Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-11-30:
Det er et enormt sprik mellom de forventningene som verden hadde før København-toppmøtet i fjor, og de forventningene som man nå har til hva som kan komme ut av toppmøtet i Cancún. I fjor så vi en voldsom politisk mobilisering. Aldri tidligere har flere statsledere sittet i samme rom, og det var store forventninger til hva slags resultat man kunne klare å komme fram til i løpet av noen få dager i København. Så har de lærde diskutert mye og strides vel fortsatt om hvorvidt fasiten etter København var fiasko eller milepæl. Sannheten ligger kanskje et sted imellom. Men situasjonen vi er i nå, er i hvert fall at statslederne overgår hverandre i å snakke forventningene til Cancún-toppmøtet ned. Og når sant skal sies, er det vanskelig å være veldig optimistisk i den situasjonen vi står oppe i nå. I fjor var det en gjennomgangstone på klimatoppmøtet at man ventet på Obamas klimalov. Man var helt innforstått med at Obama og USA ikke var klar til å ta på seg store forpliktelser ennå, men at det ville komme med ny lovgivning på plass hjemme. Nå vet vi at den loven ikke blir noe av. Det har også vært mellomvalg i USA som ikke har virket positivt på dette, og det blir antakelig lenge til en sånn type lovforslag kommer opp igjen i USA. Det er også en sterkt skjerpet tone mellom Kina og USA. Det så vi demonstrert i sin fulle bredde etter det siste forhandlingsmøtet før Cancún, som foregikk i Kina. USA er ganske kategorisk på at man ikke er villig til å legge store penger på bordet før Kina tar på seg klare forpliktelser. Kina peker på Vestens historiske ansvar, med rette vil jeg si, og vil ikke ha juridisk bindende krav. Så det er klart at denne situasjonen blokkerer også nå for løsning på lettere temaer, som f.eks. skog, som Norge er opptatt av. Det er i dette spennet at Norge med sitt forhandlingsmandat skal prøve å spille en rolle. I bunn og grunn dreier dette seg i stor grad om manglende tillit. Prosessen trenger intenst tillitsbygging. Det er der Norges fokus må ligge, og forhandlingsmandatet vårt legger grunnlaget for det. Norge har levert solide bidrag før. De milliardene man la på bordet under Bali-toppmøtet til regnskog, viste en reell vilje til å betale for raske utslippskutt. Det var viktig for stemningen videre i forhandlingene. Finansieringsforslaget som Norge la fram sammen med Mexico i København, ble viktig. Under København-toppmøtet fikk man jo enighet om en ambisjon om å mobilisere hundre milliarder dollar årlig til klimatilpasning/klimareduksjoner i u-land. Jens Stoltenberg har, som ministeren var inne på, ledet en gruppe i etterkant av det, sammen med Etiopias statsminister, som skulle se på hvordan disse pengene skal skaffes. De har levert sin rapport, og den har blitt et viktig referansedokument i Cancún. Det er veldig bra. Så har det vært stort fokus på utslippskutt, men disse hundre milliardene skal også brukes til klimatilpasning, og det er viktig. Klimaendringene er en realitet. De fattige rammes hardest av både flom og tørke. Vi har allerede flere klimaflyktninger i verden enn flyktninger fra krig og væpnede konflikter. Her må pengene raskt på bordet. Jeg vil spesielt nevne barn, som rammes ekstra hardt av klimaendringer. Barns rettigheter må løftes fram i de tekstene som omhandler tilpasning, på samme måte som vi løfter fram urfolk og kvinner. Etter København-toppmøtet har landene meldt inn mål og tiltak. Det er bra, men denne «bottom up»-tilnærmingen vil aldri gi nok utslippsreduksjoner til at vi når togradersmålet. Vi må ta utgangspunkt i hvor store utslippskutt som faktisk trengs – og fordele dem i en bindende avtale. Det er Norges uttalte mål, selv om vi ser at det er en krevende vei dit. Det er også viktig at det settes en tidsfrist, fortrinnsvis i Sør-Afrika. Mange snakker nå om alternative veier fram til en avtale. Konsensusprinsippet har blitt kraftig utfordret, og det er umulig å se for seg at 193 land skal være med på å forhandle om alt hele tiden. Parallelle forhandlinger på enkelttemaer i grupper og land, flere bilaterale avtaler, osv. er helt nødvendig. Men samtidig vil jeg understreke at vi må ikke miste FN-sporet av syne. Disse avtalene må bli byggesteiner i en global avtale, fordi det er FN-prosessen – med alle landene representert – som har legitimitet. Forhandlinger på skogtiltak er ett av få lyspunkter. Vi håper intenst at vi kommer fram til en endelig avtale om det i Cancún. Norge har hatt en pådriverrolle, og den rollen er det viktigere enn noensinne at vi beholder.