trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret, som jeg ikke finner tilfredsstillende. Det var for så vidt også ventet hva statsråden ville si. Jeg stiller meg veldig tvilende til at det nye systemet statsråden her skisserer, er mindre byråkratisk enn det forrige. Tvert imot innføres det her en rekke særregler, ikke minst spesielle regler for reiselengde over 35 000 km, som gjør at det å få til mindre byråkrati og forenkling, som jo var Stortingets hensikt, ikke nødvendigvis følges opp i den nye forskriften. Stortinget har heller ikke uttrykt noe spesielt ønske om 3 000 kr som man ikke får fradrag for. Tvert imot, Stortinget har bare sagt at man skal få fradrag for større utgifter. Mitt oppfølgingsspørsmål vil da bli som følger: Vil statsråden vurdere saken på nytt, selv om han åpenbart mener at dette er i tråd med Stortingets forutsetning? Stortinget har enstemmig sagt at man ønsket en forenkling. Det er riktig. Vi ønsker å redusere kilometersatsen sånn at den skal harmoniseres med buss. Det er riktig. Men samtidig har altså mange betydelige ekstrakostnader – også de som har mindre enn 3 000 kr pr. år.
Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Det er stikk i strid med Stortingets forutsetning, for Stortinget har ikke ønsket at den typen egenandel skulle innføres. Det Stortinget klart har sagt, er at man ønsker et mindre byråkratisk system, og at de som har større utgifter til bom og ferge, skulle få det trukket fra. Stortinget har også gitt sin tilslutning til en lavere kilometersats for å få til en harmonisering av kollektivtrafikk og bil. Hovedtrekket i det som er vedtatt, er altså riktig, men Stortinget har ikke ønsket den typen nye byråkratiske regler som her innføres. Jeg forstår at statsråden står fast på at forskriftene er i tråd med det Stortinget har sagt. Min utfordring går da ikke til statsråden, men til Stortinget: Dette må Stortinget ta stilling til, for etter min oppfatning er ikke dette i tråd med det Stortinget vedtok i statsbudsjettet i fjor. SV vil på en eller annen måte komme tilbake til dette spørsmålet.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-11-24:
Jeg vil gjerne få lov til å stille spørsmål til landbruksministeren: «Til tross for at både landbruksnemnda og fylkeslandbruksnemnda har gått imot at gnr. 80, bnr. 1 i Støle i Randesund i Kristiansand kommune blir frigjort for odel, har Landbruksdepartementet gått inn for odelsfrigjøring. Vil statsråden sørge for at odelsretten, i pakt med århundrelange tradisjoner, blir ivaretatt?»
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-11-24:
Jeg hadde fryktet the verste, men dette var verre enn fryktet. Odelsloven skal ha en sentral plass, sier Høyesterett. Men vi har også en annen praksis i Norge, og det er at lokaldemokratiet – i hvert fall i festtaler – skal ha en viss betydning. Subsidiaritetsprinsippet, sier man i EU – at man skal treffe beslutninger så nær dem det angår, som det er mulig. Her har vi altså helt entydige avgjørelser, både fra den lokale landbruksnemnda og fra fylkeslandbruksnemnda, som går i én retning: at odelsretten skal respekteres. Jeg tror det er lenge siden jeg har sett en sak hvor sentralmakten så totalt overkjører lokaldemokratiet og de lokalt valgte politikere og nemnder. Jeg tror jeg rett og slett må konstatere at det her er bare sentrale hensyn som skal telle. Høyesterett har selvfølgelig sagt at odelsretten skal veies opp mot andre hensyn, og et av de hensynene trodde jeg med respekt å melde var hensynet til lokaldemokratiet.
Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-11-24:
Statsråden har selvfølgelig rett i at man kan omgjøre et vedtak, men det står ingenting om at man må omgjøre det. Her har altså bl.a. en fylkeslandbruksnemnd, ledet av en Kristelig Folkeparti-politiker i Vest-Agder, og varaordføreren i Kristiansand, fra samme parti, gått stikk imot statsrådens avgjørelse. Jeg tror bare at vi får fastholde at den retten man har, ikke er en rett til å begå urett. Det skulle også være mulig å se at det kan gjøres riktig, det som skjer lokalt. Jeg tror jeg vil være helt konkret: Norge er et sentralstyrt land. Vi har den gamle uttalelsen om at den Gud gir et embete, gir han også forstand. Men er det aldeles utenkelig at bitte lite grann forstand også drypper på dem som forvalter norsk lov i kommuner og fylkeskommuner? Er det bare når man kommer opp på embetsmannsnivå at man får vett til å treffe fornuftige avgjørelser, avgjørelser som går helt inn under huden på enkeltmenneskers eiendomsrett og odelsrett, og som ikke har forankring i det som besluttes av dem som har skoen på, og som må antas å kjenne best hvor den trykker?
