trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Jeg synes også at det har vært en interessant debatt. Det er brukt mange sterke ord her i dag, og det har vært stort fokus på personvernspørsmål. Når en sitter og hører på denne debatten, kan en få inntrykk av at det ikke lagres en eneste data i dag. Men det er faktisk det som er tilfellet. Telekomtilbydere lagrer data i dag. Når vi vurderer om forslaget som behandles her i dag, er en styrking eller svekking av personvernet, må en ta utgangspunkt i situasjonen slik den er. Jeg mener altså at når vi nå innfører domstolskontroll, er det en betydelig styrking av personvernet. Det at vi innfører strafferammer for når en skal kunne hente ut opplysninger, er en styrking av personvernet. Det at det nå innføres en konsesjonsplikt for lagring og behandling av dataene, er en styrking av personvernet. Det at Datatilsynet skal kunne sette vilkår for hvordan en skal kunne gi konsesjon, er en styrking av personvernet. Det at Datatilsynet får myndighet til å pålegge kryptering dersom det vurderes nødvendig, er en styrking av personvernet. Det at dataene skal logges, er en styrking av personvernet. Til slutt er det noe som jeg tror er ganske viktig, og det er at vi innfører en sletteplikt. Det er også en styrking av personvernet. Jeg skjønner ikke dem som mener at vi nå reduserer personvernet. De forslagene som skal vedtas her i dag, vil styrke personvernet ut fra det som er dagens situasjon.
Ingebjørg Amanda Godskesen (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
Datalagringsdirektivet handler om hva slags samfunn vi skal overlate til våre barn. Selv har jeg fire barn, tre døtre og en sønn, og jeg ønsker at de skal bo og leve i et samfunn der staten respekterer folks rett til personvern. Men Høyre og Arbeiderpartiet har nå blitt enige om å innføre et direktiv der alle skal overvåkes. Som mange allerede har sagt, pålegger direktivet alle teleselskaper å lagre hvem du ringer til, hvor du ringer fra, hvor lenge du snakker, hvem du sender SMS til, hvor mottakeren befinner seg, når du er på Internett og hvor lenge, og hvem du sender e-post til. Dette gjelder ikke bare voksne, men også barn og unge. Høyre og Arbeiderpartiet vil altså tvinge teleselskapene til å registrere opplysninger om våre barn. Jeg opplever dette som en direkte mistillit til foreldre, men også mistillit til barn og ungdommer som nå vil bli overvåket som om de var kriminelle. Jeg har lagt merke til at både Redd Barna og barneombudet trekker fram Barnekonvensjonen i sine høringsuttalelser. I Barnekonvensjonen står det nemlig at barn ikke skal utsettes for vilkårlig eller ulovlig innblanding i sitt privatliv, i familien, i hjemmet eller i korrespondansen sin. Dette er det verdt å merke seg. Vi har heller ingen absolutte garantier mot at dataene fra datalagringsdirektivet kan bli lekket på nettet. Da vil WikiLeaks blekne i forhold. Den tyske politikeren Malte Spitz lot seg overvåke i en seksmånedersperiode i tråd med datalagringsdirektivet. Dette resulterte i titusenvis av lagrede data, bl.a. over hvilke byer han hadde vært i, hvem han hadde hatt kontakt med til enhver tid, og f.eks. hvilke hoteller eller barer han hadde besøkt i fritiden. Jeg ønsker rett og slett ikke at slike opplysninger skal registreres om meg, mine barn – som nå er ungdommer – og min øvrige familie. Det er det vel ingen andre som ønsker heller, bortsett fra Høyres og Arbeiderpartiets politikere. Det Høyre og Arbeiderpartiet gjør nå, er etter min mening et grovt overtramp. Kriminalitetsbekjempelse er viktig, men jeg tror ikke at et slikt overvåkningsdirektiv er svaret på alle utfordringene politiet står overfor. De som virkelig er kriminelle, vil nok finne veier utenom, mens vanlige folk blir overvåket. Det finnes kriminelle på Sørlandet også, men politiet vet stort sett allerede hvem de er. Da blir det helt feil å sette hele befolkningen under overvåkning. Jeg vil oppfordre hver eneste Høyre-representant til å gå i seg selv og spørre: Hva slags samfunn ønsker jeg for meg og min familie? Høyres linje i denne saken kan være – eller er – svært vanskelig å forstå. Når man altså skal overvåke fem millioner innbyggere i tilfelle noen av dem skal komme til å gjøre noe galt, minner dette meg om tegneserien om Knoll og Tott, der begge får juling av kaptein Vom – på forskudd, i tilfelle de skulle komme til å gjøre noe galt i framtiden.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2011-04-04:
Jeg får ordet på et tidspunkt i debatten da det meste er sagt. Når jeg likevel velger å ta ordet i en så viktig sak, er det nettopp fordi – som forrige taler var inne på – dette handler om hvordan vi ønsker å overlevere samfunnet til framtidens generasjon. Jeg ønsker å bringe inn noen perspektiver, som for så vidt er nevnt flere ganger, men som understreker hvorfor det faktisk dreier seg om hva slags samfunn vi kommer til å skape gjennom slike vedtak som fattes i dag. Jeg må innrømme at når jeg har sittet og hørt på debatten og fulgt innleggene, har jeg prøvd oppriktig å lytte til de gode argumentene for hvorfor en skal innføre datalagringsdirektivet. Og jeg har hørt noen gode argumenter. Jeg har hørt noen argumenter der jeg har sett at kanskje datalagringsdirektivet kunne ha gjort noe akkurat der. Men jeg har utrolig vanskelig for å forstå at datalagringsdirektivet er så viktig, fordi dette er et direktiv som kom til etter terrorangrepene i 2004. EU fattet vedtak om datalagringsdirektivet i 2006. Vi sitter her i dag og skal behandle en sak som skal vedtas eller innføres, implementeres, og dermed settes i kraft fra 1. april 2012, altså seks år etter vedtaket som ble fattet i EU. Hvis datalagringsdirektivet hadde vært så viktig, synes jeg nesten det er en skam at den norske regjeringen ikke har kommet med det direktivet til Stortinget før i dag. Hvis det hadde vært så viktig som det argumenteres for, særlig fra Arbeiderpartiet, så skjønner jeg ikke at en tør å la være å komme med direktivet til Stortinget før seks år etterpå. Det andre perspektivet som jeg synes gjør det vanskelig når jeg ser de gode argumentene for at datalagringsdirektivet bør innføres, er at det er så lett å unngå. Når en viser til f.eks. iPhone, som iallfall ikke var så utbredt da datalagringsdirektivet ble planlagt og innført i EU, vet en allerede at den er laget for en helt annen tid. Og når en vet at en kan bruke den samme telefonen og ringe gjennom Skype eller snakke gjennom Facebook eller bruke Hotmail eller Gmail, eller bruke utenlandske SIM-kort på et kontantkort i en telefon, sier det seg selv at hvis det er så viktig, og hvis det skal tas så mange, er de veldig dumme de som ikke klarer å unngå det. Derfor synes jeg det er vanskelig å snu prinsippet om at du er uskyldig inntil det motsatte er bevist, og overvåke hele samfunnet bare fordi en tror at dette for det første skal være så viktig, og for det andre at en skal ta så mange. Jeg synes ikke det er verdt det, selv om jeg ser noen argument. Derfor må jeg si at jeg tror ikke en klarer å si at det ene argumentet er godt nok – og det neste. Det er alltid noen argumenter som er gode nok, men hvis en fortsetter slik, vil en bevege seg inn i et samfunn som en ikke ønsker i framtiden. Det er det vedtaket vi i dag er med på å gjøre.
