Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-11-23:
: Forslagsstilleren, Carl I. Hagen, vil innføre lovbestemmelser som medfører at flyktninger bosatt i en kommune med integreringstilskudd ikke skal kunne gis offentlig økonomisk støtte til livsopphold dersom de bosetter seg i en annen norsk kommune. Forslaget er begrunnet i kostnader og problemer for tilflyttingskommunene, særlig Oslo press på boligprisene fordi kommunene må overby vanlige norske borgere når boligene skal anskaffes flytting til egne landsmenn, vanskelig integrering av flyktninger i samfunnet, det påstås fra Hagens side at dette vanskeliggjør opplæring i det norske språk og i norske samfunnsforhold konsentrasjon av flyktninger fra forskjellige hjemland medfører integreringsproblemer for mottakskommunene som langt overstiger det forhold at statlige midler overføres fra første mottakskommune til tilflyttingskommunen De fleste som får asyl eller opphold på humanitært grunnlag i Norge, blir i dag bosatt etter at Utlendingsdirektoratet, UDI, har inngått avtale med enkeltkommuner. Noen flyktninger bosetter seg på eget initiativ uten at det er inngått avtale mellom UDI og kommunen. Flertallet viser til at staten gir et tilskudd til oppholdskommunen, uavhengig av om den enkelte flyktning har bosatt seg på eget initiativ eller etter avtale mellom staten og kommunen. Tilskuddet fordeles over fem år og utbetales til den kommune flyktningen til enhver tid oppholder seg i, og det går til kommunen, oppholdskommunen, og ikke til den enkelte flyktning. Som alle andre i dette landet får også flyktninger som ikke selv er i stand til å dekke utgifter til livsopphold, sosialhjelp etter de samme kriterier som alle andre i kommunen. For å unngå at flyktninger blir passive mottakere av offentlige ytelser, mener komiteens flertall at valg av bosettingskommune må ses i forhold til det målet at den enkelte flyktning raskest mulig kommer i arbeid eller utdanning. Det er riktig at noen ganger er det åpenbart at hyppige flyttinger vanskeliggjør både kommunenes arbeid med å tilrettelegge for arbeid og utdanning og den enkeltes mulighet til å greie seg selv. Da er flyttingen et problem. Flertallet viser videre til at den problemstillingen vi diskuterer her i dag, er vurdert tidligere. I 1994 la en arbeidsgruppe nedsatt av Kommunal- og arbeidsdepartementet frem en rapport om «Tiltak for å begrense sekundærflytting» for flyktninger i integreringstilskuddsperioden. Som et resultat ble det laget en ny bestemmelse i forskriften om utenlandske statsborgeres rett til sosialhjelp, § 1-2a. Denne bestemmelsen gjelder fortsatt og åpner for at en flyktning som flytter fra bosettingskommunen og søker sosialhjelp i annen kommune, kan henvises tilbake til bosettingskommunen. Dette er med respekt å melde noe helt annet enn å avskjære flyktningen enhver stønad til livsopphold ved flytting. Det åpnes bl.a. for en rimelighetsvurdering av tilbakeflytting mot den enkelte flyktnings rett til selv å velge oppholdskommune. En slik rimelighetsvurdering ønsker altså Fremskrittspartiet å gå bort fra. Flertallet viser til at det sentrale i denne forbindelse er den enkeltes rett til fritt å velge hvilken kommune en vil oppholde seg i, men ingen ubetinget rett til støtte og hjelp i en ny kommune hvis et relevant tilbud allerede er etablert i den første bosettingskommunen. Vi skal ikke fra Stortinget avskjære naturlige skritt i en etableringsfase i et nytt land. Vi skal heller ikke innføre regler som gjør det vanskelig for flyktninger å flytte dit hvor det er arbeid eller utdanningsmuligheter, og vi skal ikke hindre fleksibiliteten som i dag ligger hos sosialtjenesten gjennom muligheter til individuell vurdering. Å avskjære flyktninger muligheten til å få stønad til livsopphold i en periode etter flytting dersom de skulle ha behov for det, er etter min vurdering svært uheldig og stigmatiserende, og det er ikke i tråd med den politiske linje flertallet har lagt seg på. Flertallet mener at spørsmålet om hvordan utvelgelse av førstegangsbosettingssted kan redusere behovet for andregangsbosettinger, bør vies mer oppmerksomhet i det videre arbeidet med integreringspolitikken. Vi vil komme tilbake til dette i forbindelse med den varslede stortingsmelding om flyktning- og asylpolitikken regjeringen Stoltenberg vil legge frem før jul. Flertallet mener det ikke vil være fornuftig å innføre bestemmelser som gjør det umulig for flyktninger å flytte dit de kan få arbeid eller utdanning, selv om de i en overgangsperiode kan trenge hjelp. Det må være en mulighet til skjønnsmessig å innrømme hjelp til livsopphold for personer som har særlig sterke grunner for å ønske å skifte bosted. Igjen ser vi at Fremskrittspartiet står alene i debatten om flyktningpolitikk, langt fra flertallets linje. Flertallet i komiteen avviser forslaget.