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Som kjent åpner odelsloven for at odelseiendom som er ervervet som tilleggsjord, kan frigjøres for odel. Den som kjøper et odelsbruk som tilleggsjord, har en rett til å søke om odelsfrigjøring. Den som søker, har krav på å få en konkret og individuell vurdering av søknaden sin. En slik søknad må avgjøres etter en skjønnsmessig avveining av odelsløsers interesse i å løse eiendommen på odel mot en rasjonaliseringsgevinst – vurdert opp mot jordlovens formål – som kan oppnås ved at eiendommen frigjøres for odel. Høyesterett har uttalt følgende om rammene for denne avveiningen: «Ved den interesseavveining som her må foretas, vil hensynet til odelsretten som rettsinstitutt og til de enkelte odelsberettigedes interesser ha en sentral plass. Men hvor stor betydning dette hensyn må tillegges, vil måtte variere ut fra vekten av de motstående jordrasjonaliseringshensyn og ut fra en vurdering av den odelsberettigedes tilknytning til eiendommen og forholdene for øvrig.» Søknader om odelsfrigjøring blir vurdert etter de retningslinjer Høyesterett har gitt anvisning på. Så lenge en gjør det, kan ikke jeg se at praktiseringen kommer i strid med odelsretten og de tradisjoner den bygger på. I den konkrete saken representanten viser til, er forholdet at odelsløser vil ta eiendommen fra en eier som gjennom et frivillig kjøp har skaffet seg tilleggsjord, som han mener han har behov for. Myndighetene har dessuten godkjent kjøpet fordi det også gir en god samfunnsmessig løsning. Det er viktig å stimulere og legge til rette for frivillige bruksrasjonaliseringer som dette. Ved å odelsfrigjøre her legger vi til rette for å gjennomføre en privat kjøpsavtale, en avtale som legger til rette for en forsvarlig utnyttelse av de aktuelle arealene.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Lovverket er bygd opp på den måten at det er anledning til å klage på de vedtak som er gjort lokalt. Naturligvis forutsetter en slik prøving av en klage at det er mulighet for at en kan komme fram til et annet resultat enn det man har gjort lokalt. Hvis ikke, er klageinstituttet ikke reelt. Det betyr at en må gjennomføre en skjønnsvurdering også i det organet som utfører klagebehandlingen. Det er det som er gjort i dette tilfellet. Det er klart at en i denne klagebehandlingen har lagt vekt på den behandling som er gjort lokalt, og det som ligger til grunn for det vedtaket som er gjort. At departementet i denne sammenheng har kommet fram til et annet resultat, er en følge av at vi har et klageinstitutt som også skal kunne fungere når departementet mener det er behov for det.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Jeg overlater til den enkelte å vurdere klokskapen i beslutninger. Men det er altså en statsråds plikt å vurdere de klager som kommer til departementet. Det har naturligvis statsråden forsøkt å gjøre på en mest mulig riktig måte, ut fra det lovverket som eksisterer. Så må vi være klar over at statsråden mottar en rekke henvendelser fra en rekke representanter i Stortinget, som går på kryss og tvers i forhold til hva man mener er riktig rettsoppfatning. Det vil også være ulike oppfatninger i de henvendelser som statsråden får. Det er klart at det ikke er noe som heter at man må omgjøre. Det heter at man kan. Det er en vurdering som departementet gjør gjennom klagebehandlingen. Vi har naturligvis gått nøye gjennom de anførslene som har kommet, både fra dem som vil ha odelsfrigjøring, og den andre parten. Så dette er en samlet vurdering ut fra de fakta og opplysninger vi har i sakens anliggende. Det er klart at det også har betydning for den andre partens næringsvirksomhet at en får dette til å fungere.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Forutsetningen for å kunne selge fjell- og gårdssmør som er produsert på gård, til mat, er at produksjonen oppfyller kravene i regelverket. Det finnes to forskjellige godkjenningsordninger for produksjon og omsetning av fjell- og gårdssmør. Ved den enkleste godkjenningsordningen kan produktene omsettes lokalt. Slik produksjon skal være godkjent av det lokale næringsmiddeltilsynet, og produksjonen skal skje i tilknytning til egen gårds- eller seterdrift. Den 22. april 1999 ble melkeforskriften endret, slik at det nå er lettere for disse produsentene å selge fjell- og gårdssmør direkte til forbruker, samtidig som kravene til hygiene opprettholdes. Den viktigste endringen er at produsentene nå kan selge sitt smør gjennom butikker i hele området som dekkes av det lokale næringsmiddeltilsynet. Tidligere kunne salget bare foregå fra egen gård, torg eller marked. Dette betyr at mange nå kan selge sine produkter innen flere kommuner, forutsatt at virksomheten er godkjent etter de generelle hygienebestemmelsene. Dersom produksjonen oppfyller strengere krav, blir virksomheten autorisert av Statens næringsmiddeltilsyn i henhold til melkeforskriften. Melkeforskriften er en del av EØS-regelverket. Kravene er felles for hele EØS-området, og vi er forpliktet gjennom EØS-avtalen til å følge disse. Produktene kan selges over hele landet og i alle andre EØS-land. Jeg vil understreke at endringene i melkeforskriften som fant sted i slutten av april 1999, gir produsenter av gårds- og fjellsmør større muligheter til avsetning av sine produkter, forutsatt at de oppfyller kravene i det generelle regelverket. Pr. i dag har ingen smørprodusenter søkt SNT om slik autorisasjon, dvs. å oppfylle de strengeste kravene. Godkjenning og henholdsvis autorisasjon er en prosess som kan ta noe tid. Dette kan være noe av forklaringen på hvorfor bare en begrenset del av smøret hittil har vært omsatt til mat til folk, men mulighetene for godkjenning og salg er nå til stede hvis produsentene vil følge regelverket.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Jeg forstår at statsråden og representanten Kaland er enige om at det er visse krav som må stilles til dem som produserer næringsmidler som omsettes i markedet. Disse er da nedfelt i et regelverk som gjelder i det lokale området, men også i et EØS-regelverk, som en blir fanget opp og rammet av hvis en skal ut i et større område. Jeg vil håpe at det med en fornuftig bruk av regelverket og i forhold til på hvilken måte dette skal fungere, kan finnes ordninger som ikke er til de grader kostnadskrevende at det fører til de resultatene som Kaland pekte på. Jeg vil for øvrig be både SNT og KNT-ene som kontrollmyndighet om å bidra til å gi veiledning på en konstruktiv og god måte, slik at vi i samarbeid kan finne gode nok løsninger til at de enkelte kan få selge sine produkter, men klart innenfor den rammen som regelverket representerer. Samarbeid her kan gi gode løsninger.
Kåre Gjønnes (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Dersom regelverket og kravene til hygiene oppfylles, er det ikke noe problem. Jeg går ut fra at vi også må kunne være enige om at det offentlige har ansvaret hvis det er noe som går galt. Statsråden vil da måtte svare for hvorfor regelverket ikke er strengere. Her er det altså fastlagt et regelverk som skal ligge til grunn, og som gjør at en skal føle seg trygg på at de hygienemessige kravene er oppfylt. Det er klart at produsentene av de varene som kommer inn fra f.eks. Frankrike, er forpliktet av det samme EØS-regelverket som man er i Norge, og det er under forutsetning av at de leverer sine varer til salg i Norge på det viset, at vi finner dem i butikkhyllene. Det som er viktig, er at vi her får i gang en god kommunikasjon med godkjennende myndighet allerede i startfasen, slik at en får et riktig nivå og riktig fokusering på hva det er som er viktig i forhold til regelverket å få godkjent.
