Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2010-03-19:
Saken reiser jeg fordi det er en veldig viktig sak for Norge som energinasjon, men en sak som i veldig liten grad blir forsøkt forankret politisk i Stortinget, selvsagt fordi EUs fornybardirektiv ikke trenger å være innom Stortinget mens Regjeringen behandler det, men også fordi Regjeringen heller ikke har lagt fram noen energimelding de siste fire og et halvt årene der de har fått de eventuelle signalene som Stortinget måtte ha i en slik prosess. Norge har utvilsomt et stort energipotensial. Dette er en av næringene Norge skal leve av uansett om olje er en del av energipotensialet eller ikke. Hvordan stokker vi da bena riktig for å utløse dette energipotensialet og bruke EUs fornybardirektiv på en mest mulig positiv måte i den prosessen? Og ikke minst: I og med at det hagler visjoner i denne prosessen, hvordan skal vi gjøre det på en måte der vi også tjener penger på det og ikke bare skal redde verden? For det mangler ikke på visjoner og mål i den norske energidebatten. Spørsmålet er: Klarer vi å nå det vi selv setter oss som målsettinger? Senest i går ble vindkraftmålet på 10 TWh gjenstand for ny oppmerksomhet. Det målet som har stått i mange år, i over ti år, blir ikke nådd. Vi kommer faktisk bare knapt en tredjedel på vei. Har vi bygd tillit til kraftbransjen for å klare å innfri nye målsettinger? Debatten rundt småkraft og grønne sertifikater tyder ikke på det. Debatten rundt biodiesel tyder ikke på det. Det faktum at vannkraften har dårligere rammebetingelser i dag enn for fire og et halvt år siden, tyder ikke på det. Målsettingene for vindkraften er heller ikke akkurat egnet til å bygge tillit. Er vi realistiske i måten vi tilnærmer oss denne debatten? Hvis vi ser på miljøvernminister Solheims reise til Rogaland i valgkampen der han sa at Hywind-møller er et eksempel til etterfølgelse, og at det skal bidra til at Norge hjelper EU med å innfri sine 2020-mål, er ikke det akkurat veldig realistisk. Det har heldigvis energiministeren bekreftet i en tidligere debatt. Når vi ser Regjeringens teknologikrav til nye gasskraftverk i Norge, er det også fullstendig urealistisk teknologisk, og gjør at tilliten mellom bransjen og myndighetene og rammevilkårene som myndighetene tilbyr, ikke er bra nok og dermed ikke bidrar til at vi får utviklet og utnyttet det potensialet vi har. I denne debatten ønsker jeg derfor at statsråden skal gi til kjenne hvilke mål han har når Regjeringen jobber overfor EU i denne sammenhengen, slik at Stortinget enten kan applaudere de målene og virkemidlene han tar opp, eller gi korrektiv. EU har i sitt fornybardirektiv en maksgrense når det gjelder krav for fornybar energi på 50 pst. Er det et mål Norge vil kjempe for skal gjelde også for Norge? Da har vi allerede innfridd fornybardirektivet. Eller skal en legge seg på de resultatene Norge allerede har? Eller skal en legge seg på den veksten som mange andre land får, som også vil bety at Norge skal opp i rundt 70 pst. og gjerne over det på fornybar energi? Det er vesentlige forskjeller på hva som kreves politisk, og hva som kreves av bransjen avhengig av hvilke målsettinger en har. Jeg tror bransjen hadde satt pris på å få vite litt hvordan Regjeringen tenker. Det hadde i hvert fall jeg og jeg tror også Stortinget. I denne forbindelse: Hva slags forventninger om ny kraftproduksjon mener Regjeringen vi skal kunne ha? Hvilke forventninger har Regjeringen rundt markedets behov for kraft? Hvis det ikke er en viss sammenheng mellom disse, kan man risikere at vi får skyhøye strømpriser hvis kraftproduksjonen blir for lav i forhold til markedets behov, eller man kan forvente at strømprisene blir veldig lave hvis produksjonen blir for stor i forhold til markedets behov. Når vi ser på det som skjer rundt oss, ser vi at finnene holder på å ferdigstille et kjernekraftverk som vil gi 13 TWh ny kraft. Det norsk-svenske grønne sertifikatmarkedet – hvis det kommer i funksjon og fungerer som man ønsker – skal gi anslagsvis 20–25 TWh ny kraft. Så er det mange som snakker om at Norge alene kan spare 10–12 TWh i strømforbruk gjennom enøktiltak. Det er ikke noen veldig tydelig industrisatsing, så hva som skjer der, vet vi ikke. Men vi vet at klimakvoteloven, slik den ligger nå, ikke akkurat stimulerer til økt industriproduksjon i Norge. Vi er usikre på hvor mye kabelutveksling det vil komme i løpet av de neste tiårene. Men vi vet at i det i de nærmeste årene vil bli ferdigstilt ca. 8 000 MW kraftproduksjon i Norge, mens utvekslingskapasiteten kun øker med rundt 4 000 MW. Det betyr at kraftbalansen i Norden vil bedres betydelig. Det er for så vidt veldig bra, for den forsyningssituasjonen vi har hatt i vinter, har ikke vært akseptabel på noen måte. For forbrukerne