Per Arne Olsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
I dag skal Stortinget avgjøre en viktig sak for det norske samfunn. Det er en sak som handler om så mye mer enn om politiets virkemidler for å bekjempe kriminalitet både nasjonalt og som følge av internasjonal, organisert datakriminalitet. Dypest sett handler datalagringsdirektivet om hvorvidt vi skal ofre demokratiske og viktige rettsstatsprinsipper for å imøtekomme ønsker om lettvinte måter – om så finnes – å bekjempe kriminaliteten på. I denne debatten kan man velge å debattere gode og dårlige praktiske eksempler. Jeg skal ikke falle for den fristelsen, men forsøke å holde debatten på et overordnet, prinsipielt og ideologisk nivå. Denne debatten er nemlig så prinsipiell at vi alle, og ikke minst parlamentets medlemmer, må heve seg opp på et overordnet nivå. La det være hevet over enhver tvil at uansett hvilket standpunkt man velger, må man ofre noe. Dette er rett og slett et demokratispørsmål, intet mindre. Vi priser oss lykkelige over å leve i det som fremstilles som verdens beste land å bo i. Det gode liv kan ikke bare måles i materielle verdier som hus, båt, bil og lønn eller i fravær av sykdom o.l. takket være et godt helsevesen og en god eldreomsorg, selv om det kan stilles mange spørsmål også ved disse. Ei heller kan et godt liv bare måles i ens egne muligheter til egenutvikling gjennom rett til skolegang og inkluderende arbeidsliv. For det grunnleggende elementet i det gode liv er demokratiet – retten til å velge – retten til å være menneske på godt og vondt med egne gode, og dårlige, valg, og, ikke minst, fravær av tvang. Oppsummert kan demokrati sies å være å «bygge samfunnet på tillit til enkeltmennesket,» og «politikkens hovedoppgave er å sikre enkeltmenneskets grunnleggende frihet, ikke å begrense den.» I tillegg til demokratiperspektivet er dette et rettsstatsspørsmål, som også selvfølgelig er helt grunnleggende i et demokrati. I akkurat dette spørsmålet trenger jeg ikke å bruke mye tid på å finne gode argumenter. Mange velfunderte, tenkende mennesker har sagt og skrevet mye riktig om nettopp dette spørsmålet. Så la meg sitere Datatilsynets direktør Georg Apenes, som skrev: «Grensen går ikke ved om man lagrer dataene i 12 eller 6 måneder. Grensen går ved at man tillater at norske borgere skal få sin adferd lagret uten at det engang er mistanke om at de har gjort noe galt.»(Applaus fra galleriet) Kan alle vi som har kjempet for den liberale rettsstaten være med og uthule selve fundamentet den hviler på? Vil vi at storebror skal se og lagre hvem den enkelte av oss snakker med i telefonen og sender SMS til? Jeg oppsummerer derfor, og jeg tror jeg gjør det på vegne at et reelt flertall når jeg sier at den teknologiske utviklingen gir stadig nye muligheter for overvåkning av enkeltmennesker gjennom innsamling og sammenstilling av personopplysninger. (Applaus fra galleriet) En viktig oppgave for en liberal rettsstat er imidlertid å beskytte enkeltmennesker.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-04-04:
Alle som tilbyr telekommunikasjon og Internett blir med dette pålagt å lagre alle trafikkdata med tanke på senere straffeforfølging av kundene. Med det avviker Stortinget fra to prinsipper, for det første grunnregelen om at personopplysninger kun skal brukes til det formålet de er innsamlet for. Det som hittil har vært forbudt for private, blir nå en norm for staten. For det andre etterforskningsprinsippet: at ingen forberedelse til straffeforfølging skal gjøres uten konkret mistanke. Representanten Kolberg sa i et tidligere innlegg at datainnsamling bare gjaldt for utøvere av grov kriminalitet. Det er dessverre uriktig. Saken gjelder innsamling og lagring av data for alle brukere. Om vi antok at ingen opplysninger ville komme på avveier og kunne misbrukes av de kriminelle man sier man vil bekjempe, om vi antok at ingen i forvaltning og politi kunne gjøre feil eller begå urett, om vi antok at en demokratisk ledet stat virkelig kunne sikre at ingen ville bryte dens egne sikkerhetsregler, selv da ville vi fortsatt stå overfor et virkemiddel som har en kostnadsside større enn penger. Samfunn der lovlydighet er resultat av ytre kontroll og oppdagelsesrisiko er fundamentalt annerledes enn land der lovlydighet er båret av innarbeidede normer og av at borgerne har truffet egne, ansvarlige valg. Vi er selvfølgelig alle enige om ikke å bruke tortur eller nedverdigende behandling for å fremtvinge tilståelser, uten at noen av den grunn vil bli beskyldt for ikke å ville bekjempe kriminalitet. Men det ligger en lang sivilisatorisk utvikling bak et slikt standpunkt. Derimot ser det ut til at politikken i demokratiske land ennå ikke har klart å sette prinsipielle grenser for bruk av teknologiske virkemidler, bare gradsbegrensninger. Grensene har hittil vært satt av domstoler som har vurdert inngrepene opp mot grunnlovsfestet individvern. Direktivet inngår i et stemningsskifte utløst av hendelser for ca. ti år siden. Stortinget behandlet for fem år siden utvidede og inngripende etterforskningsmetoder. Også da ble det sagt at man har funnet frem til en perfekt balanse mellom personvern og politimetoder, ikke minst fordi man beholdt etterforskningsprinsippet, som nå forlates. Direktivet har dessverre potensial for videre utglidning. Allerede i synet på hva som er alvorlig kriminalitet, har det skjedd en glidning mens saken har vært på dagsordenen. Under debatten har vi hørt at datalagring nærmest er et høyere uttrykk for personvern. Det baserer seg på den feiltagelsen at individets interesser er fullt ut integrert i og ivaretatt av staten. De største feiltagelser i menneskehetens historie er begått på grunnlag av slike feilslutninger. Direktivet er ingen vinning for rettsutviklingen, og jeg vil da også ta følgen av det ved den senere voteringen.