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Eg vil stille følgjande spørsmål til landbruksministeren: «I Noreg har vi ein lang tradisjon i å produsere fjellsmør av beste kvalitet. I fjor gjekk over 68 tonn gards- og fjellsmør til dyrefôr. Dette er eit produkt av høg kvalitet som folk gjerne vil kjøpe. På kva måte vil statsråden medverke til at norsk fjellsmør igjen kan seljast til vanlege forbrukarar og ikkje ende som revefôr?»
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Eg vil takke landbruksministeren for svaret, og eg vil kommentere det som statsråden sa på slutten av innlegget sitt, at produsenten må følgje opp regelverket. Norsk mat skal sjølvsagt seljast med god kvalitet og med krav til skikkeleg hygiene. Men dei hygieniske krava må ikkje vere så strenge at det ikkje fungerer i praksis. For mange småbrukarar som lagar desse varene, ligg krava langt over deira økonomiske evne og moglegheita til å kunne få lønsemd ut av varene dei produserer. Det må vere ei oppgåve for landbruksministeren i samarbeid med helsestyresmaktene å få til ei ordning gjennom EØS-regelverket og Næringsmiddelkontrollen som gjer at småbrukarane kan få selje produkta sine til ein pris som gir forteneste. Utan det er eg redd for at mange av dei små bruka vi har på Vestlandet og ute langs kysten, i tida framover blir lagde ned. Ser statsråden alvoret i denne utviklinga? Eit anna spørsmål: No veit vi at norsk landbruk er under omstilling. Kva konsekvensar vil det ha dersom dei små gardane rundt om i Noreg ikkje skal få bruke desse nisjane til å selje sine produkt, slik dei har gjort tidlegare år?
Laila Kaland (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Det er noko eg har lurt på i forhold til denne saka. Dersom EØS-krava er så strenge og Næringsmiddelkontrollen i Noreg stiller så høge krav, kvifor kan eg som forbrukar når eg er i Paris, gå inn i kva slags stormagasin eg vil, og kjøpe fransk ost som ligg i diskane? Er det slik at småbrukarane i EU-landa blir stilte overfor mindre strenge krav enn det dei gjer i Noreg? Eg ser at Norsk Bonde- og Småbrukarlag er sjokkert over at det finaste fjellsmøret endar som revefôr framfor som festmat for folk flest i Noreg. Eg er samd i denne vurderinga. Eg synest at det som skjer no, er ganske uforståeleg. Eg kjem sjølv frå eit slikt distrikt, og bestefaren min budde på ein slik gard. Eg veit at det var veldig streng hygiene, og ein stilte krav til det ein produserte. Det er ikkje blitt noko mindre i dag.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-24:
Jeg har et spørsmål til vår ærede justisminister: «På grunn av president Bill Clintons Oslo-besøk ble vaktholdet i Mossedistriktet styrket med kontroll av alt personell med tog og båt. Økt kontrollinnsats resulterte i omfattende avsløringer av menneskesmugling. Dimensjonene på problemet er så stort at politiet i Moss har fått assistanse av Kripos. Hva kan statsråden bidra med for å rette på forholdene på permanent basis?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret. Han sier at man vil opprettholde kontrollinnsatsen på dagens nivå. Vi kommer jo ikke bort fra at da William Clinton var på besøk her i Norge, ble det selvfølgelig satt inn betydelig mer ressurser en kort periode, og da tok man altså veldig mange i Mossedistriktet som forsøkte å komme illegalt inn til landet. Det betyr at det er betydelige mørketall her, og at det foregår en del i kulissene som ikke er så bra. Noen anslår at vi har ca. 10 000 personer som har kommet illegalt til Norge, og som bidrar til kriminell virksomhet og en svart økonomi – selvfølgelig ikke alle, men en god del av dem – og det er et betydelig problem. Vil statsråden på bakgrunn av det vurdere å ta opp i Regjeringen om man kanskje kunne øke avskrekkingseffekten noe ved å ha hyppigere kontroller? Det er i hvert fall et ønske fra embetsmennene og dem som driver med dette, og man tror at man kan gjøre en bedre jobb ved å få større tilgjengelige ressurser.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret og har mer en kommentar enn et spørsmål. Jeg er helt enig i at for mange av dem som kommer, er det snakk om alvorlige menneskeskjebner. Irakerne bl.a. betaler kanskje 50 000-60 000 kr for å komme fra Istanbul til Moss, og når dette blir oppdaget, står de ruinert tilbake. Det er dype tragedier, og derfor bør man også forsøke å vurdere å gjøre mest mulig, og også innen Schengen gjøres det nå veldig mye for å forsøke å begrense denne illegale trafikken.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-24:
Jeg har et spørsmål til justisministeren: «Justisdepartementet har fastslått at det ikke vil be politiet hente ut kirkeasylanter når kirken mener det foreligger en kirkefred som skal respekteres. Politiet brøt seg 15. november 1999 inn i Karmel Bedehus i Fredrikstad i den hensikt å pågripe Ludvig Nessa uten menighetens samtykke. Vil statsråden følge samme praksis hvis en asylsøker tar Nessas seng i bedehuset fordi han ikke vil respektere avslaget om oppholdstillatelse?»
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 1999-11-24:
Jeg takker statsråden for svaret, og jeg vil gripe fatt i den instruksen til politimestrene som han nevnte. Departementet sier der at kirkeasylanter som oppholder seg ulovlig i Norge, som hovedregel ikke skal hentes ut av politiet. Det er hver enkelt menighets oppgave eventuelt å be politiet hente ut kirkeokkupanter. Hver enkelt menighet har altså makt og myndighet til å avgjøre om det foreligger et brudd på kirkefreden, og dermed bestemme hvem som skal få bli i landet, og ikke de rettsinstanser som har gitt avslag på søknad om lovlig opphold. Hvis det skal bli likhet for loven, mener ikke statsråden at kirkeasylet da bør avskaffes som institusjon, og at det bør overlates til det ordinære rettsapparatet å fatte avgjørelsene?
