trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-12-05:
Statsråden må vente til hun kommer opp på talerstolen før hun bryter ut med sine meninger. Jeg tror utgangspunktet er nettopp den samme dynamikken som regjeringen kritiserer kontantstøtten for toåringer for. Fafo har slått utvetydig fast at dersom man reduserer eller fjerner kontantstøtten til foreldre med to år gamle barn, øker det barnefattigdommen. Hvorfor det? Jo, gitt ingenting annet, betyr det et kutt på 3 000 kr i måneden for mange foreldre. Poenget er jo at man er nødt til å kombinere slike tiltak med nettopp aktivisering og arbeidstrening – alle disse tingene. Regjeringen sier at nå er det et aktivitetskrav i overgangsstønaden. Til en viss grad stemmer det, men problemet er at deler av det aktivitetskravet er at man må være registrert som arbeidssøker hos Nav. Da er Høyres poeng veldig enkelt: Kan vi ikke i stedet få folk over i jobb? Man skal få ett år på seg, man skal få mulighet til forlengelse hvis det er spesielle omstendigheter, men kan vi ikke i stedet få folk over i jobb? Jeg savner også et svar fra regjeringspartiene på tre helt avgjørende ting. Vi hører ingenting fra regjeringspartiene etter syv år om hvordan de har lyst til å få bedre resultater i tiltakssektoren. Det er mye som er bra der, men resultatene er for dårlige. Foreløpig har vi faktisk heller ikke fått fram noe klart og tydelig løfte om at Brofoss-utvalgets innstilling skal legges fram som en egen sak til Stortinget. Det sies hele tiden at den skal legges fram på egnet måte. Vi har heller ikke fått noe svar fra regjeringspartiene om hvordan de skal reversere nedgangen i sysselsettingsandelen blant funksjonshemmede. Det har faktisk ikke vært en lavere andel funksjonshemmede i jobb siden vi begynte å registrere tallene. Regjeringens oppskrift holder ikke. Vi har heller ikke fått et forsvar for tidenes mest usosiale skatteøkning, altså en skatteøkning direkte rettet inn mot dem som er syke i Norge – det må regjeringen svare for.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-12-05:
I absolutte tall har det vært en nedgang fra litt over 230 000 til 210 000 sysselsatte funksjonshemmede, så det skyldes nok neppe problemstillingen som Tove Linnea Brandvik tar opp. Det er også grunn til å tro at kanskje noe av dette skyldes AKU-undersøkelsen, men det er en annen sak. Poenget er at det har vært en andel og et antall som har gått ned. Jeg tok ordet nå for å oppklare en viktig ting, den viktigste tingen som ble sagt, eller anklagen som noen kom med, nemlig Steinar Gullvåg, som sa at Høyre underminerte IA-avtalen. Vi, Høyre, har vært veldig tydelige på fra denne talerstolen, både i forrige periode og denne perioden, at Høyre står bak IA-avtalen. Vi står også på – i alle våre forslag – framforhandlede løsninger, som man har gjort med partene. Men det betyr jo ikke at de politiske diskusjonene er over. Da hadde neppe Stoltenberg lansert noe som helst i 2010. Jeg vil også minne representanten om at Gerd Liv Valla har kommet med en bok denne uken, som tydelig illustrerer at de som foreslo å bryte IA-avtalen, var hans egen regjering.
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-12-05:
Jeg så de strenge blikkene fra mine medrepresentanter, som har hatt en lang møtedag. Sånn er det å være møteplager. Jeg er enig i en del av det statsråden sier. Jeg er ikke uenig når man kaller noe «liksomtiltak». Og jeg synes det er veldig pussig at statsråden i en sak hos ANB i dag fremhevet nettopp Åmli som et eksempel hun synes er interessant. Der har de jo det statsråden akkurat refererte til som «liksomtiltak». De setter folk til å hjelpe til med flytting, vedhogst og den typen ting, for de har skjønt at for lavterskeltiltakene – altså ikke for alle, men for lavterskeltiltakene – er hovedpoenget å motvirke passivitet. Så jeg lurer på: Hva er det statsråden mener er «liksomtiltak»?
Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2012-12-05:
Jeg må si at da er statsråden mer begeistret for det som skjer i Sverige enn jeg er, for jeg synes at det å male om de samme stolene er meningsløst uansett, selv om det er en aktivitet. Man må faktisk hjelpe folk med noe, man kan ikke bare grave et hull og fylle det opp igjen. Men jeg er glad for at statsråden signaliserer noe helt annet enn Arbeiderpartiets representant her på Stortinget, som sa at dagens regelverk var helt optimalt som det var. Statsråden sier jo nå her at man har en vilje til å se på regelverket på nytt. Jeg konstaterer at det tilfeldigvis skjer etter at Høyre igjen reiste denne saken på vårparten. Det er jo greit nok, det viser at opposisjonen også kan ha litt innflytelse. Mitt spørsmål er da: Hvis det er viktig å se på regelverket en gang til, hvorfor har man ventet syv år med det? Regjeringen har nå hatt makten i syv år. Dette er ikke noen ny problemstilling, ca. en fjerdedel av sosialklientene har vært under 25 år i nesten alle de syv årene. Hvorfor har man ventet så lenge?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Kristelig Folkeparti er et sosialt engasjert parti, og det har jo også representanten Dåvøy vist her med sitt innlegg i dag. Det er mange som husker tilbake til tiden før regjeringsskiftet i 2005. Godt husker vi kuttene i dagpengene til de arbeidsløse. Vi ser at høyrepartiene er på fremmarsj igjen; de foreslår å kutte på utgiftssiden i sykepenger, i dagpenger og – kanskje mest uanstendig av alt – i støtten til de enslige forsørgerne. Nå er det slik at høyrepartiene igjen velger å sette store skattekutt først, enten det er arveavgift eller formuesskatt, som vil gå til de absolutt rikeste menneskene i Norge. Hvor går Kristelig Folkepartis anstendighetsgrense for å gå inn i et eventuelt regjeringssamarbeid med høyrepartiene etter neste valg?
