Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2010-12-09:
I dag skal vi i denne sal sette punktum for en sak som på sett og vis har versert i offentligheten en stor del av høsten. Jeg mener det er på tide. Jeg skal straks gå inn i sakens kjerne: spørsmålet om statsrådene Navarsete og Riis-Johansens forhold til inhabilitet eller habilitet i forbindelse med pengegavene til Senterpartiet. Men jeg vil først komme med noen overordnede betraktninger. Norsk politikk er preget av kompromiss og samarbeid. Det er vår kultur og vår historie som legger til rette for det. Men noen ganger er politikken hard. Den er fylt av strid og preget av uforsonlighet – av og til fordi mye står på spill, andre ganger fordi interessemotsetningene ikke kan opphøyes og løses i form av kompromiss. Denne saken og komiteens innstilling har et slikt preg. Regjeringspartiene er rett og slett uenig med opposisjonen nær sagt fra begynnelse til slutt. La meg for øvrig presisere at når jeg i denne sammenheng snakker om opposisjonen, innbefatter ikke det Kristelig Folkeparti. Det er stor forskjell på den tilnærmingen som Kristelig Folkeparti har hatt i denne saken, og den fra den øvrige opposisjonen. Nå mener vi selvsagt at opposisjonen konstitusjonelt sett har det vi kan kalle for angrepets rett. På samme tid står vi i stortingsflertallet støtt når vi for vår del påberoper oss forsvarets rett. Våre merknader i innstillingen speiler denne retten. Vi presenterer et politisk forsvar av de aktuelle statsrådene fra Senterpartiet, men merknadene våre er mer enn et pliktskyldig forsvar. Vi mener at komiteens behandling har gitt oss rett. Dette har blitt en overdrevet sak – ja, mye kritikk og mistenkeliggjøring som i ettertid viser seg å savne saklig grunnlag. Ikke på noe punkt, med ett tydelig unntak for brudd på partiloven, viser komiteens behandling at de berørte statsråder har vært inhabile, eller at embetsførselen har vært i strid med konstitusjonell praksis. Sakens kjerne er slik: Senterpartiet har mottatt økonomisk støtte fra to offentlig eide kraftselskaper. Den ble innrapportert som partistøtte, men pengeoverføringene fra Eidsiva Energi og Troms Kraft var i strid med lov om visse forhold vedrørende de politiske partier – altså det som kalles for partiloven. Det er, som saksordføreren sa, selvsagt ikke akseptabelt, og det er kritikkverdig. Kritikken må rettes både til Senterpartiet og til de aktuelle selskapene. Senterpartiets ledelse har tatt selvkritikk på dette og har betalt tilbake pengene da det ble klart at støtten var lovstridig. Vi er i innstillingen tydelig på at dette lovbruddet er kritikkverdig. Selvsagt er vi det. For loven er ikke bare soleklar på dette punktet, men den er også fornuftig og innlysende. Det skal ikke være mulig for offentlige selskaper å finansiere politiske partier, og i forlengelsen av dette: Det skal ikke være mulig for politikere å påvirke offentlige selskaper til å mele sin egen kake. Dette handler til syvende og sist om folkestyrets legitimitet. Loven er laget og vedtatt for å hindre korrupsjon på dette punktet, og jeg gir tydelig uttrykk for at jeg håper at vi slipper flere slike saker i norsk politikk. Vi tåler rett og slett ikke flere. En samlet opposisjon mener i innstillingen at Senterpartiets ulovlige partistøtte reiser spørsmålet om sanksjoner skal være utelukket, selv om støtten ble tilbakebetalt. Det er tillagt partilovnemnda å benytte den sanksjonen som innebærer å tilbakeholde statsstøtte. De legger videre til grunn at partilovnemnda bør vurdere disse spørsmålene. Ut fra hva lederen i nemnda selv har uttalt i mediene og det faktum at det nå er sendt ut et høringsnotat om endringer i partiloven, finner jeg det ikke naturlig å komme med en slik henstilling nå fra min side. Det er mer naturlig at vi diskuterer sanksjonsformene på generelt grunnlag når den nye loven kommer til behandling. Men denne delen av saken ligger allikevel bortenfor Stortingets konstitusjonelle kontrolloppgaver. Det viktigste i denne saken har da også vært de mulige konsekvensene denne ulovlige partistøtten har hatt for spesielt statsråd Navarsete og statsråd Riis-Johansens embetsførsel. En statsråd er, både konstitusjonelt, parlamentarisk og politisk, ansvarlig for de beslutninger hun eller han fatter. I beslutningssituasjonen plikter de å være habile. I vår sammenheng har spørsmålet om habilitet både en juridisk og en politisk dimensjon. Vi merker