Sylvi Graham (Høyre), 2013-05-14:
Jeg vil også gjerne gi honnør til interpellanten for at denne interpellasjonen er satt på dagsordenen, ikke minst siden Stortinget nettopp har vedtatt ratifisering av FN-konvensjonen om rettighetene til mennesker med nedsatt funksjonsevne – selv om det, i parentes bemerket, tok sin tid å nå. Denne ratifiseringen gir oss forpliktelser. Hovedformålet til konvensjonen er å sikre personer med nedsatt funksjonsevne like muligheter til å realisere sine menneskerettigheter, og bygge ned hindre som vanskeliggjør det. Konvensjonen skal bidra til å motvirke diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne. Norge har nå bekjent seg til de verdier som her er beskrevet. Dette er verdier i et samfunn, sånn som Høyre og jeg ser det, eller et normativt grunnlag, som statsråden kalte det. Men resolusjonens forpliktelser stopper ikke ved riksgrensen. Dette er standarder som vi ønsker skal være gjeldende i vårt samfunn. Da kan vi intet mindre enn mene at det er standarder og verdier som vi også må ønske for andres samfunn. Interpellanten viser til at det har vært lite oppmerksomhet internasjonalt, og ikke minst i Norge, om behovet for å forsterke arbeidet rettet mot funksjonshemmede. Ja, vi har kanskje gått svært stille i dørene, for vi har ikke feiet skikkelig for vår egen dør. I og med at Norge brukte om lag syv år fra vi undertegnet til vi ratifiserte FN-konvensjonen, har vi ikke engang vært noe foregangsland. Signalene vi har sendt ut, har vel heller kanskje vært: Dette haster jo ikke så fryktelig. Forkjempere for funksjonshemmedes rettigheter i mange land har ønsket å kunne holde Norge opp som en ledestjerne, og har ventet på vår ratifisering. Det var som utenriksministeren sa tidligere i dag: EU lytter når Norge har noe å fortelle – så også i denne saken. Men nå er vi i gang med å feie for egen dør og vil måtte ta en aktiv posisjon som pådrivere for å bedre situasjonen for funksjonshemmede i de land der Norge gjør en bistandsinnsats. Norad-rapporten fra 2012 er ikke gledelig lesning, men gir forslag og inspirasjon til hva som kan bedre vår innsats på dette feltet. Inkluderingen av funksjonshemmede er et menneskerettighetsspørsmål. Det er en utfordring som ethvert samfunn må adressere, og som Norge til enhver tid må tydeliggjøre. Det må kreves respekt for gjeldende sivile, politiske, økonomiske, sosiale og kulturelle rettigheter til mennesker med nedsatt funksjonsevne. Mange land har gått et stykke vei i forståelsen av funksjonshemming. Det skal ikke lenger være «bare» en helseutfordring. Det er ikke primært et sosialpolitisk spørsmål om hjelpeordninger, men et spørsmål om rettslig likestilling – ja, menneskerettigheter. Alle samfunn må strebe etter å bygge ned de funksjonshemmende barrierene. Derfor må Norge prioritere denne tematikken politisk overfor de land man engasjerer seg utviklingspolitisk med. Norge bør også kreve støtte til likemannsarbeidet og forkjemperne i de funksjonshemmedes egne organisasjoner. Atlas-alliansen har vært trukket fram tidligere. De er gode medspillere, både her hjemme og der ute. Jeg ønsker at statsråden skal ta med seg denne enkle sammenhengen: Det som gis oppmerksomhet, får oppmerksomhet – eller som statsråden selv sa: Det vi spør om, er det som får fokus. Rettigheter for mennesker med nedsatt funksjonsevne, er et spørsmål om styresett, deltagelse, ikke-diskriminering og ansvarlighet. Det er et spørsmål om økonomi og fysisk infrastruktur også, men først og fremst et spørsmål om holdninger og oppmerksomhet om menneskerettighetene. Det å stille krav er å ta på alvor, enten det gjelder våre samarbeidspartnere i utenrikspolitikken eller våre egne skoleunger. Derfor håper jeg at statsråden vil ta med seg dette og bruke den anledningen han nå har fått, både gjennom ratifiseringen og ved at tematikken er satt så behørig på dagsordenen av interpellanten – som jeg igjen berømmer for det.