Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2013-12-12:
Kunnskap er en av bærebjelkene i et moderne samfunn. Derfor får forskningen en stadig mer sentral plass i samfunnet vårt. Vi får flere forskere, og det bevilges stadig mer penger til forskning. I dette budsjettet fortsetter den satsingen vi hadde under den rød-grønne regjeringen, og det er grunnleggende sett bra. Likevel skal vi kunne forsvare den stadige økningen av penger til forskning, og at forskningen må komme til anvendelse. Vi skal selvfølgelig ha nysgjerrighetsdrevet grunnforskning som basis, men den økte satsingen må ha en hensikt. Den nye kunnskapen må tas i bruk. Som nasjon må vi bli flinkere til det på nær sagt alle områder: i bedriftene, på sykehusene, i kommunene, i Forsvaret, hos politiet, innen velferdsproduksjon, barnevern og eldreomsorg. Økt bruk av forskningsbasert kunnskap kombinert med innovasjon og utvikling vil gi en bedre offentlig sektor og bedre verdiskapning i bedriftene våre. Å bruke forskningen må også gjelde skolene våre. Det var en gang slik at i praksis i norsk skole, bygde man mye på tro og lite på forskningsbasert kunnskap. Slik jeg opplever det nå, er det mer slik det bør være – prestene sysler med tro, lærerne med dokumentert kunnskap. Ikke alle forskningsrapporter får så mye oppmerksomhet i mediene som PISA-undersøkelsen – ikke bare i Norge, men i hele verden. Dette er trolig det mest kjente vitenskapelige arbeidet som gjøres, kanskje med unntak av klimapanelets rapporter. Om klimapolitikk er krevende, er PISA-rapporten desto mer følsomt – for å sitere The Globe and Mail, en kanadisk avis som utgis i Toronto: «It’s PISA day, and the world is freaking out.» Et søk i verdens aviser viser at ikke alle viser den nøkternhet som de burde. Mange tar PISA-undersøkelsen ille opp, og det har ført til mye bekymring. Det at de tar det ille opp, er både begrunnet og ubegrunnet. I Østerrike er bekymringen stor for at de ligger langt under OECD-snittet. I USA presterer også elevene under OECD-snittet. I England skylder politikerne på hverandre for dårlige resultater. Skottene er bekymret for at framgangen har stoppet opp. Canada har tilbakegang i matematikk, som bekymrer dem. Litauen er urolig og liker dårlig at de ligger etter Estland, Polen og Latvia. I Finland klør de seg i hodet over hva som skjer med den store tilbakegangen i matematikk. Svenskene snakker om å nedsette en skolekommisjon – de er dypt bekymret. Malaysia er misfornøyd med å være på den nedre del av tabellen, og vil opp i sjiktet til den beste tredjedelen. Og slik kan vi fortsette. Vi er jo også selv en del av dette, ved at vi er misfornøyd med matematikkresultatene. I parentes kan det bemerkes at det er ren matematikk – faktum er at halvparten må ligge under middels og halvparten må ligge over middels. Målet for alle må jo være noe annet enn å klatre oppover på tabellen. Det må være å bli bedre enn forrige gang, altså framgang. Å bli den beste utgaven av seg selv er et optimalt mål for elever og for en nasjon. Et barn som begynte på skolen i Norge denne høsten, skal tilbringe 7 800 klokketimer på skolebenken før han eller hun er ferdig med grunnskolen. Etter det venter fra to og opp til sju–åtte år med utdanning for de aller fleste. Det er klart at det hviler et stort ansvar på oss og verdens skoleeiere for å skape trygge, gode skoler, mobbefrie, selvutviklende, med opplevelse av mestring og økt selvfølelse, utvikling av ferdigheter, påfyll av kunnskap – at alle får sjansen til å utvikle evnen til å ta til seg kunnskap resten av livet. Vi vil at alle barn i Norge settes i stand til det, slik at de skal fungere godt senere. Derfor er skolen så viktig, derfor er kunnskap om skolen viktig, og derfor må vi tåle å bli sett i kortene av et stort internasjonalt forskningsprosjekt som PISA. Men vi skal håndtere denne forskningen som vi håndterer all annen samfunnsvitenskapelig forskning, med varsomhet. Også slike undersøkelser har metodiske svakheter, og det må tas visse forbehold. Og NB, mye som er viktig, blir ikke målt. Likevel, PISA gir oss indikasjoner på hva som fungerer. Hva er det som gjør at man lykkes? Land som har satset på læreren, inkludert en bedre lærerutdanning, gjør det bra. Land som har innført heldagsskole, og som har gått vekk fra nivådeling, har klar framgang. De som har kuttet ut at elevene må passere et visst faglig nivå før neste trinn, dvs. dumpeklasser, gjør det bedre. I land hvor foreldrene følger opp barna tett, ser man en klar positiv effekt. Et viktig funn dreier seg om dyktighet i matematikk – om man skal gå etter evner eller innsats. I noen land som gjør det bra, typisk Sørøst-Asia, tror de at alle kan bli bra i matte, bare de jobber hardt nok, for det handler ikke om evner eller arv, det handler om holdninger. Det mener jeg kan være en inspirasjon å ta med seg i norsk mattedebatt også.