole er først og fremst avhengig av kvaliteten på undervisningen og utviklingsarbeidet som skjer i det enkelte klasserom. Dersom vi skal få en tiltrengt holdningsendring og et løft for skole og lærere, må skoleeierne - altså kommuner og fylkeskommuner - engasjere seg mer. Heldigvis fins det mange gode eksempler der kommunene vektlegger dette, og hvor de kan vise til skoler med høy kvalitet og svært gode resultater. Men poenget er at det må innarbeides i alle kommuner, og mange har opplagt en lang veg å gå. Dessuten er det nødvendig med tidlig innsats for den enkelte elev som trenger det. Til sist: Den viktigste innsatsfaktoren i skolen er læreren. Denne regjeringa har tatt det inn over seg og arbeider med det. Vi veit at læreren er avgjørende for kvaliteten i skolen, og det skjer mye spennende nybrottsarbeid med tanke på lærerutdanning. Jeg kan f.eks. nevne Høgskolen i Vestfold, der utdanninga nivådeles etter hvilket klassetrinn læreren skal undervise på. I statsråd Djupedals tid ble det oppstart av skreddersydd lærerutdanning for ungdomstrinnene, og nå i høst har lærerutdanning for barnetrinnene starta opp. Det legges altså opp til nivådelt lærerutdanning med spesialisering for de ulike trinn. Jeg trur dette blir en viktig og riktig veg å gå med tanke på å øke kvaliteten i skolen.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-10-06:
Statsråd Hanssen har lansert samhandlingsproblemene innenfor helsesektoren som om dette var et nyoppdaget problem. Samhandlingsreformen er varslet, og en spesialistgruppe nedsettes. Men alt tyder på at det kommer til å skje svært lite i året som kommer. Pasienter og pleietrengende rammes nok en gang av en helseminister med manglende handlekraft, men han er i hvert fall på rett spor! Han har blitt overbevist om at finansieringen må endres, noe Fremskrittspartiet har tatt til orde for, og også fremmet forslag om, ved mange anledninger. Dette gikk Carl I. Hagen grundig inn på i sitt innlegg. Det er også en annen viktig sak som Regjeringen ikke har tatt på alvor: Den store mangelen på sykehjemsplasser i store deler av landet. Kommunene mangler i dag rundt 19 000 sykehjemsplasser, hvis man skulle fulgt opp den tverrpolitiske målsettingen om 25 pst. dekningsgrad. Og da monner det ikke med 6 000 nye plasser, som er det antallet som Regjeringen faktisk har lagt inn tilskudd til fram mot 2015. I forhold til de sykeste eldre, korttidspasienter og for dem som i dag blir liggende i korridorene på sykehuset i påvente av at kommunen kan gi tilbud, er ikke omsorgsbolig et alternativ. Nå finnes det ledig arbeidskraft i byggebransjen til å ta oppdragene, så nå bør det bygges! I tillegg må kompetansen og legedekningen i sykehjemmene styrkes langt mer enn hva Regjeringen har lagt opp til. Først da kan man forvente sømløse tjenester til beste for pasienten. Nå er tiden inne for en storsatsing i eldreomsorgen. I trontalen ble ikke psykiatrien nevnt med ett ord, og dette forsterker inntrykket av at Regjeringen nå ser opptrappingen som avsluttet. Det er faktisk alvorlig når vi hver uke kan lese om psykisk syke som skrives ut fra institusjoner før det er forsvarlig, og det er alvorlig når eldre psykisk syke ikke lenger får tilbud om behandling, men sendes til ordinære sykehjemsopphold. De fleste av intensjonene i opptrappingsplanen er ikke i nærheten av å være oppfylt, og i løpet av de siste ti årene har antallet institusjonsplasser blitt sterkt redusert. Dette fortsetter til tross for at man hver dag minnes om at dette har ført til et dårligere behandlingstilbud for de mest alvorlig syke. Det tilsier at en videre opptrapping, og kanskje en enda tettere oppfølging med øremerkede midler, bør vurderes for å opprettholde dagens tilbud og for å styrke kompetansen innenfor psykiatrien ytterligere. Svaret på om Regjeringen har tatt på alvor at opptrappingsplanen innenfor psykiatri ikke er i nærheten av målet, og svaret på om Regjeringen vil sørge for et løft i eldreomsorgen, vil vise seg når budsjettet legges fram i morgen. Jeg er dessverre ikke optimistisk så lenge statsministeren mener at Regjeringen har overoppfylt eldresatsingen, og psykiatrien overhodet ikke er nevnt - men jeg håper at jeg tar feil.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2008-10-06:
Eg har lånt øyre til debatten i dag og til opposisjonen si framstilling av kva Regjeringa har gjort dei siste tre åra. Først vart eg ein smule irritert. Deretter vart eg ein smule oppgitt. Til slutt vart eg lattermild. For når f.eks. Harald Tom Nesvik frå partiet med det meir eller mindre passande namnet «Framstegspartiet» seier at vi har bak oss tre år med raud-grønt kaos, kan ein spekulere på verkelegheitsforståinga. Det er tydeleg at Nesvik, hans partifellar og resten av opposisjonen ønskjer seg politisk endring etter valet i 2009. Då vil eg få minne om det som er sagt, at framsteg betyr alltid forandring, men forandring betyr ikkje alltid framsteg. Om det å drive politikk sa Carl Joachim Hambro så treffande: Det er ikkje tilstrekkeleg å seie at politikk er det mogleges kunst. Politikk skal vere noko meir. Den politikken som er i pakt med framtida, må gå ut på å gjere mogleg i morgon det som er umogleg i dag. Den raud-grøne regjeringa har hatt som mål å leggje til rette for at samfunnet og enkeltmennesket skal ha dei rammevilkåra som gir rom for utvikling, og som gir rom for gode liv. Derfor har vi satsa på den lokale velferda, på helse og omsorg. Derfor har vi arbeidd for full barnehagedekning, og derfor har vi lyfta samferdsel som den første regjeringa som faktisk har oppfylt rammene i Nasjonal transportplan. Men vi har ikkje tenkt å la det bli med det. Budsjettet som blir lagt fram i morgon, vil vise ei retning vidare. Senterpartiet har ambisjonar om at den nye nasjonale transportplanen som Stortinget skal behandle i vår, vil forandre takten i samferdselspolitikken endå meir. Det fortener folk rundt omkring i heile landet, og det fortener næringslivet. Den finanssituasjonen som har oppstått, viser at vi burde ha satsa endå meir på infrastruktur tidlegare, fordi det gir grunnlag for verdiskaping. Men i den situasjonen vi er i no, vil det å gi gass innanfor samferdsel vere ein positiv motkonjunkturpolitikk. Vi har ein lang debatt attom oss med mange fagre ord. Opposisjonen har brukt orda på å fortelje om kor fortreffeleg politikken deira har vore, og kor bra det skal bli om det blir slutt på det såkalla raud-grøne kaoset. No er det slik at godt gjort er betre enn godt sagt, og regjeringspartia skal halde fram med å gjere mogleg i morgon det som er umogleg i dag.
