Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2008-12-09:
Jeg vil starte som komiteens leder, Olav Akselsen: Dette er en historisk dag. Det er første gang i norsk historie vi når 1 pst. i bistand. Sammen med Sverige er vi det eneste landet som har klart dette – i hele verden. Vi kan ikke sende opp fyrverkeri inne i stortingssalen, men det er all mulig grunn til å feire. Og det er all mulig grunn til å sende en takk til de partiene – regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre – som har bidratt til at vi er der vi er i dag. Jeg vil også tilby en pakt med Kristelig Folkeparti: Hvis Kristelig Folkeparti kan love ikke å løpe rundt og gjøre hva det er mulig å gjøre for å trekke denne store begivenheten ned, så skal jeg love hver gang å huske på og bidra til at Kristelig Folkeparti får sin del av æren for at vi er der vi er. For om ikke Kristelig Folkeparti under Bondevik-regjeringen hadde fått dette opp én promille hvert år, hadde det vært mye vanskeligere for den rød-grønne regjeringen å føre denne stafettpinnen i mål med det gode og flotte resultatet vi nå har. La meg så bruke mye av innlegget til å kommentere innlegg i salen, og la meg starte med Fremskrittspartiet. Åslaug Haga har meget grundig påvist hvordan Fremskrittspartiet undergraver det vi andre synes er viktig, nemlig solidaritetslinjen i utenrikspolitikken. La meg prøve å påvise hvordan Fremskrittspartiet slår seg selv på munnen og undergraver sin egen logikk. Hvis man synes det er utrolig viktig i utenrikspolitikken og i utviklingspolitikken, som Fremskrittspartiet hele tiden framfører, å ha et godt forhold til USA, hvorfor da undergrave de to sidene ved norsk utenriks- og utviklingspolitikk som amerikanerne er mest interessert i? Det ene er vår klima- og nordområdepolitikk. Det andre er vårt bidrag i fredsprosesser og lokal og regional konfliktløsing. Det vil ikke være lett for utenriksministeren å være leder for giverlandsarbeidet i de palestinske områdene, og derfor være relevant for amerikanerne, hvis vi ikke har noen penger å bidra med. Det er ikke mulig for verken utenriksministeren eller meg å bidra vesentlig og på en effektiv måte i Sudan – hvor f.eks. presidentkandidaten fra det republikanske parti hadde en av sine nærmeste politiske rådgivere, Williamson, som spesialutsending – hvis vi ikke har penger å bidra med. Det vil heller ikke være mulig i Nepal eller Burundi eller Afghanistan eller noe annet sted. Interessant nok har Fremskrittspartiet forstått logikken i at man trenger penger i Afghanistan. Men hvorfor man ikke trenger penger i Palestina eller Sudan eller Burundi eller Nepal eller Sri Lanka, er umulig å forstå. Realiteten vil jo selvfølgelig være at vi ville være helt irrelevante på alle disse områdene for amerikanerne hvis Fremskrittspartiet skulle gjennomføre sin politikk. Dette ble illustrert til fulle på Fremskrittspartiets landsmøte. Da hadde man invitert en kritiker fra Uganda som sa mye interessant om bistand. Men vedkommende ønsket å avvikle bistanden til det landet hvor han er engasjert i politikken. Fremskrittspartiet hoppet umiddelbart på det, og mente at vi burde avvikle bistanden til Uganda. Men så påviste jeg overfor Siv Jensen at Uganda er jo USAs viktigste politiske allierte på det afrikanske kontinentet – iallfall én av dem. Det var det første landet som sa seg villig til å sende soldater til Somalia da amerikanerne bad afrikanske land om det. Da ble det plutselig stor usikkerhet om det var så lurt å kutte i bistanden til Uganda likevel. Jeg tror Fremskrittspartiet har en meget betydelig jobb å gjøre, ikke bare med å overbevise oss andre om at de er solidariske, men enda mer for å få en indre sammenheng i sin egen politikk. Å angripe Regjeringen for å svikte i korrupsjonsbekjempelse, samtidig som man ikke vil ta opp kampen mot skatteparadiser, er jo også et annet eksempel på denne typen manglende logikk. Høyres Finn Martin Vallersnes tok opp et meget viktig tema, som jeg skal innrømme at vi ikke har tenkt nok gjennom så langt, og det er det norske forslaget som nå står meget sentralt i de internasjonale klimaforhandlingene, om å ta 2 pst. av karbonmarkedet og øremerke til tiltak for klimatilpasning. Det er mye diskusjon om det. EU bad Norge om et eget møte om det i Poznan i går. Så det er et meget sentralt forslag. Men skulle vi lykkes med det, vil også spørsmålet om på hvilken måte den konstitusjonelle kontrollen med dette skal foregå, hvordan kontrollsystemene skal bygges opp og en rekke slike spørsmål, melde seg, noe vi – også tilskyndet av det Vallersnes sa – skal ta en mye grundigere gjennomgang av. Men la oss også ha in mente at vi er i startfasen i denne diskusjonen. Det vil neppe bli gjennomført identisk med det forslaget Kristin Halvorsen i sin tid la fram. Vi er i dialog med mange, og vi må utvikle forslaget. Men å bruke karbonmarkedet er den eneste realistiske