Michael Tetzschner (Høyre), 2020-06-11:
Den nye etterretningsloven gjelder, akkurat som den loven den avløser, som var fra 1998, den militære utenlandsetterretningen. Loven adskiller seg fra den forrige ved å beskrive metodebruken mer åpent. Samtidig er den gjort mer teknologinøytral. Men oppdraget er det samme. Det er å identifisere ytre trusler – utenfor Norge, men rettet mot vår stat og mot vårt samfunn. La oss også huske at utenlandsetterretningen arbeider med langt mer prosaiske oppgaver i sin hverdag. De baserer seg på åpne kilder som kan gi grunnlag for analyser og beslutningsstøtte for våre myndigheter. Ettersom Norge er en del av det digitale verdenssamfunnet, vil det kunne rettes angrep mot Norge, våre institusjoner og enkeltpersoner. Landet har behov for å følge med på også elektronisk signaltrafikk over landegrensene, selv om noe skulle berøre adressater i Norge. De datamengdene som lagres, vil ikke være tilgjengelige uten at det blir gjort konkret målsøking eller individuelle søk ut fra tjenestens forsvarsoppdrag. Det vil si at E-tjenesten i utgangspunktet har lovlig og legal adgang, på bakgrunn av sin plassering som en del av Forsvaret, til å undersøke nærmere forhold av etterretningsverdi. For å få inngang til masseinnsamlede data setter nå Stortinget opp et lovvern for å beskytte vanlige norske nettbrukere, enten det er enkeltpersoner, organisasjoner, bedrifter eller medier og dermed også deres kilder, mot et slikt uønsket innsyn. Det etableres også teknisk betonte filtre som gjør at man kan skjerme vekk informasjon som foregår mellom innenlandske brukere, selv om signalene av tekniske grunner krysser grenser. Dernest vil også E-tjenesten måtte ha en forhåndsgodkjennelse fra Oslo tingrett for å hente ut konkretiserte data som er samlet. Vi må legge til at det vil skje en etterfølgende kontroll ved EOS-utvalget, som vi kjenner fra over 20 års arbeid, og som nylig er evaluert meget positivt. Dette EOS-utvalget, som rapporterer direkte til Stortinget, får også flere virkemidler til disposisjon for å gripe inn via begjæringer til Oslo tingrett hvis det er metodebruk eller praksis som de mener ikke står seg i forhold til etterretningsloven. Dette kommer i tillegg til den tradisjonelle etterkontrollen som vi har erfaring med fra utvalgets side. En viktig side ved denne loven er å sette faktiske og juridiske grenser mellom Etterretningstjenestens utenlandsrettede virksomhet og vanlig straffeforfølgning i Norge, som altså har som siktemål å regulere borgernes adferd, og som dypest sett er en politioppgave. Samtidig med at lovvedtaket nå gjøres, har komiteen samlet seg om et felles evalueringspunkt, som betyr at man etter fire års full drift, når lovens alle aspekter er aktive, skal kunne vende tilbake til Stortinget med de erfaringene som en slik evaluering gir. Grunnen til det er at vi begir oss inn på ukjent land. Det er grunn til å lytte til engstelige stemmer om hva dette eventuelt skulle ha av effekter, både dem vi forutser, og dem vi ikke så lett kan forutse i dag. Ettersom vi har erfaring fra at det når nye metoder tas i bruk, ofte er vanskelig etter en stund å tenke seg at man tar dem inn igjen, uskadeliggjør dem eller vender seg bort fra dem, er det viktig at vi allerede i dag sier at – jo, vi hadde rett til å ta en læring fra erfaring utover det det gode forarbeidet indikerer at man har tenkt igjennom, slik at Stortinget som lovgiver får anledning til å ta stilling til om det er sider som vil måtte justeres ut fra gode hensyn til personvern. Vi ser klarere enn før at det som opprinnelig ble omtalt som en informasjonsmotorvei til den verden som omgir oss, samtidig er en vei inn til oss, ikke bare