Inge Lønning (Høyre), 2000-02-17:
Uten å være profet tar jeg sjansen på å spå at denne sak vi behandler i Stortinget i dag, vil være en av de aller viktigste sakene som behandles i inneværende stortingsperiode, og det av den enkle grunn at forskningsinnsatsen er den viktigste av alle innsatsfaktorer når det gjelder det norske samfunns fremtid. Meldingen som ligger til grunn for behandlingen, er en solid analyse av situasjonen og utfordringene for det norske forskningssystem. Det er også en melding som legger ambisjonsnivået prisverdig høyt sammenlignet med det vi tidligere har vært vant til i norsk forskningspolitikk. På denne bakgrunn er det ekstra gledelig å konstatere at det har vært mulig å oppnå bred enighet i komiteen om å flytte listen flere hakk høyere enn det som ligger i meldingen. Jeg minnes fra min studietid en av mine høyt respekterte lærere som, i likhet med professorer flest, var en smule distré, og som stod på en prekestol og skulle lese dagens tekst, men kom i skade for å lese feil tekst, hvoretter han tok seg inn med følgende bemerkning: «Kjære menighet! Dette var forrige søndags evangelium, og det var et godt evangelium, men denne søndags tekst er enda bedre, og nå følger den.» Det tror jeg er en dekkende karakteristikk av forholdet mellom meldingen og innstillingen fra komiteen. Jeg tror norsk forskning har grunn til å se fremtiden i møte med en rimelig grad av optimisme dersom de vedtakene Stortinget kommer til å gjøre i dag, blir fulgt opp i handling. Det viktigste målet i forskningsmeldingen er å løfte den totale ressursinnsatsen i norsk forskning opp på det som kalles gjennomsnittet av OECD-landenes nivå. Nå kan man selvfølgelig si at der burde Norge ha vært for lenge siden, ja man kan til og med føye til: Vi burde ha vært vesentlig høyere enn det for lenge siden. For et av de vanskelige spørsmål å finne svar på er jo hvorledes vi har forvaltet vår nasjonale rikdom i de tiårene som er gått etter at oljealderen begynte tidlig på 1970-tallet. Det spørsmålet kan stilles litt skarpere i relieff hvis man sammenligner med det en av våre naboer i Norden, nemlig Finland, har fått til i den samme periode. Finland har som kjent gjennomlevd en periode med økonomisk krise – meget høy arbeidsledighet og behov for å stramme inn livreimen. I denne situasjon har finnene maktet det ganske imponerende å satse på å prioritere sin egen langsiktige fremtid ved å investere i forskning og utvikling. I Norge har vi i den samme periode vært i nøyaktig motsatt situasjon når det gjelder vår nasjonale økonomi, og vi har i den perioden ikke klart å foreta de prioriteringer vi burde ha gjort med tanke på vår egen fremtid. Nå skal jeg ikke dvele ved forhistorien. Det har lite for seg å telle de tapte slag på seierens dag. Det som er viktig, er å se fremover, og da vil jeg peke på hva komiteen har samlet seg om når det gjelder å løfte listen høyere enn det Regjeringen har lagt opp til i forskningsmeldingen. For det første har vi gjennomgående slått fast at målsettingen gjennomsnittet av OECD-landene, er en minimumsmålsetting. Derfor har vi konsekvent ordlagt oss slik både i merknader og i forslag at målsettingen skal være minst gjennomsnittet av OECD-landenes nivå. Vi har også pekt på at denne formel, «gjennomsnittet av OECD-landenes nivå», er et bevegelig mål og ikke et statisk mål. Det er ikke det gjennomsnittsnivå som finnes i dag, men det gjennomsnittsnivå man vil ha om fem år, som skal være vår norske målsetting. NIFUS" beregninger tyder på at dette vil kreve en økning over femårsperioden i størrelsesorden 8-9 milliarder kr. Nå ligger det inne i dette i forskningsmeldingen en forutsetning om at det skal være en jevn økning i forholdet mellom private investeringer i forskning og det offentliges investeringer i forskning. Denne forutsetning er problematisk for så vidt som vi ikke har fått Hervik-utvalgets innstilling på bordet ennå med konkrete forslag til hvilke incentiver som skal legges inn for å stimulere det private næringsliv til å investere mer i forskning og utvikling. Det ideelle hadde naturligvis vært at vi hadde hatt de anbefalingene på bordet samtidig med forskningsmeldingen. Nå har komiteen pekt på at vi forutsetter en meget rask behandling av Hervik-utvalgets innstilling når den kommer. Vi har også pekt på at det ikke må skje det samme som har skjedd med tidligere utredninger av samme problem, nemlig at de er blitt liggende uten oppfølging. Derfor har komiteen også bedt om at det allerede i revidert nasjonalbudsjett før sommeren skal komme noen konkrete forslag fra Regjeringens side til incentiver når det gjelder privat forskningsinnsats. Komiteen ber om at Regjeringen i forslaget til revidert nasjonalbudsjett skal legge frem en konkret opptrappingsplan som viser hvorledes Regjeringen mener at man skal nå det fastsatte mål i løpet av femårsperioden. Det vil gi Stortinget en anledning til å gå dypere inn i de konkrete tallmessige målsettingene for årene fremover. Like viktig som dette er det at et klart flertall har samlet seg om en målsetting for opptrapping av Fondet for forskning og nyskaping. Dette fondet ble etablert i 1998 gjennom en enighet mellom Arbeiderpartiet og Høyre. Det har nådd en kapital på 3 milliarder kr, og vi sier fra flertallets side at det må være en forutsetning at man skal bygge opp