Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2016-04-14:
For noen uker siden skrev Kjetil B. Alstadheim i Dagens Næringsliv en kommentar med overskriften «Hva skjer i norsk klimapolitikk? Vidar Helgesen spiller pausemusikk.» Jeg hadde håpet at statsråden ville benytte anledningen til å skru av denne pausemusikken i sin klimapolitiske redegjørelse, for tid er den mest kritiske faktoren i kampen for å løse klimakrisen. For hvert år som går uten at vi iverksetter tiltak som virker, og som vi vet hvordan virker, blir det vanskeligere, dyrere og mindre sannsynlig at vi klarer å hindre en oppvarming som utløser farlige tilbakekoblingsmekanismer. Permafrosten tiner og slipper ut metan, redusert isdekke gir større oppvarming, osv. Dette vet vi, og i vinter gikk alarmen hos klimaforskerne fordi den globale gjennomsnittstemperaturen nå stiger skremmende raskt. Dette er bl.a. basert på data fra Norge. Dette illustrerer det vi vet utmerket godt, nemlig hvor travelt vi har det, men når man hører statsrådens redegjørelse, skulle man tro at vi hadde all verdens tid. Statsråden bruker plassen sin på å argumentere for at vi trenger mer kunnskap før vi kan oppdatere målsettingene våre. Han vil vente på en spesialrapport fra FNs klimapanel som skal legges fram i 2018. Han vil vente med å framskynde målet om klimanøytralitet til vi har fått den endelige bekreftelsen av det norske 2030-målet under Paris-avtalen, som skal skje senest i 2020, og dermed kan det ta opptil fire–fem år før vi begynner å omsette løftene fra Paris i konkret politikk som næringsliv, forvaltning, fylker og kommuner kan forholde seg til, og de ber om signaler nå. Har statsråden vurdert hva det vil innebære av kostnader, og hva det vil innebære for muligheten til å innfri 1,5-gradersambisjonen, at han ikke starter nå? La meg skissere et enkelt regnestykke. En studie publisert i tidsskriftet Nature våren 2015 bekrefter det som vi vet relativt godt: 1,5-gradersscenarioet innebærer at karbonbudsjettet for det 21. århundre blir halvert sammenlignet med 2-gradersscenarioet. Hvis vi halverer karbonbudsjettet, betyr det kort oppsummert at det totale karbonbudsjettet som vi har igjen her i verden å slippe ut, vil uttømmes etter tolv år, og spørsmålet er altså: Mener statsråden at vi skal bruke fire–fem av disse tolv årene på å finne ut om halvert karbonbudsjett betyr tøffere klimapolitikk? Det er åpenbart at regjeringen og Miljøpartiet De Grønne er grunnleggende uenige om hvordan en regjering bør levere klimaløsninger. For bare to dager siden sa regjeringen nei til De Grønnes og SVs forslag om en handlingsplan med konkrete tiltak for å innfri ambisjonene fra Paris. Det skjer på tross av at regjeringen på alle andre områder legger fram handlingsplaner i den ene saken etter den andre. Og det skjer til tross for at en klimapolitikk uten plan har vært totalt mislykket i Norge. Norges klimapolitikk er oppsiktsvekkende på én måte, og det er at den ikke virker, og vi er omgitt av land som har klimapolitikk som virker, og som kutter utslipp. Dette må vi snart ta inn over oss. Det er også uforståelig for oss i De Grønne at det er akkurat i klimapolitikken, der hastverket er størst, og der mest står på spill, at statsråden synes det er helt greit ikke å ha noen plan for hvordan problemet skal løses. Den redegjørelsen som statsråden ga, illustrerer i hvert fall veldig klart og tydelig hvorfor Norge trenger en skikkelig klimalov, for det den klimaloven kommer til å gjøre, er å forplikte myndighetene til å lage en plan og til å kutte de utslippene som de har lovet å kutte. Det er ingen tvil om at representanten Bru har rett i at flere av regjeringens klimatiltak er gode og vil redusere utslipp over tid. Men det er helt oppsiktsvekkende at hun og regjeringens representanter på ramme alvor hevder at det ikke er noen vits i å sette konkrete mål for hvilken effekt disse tiltakene kan ha, og at det ikke er noen vits i å måle dem opp mot tiltak som vil ha motsatt effekt i tid og rom, slik at vi har en eller annen idé om helheten i resultatet av disse tiltakene, som i og for seg er bra, og som regjeringen skryter av, men som vi ikke vet effekten av. Tenk hvis Høyre hadde lagt fram sine tyngste tiltak i helsepolitikken og sagt at de anser at hva slags effekt disse tiltakene skal ha, det er ikke så nøye, det går sikkert bra. Jeg tror ikke det ville blitt akseptert i veldig stor grad. Det er dette i stor skala som statsråd Helgesen også sier: Vi skal vente lenge, mens vi vet at det haster, vi skal vente på mer kunnskap, mens vi vet at vi egentlig har den. Det jeg håper kan skje i denne debatten eller snart, er at regjeringen skrur av pausemusikken i klimapolitikken og begynner å levere konkret handling.