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Debatten i dag er litt kamuflerende når det gjelder de politiske skillelinjene, for den har som utgangspunkt at de rød-grønne faktisk vant valget i 2005 og 2009, i motsetning til høyresiden, som hvis de hadde vunnet valget, fortsatt ville prioritert skattekutt. Det er en selvfølge at høyrepartiene lager sine alternative budsjetter ut fra hva regjeringen har lagt fram. Men budsjettrammene hadde blitt helt annerledes enn det vi kjenner i dag. I mer eller mindre kreative budsjettføringer kan vi faktisk se i hvilken retning de ulike høyrepartiene vil kutte. Det går på sykepenger, det går på dagpenger for de arbeidsløse og overgangsstønaden for enslige forsørgere. Ingen skal rammes, sies det, men historien har vist oss at når skattelettelsene til landets mest velstående skal finansieres, er det de syke og arbeidsløse som skal betale regningen. Dette er ikke bare kutt i statens utgifter. Dette dreier seg om tryggheten for oss alle når vi trenger det som mest. Mest uanstendig er det at man velger å sende tusenvis av barn av enslige forsørgere ut i fattigdom. Det handler om barnas vern mot fattigdom, mens mamma eller pappa kvalifiserer seg til å komme inn i arbeidsmarkedet. I motsetning til i Europa lykkes vi godt med å skape både vekst og arbeidsplasser. Sammen med et godt arbeidsliv og sterke fagforeninger er det vårt viktigste bidrag til å skape frihet for hver enkelt av oss. Men dernest er det viktigste vernet mot fattigdom at folk har anstendige ordninger som gir økonomisk trygghet når man av ulike grunner ikke er en del av arbeidsmarkedet. Det er alltid lønnsomt å investere i folk. Det gjør regjeringens budsjett. Gjennom å styrke barnevernet, satse på Ny GIV, Jobbsjansen, jobbstrategi for mennesker med funksjonshemninger, forsterket innsats rettet mot ungdom, et styrket Nav og tiltak får enda flere muligheten til å lykkes med å komme inn i arbeidslivet. Det er sånn vi bygger et sterkere Norge – gjennom arbeidslivet, gjennom arbeidslinjen, ved å ta hele befolkningen i bruk.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
I utgangspunktet er det i arbeidslivet ikke likeverdighet mellom en arbeidstaker og arbeidsgiver. Utgangspunktet er at maktbalansen er skjev. Derfor er det også så foruroligende når Fremskrittspartiet legger fram forslag om å kutte fradraget for fagforeningskontingent. Det vet vi har samlet samtlige borgerlige partier før, og når vi ikke vet hvordan man har tenkt å saldere budsjettene etter valget, er det noe som vil være med på å forrykke maktbalansen i arbeidslivet. Og det er nettopp de arbeidstakergruppene som trenger en fagforening aller mest, som ofte vil være de som går først ut. Det er lavtlønte, mennesker med minoritetsbakgrunn og unge mennesker, og økonomi er faktisk viktig når man har lav inntekt. Så er en bekymret for den økningen som har vært knyttet til «lettere psykiske lidelser», som det heter. Da snakker man ofte om depresjon og angst. Men det er ikke sånn at angst og depresjon bare oppstår av seg selv, det skyldes veldig ofte at mennesker går igjennom livskriser. Jeg er helt enig med Kjersti Toppe i at alkohol er uten tvil, uten sammenligning, den største utfordringen vi har når det kommer til rusmiddelbruk. Men så tror jeg vi også skal være ydmyke for at livet ikke bare er svart-hvitt. Mange mennesker har en komplisert virkelighet å forholde seg til. Da kan det ofte være det som holder hodet over vannet. Like viktig er enkel tilgang til psykologhjelp, lavterskeltilbud. Men først og fremst: Om det skal være helsebringende å være i arbeid, avhenger det av hvordan arbeidsplassen er. Da må det faktisk være rom for og forståelse for at mennesker går igjennom livskriser, det må være åpenhet, og man må kunne ha mulighet til å snakke om det som av og til kan være vanskelig. Til slutt vil jeg si at språk er fantastisk viktig. Jeg tar meg selv i det mange ganger, at jeg er litt lemfeldig med språk. Ofte er det uttrykk som «rusmisbruker» som går igjen, eller at man snakker om «psykisk utviklingshemmede». Jeg kjenner bare mennesker med en psykisk utviklingshemning. Jeg kjenner bare mennesker som kan ha en rusavhengighet. Ingen har rett til å redusere noen mennesker til en diagnose. Det i seg selv er med på å heve terskelen for å snakke om det som kan være vanskelig. Derfor har vi alle et stort ansvar, for det språket vi selv bruker, er med på å invitere folk inn eller støte mennesker ut.
Thor Erik Forsberg (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Det som i hvert fall er sikkert, er at mennesket er ikke standardisert. Jeg tror vi skal vokte oss litt for å idyllisere det å gå på sosialhjelp. Det er et like stort problem, tror jeg, at det også finnes en del mennesker som absolutt burde gått til Nav for å be om sosialhjelp, men som ikke gjør det, fordi man opplever det som stigmatiserende. Det er mange forskjellige mennesker som opp igjennom har hatt behov for sosialhjelp. Det som i hvert fall er helt sikkert, er at uansett hvem man er, har man, for å lykkes i sitt eget liv, behov for et fast sted å bo – et sted som er ens eget. Så er det slik at alle har behov for en økonomisk bunnplanke som gjør at det går an å få til positive forandringer i eget liv. Men det er altfor mange barnevernsbarn som etter hvert havner på sosialhjelp. Årsakene er mange og sammensatte – det er mennesker som kanskje har en til dels traumatisert bakgrunn, tapsopplevelser, brutte relasjoner. Den opplevelsen det er ikke å lykkes, enten det gjelder skole, eller det gjelder å komme i arbeid, gjør noe med selvtilliten til folk. Så når man snakker om å møte mennesker med krav, tror jeg faktisk det er vel så viktig å møte mennesker med positive forventninger. For hvem er det egentlig som ikke ønsker å lykkes i sitt eget liv? Vi må ha tilpasset aktivitet som er meningsfylt, og som ikke oppleves som et straffetiltak eller kontrolltiltak. Men det er utrolig viktig med godt sosialt arbeid i Nav, slik at de også kan møte de menneskene som kanskje har mistet troen på seg selv, og være med og kartlegge positive ressurser. Utrolig mange mennesker ser ikke de positive kvalitetene, egenskapene og ressursene de selv sitter på. Da trenger man en sosialarbeider som faktisk er med på å løfte fram de kvalitetene i mennesket som gjør at det går an å se en annen vei ut. Noen av innleggene bærer litt preg av at man kanskje ikke har hatt noe særlig kontakt med mennesker på sosialhjelp. Det burde man virkelig unne seg. Når vi går gjennom byen her, ser vi en del mennesker som står nakne til spott og spe – de som av og til blir betegnet som rusmisbrukere. Her må vi tenke utradisjonelle metoder for at mennesker skal kunne lykkes i sitt eget liv.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-12-05:
Jeg må si at jeg er ganske forferdet over tonen som Arbeiderpartiet legger seg på her. Venstre har faktisk gått for en utvidelse av IA-avtalen, nettopp for at det ikke bare skal være de fagorganiserte med hovedavtale som skal ha disse rettighetene, men at det skal gjelde alle. Vi vil kjempe for at de rettighetene som arbeidere skal ha i dette landet, de skal alle ha, ikke bare de som har betalt kontingenten sin til Arbeiderpartiet. Vi mener at vi skal ha en arbeidsrettighetsjustis i dette landet som gjelder alle. Det er ganske rart, det er faktisk ganske underlig, at det går an for Arbeiderpartiet å si at dette er en brutalisering av arbeidslivet. Dette er forslag som deres egen statsminister la fram for kun kort tid siden, og da sa LO-lederen at det var et forslag han skulle vurdere. I dag er det en brutalisering når Venstre legger fram det samme forslaget i salen. Jeg tror kanskje at Arbeiderpartiet gjør lurt i å skru ned volumknappen noe i kritikken av andre, og heller diskutere det utenforskapet som vi nedkjemper med vårt budsjettalternativ – for det handler virkelig om dem som er utenfor i det norske arbeidslivet.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-12-05:
Venstre ønsker en sterk fagbevegelse – en sterk fagbevegelse som man kan forhandle med. Vi liker trepartssamarbeidet. Vi var faktisk det partiet som la grunnlaget for veldig mange av de ordningene vi her snakker om. Det er faktisk Venstre som la grunnlaget for veldig mange av de velferdsordningene vi her snakker om. Men vi må også kunne utvikle dem, og det må vi gjerne gjøre i en dialog. Så til definisjonen av dugnad. For meg betyr dugnad at folk gjør noe uegennyttig sammen. Det betyr at vi også kan ha politiske dugnader. Politiske dugnader handler om at man setter seg sammen, legger bort partiboka, setter seg ned og prøver å bli enige om ting. Under fordelingsmeldinga la vi fram alle de forslagene vi inntil da hadde lagt fram i Stortinget, på to. Det var 22 forslag. Jeg sier ikke at alle var knakende gode og skulle føre til at alle stemte for dem, men det som undrer meg, er at ingen i det hele tatt var villig til å diskutere dem, verken da de ble fremmet som sak nr. 1 i denne perioden, eller da de ble fremmet som en del av en stortingsmelding fra regjeringa. Den politiske spleisen som er en dugnad, er at noen legger bort partiprogrammet og blir enige om noe litt større enn seg sjøl.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-12-05:
Vi har sett på det som har skjedd i Sverige, og vi syns at dette fungerer som en bra norm å legge til grunn. Det betyr ikke at en alltid skal følge den, men det betyr at en har noen normer å legge til grunn når en skal behandle sykmeldinger. Vi er villige til å se på nye ordninger for hvordan dette skal fungere, og kanskje kan vi også forbedre de systemene vi har. Poenget vårt med endringene handler ikke om å ta de langtidssyke, det handler faktisk om å få omstillingene for de langtidssyke litt tidligere. Vi er veldig for IA-avtalen. Vi er for de mekanismene som er der, og vi mener at de skal gjelde enda flere. Vi mener at når en har vært syk lenge, bør en kanskje komme tidligere inn i et system hvor det skal vurderes om en kanskje skal omskoleres eller kanskje prøve et annet yrkesløp, i stedet for å gå tilbake der en var. Venstre har vært veldig for å kjempe imot sosial dumping, men vi har brukt andre virkemidler enn det regjeringa gjør. Vi har f.eks. løftet det med minstelønn, for vi tror at det ville ha vært et veldig effektivt grep for å bekjempe sosial dumping, spesielt for den gruppa som representanten tar opp.
Trine Skei Grande (Venstre), 2012-12-05:
Jeg har vokst opp i en heim med en pappa som drev noe som i Trøndelag kalles for «snekkarlag». Det betyr at han hadde tre–fire snekkere som han jobbet sammen med. Jeg vokste også opp med å lære meg noen ord, da jeg var seks år, som egentlig seksåringer bør slippe å lære, ordene «sjølstendig næringsdrivende». For pappaen min fikk hjerteinfarkt da, og det kom et alvor over heimen som handlet om at vi ikke hadde så god råd lenger – fordi pappa var sjølstendig næringsdrivende. Hvorfor er det sånn at det å flytte sykelønn med 0,03 pst. er en rasering, men ikke å kjempe for sjølstendig næringsdrivende, det er ikke så farlig?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Når jeg leser Venstres budsjett, mener jeg at det er ganske ytterliggående. Som jeg ser det, angriper det grunnleggende verdier i velferdspolitikken, og det slår store kiler inn i et anstendig og trygt arbeidsliv. Sykelønnsperioden foreslås redusert fra 12 til 11 måneder, normerte sykmeldingsperioder innføres, og Venstre utreder sykelønn med 90 pst. dekning. Venstre har altså på kammerset utarbeidet en politikk som får store konsekvenser for de sykeste og mest marginaliserte i arbeidslivet, uten å konferere med partene i avtalen. Det ser ut til at Venstre mener det er helt verdiløst å trekke partene i arbeidslivet inn i drøftinger om viktig politikk som gjelder dem. Kan vi forvente at IA-avtalen, et vellykket samarbeid mellom NHO, LO og staten, og trepartssamarbeidet for øvrig, står for fall dersom Venstre kommer i forhandlingsposisjon om regjeringsmakt?
