Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2009-06-02:
Jeg vil også benytte anledningen til å takke interpellanten for å ha tatt opp et veldig viktig tema, nemlig den alvorlige menneskerettighetssituasjonen i Burma. Jeg har merket meg at utviklingsministeren har varslet en kursendring i norsk burmapolitikk. Han vil ha økt fokus på å skape økonomisk utvikling og på framvekst av burmesisk middelklasse. Venstre deler i utgangspunktet hans tro på dialog og skepsis til isolasjon. Ved flere anledninger har jeg fra denne talerstol gjort meg til talskvinne for dialog, også med dem vi ikke liker å snakke med. Dette bygger på en grunnfestet tro på at dialog er mer effektivt enn isolasjon for å påvirke autoritære regimer i riktig retning. Når det gjelder Burma, har norsk politikk vært å invitere til dialog parallelt med målrettede sanksjoner. Sanksjonene er tenkt å ramme militærjuntaen og ikke det brede lag av befolkningen. Den varslede kursendringen innebærer nå, så vidt jeg kan se, en økt vektlegging på dialog og mer økonomisk samkvem for å fremme middelklassen. Den skal bidra til å bevirke endringer i Burma. Jeg er enig i utgangspunktet til utviklingsministeren. Flere tiår med isolasjon av regimet har ikke gitt de ønskede resultater. Ved flere anledninger har det vært håp om endringer i Burma, men hver gang har juntaen kommet tilbake og strammet grepet ytterligere for å gjenvinne kontrollen. Tiden for nytenkning og for å prøve å tenke ut noe annet synes dermed moden. Jeg stiller meg derfor i prinsippet ikke avvisende til utviklingsministerens kursendring. Jeg forutsetter imidlertid at han i sin kontakt med regimet vektlegger hensynet til menneskerettigheter og grunnleggende politiske rettigheter for det burmesiske folk. Vi må gå inn i dialogen med en klar og kompromissløs holdning til hva vi vil formidle til regimet. Vi må ikke gå på akkord med etiske prinsipper eller godta at de modereres og relativiseres. Et annet tema som tas opp i interpellasjonen, er skritt som kan tas for å få nedsatt en internasjonal granskingskommisjon om anklagene om krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten i Burma. Dette støtter jeg. Jeg mener at en slik kommisjon med fordel kunne ha blitt nedsatt flere steder i verden, f.eks. i Kongo og på Gaza. Men jeg innser samtidig at dette kan bli et tveegget sverd. Opprettelsen av en slik kommisjon kan nemlig få den anklagende part til å forskanse seg ytterligere bak sine sikkerhetsvakter og stramme grepet enda mer overfor sin befolkning. Det kan her vises til arrestordren mot president al-Bashir i Sudan som anklages for forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser i Darfur. Dette er første gang en sittende statsleder får utstedt en arrestordre mot seg av Den internasjonale straffedomstol, ICC, siden den ble opprettet i 2002. Mye tyder på at arrestordren ikke har bidratt til å dempe volden i Darfur eller gjøre det humanitære arbeidet i regionen lettere. Jeg tror ikke at nøkkelen til endring i Burma ligger i kursendringen som utviklingsministeren har varslet, eller i granskingskommisjonen om anklagene om krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. Jeg tror nøkkelen ligger et helt annet sted, og flere har nevnt det før meg. Jeg tror det er Kina som besitter denne nøkkelen. Gjennom våpensalg, økonomisk hjelp og samhandel har Kina vært Burmas viktigste allierte. Kina har dessuten, sammen med andre land, holdt en beskyttende hånd over dette regimet ved å nedlegge veto eller stemme mot resolusjonene i FN rettet mot Burmas regime. Jeg mener derfor at Norge, sammen med andre land, bør legge et større press først og fremst på Kina, men også på India og ASEAN-land, for å få dem til å bruke sin innflytelse overfor regimet i Burma. Enkelte signaler kan tyde på at flere av disse landene ikke lenger er like tålmodige med militærjuntaens overgrep, og at de begynner å se på den som en belastning. Sett i lys av dette kan et større internasjonalt press mot disse landene, for å få dem til å bruke sin innflytelse overfor Burma, være svært effektivt.