Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-03-18:
Jeg oppfatter det sånn at menneskeretter er noe man har, og som staten eller andre mennesker kan krenke, og at når vi har en grunnlov og diskuterer menneskerettigheter, er det for å ilegge staten å sikre at helt grunnleggende menneskerettigheter, altså rettigheter for det enkelte individ, blir ivaretatt. Det baserer seg, slik jeg ser det, på et syn der staten er til for menneskets skyld, og ikke omvendt. Menneskerettighetene er for meg, som medlem i SV, de mest grunnleggende politiske verdiene. Det blir sagt at mye av dette er felles gods, og at vi alle vil det samme. Ja, på en del områder tror jeg det er riktig, på en del andre tror jeg faktisk ikke det. Det har vært flere talere før meg i dag, og jeg vil si at på veldig mange områder er jeg enig i det som både representanten Skei Grande sa, det som representanten Helga Pedersen sa, og det som representanten Marit Nybakk sa. Når det gjelder det representanten Skei Grande fra Venstre sa, er det to områder der jeg er uenig, og det skal jeg komme tilbake til. Representanten Lundteigen diskuterte litt dette med menneskerettighetenes stilling i forhold til trender i samtiden. Mitt utgangspunkt er litt annerledes, nemlig at når vi diskuterer menneskerettigheter og grunnlov, diskuterer vi konstituerende rettigheter, ikke for på en måte å tilpasse oss en trend, men for å skape en trend og skape en realitet for en villet utvikling i samfunnet. Det er mange trender. Det er byråkratisering. Det er også trender rundt oss i Europa, bl.a. likestillings- og religionskamp. Det kommer så det suser. Holdninger til likestilling blant kvinner og menn, holdninger vi trodde var et tilbakelagt stadium, kommer opp igjen. Vi ser også at det er trender som handler om hvorvidt det skal være en menneskerettighetsbasert tilnærming til stat og lovgivning, eller om det skal være en nasjonalistisk og etnisitetsbasert tilnærming til utviklingen framover. Det er sterke trender på det i Europa i dag, og det er veldig viktig at vi gjennom vår lovgivning og vår diskusjon om våre konstitusjonelle prinsipper sier noe om hvilken retning vi vil ha. Da er jeg veldig glad for at vi nå diskuterer å få menneskerettighetene inn i vår grunnlov på en mye mer gjennomarbeidet måte enn det vi har hatt før. Så har det vært litt diskusjon her om rettsliggjøringen i samfunnet. Representanten Skei Grande var bekymret for det – ikke for hva som sto i Grunnloven, men for hva som sto i de andre lovene. Hun nevnte også at Norge flere ganger er dømt i Den europeiske menneskerettighetsdomstol. Det er helt riktig, men det er jo nettopp fordi vi ikke har hatt et regelverk og et lovverk som har fulgt opp de konstitusjonelle menneskerettighetene som folk har. Derfor blir vi dømt: fordi vi ikke har det regelverket som faktisk sikrer dette i praksis. Jeg vil også minne om at det i maktutredningen var et mindretall, Hege Skjeie, som påpekte nettopp det jeg mener er riktig å legge vekt på, altså ikke denne veldige bekymringen for at folk får rettigheter som gjør at de faktisk får det vi sier at de skal ha, men at det mangler en del fysiske og sosiale rettigheter også i det norske samfunn for å realisere at menneskerettigheter og muligheter til likeverd skal være der for alle. Disse fysiske og sosiale godene er en forutsetning nettopp for å få likestilte rettigheter, for å være likestilt og ha mulighet til å bli hørt i demokratiet. Særlig kan det gjelde for vanskeligstilte mennesker eller for mennesker med funksjonsnedsettelser. Hvordan skal man kunne være en likestilt borger og utøve sine demokratiske rettigheter i dette landet hvis man i utgangspunktet ikke kommer ut av senga, hvis man ikke kan forstå det språk som blir talt, eller det språk som blir skrevet, at man f.eks. ikke ser eller hører? Da vil jeg påstå at man faktisk er i et demokratisk underskudd og ikke likestilt med andre innbyggere i dette landet. Derfor er de sosiale rettighetene så utrolig viktige, og det er ikke en trussel verken mot demokratiet eller noe annet, det er tvert imot vedtatt politisk. Det kan forandres politisk, men lovene og reglene og også konstitusjonen og Grunnloven er politisk vedtatt, og det er disse rettssystemet og byråkratiet skal forholde seg til. Så det er mulig å endre på dette. Det er ikke sånn at dette er et vesen som lever helt av seg sjøl, på siden av politisk styring. Så er det noen temaer som jeg synes det er viktig å diskutere. Det ene er noen av dilemmaene mellom menneskerettighetene. Jeg sitter i Europarådet, og vi diskuterer ofte konflikter som handler om enten etniske minoriteter, eller om likestilling mellom kvinner og menn – typisk. Der er det noen dilemmaer knyttet til likestilling for kvinner opp mot fri religionsutøvelse. Vi har hatt religiøse ledere i Europarådets parlamentarikerforsamling, og de har vært