trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Det er bred enighet om at kampen for menneskerettigheter må føres gjennom politiske og diplomatiske kanaler, men den må også ha konsekvenser for internasjonal handel og økonomisk samarbeid. Når jeg nå tar ordet, er det for å fokusere på den næringslivsdelegasjonen som skal besøke Iran senere denne måneden. Det oppleves opprivende for iranske politiske fanger i Norge som frykter at man legitimerer det barbariske regimet i Iran. Derfor er det overmåte viktig at delegasjonen legger igjen noen visittkort om bestialske brudd på menneskerettighetene, og at vi gjør det klinkende klart at vi ikke aksepterer systematiske brudd på grunnleggende demokratiske rettigheter. For situasjonen er virkelig ille i Iran. Tusenvis av mennesker som har demonstrert for demokratiske og politiske rettigheter, er fengslet, mange er drept, noen er dømt til døden, og andre har fått lange fengselsstraffer. Nylig ble tre kvinner henrettet ved steining. Steining er detaljert beskrevet i straffeloven deres. Utenriksdepartementets pressetalsmann kaller dette, ifølge Klassekampen, uheldige hendelser. Det er ikke så rart at eksiliranere reagerer og protesterer. Jeg er ikke imot at vi oppretter handelsforbindelser og diplomatiske forbindelser med land som bryter menneskerettigheter, men vi må for all del unngå å gi regimene i disse landene politisk og økonomisk legitimitet. Vi må ha offentlighet omkring at vi tar opp brudd på menneskerettighetene, og Regjeringen må lede an i dette. Jeg har i skriftlig spørsmål spurt statsråd Sponheim om på hvilken måte brudd på menneskerettighetene vil bli tatt opp med Irans myndigheter i forbindelse med næringslivsdelegasjonens besøk der. Sponheim svarer at menneskerettighetsspørsmål vil bli tatt opp på en formålstjenlig måte. Jeg hadde ventet meg en noe mer offensiv holdning og handling fra en regjering som innenlands fronter menneskerettigheter til de grader som denne regjeringen gjør. Det skal være et Iran-seminar i forkant av delegasjonsreisen. Jeg kan ikke se at menneskerettigheter er tema overhodet. Det synes jeg er skremmende, og jeg håper utenriksministeren vil foreta seg noe i denne sammenheng.
Kjell Engebretsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
Det kan være spennende å sitte på innbytterbenken, da vet man ikke hva som skjer. Når vi diskuterer atomvåpen i Norge, er det ikke slik at vi har en debatt som går på om man er for eller mot atomvåpen. Det vi diskuterer, er strategier for å få nøytralisert og fjernet disse våpnene, og der er vi gudskjelov svært enige. Så er spørsmålet: Hvor fast skal man være, eller hvor smidig skal man være? Det å kunne denne balansen er jo diplomatiets redskaper. Når utenriksministeren sier at det har vært vanskelig å slutte seg til denne NAC-traktaten fordi den inneholder en del bemerkninger om at man ikke har all verdens tillit til den reelle vilje hos atommaktene til faktisk å gjøre noe, er ikke det så helt ueffent. Det er – så langt jeg kan forstå – en viss grunn til å ha den type mistanker, slik som det nå ser ut. Men da er vel spørsmålet hva som er hensiktsmessig, hvordan man faktisk skal oppnå at noe skjer. Jeg må spørre utenriksministeren om jeg har forstått ham riktig, at dersom man klarer å få inn visse omformuleringer slik at India og Pakistan nevnes slik de bør i denne traktaten, så kan vi stemme for den? Eller er det slik at i tillegg til dette må også enhver form for kritikk eller mistanke om atommaktenes manglende vilje eller evne til nedrustning fjernes fra denne traktaten? Når jeg sier at det er grunn til å ha en del slike formuleringer, er det naturligvis på bakgrunn av Russlands manglende evne eller vilje til å ratifisere START II-avtalen, det som nettopp skjedde i USA med deres avvisning av å ratifisere prøvestansavtalen, og naturligvis India og Pakistan, som har hatt sine prøvesprengninger, og Kina, som også er aktiv. De landene som står bak NAC-resolusjonen, er land som vi logisk sett kan stå temmelig rakrygget sammen med i denne saken.
Dagrun Eriksen (Kristelig Folkeparti), 1999-11-04:
Interpellanten tar opp et viktig tema. Tidligere var det nok et større engasjement og debatt i Norges befolkning om temaet ikke-spredning, nedrustning og eliminering av atomvåpen. Men saken har ikke mistet sin store betydning. I dag drøftes disse temaene på en internasjonal arena. Det har skjedd fremskritt. Men vi ser også en økt takt i utprøving av denne type våpen og manglende fremskritt. Jeg tenker her spesielt på prøvesprengningene som India og Pakistan utførte i fjor. Det amerikanske senatets nei til ratifikasjon av prøvestansavtalen og Russlands vegring mot å ratifisere START II-avtalen innebærer også bekymringsfulle stans i utviklingen. Det virker som om det er blitt hardere fronter og mindre samarbeidsånd i arbeidet med å nærme seg en atomfri verden. 7-landsinitiativet, som det nå er, New Agenda Coalition, presenterer i høst et nytt resolusjonsforslag. Interpellanten spør om Regjeringen vil gå aktivt inn i forhandlingene i FN med sikte på å stemme for NAC-resolusjonen. For oss i Kristelig Folkeparti er det en forutsetning for å stemme for en slik resolusjon at den bidrar til å løsne et til dels stillestående samarbeidsklima og vil bidra til resultater, og at vi ikke nå lager nye arenaer, men jobber innenfor de etablerte rammer som finnes. Dette er en altfor viktig sak til å flagge høye standpunkter og symbolske prinsipper. Det vi må oppnå, er resultater. Da er det viktig å liste seg forsiktig. Det er viktig å anerkjenne det som allerede er gjort. Det er viktig med en rettferdig behandling av ulike land. Det er viktig med en ny giv i samarbeidet mellom kjernevåpenmaktene. Og det er viktig med et stadig internasjonalt press. Jeg håper at interpellanten er enig i at dette er viktige ting som må vurderes i forhold til NAC-resolusjonen og om Norge skal stemme på den. Mitt råd på veien til utenriksministeren er: Dette er ikke en sak der vi har råd til å gå ned med flagget til topps. Dette er en sak hvor resultater er det viktigste.