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Menneskesmugling og ulovlig innvandring har fått større oppmerksomhet fra politiets side de senere årene. Etter at man er blitt kjent med at profesjonelle kriminelle organisasjoner ut fra profitthensyn i hovedsak står bak den organiserte menneskesmuglingen, har arbeidet med å hindre slik kriminalitet blitt intensivert. Dette gjenspeiles også i statistikken. Antallet anmeldte menneskesmuglingssaker, registrert i STRASAK, har økt fra 22 anmeldelser i 1995 og 23 i 1996 til 55 saker i 1997 og 49 saker i 1998. Første halvår 1999 er det registrert 37 saker. Oversikt over ankomsttallene for asylsøkere viser at det i 1999 har funnet sted en betydelig økning i ulovlig innvandring og smugling av irakere til Norge, mens det tidligere kom flest fra det tidligere Jugoslavia. Å forebygge og bekjempe menneskesmugling er en viktig oppgave for politiet. De viktigste grensepolitidistriktene fikk til sammen 3,5 mill. kr til ekstraordinære grensekontroller på inneværende års budsjett. Av dette fikk Moss politidistrikt 160 000 kr. På bakgrunn av denne intensiverte innsatsen er det i løpet av sommeren og høsten avdekket flere tilfeller av menneskesmugling. Tilstrømningen av asylsøkere fra f.eks. Irak, der vi fant flere tilfeller av menneskesmugling, har sunket i løpet av høsten. Politiets innsats for å avdekke menneskesmugling vil derfor bli opprettholdt i 2000. Etterforskingen har avdekket at internasjonale menneskesmuglingsorganisasjoner står bak en stor del av menneskesmuglingen, også til Norge. Saker som vedrører menneskesmugling, krever ofte spesiell kompetanse og et godt samarbeid med utenlandske politimyndigheter. Dette er grunnen til at det i 1993 ble etablert en egen utlendingsenhet ved Kripos for bl.a. å bistå det lokale politiet i slike saker. Det er i tråd med vanlig praksis at Moss politidistrikt fikk slik bistand i høst, og det er derfor ikke noe ekstraordinært tiltak. Jeg vil understreke hvor viktig det er med et godt nordisk og internasjonalt samarbeid i slike saker. At tilstrømningen av irakere nå er blitt kraftig redusert, skyldes trolig det gode samarbeidet Norge har med bl.a. politiet i Tyskland. Det er nødvendig å videreutvikle informasjonsinnsamling og -utveksling internasjonalt, med vekt på den operative delen. De nordiske sambandsmennene spiller en viktig rolle her. Likeledes er opplæring i dokumentkontroll, med sikte på å avdekke falske eller forfalskede reisedokumenter, viktig i en slik sammenheng. Da president William Clinton og andre statsledere besøkte Oslo i høst, ble det iverksatt betydelige sikkerhetstiltak både inne i landet og ved grensen. Dette var en helt ekstraordinær situasjon. Politiets kontroll- og ressursinnsats under besøket var betydelig høyere enn den både kan og bør være i en normalsituasjon.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Det er flere politimessige virkemidler som kan settes inn for å bekjempe menneskesmugling. Noen av de viktigste gikk jeg inn på. Det er selvfølgelig innsatsen her i landet, men det er også samarbeidet på tvers av landegrensene, og det er ingen tvil om at det var dette etterretnings- og informasjonssamarbeidet som gjorde at man fikk tak i noen av bakmennene som stod bak smuglingen av mennesker med bakgrunn fra Irak i løpet av dette året, slik at det understreker hvor viktig det er. Samtidig er jeg opptatt av at ressursene som ligger i politidistriktene, skal bli nyttet effektivt, så i tillegg til å opprettholde innsatsen for dette året og videreføre den i neste år, har jeg tatt initiativ til i nær framtid å drøfte med viktige deler av politiet på grensen hva slags erfaringer man nå har, for å se hva som gir best mulig effekt i forhold til innsats. Representanten kan således regne med at hele dette området har en betydelig oppmerksomhet fra min side, fordi jeg oppfatter menneskesmugling som en meget avskyelig geskjeft, som svært ofte plasserer mennesker som bringes hit på falsk grunnlag, i en enda verre situasjon enn de var i i utgangspunktet, når de da etterpå må returneres.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Jeg vil benytte anledningen til først å redegjøre litt generelt om DNA-prosjektet. Formålet med prosjektet er å sikre at vi gir oppholdstillatelse til dem som har rett til slik tillatelse her i landet. Det er et prøveprosjekt der det blir gitt tilbud om DNA-analyse i forbindelse med søknad om oppholdstillatelse for å gjenforene barn og foreldre i Norge. Det gis tilbud bare i de saker der utlendingsmyndighetene på grunnlag av de informasjoner som er gitt i søknaden, er i tvil om de oppgitte familieforhold er riktige. Ved DNA-analyse kan man med stor sikkerhet slå fast om det foreligger en biologisk foreldre-barn-relasjon. Testingen skal skje på frivillig grunnlag og blir foretatt av faglig kompetent personale. Det legges stor vekt på å informere søkere og herboende om hva en DNA-test er og hva slags kunnskap den kan avdekke, forut for at det tas en test. En søknad kan ikke avslås alene med den begrunnelse at søkeren eller herboende ikke ønsker å gjennomføre en DNA-test. Den enkelte vil i slike situasjoner bli innkalt til en samtale der de kan gi sin begrunnelse for hvorfor de ikke ønsker å ta en slik test. Denne blir derpå tatt med i den helhetsvurdering som danner grunnlag for vedtak i saken. Analyse av testene skjer ved Rettsmedisinsk institutt. DNA-testene skal ikke kunne brukes i en gentest. De skal behandles med samme forsiktighet som andre DNA-tester ved Rettsmedisinsk institutt. Det innebærer også at man når det gjelder makulering, følger retningslinjene gitt i Datatilsynets konsesjon til instituttet. Borgere av Somalia er valgt ut til prøveprosjektet fordi det er spesielt vanskelig å skaffe pålitelig skriftlig dokumentasjon om familieforhold i Somalia. En DNA-analyse kan nettopp her få som resultat at en søknad blir innvilget som ellers ville blitt avslått fordi det foreligger motstridende opplysninger i søknaden. Vi har ikke mottatt negative signaler fra det somaliske miljø i Norge eller i utlandet. Vi har tvert imot fått flere henvendelser fra somaliere og deres advokater som ber om å få anledning til å delta i prosjektet. Blant andre har danske og finske myndigheter gjennomført tilsvarende prosjekter. De har vært ansett for å være meget vellykkede. Erfaringene fra prosjektet her i landet vil bli vurdert i løpet av neste år. Under planleggingen av prosjektet har departementet hatt kontakt med Utenriksdepartementet, Rettsmedisinsk institutt, Lægeforeningen, NOAS, Senter mot etnisk diskriminering, danske myndigheter, Utlendingsdirektoratet og politiet. Sett på denne bakgrunn mener jeg vi har hatt en grundig drøfting av ulike sider ved prøveprosjektet før det ble startet opp nå i oktober. Etter Lægeforeningens utspill i media nylig har jeg likevel invitert dem til et nytt møte i morgen, torsdag 25. november.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
