Jørgen Kosmo (Arbeiderpartiet), 2000-02-03:
Jeg vil få lov til å starte med at jeg syns statsministeren og representanten Hagen hadde gjort lurt i å holde seg til den saken vi debatterer i dag, istedenfor å kaste seg ut på vidda med hva Arbeiderpartiet og andre partier gjør i forhold til Regjeringens informasjonsplikt i ulike saker til Stortinget. Det jeg syns er det oppsiktsvekkende, er at både statsministeren og representanten Hagen tror at det går an å gjøre forskjellige fortolkninger alt etter hvilket stortingsdokument man har til behandling, av hva som er Regjeringens opplysningsplikt. Den forklaringen som representanten Hagen gjorde et forsøk på nå, holder ikke vann – langt derifra. Det viser kanskje med all tydelighet at nettopp hans hensikt er å finne ulike argumenter for å holde en beskyttende hånd over regjeringen Bondevik, og det må være et større problem for regjeringen Bondevik enn det er for resten av Stortinget. Det er nemlig ikke slik at Stortinget står slik at vi skal si ja eller nei til en avtale. Selvsagt må det være slik at den informasjonen som Stortinget bør ha, skal være med for at Stortinget skal kunne treffe den riktige beslutningen. Og enten vi skal si ja eller nei til en avtale eller om vi skal beslutte andre ting, må hensikten med opplysningsplikten og den informasjonen som Stortinget får, være at Stortinget er i stand til å treffe den riktige beslutning. I tilfellet Telia-Telenor var det slik at enten kunne man si ja, med den usikkerhet det innebar dersom Stortinget hadde blitt tilført riktig informasjon eller nok informasjon, eller man kunne sagt nei fordi usikkerheten var for stor. Den risikoen ville vi ikke ta, vi ville ikke spille så høyt med så store penger. Eller – det ligger faktisk en tredje mulighet, fordi dette gjelder en avtale mellom to land – man kunne sagt at nei, her er usikkerheten for stor, Regjeringen må vennligst fortsette å forhandle. Det hadde også vært en mulighet. Derfor går det ikke an å gjøre forsøk på å sette et skille i Regjeringens opplysningsplikt mellom hvilke typer saker man har til behandling, og unnta avtaler mellom to land fra den generelle opplysningsplikt. Så kan jeg forsikre statsministeren om, på vegne av kontroll- og konstitusjonskomiteen og spesielt på vegne av Arbeiderpartiets medlemmer i kontroll- og konstitusjonskomiteen, at vi skal være påpasselige, at det skal være en sammenheng i de krav vi stiller til de ulike statsråder og de ulike regjeringer om opplysningsplikten – enten det dreier seg om veibygging, det dreier seg om flyplass, jernbane, rikshospital eller hva som helst. Statsministeren skal være ganske sikker på at Arbeiderpartiets representanter i kontroll- og konstitusjonskomiteen ikke skal legge noe strengere krav på statsministerens statsråder enn vi gjør på tidligere statsråder i Arbeiderpartiets regjeringer. Det tror jeg statsministeren kan være glad for. Når det gjelder denne saken, er det et spørsmål om ikke Stortinget burde vært informert om at forhandlingene var svært vanskelige hele veien, og det var helt åpenbart at særlig når det gjaldt mobilenheten, var det meget vanskelig å komme til en avslutning. Og hvorfor særlig når det gjelder mobilenheten? Jo, fordi den er så viktig for begge landene. Da er det et spørsmål, hvis man hadde gjort klart for Stortinget at nettopp dette spørsmålet var det ikke mulig å bli enige om mellom partene før man underskrev avtalen, og at dette spørsmålet var såpass uavklart, om det også var en betydelig risiko for at svenskene ville fortolke avtalen annerledes for nettopp å få til et vedtak som tilfredsstilte svenskenes interesser ved plassering av mobilenheten. Det hadde vært all right å ta den beslutningen og gå inn på avtalen slik som den var, hvis Stortinget hadde fått seg forelagt disse spørsmålene, og sagt at denne usikkerheten er vi villig til å leve med. Det er nettopp det samferdselskomiteens flertall sier, at hadde vi blitt klar over denne usikkerheten, kunne vi ha vurdert den og innarbeidet denne risikoen. Og hadde Regjeringen jobbet mer med disse spørsmålene og tatt rådene fra advokatfirmaene innover seg, hadde det kanskje vært mulig å bygge inn andre terskler som gjorde at man ikke etter svensk selskapsrett kunne sette aksjonæravtalen til side og fatte en beslutning som ikke var i overensstemmelse med de norske – og slik som vi ser det, også de svenske – interessene. Jeg tillater meg også å kommentere siste del av komiteinnstillingen, der Høyre og Fremskrittspartiet har den oppfatning at dersom dette selskapet hadde vært privatisert eller delprivatisert, hadde alt vært i orden. Ja, da tillater jeg meg å si at da hadde resultatet blitt at mobilenheten hadde blitt liggende i Sverige. Jeg kan ikke se at det hadde vært i orden. Så vi skal egentlig være glad for at ikke mellompartienes, Høyres og Fremskrittspartiets felles ønske om å delprivatisere Telenor var gjennomført før denne avtalen ble behandlet, for da kunne vi mistet dette viktige element i norsk næringsstrategi og norsk næringssatsing i fremtiden. Jeg ser ikke bort fra at vi er nødt til å se på hvordan vi skal organisere eierskapet i Telenor i fremtiden. Men denne saken viser med all tydelighet at det må være en sammenheng mellom de ambisjonene vi har nasjonalt og internasjonalt, hvor vi velger en struktur på dette selskapet som gjør det i stand til å møte konkurransen, samtidig som vi er i stand til å ivareta viktige nasjonale næringspolitiske behov. Det er ikke så enkelt som å si at bare vi får inn noe privat kapital – for kapitalen forlanger også å ha innflytelse i den prosessen som går før vi skal ta beslutninger. Avslutningsvis vil jeg gjerne si at jeg hørte med interesse det som statsministeren sa, at han aksepterte og i og for seg var interessert i å medvirke til at forståelsen til flertallet i samferdselskomiteen av informasjonsplikten ble lagt til grunn for Regjeringens videre arbeid, men også skulle være en praksis som skulle være gjeldende mellom storting og regjering i fremtiden. Det er ikke slik at dette med regjeringens informasjonsplikt og opplysningsplikt overfor Stortinget er noe som man kan lese ut av juridiske dokumenter, det vil alltid være summen av de politiske prosesser som pågår, både i regjering og storting. Men konstitusjonelt vil det være slik at ethvert dokument og enhver debatt rundt disse spørsmålene vil være med på å sette terskler for fremtiden. Og jeg vil bare avslutningsvis si at jeg er helt enig i de terskler som samferdselskomiteens flertall her setter for hva som skal være forståelsen av informasjonsplikten mellom regjering og storting.