Per-Kristian Foss (Høyre), 2011-02-03:
I de år Norge hadde økonomisk høykonjunktur sist, var polske arbeidstakere en vesentlig gruppe som berget oss gjennom høykonjunkturen uten vesentlige pressproblemer. På det meste var trolig over 100 000 polske arbeidstakere til stede i Norge. Ved siden av arbeidstakere fra våre nordiske naboland og fra de baltiske land utgjorde dette en gruppe som var helt nødvendig for å kunne mestre de utfordringer som høykonjunkturen medførte for Norge, og uten at vi har fått varige problemer – som ofte melder seg etter en høykonjunktur – med et press i økonomien. Dessuten var polske arbeidstakere på det tidspunktet også godt tilpasset i norsk arbeidsliv. De var høyt verdsatt av arbeidsgivere fordi de var kjent som meget arbeidsomme mennesker med et til dels meget høyt kompetansenivå, ikke minst innenfor verkstedindustrien og ulike håndverks- og byggfag. Nå er den perioden med høykonjunktur over, og per januar 2010, altså for ett år siden, tyder mine siste tall på at det var vel 52 000 polakker folkeregistrert i Norge. De var, som jeg sa, i utgangspunktet en ressurssterk gruppe med høyere grad av økonomisk selvhjulpenhet enn befolkningen sett under ett. Arbeidsledigheten skjøt etter finanskrisen til værs i denne gruppen og ligger nå på rundt 10 pst. Ifølge de personlige erfaringer jeg har i dialog med det polske miljøet, ikke minst her i Oslo-området, er det ett problem, nemlig mangel på språkopplæring som en hindring for å få jobb. Men samtidig er det mitt inntrykk både fra kontakt med dette miljøet, og kontakt med Nav-kontorene, at man oppfatter polakker som en veldig arbeidsmotivert gruppe. Det er altså folk som vil ha jobb. Men selv om vi nå er inne i en økonomisk god tid igjen, ikke minst innenfor de bransjer hvor de var høyt representert tidligere, har de problemer med å få jobb. Bakgrunnen er at mange av dem kom til Norge på kort tid, i en høykonjunktur, og hadde kun tatt sikte på å bli her en to–tre år, sende penger hjem og så reise tilbake igjen selv. Derfor la de ikke vekt på annen språkopplæring enn den man fikk på jobben. Den kan være verdifull nok, men kanskje ikke tilstrekkelig, særlig ikke hvis man skal bytte bransje og arbeidssted. Som EØS-borgere har de verken rett eller plikt til norskopplæring. Da de to–tre årene hadde gått, innså mange at de ikke hadde noe å dra tilbake til. Selv om den økonomiske utviklingen i Polen har vært bra, også gjennom finanskrisen, faktisk, er arbeidsledigheten der fortsatt betydelig. De hadde også bygget seg opp et liv i Norge og opparbeidet seg sosiale rettigheter. Mange valgte derfor å bli. I dag vet vi at Nav gjennom kjøp av tjenester i privat sektor tilbyr yrkesrettede voksenopplæringstjenester. Det tilbys også noe man kaller Kvalifisering og formidling av arbeidssøkere med polsk som morsmål. Dette er et opplegg hvor språkopplæringen kombineres med praksis i arbeidslivet, og hvor språkopplæringen er spesielt rettet inn mot arbeidsliv – og ikke en generell språkopplæring – så det virker mer motiverende. Inntrykket mitt er at den pedagogikken fungerer godt, men dette tilbys i dag, så vidt jeg er kjent med, bare i Oslo og Akershus. Problemet er at etterspørselen er langt større enn tilbudet. Så min utfordring til statsråden er følgende: Jeg er klar over at dette er EØS-borgere, og de har ikke krav på språkopplæring. Men det å få folk ut av arbeidsledighetskøen har jo en dobbelt gevinst. Man sparer penger, og man får skatteinntekter. Ut fra et samfunnsøkonomisk resonnement burde det være viktig å få denne gruppen raskest mulig ut av ledighetskøen og over i arbeid. Nå er den økonomiske situasjonen slik at arbeid tilbys i økende grad, og dette er folk som uten unntak har yrkeserfaring fra Norge. Min utfordring til statsråden vil altså være: Kunne man ikke gjøre språkopplæring til et obligatorisk tilbud? Det høres ut som en motsetning – et tilbud skal jo ikke være obligatorisk – men poenget her er at den som skal tilby dette, ikke gjør det, og det er flere som vil på disse kursene enn det er muligheter til. Jeg er klar over at man ikke kan tvinge folk til å gå på kurs, men det tror jeg er et teoretisk problem i denne sammenheng. Dette er folk som gjerne vil få språkopplæring, og som gjerne vil i jobb, men Nav makter ikke å tilby dette i tilstrekkelig grad. Så mitt spørsmål til statsråden er om ikke dette er en gruppe hun vil se på spesielt, med sikte på å tilby mer tilrettelagt språkopplæring for å få dem ut i jobb igjen.