Olemic Thommessen (Høyre), 2009-05-12:
Behandlingen av denne meldingen utfordrer nok – med Høyres ståsted – hva som skal være grensene for politikk. Som politiker er det viktig å ha et klart forhold til når politikk er et nødvendig virkemiddel for å sikre at samfunnet utvikler seg til det beste for den enkelte og for de forskjellige fellesskap vi er en del av. Denne meldingen er etter min oppfatning helt i grenselandet av hva jeg mener politikere skal ha en mening om og gjøre noe med. Et åpent og raust demokratisk samfunn må preges av stor grad av frihet for menneskene til å leve sine liv slik de selv mener er best for dem selv, et samfunn med mangfold av holdninger og syn, en levende og åpen debatt der folket gjennom valg ber politikerne om å handle – ikke et samfunn med en ambisiøs stat som gjennom penger eller regler vil legge stramme føringer for hvordan folk skal innrette sine liv. Manglende likestilling og manglende muligheter kan skyldes at lovverket er diskriminerende. Dette kan vi gjøre noe med fra politisk hold. Men når diskriminering forklares ut fra mer sosiokulturelt skapte holdninger og normer i samfunnet generelt, begynner utfordringen med å sette grensene for politikken. Slik jeg ser det, er det store muligheter for å endre normer og omdefinere kjønnsroller i samfunnet også gjennom offentlig debatt og engasjement, gjennom bruk av kunnskap om sammenhenger i samfunnet og gjennom å kjempe frem nye ordninger i arbeidsliv og organisasjonsliv, men med utgangspunkt i debatten i det sivile samfunn. Kvinnebevegelsens formidable innsats på 1960- og 1970-tallet og kvinnekampens resultater viser på mange måter dette. Jeg leser ut av denne meldingen en stor optimisme når det gjelder likestilling. Det legges opp til at menn i større grad bør delta i omsorgen for barna, særlig for de aller minste. De må ta større del av oppgavene i hjemmet og må slippe til kvinner i arbeidslivet. Dette er jeg personlig selvsagt helt enig i. Like fullt mener jeg det er problematisk i fullt monn å gjøre dette til en politisk beslutning, altså et rent politisk anliggende. For Høyre er familien en viktig privat sone som må ha rom og stor integritet. Vi mener derfor at familiepolitikken må gis størst mulig valgfrihet, og at den enkelte familie må få innrette seg slik den mener er best for seg. Det må rett og slett være et slags filter for politikk i hjemmets inngangsdør, der kun grunnleggende reguleringer i forhold til strafferett og andre sentrale temaer slipper igjennom. Hvem som skal hente i barnehagen, bør staten etter Høyres mening ikke mene noe om. Når mannsperspektivet nå er trukket opp, må det være viktig å ta tak i de mulighetene vi som politikere har til å rydde av veien hindringer som ligger i menns muligheter til å velge og til å lykkes innenfor sentrale områder, som omsorg for egne barn, skole, utdanning og arbeidsliv. Jeg tenker da på de ytre rammer som tilskuddsordninger og regelverk. Da er det særlig to felt jeg velger å trekke frem. Høyre mener at menn skal kunne ha like rettigheter som kvinner når det gjelder foreldrepermisjon. Vi vil derfor gi alle fedre rett til å ta ut fedrekvoten uavhengig av mors arbeidsinnsats. Dette er en politisk oppgave det går an å gjøre noe med. En annen stor utfordring det er mulig å avhjelpe ved politiske vedtak, er at gutter later til å falle igjennom i skolen. Vi er opptatt av at det skal arbeides aktivt for å sikre at gutter reelt sett har like muligheter til å gjennomføre et utdanningsløp med gode resultater i skolen. Den sosialdemokratiske enhetsskolen med lite fokusering på kunnskap og læring har åpenbart sett ut til å ramme gutter særskilt. Gutter finner seg i mindre grad til rette i en skole der man legger ansvar for egen læring på elevene og mer vekt på hvem du er framfor hva du kan, og der du skal være mer selvgående. Dette har Høyre tatt ansvar for gjennom økt fokusering på fag, og ved å definere kunnskapsmål for opplæringen gjennom Kunnskapsløftet. Høyre har i behandlingen av frivillighetsmeldingen vært tydelig på at frivillig sektor ikke skal være et instrument for Regjeringens politikk. Kulturministeren har brukt mye tid på å understreke sektorens uavhengighet, men når Regjeringen nå politisk beslutter å legge inn penger mot LNU for å få dem til å jobbe med å utjevne kjønnsforskjeller i frivillig sektor, hadde det vært interessant å få vite hvem som tok initiativet til dette. Er det Regjeringen eller er det LNU? Er dette nok en god hensikt som legitimerer at staten skal styre prioriteringene av verdier i frivilligheten? For Høyre er dette noe frivilligheten klarer godt selv – en viktig debatt det sivile samfunn kan ta på alle nivåer uavhengig av statlig innblanding.