Monika Soltveit Gabrielli (Senterpartiet), 1999-11-04:
Først vil eg seie at representanten Marit Nybakk har reist ein viktig interpellasjon. Kampen mot atomvåpen er nok ikkje så synleg i dag, slik det er blitt sagt tidlegare, som under den kalde krigen. Folk flest føler seg ikkje så truga. Men mykje tyder på at vi bør vere minst like opptatt av nedrusting no som før, først og fremst fordi atomvåpennedrustinga nesten har stoppa. For nokre veker sidan sa Senatet nei til å ratifisere prøvestansavtalen. Samtidig har opinionen i Russland snudd. Tidlegare var ca. 70 pst. av befolkninga i Russland mot atomvåpen, mens no er 70 pst. for desse våpna. Vidare har Kina sagt at dei vil investere 78 milliardar kr i å forsvare landet mot eventuelle angrep. Og India og Pakistan sine prøvesprengingar viser at atomvåpen igjen blir spreidde til nye land. Situasjonen er med andre ord urovekkande internasjonalt, og det er viktig at Noreg gjer det vi kan for å snu utviklinga. Noreg må bruke dei kanalane vi har, for å påverke. Eg er glad for det svaret statsråd Vollebæk gav interpellanten. Samtidig er eg glad for Noregs kritikk av Senatet da dei sa nei til å ratifisere prøvestansavtalen. Til saman viser dette at Noreg har blitt klarare i sitt syn og meir villig til å bruke dei kanalane vi har til å påverke. Undersøkingar har vist at 92 pst. av det norske folket er imot atomvåpen, og det forpliktar oss. Det er derfor etter Senterpartiet si oppfatning viktig at utanriksministeren held fram arbeidet med å få inn dei nødvendige endringane, slik at vi kan få ein resolusjonstekst det er mogleg for Noreg å stemme for. Men vi meiner også det er viktig at Noreg aktivt bruker dei kanalane vi har til å kjempe for atomvåpennedrusting.
Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-11-04:
La oss ikke i bekymringen over alt det som er ugjort, helt glemme alt det som faktisk har skjedd. 90 pst. av den kjernefysiske kapasiteten i Vest-Europa er borte, den er bygd ned. Vi har altså betydelige resultater når det gjelder strategisk nedrustning, vi har avgjørende resultater når det gjelder den gamle diskusjonen om mellomdistanseraketter, og vi har betydelige resultater når det gjelder de kjernefysiske taktiske atomvåpen. Men det gjenstår veldig mye. Og det som er bekymringsfullt, er selvsagt at verken den russiske duma eller den amerikanske kongress er i den situasjonen at de bryr seg noe særlig om resolusjoner fra FN. I disse landene er det lite folkelig trykk i disse spørsmålene, og det samme gjelder i litt for mange andre land. Derfor er det i seg selv fortjenstfullt at vi på denne måten for annet år på rad får disse tingene fram til en offentlig debatt, som kanskje ikke samler altfor stor offentlig interesse, men som likevel er helt nødvendig om vi skal drive denne prosessen videre fram. Jeg føler at de momentene som utenriksministeren har påpekt, forsvarer sin plass, og jeg regner med at han legger det seriøse arbeidet i det som han alltid legger i oppfølgingen av sin respons her i Stortinget, slik at vi kommer i en situasjon hvor vi nå kan stemme for en forbedret resolusjon. Jeg viser til det både interpellanten og utenriksministeren har sagt om det spørsmålet. Det er hevet over tvil at vi også under Arbeiderpartiets regjeringer var opptatt av en del av de samme svakheter som forelå i fjor, nemlig at resolusjonsteksten for det første ikke nevnte land som bør nevnes, men for det andre også kunne bidra til en pulverisering av ansvaret for denne prosessen ved å føre den inn i et bredt nedrustningsforum hvor alle ble sittende og se på hverandre, mens det i realiteten er behov for å peke på noen. Og det er denne påpekingen av noen, de nåværende kjernemakter, inkludert India og Pakistan, som er et springende punkt om vi skal føre denne prosessen videre og fram til mål i en ikke altfor uoverskuelig framtid. Men jeg gjentar: Jeg føler at hovedpoenget er at i for mange land står disse spørsmålene nå lavere på den politiske dagsordenen enn de gjorde for en del år tilbake. Det er hovedproblemet. Der føler jeg at utenriksministeren og andre fra likt tenkende land har et særlig ansvar for å forsøke å samrå seg med sikte på å komme ut av denne grøfta som vi på mange måter befinner oss i, fordi det er så små tegn til bevegelse både i Moskva og i de vestlige kjernevåpenstater.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 1999-11-04:
Det er ca. et år siden en tilsvarende interpellasjon ble tatt opp, så dette er for så vidt den eneste årvisse høstøvelse som finner sted – de militære er det blitt så som så med når det gjelder ressursene. Når det er sagt, vil jeg bare slå fast at fra Fremskrittspartiets side hadde vi et klart ønske om at man i fjor skulle stemme mot resolusjonen fra New Agenda Coalition, og det var – bare for å repetere det – knyttet opp til vår rolle i alliansen. Og når vi da ser voteringsresultatet fra i fjor, hvor det altså var Tyrkia sammen med de kjernefysiske maktene innenfor NATO som stemte mot, mener jeg at vi burde ha tilhørt den gruppen. Nå valgte altså et flertall av NATO-landene å avstå, og situasjonen er vel da den at det som nå er av utfordringer, er å se på veien videre i forhold til et endret forslag. Så vidt jeg forstår, er ikke endringen av det jeg vil kalle substansiell karakter, og jeg tror vi i den situasjonen bør registrere at det beste vi kan håpe, vil være at Regjeringen også denne gang avstår fra å stemme, dersom det er forløpet for andre NATO-stater. Vår forankring bør være opp til våre fremste allierte og mindre til det å skulle være banebrytende og pådrivere gjennom symbolsk effekt. Jeg tror vi bare må registrere at til tross for forbud mot kjemiske og biologiske våpen, er ikke trusselen om bruk av slike våpen blitt særlig mindre i en ustabil og urolig verden. Faren er nettopp i våre dager, som andre har påpekt, stor for at trusselen om bruk også av kjernefysiske våpen kan øke i tiden som kommer. Da vil det være behov for å kunne møte også disse truslene, ikke bare med ord og voteringer som tar seg godt ut, men ved å være realistiske, slik jeg også oppfattet representanten Dagrun Eriksen, i forhold til resolusjonsteksten og håndteringen av den. Vi kan, etter Fremskrittspartiets mening, rett og slett ikke være de store symbolpådrivere uten også å se på de realistiske konsekvenser. Uten sammenlikning for øvrig vil jeg si at det å være foregangsnasjon og liksom skulle gjøre alle ting veldig bra i en idealistisk sammenheng, kan få en del konsekvenser av negativ karakter. For eksempel vil jeg peke på at CFE-avtalen som i sin tid ble inngått, gav Norge et meget lavt og idealistisk tak på pansrede personellkjøretøyer. Det ble gjennomført i nåværende statsministers periode som utenriksminister. Konsekvensen i dag er at vi ikke engang er i stand til å ta hjem de kjøretøyer som vi opererer i det tidligere Jugoslavia. Så fra vår side ønsker vi rett og slett å si nei. Vi skjønner at det ikke vil være mulig, og vår oppfordring er, i forhold til den tekst som foreligger, å avstå.