For å være helt sikker på at jeg har oppfattet Lægeforeningens argumenter, og at man fører en samtale om det, har jeg invitert til et møte i morgen. Jeg anser slike samtaler som bedre egnet enn kommunikasjon via tredje kilde, altså gjennom media – ikke fordi media ikke skal gjøre sin jobb, men fordi det alltid er fruktbart å snakke med folk. Når det gjelder prosjektet, har jeg gjort rede for det. Vi kan ikke ved noen gjennomgang se at vi bryter med noen internasjonale konvensjoner. Vi kan heller ikke se at vi gjør noe annet gjennom prosjektet enn å sikre det som faktisk er rettssikkerhetens viktigste poeng, nemlig at individet får en fair behandling. Alternativet til at individet får en fair behandling, er at det får en tilfeldig behandling. Vi er i en situasjon hvor vi faktisk mangler skriftlig dokumentasjon. Jeg ser i den offentlige debatt at jeg da blir bedt om å bruke konvensjonelle metoder. Men det er veldig vanskelig når vi forholder oss til kulturer og samfunnsforhold hvor det bl.a. på grunn av krig ikke er så mye skriftlig dokumentasjon eller lett tilgjengelig dokumentasjon å forholde seg til. Jeg gav i svaret mitt klart uttrykk for at jeg mener at dette alt i alt er å trygge rettigheter ved familiegjenforening, og ikke det stikk motsatte, som man av og til kan få inntrykk av i den debatten som har foregått.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Voldsalarmprosjektet er blitt til gjennom et samarbeid mellom Sosial- og helsedepartementet, Barne- og familiedepartementet og Justisdepartementet, etter et opprinnelig initiativ fra det som den gang var Likestillingsombudet, nåværende Kompetansesenter for likestilling. Ordningen ble iverksatt 1. september 1997 og har vært i drift i drøyt to år. Per 22. november hadde i alt 550 personer hatt alarm i perioder av vekslende lengde. I dag har 161 personer alarmer utplassert. Dette tallet har vært tilnærmet stabilt det siste året. Justisdepartementet er i ferd med å evaluere prosjektet. Gjennomgående er tilbakemeldingen fra alle aktører positive. Det rapporteres om økt trygghet og bedret livskvalitet for trusselutsatte som har fått tildelt alarm. Politiet er også fornøyd med voldsalarmene. Alarmene blir sjelden utløst, noe som tyder på en betydelig forebyggende effekt. På grunnlag av de positive erfaringene har jeg besluttet at ordningen med voldsalarmer skal videreføres, og muligheten for å utvide alarmenes rekkevidde vil også bli vurdert. Dette kommer til uttrykk i handlingsplanen som tar opp vold mot kvinner og vold i samliv, som blir forelagt Stortinget i morgen. Når jeg sier at vi vil vurdere rekkevidden, er ikke det et spørsmål om vi bør gjøre det, men hvordan vi kan gjøre det på en best mulig måte. For det er ulike tekniske utfordringer som vi må se på. Men jeg er selvfølgelig vel kjent med det trygghetsbehovet mange også kan føle når de er i det offentlige rom, og som vi på mange måter gjennom kraftfulle vitneutsagn har fått tett inn på livet den senere tid.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Representanten Valle og jeg er med i en felles mobilisering i Norge hvor vi støtter mennesker som ofte har følt seg usett, eller til og med sett bort fra – som kanskje er mye verre – og oppmuntrer dem til å komme fram, og jeg skal selvfølgelig ta med meg de erfaringer som finnes andre steder. Nå er det jo slik at jeg er tidligere samferdselsminister og tidligere eier av Telenor, så jeg skal nok med betydelig kraft etterspørre de tekniske muligheter som foreligger, slik at de skal komme fram. Vi har altså hatt noen kraftige vitnemål i denne saken, og vi bruker to av disse, som stod fram offentlig, som sakstilfeller for å gjennomgå dem i departementet og i samarbeid med alle de organer vi har samarbeidet med, for å stille det helt nærgående og pågående spørsmål: Hva lærer vi av dette, og hva gjør vi med dette? Det er slik her i landet at når noe er virkelig nærgående og pågående, gjør det inntrykk på oss alle. Representantens spørsmål rammer meg både i hodet og i hjertet samtidig. Jeg mener vel å gi uttrykk for med dette svaret og den handlingsplanen som framlegges gjennom media i dag, og som Stortinget får, at vi viser handlingsvilje i Regjeringen.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Jeg vurderer ikke dette primært som et budsjettspørsmål. Jeg vurderer det som et spørsmål som må vurderes opp mot den konkrete situasjonen, og jeg vil selvfølgelig følge opp saken med et slikt utgangspunkt. Gjennom den handlingsplanen vi har framlagt, som det er vist til her i dag, vil vi også forvisse oss om at vi får en spredning av de gode eksempler og den gode handlekraft i hele rettsapparatet som jeg har ansvaret for, og spesielt i Politi-Norge. Da er mitt inntrykk at det er en høy motivasjon til å gjøre det. Jeg kan nevne som en konkret informasjon her at på vårens politimestermøte vil ett av temaene til gjennomgang nettopp være vold mot kvinner og vold i samliv som en del av dette, slik at vi skal være sikker på at den kulturen som er god mange steder, også blir god gjennomgående i hele landet. Jeg tror det er vilje til det, men jeg tror det også trengs en god spredning av de viktigste erfaringene for å få det til.