med informasjon, men med skadelig programvare som er egnet til å slå ut institusjoner og samfunnsorganisasjoner, selv om de selv ikke oppfatter at de kommuniserer med utenverdenen. Det kan være styringssystemer som blir hacket som har et betydelig skadepotensial. Det er ikke uten grunn at cyberdomenet nylig er blitt definert som et selvstendig domene i forsvarsplanlegging. Man har også opplevet at det er utviklet hybride teknikker for å influere negativt på andre mål enn dem som tradisjonelt før kunne defineres som lovlige angrepsmål i en krig. Forsvarets tradisjonelle oppdrag er statssikkerhet. Det er det fortsatt. Selv om E-tjenesten inngår i Forsvarets organisasjon og er underlagt forsvarsministerens overordnede styring, vil E-tjenesten i større grad ha berøringspunkter med den generelle samfunnssikkerheten. Vi ser også frem til en melding om samfunnssikkerhet som senere vil bli forelagt Stortinget, der vi også kan komme tilbake til noen av de overlappende temaene som alltid vil befinne seg mellom PST og Etterretningstjenesten. Vi er for øvrig også opptatt av at det er et ryddig og avklart forhold mellom politioppgavene og PST og de som skal passe på norske borgere i deres hverdag og drive med kriminalitetsbekjempelse, og den utenlandsrettede informasjonsinnhentingen som skal avsløre trusler eller trusler i emning mot den norske stat. Det er to vidt forskjellige oppdrag, derfor må man være klar over de berøringspunktene som gjør at den ene etaten ikke kan brukes som en forlenget arm av den andre. Til slutt vil jeg si at komiteen, eller Stortinget, har tillatt seg å gjøre en presisering, ikke minst på bakgrunn av de innspill som er kommet fra organisasjoner som særlig bekymrer seg og arbeider for personvern. Vi har lagt inn en påminnelse om at når man driver målsøking, skal det selvfølgelig knyttes til et saklig begrunnbart inngangskriterium – ikke i den betydning at vi legger noe særlig annet i det enn det som står i proposisjonen, men for å være en påminning til tjenestemennene som nå bruker denne loven i det daglige, at det ikke skal være noe usaklig kriterium for slik målsøking, og at man senere, under f.eks. den etterfølgende kontroll, kan redegjøre for hvordan man har håndtert denne bestemmelsen. I lovens yttersoner vil jeg også gjøre Stortinget oppmerksom på at vi har tatt ut en paragraf. Den er en yttersone i den betydning at den ikke har så mye å si for etterretningsvirksomheten, men den var av et slikt innhold at den påla stortingspresidenten å møtes med statsråden årlig. Det er sikkert hyggelig, og det skjer allerede, også med E-sjefen til stede, men komiteen har vært tilbakeholden med å lovgi en slik ordning, nettopp fordi den kan skape usikkerhet om de andre og vel innarbeidede informasjonslinjene som eksisterer mellom statsråden og Stortinget. Det skal være slik at man løfter sin informasjonsplikt til Stortinget gjennom de ordinære kanalene, ikke ved formelle møter, heller ikke når de formelle møtene er lovfestet. For å avskjære en eventuell uklarhet om dette har vi tatt paragrafen ut i forståelse med de partene det gjelder. Så kan man jo fortsatt også for fremtiden gjennomføre de møtene man måtte ønske. Vi har jo forsamlings- og møtefrihet her i landet. Jeg ser frem til debatten, og jeg vil avslutte med å si til mine komitékolleger at det har vært spennende å arbeide, og jeg føler at selv om det er fem av syv som bærer hele loven igjennom, er det en enstemmig komité som står bak alle kapitlene bortsett fra det med tilrettelagt innhenting i kapittel 7 og 8. Og vi har forståelse for hverandres dilemmaer. Det har gjort det lettere å samarbeide med en så samlet innstilling som vi har gjort i denne saken.