Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2000-10-12:
St.meld. nr. 8 om rikets miljøtilstand ble lagt fram av regjeringen Bondevik i oktober 1999. Det er gledelig at sentrumspartiene har fått oppslutning om denne og om en årlig fremleggelse av en slik melding. Dette vil sikre at det miljøpolitiske kartet stemmer bedre overens med terrenget. Den vil forhåpentligvis også bidra til at andre sektorer tar sin del av ansvaret for miljøtilstanden i Norge. Uten en slik ansvarliggjøring vil vi ikke nå helt sentrale miljømål. Den nasjonale innsatsen for vern om det biologiske mangfoldet må styrkes. En rekke rapporter de siste årene konkluderer med at det må vernes mye mer skog for at det biologiske mangfoldet i Norden skal opprettholdes. Under behandlingen av barskogmeldingen i 1994–1995 sa flertallet at det burde utarbeides en strategi for vern av nye områder utover den foreslåtte verneplanen. Så har ikke skjedd. Kristelig Folkeparti ber, sammen med SV og Venstre, nå om at Regjeringen lager en slik barskogstrategi. I opposisjon kritiserte Arbeiderpartiet sentrum for unnfallenhet i forhold til villaksen, og bl.a. på denne bakgrunn ble tilleggsmeldingen varslet. Men så fikk pipen en annen lyd, som også saksordføreren var inne på. Lite av den ambisiøse retorikken fra Arbeiderpartiets side er fulgt opp i meldingen. Fra å gå fullt og helt inn for Villlaksutvalgets innstilling, er signalene fra Arbeiderpartiet og Regjeringen nå blitt langt mer forsiktige. Betydningen av å ta vare på villaksen er udiskutabel. Det er ingen tvil om at vi må gjøre mer, og at det haster. Kristelig Folkeparti slutter seg til Regjeringens prinsipper for forvaltningen av den fremtidige villaksstammen. Vi vil støtte forslag for å snu den negative utviklingen. Men vi synes det er mest ryddig å få forslagene på bordet først, konkret, før vi trekker våre konklusjoner. Behandlingen av EUs patentdirektiv er også sentral i forhold til biologisk mangfold. Det står til dels i motstrid til Biodiversitetskonvensjonen. Det dreier seg om patent på levende organismer, og det kan bidra til at multinasjonale selskaper får større økonomisk kontroll med genressurser i utviklingsland, eller genrøveri, om en vil. Norge bør være rede til å si nei om Nederlands sak ikke vinner fram. Vi finner en viktig miljøpolitisk seier i denne innstillingen, og det gjelder kulturminnevernet. Opprettelsen av et eget Norsk Kulturminnefond kan bidra til et skikkelig løft for kulturminnevernet i Norge. Det er bra, og det trengs. Det kan man ikke si om gasskraftsaken og klimapolitikken, som jeg nå kommer til. Situasjonen når det gjelder gasskraftverkene på Kårstø og Kollsnes, har endret seg betraktelig siden denne innstillingen ble avgitt. Likevel har ikke Regjeringens saksbehandling ført til den avklaring som hadde vært nødvendig og ønskelig. Den har tvert om vært ganske rotete. Stortinget ble før sommeren gitt motstridende opplysninger om behovet for å endre forurensningsloven. I tilleggsmeldingen stod det klart at omgjøring av utslippstillatelsene ikke nødvendiggjør lovendring. I brevs form fikk Stortinget imidlertid beskjed om at dette ikke kunne avklares endelig før etter en nærmere saksbehandling utpå høsten. Forholdet mellom forurensningsloven og CO2-utslipp var dessuten ikke vurdert i tilleggsmeldingen. Dette til tross for lovavdelingen i Justisdepartementets meget klare uttalelser om CO2 i forhold til forurensningsloven. Stortinget kan ikke få ulik informasjon gjennom stortingsmeldinger og skriftlige svar i brevs form. Og vi forventer å få riktig informasjon når vi spør. Dette er bakgrunnen for den sterke kritikken i innstillingen mot Regjeringens håndtering av denne saken. Kritikken var ikke mindre berettiget da det plutselig kom et nytt brev fra miljøvernministeren noen timer før avgivelse. Det gjaldt kravene til NOx-teknologi ut fra kravene til best tilgjengelig teknologi etter IPPC-direktivet. I svar av 6. juni ville dette spørsmål, ifølge miljøvernministeren, først kunne avklares utpå høsten. Ni dager etter, den 15. juni, var altså miljøvernministerens vurderinger klare – på målstreken, uten begrunnelse. Hva hadde skjedd i løpet av disse dagene? Intet – i alle fall ikke noe av substans, så langt Stortinget er informert, bare at det hadde vært en viss debatt i Stortinget som viste seg å bli svært så ubehagelig for regjeringspartiet. Dette er lite troverdig. Jeg synes ikke man kan operere slik i forhold til Stortinget. Nå har vi imidlertid kommet til «utpå høsten». Dette er historie. Regjeringen har fattet sin beslutning. Skulle ikke da alle forhold være avklart? Nei, dessverre. Regjeringen har endret utslippstillatelsene uten at det er avklart at dette er i tråd med loven. Særlig kan det stilles spørsmål om omgjøringen av utslippstillatelsen på CO2 ligger innenfor rammene av forurensningsloven. Det er også på dette området tvilen har vært størst. Tilleggsmeldingen sa intet om dette. En slik overfladisk behandling er ikke særlig tillitvekkende. 