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Regjeringen bestemte i april 1998 at det skulle nedsettes en tverrdepartemental arbeidsgruppe mellom Justisdepartementet og Barne- og familiedepartementet for å utrede tiltak mot vold og overgrep. Senere kom også Sosial- og helsedepartementet med i gruppen. Arbeidsgruppen har tatt utgangspunkt i såkalt privat vold med hovedvekt på vold og overgrep mot kvinner utført av ektefelle/samboer. Gruppen har sett nærmere på volden, dens årsakssammenhenger og områder hvor det i dag er mangelfulle kunnskaper. Arbeidsgruppen har utarbeidet en handlingsplan med tiltak for å motvirke volden og bedre ofrenes stilling, samtidig som den har vurdert tiltak rettet mot overgriperen. Planen er nå sluttført og vil bli oversendt Stortinget torsdag den 25. november. Voldsproblematikken krever en bred tilnærming hvor flere instanser inngår forpliktende samarbeid. Tyngdepunktet i sakene, som eksempelvis kan være helsemessige forhold, kompetanse, lovverket, politiet eller krisetiltakene, har i dag ofte avgjort hvor sakene har blitt forankret. For å sikre en slik bred og generell oppfølging av voldsproblematikken, er det i handlingsplanen foreslått å legge et koordinerende ansvar for statens videre arbeid mot vold til ett departement. Justisdepartementet har i dag hovedansvaret for bekjempelse av kriminalitet, og det synes naturlig at dette departementet tillegges et slikt koordineringsansvar. Arbeidet bør i hovedsak rettes mot forebyggende arbeid, strafferettslig oppfølging samt tverretatlig samarbeid med sikte på hensiktsmessig og samlet ressursutnyttelse. Det er i handlingsplanen foreslått at det opprettes en stilling som tillegges et slikt koordinerende ansvar, og at det i tillegg etableres en tverrdepartemental samordningsgruppe. Sammensetningen av denne bør variere alt etter hvilke spørsmål som skal behandles. Spørsmålet om å opprettet et eget kvinnevoldsutvalg har blitt vurdert i forbindelse med planen. Etter arbeidsgruppens oppfatning vil en koordinatorstilling, sammen med en departemental samordningsgruppe, svært langt på vei ivareta de oppgavene som tenkes tillagt et eventuelt kvinnevoldsutvalg. Videre er Kompetansesenter for voldsofferarbeid besluttet videreført i tre år og vil få tillagt særlige oppgaver når det gjelder arbeidet mot vold mot kvinner og ivaretakelse av deres interesser som ofre for mishandling. Kompetansesenteret er tiltenkt en viktig rolle i departementenes samlede innsats mot vold og vil bli et viktig samarbeidsorgan for den koordineringsenheten som er foreslått opprettet i Justisdepartementet. Dette sammen med de tiltakene som for øvrig foreslås, gjør at arbeidsgruppen ikke har funnet det hensiktsmessig å foreslå opprettet et eget kvinnevoldsutvalg. Jeg vil ellers, som ansvarlig statsråd i Justisdepartementet, fortløpende vurdere resultatene av handlingsplanen for å være sikker på at både dokumentasjonen av kvinnevold og handlinger mot kvinnevold virker.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Representanten har helt rett i at det er all mulig grunn til å rose kvinneorganisasjoner, andre frivillige organisasjoner og krisesenterbevegelsen for hva de har gjort. Det har iallfall gjort inntrykk på meg, og jeg vil tro også på andre. Det er helt rett at dette er komplekse spørsmål. Derfor bør man se denne handlingsplanen i sammenheng med den planen vi har laget, og som vil bli supplert før jul, som handler om tvangsekteskap. For det er ingen tvil om at det som skjer f.eks. i tilfelle bigami blant innvandrere – selv om det ikke er av stort omfang – og tvangsekteskap, handler i praksis, skåret gjennom alt, i hovedsak om vold mot kvinner. Det er det det handler om. Gjennom de ulike handlingsplanene legger vi nå nettopp opp til å se kompleksiteten. Vi vil også, når vi kommer tilbake til Stortinget i forbindelse med Seksuallovutvalget, se på de prostituertes situasjon. Ved nå å legge et koordineringsansvar i Justisdepartementet, går vi et skritt videre enn et utvalg, vi plasserer et politisk ansvar. Ved å trekke flere departementer sammen, og det kan også være andre enn dem jeg nevnte i sted – bl.a. med bakgrunn i det representanten nevnte – sørger vi for at vi kan være handlekraftige der vi skal være det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Med all respekt kan jeg ikke se at et eget utvalg kan bli mer handlekraftig og viktigere enn om en skaper et forpliktende samarbeid mellom statsråder som står politisk ansvarlig for det som skjer. Det handler dels om den handlingsplanen vi har snakket om nå, om kamp mot tvangsekteskap, som jeg definerte som i hovedsak å være vold mot kvinner, selv om det også er noen unge menn som rammes av dette, og jeg er enig med representanten i at vi har marginaliserte grupper som vi skal se mer på. Så jeg tror jeg kan si at det er det et meget sterkt engasjement i Regjeringen og blant de berørte statsråder for å følge opp. Jeg er likevel ikke blind for at det kan finnes andre tiltak vi trenger. Finner vi at vi gjør det, skal jeg love at vi også skal gjennomføre det, fordi vi er opptatt av å handle og få til de gode handlinger. Vi har lært veldig mye av dem som har skapt de handlingene. Selv føler vi at vi har brakt oss et skritt videre i systematiseringen, og jeg er enig med representanten i at det er mye som nå er i ferd med å komme ut i det åpne, som man ofte har jobbet med i stillhet. Det kan være vold mot kvinner i samliv, det kan være tvangsekteskapsdebatten. Dette er et gyllent øyeblikk, som vi bare må holde tak i, og representanten kan regne med at jeg har dypt engasjement i det.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Bakgrunnen for politiets pågripelse i den saken representanten Hedstrøm viser til, var at Ludvig Nessa hadde unndratt seg fullbyrding av en idømt straff ved å gå i dekning i et bedehus. Beslutningen om å gå til pågripelse i slike saker gjelder politiets oppfølging av et straffbart forhold og hører inn under påtalemyndigheten. Det samme gjelder i saker hvor det er aktuelt å gå til pågripelse i forbindelse med etterforskning av straffbare forhold, eller hvor det foreligger en anmeldelse fra kirken mot den som oppholder seg i kirkerommet uten kirkens samtykke. I forhold til asylsøkere som sitter i kirkeasyl for å unndra seg hjemsendelse, stiller dette seg annerledes. Her er det spørsmål om politiet skal gå til pågripelse for å effektuere et forvaltningsvedtak, og Justisdepartementet vil normalt ha full instruksjonsmyndighet. Jeg vil for øvrig understreke at det ikke i noen tilfeller er rettslige hinder for å pågripe personer som sitter i kirkeasyl, men at norsk lov gjelder innenfor kirkens bygninger. Ved Justisdepartementets brev av 4. mars 1999 til politimestrene ble det gitt nye retningslinjer for pågripelse av utlendinger som sitter i kirkeasyl og som har fått vedtak som innebærer at de skal forlate landet. Som det framgår av retningslinjene, vil det som hovedregel ikke være aktuelt for politiet å gå inn i kirker og bedehus for å gjennomføre pågripelser i slike saker uten kirkens samtykke. Dette standpunktet fikk også støtte av justiskomiteens flertall i Innst. S. nr. 67 for 1998-99. Jeg understreker at Regjeringens praksis ikke innebærer noen politisk eller juridisk aksept av ordningen med kirkeasyl, men utelukkende er begrunnet i et ønske om å respektere kirkens oppfordring om å verne om kirkefreden.