Michael Tetzschner (Høyre), 2011-04-04:
Jeg skal prøve å være kort etter en lang dag, men det var justisminister Storberget som fikk meg til å ta ordet, fordi han la så mye energi i å ta avstand fra min uttalelse om det jeg mener er avviket fra det som litt rundlig betegnes som og kalles for etterforskningsprinsippet. Slik jeg forsto statsråden, var hans poeng at det prinsippet var i behold. Ja, hvis det var så vel, så skjønner jeg ikke hvorfor vi har diskutert dette så lenge i dag. Da må jeg utfordre statsråden på hans forståelse av etterforskningsprinsippet, for det er tydelig at han baserer seg på det enkle, men gale premiss at verken innsamling eller lagring er et inngrep. Det fremkom heller ikke klart hva statsråden for sin del mener er et inngrep. Er det når dataene hentes ut? Er det når de settes sammen og bearbeides, eller er det først når de brukes konkret i en etterforskning? Den tyske forfatningsdomstolen har behandlet akkurat dette spørsmålet. De har uttalt seg om dette, og de har også slått fast at allerede masselagring som fenomen, som retter seg mot alle, er et inngrep. De sier også at dette inngrepet er uforholdsmessig, fordi dette er inngrep uten indikasjon, uten mistanke, uten skjellig grunn, uten grunn i det hele tatt, slik det ofte vil være når det ennå ikke har skjedd noe. Det er det som bryter med sentrale prinsipper i strafferettspleien og rettspleien for øvrig. Da er kravene konkret indikasjon, et materialisert grunnlag for etterforskning, og uten slike indikasjoner: en usvekket uskyldspresumsjon.
Hilde Magnusson (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Jeg mener vi skal holde personvernfanen høyt hevet når vi diskuterer etterforskningsmetoder for politiet, for det må aldri bli slik at politiet dikterer de folkevalgte myndigheter i spørsmål om redskap for kriminalitetsbekjempelse. Redskapene må komme etter politiske avveininger. Men personvern handler også om den grunnleggende tryggheten til hvert enkelt individ for at samfunnet har et ansvar for å forebygge kriminalitet. Det er også viktig at vi sikres at sjansen er høy for oppklaring dersom vi blir utsatt for kriminalitet. Vi trenger ikke nødvendigvis mer overvåkning, men målet må være å ha en smartere bruk av trafikkdata som vi kan ha tilgang til. Lovforslaget om gjennomføring av EUs datalagringsdirektiv innebærer at det vil bli stilt strengere krav enn i dag til bruk av trafikkdata ved etterforskning av straffesaker. Datalagringsdirektivet forplikter tilbyderne av kommunikasjon som Internett og telefoni å lagre trafikkdata, noe de ikke er forpliktet til i dag. Det betyr at det i dag knytter seg stor usikkerhet til hver enkelt sak hvor politiet mener det er grunn til å hente ut data fra enkelte selskaper, når selskapene har ulik praksis, og også når håndteringen og sikringen av data er for dårlig. Avtalen mellom Høyre og Arbeiderpartiet går langt i å stramme opp retningslinjene for bruk av trafikkdata, noe jeg mener er en dobbelt seier for personvernet i og med at dataene som hentes ut, blir tryggere forvart og vanskeligere gjort tilgjengelig for ubudne øyne, samtidig som vi gir politiet en bedre mulighet til å løse flere saker. Datalagringsdirektivet er viktig for å oppklare alvorlig kriminalitet, som overgrepsbilder av barn på nett, terror og organisert kriminalitet som går gjennom flere land. Av 1 450 straffesaker hvor det var blitt ilagt straff for drap, grov narkotikaforbrytelse, grove ran og seksuelle overgrep hadde trafikkdata blitt innhentet i 52 pst. I 82 pst. av saker hvor trafikkdata var blitt innhentet, var hovedetterforsker av den oppfatning at trafikkdata hadde hatt stor betydning for resultatet i saken. Trafikkdata skal nå lagres i seks måneder, og det er her det største omfanget av trafikkdata etterspørres. Men jeg er tilfreds med at lagringstidens lengde er noe av det som skal evalueres etter fire år, for i noen av de omfattende og store alvorlige kriminalsakene er det behov for trafikkdata også i tidsrommet seks måneder til 12 måneder. All utlevering av data skal for det første være underlagt domsstolskontroll, og for det andre skal det kun gis data til politiet når det er «skjellig grunn til mistanke» om en straffbar handling, som etter hovedregelen har en strafferamme på mer enn fire år. For det tredje er det kombinert med et krav om at utlevering av data må være av en vesentlig betydning for etterforskningen. Til slutt: Disse tre siste punktene viser at direktivet vil ha svært liten innvirkning på vårt hverdagsliv.
