Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2019-03-26:
Jeg er enig i at vi skal ivareta nasjonale interesser, og vi skal ivareta nasjonal sikkerhet. Men så er det nok litt uenighet om hvilke virkemidler som bør benyttes. Jeg har bare en liten bemerkning først, og det er at det i hvert fall av og til høres ut som om nasjonalt eierskap er det samme som statlig eierskap. Det er det ikke. Det aller viktigste nasjonale eierskapet vi har i Norge, er privat nasjonalt eierskap. Jeg er f.eks. veldig enig i at en ulempe hvis man utarmer nasjonalt eierskap i private hender, er at man på sikt kan risikere å underminere skattebasen. Men da må man også være opptatt av hvordan vi kan bygge privat norsk eierskap, sikre lokalt norsk eierskap, og sikre at norske bedrifter kan vokse og gro her ved at det er penger å investere. Men så er det sånn at denne diskusjonen handler om mye forskjellig – tilsynelatende. Vi har fått en ny lov om nasjonal sikkerhet. Den er begrunnet i en tilpasning til dagens risiko- og trusselbilde. Loven har et utvidet virkeområde. Den omfatter bedrifter som produserer varer, leverer tjenester eller driver aktivitet som er avgjørende for vår nasjonale sikkerhet. Dette kan f.eks. gjelde produsenter eller tjenesteleverandører til totalforsvaret, men også bedrifter som bidrar til å opprettholde sentrale deler av samfunnsinfrastrukturen som har betydning for vår nasjonale sikkerhet. Sikkerhetsloven er sektorovergripende, og hvert enkelt departement har ansvar for å fatte vedtak overfor bedrifter som skal underlegges loven. For de bedriftene som blir underlagt loven, vil det gjelde regler om eierskapskontroll og regler for anskaffelser til bedriften. Reglene om eierskapskontroll gir myndighetene et verktøy for å vurdere hvorvidt oppkjøp av eierandeler i bedriften utgjør en sikkerhetsrisiko. Da kan myndighetene gripe inn, enten ved å stanse eller sette nærmere vilkår for oppkjøpet dersom oppkjøpet vurderes å medføre en – merk formuleringen – ikke ubetydelig risiko for at nasjonale sikkerhetsinteresser blir truet. Videre vil anskaffelser som gir leverandører tilgang til informasjon, informasjonssystemer, infrastruktur og objekter som er omfattet av sikkerhetsloven, kunne stanses med hjemmel i den. Vi har altså mekanismer i sikkerhetsloven som skal ivareta mange av de hensynene som forslagsstillerne er opptatt av. Da mener jeg det først og fremst er gjennom regulering at vi bør sikre de nasjonale sikkerhetsinteressene. Det andre store spørsmålet er om staten skal være en stor eier i strategisk viktige deler av norsk næringsliv. Svaret på det er både ja og nei. Ja – fordi også denne regjeringen har noen klare prinsipper for hvor staten skal eie. Vi skal eie der det er viktig å opprettholde hovedkontor i Norge. Vi skal eie der vi har en hensikt med eierskapet, f.eks. at det er vital nasjonal infrastruktur eller den type ting. Men at man skal ivareta denne veldig overordnede eller brede tilnærmingen gjennom systematisk stort statlig oppkjøp av aksjer, det tror jeg er feil. For det første klarer andre land å ivareta denne typen hensyn uten et stort statlig eierskap. Vi har jo et stort statlig eierskap i Norge allerede, og jeg tror verken det er fornuftig eller praktisk mulig at staten skal eie alle bedriftene som er viktige for Norge i bred forstand – i bred forstand. Staten har heller ikke noen fasit på hvilke selskaper som i fremtiden vil være viktige strategisk sett. Derfor er det fornuftig å ha en eierskapspolitikk som sikrer at vi eier der det er gode grunner til det. Men der vi ikke har gode grunner til å eie – eller for å oppsummere det veldig enkelt: der staten ikke har andre grunner til å eie enn avkastning, som hvilken som helst privat eier – er det heller ingen grunn til at staten skal være inne. Der mener denne regjeringen at vi skal selge oss ut. Det gjelder f.eks. eierskapet i SAS, som historisk sett hadde en strategisk begrunnelse. Men i dag er begrunnelsen for eierposten på litt under 10 pst. ingenting annet enn å hente avkastning, som en hvilken som helst privat eier. Dessuten er det veldig mye viktig å si om det private eierskapet, og om privat eierskaps mulighet til å utvikle nettopp kompetansen, nettverkene og kapitalen. Det er også verdt å minne om at når man investerer i Norge, gjør man ikke det bare som en ansiktsløs kapitalplassering, men fordi det er her vi har den kompetansen, den kunnskapen og de produksjonsmiljøene man ønsker. Når det er sagt, er det – og jeg bare understreker det – viktig at det offentlige eier strategisk viktig infrastruktur enten direkte eller gjennom selskaper. I eierskapsmeldingen må vi også diskutere hvorvidt det er nye momenter, nye vurderinger av hva som er i nasjonal interesse og knyttet til nasjonal sikkerhet, som også vil påvirke vurderingene av hva vi eier i dag.