er det hyggelig når strømprisene går ned, men for investorene, som er de som til slutt skal innfri Norges fornybarforpliktelser overfor EU, vil det være uheldig, hvis de går og frykter at prispresset vil være så stort at det blir ulønnsomt å bygge ut ny kraft utover det som allerede er i kjømda. Derfor er det også greit at Regjeringen i arbeidet med EUs fornybardirektiv kan presentere noenlunde realistiske anslag for forbruk og produksjon, slik at vi i hvert fall kan sannsynliggjøre at det vil være en viss balanse som gjør at det vil være interessant for nye investorer å komme på plass. Det er ikke nok bare å si til bransjen: Invester nå, før vi skal innfri EUs fornybardirektiv, og så kommer rammebetingelsene. Den 12. januar 2010 uttaler Statoils sjef for ny energi, Alexandra Bech Gjørv, til Dagens Næringsliv: «Problemet er at norske regjeringer i ti år har sagt at de ønsker vindutbygginger, og at det kommer levelige rammebetingelser, stol på oss. Mange selskaper har brukt uhorvelig mye tid og ressurser på utredning i tillit til de politiske signalene, men så langt har det ikke skjedd så mye. Når en ser hvor mye ressurser vi har brukt på en kjempestor norsk portefølje, føles det litt meningsløst.» Ergo er ikke tilliten på plass. En må være mer konkret. Så er det mange som regner med at uansett hva norske investorer er villig til å ta, vil EU ha et betydelig importbehov som følge av sine forpliktelser i fornybardirektivet. Det tror jeg er ganske sannsynlig. Samtidig har f.eks. energi- og miljøkomiteen nettopp vært i England og sett at engelskmennene er svært seriøse når de snakker om sine vindkraftutbygginger til havs. De har en større betalingsvilje når det gjelder dette, enn det vi har i Norge, naturlig nok. Norge har langt billigere ressurser å utnytte først, og dermed er det ikke grunn til å ta de dyreste tingene først i Norge. Men hvis det da viser seg, når alt kommer til alt, at England og andre land er villige til å gjøre ganske kostbare investeringer for å nå sine fornybarmål, viser faktisk rapportene fra EU at de sannsynligvis vil overinnfri sine målsettinger. Da forsvinner litt av argumentene, der mange har sett for seg at tyskere og engelskmenn vil ha gode incentiver til å komme og investere i norsk fornybar energi, ergo: EU skulle bidra med kapital til norske kraftprosjekt for å innfri EUs fornybarmål. Ja, hvis de klarer å gjøre dette selv, er den eneste grunnen til at utlendinger vil kjøpe norsk kraft at de kan kjøpe den billigere hos oss i markedet enn det de kan produsere den selv i en markedssituasjon. Det er ingen grunn til at de skal bidra med kapital til å bygge ut selve kraften. Da må en også spørre seg når det gjelder de visjonene som en har om havvindmøller, som man har om andre ting som vil kreve subsidier: Vil norske skattebetalere være veldig fornøyd hvis vi bruker skattebetalernes penger til å finansiere kraftprosjekt som vi i tillegg må selge med tap til det europeiske markedet? Det er perspektiv som en må ta med seg i vurderingen når vi forhandler oss fram til de fornybarforpliktelsene vi vil påta oss. Det er ingen grunn til at norske skattebetalere skal bruke penger for å subsidiere kraftprosjekt i Norge for å selge dem med tap til utlandet. Og det er ingen grunn til at EU vil komme med gratis penger til Norge hvis de kan innfri sine forpliktelser selv. De har sannsynligvis akkurat de samme tankene i bakhodet som vi har når vi snakker om fornybare energiprosjekt i Norge, at vi skal utvikle verdikjeder og næringer. Det er et argument for at de i enda større grad vil ønske å ha ting innenfor EU framfor å betale andre for å gjøre jobben, for har de det innenfor sine egne land, får de også en større grad av verdikjeden. Her er det mange usikkerhetsmoment. Jeg har mine synspunkt på hvilke prioriteringer som må gjøres. Jeg tror Norge må satse betydelig på vannkraft. Jeg tror vi skal ha en skånsom satsing på vinkraft og på bioenergi. Jeg tror vi skal ha en teknologiutviklingsinnsats både når det gjelder CO2-rensing, og når det gjelder havvindmøller. Men vi må være realistiske med hensyn til hvilke målsettinger vi har for dette, så det ikke blir en kostbar symbolgreie for å redde verden når verden egentlig ikke har behov for å bli reddet, fordi den klarer seg selv. Da gjelder det igjen for Norge at de ressursene vi setter inn innenfor energisituasjonen, innenfor miljøtiltak, gir best mulig avkastning på lang sikt, og ikke blir kostbare monument over handlingsvilje, men manglende analyse på kort sikt. Derfor ønsker jeg – og ser fram til – å høre statsrådens tilnærming til EUs fornybardirektiv. Hvilke målsettinger har han selv? Hvilke forventninger har han når det gjelder kraftmarkedet, sånn at våre målsettinger blir realistiske i forhold til andre lands behov?