oss at Justis- og politidepartementets lovavdeling har vurdert Navarsetes og Riis-Johansens habilitet som følge av pengestøtten fra Eidsiva Energi og Troms Kraft til Senterpartiet og funnet den juridisk i orden. Det slås fast at de to statsrådene ikke har vært inhabile i de berørte sakene. Lovavdelingen er autonom. Den nyter tverrpolitisk respekt gjennom skiftende tider og bør også i denne saken ha krav på å bli tatt på alvor. Men som vi allerede har hørt i replikkordskiftet, tillater opposisjonen seg plutselig i denne saken å trekke Lovavdelingens autoritet i tvil fordi et par jurister har hatt innsigelser, og de er behørig sitert i merknadene fordi de trenger dem som vitner. Men opposisjonen bruker i mange andre saker, som jeg også sa i replikkordskiftet med representanten Foss, Lovavdelingen på den helt motsatte måten. Hva er dette? Det er et uttrykk for, som jeg sa i replikkordskiftet, og som jeg gjentar i innlegget mitt, at opposisjonen trenger den type mistenkeliggjøring også av regjeringens lovavdeling for å kunne dokumentere sine påstander og politiske insinuasjoner. Det er ikke å opptre med alvor og sindighet, vil jeg si. Det er tvert imot å gjøre saken til et politisk spill. I merknadene gjør opposisjonen et poeng av at habiliteten handler om noe mer enn det juridiske. Det er også helt åpenbart korrekt, men i dette tilfellet er ikke det spesielt relevant. Verken korrespondansen mellom komiteen og de aktuelle departementene eller den åpne kontrollhøringen har dokumentert at de aktuelle statsrådene har opptrådt på et vis, gjort vedtak og fattet beslutninger som er i strid med det som kalles riktig og god embetsførsel. Det er ikke engang sannsynliggjort. Tvert imot, og derfor – og bare derfor – har de berørte statsrådene stortingsflertallet og regjeringspartienes fulle tillit. Vi registrerer også at opposisjonen, til tross for sine sterkt kritiske merknader, ikke lar saken munne ut i noen form for ministerstorm. Dette taler også sitt eget språk og er nok en tydelig demonstrasjon på at opposisjonen ikke har hatt noe grunnlag for sin sterke kritikk. Så til habilitet i forhold til hva vi egentlig spør om i denne saken. Det dreier seg om hvorvidt de økonomiske bidragene fra Eidsiva Energi og Troms Kraft har ført til at saken som vedrører disse selskapene, har blitt behandlet på en upartisk måte, og om de to selskapene har nytt politiske fordeler av sine økonomiske bidrag. Svaret på det hovedspørsmålet er nei. Det er opposisjonens – eller rettere sagt – vår alles plikt å forfølge statsråder ved mistanke om slett embetsførsel. Men kontroll- og konstitusjonskomiteen må også ivareta sin rolle, framstå med en viss sindighet. Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre gjør etter mitt syn ikke dette i denne saken. De tre partiene går faktisk så langt at de beskylder – og det hørte vi representanten Foss gjenta her i sitt innlegg og i replikkene – et politisk parti for å ha planlagt ulovligheter. «Med åpne øyne,» sa representanten Foss. Når man sier slikt i Stortingets sal, må man kunne belegge det, rett og slett – for å si det litt folkelig. Det går heller ikke an å lese innstillingen på dette punktet annerledes, når det står at fornybarprosjektet er konstruert for å skaffe penger til Senterpartiets valgkamp. Det er, som jeg har sagt, virkelig å gå langt, all den tid fornybarprosjektet ble initiert av bransjen selv, en bransje som neppe tenkte valgkamp for Senterpartiet, men en god valgkamp for deres sak: fornybar energi. La meg i denne forbindelse minne om et par ting. For det første: Demokratifinansieringsutvalget slo i sin tid fast at partiene må ha adgang til «å inngå mer eller mindre forpliktende politiske avtaler – også med samarbeidsparter som ønsker å bidra med generell økonomisk støtte». Jeg var selv medlem av dette utvalget og fulgte denne diskusjonen nøye. Dette hadde noe med hele det politiske miljøet og forholdet til bidragsytere å gjøre. Det var ikke noe ønske fra utvalget på noe punkt å mistenkeliggjøre at politiske partier mottok støtte, og dermed beskylde dem for å være korrupte, direkte eller indirekte. Utvalget anbefalte imidlertid at partiene skulle avgi en erklæring om at det var inngått slike avtaler. Paradoksalt nok var det i en slik erklæring eller rapport at det framkom at støtten fra de to selskapene var ulovlig. De færreste planlegger for ulovligheter for i ettertid å rapportere dem til