André N. Skjelstad (Venstre), 2008-02-07:
NAV-reformen har store mål: bedre arbeidsretting, bedre brukerretting og en mer effektiv forvaltning. Venstre var - og er - en pådriver for NAV-reformen. Bare et skikkelig samarbeid på tvers av etatsgrensene kan være med og sikre borgernes rettigheter i møte med det offentlige. Vi har holdt pusten lenge nå. Vi har ikke ønsket å gå hardt ut og kritisere utviklingen av NAV-reformen, fordi vi skjønner at den er krevende. Det er svært krevende med omorganisering. Dette er en gigantorganisering av ulike kulturer, systemer, lokalisering og kompetanse. Derfor er det også prisverdig at interpellanten tar opp dette, så vi kan diskutere det midt i en fase. Det må bli en annen fokusering. Det kan ikke være slik at ansatte de neste tre årene skal ha blikket rettet mot interne forhold. Krangling om lønn mellom ansatte fra ulike deler av det gamle systemet har det vært mye av. Ansatte som har utført de samme arbeidsoppgavene, har fått forskjellig lønn, fordi de kom fra ulike etater da sammenslåingen ble gjennomført. Det er på mange måter en oppskrift på uro. Det har kommet fram mye kritikk i media i løpet av det siste året, og mange skylder på reformen. Problemet er ikke nødvendigvis reformen, men den organiseringen som nå trer fram. Venstre ser med bekymring på hvordan tunge brukeres behov ivaretas. Innenfor tidligere trygdeetat og Aetat var det kompliserte lover og forskrifter. Det krevde høy kompetanse å fortolke disse. Det er krevende for hver enkelt saksbehandler å ha oversikt over og tilrettelegge for brukere med sammensatte problemer og utfordringer. Én dør inn og en førstelinjetjeneste som gjør at folk ikke blir sendt fra saksbehandler til saksbehandler, er viktig for at brukerne skal ha et verdig tilbud. All brukererfaring, som også interpellanten har henvist til, tyder på at det nødvendigvis ikke har blitt enklere, men én dør inn må nettopp bety én dør inn. Det kommer tilbakemeldinger om lengre ventetider, dårligere kontakt med saksbehandlere og mer byråkrati. Hvis dette vedvarer, forsvinner poenget med å slå sammen trygdeetat, arbeidsmarkedsetat og sosialkontor til ett felles velferdskontor. På det lokale NAV-kontoret skulle folk få én dør inn, én skranke og én saksbehandler å forholde seg til, slik at de ikke ble en kasteball. Venstres bekymring er at svaret på problemet blir økt sentralisering. Da ville det bli vanskelig for alle NAV-kontorene å ha tilgang til riktig kompetanse. En sentralisering av tjenestene ville gjøre det vanskeligere for brukerne. Det viktigste med NAV-reformen må være at brukerne opplever det som enkelt å få tilgang til tjenestene, og at kompetansen kan komme så nær brukeren som mulig. Sentralisering har aldri vært Venstres intensjon med reformen. Det ser ut til at en del kommuner har problemer med personvernmessige forhold. Hvis det lokale NAV-kontoret er organisert i kontorlandskap, og man kommer for å be om hjelp, er det ikke så ok å gi alle mulige private opplysninger over en skranke eller sitte tett ved siden av en annen og fortelle sin historie. Mange brukere gir uttrykk for at det verste ved å henvende seg til hjelpesystemet i Norge, er å måtte brette ut livet sitt i alle detaljer. Hvis disse i tillegg må brettes ut når en annen sitter og hører på, kan det fort gjøre at man slutter med å oppsøke NAV, med de problemer som det kan resultere i. Jeg vil derfor oppfordre statsråden til å gi instrukser om at de enkelte NAV-kontor ikke nødvendigvis har åpne kontorlandskap. Det kan ha mer å si enn man kunne tro. Førstelinjetjenesten må organiseres slik at brukerne føler seg velkomne og blir tatt imot på en ordentlig måte. Et annet personvernmessig problem som NAV-systemet bør fokusere sterkt på, og som jeg bl.a. har tatt opp tidligere, er praksisen med at NAV i en rekke sammenhenger har bedt og ber om hele pasientjournaler. Denne praksisen bør begrenses i størst mulig grad. Det bør foreligge sterke indikasjoner og bevis på trygdejuks før slike virkemidler tas i bruk. Tilliten til systemet avhenger av det. Hvis folk skal kunne ta kontroll over sitt eget liv og reise seg etter sykdom eller andre problemer, må de føle at hjelpesystemet spiller på lag og ikke motarbeider dem. Ca. 700 000 mennesker i yrkesaktiv alder står i dag utenfor arbeidsmarkedet. For at de politiske målsettingene skal nås og offentlige utgifter balanseres mot inntektene, må flere komme i arbeid. Det er den viktigste velferdspolitiske utfordringen vi har. Norge bruker over 100 milliarder kr i året på trygd til mennesker i arbeidsfør alder. Venstre vil gjøre det lettere å kombinere utdanning, arbeid og trygd, bl.a. for å hindre at mange går over på full uføretrygd. Her støtter vi Regjeringens tilnærming til arbeidslinjen. Men det har en begrensning. Ikke alle kan arbeide, ikke alle greier dagens arbeidsliv. De må få gode tilbud og bli møtt på en verdig måte. En voksende gruppe uføre og langtidsledige har for dårlige levekår. I de største byene lever bostedsløse og mennesker med rusproblemer og psykiske lidelser under for dårlige forhold. Mange faller mellom to stoler, fordi de ikke passer inn hos de offentlige tjenestene som yter hjelp. For Venstre er det et særlig ansvar å se til disse når samfunnet skal reformeres. Det er her den sterkeste velferdssatsingen må komme. Et samfunn er ikke bedre enn det tilbudet det gir til sine svakeste. Tilliten til NAV-reformen avhenger nettopp av det.