6. mars i år kom lovavdelingen i Justisdepartementet med en uttalelse knyttet til endringer i gasskraftverkenes utslippstillatelser. Jeg siterer: «Dersom etablering av gasskraftverk medfører betydelige utslipp av klimagasser uten å føre til en tilnærmet tilsvarende reduksjon av utslipp eller miljøskader andre steder, kan det etter Lovavdelingens syn på denne bakgrunn reises ganske tungtveiende rettslige innvendinger mot å gi utslippstillatelser etter forurensningsloven. … Det vil videre ha betydning med hvilken sikkerhet – rettslig og faktisk – tillatelsen vil gi miljøfordeler andre steder. … Dette tilsier at det bør kreves en forholdsvis høy grad av sikkerhet for at miljøfordelene vil inntre for at de skal gjøre det berettiget å gi tillatelse til en virksomhet som isolert sett vil medføre betydelige forurensende utslipp.» I omgjøringssaken fra Miljøverndepartementet sier man at det må «anses som mest sannsynlig at gasskraftverkene vil føre til at CO2-utslippene blir redusert». Og så gjør man dette i svar avhengig av bl.a. tilbudet på kraft, priser og forbruk. De fleste skulle være enige i at det er forskjell på «høy grad av sikkerhet» «rettslig og faktisk» og «mest sannsynlig» – avhengig av utviklingen i pris og forbruk. I tillegg til dette kommer det også at departementet i sin omgjøring bare eksplisitt har vurdert uttalelsene fra lovavdelingen i forbindelse med NOx-utslippene. Når det gjelder CO2, finner vi ikke en eneste henvisning til lovavdelingen. Og SFT har til alt overmål ikke behandlet spørsmålet i forbindelse med vilkårene for utslippstillatelsene, til tross for at SFT har ansvaret for forvaltningen av forurensningsloven, og til tross for at CO2 skal behandles etter forurensningsloven, slik regjeringen Jagland i sin tid gikk inn for og fikk tilslutning i Stortinget for. Nå er SFT tilsynelatende ekskludert fra vurderingene, og resultatet er fullt frislipp av CO2 i utslippstillatelsen. Det er kritikkverdig. Det har tidligere i denne saken vært sagt at dette handler om politikk, ikke juss. Men vi må jo med respekt å melde forvente at regjeringen, forvaltningen eller politikerne ikke setter seg utover den loven de selv har vedtatt, eller i hvert fall kan garantere at så ikke skjer. Mener statsråden at «mest sannsynlig» er synonymt med lovavdelingens uttalelse om «høy grad av sikkerhet» «rettslig og faktisk»? Det ønsker vi svar på. Bygging av sterkt forurensende gasskraftverk i Norge vil øke de norske utslippene av ødeleggende klimagasser med om lag 5 pst. For å nå våre internasjonale forpliktelser må vi redusere våre utslipp med nesten 30 pst. dersom disse gasskraftverkene bygges. Omtrent ingen nye tiltak er presentert fra Regjeringen for å få ned de totale utslippene – og det når man etter artikkel 3.2 i Kyotoprotokollen må vise demonstrerbar fremgang innen 2005 i å gjennomføre sine forpliktelser. Det kan ikke kalles særlig offensiv miljøpolitikk. Et nasjonalt kvotesystem er det eneste statsråden viser til. Det er også det som har fått den største plassen i tilleggsmeldingen, og det er det som det vises til når vi spør statsråden. Men kvotesystemet er ikke noe sesam sesam. Utslippene må ned uansett. Og kvotesystemet skal, etter Kyotoprotokollen artikkel 6.1 d, bare være et supplement til de nasjonale tiltakene. Det har også Arbeiderpartiet vært med på å si i Stortinget. Jobben blir enda tyngre med 30 pst. enn med 25 pst. Alle vet hvor tungt det er å oppfylle disse forpliktelsene for Norge. Nå gjør man det enda verre. Realiteten er at andre sektorer må ta belastningen for gasskraftverkenes utslipp. De må betale prisen. Hvis ikke det er politikk, ja, da vet ikke jeg! Det jeg gjerne vil høre, er hvilke andre sektorer som skal betale denne prisen. Er det industrien som skal betale det? Vil man snu når det gjelder norske bilister og drivstoffprisene? Er det transportnæringen? Her vil vi gjerne ha klare svar. I sommer har vi vært vitne til at Nordpolen for første gang var en åpen råk. Isen ved Arktis smelter. Det er et alvorlig signal på global oppvarming. Samtidig er klimaforskernes prognoser fra FNs klimapanel enda verre og enda sikrere enn før. Det er alarmerende, og klimaspørsmålet er vår største miljøpolitiske utfordring. Derfor fortjener det også den største oppmerksomheten i denne debatten. Dette krever faktisk handling. I en slik situasjon ser det ut til, for observatører i hvert fall, at Regjeringen har mistet sine visjoner i miljøpolitikken – dessverre. I trontalen ble miljø knapt nevnt. Arbeiderpartiet ser jo da nesten ut til å ha utelatt miljøperspektivet også i sine festtaler. Vi kan velge å se på dette som en forglemmelse, eller vi kan velge å se på det som et forbigående fenomen. Det er bare synd at det snarere har blitt en regel enn et unntak. Men den gode fjellvettregelen er jo fortsatt relevant: Det er aldri for sent å snu. Med dette vil jeg ta opp forslag nr. 9, som er omdelt, men som vil bli omdelt i salen i korrigert versjon, som er på vegne av Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, og ikke bare Kristelig Folkeparti.