Odd Einar Dørum (Venstre), 1999-11-24:
Vi snakker om to forhold. Spørsmålet som ble stilt om Ludvig Nessa, handlet om hvorvidt man kan gå inn i en kirke for å unndra seg en pådømt straff. Svaret på det er nei – det kan man ikke. Det er helt klart i henhold til de retningslinjer jeg viste til, at det kan man ikke. Så er spørsmålet: Hva hvis man da gjør dette for å unndra seg et forvaltningsvedtak, altså etter utlendingsloven? Da er ikke dette en institusjon i rettslig forstand. Men det er slik at denne regjeringen med bred støtte i Stortinget har valgt, i en dialog med kirkens organer, å tillate kirkeasylet som en praktisk ordning, i respekt for kirkefreden og for det hellige rom. Men det er også slik at den norske kirkes struktur, er bygd på å styrke de lokale organer, og hvis menighetsrådene ønsker en annen situasjon, har de alle fullmakter til å handle slik som de synes er rett, enten ved å la noen bli eller ved å be om at forholdet i kirkeasylet opphører. Vi legger dette til grunn, og jeg har ikke tenkt å endre denne praksis.
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Eg tillèt meg å stille følgjande spørsmål til justisministeren: «Lægeforeningens president Hans Petter Aarseth og Bioteknologinemnda har reagert på det prøveprosjektet som no pågår i samband med behandling av gjenforeningssaker. Bakgrunnen er at dagens reglar for testing ikkje synest å vere tilstrekkeleg gjennomdrøfta. Vil statsråden føreta seg noko i høve til denne påstanden?»
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Eg takkar statsråden for eit grundig svar. Bakgrunnen for at eg stilte dette spørsmålet, er at vi i Arbeidarpartiet – med bakgrunn i m.a. det som blei påpeikt – er interesserte i å få statsrådens syn på om dette kunne vere eit brot på Den europeiske menneskerettskonvensjonen. Når Lægeforeningen går så sterkt ut at dei vil boikotte dei av legane sine som er med på prøveordninga, tykkjer vi at det kanskje er litt dryge straffereaksjonar på eit prøveprosjekt som myndigheitene ønskjer å sette i gang. Eg føler at her blandar ein på mange måtar legeetikk og rettstryggleik. Det første er nok viktig for Lægeforeningen, men for myndigheitene er både legeetikk og rettstryggleik viktig, og det gjeld her å sikre identifisering. Eg føler at gjennom det svaret som vart gitt, er vi trygge på at rettstryggleiken vert teken vare på(presidenten klubbar) (presidenten klubbar) Eg kunne tenkje meg å spørje statsråden kva tankar han gjer seg om Bioteknologinemnda(presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Astrid Marie Nistad (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
I og med at eg brukte for lang tid i stad, skal eg berre stadfeste at frå Arbeidarpartiet si side er det viktig at vi gjennomfører prøveprosjektet. Og med bakgrunn i dei møta som statsråden kan tenkje seg å ha, skal han vite at Arbeidarpartiet står bak at eit slikt prøveprosjekt blir gjennomført. Eg takkar for svaret.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Jeg har dette spørsmålet til justisministeren: «I 1997 ble det satt i gang et prøveprosjekt med sikkerhetsalarmer til voldsutsatte kvinner. Denne ordningen har vist seg å fungere godt for de 300 kvinnene som har fått alarmen. Alarmpakken er likevel ikke god nok fordi den mangler mobiltelefon og telefonsvarer og derfor ikke kan brukes ute. Vil statsråden ta initiativ til å utvide pakken, og vil statsråden gjøre ordningen permanent?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Jeg takker for svaret. Jeg oppfatter det som veldig positivt, og jeg oppfatter det også slik at dette er et område som justisministeren tar på alvor. Jeg er veldig glad for at ordninga skal videreføres. Jeg er også veldig glad for at han vurderer å utvide den til det offentlige rom, for det er jo slik at så lenge alarmen ikke kan brukes i det offentlige rom, begrenser det kvinners bevegelsesfrihet. Spesielt gjelder det kvinner med barn, og det er jo svært uheldig, for å si det mildt. Nå er også jeg kjent med at det her er en del tekniske problem, men de tekniske problemene er jo løst i Sverige og Danmark, ettersom jeg forstår. I Sverige finnes det en ordning hvor man med noen tastetrykk på en mobiltelefon får forbindelse med alarmstasjon, og denne forbindelsen lar seg ikke avbryte av den som utøver volden. Jeg vil utfordre justisministeren til å se på erfaringene fra Sverige, for jeg oppfatter det slik at han i hovedsak er enig med meg.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Handlingsplanen kan vi nok komme tilbake til og kommentere. Jeg er veldig glad for den holdningen som justisministeren viser. Men det er et annet problem jeg gjerne vil ta opp, nemlig at det er et misforhold mellom antall alarmer som er utlevert, og det vi vet om omfanget av vold mot kvinner. Det vi også vet, er at det er ulik behandling fra politikammer til politikammer. Det som er ganske typisk, er at ved de politikamrene hvor man virkelig tar vold mot kvinner på alvor, som f.eks. Bergen politikammer, er det lett å få alarm, mens vi på andre politikammer får høre at det er vanskelig å få alarm. Det viser jo at her trengs det mer informasjon, både til politi, til krisesenter, til de som er ofre, helsevesen osv., osv. Jeg vil gjerne utfordre statsråden og spørre, om han kan bekrefte én ting: Det er vel ikke slik at det er budsjett det står på hvorvidt kvinner skal få utlevert voldsalarm eller ikke?
