Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2016-06-17:
Vi er nå langt inne i det tredje året da landet blir styrt etter et budsjett framlagt av den nye regjeringa. Det gjør at vi begynner å se en del utviklingstrekk når det gjelder hva som forandres med regjeringsskiftet. Kursen endres, og den norske modellen utfordres. Det mest tydelige eksemplet på det er den økte ledigheten, som har blitt møtt med en utrolig passivitet. Men det er en varslet passivitet. Så tidlig som i juni 2014 hadde jeg en interpellasjon til statsministeren om utfordringene som vi da begynte å se på arbeidsmarkedet, før oljeprisen falt, og om behovet for at alle departementer har som ambisjon å bidra til at vi når vårt aller viktigste økonomiske mål, nemlig full sysselsetting gjennom politikken. Da fikk jeg til svar fra statsministeren at det var for tidlig å sette inn tiltak, men de skulle følge situasjonen nøye. Siden det har regjeringa fulgt situasjonen nøye. Det ble understreket av finansministeren, som samme vår i denne salen faktisk sa at det var viktig ikke å sette inn tiltak for tidlig mot arbeidsledigheten. Vi ser nå resultatet av det. Det er etter press fra oss, etter press fra kommunene, etter press fra næringslivet, og ikke minst fra partene i næringslivet, at det etter hvert har blitt gjennomført noen endringer i arbeidsmarkedspolitikken. Nå må regjeringa gjøre litt når det gjelder tiltak, permittering og det å skape aktivitet i kommunene. Det er altså ikke en regjering som leder i en utsatt situasjon for landet, men som må presses. Vi har som resultat en rekordhøy ledighet. Vi har en ungdomsledighet på over 11 pst., og statistikken viser stadig flere langtidsledige. Et resultat av det er selvfølgelig økte forskjeller i samfunnet. Når en samtidig kutter i ytelsene til dem som blir kastet ut i arbeidsledighet, er det en god oppskrift for dem som vil ha større forskjeller i samfunnet. Og nettopp økte forskjeller i samfunnet var utgangspunktet for en interpellasjon som jeg hadde til arbeidsministeren her for kort tid tilbake. Den ble besvart av finansministeren, og finansministeren påsto da at forskjellene ikke økte. Det gjorde at jeg sendte et brev til Finansdepartementet og spurte om statsråden kunne dokumentere det, og fikk til svar fra Finansdepartementet at forskjellene øker. Selvfølgelig gjør de det når man velger en politikk for økte forskjeller. Nå begynner vi å se det på statistikken, selv om den henger ett år etter. Vi ser det ved at lønnsforskjellene i samfunnet nå faktisk øker. Vi ser det ved at forskjellene i formue øker. Flere av oss har deltatt i debatten rundt og lest med interesse Thomas Pikettys beskrivelse av den skjevfordeling det fører til i samfunnet. Vi går nå den gærne veien. På Gini-koeffisienten, som beskriver forskjellene i samfunnet, kommer vi dårligere ut. Og antallet sosialhjelpsmottakere øker. Dette er et resultat av systematiske angrep på den norske samfunnsmodellen, som har bidratt til nettopp å få små forskjeller i samfunnet. Regjeringa angriper den økonomiske delen av den nordiske modellen ved at den ikke ønsker å samle inn, over skatten, det som er nødvendig for å finansiere et godt velferdssamfunn, og ved ikke å bruke skattesystemet til utjevning, men til økte forskjeller. De angriper samarbeidsmodellen i den norske modellen ved at partene i arbeidslivet overkjøres. Nå er det til og med sånn at pensjonistene ikke en gang får et eget trygdeoppgjør til behandling i Stortinget, for de skal ikke høres. Dette angriper også velferdsmodellen. Det er kanskje ikke så overraskende. Finansministeren har sagt ti ganger i sin landsmøtetale at den norske modellen skal angripes. Det som er overraskende, er at vi har en statsminister som er så fraværende i sitt politiske lederskap at hun faktisk lar det skje.