Trine Skei Grande (Venstre), 2013-02-07:
Det henger alltid en litt ond fare over alt som vi er enige om når det gjelder prinsipper. Når det så skal praktiseres, er det ikke alltid vi klarer å praktisere det helt i tråd med prinsippene. Det er helt soleklart at det finnes noe som skal legges ut i offentligheten, og det finnes noe som det ikke skal gis innsyn i på grunn av rikets sikkerhet, personvernhensyn eller andre hensyn. Men det er et veldig stort felt mellom disse to ytterpunktene. Jeg har lyst til å symbolisere dette med et område som har hatt stor offentlig interesse, og derfor har reglene blitt tynt ut til grensene. Det gjaldt f.eks. dokumentene etter avhørene etter 22. juli, der man i prinsippet var veldig for offentlighet, der man i alle festtalene var veldig for offentlighet, men der man i prinsippet sa at alt skulle unntas offentlighet. Da saka ble presset til lovas grense og vi fikk dokumentene sendt over hit ferdig sladdet, var det ikke mye som egentlig skulle unntas offentlighet i hvert dokument. Det er det prinsippet vi egentlig mener bør legges inn i loven med dette forslaget, at man mye heller går inn og sladder dokumenter, går inn og vurderer innholdet i hvert enkelt dokument i hvert enkelt tilfelle i stedet for å ta det «engros» fordi man har lov. Man hadde lov, man kan bare kalle det interne dokumenter, og dermed er det lov å unnta det offentlighet. Jeg mener at det er mye viktigere å gå igjennom dokument for dokument. Det kan man gjøre idet noen begjærer innsyn. Men da har dokumentet ligget i en postjournal, sånn at noen faktisk får muligheten til å begjære det innsynet. Jeg tror at 22. juli-prosessen lærte oss at det er sunt for offentligheten at man får muligheten til å få innsyn, at mye hemmelighetskremmeri skaper teorier og rare forestillinger om hva som egentlig har skjedd, mens offentlighet tar ofte hull på ballonger som har blitt blåst opp på grunn av konspirasjoner noen tror fins. Det er bra for ethvert demokrati å ha offentlighet, men da er det bra å ha det i ryggmargen at man praktiserer innsyn, og så får man diskutere det ut fra de grunnleggende prinsippene man har om det som skal unntas offentlighet, for å få et godt regelverk som praktiseres. Grunnen til at vi fremmet dette forslaget, var veldig mange eksempler på at dette ikke fungerte, veldig mange eksempler på at man av ren rutine unntok ting offentlighet. Vi har til og med funnet eksempel på at noen departementer har det ferdig innlagt i brevhodet og malen at saken er unntatt offentlighet, så man må aktivt gå inn i brevmalen og fjerne unntaket før man offentliggjør det. Vi har altfor mange eksempler på at vi ikke klarer å få til dette, og at det er mest bekvemt ikke å ha innsyn. Jeg syns f.eks. det i en intern prosess er veldig sunt og gir kred til norsk offentlig forvaltning at f.eks. ulike fagetater i offentlig forvaltning er uenig i en diskusjon om en sak. Det å få fram den uenigheten er med på å bidra til en opplyst debatt og et mer opplyst vedtak. Derfor er det viktig å ha denne offentligheten på alle områder. Dette er en presisering som har blitt gjort sammen med de fremste juristene på dette feltet, og jeg håper vi en gang skal få flertall i denne salen for en sånn type lovendring. Jeg tror det hadde vært en stor styrke for tilliten til demokratiet vårt at vi klarer å få til en sånn praksis.