Åge Starheim (Fremskrittspartiet), 2008-10-06:
Eit gjennomgåande spørsmål i distrikta er: Kvifor har vi fråflytting, kvifor har vi ei negativ folketalsutvikling? Dei som ikkje ser årsaka til dette, har politisk motiv for ikkje å sjå verkelegheita. Næringslivet i distrikta klagar m.a. over to ting - begge med utgangspunkt i infrastruktur: Dårlege vegar, som er fordyrande og gjer det vanskeleg å få fram varer. Eit mangelfullt utbygt nett, som hindrar effektiv bruk av elektroniske hjelpemiddel. Dette skapar manglande utvikling og verdiskaping. Manglande tenestetilbod innanfor skule og barnehage og ein utrygg situasjon innanfor helse og omsorg er skapt på grunnlag av manglande løyvingar frå Regjeringa. Eg vil vise til to eksempel frå Sogn og Fjordane: Tek ein utgangspunkt i kommuneproposisjonen, manglar seks kommunar i Nordfjord-regionen ca. 70 millionar kr på å få budsjett og økonomiplan i balanse i haust. Då er ikkje Terra-kommunen Bremanger med. Lokalsjukehusa har stått for trygg og sikker beredskap for innbyggjarane i fylket vårt, med dei vanskelege geografiske og klimatiske forholda vi har i dette fylket. No har Regjeringa med sin manglande evne til å tenkje heilskapleg helsepolitikk og med manglande løyvingar rasert og teke bort den tryggleiken innbyggjarane har hatt. No er det berre skalet igjen av lokalsjukehusa. No registrerer vi at enkelte andre regjeringsparti også har snakka høgt om auka midlar til infrastruktur. I morgon vert statsbudsjettet framlagt, og då vil det vise seg om dette inneheld handling, eller om det framleis berre er valflesk. Framstegspartiet har vore den sterkaste pådrivaren for å byggje infrastruktur, som igjen vil resultere i verdiskaping. Eg meiner at karikaturen i VG sist fredag på ein glimrande måte viser Regjeringa sin valbløff. Eg registrerer kva folk ute i distrikta seier, og eg er heilt samd. Det har aldri vore ført ein så sterk sentraliseringspolitikk som no. Eg stiller difor eit høveleg spørsmål: Er det då underleg at folk flyttar?
Ole-Anton Teigen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-06:
Vi trenger en ny drøm i nord. For 40 år siden sa Martin Luther King jr. de berømte ordene «I have a dream». Dagen i dag, den 6. oktober 2008, vil for all framtid være en mørk minnedag i nord. Det var altså den dagen da styret i Norges Idrettsforbund sa nei til et OL i Tromsø i 2018. Tenk det - tolv kvinner og menn fikk lov til å skrinlegge en så stor sak, som de fleste i nord ønsket man skulle realisere fordi det ville få en enormt positiv effekt for en hel landsdel, ja for hele nasjonen. Dette ville vært nordområdesatsing på alle felt - innen kunnskap, forskning, utvikling av moderne infrastruktur, arktisk landbruk og nordnorsk matproduksjon på land og hav. Vi kunne fått nye og moderne idrettsanlegg og mange nye og bærekraftige arbeidsplasser innen forskning, utvikling, media og ikke minst reiseliv. Men dessverre ble det ikke slik. Det kunne gitt et engasjement, en glød, et nordnorsk pågangsmot og en dugnadsinnsats som bare nordlendinger kan framvise. Dersom idrettsstyret i dag hadde sagt ja til Tromsø 2018, og flertallet i denne sal hadde fulgt opp med en statsgaranti, kunne Tromsø ha fått konkurrere med søkerbyene fra Sør-Korea, Frankrike og Tyskland om et OL i 2018. Nå ble vi avblåst før vi kom til start, til enorm skuffelse for mange nordlendinger, men til glede for noen få kjeftsterke personer på ytterste venstre og ytterste høyre fløy i norsk politikk. Motstanderne av denne nasjonale satsingen hadde som hovedargument at dette ble for dyrt, og at det ville gå ut over breddeidretten, andre idrettsanlegg, fylkesvegvedlikehold og enerom for eldre og pleietrengende, for å nevne noe. I tillegg har prosessen innad i idretten vært svært kritikkverdig og lite lojal mot tidligere fattede vedtak på ulike nivåer. Jeg håper de samme motstanderne ikke stikker halen mellom beina og springer og gjemmer seg nå når de har fått det som de vil. Jeg tror ikke vi i nord blir prioritert foran andre landsdeler i viktige framtidige politiske saker innen infrastruktur, samferdsel, skole, forskning eller en bedre hverdag for våre unge og gamle og pleietrengende. Men det er bare gjetning. Det vi nå trenger, er en ny og stor visjon for landsdelen. Vi trenger politikere med visjoner og ryggrad som sammen med landsdelens fremste kvinner og menn innen kultur, utdanning, forskning og næringsliv fatter politiske vedtak som kan løfte den nordlige landsdelen mot nye høyder og samle et splittet land til ett rike. Men vi har igjen fått et bevis for at det er langt fra Tromsø til Oslo.
