Inge Lønning (Høyre), 2006-10-05:
Soria Moria ligger på et høyt sted. Det gjelder både eventyrutgaven og den som ligger i Holmenkollåsen. Det å se virkeligheten fra store høyder kan under tiden være til vinning for perspektivet. Men det kan også være farlig, for det kan skape en betydelig fare for at man forveksler de luftspeilingene man ser, med virkeligheten. Den som har fulgt dagens trontaledebatt, må jo ha blitt slått av hvor høy selvtilfredsheten hos Regjeringens talsmenn og regjeringspartiene i denne salen er. Hvis andre hadde sett det bildet som Regjeringen ser når den ser seg i speilet, skulle man ha forventet at velgerresponsen hadde vært deretter, at man hadde hatt en øredøvende oppslutning og begeistring. Det er som kjent ikke tilfellet. Og det må bety at det bildet som velgerne har av denne regjeringens innsats, er betydelig annerledes enn det selvbildet Regjeringen holder seg med. Det er ikke et problem for opposisjonen, men det kan bli et betydelig problem for Regjeringen. Før valget i fjor ble norske velgere fortalt om alle de velsignelser som skulle følge med en flertallsregjering, etter mange år med mindretallsregjeringer. Man skulle få orden, man skulle få forutsigbarhet, man skulle få styringsdyktighet – kort sagt, alt skulle bli veldig meget bedre enn før. Det er åpenbart ikke det bildet flertallet av velgerne ser når de ser dagens regjeringskoalisjon. De ser et regjeringskvartal i strid med seg selv, og de ser et regjeringskvartal som også er i strid med sine støttespillere, både i Stortinget og i viktige samfunnssektorer. Det er ganske interessant at en stortingspresident fra Arbeiderpartiet ved den første trontalepassering etter regjeringsskiftet finner grunn til å minne flertallsregjeringen om at også en flertallsregjering er nødt til å forholde seg til Stortinget. Budsjettlekkasjer har tidligere vært noe som foregikk i det skjulte, helst under vannlinjen. Det er første gang i historien at vi har fått en regjering som roper ut budsjettlekkasjene fra broen med ropert. Hvis denne utvikling fortsetter i fire år, vil antagelig Stortinget ved slutten av denne regjeringsperioden være den siste instans i dette land som får kjennskap til Regjeringens budsjettforslag. Det er etter mitt skjønn en oppsiktsvekkende mangel på respekt for vår statsskikk og for våre konstitusjonelle spilleregler. Når Presidentskapet i forrige periode forandret forretningsordenen slik at trontaleordskiftet skulle foregå før budsjettforslaget ble fremlagt, var det jo under den uttrykkelige forutsetning at adressaten for Regjeringens budsjettforslag er Stortinget, og at det er finansministerens finanstale som skal presentere budsjettet både for Stortinget og for det norske folk. Det er en betydelig fallhøyde når man holder seg med et selvbilde som denne regjering gjør. I dagens Aftenposten Aften er det en stor artikkel med overskriften: «Psykiatrikøen vokser». Det er ett av de høyest prioriterte formålene for velferdspolitikken i dette land. Og der slås det fast at køene i psykiatrien i dag øker mer enn kapasiteten øker. Det slås fast at svært mange må vente på helt nødvendig legehjelp i mer enn et halvt år, og at antallet øker. De 10 000 berømmelige årsverkene som vi har hørt om helt siden valgkampen i fjor, og som statsministeren gjentok i sitt innlegg her i Stortinget i dag, viser seg ved nærmere ettersyn også å være en luftspeiling. Hvis man ser på hva Regjeringen egentlig har lovet Stortinget å gjennomføre, så er det i beste fall en fremskrivning av den økning av antall årsverk i omsorgen som vi har hatt de siste årene. Det er ikke noen ny satsing i det hele tatt! Men man har fremstilt det som om dette skulle være et enestående løft for omsorgspolitikken i dette land. Jeg tror at det som er denne regjerings verste fiende, verken er opposisjonen eller andre, det er Regjeringen selv og regjeringspartienes urealistiske løftepolitikk.