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Det er ofte slik at på slutten av debatter begynner detaljene å bli viktigere og viktigere. Men hvis vi prøver å trekke opp de store linjene, som denne debatten har handlet om, ser vi at opposisjonen går høyt på banen og starter alle innleggene med at nå kommer de nye ideene og løsningene, og de skal bli kjempeflotte. Når de da blir konfrontert med konkrete spørsmål, nei, da er det ikke så ille, og det er ikke så mye, og de skal forholde seg til IA-avtalen, og de skal ikke kutte i sykelønnen, osv. Da får man inntrykket av at de egentlig vil ha regjeringens politikk. Det er ikke slik, men det de har forstått, er at folket vil ha den politikken, og derfor prøver de å klistre seg opp til oss hele tiden, ved egentlig å minimalisere den politikken de går ut med i sine startinnlegg, når det kommer til konkrete løsninger. Hva er det vi ser? Det er ikke så mye nytt. Høyresiden og opposisjonen vil ha mindre styring av markedsøkonomien og næringsutviklingen. Dette kan vi bl.a. se på kutt i regionale næringsutviklingsmidler. De vil ha skattelette, og hva betyr skatteletten? Jo, det er 4 400 personer som betaler sin skatt, for at de skattepengene skal gå til ti av de personene som har mest fra før. Vi ser det i likestillingspolitikken. Barnehagesektoren er et klassisk eksempel nå. Joda, de vil bygge ned offentlig eide barnehager, både i Oslo og Kristiansand. Hva er felles for de to kommunene? I begge kommunene styrer Fremskrittspartiet og Høyre. Slik er høyrepolitikk, og det er god høyrepolitikk, sier Høyre i vår kommune. Vi ser det i kommunepolitikken og når det gjelder skatteutjevningsmidler. Hvordan er stoda der? Joda, der skal Høyre redusere skatteutjevningen, og de forteller at det er vanskelig å vurdere det. Men de har aldri kommet med noen løsninger på hvordan det faktisk blir for kommunene, som fremdeles skal ansette sykepleiere, lærere, hjemmehjelper og vaktmestre i perioden Høyre har uttalt at kommunene med lavt inntektsgrunnlag kan få høyere inntektsgrunnlag hvis de utvikler næringsvirksomhet. Men velferdsstaten skal gå rundt i kommunene, med mindre penger. Det er realiteten. Vi ser det i helse- og omsorgstjenestene og utdanningen. Der skal det privatiseres, og hvem er det privatiseringen kommer til gode? Er det de fattige som går på sosialkontoret, som de snakker så fint om her i dag? Nei, det er ikke dem. Det er dem som har penger og som kan kjøpe seg disse tjenestene. Og det viser all privatiseringserfaring; de som bruker tjenestene, er de med mer penger. Derfor er det interessant å følge debatten når en ser hvordan opposisjonen prøver å kjøre to hester hele tiden: På den ene siden skal de framstå som at alt er så nytt og moderne, og på den andre siden minimaliserer de konsekvensene av sin egen politikk for å prøve å ligne på det som regjeringen gjør for de svakeste.
Kari Henriksen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Jeg har bare behov for å kommentere litt Sanners påpekning av at vi svartmaler Høyres politikk. Jeg har ikke svartmalt Høyres politikk. Jeg har prøvd å si hva de gjør i Kristiansand, og så har jeg sagt at det er stor bekymring i Kristiansand og Oslo for at de faktisk gjør det. Så vi får se til neste valg om innbyggerne i Kristiansand og Oslo er like fornøyd med Høyres styre som de var forrige gang. Jeg husker i hvert fall veldig godt tilbake til 2005. Da var det ikke så veldig mange som var fornøyd med Høyres kommunalpolitikk. Slik jeg leser de budsjettene, og når jeg hører debatten, ser jeg ikke de store endringene. Når vi påpeker det, blir vi beskyldt for svartmaling. Men når de påpeker alle feil og mangler i vår egen politikk – som vi også til dels innrømmer – sier de at vi forsvarer oss, og at vi ikke vil endre. Vi endrer – vi gjør endringer – og vi står på for å få utvikling i offentlige tjenester og privat næringsliv som er framtidsrettet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
For at man skal komme ut i jobb hvis man er eneforsørger, er ett tiltak som bidrar til aktivitet, kvalifiseringsprogrammet, for vi vet at det er ulike typer aktiviteter som får folk ut i jobb. For noen dreier det seg om basisferdigheter, for andre dreier det seg om å få formell kompetanse. Men det som er kravet, er at man er minst 50 pst. i aktivitet for å komme ut i jobb gjennom denne overgangsstønaden. Jeg mener at det er en veldig god og målrettet løsning, og jeg er veldig bekymret for at Fremskrittspartiet vil gjøre aleneforsørgere fattigere, kaste flere ut i fattigdom, ved å svekke overgangsstønaden. Kvalifiseringsprogrammet fungerer bra, men det kan bli enda bedre. Det som bekymrer meg, er at en del kommuner kutter i kvalifiseringsprogrammet. Jeg ønsker å bidra til at vi får flere plasser i kvalifiseringsprogrammet.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Ifølge tall fra AKU er det slik at 15 pst. av arbeidstakerne i Norge har nedsatt funksjonsevne. De aller fleste kan man ikke se det på. De aller fleste har en usynlig funksjonshemming. Vi teller ikke dem, og det mener jeg er riktig. De vi derimot teller, er folk som oppgir dette ved søknad – da kan vi telle dem. Men for de aller fleste er det slik at funksjonshemmingen er usynlig, at vi ikke teller dem ved ansettelse.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Det kommer ikke til å bli noen endringer i trepartssamarbeidet, for det er et meget velfungerende samarbeid som har gitt store resultater, der vi har inngått avtaler med partene i arbeidslivet. Det er slik at i store politiske saker som midlertidige ansettelser, er regjeringen enig med YS, Unio, Akademikerne og LO, og Høyre og Fremskrittspartiet er enige med Virke og NHO, så noe handler om politiske forskjeller. Men jeg er opptatt av å ha samarbeid og samtaler med alle. Det betyr ikke at jeg alltid gjør som NHO vil, men jeg vil alltid lytte til deres argumenter i alle saker. Så er det noen ganger politisk uenighet – og da er det jo ofte sånn i norsk politikk at Høyre er enig med arbeidsgiversiden, mens vi har sterkere tradisjon for å være enig med arbeidstakerorganisasjonene.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Når det gjelder særfradraget, er jo dette spørsmål som vi diskuterer med de funksjonshemmedes organisasjoner. Det er ombygging av boliger som har vært prioritert nå, og tannhelse. Men det var slik med det særfradraget at det ga mest penger til dem som hadde høyest inntekter. Vi skal fase ut dette over flere år nå, og vi vil diskutere med organisasjonene også det vi skal gjøre i budsjettet til neste år. Når det gjelder Brofoss-utvalget, har vi allerede begynt å følge det opp. Metodene har vi nå implementert gjennom nye forsøksordninger, og resultatbasert finansiering er allerede innført. Dette vil vi følge opp fortløpende, og melde til Stortinget underveis.