Ole-Anton Teigen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-06:
I dagens trontaledebatt har vi hatt fire store og viktige saker som vil ha stor betydning for Norge på alle områder i årene framover. For det første er det den store finanskrisen som har fått alvorlige følger i mange land. Jeg hørte bl.a. i nyhetene kl. 21 at Island var på konkursens land. Det andre gjelder fornybar og bærekraftig energi, energiproduksjon og bruk av energi. Det tredje er klima- og miljøutfordringene. Det fjerde punktet som også har vært oppe, er matsikkerhet, matproduksjon og matvaresituasjonen på verdensbasis. Finanskrisen, energi, klima og miljø har svært mange representanter satt på dagsordenen, men mat, matproduksjon og matsikkerhet er det bare noen få representanter fra Senterpartiet sammen med landbruksministeren som har tatt opp. Jeg er svært glad for at dette viktige spørsmålet blir tatt opp, for uten mat hver dag blir vi syke og dør. Det hjelper ikke hvor mange penger vi har på bok dersom vi ikke produserer mat selv, eller noen andre vil selge den til oss. På verdensbasis lever det nesten én milliard mennesker som ikke har til det daglige brød. Det er altså 200 ganger Norges befolkning. I tillegg er det flere millioner mennesker som har sykdommer og lidelser som er relatert til underernæring og sult, og tallet øker for hvert år selv om mange ulike organisasjoner og nasjoner hele verden rundt jobber aktivt for å redusere verdens sult. Dette står i kontrast til at vi aldri i historien har produsert så mye mat i verden som vi har gjort i 2008. Likevel øker altså verdens sultproblematikk. Vi har mat nok til alle, men maten blir fordelt svært urettferdig. Mange, bl.a. vi, lever i ufattelig rikdom og overflod og sliter med fedme og overvekt. I tillegg kaster vi hver dag tusenvis av tonn med fullverdig mat, mens barn og voksne i Asia, Afrika og Sør-Amerika legger seg sultne og gråtende hver eneste kveld, alle kvelder i året. Dette er ikke menneskeverdig. Norge må med sin stemme i verden gjøre alt som står i sin makt for å få en mer rettferdig fordeling i verden. Vi må være med å opprettholde matproduksjonen og bruke matjord til å produsere mat, ikke drivstoff til biler. Vi må produsere all den maten vi kan, her i Norge. Vi har ikke råd til å bygge ned én kvadratmeter matjord. Vi må utnytte de ressursene vi har i eget land, nemlig gras og utmarksressurser, og da må vi satse på drøvtyggerne: sauen, geita og kua - i tillegg til kornproduksjon. Det er viktig å ta i bruk alle mulighetene vi har til rådighet, slik at vi forsterker den norske matsikkerheten med oppbygging av et kraftig norsk beredskapslager av norsk korn og mat, samtidig som vi må ha et sterkt tollvern og et storting som tar bonden og hans utfordring og muligheter på alvor. Først da kan vi i denne sal og hele det norske folk legge oss trygt hver kveld.
Jan Fredrik Vogt (Fremskrittspartiet), 2008-10-06:
Jeg står her i dag med noe ærefrykt, for ifølge de rød-grønne partiene er jeg åpenbart medlem av et av kanskje verdens mest innflytelsesrike og mektige politiske partier. Jeg tror verken Bush, Obama eller McCain kjenner til meg eller Fremskrittspartiets politikk, men likevel er det slik at vi ifølge de rød-grønne har ansvaret for krisen der borte. Og i motsetning til i denne sal har Fremskrittspartiets politikk vært svært lite debattert der. I salen i dag ser vi at Fremskrittspartiets politikk er nesten det eneste som har blitt debattert, kanskje i fravær av en god rød-grønn politikk. Men det er ikke bare på dette området Fremskrittspartiet får ansvar. Nei, også når det gjelder global oppvarming og klima, får vi ansvar for at det blir varmere - selv om vi ikke har vært med på klimaforlik eller styrt Norge. Manglende integrering har vi også fått skylden for, fordi vi ønsker å begrense innvandringen, og fordi vi tør å peke på de utfordringer som følger med en stor innvandringsgruppe. Sult har vi vel også fått skylden for, har jeg registrert, fordi vi ønsker en noe annen politikk når det gjelder u-hjelp. Også kriminalitet har jeg lest at vi har fått skylden for, fordi vi har en skjenkepolitikk som er en noe annen enn de rød-grønnes - selv om jeg ikke vil si at de rød-grønne har gjort så mye med alkoholloven i det siste. Men er det slik som Regjeringen påstår? Jeg tror ikke det. Vi har i dag en flertallsregjering, en flertallsregjering som har muligheter til å gjøre det den vil. Likevel ser vi avisoppslag i dag om løftebrudd. Når det gjelder høyere utdanning og forskning, har Regjeringen prestert kanskje skøytehistoriens lengste hvileskjær. Jeg tror det blir veldig vanskelig å rette opp det på oppløpssiden. I tillegg sier man at man oppfyller Nasjonal transportplan. Men jeg ser ikke at veiene blir bygd. Jeg har ennå ikke sett en meter skinne i mitt eget hjemfylke, Vestfold. Så det kan være fristende å sitere den svenske forfatteren Ivar Wallensteen: «Å feile er menneskelig, å skylde på andre er politikk.» I så måte vil jeg påstå at Regjeringen i hvert fall har mange dyktige politikere. Jeg vil også nevne et annet forhold. Regjeringen har sagt at kapitalismen og markedsøkonomien er en god tjener, men en dårlig herre. Nå mener jeg at vi alle er en del av dette skumle markedet som Arbeiderpartiet sier er så ille. Og som et «arbeiderparti» ville jeg tro og håpe at de vil være opptatt av, og ivareta, sine tjeneres vilkår. Der vil jeg da avslutte med Alan Randolph, som en gang sa om økonomisk politikk: Av misunnelse blir det dårlig økonomisk politikk. Jeg synes at denne regjeringen i for stor grad er opptatt av misunnelse, mer opptatt av å ta de rike enn av å gjøre noe for de fattige.
