Trine Skei Grande (Venstre), 2012-06-04:
Det kan ved første blikk virke som dette er en innvandringspolitisk interpellasjon, men det er likeså mye en kvinne- og likestillingspolitisk interpellasjon. Jeg får mange henvendelser med dette som tema, og det kan beskrives slik en mail begynner: «Jeg levde ett ganske normalt liv fram til jeg møtte verdens mest vidunderlige mann.» Retten til å leve med den man er glad i, retten til å leve sammen som familie, er en grunnleggende menneskerettighet. Som jeg har sagt før til denne regjeringa, så skal de ha skryt for å ha jobbet for retten til å kunne få leve med den man er glad i, uavhengig av hvilket kjønn den man er glad i, har. Men det er fortsatt litt igjen når det gjelder retten til å leve med den man er glad i, hvis man gjør noe så rart som å forelske seg utenfor EØS. Mange av de historiene vi mottar, er ganske hjerteskjærende. Mange er offer for lover som hadde helt andre intensjoner enn de lovene de blir rammet av. Jeg lurer på hvor mange kjærlighetsekteskap vi er villig til å ofre for å oppnå helt fundamentale ting. Eller som en godt voksen dame i Trøndelag, som har forelsket seg i en godt voksen mann fra Egypt, skriver: «hadde jeg funnet min kjære i et europeisk land … ville han vært her nå..uten problem ….. men kjærlighet kommer uansett hvilket land det er … men min mann er egyptisk … med visumplikt..» Nå opplever vi at vi har norske kjærlighetsflyktninger i Sverige – det er ikke så rart – men vi har dem også i Danmark. Så sjøl Danmark, som har en så streng asylpolitikk, inngått sammen med Dansk Folkeparti, opplever vi nå at nordmenn drar til for å få lov til å leve sammen som familie. Jeg har foran meg oversikten over innvilgelsesprosenter for familiegjenforeninger. Jeg går ut fra at det ikke er kjempemange homofile par i statistikken, men kvinnelige referansepersoner med mannlig innvandret partner får oftere avslag, spesielt etter at den nye utlendingsloven trådte i kraft. Det kan skyldes at kvinner forelsker seg i andre land enn menn forelsker seg i, men det er en tydelig, stor kjønnsforskjell i tallene. Det kan ha mange årsaker. Proformaekteskap er noe som egentlig har ganske lav frekvens i de tallene vi ser. Det var ca. 100 avslag i fjor på grunn av proforma, av ca. 12 000 som fikk innvilget familiegjenforening. Men jeg blir jevnlig kontaktet av spesielt kvinner, nettopp på grunn av proforma, og vi kan jevnlig lese i avisen om proformaekteskap som en måte å lure innvandrere inn til Norge på, sist med en stor artikkel i Aftenposten i fjor. Det er et faktum at det er flere menn som får avslag på proforma, altså der det er kvinnen som bor i Norge. Jeg opplevde sjøl da jeg spurte ansatte på ambassaden i India om familiegjenforening, der de akkurat hadde hatt et intervju med et par – en norsk kvinne og en indisk mann – at intervjueren fra ambassaden sa det var klinkende klart at den norske dama var fryktelig forelsket, men hun var usikker på om den indiske mannen var like forelsket. Jeg har vært i bryllup i Norge der jeg av og til har vært usikker på om begge parter har vært like forelsket, men at det skal være norske utlendingsmyndigheters oppgave å vurdere grad av forelskelse ved ekteskapsinngåelse, syns jeg er feil. Vi merket oss at en periode ble familiegjenforeninga med Hellas og Tyrkia stoppet fordi man fryktet det var en organisert aktivitet med å knytte norske kvinner mot tyrkiske menn – som om det skulle være en fullstendig stor nyhet at det finnes steder der man jobber aktivt for å knytte norske menn mot thailandske, filippinske eller russiske kvinner. Man stopper altså gjenforening fra et land fordi man tror det er organisert når det gjelder kvinner, mens man med fullt åpne øyne ser at det er organisert aktivitet fra andre land når det gjelder menn. Det er faktisk ikke sånn at kjærlighet i organiserte bekjentskaper, om det så er Internett-dating eller hva det er, er mindre verdifull enn andre. Eller som Guro sier: Vi har dessverre vært i en prosess i over tre år nå. Den måten man blir behandlet på, er rett og slett utrolig. Jeg hadde ikke i min villeste fantasi forestilt meg at jeg skulle bli utsatt for en slik behandling av et statlig system. Norsk utlendingspolitikk har en tendens til å ta utgangspunkt i ekstremtilfeller. Underholdskravet og underholdskravets formuleringer er knyttet til kampen mot tvangsekteskap. Da UDI behandlet 25 100 søknader om familiegjenforening i fjor, som jeg nevnte i stad, fikk 12 900 godkjent familiegjenforening. Mitt spørsmål til statsråden er: For hvor mange av de 12 000 tror man det er en fare for tvangsekteskap? Hvor mange av de kvinnene vi her tror det er snakk om, gjelder det for? Hva tror statsråden? I mange tilfeller lager vi politikk for ekstremtilfellene, mens vi ser at vi rammer de daglige, hverdagslige tilfellene. Vi må bekjempe tvangsekteskap, selvfølgelig, men det er mange måter å gjøre det på. Den beste måten å gjøre det på er ikke å gjøre livet surt for absolutt alle andre. Jeg vil gjerne høre fra statsråden om det er dokumentert hva det strenge underholdskravet har gjort i kampen mot tvangsekteskap. Så noen ord om underholdskravet. Som statsråden og presidenten vet, har jeg, sammen med Borghild Tenden, fremmet et eget representantforslag om en mer rettferdig familiegjenforening. Jeg har hørt statsråden gjentatte ganger si at man har dette til vurdering. Jeg forventer ikke at statsråden skal konkludere i saken, men det som hadde vært interessant å høre, er hva hun mener er for strengt i dagens system: Er det kravet bakover i tid, er det den manglende fleksibiliteten, eller er det sjølve nivået på underholdskravet? Avslutningsvis vil jeg si at jeg ikke beskylder UDI for å drive diskriminering, men det regelverket vi har laget her, og måten vi innretter det på, og måten vi også mistenkeliggjør folk i systemet på, gjør at vi driver med indirekte diskriminering. Dette får følger for folk, spesielt kvinner, som opplever at det de møtte i møte med det offentlige Norge, var en ren, skjær papirbehandling, at retten til å kunne bo sammen med den man er glad i, viste seg å være et mareritt av en saksbehandling – et mareritt fordi man trodde at man ville oppnå andre ting med loven enn det man faktisk gjør. Folk føler de blir behandlet som forbrytere, sjøl om de egentlig bare prøver å få oppfylt sine rettigheter, som de har ifølge norsk lov. Her må vi innrømme at vi i denne salen har gått veldig aktivt inn med aktive virkemidler for å oppnå én ting, men det har fått en del følger, spesielt for mange par, og spesielt for kvinner, som gjør at vi ikke oppnår å følge menneskerettighetene. – Det er de spørsmålene jeg har til statsråden.