måten å få den store ekstrafinansieringen av klimatilpasning som vi trenger. Vallersnes var også inne på eierskap og budsjettstøtte. Jeg har ingen problemer med å si at det er kondisjonalitet knyttet til budsjettstøtte. Vi gir ikke budsjettstøtte til diktatorer. Jeg er også enig med Venstre i at vi må ta en ny runde og se på situasjonen i Nicaragua, hvor man ser meget foruroligende trekk. Vi gir budsjettstøtte til land hvor det er et minimum av kontrollinstanser i form av revisjonstiltak, opposisjon, kontroll i nasjonalforsamlingen osv. – ikke på norsk nivå, men der det finnes elementer av disse. Selvsagt er det kondisjonalitet når vi gir budsjettstøtte, akkurat som det er kondisjonalitet på en serie andre områder i norsk bistand. Det er noe helt annet enn den spesifikke formen for kondisjonalitet som Verdensbanken og pengefondet var kjent for. Ågot Valle tok opp FNs rolle i finanskrisen. Det støttet Norge i Doha. Det vil vi støtte. Men jeg må også erkjenne at G20 sannsynligvis kommer til å være det mest avgjørende forumet for debatter på dette området, slik at vi må både bidra inn i det systemet og gjennom FN og på en serie andre måter. Kvinnesatsing er selvsagt helt sentralt. Både Kristelig Folkeparti og Venstre har tatt til orde for mer konsentrasjon av bistanden, men omtrent uten å komme med et eneste forslag om hva det skal kuttes ned på. Men man har en rekke forslag til hvor man bør gjør mer, i tillegg. De nye landene hvor Norge har økt bistanden de senere år, er Madagaskar, Burundi, Liberia og nå Kongo. Hvis det er ønske om å kutte i noen av disse, la oss iallfall få det på bordet, så vi kan ha en realistisk debatt om dette. Det eneste forslaget jeg hører om nedkutting i bistand – altså ikke bare å legge flere ting oppå det Regjeringen gjør – gjelder Latin-Amerika. Men la oss huske at storparten av pengene til Latin-Amerika går til skogtiltak, som vi alle er enige om. Den nest største delen av pengene går til olje for utvikling, som hele Stortinget også har vært enig i. Den tredje største mottakeren er IDEA, den svenske organisasjonen som ledes av tidligere statssekretær Vidar Helgesen. Jeg oppfatter at det også har vært bred enighet om at det er godt å støtte deres demokratitiltak. Jeg har ingen problemer med å innrømme at bistanden til Latin-Amerika er ideologisk motivert. Den er basert på ideologien som heter demokrati. Det er en veldig viktig ideologi. Demokrati i Latin-Amerika viser seg nå ved at man har to kvinnelige presidenter, man har en fagforeningsleder som president, man har en urbefolkningsrepresentant som president, og man har de fattiges biskop som president i Paraguay. Man har fått en kjempeutvidelse av bredden i demokratiet, akkurat på den samme måten som vi har hatt i Norge, der først bondebevegelsen, så arbeiderbevegelsen og så kvinnene og urbefolkningsrepresentantene har kommet inn i politikken. Det fortjener støtte. Denne ideologien, som heter demokrati, bør vi alle gi støtte til. Til slutt: Jeg vil understreke det utenriksministeren var inne på, for det er til sjuende og sist det aller viktigste nå: Hvordan kan vi koble sammen den kortsiktige håndteringen av finanskrisen i vårt eget system, i form av den krisepakken som Regjeringen nå konsulterer opposisjonen om, og som vil komme til Stortinget i januar, hvor det vil komme kortsiktige sysselsettingstiltak? Men vi må også bidra til å dreie norsk økonomi i en mer langsiktig, grønn retning, med den samme logikken internasjonalt: Hvordan få til reguleringer av global økonomi og global stimulering som bidrar til en grønnere økonomi? Det som gir grunn til håp, er framfor alt at de viktigste lederne i verden har vært så tydelige på dette området. Da tenker jeg ikke på norske politikere, som også har vært tydelige på det, men både Obama, den kinesiske statsminister, Wen, og Sarkozy, på vegne av det franske formannskapet i EU, har alle vært helt krystallklare på at man vil sikre at de fattigste landene ikke lider under denne krisen, at man skal bruke klimakrisen til å dreie økonomien i en grønnere retning, og at man aldri vil bruke finanskrisen som unnskyldning for ikke å gjøre noe for klimaet. Det er løfterikt. Det er alltid et sprang mellom politiske ord og handling, men det er også veldig, veldig viktig at de politiske ordene sies, fordi det setter rammene for hva som blir gjort. De fattigste landene kan komme til å bli rammet, ikke så mye av bistandsreduksjoner som av mindre eksport, færre investeringer, mindre turisme og mindre penger sendt hjem fra innvandrere f.eks. her i landet. Land som får alle disse problemene oppå hverandre, kan komme til å få meget betydelige problemer som følge av finanskrisen. Jeg har ingen problemer med det forslaget som Fremskrittspartiet her har satt fram. La oss se på om det er enkelte utviklingsland blant Norges viktigste samarbeidspartnere som vi skal gjøre spesielle tiltak overfor.