Knut Vollebæk (Kristelig Folkeparti), 2000-01-27:
I redegjørelsen for Stortinget den 20. januar rettet jeg oppmerksomheten mot de utenrikspolitiske hovedutfordringene jeg mente – og mener – Norge står overfor ved inngangen til et nytt årtusen. Disse omfatter forholdet til Russland og USA, utviklingen i Europa og behovet for et styrket internasjonalt samarbeid i en stadig mer globalisert verden. Bare gjennom et bredt internasjonalt engasjement vil Norge få innflytelse og kunne sikre nasjonale interesser og verdier. Det betyr at vi skal støtte opp om en stabil utvikling i nærområdene våre. Vi skal ta ansvar for og bidra til sikkerheten i Europa. Og vi skal ta vår del av ansvaret for internasjonal fred og utvikling, verne om menneskerettighetene og bidra til utviklingen av demokrati. WTO og UNCTAD er viktig her, og jeg kan forsikre representanten Nybakk om at det er lagt opp til omfattende konsultasjoner under UNCTAD X. Jeg vil imidlertid være noe varsom med å trekke den konklusjonen som representanten Solheim synes å trekke med hensyn til Utenriksdepartementets nokså altomfattende ansvarsområde for våre aktiviteter. EU-landene arbeider nå aktivt med å få på plass de midlertidige strukturene for EUs sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeid. Derfor holder vi løpende kontakt med det portugisiske formannskapet og de øvrige EU-landene. Jeg møtte, som kjent, den portugisiske utenriksministeren i Lisboa for tre uker siden, og vi hadde i forrige uke oppfølgende samtaler på embetsnivå. Vi møter også EU-landene mer uformelt. I neste uke vil det, som stortingsrepresentantene er kjent med, være et møte med representanter for NATO og med NATOs nestkommanderende, hvor vi vil ta opp nettopp utformingen av europeisk forsvars- og sikkerhetspolitikk. Jeg skal ikke gjenta alt jeg sa i min redegjørelse, men jeg ønsker å understreke at vi arbeider for at europeiske allierte som ikke er medlemmer av EU, får egne konsultasjonsordninger med de nye interimsorganene i tillegg til møtene som vil finne sted mellom EU og NATO. Det er viktig for oss at møtene legges opp regelmessig, at de er basert på en åpen og inkluderende holdning, og at dagsordenen for møtene er bred. Vi ser det som ønskelig at ordningene som blir etablert, tar utgangspunkt i det opplegget vi i dag har med Vestunionen. Vi ønsker også at samarbeidet på militær side utvikles i takt med det sivile. Representanten Petersen mente det fundamentale spørsmål er om vi får en fullgod løsning. Svaret på det vet vi ikke nå. Når forhandlingene er uttømt, vil vi måtte foreta en vurdering av dette spørsmålet og om det som vi har oppnådd, er tilfredsstillende for oss. I denne sammenheng er det viktig for oss at NATOs sentrale rolle for vår felles sikkerhet ikke svekkes. Det vil ta noe tid før EU vil kunne gjennomføre større militære krisehåndteringsoperasjoner på egen hånd. Men vi må også være forberedt på muligheten for at samarbeidet kan gå lenger enn såkalte Petersberg-operasjoner. Som jeg sa i redegjørelsen, vil imidlertid utviklingen på sikt kunne føre til at EU-landene i økende grad møter med samordnede standpunkter i alliansen. Sammen med andre allierte er det derfor viktig for oss at NATOs rolle som det sentrale forumet for diskusjon av forsvars- og sikkerhetsspørsmål bevares. Regjeringen ønsker å bidra på sin måte til det brede samarbeidet som nå utvikler seg over skillelinjer i Europa. Dette har vi gjort, og dette vil vi fortsatt gjøre. Vi har gitt praktisk bistand til en rekke av EUs søkerland, som en del av disse landenes forberedelser til medlemskapsforhandlingene. Dette vil vi fortsatt gjøre, i den grad kandidatlandene ønsker det. Ikke minst i forhold til Estland, Latvia og Litauen har vi både bilateralt og sammen med andre nordiske land vært med på å bygge opp sentrale institusjoner og strukturer, bl.a. på justis-, miljø- og energiområdet. Parallelt har vi styrket det bilaterale samarbeidet med alle søkerlandene. Vi bruker også aktivt de virkemidlene vi har til rådighet. Regjeringen ser nå på hvordan vi fremover kan styrke samarbeidet med og støtten til kandidatlandene. Representanten Lønning undret seg over at Norge kunne gi sin støtte til EUs utvidelse. Jeg må innrømme at jeg forstår ikke den undringen. Når disse landene ønsker medlemskap, ville det skape motsetninger og nye skillelinjer i Europa hvis ikke disse ønskene ble tatt på alvor. Det er derfor etter mitt og Regjeringens syn nettopp i Norges interesse å støtte opp om denne prosessen, fordi det har med europeisk