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Jeg foreslår Marit Nybakk.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1999-10-26:
På vegne av stortingsrepresentantene Gerd Fladset, Øyvind Vaksdal, Terje Knudsen, Thore Aksel Nistad og meg selv vil jeg sette fram forslag om endring av § 10 i lov om kulturminner slik at staten bærer kostnadene til særskilt gransking før iverksetting av tiltak.
Tore Nordtun (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Vi har nå for oss en innstilling fra finanskomiteen om endringer i skatte- og avgiftslovgivningen, og det er til sammen seks endringer som er foreslått i odelstingsproposisjonen og i innstillingen. Komiteen er enstemmig når det gjelder endringene på alle punkter, men jeg vil kommentere punkt 5, Endringer i loven om kompensasjon for merverdiavgift til kommuner og fylkeskommuner ved kjøp av visse tjenester fra registrerte næringsdrivende. Komiteen er enstemmig også når det gjelder dette punktet, men vi har merknader der som er litt ulike. Fra Arbeiderpartiets side vil vi presisere at det her kun er en teknisk oppfølging for å bringe lovteksten bedre i samsvar med Stortingets tidligere vedtak, jf. Innst. S. nr. 3 for 1996-97. Jeg vil bare presisere det, for man jobber nå med forskrifter. Vi vil også presisere at det ikke skal være noen omfattende utvidelse av kompensasjonsordningen sett fra vår side, for det kan medføre nye konkurransevridninger. Vi har fra Arbeiderpartiets og SVs side presisert dette i vår merknad. Jeg vil også si at i forskriftene må det presiseres at det vi legger i det, er at de vedtakene som er gjort, det som inngår i kommunens pålagte planer – det kan være utbygging av ulike boligtyper for hjelpetrengende, barnehager, etc. – må kunne utløse momskompensasjon på lik linje med det som gjelder for f. eks. en stiftelse som er etablert for tilsvarende formål. Det er kun den presiseringen vi her vil gjøre, og derfor har jeg knyttet denne kommentaren til vår merknad.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 1999-10-26:
Jeg tar det siste spørsmålet først. Når det gjelder evaluering av de metodene som her er vedtatt, er det selvsagt at en evaluering også vil gi muligheter til å ta et skritt tilbake hvis noen av metodene har vist seg helt overflødige. Det ligger i kortene. Men jeg har nok, ikke minst på bakgrunn av de erfaringene som har vært gjort i andre land, en slags grunnfølelse av at det er langt større sannsynlighet for at behovet vil melde seg den andre veien, men det kan vi overlate til evalueringen å klarlegge. Så til det første spørsmålet, som gikk på Høyres landsmøtevedtak knyttet til romavlytting. Til det er det to ting å si: For det første programfestet Høyre romavlytting ikke på siste landsmøte, men på det forrige, før siste stortingsvalg, så det ligger fast. Og det forplikter Høyre til i denne stortingsperioden å ta opp spørsmålet om romavlytting, og det kommer vi til å gjøre. Men i denne omgang har vi valgt ikke å gjøre det, fordi vi her går ganske mange andre skritt frem som vi synes at det var viktig å gjøre nå. Hvis vi da har muligheter for å sikre flertall for romavlytting i løpet av denne perioden ved å vente litt, så er Høyre mer opptatt av resultat enn av demonstrasjon, og da benytter vi oss av anledningen til å ta opp den saken når det tidsmessig er klokest innenfor denne stortings perioden. Avslutningsvis må jeg si at det ikke er riktig at det var et meget stort mindretall på Høyres landsmøte som var uenig med Høyres flertall i denne saken. Resolusjonen om bl.a. disse politimetodene ble vedtatt av Høyres landsmøte mot 12 stemmer, og det er, selv om Høyre ikke er så stort som det engang var, ikke et meget stort mindretall i mitt parti.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-10-26:
Justiskomiteens leder og sakens ordfører la vesentlig vekt på at det i all hovedsak var en enstemmig komiteinnstilling. De dissensene som er, er relativt små. Det er videre grunn til å understreke at dette betyr også at justiskomiteen i det alt vesentlige har sluttet opp om den proposisjonen som har kommet fra Regjeringen. Det som er min utfordring i forhold til det innlegget som ble holdt, går mer direkte til Høyre-representanten Kristin Krohn Devold, fordi man i Høyre har hatt en debatt om disse spørsmålene, bl.a., så vidt jeg husker, på landsmøtet sist vår. Etter det jeg mener å huske, var det et ganske stort mindretall i Høyre som gikk mot bl.a. romavlytting, samtidig som det med Kristin Krohn Devolds sterke engasjement ble kjempet igjennom et vedtak der et klart flertall i Høyre gikk inn for romavlytting. Jeg vil derfor gjerne utfordre Kristin Krohn Devold i forhold til spørsmålet om hvorfor Høyre i dag ikke følger opp både sitt program og sitt landsmøtevedtak om å gå inn for romavlytting. Det andre spørsmålet: I departementet er det lagt vesentlig vekt på at disse spørsmålene skal evalueres etter noen år – to, tre eller fire år. Når en hører på Kristin Krohn Devold, høres det ut som om denne evalueringen alene har som siktemål å vurdere om det skal være aktuelt med utvidelser av de ulike politimetodene. Jeg vil stille spørsmål om ikke evalueringen også skal omfatte det å vurdere om man eventuelt har gått for langt på enkelte områder, eller om det kan være modifikasjoner som bør gjøres.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-10-26:
Jeg vil først gi uttrykk for at jeg synes at representanten Simonsen holdt et nyansert innlegg, og vil gi uttrykk for glede over det. I innlegget kommenterte også representanten Simonsen debatten om disse spørsmålene, og flere av de refleksjoner han der gjorde gjeldende, kan jeg dele. Det er litt oppsiktsvekkende at dette er en debatt som foregår med så vidt lite engasjement som tilfellet er – også ut fra den interesse offentligheten synes å vise den, bl.a. ved mangelen på representasjon fra pressen. Men det var spørsmålet om forholdet mellom proposisjonen og Metodeutvalgets innstilling som var mitt hovedpoeng for å ta replikk. Representanten Simonsen nevnte at det har gått lang tid siden Metodeutvalget la fram sin innstilling, og at den har ligget lenge i departementet. Det at en sak ligger lenge i et departement, kan kanskje omtales på flere måter. Ut fra det representanten Simonsen sa, hørtes det ut som om sendrektighet kunne være en nærliggende karakteristikk, men det kan også være uttrykk for at man foretar en grundig behandling av en sak. Det er helt klart min oppfatning at departementet nettopp har gjort en svært grundig behandling på dette saksfeltet, og at den proposisjonen som er fremmet, ikke er et fremlegg av Metodeutvalgets innstilling, men Regjeringens og departementets proposisjon basert på en grundig høring og en grundig behandling av nettopp disse spørsmålene. Spørsmålet mitt er derfor: Er ikke dette en del av bakgrunnen for at vi nettopp har fått en roligere debatt om disse spørsmålene enn vi ellers lett ville kunne ha fått? Til slutt: Fremskrittspartiet pleier alltid å ha en rolle i disse debattene hvor de skal ha mer av alt. Jeg kan kanskje spørre om å få høre litt av bakgrunnen for at man fra Fremskrittspartiets side ikke har den tonen i denne saken.