Rigmor Andersen Eide (Kristelig Folkeparti), 2011-04-04:
Lenge har vi tatt frihet og våre rettigheter for gitt. Prinsipper som ytringsfrihet og menneskeverd har vært bærebjelker i vårt demokrati, og tanken på at noen ville rokke ved disse prinsippene har aldri vært til stede før nå. Som nevnt tidligere i debatten, er dette direktivet en utvisking av ett av de viktigste prinsippene som vår rettsstat er bygd på, nemlig prinsippet om at du er uskyldig inntil det motsatte er bevist. I dette prinsippet ligger bl.a. at man ikke skal etterforskes med mindre man er mistenkt for å planlegge, medvirke til eller ha begått en kriminell handling. Dette står sterkt både i vår rettsoppfatning og i Europas menneskerettskonvensjon. Innføring av datalagringsdirektivet vil pålegge en innsamling av data om alle, uten å ta hensyn til hvorvidt de er mistenkt eller ikke. Dette gjør at vi nå beveger oss mot en nasjon som da blir basert på mistillit framfor tillit. Ja, det er riktig at det allerede lagres informasjon om mye. Ofte lagres kredittkortbruk, telefonbruk, bompasseringer og lignende for å kunne fakturere brukerne i etterkant. Den vesentlige endringen er at direktivet nå pålegger alle teleselskap å lagre hvem du ringer til, hvor du ringer fra, når du ringer, hvor lenge du snakker, hvem du sender SMS til, osv. Altså, alle skal etterforskes som kriminelle uten verken mistanke eller anklage om deltakelse i kriminelle handlinger. At staten Norge nå skal overvåke sine innbyggere, synes jeg er skremmende. Det gir en ubehagelig følelse av at storebror ser meg enda mer enn tidligere. Jeg er enig med statsråd Lysbakken i at de kriminelle vil nok være i forkant av teknologien, at de vil klare å finne ut måter å sno seg unna på, mens det er vi andre som ikke er kriminelle, som vil føle ubehag ved å være overvåket. Vi går inn i en fremtid som virkelig rokker ved ytringsfriheten vår og ved menneskeverdet.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Den gode samtalen om hensyn som må balanseres mot hverandre, gjør politikk spennende. I denne saken må vi finne en balanse der politiet får de nødvendige virkemidler for å bekjempe kriminalitet, samtidig som den enkelte borgers personvern er ivaretatt. Denne balansen kommer fint til uttrykk i avtalen mellom Arbeiderpartiet og Høyre om datalagringsdirektivet. Ny teknologi er ønskelig, gir oss nye muligheter, men også nye utfordringer. Når ny teknologi gir kriminelle nye virkemidler, bør vi som lovgivere også gi politiet nye virkemidler til kriminalitetsbekjempelse. Hvis Norge skal være et av få land i Europa som ikke lagrer denne type data, risikerer vi å bli en fristad for den type kriminalitet som trafikkdata er nødvendig for å bekjempe. Et viktig premiss for meg er at også kriminalitetsbekjempelse i høyeste grad handler om å ivareta ofrenes personvern og integritet. Mange motstandere bruker store ord om prinsipper, men praktisk og nøkternt handler dette om at et lite bidrag fra hver av oss i form av lagring av trafikkdata kan bidra til å hindre og til å oppklare grov kriminalitet mot barn og andre svake grupper. Mine trafikkdata må gjerne lagres i seks måneder hvis gevinsten for andre kan bli så stor. Jeg støtter alt det Martin Kolberg har sagt om bruken av overvåkningsbegrepet. Jeg mener at når Arbeiderpartiet og Høyre blir beskrevet som en overvåkningsallianse – og hvis DDR og KGB blandes inn – er det tatt fullstendig ut av proporsjoner i forhold til de mennesker som har opplevd virkelig overvåkning. Det er tross alt slik at vi også i dag lagrer data av fakturahensyn, slik at vi av bekvemmelighet kan betale regninger f.eks. hver tredje måned istedenfor å betale hver dag. Da synes jeg at vi i framtiden også kan lagre av hensyn til andres personvern og integritet. Jeg tror de færreste oppfatter dagens lagring som personverninngripende. Se på bankenes oversikt over kontoene våre, som Svein Roald Hansen var inne på tidligere i dag. Bankenes mulighet til inngripen ved mistanke om misbruk av kontoene våre ønskes nok velkommen av de fleste. Politikk er både givende og krevende når ulike prinsipper må balanseres mot hverandre. Det er ikke mer etisk å velge flertallets rett til vern av trafikkdata framfor mindretallets rett til vern mot overgrep og kriminalitet. Informasjonsutveksling trenger ikke i seg selv å være en inngripen mot personvernet.
Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
I denne saken settes hensynet til kriminalitetsbekjempelse opp mot hensynet til personvernet. Det høres av og til ut i den offentlige debatten som om dette spørsmålet er å velge enten det ene eller det andre, som om det å drive kriminalitetsbekjempelse samtidig som man må ta hensyn til individets krav til anonymitet og beskyttelse mot ubegrunnet overvåkning, ikke skulle være mulig. Jeg er ikke enig i at dette er et enten–eller-spørsmål. Dette handler, som de aller fleste vanskelige politiske saker, om en avveining av interesser og det å finne gode løsninger. I denne saken mener jeg at vi har funnet en god og balansert løsning. Jeg er glad for og har behov for å understreke betydningen av å få ryddet opp i rettstilstanden på feltet. I dag er det en vilkårlig praksis hos tilbyderne med hensyn til innsamling, oppbevaring og utlevering av trafikkdata. Jeg er urolig fordi det ikke finnes klare krav på området for de data som allerede samles inn og oppbevares. Kravene til hvilke prosedyrer som skal gjelde, mener jeg er en klar styrking av beskyttelsen av den enkelte. Kryptering av data, krav til oppbevaring og begrensning i tilgang til data etablerer viktige hindringer for å sikre at data ikke kommer på avveie og faller i hendene på uautoriserte personer. Samtidig vil det oppbevares noe mer trafikkopplysninger om kommunikasjon. Men det er jo ikke slik at dette er opplysinger som myndighetene eller noen andre kontinuerlig har tilgang til og kan overvåke for å kontrollere