Ola Borten Moe (Senterpartiet), 2008-10-06:
I trontalen lanserte Regjeringen sin samhandlingsreform. Det er jeg personlig veldig glad fort. Det er en nødvendig reform. Det er en reform som skaper vinnere i alle ender. Målet er et bedre tjenestetilbud, det er et rimelig tjenestetilbud, det er et nærmere tjenestetilbud. I tillegg får spesialisthelsetjenesten eller sykehusene større muligheter for nødvendig spesialisering. Det er også på høy tid at denne reformen kommer. Det er slik at framtiden løser vi ikke med flere sykehussenger. Demografien framover tilsier at vi er nødt til å finne løsninger som ligger nærmere, og som er rimeligere. Et moment som har vært lite belyst i forhold til denne reformen, er de mulighetene som ligger i gode kompetansearbeidsplasser utover i landet. Så dette er en reform som kommer til å skape muligheter for høyt utdannede folk med god kompetanse til å få arbeid overalt i Norge. Det er bra. Jeg er derfor veldig glad og ser framover til at dette skal materialisere seg. Det er jo også greit å se at statsråden legger et voldsomt engasjement i denne saken, og jeg må si at jeg er lite imponert over opposisjonen som har brukt mye av denne debatten til å gjøre narr av et slikt nødvendig grep. Det er ikke et grep som noen andre har tatt initiativ til. Dette er et grep som Regjeringen har tatt initiativ til, og det er i grunnen få ting som vi har et større behov for å lykkes med. Det er også verdt å merke seg dynamikken i denne reformen. Dette er noe kommunene har initiert. Det er et godt eksempel på at samfunnet bygges nedenfra, at det er kommunene som kommer på noe lurt, og at staten så adopterer det. Dette har også skjedd mange andre ganger i norsk velferdsutbygging. Det synes jeg godt Fremskrittspartiet kan merke seg, for det står etter mitt skjønn i skarp kontrast til deres blinde tro på at det er staten som er i stand til å finne de gode løsningene, at det er staten som implementerer dem, og at det er staten som fremmer denne typen dynamikk gjennom lov og påbud. Jeg har også lyst til å si to ting om sentralnettet i denne trontalen. Dette er en viktig infrastruktur. Jeg er veldig glad for at Regjeringen valgte å sette foten ned for en fusjon med det svenske selskapet. Dette er det viktig at vi har nasjonal kontroll over. Det er viktig næringspolitikk, og det er et område som etter mitt skjønn har vært forsømt over en noen tid. Nå er det varslet betydelige investeringer i sentralnettet til Hordaland, til Trøndelag og til Nord-Norge. Det er vi helt avhengige av hvis vi skal få en strømpris som er noenlunde lik, hvis vi skal få like muligheter til næringsutvikling, og hvis vi i framtiden skal unngå å gå i den fella som energisituasjonen i Midt-Norge er et eksempel på.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2008-10-06:
Vi har faktisk en utfordring som må sies å være langt større enn dagens internasjonale finanskrise, og det er vår felles klimautfordring. Vi vet sannsynligvis alle sammen at 70 pst. - kanskje 80 pst. - av utslippene fra energiproduksjonen rundt om i verden er menneskeskapte. Derfor er klimabegrepet så veldig, veldig nært knyttet til energiproduksjonen. Det er en veldig nøyaktig sammenheng her. Derfor var det svært påtakelig at det i trontalen omtrent ikke står noen verdens ting om energi eller energipolitikk. Det er kanskje ikke så veldig overraskende. Dette er sannsynligvis et veldig touchy tema for dagens regjering, og det man måtte være i stand til å skrive om dette temaet, ville komme til å bli svært så upresist og i beskjeden grad anvise noen som helst slags retning for målene. I dette bildet ser vi at konsumet av energi i Norge øker, det øker ganske ukontrollert og altfor mye i forhold til de forventningene man burde ha på dette området. Vi ser at klimautslippene nasjonalt også går i en helt annen retning enn det som er det politiske målet. Og vi ser at målet om produksjon av ny fornybar energi i Norge ikke er i nærheten av å bli nådd. Vi har i klimaforliket satt som en felles ambisjon at vi innen 2016 skal ha på plass 30 TWh ny fornybar energi. Vi ser i dag ikke ut til å være i nærheten av å nå det målet. Det holder ikke å resirkulere som en nyhet at man nå i 2009-budsjettet skal ha på plass 20 milliarder kr i et grunnfond for fornybar energi. Den beslutningen ble tatt allerede i 2006, og utviklingen deretter har dessverre gått i vår disfavør. Man har hatt tre statsråder på tre år i dette departementet. Den siste valgte sågar å bruke tiden til å begynne med til å lytte. Det er ikke mye mer tid igjen til å lytte. Vi har ikke noen politikk på dette området som kan anvise en retning. Det holder heller ikke å si at vi skal ha en energimelding på plass neste år, når oljeproduksjonen i Norge siden århundreskiftet er redusert med en tredjedel. Vi har en regjering med strid innad, rundt og om seg selv, som er veldig flink til å fortelle hva man er imot. Men jeg tror hele klima- og energisektoren nå har et svært sterkt behov for å få vite hva denne regjeringen egentlig er for.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2008-10-06:
Det er Teigenes kveld i kveld. Vi er inne i valgperiodens fjerde og siste år. De politiske resultatene er betydelige, og det er et privilegium å få være med i en debatt som denne. I mitt hjemfylke, Hordaland, er vi opptatt av milliardinvesteringene i CO2-rensing på Mongstad, som kan ha positive ringvirkninger for tusenvis av arbeidsplasser. I går ble det varslet et nytt odontologibygg ved Universitetet i Bergen, og at høgskolen skal samlokaliseres på Kronstad. Dette er viktig utdanningspolitikk, men mer enn det: Det er godt nytt for byggenæringen og arbeidsplassene der. I dag kom meldingen om ny bygning for Gulating. For Vestlandet er også arbeidet med å styrke sykehusøkonomien og å få til en rettferdig inntektsfordeling mellom regionene viktig. Det går en rød tråd gjennom Regjeringens arbeid her hjemme og ute i verden. Utenriksministeren minte en gang i en tale om at Norge ikke nødvendigvis er et lite land - det kommer an på hva vi måler etter. Jeg er enig. I fjor var Norge verdens femte største oljeeksportør. For to år siden var vi den tredje største gasseksportøren. Norge er en stor bistandsaktør og en viktig forsvarer av FN. I forhold til vårt folketall har Norge stor internasjonal innflytelse. Denne innflytelsen må brukes til å være en tydelig stemme for diplomati, fattigdomsbekjempelse og miljø. Norge har vært sentral i arbeidet mot avskoging. Jens Stoltenberg er sentral i samarbeidet for å vaksinere verdens barn og for å redusere barnedødeligheten. Regjeringen har vært initiativtaker i arbeidet for en internasjonal avtale mot bruk av klasevåpen som skal underskrives i Oslo i desember. Dette arbeidet lyser det av. Det stråler. Det er ikke likegyldig hvem som styrer i Norge. Det er ikke likegyldig hvordan vi håndterer hendelsene rundt oss. Når fattige land rammes hardest av global oppvarming, vil vi bekjempe dette gjennom tiltak som satsing på CO2- rensing, miljøvennlig energi og tiltak mot avskoging, eller vil vi overlate styringen til dem som mener at klimaendringene ikke er menneskeskapte? Vil vi styrke bistanden, eller vil vi bygge den ned? Når verden gjennomgår en finanskrise, vil vi da videreføre en ansvarlig økonomisk politikk og den nordiske modellen, eller vil vi overlate styringen til Fremskrittspartiet, som gir inntrykk av å sammenlikne Bushs politikk med sosialisme? Og hvis jeg forstod dem riktig litt tidligere her i kveld, sammenliknet de Kristin Halvorsens politikk med Fidel Castros. Det er ikke likegyldig hvem som styrer i Norge. I 2005 ble det færre hender i eldreomsorgen ifølge SSB. I dag er vi foran skjema med å få 10 000 flere årsverk i eldreomsorgen. I 2005 fikk ikke sykehusene finansiert aktivitetsveksten. I 2008 blir veksten i antall behandlinger finansiert. Under denne regjeringen har 50 000 mennesker gått fra ledighet til arbeid. Flere har en jobb å gå til. Dette er ting som betyr noe. Det handler om mennesker, og derfor håper jeg denne regjeringen om ett år vil være en gjenvalgt regjering.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Bakgrunnen for denne saken er at det de siste årene har vært en kraftig økning i bruken av advokathjelp i pasientskadesaker, og dermed en stor økning i Norsk pasientskadeerstatnings utgifter til å dekke advokathjelp. Fra 2003 til 2007 var det en økning på rundt 90 pst. I denne proposisjonen foreslår Regjeringen endringer i pasientskadeloven slik at det kan iverksettes tiltak for å få bedre kontroll med disse kostnadene. Det er enighet i komiteen om behovet for å sette inn tiltak, og forslagene samler bred støtte i komiteen. De endringene som nå foreslås i pasientskadeloven, innebærer i hovedsak tre ting: For det første foreslås det at pasientskadeloven endres slik at Kongen i forskrift kan gi nærmere regler om dekking av advokatutgifter, bl.a. om at en skal bruke statens offentlige salærsatser. For det andre foreslås det en endring slik at en advokat som tar på seg et oppdrag for en klient som ønsker å fremme et krav mot Norsk pasientskadeerstatning etter pasientskadeloven, eller som klager på et vedtak til Pasientskadenemnda, ikke kan kreve eller ta imot betaling etter høyere timesatser enn den offentlige salærsatsen. For det tredje forlenges søksmålsfristen for domstolsprøving fra fire til seks måneder for å gi pasienten litt bedre tid til å vurdere om det skal reises søksmål. Komiteen støtter både forslaget om å forlenge søksmålsfristen og forslaget om at Kongen i forskrift kan gi nærmere regler om dekking av advokatutgifter. Et bredt flertall støtter også forslaget om å endre loven slik at en advokat ikke kan kreve eller motta ytterligere betaling fra pasienten utover den offentlige salærsatsen. Jeg tror dette vil sikre likebehandling, og at alle pasientene stilles på lik linje i slike saker.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2008-11-25:
Fremskrittspartiet ser at det er behov for å ha kontroll over utgiftene til advokatbistand. Vi vil derfor støtte forslaget om en fast salærtakst. Men vi ser også at det kan være en fare for at pasientskadesaker kan bli nedprioritert av erfarne advokater. Vi mener at den offentlige salærsatsen vil føre til likebehandling i forhold til hva som blir dekket etter at rett til dekning av advokatutgifter er tilstått av Norsk pasientskadeerstatning. I de tilfellene det innvilges rett til å benytte advokat, er det snakk om kompliserte saker som krever høy spisskompetanse, og det må vektlegges. Fremskrittspartiet ser det derfor som viktig at selve størrelsen på salærsatsen vurderes og eventuelt endres, slik at man sikrer bistand fra gode advokater. Vi vil på bakgrunn av dette støtte det forslaget som er framlagt. Fremskrittspartiet kan derimot ikke se at innføring av salærtakst betalt av Norsk pasientskadeerstatning bør begrense pasientens valgmulighet når det gjelder tilgjengelige advokater og retten til å bruke egne midler etter eget ønske i de tilfellene hvor de velger å bruke en advokat som krever en høyere timesats. Det er fortsatt en mulighet til å legge deler av saksbehandlingen utenfor området som Norsk pasientskadeerstatning og Pasientskadenemnda har godkjent, som ikke omfattes av forskriften. Dette vil likevel kunne føre til at pasienten får en høyere regning. Fremskrittspartiet mener at pasienten på forhånd bør kunne kreve vedtak om hvor stor del av advokathonoraret som vil bli dekket, og har mulighet til å ta en beslutning om valg av advokat ut fra egen økonomisk situasjon. Fremskrittspartiet vil derfor ikke støtte forslaget om nytt tredje ledd i § 11 i pasientskadeloven om at det ikke kan kreves ytterligere vederlag fra advokaten ved innføring av den offentlige salærsatsen. Fremskrittspartiet vil støtte forslaget om å forlenge søksmålsfristen for domstolsprøving fra fire til seks måneder, noe vi synes er veldig bra.