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Denne regjeringen har gjort situasjonen bedre for de selvstendig næringsdrivende. Gjennom å fjerne en rekke krav har vi gjort det lettere å starte virksomhet. I tillegg har vi innført mulighet for fødselspenger for selvstendig næringsdrivende – det handler om mange kvinner som nå tør å starte egen virksomhet, nettopp fordi de får fødselspenger. Vi bør gå videre med det, med tanke på forslag som har kommet om mulighet til å få penger for å være hjemme med sykt barn også når du er selvstendig næringsdrivende. Så vi arbeider systematisk for bedre forhold for de selvstendig næringsdrivende – men Venstres forslag om å kutte i sykelønnen er ikke noe vi stiller oss bak.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Jeg hører at dette tallet 37 000 i nedgang i antall funksjonshemmede i arbeidslivet stadig verserer. Men dette skyldes jo i stor grad at andelen funksjonshemmede går ned. Det er ikke noe vi registrerer, men det er noe folk oppgir i arbeidskraftundersøkelser. Som representanten Brandvik var inne på, var det i 2010 12,2 pst. i aldersgruppen mellom 15 og 66 år som sa at de hadde nedsatt funksjonsevne. I dag er det 15,2 pst. Det er greit at opposisjonen gir regjeringen ansvaret for det som ikke fungerer, men det blir litt merkelig at opposisjonen skylder på regjeringen og gjør det til et problem at færre nå registreres med nedsatt funksjonsevne. Jeg mener at dette er et offensivt budsjett for å få flere med nedsatt funksjonsevne i arbeid, gjennom jobbreiser, gjennom ungdomsgaranti, gjennom flere tiltaksplasser, gjennom lønnstilskudd og gjennom bilordning. Vi tar nå i bruk det vi har gjort i andre deler av Nav, nemlig arbeidsgiverlos, slik at personer som har psykiske lidelser, skal integreres bedre i arbeidslivet. Vi bruker nå de samme modellene for personer med nedsatt funksjonsevne. Så jeg mener at dette er et veldig offensivt budsjett i forhold til personer med nedsatt funksjonsevne, selv om jeg ikke er fornøyd med det vi har fått til i løpet av de årene som er gått. Så trekkes stadig disse tallene fram om at antallet uføre øker. Det øker først og fremst fordi vi blir flere mennesker. Og så øker antallet unge uføre fordi vi har fjernet en ordning med tidsbegrenset uførestønad. Det var partiene her på Stortinget tilhengere av, fordi de mente at det å gå lenge i Nav og avklares gang på gang ikke gjorde folk friskere. Høyre har selv sagt at hvis folk blir gående for lenge i Nav, blir de syke av det. Men det de i realiteten nå foreslår, er en gjeninnføring av tidsbegrenset uførestønad og ikke få flere inn. Så skriver også Høyre at de skal ha en «kunnskapsbasert velferdspolitikk». Vi har utredet dette med normer for sykmeldinger, men våre fremste eksperter fraråder oss å gjøre det. Det merkeligste med Høyres budsjett er at de også forutsetter, helt uten faglig råd, at dette skal gi en innsparing på 0,5 mrd. kr. Da har man klart masse penger man kan foreslå i denne sal skal brukes til andre tiltak. Dette er ikke penger Høyre har. Det er ingen fagfolk som sier at dette gir tilsvarende kutt i sykepengene. Jeg er for en kunnskapsbasert velferdspolitikk. Det representerer ikke Høyre i denne salen.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Vi har sett en rekke eksempler på dette fra Sverige, hvor de har tiltak for å pynte på statistikken: Helt ulike mennesker settes til å male de samme stolene. Det er for noen et godt tilbud, for noen trenger det ekstra puffet, men andre trenger annen type aktivitet. Så det å sette en kreftpasient, en litt sløv ungdom og en rusmisbruker til å gjøre det samme mener jeg ikke er et godt nok tilbud. Saken med Åmli-modellen er at den fungerer veldig godt i Åmli, men jeg vil gjerne høre med ordføreren i Stavanger og byrådslederen i Bergen om dette er en god modell i deres kommuner. Jeg er ikke nødvendigvis så sikker på det. Og derfor vil jeg gjerne, når jeg innfører nye tiltak for å styrke aktivitetsplikten, vite om vi da skal gjennomføre den samme regelen i alle kommuner.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Vi har innført målrettede tiltak for å få ned antall sosialhjelpsmottakere som har virket. Vi har fått ned antallet og andelen sosialhjelpsmottakere, så vi har ikke ventet, og vi har gjennom undersøkelser sett at flere og flere kommuner stiller krav om aktivitet. Så er spørsmålet: Skal vi innskrenke den kommunale friheten ytterligere, ha flere statlige standarder? Det er mulig vi skal ha det. Men hvis vi nå skal få et nytt regelverk, vil jeg at det skal være kunnskapsbaserte endringer, i samarbeid med kommunene.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-12-05:
Både SV og Arbeiderpartiet har vært ganske skarpe i kritikken mot Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder kutt i overgangsstønaden. Jeg må si jeg er noe forundret. For to år siden foreslo Fremskrittspartiet å redusere den ordinære tiden med overgangsstønad til ett år – at man skulle kreve aktivitet etter ett år. Det samme gjør vi faktisk nå. På side 54, for dem som har lest merknadene, noe jeg regner med alle i komiteen har gjort opp til flere ganger, står det tre punkter som unntaksbestemmelser. Det er at man kan få forlenget perioden hvis man er i nødvendig utdanning, hvis man blir aleneforsørger før fylte 18 når, eller hvis barnet er særlig tilsynskrevende på grunn av funksjonshemning, sykdom eller store sosiale problemer. Det er altså tatt høyde for de tingene som det har vært rettet skarp kritikk mot. Partiene har innhentet proveny og brukt det i sine budsjettall. Det er altså ikke noe mer hokus pokus enn det. Det er også sånn at Fremskrittspartiet mener det gir best økonomiske muligheter hvis også enslige forsørgere kommer ut i arbeid så raskt som mulig. Nå gjelder ikke overgangsstønaden bare for foreldre som har nyfødte barn – ett- og toåringer. Ordningen er også for dem som har større barn når de går fra hverandre. I dag er det ikke uvanlig at foreldre velger å leve på ulike adresser. Rundt 50 pst. av forhold og ekteskap ryker, og vi lever i et samfunn med en levestandard som er basert på at begge kjønn er i arbeidslivet. I et likestilt samfunn har begge foreldre ansvar for egne barn, også om de ikke velger å leve sammen. Det ansvaret skal