hyggelige og sympatiske mennesker, men de har ingen løsninger for oss når disse menneskerettighetene kolliderer med hverandre. De har ingen svar å gi oss. Det er bare vi politikere som kan gi svarene når disse menneskerettighetene kolliderer mot hverandre. Da må vi velge. Og jeg – og SV – velger likestilling mellom kvinner og menn og alle mennesker foran noen religioners rett til å si at noen er underordnet andre. Det er veldig viktig for oss, og disse dilemmaene må vi da ta stilling til, både i grunnlov og i de andre lovene vi har i samfunnet. Representanten Marit Nybakk var inne på et tema, og det er dette forslaget som handler om familien og ekteskapet. Vi er opptatt av at ekteskap handler om noe man inngår fritt og med fullt samtykke. Det er en av grunnplankene, og der har vi utfordringer med både tvang og vold, tradisjoner og religioner, som sier noe om underordning, ikke bare mellom kvinner og menn, men også mellom individ og familie. Det er derfor jeg er så enig med mindretallet i utvalget, Kari Nordheim-Larsen, og det som jeg oppfatter at også representanten Marit Nybakk tar opp, nemlig at den første setningen i dette forslaget ikke bør stå der – også fordi familier er i endring, og at menneskerettigheter handler om individets rett i utgangspunktet; det handler ikke om andre enheter enn individet. Derfor er det individet som skal beskyttes gjennom de reglene vi legger inn i vår grunnlov. Dette går fram av innstillingen fra utvalget. Det sies også der at det selvfølgelig er vanskelig å slå fast hva som menes med en familie, og at det kan være ulikt, men at prinsippet handler om at det er den enkelte det gjelder. Så har det vært noe diskusjon rundt forslaget om retten til liv fra unnfangelsen. Jeg er veldig enig i det som ble sagt både av representanten Helga Pedersen og Marit Nybakk om disse to spørsmålene. Det er veldig grunnleggende og prinsipielt vanskelige temaer, selvfølgelig, men det er også vanskelig å gradere det hvis man ikke er prinsipielt imot abort. Hvis man er det, kommer man jo også opp i noen voldsomme politiske dilemmaer, som vi ser i andre land rundt oss, med svangerskap etter voldtekt, etter incest, etter overgrep og der det er fare for mors liv. Man må faktisk ta stilling til en rekke av disse tingene, og da er det veldig mange som faller ned på at det er noen situasjoner som kan unntas. Da har man etter mitt syn ikke noe prinsipielt godt svar på hvorfor det ikke skal være en lovlig og medisinsk forsvarlig mulighet til abort etter en kvinnes eget valg – for det handler om et menneskes kropp. Til slutt skal jeg si litt om det forslaget som SV har fremmet i flere år. Jeg har holdt på med det siden jeg kom på Stortinget, nemlig å fremme forslag om retten til bolig. Det handler ikke om retten til eiendom, som representanten Skei Grande sier. Nei, det er nok en mye mer grunnleggende og gjennomtenkt tankegang med hensyn til hvorfor vi har ønsket å ha det inn i Grunnloven. Det står en del andre materielle rettigheter i Grunnloven som heller ikke er uttalt – man har jo ikke rett til en jobb, selv om det står i Grunnloven at man skal ha rett til jobb, men poenget er prinsippet. I Norge er det slik at hvis man skal kunne være et likestilt menneske i demokratiet og stemme ved valg, f.eks., må man ha en adresse. Hvordan skulle man ellers kunne gjøre det? Samfunnet er organisert rundt at folk faktisk har en adresse og en bolig. Fundamentet for at arbeid, samfunnsdeltagelse og andre ting skal være på plass, er jo at man faktisk har en slik grunnleggende rettighet i bånn. De andre materielle rettighetene som står i Grunnloven, f.eks. arbeid, handler om et deltagende og verdiskapende ansvar og en rettighet. Men bolig er en sosial grunnmur for at samfunnet skal kunne ivareta de grunnleggende menneskerettighetene som ethvert individ har. Jeg kunne også kanskje legge til at det er noen klimatiske forhold i Norge som gjør det nærmest livsfarlig i dette landet ikke å ha bolig, men det er en annen sak. Men poenget her er altså hvor viktig dette er: punkt 1, for at man skal kunne være likestilt i de demokratiske situasjonene, men, punkt 2, skal man kunne utøve sine muligheter som et likestilt menneske i dette samfunnet, er man faktisk avhengig av å ha et sted å bo. Bolig er en materiell ting. Det er ikke nødvendigvis sånn at individet behøver å eie denne boligen, men det er faktisk av de tingene vi politisk sett også kan realisere. For boliger er fysiske ting. De kan bygges, og vi kan telle dem. Det er litt verre med både klima, miljø, arbeid og alle disse tingene, som vi ikke nødvendigvis kan vedta politisk. Men dette er faktisk en av de helt fundamentale tingene vi kunne sikret gjennom politiske vedtak, og som kunne realisert at alle sammen hadde hatt et langt bedre utgangspunkt for å være likestilt også med tanke på menneskerettigheter i dette landet.