Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2008-02-26:
Stadige meldinger fra flere sykehus om avvikling av og nedskjæring i behandlingstilbud og stillingshjemler og om nedleggelse av sykehus og sykehusavdelinger hører vi rundt i hele landet. Dette skaper utrygghet i befolkningen, og det harmoner dårlig med de signaler som statsråden gav før jul da vi vedtok statsbudsjettet for 2008. Da ble det sagt at sykehusene får en reell vekst i pasientbehandlingen på 1,5 pst. fra 2007 til 2008 - hvilket statsråden gjentok i dag. Nødvendige omstillingsprosesser skulle ikke gå ut over pasienttilbudene. Allerede uken etter kom de første varslene om nedskjæringer. Dagens situasjon krever et langt større politisk grep og en langt sterkere politisk styring fra Regjeringen enn det vi hittil har sett. Men hva er så problemene? Er det for lite penger? Er det for dårlig styring og ledelse av sykehusene? Er det mangel på samhandling mellom kommunenes helsetjenester og sykehusene? Er det kommunene som er for dårlig rustet til å ta imot pasientene som kommer fra sykehusene, eller for den del til å hindre at de sendes til sykehusene? Er det finansieringssystemet som virker mot sin hensikt? Er det sykehusene som overbehandler? Sannsynligvis finnes svaret i en kombinasjon av disse forklaringene og kanskje flere andre. Kristelig Folkeparti har i alle fall ved flere anledninger etterspurt en justering av sykehusreformen, fordi det i dag har blitt for mye butikk og for lite politikk når det gjelder styring. Noen svar har statsråden påpekt i dag, men det er oppsiktsvekkende at hun ikke med ett ord nevner finansieringssystemet, som er modent for revisjon, eller mangel på styring og ledelse, som det ikke bare er akuttmottakene som lider under. Evalueringen av sykehusreformen har vist at produktiviteten og aktivitetsutviklingen er blitt bedre, men prioriteringspraksisen synes ikke å ha blitt utjevnet mellom de regionale helseforetakene. Det er imidlertid blitt mer ensartet praksis innad i de fleste helseforetakene. Noe urovekkende er det at lavere prioriterte grupper har fått relativt størst reduksjon i ventetid, noe som tolkes som en forverring av prioriteringspraksis. Statsråden sier i dag det motsatte - at rettighetspasienter får hjelp først, men at ventetiden går opp. Jeg ser fram til å få se nærmere på disse nye tallene. Sykehusreformen har så langt ikke hatt noen klar virkning på samhandlingen mellom de to forvaltningsnivåene. Vi ser at halvparten av økningen i antall pasientopphold fra 2001 til 2004 kan tilskrives at flere pasienter får behandling. Den andre halvparten kan tilskrives flere opphold pr. pasient, og mye av dette er reinnleggelser. Vi ser at fokusering på økonomi helt ned på avdelingsnivå på sykehusene er styrende for prioritering og kvalitet i helsetjenesten. Sosial- og helsedirektoratet uttrykte bekymring for dette i sin rapport om innsatsstyrt finansiering, som ble lagt fram i fjor. Innsatsstyrt finansiering var ment som et styringsverktøy for de regionale helseforetakene. Det har aldri vært ment som et prioriteringsverktøy for lønnsomme og ulønnsomme pasienter. De nedskjæringene og omstillingene som nå - uten en helhetlig konsekvensutredning - foreslås på en rekke sykehus for å få budsjettene i balanse, er ikke måten å styre sykehussektoren på. Regjeringen må nå gjennomgå erfaringene vi har så langt med sykehusreformen og - ikke minst - finansieringssystemet, og komme med forslag til justeringer av reformen. Vi må få et finansieringssystem som legger opp til større grad av sammenheng mellom helsetjenestene, fra forebygging til behandling til rehabilitering og ettervern. Det trengs en forsterket styring med innholdet og prioriteringene i helsepolitikken, både fra Stortingets og Regjeringens side. Dette etterspørres også fra sykehusenes side. Dagens system skaper ikke tillit i befolkningen, selv om statsråden til stadighet sier at hun har tillit til helseforetakene. Men vi kan ikke overlate alt dette til helseforetakene. For Kristelig Folkeparti er det viktig å understreke at omstillinger og endringer selvfølgelig må være en politisk styrt prosess, ut fra geografiske, klimatiske og medisinskfaglige forhold, og ikke utelukkende ut fra økonomi. Det trengs et system som hindrer at økonomi blir styrende for behandlingen som gis på den enkelte avdeling. Det må bli slutt på å prioritere lønnsomme operasjoner i stedet for å prioritere de sykeste pasientene. Helt til slutt: Tiden er inne for å ta noen grunnleggende grep. Slik det er i dag, opplever mange pasienter seg som kasteballer mellom ulike nivåer i systemet. Det trengs et finansieringssystem som henger bedre sammen på tvers av nivåene i helsetjenesten. Videre må det som skjer i sykehusene, ses i sammenheng med det som skjer i kommunene. Uten en opprustning av helsetilbudet i kommunene vil det bli et for stort trykk på sykehusene.