Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2011-02-17:
Jeg har også med stor uro lest Dagbladets artikler om seksuelle overgrep mot utviklingshemmede. Jeg er glad for at Dagbladet har satt søkelyset på dette problemet, og for at jeg får anledning til å fortelle Stortinget om det arbeidet som gjøres, og dermed også vise at jeg setter pris på dagens interpellasjon. Overgrep mot utviklingshemmede er noe som berører mange sektorer i samfunnet, men Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet har et særlig ansvar som samordnende departement for å ta tak i dette. Det finnes ikke systematisk oppsamlet informasjon om forekomsten av seksuelle overgrep begått mot mennesker med utviklingshemming i Norge. På bakgrunn av internasjonale studier antas det at forekomsten av alvorlige overgrep mot utviklingshemmede er mer enn dobbelt så stor som for befolkningen for øvrig. I de sakene som er omtalt i Dagbladet, og som Eriksson viser til, har de seksuelle overgrepene forekommet i ulike situasjoner og på ulike arenaer. Artiklene viser at overgrep kan skje både i store boligkomplekser, i mindre fellesskapsboliger, i vanlige boliger, på skolen og i vernede bedrifter. Det varierer også hvem som er overgriper. Studier fra Danmark viser at overgriperen i de fleste tilfeller er en person som offeret kjenner. I omtrent en tredjedel av tilfellene er overgriperen en annen person med utviklingshemming. Overgriperen er også ofte en person som har med offeret å gjøre i forbindelse med pleie og omsorg, fritidsaktiviteter eller arbeidsaktivisering. Dette er viktig informasjon for oss. Interpellanten reiser en rekke spørsmål, først og fremst spørsmål knyttet til utviklingshemmedes livssituasjon og rettssikkerhet. For det første er det spørsmålet om Barne- og likestillingsdepartementet, og jeg som ansvarlig statsråd, vil ta initiativ til at det utarbeides særlige rutiner for hvordan man skal varsle om og håndtere seksuelle overgrep mot utviklingshemmede, som kan anvendes på alle arenaer der det er risiko for at utviklingshemmede blir utsatt for seksuelle overgrep. Dagbladet hevder i sine artikler at bare én av ni kommuner, skjermede bedrifter og skoler som har opplevd overgrepssaker, har egne rutiner for varsling av overgrep mot utviklingshemmede. Mye kan tyde på at de generelle rutinene har vesentlige svakheter når det gjelder å ivareta utviklingshemmedes rettssikkerhet. I forbindelse med de sakene som også interpellanten snakket om i sitt første innlegg, og som ble omtalt i Dagbladet, har jeg gjennomført en ny gjennomgang av de lover, regler, rutiner og systemer som er relevante nettopp for å forebygge, avdekke og håndtere overgrep mot utviklingshemmede, og dermed vurdere behovet for ytterligere statlige tiltak. På nasjonalt nivå foreligger det lover og forskrifter som pålegger kommuner og offentlige og private virksomheter å utarbeide rutiner som skal sikre et forsvarlig tjenestetilbud, og forebygge og avdekke lovstridige forhold som vold, overgrep og trakassering. Her kan nevnes helsepersonelloven, opplæringsloven, forskrift om kvalitet i pleie- og omsorgstjenestene og forskrift om internkontroll i sosial- og helsetjenesten, bl.a. Den nærmere utforming av rutiner og systemer er imidlertid overlatt til den enkelte virksomhet. Virksomheten skal utarbeide rutiner og systemer som er tilpasset den virksomhet det gjelder, og som imøtegår særlige utfordringer knyttet til den enkelte virksomhet. På de fleste arenaer, som i skole, helsetjeneste og andre kommunale tjenester, kreves det politiattest for personer som skal jobbe med bl.a. personer med utviklingshemming. I tillegg er det en rekke sektoroverskridende lover, regler og instanser for å forhindre, avdekke og varsle om seksuelle overgrep. Arbeidsmiljøloven inneholder regler om varsling. Straffeloven har regler om plikt til å avverge straffbare handlinger, deriblant seksuelle overgrep. Avvergingsplikten ble skjerpet og utvidet ved lovendring den 25. juni 2010 og gjelder nå uten hensyn til taushetsplikt. Politiet har opprettet en ordning med såkalte familievoldskoordinatorer. Koordinatorene har en særskilt kompetanse når det gjelder arbeidet mot vold og overgrep. I perioden 2006–2008 ble fem regionale ressurssentre om vold, traumatisk stress og selvmordsforebygging etablert. Sentrene har etablert tverrfaglige team på vold og overgrep. Eksisterende lover, regler og rutiner gjelder generelt for tjenestemottakere, for pasienter, for elever, for personer på arbeidsmarkedstiltak osv. I liten grad er det etablert særlige rutiner rettet mot personer med utviklingshemming. Regjeringen har også opprettet sju regionale barnehus som skal gi helhetlig hjelp, omsorg og behandling til barn og voksne utviklingshemmede som har vært utsatt for vold og seksuelle overgrep. I barnehusene skal det bl.a. gjennomføres