Per-Kristian Foss (Høyre), 2004-10-28:
Innstillingen viser en bred enighet om kredittpolitikken, om pengepolitikken og om vår politikk i forhold til IMF. I den grad det er dissenser, er det dissenser som bare Senterpartiet og SV står for. Så også her ser vi at de mulige alternative regjeringspartiene deler seg både i situasjonsbeskrivelser og i mer operative formuleringer. Jeg skal la debatten om pengepolitikken ligge, men jeg vil bare konstatere at kritikken mot mandatet for pengepolitikken nå synes å ha forsvunnet. Og mandatet er uendret. Tolkning av mandatet har jevnlig vært forelagt Stortinget og fått bred tilslutning ved enhver anledning. Det er imidlertid slik at man kan ikke være tilhenger av en pengepolitikk bare når renten går ned. Det blir lite holdbart, særlig hvis man sikter seg inn mot regjeringsposisjon. For pengepolitikkens mandat kan ikke svinge med rentenivåer. Det blir det i alle fall ikke tillit av, og det blir det ikke forutsigbarhet av i et lite land som Norge, som skal søke å føre en selvstendig pengepolitikk i et ganske opprørt hav av store aktører. Jeg ser også at Senterpartiet og SV bruker uttrykket at Norges Bank gjorde en kuvending i 2003. Intet kan være mer misvisende enn den beskrivelsen, men jeg skal la det ligge. Så til IMF. Jeg vet ikke hvor man har det fra at jeg ikke representerer Norge i IMF. Det er en misforståelse. Norges Bank har helt siden IMF ble opprettet, hatt et sekretariatsansvar for IMF-saker. Her må jeg understreke at «sekretariat» i denne sammenheng ikke betyr et overordnet politisk ansvar. Det er mulig at slike begreper kan henge igjen fra gamle dager, da «sekretærer» betydde noe annet enn det gjør i dag. Jeg har møtt østeuropeiske ledere som viste meg betydelig respekt fordi jeg en gang i komitesammenheng ble titulert «sekretær» – men jeg var altså ikke komiteens leder. Så her må det ligge en eller annen ideologisk sperre. Sentralbanksjefen har vært norsk guvernør – og er det fortsatt. Slik har det vært under skiftende regjeringer i hele etterkrigstiden. Vi er imidlertid også involvert i det løpende arbeid med IMF-saker, og det er finansministeren, det er jeg, som har det endelige ansvar i alle IMF-saker. Slik er det også i USA, om jeg får lov til å være litt pretensiøs og sammenligne oss med en av de største aktørene, for å si det forsiktig, i IMF. Men det er ingen som oppfatter det slik at det er noen degradering om bare Greenspan møter og sier noen ord, fremfor finansministeren. Så også det er en misforståelse, at vi liksom gjør noe annet enn andre land. Det er ingen land – meg bekjent iallfall – i valgkretser som representeres ved utenriksminister, men i Norge har vi den tradisjon at Finansdepartementet og Utenriksdepartementet har tett samarbeid når vi representeres. Det er godt samarbeid, selvfølgelig også med utviklingsministeren, som representerer oss i Verdensbanken. Samarbeidet som Finansdepartementet har med Norges Bank, er godt, og det bærer preg av at de etablerte rutiner bygger på lang erfaring. Arbeidsdelingen er formalisert gjennom en skriftlig forståelse. Jeg kan si det slik at når Norge nå har lederansvaret i det som heter «valgkretsen» – de nordiske land og de baltiske land – er det jeg som møter årlig to ganger på møtene og deltar etter beste evne. Noen land representeres bare ved sentralbanksjefen, andre ved finansminister, det varierer noe. Jeg må få lov til å si at de debatter som der foregår, ikke bærer preg av mangel på politisering. Så akkurat her tror jeg at man rett og slett skyter skivebom med å foreslå en omlegging av vår representasjon i IMF.