Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
To år i kulturkomiteen har gitt meg utvidet innsikt i et samfunnsområde som aldri har vært hovedsaken i den økonomiske debatten her i landet, og det på tross av at den omfatter det meste av det som gir livet innhold. Jeg har oppdaget det enorme mangfoldet innenfor kunst- og kulturlivet. Jeg har oppdaget mangfoldet innen det frivillige organisasjonslivet og de mange ildsjelene som holder det hele i gang år etter år. Og jeg har oppdaget hvilke store muligheter vi har til å skape enda mer engasjement, enda mer positiv samfunnsbygging og en enda rikere livskvalitet gjennom en bevisst satsing på kulturlivet. Men jeg har også oppdaget hvor gjerrig vi som nasjon er når det gjelder viljen til å satse på kulturen som et bærende element i samfunnet. For et rikt samfunn som vårt er det snakk om vilje. «Viljen frigjør eller feller», sa en av våre fremste diktere. Riktignok får vi ny operabygning, men uten større rammer kan vi oppleve at driften av den fører til mindre bevilgninger til mye annet. At det er viljen det gjelder, illustreres ved at Stortingets flertall ikke hadde noen problemer med å finne et beløp tilsvarende hele kulturbudsjettet for å gjennomføre et lite gjennomtenkt og etter mitt syn forfeilet valgløfte – forfeilet fordi resultatet er blitt skivebom i forhold til ønsket om at foreldre og barn skal være mer sammen, og forfeilet fordi det binder opp en enorm pengesum som burde vært brukt annerledes. Tenk hvilken effekt bare 1/10 av 3 milliarder kroner ville fått på vårt kulturbudsjett. Prioriteringen av kontantstøtten viser at når et flertall virkelig vil noe, så lar det seg gjennomføre uansett press i økonomien. Kultursektoren, med dens forebyggende og holdningsskapende effekt, måtte vike for et politisk prestisjeprosjekt. Ved denne budsjettbehandlingen har det resultert i et kutt på nettopp kulturbudsjettet med 25 mill. kr – et stort beløp på dette budsjettet. Ut fra ønsket om å oppnå forbedringer på budsjettet totalt sett har Arbeiderpartiet måttet akseptere dette kuttet. Et viktig argument for det har vært ønsket om å forhindre et budsjettsamarbeid mellom sentrum og Fremskrittspartiet, noe som ville gjort situasjonen betydelig verre. Jeg håper imidlertid at statsråden har rett når hun hevder at de enkeltinstanser som får redusert bevilgningen, vil kunne leve med det. Dersom vi har et ønske om å få høyere prioritet for kulturen i tiden som kommer, tillater jeg meg å sette spørsmålstegn med vår måte å arbeide på. Etter mitt syn har komitesystemet i Stortinget den åpenbare svakhet at det ganske raskt gjør oss alle til sektorpolitikere og detaljister. Men det viktigste kulturpolitiske arbeidet må gjøres før rammene er fastlagt. Jeg er bekymret for at vi aldri klarer å oppnå et skikkelig kulturpolitisk løft hvis vi fortsetter som nå, hvor vi i stor grad flikker på detaljer. Det blir nesten som å kurere beinbrudd med plaster. Etter mitt syn har vi som representerer kulturpartiene på Stortinget, en felles oppgave når det gjelder å skape bredere forståelse for kulturens betydning, og mulighetene for derigjennom å skape et kvalitativt stadig bedre samfunn. På denne bakgrunnen er jeg glad for at flertallet har sagt at vi har behov for en ny kulturmelding, og at departementet blir bedt om å starte arbeidet. Vi trenger uten tvil «en mer overordnet og prinsipiell drøftelse av de kulturpolitiske utfordringene i Norge», som komiteflertallet uttrykker det. Så får vi håpe at det ikke bare blir kulturkomiteens medlemmer som deltar i den påfølgende debatten, slik systemet inviterer til. I tillegg til de momenter som flertallet peker på som viktige i denne sammenheng, vil jeg trekke fram kulturens distriktspolitiske rolle som skaper av sterke røtter i lokalsamfunnet for dem som vokser opp der. Det må også foretas en evaluering av hvordan fordelingen av tilbud og ressurser er mellom de forskjellige landsdelene. Jeg er redd det ikke bare er symfoniorkestrene som opplever forskjellsbehandling. I et innlegg på Kulturrådets konferanse for kort tid siden pekte kultursjefen i Nordland, Aslaug Vaa, på flere forhold. Av høstens tildelinger av aspirantstillinger gikk 12 av 23 til Oslo. Av 67 tilsagn til fri scenekunst gikk 39 til grupper i Oslo. Om lag halvparten av bevilgningene gikk til den delen av landet som er tilgodesett med mest offentlige tilskudd til scenekunst gjennom institusjonsteatrene. 74 pst. av de statlige tilskuddene til visuell kunst går til Oslo, og ca. 65 pst. av statstilskuddene til scenekunst og om lag 45 pst. av de samlede utgiftene til musikk blir i Oslo. Også dette er forhold som det bør ses nærmere på. Også på denne bakgrunn tror jeg statsrådens tanke om å gjøre departementet om til et policyorgan har svært mye for seg, og jeg ser fram til å drøfte dette nærmere.