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Vi fortsetter på temaet vold mot kvinner. Jeg har følgende spørsmål til justisministeren: «Medieoppslag har igjen vist at kvinner som er utsatt for vold, ikke får nødvendig oppfølging fra politiet, til tross for at vold mot kvinner er et av våre mest alvorlige samfunnsproblem. Sverige har hatt et eget kvinnevoldsutvalg der politiet ble trukket inn i arbeidet. Dette har ført til endrede holdninger til slike saker hos politiet. Vil statsråden ta initiativ til opprettelse av et utvalg som kan se på ulike virkemidler mot vold mot kvinner i et helhetsperspektiv, og der ulike aktører deltar?»
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Jeg takker for svaret. Jeg er sjølsagt glad for at Regjeringa nå legger fram en handlingsplan for å motvirke vold mot kvinner. Jeg betrakter det som et resultat av det mangeårige arbeidet som en rekke frivillige organisasjoner, ikke minst kvinneorganisasjoner og krisesenterbevegelsen, har gjort. Men hvis vi ser på mandatet til den gruppa som har utarbeidet denne handlingsplanen, ser vi at den tar utgangspunkt i privat vold og overgrep utført av ektefelle eller samboer. Det er en viktig del av det. Men så er det en rekke mangler. Vi kan se på oppslaget i VG i dag: Hva har Regjeringa tenkt å gjøre i forhold til de mest marginaliserte, de prostituerte, de som blir utsatt for den aller mest fornedrende og grove volden? Hva har Regjeringa tenkt å gjøre med den økende volden overfor innvandrerkvinner, og vil den se på hva slags tvangstrøye treårsregelen er for innvandrerkvinnene? Jeg stiller disse spørsmålene, for dette er komplekse spørsmål, som må tas på alvor.
Ågot Valle (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-24:
Jeg takker igjen for svaret. Disse problemene har vært tabubelagt i så mange år at det fremdeles er mange ting vi ikke vet og ikke forstår når det gjelder årsak til vold og hva det er som driver menn til vold. Derfor er det kjempeviktig ikke bare å sette ned et statssekretærutvalg, og ikke bare å ha et koordineringsutvalg – det er bra, men ikke bare det – men å få sammen alle de miljøene som kan drive forskning framover, som kan komme med tiltak, og som både vurderer de tiltakene som er, og ser om det trengs nye tiltak. Dette er et problem som vi begge er enige om er tabubelagt, som er komplekst og som aller mest er med på å holde kvinner på plass, i en underordnet stilling. Derfor blir vi så engasjert i forhold til dette. Jeg ber statsråden igjen vurdere et Kvinnofrid-utvalg, et kvinnevoldsutvalg(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Jeg vil få stille følgende spørsmål til kirke-, utdannings- og forskningsministeren: «Hva gjør statsråden for å fremme likestilling i det norske skoleverket?»
Karita Bekkemellem (Arbeiderpartiet), 1999-11-24:
Jeg vil takke statsråden for hans grundige svar. Jeg er glad for at han slår fast at det å fremme likestilling i skoleverket er et overordnet utdannings- og forskningspolitisk mål. Som statsråden sa, har vi i Norge fremdeles et sterkt kjønnssegregert arbeidsmarked. Selv om jenter i dag tar høyere utdanning, og vi vet at de også kommer ut med svært gode resultat, ser vi at når det gjelder yrkesvalg, er mønsteret veldig tradisjonelt. Jeg synes det er positivt at KUF vil utarbeide en rettledning som vil gjøre lærerne mye mer bevisst på det å få likestillingsperspektivet inn i skoleverket, og da er det også viktig at skolebøkene fremstår på en slik måte at det blir fokusert på likestilling. Men samtidig er det viktig at det utarbeides materiell som blir målrettet mot de ulike aldersgruppene i skoleverket. Det vil være svært viktig at materiellet som blir brukt, på et vis dekker opp lærere og elever. Helt til slutt: Jeg mener faktisk også at(presidenten klubber) (presidenten klubber)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Statsråden vil berre svare at han er samd i dei utdjupingane som representanten Bekkemellem Orheim gav av mitt svar.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Regjeringen har forutsatt salg av Villa Grande i statsbudsjettet for 1999. I forbindelse med revidert nasjonalbudsjett ble det foretatt en budsjettendring som følge av at anslått verdi for eiendommen var redusert fra 110 mill. kr til 70 mill. kr etter at den var erklært verneverdig av Riksantikvaren. Salgsprosessen utover høsten resulterte i et muntlig bud på 50 mill. kr på eiendommen, og Statsbygg la overfor Arbeids- og administrasjonsdepartementet fram spørsmålet om det kunne være aktuelt å gå ned i pris for å få solgt eiendommen. Regjeringen vedtok da å trekke eiendommen tilbake fra markedet. Kort tid etter Regjeringens vedtak ble det gitt et bud på 60 mill. kr på eiendommen. Dette budet ble senere høynet til 70 mill. kr. Basert på at det nå synes mulig å oppnå den prisen som er anslått i statsbudsjettet, har Regjeringen likevel vedtatt å selge Villa Grande. Ut over dette vil jeg vise til statsministerens svar til representanten Erik Solheim tidligere i dag angående et eventuelt salg og fremtidig bruk av Villa Grande.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 1999-11-24:
Eg vil fyrst imøtekomme representanten Bredvold på eitt punkt, og det er at kommunikasjonen mellom institusjonar og etatar alltid kan verte betre, og det kan den òg verte mellom statsrådar og departement, så der er representanten og statsråden samde. Når det derimot gjeld prosessen, ville det vore uansvarleg om ein ikkje førebudde å gje informasjon til Stortinget om at det såg ut som ein enda på ein heilt annan salssum – dersom ein skulle selje – enn det som låg i dei føresetnadene ein la fram for Stortinget. Slik Regjeringa vurderte det, ville det òg vere ein altfor verdifull eigedom, med stor symbolsk verdi, til å gå for ein for lav pris. Sjølv om det kan verke som det her har vore ein del fram og tilbake, kan ein finne gode grunnar for det, og difor trur eg at saka, slik den står i dag, vil verte handtert på ein god måte framover.