alle borgerne her i landet. Det innføres nå heldigvis en domstolskontroll for utlevering av opplysningene, en klar forbedring av rettssikkerheten for den enkelte i forhold til dagens vilkårlige rettstilstand. Utlevering av opplysninger skal skje når det foreligger konkrete mistanker om alvorlige handlinger, etter domstolskontroll. Når jeg leser kontoutskriften fra banken min, tenker jeg egentlig at jeg ikke trenger å føre dagbok. Det gjør banken for meg. På kontoutskriften kan jeg lese hvor jeg har vært, hva jeg har gjort, og når jeg gjorde det. Kanskje burde det være grunnlag for å sikre disse opplysningene på samme måte som vi nå sikrer personvernet gjennom endringer i ekomloven. For meg handler ikke personvern bare om beskyttelse mot overvåking og at opplysningene kan komme på avveie. Personvern handler for meg også om at innbyggerne beskyttes mot grov kriminalitet. Personvern er også å sikre at organisert kriminalitet kan bekjempes i samfunnet. Personvern er også å anstrenge seg til det ytterste for å beskytte våre barn mot seksuelle overgrep og grov utnytting. Derfor må vi finne balanserte løsninger, sånn at vi også kan skape et trygt samfunn i framtiden.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
I dag har vi hørt mange innlede med hva de oppfatter at datalagringsdirektivet egentlig er, og hva det dreier seg om. Jeg mener at datalagringsdirektivet egentlig handler om hva vi oppfatter at frihet er. Vi skryter av å være en nasjon hvor individet er fritt og rettssikkerheten godt ivaretatt. Etter min oppfatning er frihet fra overvåking en helt grunnleggende del av frihetsbegrepet. Utgangspunktet er at landets borgere skal være fri fra overvåking med mindre de mistenkes for noe kriminelt. I slike tilfeller kan man gjennom bruk av regulerte tvangsmidler gjennomføre overvåking og registrering av enkeltindivider. Hele poenget med datalagringsdirektivet er å innskrenke borgernes frihetssfære. Myndighetene skal ha mulighet til å registrere informasjon om hvor du er, hvem du snakker med, hvor lenge du har snakket med dem, og hvilke websider du besøker, uten at det foreligger noen grunn for det. Registreringen skal gjelde alle. Det er naturligvis bare de mest naive som tror at dette vil bidra til økt oppklaring av alvorlig kriminalitet. Kriminelle planlegger sin lovstridige aktivitet. De vet at trafikken deres lagres. De er de nærmeste til å finne nye måter å kommunisere på. De trenger ikke å ta hensyn til dette på noen spesiell måte. De som blir igjen, de som lider under dette, vil være vanlige folk som egentlig ikke har noe å skjule – annet enn vanlige hverdagssynder, og det kan være ille nok det hvis de opplysningene faller i gale hender. Erfaringen tilsier at de havner i gale hender. Vi har lest bankutskrifter fra kongefamiliens konti i Se og Hør. DNA-materiale lagres på identitet ved Rettsmedisinsk institutt til tross for at det er konkret lovforbud mot det. Helseregisteropplysninger flyter tidvis fritt rundt, og trafikkdata er overraskende lett tilgjengelig. Den teknologiske utviklingen gjør at det snart ikke finnes noen grenser for hva slags overvåking og registrering som kan bli aktuell i det godes hensikt. Så hvorfor skal vi ikke overvåke mer? Hvorfor skal vi ikke registrere mer så lenge man kan oppnå redusert kriminalitet, bedre beskyttelse for helsen eller reduserte ulykker? Det fins jo snart ingen grenser for hva overvåkingsargumentene kan brukes for. Det er problemet når diskusjonen går fra å handle om prinsipper til å handle om praktiske tilpasninger. Frihet fra overvåking er en grunnleggende verdi i enhver rettsstat. Stortinget vedtar i dag et klart brudd med norske frihetsprinsipper, og kanskje er bruddet også så alvorlig at det rokker ved selve fundamentet i Grunnloven. Grunnloven § 102 om å hindre krenkelse av privatlivets fred for personer som ikke er mistenkt for kriminalitet, er ett element. Jeg synes dessverre at Arbeiderpartiets parlamentariske leder bidrar til en klar avsporing når han later som om dette handler om hvordan man definerer overvåking. Det er ikke denne salen verdig.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Datalagringsdirektivet viser tydelig at partiene som er representert på Stortinget, har en svært ulik oppfatning og en svært ulik innfallsvinkel til implementeringen av dette direktivet. Ulik innfallsvinkel gir ulik konklusjon. Arbeiderpartiet har respekt for at andre partier konkluderer annerledes enn oss. Mange som er imot datalagringsdirektivet, har en individuell tilnærming hvor individets rettigheter stilles opp mot samfunnets behov. Saken er grundig belyst, ikke minst gjennom dagens debatt. Det vil bli lagret trafikkdata. Lagringen vil bli i seks måneder. For at politiet skal få ut disse dataene, må det være skjellig grunn til mistanke – så skjellig at det må utløse en strafferamme på fire år. Jeg skal ikke uttale meg om det kan føles som et overgrep for andre, men jeg vet at for mitt eget vedkommende er det ikke et overgrep at mine trafikkdata lagres, sånn at noen kan gå tilbake og finne ut hvem jeg har kontaktet, og når jeg har kontaktet vedkommende de siste seks måneder. Det er ikke en inngripen i mitt privatliv, det truer ikke min integritet, og jeg har ingenting å frykte dersom jeg ikke blir mistenkt for noe alvorlig kriminelt, og blir jeg mistenkt, har jeg faktisk tillit til politiets håndtering av mine data. Det føles ikke engang som et personvernoffer. Jeg registrerer at mange av mine medrepresentanter ikke opplever det sånn. Vi får leve med at Arbeiderpartiet og Høyre setter samfunnsbehov og personvernbehov opp mot hverandre og avveier dem sånn at vi får en implementering som gir politiet ett av de verktøyene de trenger. Venstres Skei Grande tar til orde for økt mulighet for politiet til å jobbe med tradisjonelle metoder. Politiet må ta alle metoder i bruk, både de tradisjonelle og det som innebærer en teknisk utvikling. Det som i hvert fall er sikkert, er at de kriminelle miljøene ikke nøyer seg med bare tradisjonell kriminalitet. Vi må ta kriminalitetsutviklingen på alvor, og vi må gi politiet det verktøyet de trenger. Denne sal er rask til å kritisere politiet dersom alvorlig kriminalitet ikke oppklares. Når så politiet kommer til oss og trygler om å få et verktøy som deres europeiske kollegaer har, og som de beviselig trenger, må vi ta dem på alvor. Det gjør Arbeiderpartiet og Høyre.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