dommeravhør og medisinske undersøkelser. Regjeringens politikk for mennesker med nedsatt funksjonsevne er basert på likeverd, likestilling og like muligheter. Det var det som var hele hensikten med HVPU-reformen i sin tid. For at vi skal oppnå et likestilt samfunn for alle innbyggere, uavhengig av funksjonsevne, er det viktig å satse på inkludering og tilrettelegging. Så regjeringens holdning er at utviklingshemmede skal ha samme rettsvern, rettigheter og plikter som resten av befolkningen. Istedenfor at det etableres særlige løsninger, rutiner og ordninger for utviklingshemmede, mener regjeringen det er viktig at disse sikres en reell tilgang til det samme vernet mot seksuelle overgrep som alle andre. Det er viktig i denne sammenheng å understreke at utviklingshemmede heller ikke er noen homogen gruppe, men består av personer med svært ulike forutsetninger. Så er spørsmålet: Virker dette? Det er et betimelig spørsmål representanten reiser, og jeg tror det like mye handler om hvordan vi bruker de regelverkene vi har, og hvordan vi synliggjør dem, som å legge opp til noe spesielt for utviklingshemmede som gruppe. Jeg tror det kan bli vanskelig å etablere felles regler for hvordan man skal forebygge, og hvordan man skal varsle og håndtere mistanke om overgrep når det gjelder spesielt utviklingshemmede. Men det betyr ikke at man ikke systematisk må jobbe med varslingsrutiner. Der har representanten pekt på noe veldig viktig, la oss kalle det mangel, i systemene sånn som de fungerer eller ikke fungerer i dag. Poenget må være å få alle disse systemene og reglene til å virke, slik at de gir en reell beskyttelse for den utviklingshemmede. Så her er forutsetningen at rutinene er tilrettelagt, og at de er tilrettelagt – slik regjeringen ser det og jeg ser det – for alle, uavhengig av individuelle forutsetninger. Å jobbe for å forhindre overgrep mot utviklingshemmede reiser noen særlige problemstillinger ettersom mange personer med utviklingshemming har mindre evne til å forstå situasjoner som innebærer overgrep, og ikke minst er det vanskeligere å formidle til andre hva som har skjedd. Manglende troverdighet og lojalitetskonflikter kan gjøre det spesielt vanskelig å avdekke at overgrep har funnet sted. Jeg vil derfor ta initiativ til at det blir utarbeidet og organisert en landsomfattende formidling av kunnskapsmateriell som også kan fungere som veileder om de særlige problemstillinger som reises i forhold til å forebygge, avdekke og håndtere seksuelle overgrep mot utviklingshemmede. Her er det allerede utarbeidet gode grunnlag, bl.a. fra fylkesmannen i Finnmark og fra Helse Sør-Øst, som kan være et utgangspunkt for å danne et grunnlag, slik at rutinene ikke bare gjøres kjent, men også – for å komme representanten noe i møte – at det på den bakgrunn kan utarbeides systemer for varsling. Jeg vil videre ta initiativ til at barnehusene blir bedre kjent som et tilbud som også omfatter voksne utviklingshemmede. Det bør gjøres kjent at barnehusene er et tverrfaglig ressurssenter, hvor utviklingshemmede selv, tjenesteapparatet, pårørende og andre kan henvende seg for informasjon, råd og veiledning i uavklarte saker om seksuelle overgrep og vold, eller dersom det er klart at et overgrep har skjedd. Regjeringen, ved Justisdepartementet, har begynt arbeidet med en ny handlingsplan mot vold og overgrep. Denne planen skal også omfatte tiltak mot vold og overgrep mot personer med særlig behov for ivaretakelse og oppfølging. Ettersom kunnskap om vold og overgrep mot utviklingshemmede er begrenset, vil Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet ta initiativ til at Nasjonalt kunnskapssenter om vold og traumatisk stress utarbeider en kunnskapsstatus om vold og overgrep. Dette må så følges opp med å tette de kunnskapshull som da åpenbarer seg, og jeg tror at kombinasjonen av å få mer kunnskap og få rutinene til å virke på en ordentlig måte er noen av de viktige grepene som her må tas. Når det gjelder finansieringsordningen, er jeg helt enig med representanten i at det er ikke meningen at man skal bygge opp nye institusjoner. Jeg tror vi er helt på linje der. Så er det også slik i dag at Husbanken forvalter tilskudd som gis til bygging av tilrettelagte boliger. Der står det i retningslinjene for tildeling av tilskudd at man skal sikre kvalitet for de boligprosjektene det søkes om midler til, og man har også føringer fra ansvarsreformen som sier at det skal satses på fleksible ordninger tilpasset den enkelte, og at boligene ikke skal ha institusjonskarakter. Det er viktig også å vise til det informasjons- og utviklingsprogrammet som er satt i gang. For oss er det viktig å peke på at utviklingshemmede skal ha de samme valgmuligheter som andre, de skal behandles med respekt, og vi skal forsøke å få til bedre grep om de rutinene det snakkes om.