ikke myndighetene ta fra dem. Det at det er en overvekt av enslige forsørgere som havner i permanent fattigdom – som Karin Andersen sa – kommer nettopp av at de lever på passive trygdeordninger. Det er stort sett de familiene som lever videre i fattigdom, og det er ofte i de familiene at barna får problemer, og at det å gå på trygd går i arv. Det er derfor viktig også å få dem som er enslige forsørgere, over i arbeidslivet. Vi trenger også en holdningsendring. Det blir nevnt at enslige forsørgere er fattige, de er ressurssvake, de står langt fra arbeidslivet, ja, de stakkarsliggjøres som en helt spesiell type mennesker, som ikke kan klare seg uten helt spesielle ordninger. I dag er det kanskje for mange ordninger å forholde seg til. Vi har gode ordninger både for å studere og for å fange opp dem som midlertidig er i en vanskelig situasjon, og man blir også ivaretatt i ett år etter at man får et brudd. Jeg kan ikke forstå annet enn at det er hjelp til selvhjelp, og det er Fremskrittspartiet stolt over å bidra til.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2012-12-05:
Alle kan ikke få drømmejobben, og jobb er ikke bare lystbetont og spennende og noe alle ønsker seg. For mange har hverdagen blitt snudd på hodet. Det kan være tv-spill, det kan være annet som gjør at man like gjerne velger å være hjemme og heller oppsøker sosialkontoret for å be om penger. Det at vi har mange unge uten arbeid i dag som oppsøker sosialkontoret, burde ikke være nødvendig. Det finnes ikke arbeidsledighet i Norge, og det importeres svensk ungdom til å ta arbeidsoppgaver som de aller fleste norske ungdommer uten høyere utdanning kunne ta. Det er kun 2,5 pst. av de svenske ungdommene som jobber i Norge, som har videregående utdanning eller mer. Så det handler ikke bare om at ungdom må være høyt utdannet for å kunne jobbe. Det tror jeg vi må slutte å fortelle ungdom hver dag. De kan gjøre et godt stykke arbeid selv om de ikke har fullført videregående. Jeg gikk en tur opp Hegdehaugsveien og Bogstadveien for litt siden, og da var det på tre av butikkene, bare på et par kvartaler, en lapp på døren om at de ønsket ekspeditører. Det sto ikke noe om krav om høyere utdanning, men jeg regner med at det settes krav til hvordan ungdommene oppfører seg, og om de virkelig er motivert til å ta arbeidsoppgaver. Det må stilles krav – ikke bare krav til kommuner og krav til det offentlige om at de skal bidra og hjelpe og støtte, selv om det er nødvendige tillegg. Det må stilles klare krav til at ethvert menneske har hovedansvaret for å forsørge seg selv. Det var noen tiltak her i Oslo i Bjarne Håkon Hanssens tid som viste at når det ble satt krav til aktivitet, var det veldig mange som falt bort når det gjaldt søknad om sosialstønad. En del av dem hadde svart arbeid ved siden av, og en del av dem begynte å anstrenge seg mer for å få ordinært arbeid i stedet for å gå på arbeidstrening. De hadde egentlig ikke et reelt behov for sosialstønad. Men det var ganske bekvemt. Så er det mange som har problemer med rusmisbruk og psykiske lidelser. Det vet vi, men hvorfor går ikke regjeringen inn for at de skal få behandling øyeblikkelig? Hvorfor skal det være ventetid på den type behandling? Disse ungdommene blir ikke friskere av å heve sosialstønad, snarere tvert imot. Mange havner i trygdefella, og stadig flere går nå over fra sosialstønad til arbeidsavklaringspenger, og videre over på uføretrygd. Så må jeg si at jeg er ganske forundret over at både Høyre og Arbeiderpartiet og de andre partiene skylder på at arbeiderpartikommuner er dårligst, at høyrekommuner er dårligst, osv. Da mener jeg at Fremskrittspartiets løsning er best. La staten ta ansvaret, la oss få like gode forhold i alle kommunene, og bruk gjerne Sandefjords eksempel som mal.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
I forrige runde i denne salen, da vi hadde finansdebatten, tok jeg det opp, jeg har tatt det opp tidligere og kommer til å fortsette med det: Når vi snakker om folk som er på uføretrygd, og snakker om at de er permanent utenfor arbeidslivet, må vi huske at det er denne salen som ble enig om at sånn skal det ikke være lenger. Det er en historisk beskrivelse. Det kan godt hende at det gjelder til dels i dag, men vi har gjort de endringene som skal til for at det ikke skal være sånn for framtiden. Samtidig gjør vi de tilpasningene på alle de andre områdene som skal til for at det skal kunne fungere. Vi ble faktisk enige om at det ikke var en god måte å behandle folk på. Historisk sett kunne det ha vært riktig, men det er ikke det vi skal følge videre framover. Så er det en ting til som jeg også kommer til å gnage på – gnage på for evig og alltid: Funksjonsevne og arbeidsevne har ingen likhetstrekk. De kan ha det, men det fins ingen likhetstrekk som er automatiske. Det er vi også nødt til i denne sal å gjenta gang etter gang. Det betyr at når vi skal sette sammen et virkemiddelapparat for å få funksjonshemmede til å jobbe, vet vi ikke nødvendigvis hva det skal være i makro, for det skiller seg ekstremt i mikro. Derfor har vi laget en del verktøy som skal kunne brukes individuelt. Jeg er på en måte glad for at Høyre tenker litt i de samme banene, gjør litt mer av det vi har lagt inn i jobbstrategien, men vi har faktisk vedtatt den og kommer til å følge den opp. Så er det en ting til som jeg tenker det er greit at vi tar en liten runde på. Det er at vi har kommet i den – jeg kaller det det for min del iallfall – litt forunderlige situasjonen at andelen funksjonshemmede i samfunnet endres. Andelen funksjonshemmede i samfunnet – ikke antallet, men andelen – har gått ned de siste årene, og vi kan ikke forklare det godt. Vi kan gjøre mange tankeøvelser, og vi kan gjøre mange teoretiske øvelser, men i dag kan vi ikke forklare det godt – fra 17 pst. til 15 pst. av befolkningen. Er det fordi samfunnet fungerer så mye bedre at folk ikke oppfatter det som funksjonshemning lenger? Har vi behandlet så mange flere at en del funksjonshemninger er i ferd med å forsvinne? Var de eldste kullene i samfunnet mer funksjonshemmede enn de yngste kullene som har kommet inn, sånn at når de faller fra, blir andelen lavere? Alle mulige tekniske, praktiske tankeøvelser – akkurat i dag er det tankeøvelser. Vi har en vei å gå. Det betyr at vi også har en utfordring i forhold til å tenke hvor mange som er inkludert i arbeidslivet. Det er en frivillig sak – hos en arbeidsgiver som virkelig har inkludert godt, trenger ikke arbeidstakeren å kvittere seg ut som funksjonshemmet. Han er bare arbeidstaker.
Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
«Navere» er et nyord – de som skal tas. Vi har laget en samlesekk for dem: Det er unge gutter som ikke gidder å jobbe eller ikke gidder å gå på skole, de vil bare ha penger. Har vi i det hele tatt filosofert over om vi har rett – har jeg som nabo rett til å vite hva problemstillingen til nabogutten som ikke har inntekt, er, og som har ramlet ut av skolen og ikke har fått seg jobb? Har jeg noen rett til det? Med jevne mellomrom i disse diskusjonene kommer det opp at vi alle «kjenner noen som». Hva i alle dager vet vi om vi «kjenner noen som»? Det er nettopp den oppgaven vi har gitt til dem som sitter på sosialkontorene rundt i dette landet, å vurdere det på individuell basis. Det er de som skal ta den vurderingen på vegne av samfunnet. Det er ikke vi som naboer, eller som synsere rundt omkring på kafeer, på gaten og i stortingssalen, som skal vurdere om folk «naver». Tror en det er veldig ok for den gutten som virkelig har møtt veggen psykisk eller fysisk, har ramlet ut av skolen og er nødt til å gå på sosialkontoret og be om hjelp til penger, å fortelle kompisene at livet hans gikk aldeles i knas? Det kan hende at det den dagen han føler seg ovenpå og er ute med kompisene, føles bedre å si: Jeg har tatt meg et friår, jeg går på Nav. Det har noe med selvbildet å gjøre. Vi skal iallfall ikke svelge den retorikken som sier at folk «naver» seg rundt i samfunnet. Vi har gitt fagfolk ansvaret å følge opp folk, da må vi virkelig stole på de fagfolkene. Om vi går etter og sjekker, tar de aller fleste kommunene den vurderingen, legger til rette med dagens lovverk og har gjort det over tid. Da jeg var ordfører, før Nav, ansatte vi flere folk på sosialkontoret for å følge opp dem som var sosialklienter. Vi så at det var en økning, vi tenkte at her er det et eller annet som skjer. Hva opplevde vi? Jo, vi opplevde at noen hadde behov for hjelp til å rydde i økonomien så de kom seg på rett kjøl igjen. Noen hadde behov for hjelp til å komme seg i jobb, men hadde ikke klart å fikse den løsningen selv. Og så var det noen som rett og slett var så syke at de ikke hadde klart å søke om uføretrygd. Dem måtte vi også hjelpe gjennom systemet. Det er «naverne». Det eneste fellestrekket hos disse «naverne» er at de har for lite penger til å få hverdagen til å gå rundt.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
En del frivillige organisasjoner kunne helt sikkert gjort seg nytte av høyere beløp, mens andre organisasjoner – som SV ser det – kanskje kunne ha fått mindre penger. Det er en løpende diskusjon som man må ta internt. På dette området er det veldig mange organisasjoner som gjør et veldig viktig arbeid som supplerer det arbeidet som gjøres i det offentlige. Når det gjelder barnefattigdom, handler det primært om å omfordele ressurser og samordne innsatsen – ha tidlig innsats. Vi må skjønne mer av det vi driver med, fordi vi må rette mer av innsatsen mot mødrene. Da jobber vi bl.a. opp mot frivillige organisasjoner – kvinneorganisasjoner – på innvandrerfeltet. De får i dag støtte av oss for bl.a. å jobbe oppsøkende mot kvinner, sånn at de kan komme seg inn i arbeidslivet. Det som i hvert fall ikke hjelper, er å ta overgangsstønaden fra de kvinnene som nå sliter – da kommer vi i langt større grad enn i dag til å få fattige barn. Omtrent 17 000 flere fattige barn vil det bli med Fremskrittspartiets opplegg.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
Jeg vil takke for spørsmålet. Vi kommer til å sørge for at dette arbeidet videreføres. Det er riktig – som representanten Graham påpeker – at denne ordninga ble evaluert, og at Forskningsrådet ikke ønsket at det skulle videreføres i sin nåværende form. Så sprer vi ikke midlene for alle vinder, men vi fokuserer dem primært inn mot Deltasenteret, som ligger i Bufdir – dette fordi vi ønsker å se mer av det arbeidet som gjøres på dette feltet, i sammenheng. Så har vi også bestemt oss for å opprettholde Brukerforum. Det er viktig for oss. Jeg har merket meg merknaden fra flertallet – Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet – som ber oss følge arbeidet tett etter omorganiseringa og sikre at satsinga på dette området ikke svekkes. Det kan jeg love at vi kommer til å gjøre.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
Det er vanskelig for meg å svare på det spørsmålet. Det burde i og for seg vært rettet til arbeidsministeren, som har ansvaret for Nav-kontorene. Men mitt utgangspunkt er at vi så raskt som mulig skal klare å gjøre alle disse byggene universelt tilgjengelige. Men det er klart at Nav-kontorer er spesielt viktige, for de skal bistå mennesker med nedsatt funksjonsevne til bl.a. å komme i arbeid. – Så det sier seg sjøl. Men det vi kommer til å gjøre, er å legge fram en framdriftsplan, slik det bes om fra Stortinget. Den skal sørge for at vi kan nå den visjonen alle er enige om, nemlig at vi skal ha et universelt utformet samfunn innen 2025. Det handler om likestilling, om likeverd, om like muligheter, og det handler om menneskerettigheter. Det er klart at det også handler om arbeid og deltakelse, så dette er veldig viktig. Heldigvis er det mange som allerede har gjort en god jobb på dette området, så bildet er ikke svart. Jeg er optimistisk med tanke på at vi skal klare å få en økt framdrift i dette.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
Svaret på det første spørsmålet er ja. Planen er å legge denne meldinga fram før valget, det vil si før sommeren. Når det gjelder svaret på det andre spørsmålet, er det fristende å henvise til Aftenposten – antagelig i morgen – men jeg kan foregripe det intervjuet likevel ved å si at vi fra SVs side mener vi må ta tak i dette nå. Vi må se på det forslaget som har kommet fra Skeie-utvalget, som har sett på kjønnslikestillinga i et klasseperspektiv. Der kommer det veldig klart fram at det er behov for å gjøre noe med engangsstønaden. De foreslår en minstestønad, og det ligger også i SVs program. Der kommer diskusjonen inn om hvordan vi – i tillegg til å sikre barna i det første leveåret – kan sikre at disse kvinnene kan nyttiggjøre seg de tiltakene vi har for at de skal kunne jobbe. Der er overgangsstønaden viktig – jeg vil gjerne understreke det. Tar man bort den, vil man hindre veldig mange av disse kvinnene i å komme seg ut i arbeid.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
Nei.
Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-12-05:
La meg starte med å gi ros til foregående taler. Jeg syns det var et strålende innlegg. Jeg tegnet meg for å kunne si noe om denne debatten om overgangsstønad, og kontantstøtte for så vidt også. Jeg mener det er en viktig diskusjon, og jeg har ikke lyst til å slippe den så lett. Jeg er usikker på om det virkelig er sånn at opposisjonen her ikke er klar over hva slags regelverk som gjelder når det dreier seg om overgangsstønaden. Det er altså sånn at det stilles krav om yrkesrettet aktivitet for å få rett til overgangsstønad. Man må være i aktivitet som utgjør minst halvparten av fulltid. Man må altså være i arbeid, man må være en reell arbeidssøker, eller man må være i utdanning. Så har Fafo på oppdrag fra mitt departement, BLD, sett på denne ordninga og særlig hvordan den fungerer for mottakere med innvandrerbakgrunn. Konklusjonen deres er at ordninga fungerer bra som midlertidig hjelp til selvhjelp, og at det store flertallet går over i arbeid etter avsluttet stønadsperiode. Men så har også mottakerne ulike forutsetninger for å nyttiggjøre seg mulighetene som ligger i ordninga, og til å kvalifisere seg til arbeid. Det er særlig de som har lavt utdanningsnivå fra før, og som har svake norskkunnskaper, som sliter, og som trenger mer. Det ser vi også når det gjelder norskopplæringa, og det ser vi i introduksjonsprogrammene. Vi er nødt til å differensiere mer og skreddersy mer og gi tettere oppfølging. Denne Fafo-rapporten konkluderer også med at det er behov for tettere individuell oppfølging særlig av dem som har dårlige norskkunnskaper, og som har lav utdanning. Der tror jeg nok at vi har noe å gå på i systemene våre. For kontantstøtten, derimot, stilles ingen krav annet enn ett, nemlig at du ikke sender barna dine i barnehagen. Det er kanskje det dummeste kravet du kan stille hvis du har tenkt å få tak i disse kvinnene og sørge for både god integrering, god likestilling og like muligheter for alle barn. Det er komplett umulig å forstå at man vil kutte i det som faktisk fungerer for overgang til arbeid, samtidig som man skal betale folk for å la være å være i arbeid. Det er helt komplett umulig å forstå. Da sier jeg bare: Look to Drammen. Drammen styres av Høyre, og Høyre der – rådmannen og ordføreren – nikket da dette ble sagt da jeg var på besøk, og sa at i Drammen er det ikke faglig forsvarlig å gi kontantstøtte. Jeg er helt enig – det er ikke faglig forsvarlig å utvide kontantstøtta sånn som høyrepartiene nå foreslår. Nå vil også Høyre tvinge kommunene til å ta i bruk en kontantstøtte som flere altså betakker seg for, nettopp fordi de ser at det motvirker alt det som vi er så stolte av i Norge, og som skal til for at kvinner skal klare seg, barn skal klare seg, innvandrere skal klare seg.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-12-05:
Talere før i dag har snakket om ulike arbeidsmarkedstiltak. Jeg vil ta opp ett av dem, nemlig Jobbsjansen. Siden 2005 har vi hatt Ny sjanse for innvandrere uten tilknytning til arbeidslivet. Erfaringene er ganske gode. Prosjektet er samfunnsøkonomisk lønnsomt, men aller viktigst har det vært for hver og en av de ungdommene, de hjemmeværende kvinnene og de sosialhjelpsmottakerne som har kommet i arbeid. Ny sjanse blir til Jobbsjansen til sommeren. Beløpet dobles med 30 nye millioner. Jobbsjansen rettes tidligere inn mot hjemmeværende innvandrerkvinner. Det er et viktig signal om at likestilling i Norge skal gjelde for alle. Jobb er veien ut av fattigdom, for kvinnene selv, deres barn og deres familier. Jobb og egne penger er det viktigste grunnlaget for likestilling i samfunnet og i familien. På den annen side skal vi være forsiktige med å stakkarsliggjøre innvandrerkvinner som gruppe. Forskerne Daugstad og Sandnes i SSB påpeker at innvandrerbefolkningen er svært sammensatt. Ikke bare består den av menn og kvinner fra 213 ulike land, men «her finner vi både flittige fedre, driftige damer, frustrerte fruer og umulige unger. Det er analfabeter og advokater, byfolk og bønder. Å snakke om hva innvandrerkvinner eller –menn gjør eller mener, blir derfor like lite treffende som å si hva alle menn eller kvinner gjør eller mener.» Derfor er heller ikke Jobbsjansen for alle, men for dem som trenger den mest. Halvparten av innvandrerne i Norge er kvinner. De kommer av andre grunner enn menn, for det meste gjennom familiegjenforening, der to av tre er kvinner. Sysselsettingen for familiegjenforente er betydelig lavere enn for arbeidsinnvandrere, 57 mot 81 pst. Den øker med økende botid, men ikke for alle. Fafo viser at bare 30 pst. av pakistanske kvinner som kom til Norge før 1990, er i jobb. SSB har påvist store levekårsforskjeller mellom innvandrermenn og -kvinner. Menn har det bedre. De har mer yrkeserfaring og utdanning fra hjemlandet, er i større grad sysselsatt i Norge, er bedre i norsk, gjør mindre husarbeid, er mindre ensomme og har flere norske venner. Drammens Tidende skrev i fjor om ti innvandrerkvinner, under overskriften: «Jeg har en drøm.» De gikk på Nav-kurs. Gül var 25 år, fra Tyrkia, hadde bodd i Norge i seks år. Hun ville aller helst jobbe på ambulanse. Hun sa: «Kurset har fått meg til å innse at målet mitt er mulig å nå.» Det er viktig – å ha troen på seg selv. Aziz var 50 år, hadde bodd i Norge i 30 år. Hun sa: «Nå har jeg bare én drøm.(…) Jeg vil ut fra kjøkkenet og finne meg en jobb.» (…) Jobbsjansen er for sånne som dem – mest for deres skyld, men også for oss, for vi trenger virkelig den arbeidskraften.