Jeg har lest Høyres partiprogram. Der står det mye bra. Jeg kunne nesten anbefale flere å lese det, ikke minst Høyres representanter som i dag stemmer for datalagringsdirektivet. Det står bl.a. at Høyre vi bygge samfunnet på tillit til enkeltmennesket. Det står at den teknologiske utviklingen gir stadig nye muligheter for overvåking av enkeltmennesket gjennom innsamling og sammenstilling av personopplysninger. Det står at Høyre ønsker et samfunn bygd på en sterk rettsstat og prinsippet om at man er uskyldig inntil det motsatte er bevist. Og det står at Høyre legger til grunn at personvernet må sikres på alle samfunnsområder. Ved vurdering av behovet for nye etterforskingsmetoder må personvernhensyn veie tungt. Dette er alle gode formuleringer, og man skulle som sagt ønske at Høyres representanter hadde lest dette. Jeg er for så vidt stolt av å stå her og representere Fremskrittspartiet, som stemmer imot i dag. Jeg er også stolt av å representere Sør-Trøndelag fylke, hvor alle seks partiene som er representert i Stortinget, på fylkesnivå har gjort vedtak mot datalagringsdirektivet. Da er det utrolig trist når bare tre av ti stortingsrepresentanter fra fylket faktisk følger opp vedtakene i egne fylkeslag og stemmer imot i dag. Representanten Anders B. Werp sa at det er grundig dokumentert at det fungerer. Det var nytt for meg. Jeg har inntrykk av at EU sliter tungt med å få lagt dette fram til evaluering, fordi man ikke har klart å dokumentere at det fungerer. Så hvis representanten Werp har informasjon fra sikre kilder i EU, burde det vært lagt fram for Stortinget – grundig og ordentlig. Jeg vet jo at man ikke har tid til en grundig behandling av denne saken, for Høyre har landsmøte snart, og at Høyres landsmøte ikke kommer til akseptere det. Men hvis representanten Werp har denne informasjonen, hadde det vært greit å få den forelagt. Så argumenterer man med at dette vil føre til flere oppklarte saker, og mange av representantene har snakket om sexforbrytelser. Nå er det sånn at for de milliardene – i hvert fall hundretalls av millioner kroner – dette kommer til å koste, hadde man fått veldig mye godt politiarbeid. Nå er det engang sånn at politiet selv, de som jobber med seksualisert vold i politiet, sier at det er en stadig mer negativ holdning til å jobbe med saker innen deres fagfelt, det er vanskeligere å få satt inn de nødvendige ressursene på dette saksfeltet enn f.eks. i narkotikasaker og i andre voldssaker eller ranssaker. Det er klart at med et par hundre millioner kroner ekstra til politiarbeid i året hadde vi kunnet gjøre veldig mye for å beskytte de barn og de kvinner som blir utsatt for seksualisert vold. Det kommer ikke datalagringsdirektivet til å gjøre. Jeg skal ta meg den frihet å sitere Arne Johannessen – i 2003 – som skrev til Dørum at telefonsamtaler ikke blir brukt i forbindelse med planlegging av organisert kriminalitet.
Tord Lien (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
Siden vi snakker om nye medier, skal jeg tillate meg å sitere fra bloggen til representanten Torbjørn Røe Isaksen: «I kveld stemmer Stortinget over det såkalte datalagringsdirektivet. Jeg kommer til å stemme mot.» Det er altså sånn at der flertallet i Fremskrittspartiet, som jeg tilhører, har klart å overtale mindretallet til å stemme som én blokk i dag, har representanten Arve Kambe ikke lyktes like godt med å overbevise mindretallet i Høyres gruppe. Det er svært gledelig. Det er jo synd at mindretallet er så lite som det kommer til å bli, men sånn er det altså. Så er det mange av dem som er tilhengere av direktivet i dag, som har sagt at denne lagringen ikke er et problem for oss stortingsrepresentanter. Representanten Teigen gikk så langt som til å si at dette handler om å beskytte mindretallet ved å overvåke flertallet. Nå er det ikke dette liberale rettsstatsprinsipper handler om. Det handler tvert imot om å beskytte mindretallet, å beskytte enkeltmennesket mot overgrep fra et flertall. Det er det vi holder på med i dag. Det bekymrer meg også når flere av talerne sier at dette kan bidra til å bevise folks uskyld. Det er jo et angrep på et annet liberalt rettsstatsprinsipp, nemlig uskyldspresumpsjonen. At det er noen av tilhengerne som tilsynelatende ikke forstår forskjellen mellom Fremskrittspartiets forslag om å gjøre det lettere å komme med tiltak overfor folk som etter domstolsbehandling antas å ha begått en kriminell handling, og det å overvåke 5 mill. mennesker, så er det bare trist. Representanten Kambe sier at Høyre skal fortsette kampen mot offentlig sløseri, men datalagring er tydeligvis unntatt fra kampen mot offentlig sløseri – så langt er ikke Høyre villig til å strekke seg. Jeg har notert meg at det er flere som har angrepet min kollega Hoksrud for at han trekker inn Stasi. Stasi fikk til mye som sikkert imponerer mange i denne salen, når det gjelder overvåkning. Men nå er det sånn at en tilfeldig tysk borger har bedt om å få ut sine lokalisasjonsdata fra Tyskland. På et halvt år er det generert 35 000 treff på én tysk borger. En kan si mye rart om Stasi, men jeg er rimelig sikker på at de ikke hadde 70 000 lokalisasjonsdata, selv på de mest mistenkte politiske motstanderne sine da de holdt på som verst – Bård Hoksrud får for øvrig svare for dette. Men vi gir i dag muligheten for å gå mye lenger enn tilfellet var da.