offentligheten. Dette viser tydelig at Senterpartiet ikke planla dette for å få partistøtte. Påstanden om dette er ikke noe annet enn en politisk insinuasjon, uten politisk dokumentasjon, uten faktisk dokumentasjon. Det ble også understreket i den replikkvekslingen vi hadde. Representanten Foss svarte ikke konkret på dette spørsmålet. For det andre er det viktig å merke seg at det kom fram under høringen at saker som behandles av Olje- og energidepartementet innenfor feltet fornybar energi, er så sterkt lovregulert at skjønnsutøvelse fra politisk ledelse så å si nesten er umulig – slik statsråden sa i høringen. Det betyr at statsråd Riis-Johansens mulighet til å påvirke beslutninger til fordel for de to selskapene ikke hadde latt seg gjennomføre selv om han hadde visst og villet det slik. Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre sier i sine merknader følgende: «(...) dersom statsråd Riis-Johansen hadde kjent til at de to kraftselskapene hadde vært bidragsytere til fornybarprosjektet, hadde han trolig vært inhabil.» (...) Trolig vært inhabil – igjen en insinuasjon. De går ikke lenger, for de kan ikke dokumentere det. Det er igjen et eksempel på det som hele innstillingen og representanten Foss’ innlegg dokumenterte. Dette er et politisk angrep på Senterpartiets statsråder uten et konkret politisk dokumentert innhold, for ikke engang her kan de slå fast at det har vært dårlig embetsførsel fra Riis-Johansens side. Igjen demonstreres det at dette egentlig ikke er en sak, men et politisk angrep. La meg bare legge til et punkt vedrørende habilitet i forhold til utnevnelsen av Mørkved Rinnan til styreleder i Avinor, som også Foss var inne på. Det kommer tydelig fram at Mørkved Rinnan ble foreslått av et konsulentselskap som Samferdselsdepartementet hadde engasjert i forbindelse med at Avinor trengte ny styreleder – for øvrig ikke en uvanlig måte å gjøre det på. Det var altså ikke statsråden, ikke engang hennes embetsverk, men et konsulentselskap som først fant Mørkved Rinnan – antakelig fordi han var kvalifisert, ikke minst fordi han hadde vært styremedlem i Oslo Lufthavn Gardermoen og dermed kjente fagområdet. I høringen spurte representanten Foss statsråd Navarsete om navnet til Mørkved Rinnan sto i det dokumentet som var partiinternt. Det bekreftet statsråden. Men det å mistenkeliggjøre det i retning av at dette var koblet opp mot denne utnevnelsen, er igjen en insinuasjon, som jeg mener ikke hører hjemme i stortingssalen. Det er ikke grunnlag for å gjøre en slik kobling, og det kan ikke være slik i et lite politisk miljø som det norske er, at når man vet om et navn, man har hørt om et navn og siden utnevner denne, kan det mistenkeliggjøres. Jeg antar at representanten Foss, som har vært regjeringsmedlem og medlem av Høyre og norsk politikk gjennom mange år, har hørt mange navn og kjenner mange folk, men likevel, selvfølgelig, med full legitimitet har kunnet utnevne folk til forskjellige verv uten at noen i denne sal har ment at dette var en form for urimelig kobling. Jeg sier dette så tydelig, for jeg synes ikke dette kan sies her i Stortinget eller i en stortingsinnstilling uten at man kan dokumentere påstanden mer konkret og mer skikkelig enn det som faktisk er gjort. Det er viktig for meg å presisere at kontroll av makt og kritikk av maktmisbruk er blant Stortingets selvfølgelige kjerneoppgaver, og jeg innser at dette er spesielt viktig i en tid med flertallsregjering. Her har Stortinget et felles ansvar – et ansvar jeg mener posisjonspartiene har vist og tatt i hele denne perioden. Men med ansvar følger også alvor. I dette legger jeg at Stortingets karaktermerke skal være prinsippfast og etterrettelig atferd. I denne saken mener jeg, på bakgrunn av det jeg har sagt, at det kan reises tvil om så har vært tilfelle. Tidvis har det virket som om behovet for å henge ut og tvile på både oppriktige forklaringer og ekte unnskyldninger har tatt overhånd. For vår – flertallets – del har det vært riktig og viktig å påpeke at brudd på partiloven er påvist og innrømmet, men at dette ikke i sin tur har medført kritikkverdig embetsførsel fra de aktuelle statsrådenes side. Dette har komiteen brukt god tid på å undersøke. Intet nytt er kommet fram under komiteens behandling eller under høringen. Nå sier jeg at det er en tid for alt. Nå er tiden kommet for å legge dette bak oss, utvide synsfeltet og ta fatt på nye oppgaver og nye utfordringer.