Jan Bøhler (Arbeiderpartiet), 2016-06-16:
Når vi snakker om å ønske velkommen, som vi gjør i høy grad i nabolagene der jeg bor, i Groruddalen, der flertallet har minoritetsbakgrunn, handler det å ønske velkommen og å leve sammen også om å stille opp for hverandre og bry seg om hverandre. Det er å vise respekt. Å være venner er å engasjere seg i hverandres liv, også når det gjelder dem som faller utenfor. Den stortingsmeldingen vi behandler i dag, har en tittel som angår arbeidslivet, og det er noen grupper jeg særlig har bekymring for når det gjelder deltakelse i arbeidslivet. Det framkommer av Statistisk sentralbyrås statistikk av 9. mai i år at blant førstegenerasjons kvinner fra bestemte land er arbeidsdeltakelsen alvorlig lav. Blant somaliske kvinner er det 22 pst. arbeidsdeltakelse, ifølge SSB. Blant kvinner fra Afghanistan, Irak og Pakistan er det tilsvarende tallet i overkant av 30 pst. Sammenlignet med kvinner fra land som Sri Lanka og India, der det ikke er aktive miljøer som står for islamistisk ekstremisme, er arbeidsdeltakelsen to–tre ganger så høy. Da må vi ta inn over oss at det er et press, en kultur, noen problemstillinger i de førstnevnte miljøene. Vi må støtte de kvinnene. Det er ikke for å ta noen, men vi må støtte de kvinnene, gi dem redskaper for å stå imot press, slik at de får en klarere oppfatning og kan gi klarere beskjed til dem som presser dem, om at de må si ja til tiltak Nav kommer med, til opplegg i arbeidslivet. Selv om det selges alkoholholdig drikke, f.eks. øl, i en butikk, på et hotell eller en restaurant, om det selges kjøtt som ikke er halal, eller man på en eller annen måte må være i kontakt med menn, så må man ta imot jobben. De må vite at det er regelen i det norske samfunnet for at man skal ha en inntekt. Vi vil støtte de kvinnene som kan si klart fra til dem som presser dem, at sånn er det. Jeg er helt sikker på at de fleste ønsker å stille opp, ønsker å bidra, ønsker å jobbe. Dette bekymrer meg. Jeg besøkte et arbeidstreningskurs for kvinner der jeg opplevde disse problemene på nært hold. Jeg har senere spurt meg for hos Nav-medarbeidere, som forteller meg om dette, og da ofte anonymt. Men også Nav-ledere har uttrykt dette, bl.a. tjenestedirektøren Bjørn Gudbjørgsrud, i en artikkelserie i Aftenposten i 2014. Jeg opplever samtaler, senest for en uke siden, med Nav-medarbeidere som forteller at de diskuterer dette mye, og at det er usikkerhet knyttet til hvordan de skal håndtere det når noen sier nei til tiltak av ulike religiøse grunner. Det er klart at det skal være et skjønn, men hvis det skjønnet blir veldig forskjellig fra saksbehandler til saksbehandler, fra avdeling til avdeling og fra kontor til kontor, er det en usikkerhet som ikke er bra, og som gjør at de ekstreme miljøene som er til stede i enkelte deler av samfunnet vårt, kan gi inntrykk av at det går an å følge de religiøse reglene, og presse kvinnene ytterligere. Jeg mener det er viktig at vi er positive, at vi bryr oss, at vi ønsker velkommen og er gode venner, men da må vi også snakke om den typen utfordringer. Jeg vil påstå at det er mine beste venner der jeg bor, som forteller meg om disse tingene. Vi må snakke om det. Med tanke på f.eks. Sverige og parallellsamfunn er den største feilen vi kan gjøre, ikke å snakke om det. Vi skaper fordommer hvis folk ikke opplever at vi snakker om dette på en troverdig måte. Jeg er veldig glad for at kommunalkomiteen i Stortinget tar det opp enstemmig i innstillingen i dag. Det kan selvsagt angå andre problemstillinger enn dem jeg tar opp også. Det er en enstemmig innstilling fra kommunalkomiteen om å be regjeringen utarbeide tydeligere retningslinjer for dem som jobber i førstelinjen i Nav på dette feltet. Jeg hadde en interpellasjonsdebatt med arbeids- og sosialministeren, hvor hun sa at hun bl.a. ville se på folketrygdloven og skape hjemmel der for at disse retningslinjene skal bli tydeligere helt ute i førstelinjen. Dette er ikke for å ta noen eller for å skape motsetninger, men tvert imot for å bygge ned motsetninger og gi grunnlag for at alle grupper skal kunne delta for fullt i arbeidslivet. Jeg tror at vi da må stille opp også for dem som presses av ekstreme miljøer, samme hvor de hører hjemme, om det er på den ene eller den andre siden i politikken eller på andre områder.