Alf Egil Holmelid (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-04:
Dette er ei sak som vil setje kraftige spor etter seg i norsk rettsoppfatning og norsk samfunnsutvikling. Den liberale rettsstaten har som grunnprinsipp at staten skal ha tillit til borgarane inntil borgarane sjølve gir staten sakleg grunn til å ha mistillit til borgaren. Høgre og Arbeidarpartiet snur dette grunnleggjande liberale perspektivet på hovudet. No skal alle mistenkjast dersom dei brukar telefon. Terrorfrykt har ført til mange inngrep i personvernet og i privatlivets fred. Det er ei utvikling som lenge har uroa dei fleste som er opptekne av sentrale prinsipp for rettstryggleik. Men med implementering av datalagringsdirektivet passerer vi ei ny prinsipiell grense. Ved å tillate overvaking av borgarane utan grunn til mistanke er vi på veg inn i eit overvakingssamfunn som det er vanskeleg å vurdere konsekvensane av. Det verste med datalagringsdirektivet er den mangelen på tillit til borgarane som prinsippet om overvaking utan mistanke legg til grunn. Den norske samfunnsmodellen med eit lågt konfliktnivå byggjer nettopp på tillit mellom borgarane og styresmaktene. No signaliserer overvakingskameratane at dei ikkje lenger har tillit til folket. Kan dei då vente å bli møtt med respekt og tillit tilbake? Høgre likar å smykke seg med å vere eit liberalt parti. Og Arbeidarpartiet er oppteke av å forsvare den norske samfunnsmodellen. Datalagringsdirektivet bryt med det grunnleggjande prinsippet for eit liberalt parti, og det rører ved den mest grunnleggjande delen av den norske samfunnsmodellen, nemleg tillit mellom borgar og dei styrande. Begge partia går dermed på akkord med sine eigne kjerneverdiar. Eg har store problem med å forstå hastverket i denne saka. Er tilhengarane av direktivet redde for den viktige og spennande debatten som no går i andre europeiske land? Fleire og fleire innser at datalagringsdirektivet bryt ei demning som det ikkje er mogleg å byggje opp att. Bryt ein tilliten til borgarane og erstattar den med overvaking, får vi eit kaldare, mindre menneskeleg og mindre solidarisk samfunn. Er lojaliteten til EU verdt dette?
Kåre Simensen (Arbeiderpartiet), 2011-04-04:
Gjennom denne debatten har jeg fått selvinnsikt nok til å innse at jeg gjennom mitt innlegg ikke klarer å endre standpunktet til dem som er imot innføringen av datalagringsdirektivet. Denne saken preges av både tvil og tro, og slik har det også vært med meg. Men når standpunktene først er tatt, blir de ofte framført i et sort-hvitt-perspektiv, med sterke og klare argumenter for sitt standpunkt, og det er også en del av politikkens vesen. I likhet med representanten Håkon Haugli reagerer jeg imidlertid på at representanten Trine Skei Grande i sitt innlegg omtaler et demokratisk flertall og dets meninger som «ondskapsfullt». Det er med respekt å melde en svært respektløs måte å møte andres meninger på i en så viktig debatt som vi har i dag. Når ordet «ondskapsfullt» først er benyttet, vil jeg også bruke det, men da i et litt annet perspektiv enn det representanten Skei Grande valgte å fokusere på. Det bærende i denne debatten er å legge til rette for å forhindre at alvorlige forbrytelser skal skje, og det er vel ingen i denne salen som er uenig med meg i at noen av de mest ondskapsfulle og motbydelige forbrytelsene som skjer, er forbrytelser hvor barn er involvert. I en slik setting er det riktig både å bruke ordene ondskapsfull og motbydelig, uavhengig av hvilket standpunkt man har i denne debatten. I forrige uke var vi, som medlemmer av familie- og kulturkomiteen på reise i Vietnam og Kambodsja. Blant mange interessante og viktige tema som ble diskutert, var kidnapping og salg av barn. Det ble ikke lagt skjul på at svært mange barn ble solgt til bordeller, som fikk besøk av menn fra organiserte gruppereiser fra hele verden. De kom fra Kina, Taiwan og ulike land i Europa, sikkert også fra vårt land, uten at det ble nevnt. I slummen i en av de byene vi besøkte, møtte vi mange tillitsfulle barn fulle av drømmer om en annerledes framtid enn de befant seg i der og da. Dessverre er det sannsynlig at den barnslige gleden vi kunne se i disse øynene, fort kan bli fylt av tårer og fortvilelse, fordi de kan bli ofre for en kynisk menneskehandel og påklistret en prislapp overfor voksnes kyniske, brutale og ikke minst ondskapsfulle handlinger og lyster. Sett i relasjon til dagens debatt er bruk av moderne teknologi en av de viktigste arenaer for å formidle informasjon og bygge opp nettopp for slike motbydelige handlinger. Heldigvis ser vi at slike nettverk blir oppdaget, men ofte altfor sent. Å legge til rette for på et tidligst mulig tidspunkt å forhindre at slike nettverk og forbrytelser skal få lov til å utvikle seg, er en del av denne debatten, uansett hvilket standpunkt vi måtte ha. Gjennom felles europeiske regler kan vi være med på å forhindre at flest mulig barn i slummen og andre steder blir en del av en informasjon som senere får utvikle seg mellom brukere via digitale media.
Lars Myraune (Høyre), 2011-04-04:
Vi har nå holdt på i snart syv timer med debatt om vi skal få lov til å ha et system som gjør at vi kan komme tilbake til og finne tak i dem som har gjort ugjerninger i samfunnet. Noen mener at det skrittet som mange av oss mener er riktig – vi som vil ha et sikkert samfunn – vil føre til overvåkningssamfunnet. Jeg har følelsen av at de tror at vi har et Stasi i Norge som skal sitte og analysere hver enkelt person, for å kunne komme med motreaksjoner mot hvem som helst. «Storebror ser deg», sier de. Nei, Storebror ser deg overhodet ikke. De dataene som samles inn, går i – vi kan godt kalle det – et sort hull. Det er ingen som rører de dataene, med mindre det er skjellig grunn til mistanke om en ugjerning som fører til en fengselsstraff på fire år eller mer. Her er forskjellen: Hvis du hadde hatt de dataene tilgjengelig hele tiden og kunne bruke dem til et eller annet, ja da hadde det vært noe annet. Men de dataene blir gjemt, så ingen har tilgang til dem, med mindre retten har sagt at politiet får anledning til å bruke dem for å oppklare en ugjerning. Det kan da umulig være et overvåkningssamfunn. Det er da fordi vi ønsker å ha et godt samfunn som beskytter oss mot dem som har gjort sånne ugjerninger. Tidligere drev jeg luftromskontroll av fly i luften, og der var alt registrert. Alt ble logget og tapet. Men det var ingen som brukte det, med unntak av de gangene det var gjort noe feil og