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Bare noen få merknader fra min side. For det første er jeg selvfølgelig glad for at komiteens flertall i innstillingen har sluttet seg til forslagene i Ot.prp. nr. 81 for 2007–2008. Jeg mener at det er rimelig og naturlig at advokatsalær som dekkes av det offentlige, beregnes ut fra offentlige salærsatser. Tilsvarende ordning med offentlig salærsats gjelder også for offentlig oppnevnte forsvarere. Det er viktig, synes jeg, også å understreke at ordningen her i Norge, selv med denne tilpasningen, er gunstig for pasientene. I tilsvarende pasientskadeordninger i Sverige og Danmark er utgangspunktet at advokatutgiftene ikke dekkes. Jeg mener også at forbudet mot at advokater kan kreve betaling fra pasientene i tillegg til salærsatsen, hindrer at advokatene skyver utgiftene over på pasientene. Jeg tror det ville blitt et svært omfattende byråkrati hvis vi knyttet til hver enkelt sak skulle ta stilling til om det i tillegg til offentlige salærsatser skulle være anledning til å ta seg advokat som krevde betaling utover offentlige salærsatser. Da hadde vi tilført et helt nytt saksbehandlingskompleks til norsk pasientskadeerstatning som jeg ikke mener er formålstjenlig. Men det er viktig å være klar over at pasienter, dersom de ønsker det, kan velge ikke å gjøre seg bruk av ordningen med dekning av advokatutgifter og da selvfølgelig kunne benytte seg av den advokat de selv måtte ønske.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-25:
Regjeringen har som kjent i denne proposisjonen lagt fram forslag om utvidelse av sykmeldingsretten for kiropraktorer og manuellterapeuter. Forslaget er en tilpasning til sykmeldingsreglene fra 1. mars 2007 som ble vedtatt på bakgrunn av Ot.prp. nr. 6 for 2006–2007, og som innebærer at det innen tolv uker skal avholdes dialogmøte mellom arbeidsgiver og arbeidstaker. Dersom arbeidstaker ønsker det, skal legen eller annen sykmeldende behandler delta i møtet. Kiropraktorer og manuellterapeuter har i dag sykmeldingsrett i inntil åtte uker. De vil derfor ikke kunne delta i møter som holdes nærmere tolvukersfristen. En utvidelse av sykmeldingsretten legger til rette for at kiropraktorer og manuellterapeuter vil kunne delta også i møter som holdes etter åtte uker. Innføring av dialogmøter endrer fokus fra vekt på dokumentasjon av manglende medisinsk arbeidsevne og hva man ikke kan gjøre, til fokus på funksjonsevne og hva man faktisk kan gjøre. Det er derfor mer hensiktsmessig at kiropraktor eller manuellterapeut er de som stiller i dialogmøtet, dersom det ikke er andre forhold enn dem disse behandler, som er grunnlaget for sykmeldingen. I slike tilfeller vil gjerne sykmelder være den som fortsatt fysikalsk behandler den sykmeldte, og være nærmere til å vurdere funksjonsevnen i et dialogmøte. Jeg er på denne bakgrunn tilfreds med at alle, bortsett fra Fremskrittspartiets medlemmer i komiteen, er enig i forslaget. Det kan se ut til at Fremskrittspartiet stiller spørsmål ved om kiropraktorer og manuellterapeuter i det hele tatt skal ha sykmeldingsrett. Jeg nøyer meg her med å vise til at dagens ordning med sykmeldingsrett i inntil åtte uker ikke er en prøveordning, men ble gjort permanent og landsdekkende i 2006 etter en grundig evaluering av en forsøksordning i tre prøvefylker. Jeg viser for øvrig til vurderingene i proposisjonen.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2008-11-25:
Jeg vil kort redegjøre for sakens innhold. Forvaltningen av helserefusjoner skal overføres fra Arbeids- og velferdsforvaltningen til Helsedirektoratet innen 1. januar 2009. I denne odelstingsproposisjonen fremmer departementet forslag til endringer i lov om folketrygd som sikrer videreføring av gjeldende regelverk når ansvaret for folketrygdloven kapittel 5 overføres. Helsedirektoratet vil delegere fullmakter i enkeltsaker og ha fokus på overordnet styring og utvikling. Helsetjenesteforvaltningens nasjonale oppgjørsenhet og seks regionale enheter har ansvar for saksbehandling og utbetaling til brukerne. Overføringen skal ikke innebære endrede rettigheter eller plikter for brukerne. Vilkår for stønad, saksbehandling og klagemuligheter forblir uendret. Det er således kun statens organisering av forvaltningsområdet som påvirkes. Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Fremskrittspartiet, støtter lovforslaget. Komiteen slutter seg videre til forslaget om lovendringer i pasientrettighetsloven for å oppdatere henvisninger til ny tvistelov. Lov om psykisk helsevern § 4-8 om pasienter uten samtykkekompetanse som ikke har nærmeste pårørende, oppheves, da dette nå er uttømmende regulert av loven § 4-6. Videre inneholder pasientrettighetsloven § 4-3 en henvisning til § 4-8. Dersom § 4-8 oppheves uten at § 4-3 fjerde ledd endres, blir henvisningen uten mening. Det er derfor åpenbart en forglemmelse at departementet ikke har foreslått nødvendig endring av § 4-3 fjerde ledd, som viderefører gjeldende rett. Komiteen fremmer på denne bakgrunn følgende forslag: «I lov 2. juli 1999 nr. 63 om pasientrettigheter skal § 4-3 fjerde ledd annet punktum lyde: Mangler pasienten nærmeste pårørende, skal avgjørelsen legges frem for annet kvalifisert helsepersonell.» Jeg går ut fra at Fremskrittspartiet ikke støtter dette forslaget.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-11-25:
Jeg vil bare helt kort fremme det forslaget som Fremskrittspartiet har, og som er inntatt i innstillingen. Bakgrunnen for dette forslaget er at vi føler at det som har med helserefusjoner å gjøre, blir best ivaretatt ved at det fortsatt blir liggende innunder Arbeids- og velferdsetaten og de systemene som der allerede er opparbeidet, og som har fungert på en skikkelig måte. Vi mener at det er her dette hører hjemme. Derfor fremmer jeg herved forslaget.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-11-25:
Regjeringen foreslår i proposisjonen å la forskriftshjemmelen i folketrygdloven § 8-7 niende ledd omfatte unntak også fra kravet til legeerklæring ved åtte ukers sykmelding etter folketrygdloven § 8-7 fjerde ledd. Med få ord kan det sies slik at man for kiropraktorer og manuellterapeuter utvider retten til å skrive sykmelding fra åtte til tolv uker. Flertallet i komiteen, alle unntatt Fremskrittspartiet, støtter denne omleggingen. Bakgrunnen for at Fremskrittspartiet ikke ønsker å gå utover de åtte ukene som allerede ligger til grunn, er at det forsøket som er igangsatt, dagens ordning, med inntil åtte ukers sykmeldingsrett, ikke er godt evaluert. Fremskrittspartiet mener at før man går til det skritt å utvide med ytterligere fire uker, burde denne ordningen vært grundig gjennomgått, for å se på virkningene og ikke minst langtidseffekten av det. På denne bakgrunn vil Fremskrittspartiet ikke støtte de forslagene som her foreligger.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2008-11-25:
Etter statsrådens innlegg føler jeg behov for bare å klarlegge én ting: Fremskrittspartiet er ikke imot at kiropraktorer og fysioterapeuter med spesialitet innenfor manuellterapi skal kunne ha sykmeldingsrett i inntil åtte uker. Det har Fremskrittspartiet støttet, og det støtter vi fortsatt. I mitt innlegg, som statsråden burde ha hørt, sa jeg at vi ikke har sett noen evaluering av langtidseffekten av dette, og det var i påvente av en slik evaluering at vi ikke ønsket å gå fra åtte til tolv uker. Det er bakgrunnen. Som sagt, vi støtter at disse yrkesgruppene skal ha mulighet til å sykmelde. Det må det ikke foreligge noen som helst tvil om.
Martin Engeset (Høyre), 2008-02-28:
På vegne av representantene Robert Eriksson, Åse Gunhild Woie Duesund, André N. Skjelstad og meg selv har jeg gleden av å fremme forslag om lov om endring i lov av 28. februar 1997 nr. 19 om folketrygd - folketrygdloven.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-28:
Jeg vil berømme forslagsstillerne fra Venstre for Dokument nr. 8:31. Det er helt nødvendig å endre lovverket slik at det ikke er tvil om at fysisk avstraffelse av barn er forbudt i Norge. Det er helt nødvendig med en klargjøring, slik forslagsstillerne understreker i dette forslaget. All form for fysisk avstraffelse som ledd i barneoppdragelse, er forkastelig og helt uakseptabelt. Fysisk avstraffelse er ydmykende og krenkende, og i likhet med voksne har barn rett til å bli behandlet med respekt, slik at de ikke utsettes for vold og krenkelser. Vi har som samfunn et felles ansvar for at barn ikke blir utsatt for vold, overgrep og krenkelser. Det må derfor ikke være tvil om at det er absolutt nulltoleranse overfor alle krenkelser mot barn. Vi vet at overgrep og vold setter dype spor hos barn. Det er dypt tragisk for dem det gjelder, og det koster samfunnet enorme ressurser å reparere. Flertallet i komiteen understreker at det som er forbudt mot et voksent menneske, også skal være forbudt mot barn. Foreldres refselsesrett ble opphevet i 1972. Og for å gjøre det helt klart at det ikke er lov å bruke vold i oppdragelse, kom bestemmelsen om at barn ikke må bli utsatt for vold, inn i barneloven i 1987. Det følger nå av barneloven § 30 tredje ledd om innholdet i foreldreansvaret at barn ikke må bli utsatt for vold, eller på annet vis bli behandlet slik at den fysiske eller psykiske helse blir utsatt for skade eller fare. Det er imidlertid ikke knyttet noen sanksjoner direkte til reglene i barneloven. Høyesteretts uttalelse i Rettstidende 2005 med hensyn til at det ikke vil rammes av straffeloven § 228 dersom foreldre i oppdragelsesøyemed tildeler sine barn lettere klaps, har vakt stor offentlig debatt. Uttalelsen har blitt kritisert for å gi en uklar rettstilstand, som i praksis kan føre til at noen oppdragere griper til hardere refselsesmidler enn lovlig, fordi de ikke har fått et klart signal å holde seg til. Kjennelsen åpner for at barn ikke får det samme vern om sin fysiske integritet som voksne. Hensikten med det private lovforslaget som vi nå behandler, er å tydeliggjøre rettstilstanden, slik at det framgår uttrykkelig at foreldre ikke kan bruke noen form for fysisk avstraffelse overfor barn i barneoppdragelsen. For å oppnå dette må man endre barneloven og straffeloven. Dokument nr. 8:31 for 2007-2008 inneholder bare forslag om endringer i barneloven. Komiteens flertall fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme for Stortinget forslag om endringer i barneloven § 30 i tråd med intensjonen i Dokument nr. 8:31(2007-2008) (…) Regjeringen bes samtidig vurdere om det er behov for å klargjøre og eventuelt forsterke barns vern mot fysisk avstraffelse i straffeloven. Regjeringen bes legge fram lovforslaget i løpet av høsten 2008/våren 2009. » (2007-2008) (…) Komiteens flertall er enig i dette, men det er klart at Fremskrittspartiet ikke støtter dette forslaget. Som sagt vil jeg berømme forslagsstillerne. Dette var et helt nødvendig grep å ta, og vi takker for forslaget!
