Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2016-03-31:
Jeg begynner naturligvis med å vise til representanten Christensens innlegg, som jeg stiller meg 100 pst. bak. Så vil jeg, før jeg går til sakens realiteter, også slutte meg til det som representanten Lundteigen sa om alvoret i de forskjellige forslagene. Jeg vil ikke si det spesielt relaterer seg til det vi snakker om i denne saken, for det var veldig mange godt forberedte forslag, gjennom Lønning-utvalget og på annen måte, men rent generelt vil jeg slutte meg til det. Det bør være et alvor i det å foreslå grunnlovsforslag, som har en noe annen autoritet enn det tradisjonelt har. Det er mange grunnlovsforslag som etter hvert viser seg ikke å ha den autoriteten som de bør ha, også i de respektive partigruppene. Så jeg slutter meg til det synspunktet. Fordi det ble sagt med ettertrykk fra representanten Raja at det var ikke pent, eller at det foregikk hestehandel i forbindelse med språkdiskusjonen knyttet til Grunnloven, vil jeg si jeg er uenig i det. Det var en faglig og politisk uenighet om det skulle gjøres, men å kalle det for hestehandel har jeg behov for å distansere meg fra, for det mener jeg det ikke er grunnlag for å si fra Stortingets talerstol. Så har jeg sagt det. Det er bra for Norge og bra for Stortinget at det ikke er noen uenighet om Grunnlovens autoritet og betydning i det norske samfunnet. Det er en av grunnplankene i norsk demokrati at det tverrpolitisk aldri har blitt satt spørsmålstegn ved Grunnlovens autoritet og betydning for det norske samfunnet. Også på tvers av alle partiskiller føler jeg meg veldig trygg på at alle mener at dette er å forstå som folkets lov, det er den loven som har den hensikt å ivareta borgernes rettigheter opp mot myndighetene, altså opp mot oss, og andre myndigheter. Det var det som var bakgrunnen for den meget omfattende og gode revisjonen og fornyelsen av Grunnloven som vi hadde for ca. et år siden i forbindelse med grunnlovsjubileet, da Stortinget vedtok en rekke paragrafer som nettopp styrker det enkelte menneskets posisjon i forhold til makthaverne, altså alle menneskerettighetsspørsmålene. Det var på tide, vil jeg si, at Det norske storting på det tidspunktet tok inn menneskerettighetsspørsmål som inntil da ikke hadde hatt den nødvendige grunnlovsbeskyttelsen. Jeg vil legge til, uten at jeg utfordrer til noen debatt om det nå, at det var under en ganske betydelig politisk diskusjon og kamp. Det var ikke uten videre slik at vi fikk disse tingene på plass, men vi fikk det på plass, og det ble bred enighet om det. Det var viktig og bra. Så mer til nerven i den aktuelle situasjonen som vi diskuterer her i dag. Det er en linje mellom den diskusjonen vi hadde, etter mitt skjønn iallfall, i forbindelse med vedtakelsen av § 89, og det vi diskuterer nå. § 89 kom betimelig på plass, endelig vil jeg si, ved at Grunnloven fikk en autorisering av det som har vært utviklinga i norsk rettspraksis gjennom mye mer enn 100 år – altså at domstolene har en rett og plikt til å tilse at det som skjer, er i tråd med Grunnlovens bestemmelser. Det var det også mye diskusjon om, men vi har fått det på plass. Det er fint at vi har gjort det. Så kommer spørsmålet: Hvordan er den myndigheten å forstå? Jeg satt på plassen min og tenkte på om jeg skulle bruke dette uttrykket, for det er et alvorlig uttrykk, men langt på vei er det grunnlag for å si at dette handler om Stortingets autoritet og dermed den folkevalgte maktens autoritet også – ved siden av at vi har gitt våre rettsinstanser denne fullmakten. Det som denne diskusjonen i dag handler om, er om det folkevalgte storting skal ha en mulighet – med Grunnlovens bestemmelse i hånd – til å si at her må vi gjøre visse begrensninger og ikke bare lene oss på hva Høyesterett sier. Jeg respekterer og forstår de argumentene som føres i marka av et stort flertall i Stortinget mot dette, men jeg mener at tida kommer til å modnes på dette punktet. Det handler om å ivareta den folkevalgte makts mulighet til å være med og definere hva som blir utviklinga, slik som representanten Christensen så godt sa. I dag har vi ikke en slik lovhjemmel. Vi kan kanskje – og jeg sier kanskje – gjøre det uten en slik lovhjemmel hvis situasjonen skulle kreve det, men det ville være mye mer rettsriktig å gjøre det hvis man har en grunnlovsbestemmelse som gir Stortinget en slik autoritet. Det avviser flertallet, og presidenten og andre som har ansvaret for Stortingets autoritet og den folkevalgte makts autoritet i det norske samfunn, burde tenke igjennom akkurat dette argumentet. Her står Arbeiderpartiet overraskende nok alene, vil jeg si – overraskende nok. Det er ikke slik at vi mener at vi skal gis en mulighet til å undergrave Grunnloven, som ligger i flertallets argumentasjon, slik jeg hører det fra talerstolen nå. Det er det motsatte det handler om. Det er å gi Grunnloven en bestemmelse som gjør at vi håndterer dette eventuelt på en slik måte at den er rettsgyldig, og at vi ikke oppfører oss i strid med Grunnlovens intensjon. Så sier bl.a. representanten Raja at vi trenger ikke den bestemmelsen, for vi har et system som fungerer utenfor Stortingets hånd, i virkeligheten. Det er et system som fungerer, og det har fungert bra, for med denne utviklinga gjennom norsk rettspraksis og gjennom den praksis som Høyesterett har etablert også etter at denne diskusjonen kom i gang i Stortinget, har det begynt å etablere seg en rettsorden her. Den er jo ikke et problem i dag, slik som representanten Christensen sa. Jeg mener ikke det, Arbeiderpartiet mener ikke det. Men når vi nå diskuterer disse spørsmålene, og forslagene er fremmet, mener jeg fra mitt ståsted at det ryddigste og riktigste ville være å si at jo, vi skal ha en slik begrensningsparagraf for nettopp å greie å imøtekomme de utfordringene som eventuelt måtte komme. Dette er argumentasjonen, og den mener jeg står veldig sterkt, og den står først og fremst i Grunnlovens tradisjon. Grunnloven er den loven som nettopp skal gi oss retningslinjer for hvordan vi skal håndtere disse sakene i framtida, og at ikke «bare» Høyesterett skal håndtere dette på egen hånd og etablere en praksis som de allerede har gjort, gjennom de eksemplene som representanten Christensen viste til. Da må vi selvfølgelig akseptere dem, men hvordan utviklinga vil bli, vet vi ikke. Hvis vi ikke har en grunnlovsrett til å kunne gå inn og se på ting i gitte situasjoner og håndtere det slik som den folkevalgte makt burde gjøre, står vi svakere som folkevalgt forsamling ved neste korsvei. Dette er argumentene. Derfor hadde jeg lyst til å si dette. Det er helt i tråd med hva representanten Christensen sa, men jeg sier det med mine ord på en annen måte. Jeg skulle ønske iallfall at – jeg skjønner at dette blir nedvotert – dette modnes, og det er det som er bakgrunnen for at Arbeiderpartiet, slik som Christensen annonserte, kommer til å fremme dette forslaget på nytt, for dette kan ikke Stortinget la passere.