en skulle gå tilbake for å se hvem som hadde gjort feilen i dette tilfellet. Ingen reagerte på det, for en må jo stå for sine handlinger, enten det er her eller der i samfunnet. Men det er det altså noen som ikke ønsker. Det som var utgangspunktet, i hvert fall for Høyre da vi startet å forhandle om dette, var at vi skulle få til en lovgivning som tilgodeser det som er behovet i Norge. Så kom i andre fase: Tilfredsstiller dette datalagringsdirektivet? Ja, det gjorde det. Kanskje det var litt synd, når vi nå hører at samferdselsministeren sier at de også var interessert i å få et norsk lovverk, men når det tilfredsstilte datalagringsdirektivet, ble det ikke så bra lenger. Så det var kanskje litt synd. Men vi har i alle fall kommet fram til et lovverk som vi er enig i. Anundsen sier frihet. Ja, frihet til å gjøre noe galt, det er det det må være. Og så har vi fått høre at dette koster svært mye. Jeg startet med kryptering allerede i 1966. Da var det komplisert, da kostet det mye. I dag er kryptering en svært rimelig sak. Så det er nesten en mistanke her: Når Samferdselsdepartementet sier at dette blir svært dyrt, så lurer vi fælt på hvor denne informasjonen kommer fra.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2011-04-04:
Datalagringsdirektivet bryter med tidligere rettsprinsipper ved at kontakt mellom mennesker som ikke er mistenkt for noe, nå skal lagres, i tilfelle de – eller vi – skulle komme under mistanke på et senere tidspunkt. Dette er å legge det demokratiske rettsprinsippet om at enhver er uskyldig inntil det motsatte er bevist, til side. Dette medfører noe helt nytt i norsk rettspraksis. Datalagringsdirektivet medfører ikke bare et stort skritt inn i et overvåkingssamfunn, slik Datatilsynet beskriver det, men det betyr også at man tråkker over en prinsipiell grense for selve rettsstaten. Arbeiderpartiet og Høyre har gjennom dagens debatt og også den siste uke prøvd å framstille overvåkingsavtalen dem imellom som positiv i forhold til personverntiltak. Det er rett og slett ikke til å tro. Den historieskrivingen kan ikke Høyre og Arbeiderpartiet komme unna med. For det er overvåkingspartiene Høyre og Arbeiderpartiet som nå sørger for at vi beveger oss et skritt nærmere overvåkingssamfunnet. Og det er Høyre og Arbeiderpartiet som nå innfører et nytt prinsipp i Norge: Vi er alle mistenkt. En skulle nesten tro at Høyre og Arbeiderpartiet har endret sitt syn på hva det vil si å være norsk – fra at det er typisk norsk å være god, til at det er typisk norsk å være mistenkt. Høyre kunne forhandlet med personvernalliansen. Det ville de ikke. Men tilbudet lå på bordet; muligheten var der. Forslag til en rekke tiltak ble presentert for Høyre, tiltak som på en god måte balanserte hensynet til kriminalitetsbekjempelse opp mot hensynet til personvernet. Men vi kom ingen vei. Nå har vi en avtale mellom Høyre og Arbeiderpartiet som inneholder flere usikre momenter. Regjeringen sier selv i sine svar til Stortinget at forslagene i avtalen er «meget utfordrende å gjennomføre». Det eneste vi vet helt sikkert, er at vi blir mer overvåket heretter. Personvernet er under press, og ny teknologi muliggjør økt overvåking. Ny teknologi innebærer alltid nye muligheter. Men det er politikernes oppgave – det er vår oppgave i denne sal – å sette grenser for teknologien når det finnes interessekonflikter mellom personvernet og rettsstatsprinsippet. Datalagringsdirektivet endrer dagens praksis, fra en begrenset lagringsmulighet for faktureringsformål til en pålagt lagring av trafikkdata over lengre tid. Dette er et stort skritt, et prinsipielt skritt. Det er et skritt jeg ikke ønsker å være med og ta.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-04-04:
Et demokrati kjennetegnes bl.a. av at borgerne kontrollerer staten, og ikke omvendt. Det er en viktig rolle vi som politikere har når vi skal sikre den balansen. Personvernet vil alltid være under press. Med ny teknologi vil det komme nye konflikter, og det vil komme nye muligheter for overvåking. Det er da vi som politikere har et ansvar for å være med og sette grenser, når en ny teknologi skaper konflikter med et annet viktig prinsipp, som bl.a. personvern og rettsstatsprinsippet. Datalagringsdirektivet pålegger staten å lagre alle trafikkdata, telefoni og Internett-bruk. Lagring av data i et sånt omfang som direktivet pålegger, innebærer at myndighetene foretar systematisk og vedvarende screening av hele befolkningens bruk av det vi vil si er dagligdagse kommunikasjonsmidler. Inngrepet i befolkningens private forhold er veldig betydelig, og faren for misbruk er stor. Det utfordrer jo etablerte rettigheter som f.eks. pressens kildevern. Det er en teoretisk diskusjon om en skal kalle direktivets regler for overvåking eller ikke. Uansett vil direktivet medføre at det lagres vesentlig mye mer informasjon om oss enn tidligere, og uten at det er mistanke om straffbare forhold som begrunner denne lagringen. Det kan virke som at Arbeiderpartiet og Høyre ønsker seg en tilstand der individet er underordnet statens behov for kunnskap og kontroll med individene, en slags tanke om at alle problemene kan løses ved en stor innhenting og lagring av personopplysninger. Når teknologien gjør dette mulig, må vi som politikere være med og sette grenser som er med på å beskytte viktige menneskerettighetsprinsipper. Den kraftige økningen i registrering av opplysninger om den enkelte fører også til betydelig risiko for misbruk. Vi har i mange saker sett at tilsynelatende sikker informasjon havner på avveier, og vi kan ikke være så naive at vi ikke tar inn over oss at dette kan skje også i denne saken. Da kan man jo bare tenke seg hva slags omfattende konsekvenser det vil få for grunnleggende prinsipp som retten til privatliv og ytringsfrihet. Flere representanter fra Arbeiderpartiet har i dag vist til politiets holdning i saken. Ja, hvis man skal følge den argumentasjonen, finnes det vel knapt nok grenser for hvor langt vi skal gå i overvåkingen. Det er en grunn til at stortingsrepresentanter og politiet ikke har den samme rollen og de samme oppgavene, og det er gode grunner for at det ikke er politiet som skal legge føringer for hva som er nødvendige tiltak, og hva som ikke er det. Det kan virke som om Høyre og Arbeiderpartiet ikke ser bredden og konsekvensen av det de nå ønsker å gå inn for, men med det hastverket de har for å få saken gjennom i Stortinget virker det heller ikke som om de er interessert i å få den kunnskapen.