Harald Victor Hove (Høyre), 1999-10-26:
Vi er vel i den situasjonen at vi, som det ble nevnt, i noen grad i dag har hatt en debatt om debatten, eller kanskje snarere fraværet av debatt. Og det ligger kanskje under at det er flere av oss som har litt dårlig samvittighet fordi vi ikke har hatt litt mer debatt om disse spørsmålene, nettopp fordi vi oppfatter at dette er viktige spørsmål som på mange måter kunne ha fortjent en større debatt og en større meningsutveksling. På den annen side tror jeg at vi skal være oss bevisste at dette er spørsmål som det egentlig på mange måter har vært en kontinuerlig debatt omkring over lang tid i det norske samfunn og i den norske offentlighet. Det gjør at ulike hensyn har blitt brynt mot hverandre over tid, og det har blitt gjort avveininger hvor man i og for seg nok kan si at man er i en situasjon hvor man har flyttet seg litt både fra det ene og fra det annet utgangspunkt i de posisjoner man opprinnelig har hatt. Representanten Bjørn Hernæs gav uttrykk for at sluttresultatet samsvarte med Høyres reflekterte og moderate linje – hvis jeg nå husker rett. Det er slik at selvskryt skal man lytte til, for det påstås å komme fra hjertet. Jeg vil faktisk tillate meg å hevde at noe av det mest markerte i dagens debatt etter mitt skjønn nettopp har vært mangel på overbud fra Høyres og Fremskrittspartiets side med sikte på å skulle fremstå som strengere og sterkere i kriminalitetsbekjempelse enn det andre partier gjør. Helt konkret er vi altså i den situasjonen at Høyre velger å la være å fremme et forslag som det har vært stor debatt om innad i Høyre, med et ganske enstemmig Høyre – for her å rette opp mulige feilangivelser av stemmetallene i Høyre tidligere – om at man skulle gå inn for romavlytting. På vegne av Venstre har jeg ingen problemer med å gi uttrykk for at vi er stolte av å være kanskje de sterkeste forkjemperne for personvern og rettssikkerhet i den politiske debatten. Vi kan nok oppfattes som å ha flyttet oss litt, men jeg synes faktisk at det er veldig viktig å understreke nettopp de sterke begrensninger som er lagt inn i de forslag som foreligger, og de klare elementer av rettssikkerhetsgarantier som nettopp er en viktig del av avveiningen.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Jeg er ikke den som er hengt opp i fortiden, jeg ønsker å se framover på hvordan vi kan bruke de muligheter dagens stortingsbehandling av nye etterforskningsmetoder gir. Og jeg er, som jeg sa i innledningen min, glad for enstemmigheten om å understreke behovet for økt politisamarbeid knyttet til Europol. Nå hørte jeg ikke representanten Nymo si noe om det internasjonale politisamarbeid spesifisert til Europol. Og jeg syns det beste for framtiden og mulighetene for å kunne gå videre i forhold til de samarbeidsmulighetene som ligger der, er om alle representantene stadfester og går god for komiteens innstilling. Representanten Nymo har vært den som sterkest har uttalt seg mot å søke en tilknytning til Europol. Senest i januar i år sa representanten Nymo at det var å kaste bort tid og ressurser å søke tilknytning til Europol. Jeg vil derfor nå gi representanten Nymo mulighet til å avkrefte det synspunktet og bekrefte at han fullt ut slutter seg til departementets oppfatning og komiteens innstilling.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 1999-10-26:
Jeg ble litt inspirert av replikkordskiftet med representanten Nymo her i sted, og vil gjerne følge opp med et spørsmål. Det er viktig å ha fått bekreftet at også alle sentrumspartiene her i Stortinget har gitt full støtte til ønsket om formalisert tilknytning til Europol. Jeg er klar over at en skal gi en nærmere redegjørelse senere i høst om oppfølg ingen og om hvilke muligheter en har i forhold til Europol. Men jeg kunne godt tenke meg å spørre justisministeren om han her og nå kan gi en foreløpig status i forhold til om det ønsket er meddelt EU, og i hvilken sammenheng. Hvilken kontakt har han hatt fra sommeren av og til nå, og hvilken kontakt vil det eventuelt bli før vi får stortingsmeldingen om internasjonalt politisamarbeid? Og hvordan vurderer justisministeren spørsmålet om mulighetene for tilknytning når en ser på en del av de møtene som har vært i EU-sammenheng knyttet til et utvidet, tettere justissamarbeid?