fondet til en størrelse på 10-15 milliarder kr i løpet av femårsperioden. Vi ber også på dette punkt om at Regjeringen skal komme tilbake i forslaget til revidert nasjonalbudsjett med en konkret opptrappingsplan for hvorledes Regjeringen ser for seg at man kan nå dette mål. Samtidig understreker jeg at komiteen i sin innstilling viser til de forutsetningene som lå til grunn for opprettelsen av Fondet for forskning og nyskaping, og slår fast at disse forutsetningene også i fremtiden urokket skal ligge til grunn for disponeringen av midlene. Hovedprinsippet er at avkastningen av dette fondet skal være en tilvekst når det gjelder de frie disponible midlene til å styrke ikke minst grunnforskningsinnsatsen i Norge. Det tredje punkt som er av vital betydning, og hvor komiteen har løftet listen merkbart, er satsingen på rekruttering til norsk forskning. Vi er i Norge i dag i den paradoksale situasjon at på flere sentrale fagområder er det meget vanskelig å rekruttere unge mennesker til å satse på en forskerutdannelse og en fremtidig karriere i forskning og utdannelse. Det er antakelig for første gang i moderne tid at vi i Norge er i den situasjon at det å satse på en forskerkarriere ikke lenger oppfattes som det mest attraktive, det mest spennende, det mest utfordrende begavede unge mennesker kan gi seg i kast med. Vi er faktisk i Norge i dag i den situasjonen at ganske mange unge mennesker føler det mer tiltrekkende å gå direkte inn i inntjeningsarbeid som styrker deres private økonomi. Det er vel også tillatt å si at når en av de viktigste eksportartiklene fra Norge til utlandet er blitt profesjonelle fotballspillere, så kan det tyde på at de idealer vi innplanter i unge mennesker, ikke uten videre er de mest fremtidsrettede. Det er vel mye som tyder på at unge mennesker har fått det for seg at det er ikke så farlig om man ikke har noe i hodet, bare man har det i bena. Det er vel grunn til å tro at for Norges fremtid betyr det mer at de gode hodene virkelig blir trukket til våre forsknings- og utdanningsinstitusjoner. Jeg har tillatt meg i en annen sammenheng å si at det går hundre middels gode siviløkonomer på én god lærer, og med tanke på landets fremtid tror jeg faktisk at det budskapet er viktig å innprente. Det er kvaliteten på vårt utdannings- og forskningssystem som kommer til å avgjøre hvorledes Norge står i internasjonal sammenheng om 10-15-20 år, ikke hva vi improviserer i dag. Komiteen har sagt at målsettingen om å opprette 150 nye rekrutteringsstillinger pr. år i femårsperioden er for beskjeden. Derfor har vi sagt at de tre siste år av perioden bør listen løftes til minimum 200. Det gir et regnestykke i løpet av fem år på 900 nye rekrutteringsstillinger, der hvor meldingen forutsetter 750. Nå vil enkelte mene at man burde ha gått enda lenger, fordi det reelle behov er enda større. Når komiteen har valgt å legge listen der, er det i erkjennelsen av at det kvalitative problem og den kvalitative utfordring er like stor som den kvantitative. Og det hjelper lite å opprette stillinger hvis det ikke finnes kvalifiserte søkere til stillingene. Derfor må vi satse også på den langsiktige holdningsinnsats dersom dette skal lykkes. Hele komiteen, alle bortsett fra Fremskrittspartiets medlemmer, har samtidig pekt på at på kort sikt vil vi ha behov for import av høykvalifiserte unge forskere for å styrke norsk forskning på vitale områder. Dette innebærer at vi må liberalisere de reglene vi følger i Norge i dag, som forutsetter at forskere fra andre land som har mottatt forskerutdanning eller deltatt i forskeropphold i Norge, er nødt til å reise tilbake til sine hjemland når de har fullført sin forskerutdannelse. Motivet bak dette er prisverdig, nemlig at Norge ikke skal bidra til hjerneflukt fra land som sårt trenger kompetansen selv. Men når vi ser at virkningen er at svært mange unge begavede forskere fra Asia og Afrika isteden havner ved amerikanske universiteter, må vi helt opplagt stikke fingeren i jorden og finne ut av hvor vi befinner oss. Dette er en viktig dag, ikke primært for norske forskere og for norsk forskning, men det er en viktig dag for det norske samfunn, fordi det kan innebære et vendepunkt når det gjelder vår nasjonale evne og vilje til å investere i vår egen langsiktige fremtid. Hvis de vedtak Stortinget fatter i dag, viser seg å bli innledningen til noe av den samme kraftinnsats som Finland har gjennomført gjennom de siste fem år, kan dette få en helt avgjørende betydning for Norges fremtid. Jeg skal ikke kommentere de få særmerknader fra de forskjellige partiene i komiteen, fordi jeg betrakter de særmerknadene som marginale sammenlignet med det det har lyktes å samle nær enstemmighet om på alle avgjørende punkter i komiteens arbeid. Jeg anser det også som viktig at forskningspolitikken er et felt som i noen grad løftes over de tradisjonelle partipolitiske skjærmysler og uenigheter, fordi det, uansett hva slags regjeringer vi måtte komme til å holde oss med i fremtiden – det er i øyeblikket en smule usikkert – er ganske grunnleggende viktig at viljen til å satse på forskningen står ved lag. Jeg tror det kan sies om forskningsmeldingen og om innstillingen fra komiteen at vi kommer sent – som det heter i en av de klassiske romaner i norsk litteratur: «Vi kommer sent – Hr. Kunsel! men vi kommer godt!».