sikkerhet og stabilitet å gjøre – og slik sett også med norsk sikkerhet og stabilitet å gjøre. Dette vil Regjeringen for øvrig komme tilbake til i den Europa-meldingen som legges frem til høsten. Vi har allerede tatt initiativ til strategier for samarbeid med både søkerlandene og Russland, i tråd med det bl.a. representanten Blankenborg ønsket. Stabil politisk utvikling og økonomisk fremgang i Russland er av stor betydning for Europa og Norge. Vårt største naboland er i dag preget av den nye politiske situasjonen som oppstod etter president Jeltsins avgang, av krigen i Tsjetsjenia, av regionalisering og av store økonomiske og sosiale utfordringer. Vi kjenner ikke utfallet av alt dette, heller ikke hvordan utviklingen i russisk innenrikspolitikk vil påvirke landets utenrikspolitikk. Regjeringen legger imidlertid stor vekt på å videreutvikle samarbeidet med det nye lederskapet i Russland, og foretar derfor nå en gjennomgang, som jeg nevnte, av Russland-politikken. En slik gjennomgang varsler ingen omfattende omlegging. Men det er behov for å se nærmere på de målsettingene vi har, og ikke minst virkemidlene. Jeg tenker her i første rekke på Samarbeidsprogrammet for Sentral- og Øst-Europa. Jeg viser her også for så vidt til den budsjettdebatten vi hadde i Stortinget 10. desember i fjor, og vil komme tilbake til Stortinget med saken på et senere tidspunkt. Situasjonen i Nordvest-Russland og Barentssamarbeidet vil fortsatt stå sentralt. Norge har særlige interesser å ivareta i nordområdene, og Regjeringen vil derfor videreføre konsentrasjonen av innsatsen i dette området. Handlingsplanen for atomsaker og arbeidet med næringsspørsmål som fiskeri, transport og industri vil også stå sentralt. Representanten Blankenborg spurte om mulighetene for å synliggjøre Norge etter OSSE-formannskapet. Medlemskapet i Sikkerhetsrådet vil være en slik mulighet. Nå er dette ikke et mål i seg selv, som representanten Solheim var inne på, men vi mener at Norges plass i Sikkerhetsrådet for perioden 2001-2002 er en naturlig følge av vår vilje til å ta ansvar i internasjonalt samarbeid. Som medlem av Sikkerhetsrådet vil Regjeringen at Norge bidrar til en styrking av FNs og Sikkerhetsrådets rolle og legitimitet, i en verden som vokser stadig tettere sammen. Behovet for et sterkt FN er større enn noensinne, noe bl.a. de to nye FN-rapportene om Rwanda og Srebrenica, som også representanten Solheim henviste til, så klart viser. Dette krever at FN tar tak i de store utfordringene verdenssamfunnet står overfor, som fred, fattigdom og utvikling. Skal FN klare å stanse nye folkemord, er det på disse områdene hovedinnsatsen må settes inn. Effektiviseringen av FN-apparatet må gjennomføres i tråd med fokuseringen på disse hovedoppgavene. Sammen med særlig de andre nordiske landene vil Norge fortsatt engasjere seg sterkt i dette reformarbeidet. Representanten Solheim spurte også hva vi vil med medlemskap i Sikkerhetsrådet. Vi skal være nøkterne når det gjelder Norges mulighet til å påvirke dagsordenen i Sikkerhetsrådet. Det er slik at internasjonale begivenheter i stor grad dominerer. Likevel har vi en del målsettinger: Medlemskap vil gi oss en ny plattform for arbeidet med grunnleggende verdier som demokrati, menneskerettigheter og rettsstatsprinsipper. Medlemskap vil gi oss en ny plattform for arbeidet vårt med fred og forsoning. Medlemskap vil gi oss en stemme når internasjonale konflikter diskuteres i Sikkerhetsrådet. Vi vil derved kunne gjøre vårt for å sikre FNs legitimerende rolle for bruk av makt. Medlemskap vil gi oss en strategisk plassering når mandatet for sammensatte fredsoperasjoner skal etableres. Vi har kompetanse fra deltakelse i ulike og kompliserte operasjoner, bl.a. på Balkan. Medlemskap vil gi oss muligheter for å bidra til å øke Sikkerhetsrådets effektivitet gjennom et nærmere samarbeid med regionale organisasjoner, hvor vi kan trekke på erfaringene fra OSSE-formannskapet. Medlemskap vil gi oss en anledning til å intensivere arbeidet med hovedsatsingsområdene for norsk utviklingshjelp, bl.a. behovet for utvikling og fredsbyggende innsats i Afrika. Valget finner som kjent sted i høst. Kandidatsituasjonen er langt fra enkel. Det er fire kandidater til de to vestlige plassene, nemlig Irland, Italia, Tyrkia og Norge. Skal vi lykkes, er det nødvendig med en systematisk innsats overfor FNs medlemsland. Dette arbeidet vil ha høyeste prioritet i månedene fremover. Så langt har vi fått bred støtte for vårt kandidatur, men det er vanskelig å spå om utfallet.