Eli Wathne (Høyre), 2018-03-01:
Jeg vil først få takke representanten Tajik for at hun tar opp et viktig tema. Den norske modellen er et arbeidsliv med vekt på samarbeid og medbestemmelse. Vi har klare spilleregler – trepartssamarbeidet virker. Jeg har lyst til å understreke at det er klokt for både arbeidsgivere og arbeidstakere å være organisert i organisasjoner som bidrar til å ivareta og styrke egne interesser i arbeidslivet. Men det er frivillig å være organisert, og med det følger også en rett til ikke å være organisert. Styresmaktene har uansett et ansvar for å legge til rette for et godt arbeidsliv for alle arbeidstakere og arbeidsgivere, både de organiserte og de uorganiserte. Vi har et godt arbeidsliv i Norge, der de aller fleste trives på jobb. En av hovedutfordringene i dag er jo snarere at det er altfor mange som står utenfor arbeidslivet. Det er en utfordring vi må ta på alvor. Det betyr at vi må fortsette arbeidet med å omstille norsk økonomi og støtte opp om et inkluderende og trygt samfunn med små forskjeller. Vi skal ikke bare skape flere jobber, men også tilrettelegge for at flere kommer i jobb. Målet må være et trygt og fleksibelt arbeidsliv, med lav arbeidsledighet og høy sysselsetting. Målet må være å luke bort de useriøse aktørene og slå hardt ned på arbeidslivskriminalitet. Vi vet at det er forskjell mellom organisasjonsgraden i offentlig og privat sektor. I privat sektor kan organisasjonsgraden i stor grad kobles til størrelsen på virksomheten. Ifølge tall fra Fafo er graden på 22 pst. i små virksomheter og 61 pst. i de største. I Norge er det slik at veldig mange bedrifter er nettopp små og mellomstore bedrifter. De bidrar til verdiskaping og arbeidsplasser i lokalsamfunn over hele landet. Det er bedrifter der bedriftseiere og lederen jobber tett sammen med medarbeiderne sine. De har ofte barn på de samme skolene, og de er med i de samme foreningene etter jobb. Da kan man av og til spørre seg om retorikken som kommer fra organisasjonene, treffer riktig. Næringslivet og arbeidslivet er i endring – vi ser en stor framvekst av nye yrker og næringer, kanskje spesielt innenfor tjenesteytende sektor i SMB-segmentet. Arbeidsgiverorganisasjonene tilpasser nå sine tjenester for i større grad å nå ut til små og mellomstore bedrifter og nye næringer, og det er naturlig at arbeidstakerorganisasjonene gjør det samme. Akademikerne og Unio, som kanskje i større grad har rettet seg mot «nye» yrker og rekruttering av medlemmer mens de er i utdanningsløpet, opplever vekst i antallet medlemmer, også i den relative andelen av organiserte. Vi er alle tjent med et organisert arbeidsliv, og norsk lovverk sikrer oss både rett og frihet til å være organisert. Det betyr at medlemskap må oppleves som relevant for den enkelte, med hensyn til både praktisk nytte, faglige verdier og yrkesidentitet, for ifølge Fafo er faktisk fire av ti uorganiserte interessert i å organisere seg. Andelen er dessuten høyest blant de yngste. Det vitner om at det burde være mulig for fagforeningene å øke oppslutningen ved å drive aktiv medlemsrekruttering, for det er mange som aldri har blitt spurt om de vil bli medlem. Derfor er jeg glad for at representanten Knutsen forteller at den fagforeningen han har tilknytning til, faktisk har økt andelen nettopp ved å spørre. For det må faktisk fagforeningene selv ta ansvar for å gjøre.