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1999-10-26:
«Mer av alt » trenger ikke nødvendigvis bety friere tøyler for politi og påtalemyndighet. Det kan også bety større rettssikkerhet og et godt personvern. Så det er spørsmål om hva man ønsker mer av. Jeg tror vi ønsker oss mer av begge deler, og at det resultatet vi har kommet fram til nå, i så måte er svært balansert. Det var ikke min hensikt å kritisere departementet i min innledning. Jeg er faktisk av den oppfatning at departementet ikke har vist sendrektighet. De har fått denne saken fram innen rimelig tid vil jeg si. Jeg tror det er en samstemt holdning i komiteen. Og de har sikkert gjort et grundig arbeid, de har hoppet over meldingen og gått direkte til en proposisjon for å få saken raskere fram til et resultat. Jeg har også inntrykk av at det har vært enighet i komiteen om at det har vært en grei framgangsmåte, så det har ikke vært min mening å kritisere departementets arbeid med denne saken. Poenget mitt har vært at i alle de årene som har gått siden man startet arbeidet med Metodeutvalgets innstilling og fram til denne saken i dag kan diskuteres i Stortinget, har det skjedd en utvikling i den organiserte kriminaliteten til det verre. Det har i denne tidsperioden gjort at forslag som var kontroversielle da arbeidet ble startet, i dag når arbeidet er sluttført, ikke lenger er kontroversielle, fordi alle politiske partier har vært nødt til å forholde seg til den nye, og dessverre mindre positive, virkelighet vi har i dag, enn vi hadde da arbeidet ble startet. Det har ført til at denne saken i dag kan diskuteres i ro og fred, i all vennskapelighet og full enighet.
Finn Kristian Marthinsen (Kristelig Folkeparti), 1999-10-26:
Jeg skal meget vel avholde meg fra å delta i karakteriseringen av meddebattanter. Jeg synes egentlig det er helt unødvendig. Jeg synes det er mye bedre å holde seg til det som er sakens fakta. Blant de fakta som ligger på bordet, er to forslag fra SV, som jeg tar ordet for å kommentere nå, for på den måten å bruke mindre tid når vi kommer til avstemningsprosedyren litt senere. Det som foreslås fra SVs side i forslag nr. 3, «Straffeprosessloven. Ny § 216 a tredje ledd første punktum », er etter undertegnedes oppfatning ivaretatt – om enn ikke i så sterk grad som det SV ønsker. I dagens § 216 c, som er foreslått videreført, heter det at kommunikasjonsavlytting bare kan foretas hvis slik avlytting vil være av – og jeg understreker – vesentlig betydning for å oppklare saken, og at oppklaring ellers i vesentlig grad vil bli vanskeliggjort. Det er strenge vilkår, som altså langt på vei ivaretar hensynet i forslaget fra SV. Men SVs forslag er enda strengere, og det vil etter min vurdering legge en for snever ramme på bruken av kommunikasjonsavlytting. Når det gjelder det andre forslaget, forslag nr. 4, er det å understreke at bakgrunnen for det unntaket som gjelder her, er hensynet nettopp til rikets sikkerhet, samarbeidende tjenester, kildevern, tredjepersoner og framtidig etterforskning. Kontroll skal bli og blir i stedet utført gjennom EOS-utvalget. Dersom det i tillegg blir tatt ut tiltale, er innsynsretten for tiltalte videre. Og det vil etter min oppfatning være av en slik karakter at dette bør kunne være den riktige ivaretakelse av enkeltpersoners rettssikkerhet, samtidig som vi tar hensyn til rikets sikkerhet. Derfor vil jeg anbefale sentrumsfraksjonen å stemme mot disse to forslagene.
Tor Nymo (Senterpartiet), 1999-10-26:
Jeg trodde det var rimelig klart, også for representanten Bjørnstad, at det som står om Europol, stiller også Senterpartiet og jeg oss bak. Det jeg har gitt uttrykk for tidligere, er faktisk i overensstemmelse med det jeg gav uttrykk for her i mitt hovedinnlegg. Praktisk politiarbeid slik jeg etter hvert har oppfattet også Europol å bli, er en linje som jeg hele tiden har forfektet. Ikke minst gjelder det samarbeidet med Interpol, f.eks. det bilaterale samarbeidet vi i sin tid hadde med Danmark om bekjempelse av MC-kriminalitet som gav veldig fruktbare resultater. Så hvis Bjørnstad hadde hørt etter med litt velvilje, hadde han også forstått at jeg er for et politisamarbeid for å bekjempe den stadig økende internasjonale kriminaliteten som vi ser ute i verden.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-26:
Som representanten Bjørnstad sier, skal vi legge fram en egen melding om internasjonalt politisamarbeid, og vi behandler det selvfølgelig i bredden. Der kommer vi inn på en rekke av de spørsmål jeg tok opp nå: det samarbeid som går mot Europa, Europol, men også det samarbeid som går videre, f.eks. mot Russland og andre kontinenter. Når det gjelder Europol, har jeg tidligere i høst besøkt både Europol og Interpol, og jeg har inntrykk av at rent politifaglig ønsker politiorganene dette. For øyeblikket er prioriteringsrekkefølgen for hvordan man skal forhandle, oppe til beslutning i EU-organer. Jeg har holdt løpende kontakt med UD for å være helt sikker på at vi opptrer så grundig som vi kan for å påvirke det. Jeg regner også med, i forbindelse med det ministerrådsmøtet som er tillyst i forbindelse med Schengen-avtalen førstkommende fredag, at det er et tema jeg da har en anledning til å følge opp. Vi er sterkt saklig interessert i å få til en slik tredjelandsavtale, og få det til så raskt som mulig. Politifaglig taler alt for det. Jeg skal ikke gå inn på de diplomatiske sider som ellers knytter seg til dette, for da vil jeg begynne å opptre som en annen type statsråd enn det jeg er.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-10-26:
Det har falt noen spredte bemerkninger i forbindelse med Politiets overvåkingstjeneste, og det er derfor jeg tar ordet. La meg få si det på denne måten: Det er ingen tvil om, etter min mening, at de debatter vi har hatt, har renvasket/frikjent Politiets overvåkingstjeneste, slik at de kan rette ryggen og bekjempe dem de skal bekjempe – senest en debatt vi hadde i forbindelse med kontroll- og konstitusjonskomiteens innstilling om EOS-utvalget. Det er min oppfatning at vi trenger en moderne og oppe gående overvåkingstjeneste. Det har jeg sagt fra denne talerstolen. Jeg vil gjerne understreke det, fordi vi står overfor et komplekst og sammensatt terrorbilde. Jeg skal ikke gjenta det jeg sa om muligheten til å få forlenget åtteukersperioden. Jeg er overbevist om at domstolene vil gjøre det. Men jeg vil benytte anledningen til å vise til den muligheten til utvidede ransakinger f.eks. som ligger i den enstemmige komiteinnstillingen, og som jeg oppfatter har betydning. Men jeg tok ordet først og fremst for å understreke at det ikke skal sås noen tvil om denne statsråds evne og vilje til å følge opp alt som gjør at Politiets overvåkingstjeneste kan gjøre den jobben de skal gjøre. Det vil vi ha bruk for i årene som kommer, med det sammensatte bildet vi har både av organisert kriminalitet og jeg vil gjerne si av den fare vi kan få ved det vi nå ofte med et pent ord kaller for ikke-statlige terrorgrupper – altså organisasjoner som mener at de ut fra selvbestaltet moral kan ta seg til rette overfor rettsstater og vanlige borgere.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-10-26:
Jeg tror det er riktig å si at denne debatten har vært mer en debatt om debattens form og karakter enn om dens innhold. Når representanten Tor Nymo med henvisning til sine seks år i justiskomiteen sa han aldri hadde hørt et så moderat innlegg fra Jan Simonsen, tror jeg – med betydelig kortere fartstid i justiskomiteen – at dette er en riktig karakteristikk. Moderasjonen har vel bare sitt motstykke i den totalt misforståtte snill isme fra den siden som har stått for et annet syn i kriminalpolitikken i de senere årene. Grovt sett kan man vel si at en samlet justiskomite har kommet ned på Høyres moderate, reflekterte linje i disse spørsmålene. Hvis jeg skal forsøke meg på en analyse av hva årsaken til dette kan være, tror jeg kanskje det kan være at den organiserte, den grovt voldelige og den internasjonale kriminalitet på en måte ligger som underliggende premiss, som underliggende ansvarliggjøring også av Stortinget. Det er blitt slik at flere og flere forstår at et sivilisert samfunn bare kan finne sin form i et samfunn hvor kriminalitetsbekjempelse tas med det dypeste alvor. Det gjør at også spørsmålet om romavlytting fra Høyres side kan tas med betydelig sinnsro. Med et visst unntak – av representanten Hove – var det ikke engang nødvendig å høre mellom linjene. Vi hørte innlegg f.eks. fra Finn Kristian Marthinsen og fra komiteens nestleder, Vidar Bjørnstad. Jeg tror det er klokskap i at Høyre venter med å fremme forslag om romavlytting inntil det åpenbare flertallet faller på plass, slik som komiteens leder sa – det er meget fornuftig. Noen trenger litt mer tid enn andre. Til slutt – og det er det alvorligste – forholdet til de hemmelige tjenestene. Fra Høyres side har vi hele tiden sagt at vi trenger drivende gode hemmelige tjenester basert på sikker, lovlig grunn. Etter min oppfatning svekker vi dette hensynet ved at vi går inn for en dramatisk reduksjon av den fristen de hemmelige tjenestene har til å søke sovende celler og andre former for å forsøke å omgå disse tjenestene, og det samme gjelder bruk av overskuddsinformasjon i forhold til sikkerhetsklarering, som jo er det viktigste av det hele. Men også når det gjelder POT, foretrekker jeg å være optimistisk. Vi får en stortingsmelding om internasjonalt politisamarbeid til høsten, og der vil jeg tro at disse sakene blir omtalt og problematisert.(Presidenten klubber.) Da vil vi få en løsning, selv om Tor Nymo selvfølgelig(presidenten klubber igjen) fortsatt ikke vil vedkjenne seg det. (Presidenten klubber.) (presidenten klubber igjen)
Liv Marit Moland (Arbeiderpartiet), 1999-03-22:
Det er viktig at de utredninger som skal foretas omkring matvarekjedene, i størst mulig grad er kvalitetssikret av uavhengige interesser. Det finnes allerede flere utredninger som belyser fastsetting av priser på norske matvarer uten at deres uavhengighet av produsentleddet er tilstrekkelig belyst. Aktører i matvarebransjen er i stor grad både bestillere av og premissleverandører for disse utredningene. Mange stiller spørsmål ved samrøre og en objektiv vurdering av problemet Den nye stortingsmeldingen om landbrukspolitikk må derfor vise stor grad av nøytralitet når det gjelder prispolitikken for landbruksvarer, nettopp for å inngi tillit overfor forbrukerne i forhold til forbruker- og prispolitikk og konkurranse. Landbruksministeren har signalisert en stortingsmelding om landbrukspolitikken i 1999. Det er derfor lite aktuelt å fremme et forslag om å sette ned et offentlig utvalg til å utrede priser i matvarebransjen nå. Regjeringen har allerede fokusert på dette området.
Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-03-22:
Det relativt høye prisnivået på norske matvarer er et problem både for handelsnæringen i grenseområdene og for norske husholdninger. For de fleste er det vanskelig å forstå at matproduksjonen i Norge skal være så meget dyrere enn tilsvarende produksjon i f.eks. Sverige. Konkurranseregulerende prispåslag på importerte landbruksvarer er ikke bare et irritasjonsmoment for norske forbrukere – det er medvirkende til at norske familier bruker for lite frukt og grønt i den daglige husholdningen, med de uheldige konsekvenser dette har for folkehelsen. Det er prisverdig at det nå er tatt et initiativ fra departementet for å utrede prisdannelsen i matvarekjeden. Og det er bra at en også legger opp til å få et sammenligningsgrunnlag fra andre land. Høyre forutsetter at denne sammenligningen med andre land er tilstrekkelig grundig til at det klart kommer frem i hvilke ledd fra jord til bord konkurransen svikter eller muligens mangler i Norge sammenlignet med andre land. Dette er vesentlig for at vi skal få et fullstendig bilde av hvordan prisnivået her i Norge blir så høyt. Høyre er imidlertid noe skeptisk til at det er Landbruksdepartementet som står for denne utredningen. Det er noe med bondens hest og bondens havre som tilsier at en mer nøytral instans burde stått som ansvarlig for utredningens sluttprodukt. Høyre mener derfor at ansvaret for prosjektet burde overføres fra Landbruksdepartementet til Konkurransetilsynet. Det ville gitt utredningsprosjektet større troverdighet. For øvrig ser vi frem til den varslede landbruksmeldingen fra Regjeringen, og forutsetter at resultatet av den pågående utredningen er innbakt i landbruksmeldingen.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1999-03-22:
Det er nok bønder i byen, var eit av slagorda i EU-kampen i 1994. Sidan då har talet på bønder i byen auka, matprodusentane blitt færre og færre og nedlagde bruk fleire og fleire. Slik eg forstår forslagsstillarane, er denne utviklinga positiv, fordi den gjev forbrukaren billigare varer. Er lågare prisar det einaste målet for politikken på dette området, er eg redd for at produksjonen av mat kan bli liten i dette landet – og då vil talet på bønder i byen auka dramatisk. Det ville vore ei overdriving å legga skylda på denne utviklinga på Hedstrøm og hans parti åleine. Det er sjølvsagt eit ansvar fleirtalet her må bera – ikkje minst dei som står for ein EU-tilpassingspolitikk og som vil at pengemakta skal ha større innverknad enn folkemakta. I samband med dette er banankrigen mellom EU og WTO interessant og klårgjerande for dei som meiner at det berre er Adam Smith si usynlege hand som skal råda grunnen. Nå skal altså EU og etter kvart sikkert også Noreg få skikkeleg billig og industriprodusert kjøt frå onkel Sam. Problemet er at for at det skal bli verkeleg billig, er det blitt sprøyta med hormon, slik at det kan veksa fortare og kosta mindre å produsera. Dette eksempelet illustrerer i kva retning me går om låg pris er den einaste verdinormen for dei politiske måla me har. Det er matprodusenten, altså bonden, som ser ut til å vera hovudproblemet for forslagsstillarane, sjølv om dei i tillegg reiser nokre viktige problemstillingar. Det er eit stort problem for mange i heile landet – ikkje berre på grensa – at krava til lønsemd til fire einerådande kjeder har fjerna nærbutikken. Men er det berre krav til lønsemd? Når Dagbladet sist fredag kunne fortella at ein kjedeeigar tente 20 405 kr i timen kvar einaste dag i 1998 på matvaresal, snakkar me vel heller om eit grådigheitsproblem. Og her har forslagsstillarane eit problem. Det er nemleg heilt uaktuelt for dei å støtta SV i å få eit skattesystem som kan føra meir tilbake til fellesskapet, pengar som fellesskapet kunne bruka til f.eks. å redusera matmomsen og derved få ned prisen. Men for Framstegspartiet er rikfolk heilage. Forslagsstillarane ønskte i utgangspunktet å bruka nokre millionar på å utreda noko som er utreda før, og som landbruksministeren har starta eit arbeid med. Forslaget er derfor heilt overflødig om det ikkje hadde vore andre motiv som var drivkrafta. SV er derfor nøgd med konklusjonen frå fleirtalet i komiteen, og ser fram til ei stortingsmelding som har visjonar om ein landbrukspolitikk som har fleire mål enn låg pris. Du kan som kjent kjenna prisen på alt, men ikkje verdien på noko.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-03-22:
Jeg er glad for at et flertall i den behandlende komite ser viktigheten av å få gransket alle ledd i matvarekjeden for om mulig å få rimeligere matvarer. Men Langeland trekker sammenligninger som er langt utenfor det som er fornuftig. Det er klart at man må sammenligne med matvarer i andre land, basert på samme kvalitet og samme renhet. Det er der sammenligningen må gå, man må ikke trekke inn ekstreme og outrerte forhold. Fremskrittspartiet registrerer at norske matvarer er for dyre og risikerer å bli utkonkurrert. Derfor mener vi at det er helt nødvendig med «priskuttisme» gjennom å gjøre produksjonen mer rasjonell og effektiv. Dokumentforslaget vi behandler, er ment som et ledd i et helt nødvendig arbeid for å gi forståelse og kunnskap om prisdannelsen for landbruksvarer, utviklingen fra jord til bord, og hvilke ledd og omstendigheter som gjør at vi skiller oss ut fra andre land. Når Landbruksministeren har startet et prosjekt som går i den samme gate som Fremskrittspartiets forslag, så er det vel og bra. Men det er på sin plass å understreke at det aller viktigste ikke må utelukkes, nemlig at arbeidet blir bredt nok anlagt, og at resultatet man kommer fram til, har stor troverdighet. Da kan det fungere som grunnlag for opinionsdanning og beslutninger i denne sal. Mange er bekymret fordi norsk landbruks konkurranseevne er i ferd med å svekkes. I den forbindelse vil jeg minne om at EU i disse dager får på plass sin landbruksreform. Det betyr at prisene på kjøtt, smør, ost og andre landbruksvarer vil reduseres, f.eks. i Sverige, med 10-15 pst. de nærmeste år. Og mange norske forbrukere protesterer alt i dag mot den norske høyprispolitikken ved å valfarte til Sverige, hvor de handler svinebillig. I fjor opplevde vi et nytt toppår for grensehandelslekkasjen til Sverige med nærmere 7 milliarder kr, hvorav 40 pst. gjaldt matvarer. Nå vil matvare- og polpriser bli ytterligere redusert hos «søta bror». Vi vil ganske sikkert oppleve en akselererende grensehandelslekkasje med tilsvarende tap av arbeidsplasser og inntekter på norsk side, med nye problemer for bøndene ved å måtte kvitte seg med norsk overproduksjon. I den forestående WTO-runden vil Norge bli møtt med sterke krav om lavere toll på landbruksprodukter, og i de mest ekstreme tilfeller kan tollsatsene bli halvert. Rimi-Hagen & co. vil ikke unnlate å ta inn de matvarer utenfra som er billigere, og i denne situasjonen vil landbruket helt klart ha behov for omstilling. Derfor håper jeg den utredningen Regjeringen har iverksatt, vil gi den nødvendige oversikt over prisutviklingen for matvarer og muligheten for lavere priser. Stortinget må ha det nødvendige beslutningsgrunnlag for å kunne gi de riktige rammebetingelsene til landbruket, slik at næringen kan rasjonalisere, effektivisere og senke prisene for å kunne overleve lenger framover.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-03-22:
Det politiske flertall i denne sal har gitt uttrykk for at de ønsker en mer rasjonell og effektiv norsk landbruksproduksjon, og jeg antar, i hvert fall er det meningen fra Fremskrittspartiets side, at det skjer ting internasjonalt: EU holder på å få på plass sin landbruksreform, vi får lavere tollsatser etter hvert – enten vi liker det eller ikke – i forhold til WTO, noe som gjør at vi får en progressivitet mot større konkurranseeksponering internt i Norge, og det vil styrke bøndenes situasjon, slik at overgangen ikke blir altfor stor når man eksponeres for internasjonal konkurranse på sikt. I forbindelse med Gunhild Øyangens St.prp. nr. 8 for 1992-93, Landbruk i utvikling, var det et flertall som ønsket en utvikling mot en mer effektiv og rasjonell landbruksproduksjon med færre reguleringer, og sterkere bruk av markedssignaler skulle tillegges vekt. Stortinget har også behandlet Ot.prp. nr. 5 for 1996-97 om en ny markedsordning for melk, hvor det politiske flertall åpnet for like konkurransevilkår i meierisektoren. Ett element i dette er jo nettopp å få rimeligere matvarepriser. Prisene i melkesektoren har også gått nedover etter at vi fikk noen grad av konkurranse. Om dette er det statsråden kaller for «riktig pris», vites ikke, men for meg er det i hvert fall en positiv utvikling. Men ikke alt går i riktig retning slik stortingsflertallet ønsker. Vi fikk et vedtak i Omsetningsrådet på fredag som jeg vil kalle for direkte urovekkende og forbrukerfiendtlig. Et forslag fra Bondelagets leder Kirsten Indgjerd Værdal, som ble støttet opp av samvirkerepresentanten i Omsetningsrådet, vil begrense Tines leveringsplikt til private meierier. Dette begrenser sterkt konkurransen på foredlingsleddet i meierisektoren, og det betyr kroken på døren for nye meierier av noen størrelse utenfor Meierisamvirket. Omsetningsrådets vedtak medfører sterke konkurransebegrensninger og vil være enestående i Europa. Det som nå skjer, er at man gjør melkebøndene en bjørnetjeneste, fordi bøndene vil tjene på økt intern konkurranse for å kunne overleve lenger framover, som jeg har sagt. Jeg har et spørsmål til statsråden: Synnøve Finden har nå bestemt seg for å anke vedtaket i Omsetningsrådet til departementet. Hvis et flertall i denne sal gir signaler om at de ønsker å videreføre markedsordningen for melk med det systemet at Tine har leveringsplikt, slik som i dag, vil da dette synspunktet bli respektert av departementet?
Terje Knudsen (Fremskrittspartiet), 1999-03-22:
Bakgrunnen for dette Dokument 8-forslaget er å få fram og få satt lys på alle påstandene som har vært fremsatt fra media i lang tid, om at det er noen i verdikjeden for mat som tar seg for godt betalt. Til tross for dette foreligger det et par rapporter fra ECON og Fafo som viser at dagligvarebransjen har vært igjennom en rasjonaliserings- og omstillingsprosess som har vært positiv for forbrukerne, fordi det har vært en utvikling med sterk konkurranse mellom aktørene i dagligvarehandelen. Imidlertid er det verdt å merke seg at begge rapportene påpeker at denne konkurransen ikke har vært til stede i den landbruksbaserte produksjonen og på leverandørsiden. De undersøkelsene som har vært hittil, har bare fokusert på en del av verdikjeden, på oppdrag fra enkelte deler av bransjen. Dette synes forslagsstillerne har bidratt til en uryddig debatt om norske matvarepriser. Derfor vil et bredt sammensatt, regjeringsoppnevnt utvalg som grundig undersøker hele verdikjeden, ha betydelig troverdighet. De spørsmål som er sentrale i denne sammenheng, er: Hvorfor er norske landbruksvarer så dyre? Og: Hvordan fordeler prisen seg i de ulike deler av verdikjeden? Det er heller ikke uinteressant hvor konkurransedyktige de forskjellige produkter er sammenlignet med f.eks. i andre europeiske land. Et opplegg som tar sikte på å følge et større antall norskproduserte varer fra bonde til forbruker, vil gi en del udiskuterbare fakta. Forslagsstillerne vil ikke legge skjul på at ønsket om å få belyst nevnte forhold skjøt fart da det ble kjent, som representanten Bredvold var inne på, at 6000 tonn svinekjøtt ble dumpet i utlandet for 10 kr pr. kilo i fjor for å opprettholde nettopp en høy pris i Norge. Vi mener at denne typen overskuddseksport av norske råvarer til dumpingpriser ikke er egnet til å gi den norske landbruksindustrien tillit i markedet. Forslagsstillerne fra Fremskrittspartiet er klar over at landbruksminister Gjønnes nylig har startet et forprosjekt med å kartlegge prisnivå og prisdanning sammen med forbrukerorganisasjoner, dagligvarehandel, næringsmiddelindustri, primærnæringer og flere departement. Dette er greit nok, selv om forslagsstillerne ifølge sitt Dokument nr. 8-forslag helst hadde ønsket et bredt regjeringsoppnevnt utvalg.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-03-22:
Bare noen korte kommentarer fra min side. Det er brukt uttrykk som dyre matvarer og billige matvarer. Det er kanskje riktig her å påpeke at det vi er ute etter, er riktig pris ut fra de forutsetningene som er lagt til grunn. Det er påpekt at det er viktig at det er en tillit til den jobben som gjøres av dem som nå er i gang med å utføre dette arbeidet. Det er Norsk institutt for landbruksøkonomisk forskning, Statistisk sentralbyrå og ECON som utfører prosjektet, og med en referansegruppe fra dem som er aktuelle fra jord til bord-kjeden. Ut fra dette har jeg den tiltro til det arbeidet som nå gjøres, at det skal skape den tilliten som Stortinget etterspør. Det vil også i prosjektet bli foretatt en datainnsamling blant butikker i Sverige og i grensestrøkene til Danmark og Norge – det er vel typiske grensesteder – bl.a. for å se om grensehandelen er et marked for dumpingvarer eller at prisene er differensierte. Det er jo kjent at også i disse grensestrøkene, den handelen som foregår der, kan det være den typen dumping som det snakkes om, og være et attraktivt marked. Når det gjelder spørsmålet om dumping av norsk produksjon til et marked utenfor landets grenser, så er ikke det noe som er særnorsk. Dette foregår i alle land hvor det er overskuddsproduksjon, som da tilpasses verdensmarkedets priser. Det er altså uriktig å skape et bilde av at dette er særnorsk. Dette er noe som skjer fra alle land. Jeg håper at det arbeidet som er satt i gang og som jeg har til hensikt å komme tilbake til resultatet av i forbindelse med proposisjonen om jordbruksoppgjøret, skal være med og gi nyttige opplysninger i forhold til de spørsmålene som er tatt opp i Dokument nr. 8-forslaget.