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-02-28:
Denne debatten viser helt tydelig at dette lovforslaget er helt nødvendig. At Fremskrittspartiet hevder at vi ikke kan dokumentere at det er en debatt om vold i forholdet mellom barn og voksne i Norge, utenom å vise til avisinnlegg her i denne sal, viser hvor lite Fremskrittspartiet er opptatt av denne debatten. Barn som blir slått, tar skade av det, det vet vi. Fysisk avstraffelse er en fallitterklæring. At voksne mennesker må ty til fysisk avstraffelse i oppdragelsesøyemed, mener jeg er en fallitterklæring. Jeg kan ikke klapse til representanten fra Fremskrittspartiet når jeg er uenig med ham eller mener at han bør oppdras. Det kan man heller ikke gjøre overfor barn. Derfor er det helt nødvendig at vi får en presisering i lovverket. Jeg syns representanten fra Fremskrittspartiet viser veldig klart hvor viktig det er, for i innstillinga står det at Høyesterett sier at man ikke kan straffes for å klapse barn i oppdragelsesøyemed. Når representanten fra Fremskrittspartiet snakker om ørefiker, mener jeg faktisk at man har gått mye, mye lenger. For meg er en klaps noe helt annet enn en ørefik. Og hvor langt er det da fra ørefik til grovere vold? Jeg mener at denne debatten har vist at det faktisk er viktig at vi får til en presisering i lovverket, både i barneloven og i straffeloven, som fastslår helt klart at det å fysisk avstraffe barn ikke er lov i Norge, på samme måte som det ikke er lov i forhold til voksne. Det er helt nødvendig at barn i dette landet har den samme rettssikkerheten som voksne. Jeg vet at representanten fra Fremskrittspartiet har bedt om ordet etter meg. Jeg vil da at representanten skal presisere: Er klaps og ørefik det samme?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 2008-02-28:
Jeg synes det er betimelig å gi ros til forslagsstillerne for dette forslaget. Norge blir på mange måter sett på som et foregangsland når det gjelder barns rettigheter, ikke minst for at vi har en streng lovgivning når det gjelder fysisk vern av barn. Allerede i 1972 ble adgangen til fysisk å refse ungene i oppdragelsesøyemed fjernet. Den lovendringen har vært nødvendig for å endre holdninger i samfunnet vårt når det gjelder avstraffelse av unger. Det har skjedd en kraftig endring i bruken av det i de årene som har gått. Det har vært en prosess, og det er ikke slik at slike holdninger endres over natten. Forrige gang Stortinget behandlet endringer i barneloven i forhold til fysisk avstraffelse av barn var i 1987. I forarbeidene den gangen ble det gitt en uttalelse om hva bestemmelsen var ment å dekke. Det ble da påpekt at bestemmelsen ikke var ment å ramme «Lette klaps over hånden eller mot buksebaken som en spontan reaksjon(…) (…) Når Høyesterett i Rettstidende 2005 side 1569 i en kommentar velger å bemerke at loven ikke dekker «lette klaps », tolker jeg det slik at Høyesterett gjør et forsøk på å gjøre lovgiver oppmerksom på den rettslige situasjonen som i dag foreligger. Derfor er det ekstra betimelig at forslagsstillerne nettopp har fremmet dette viktige og nødvendige endringsforslaget. I 2008 bør vi ha en moderne lov som tydelig tar avstand fra fysisk avstraffelse av barn. Barn som blir slått, slår sjøl. Vi voksne er rollemodeller. Slår vi ungene, tror ungene at det er en grei reaksjon de også kan bruke både overfor andre barn og i voksenlivet. Det er også et paradoks at barn har mindre rettsbeskyttelse enn voksne gjennom loven. Det er ikke lov for voksne å slå voksne etter straffeloven, og det bør heller ikke være tillatt å gi barn et klaps. I tillegg til at flertallet i komiteen støtter forslagsstillernes forslag om å endre barneloven, går vi ytterligere til verks. Vi ønsker også at vi skal se på straffeloven, slik at vi også får oppdatert det lovverket i tråd med det forslaget, slik at vi sørger for at vi har et moderne lovverk som beskytter og sikrer ungene våre på en akseptabel måte.