trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Nils Kristen Sandtrøen (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Nasjonalforsamlingen vår, Stortinget, er en arena for interessekamp. Det handler om hvordan vi skal bruke de pengene vi har, om de skal komme det brede lag av befolkningen til gode eller om samfunnets ressurser og penger skal samles på færre hender. Det er jo en ærlig sak å ha ulike syn på hvordan fordelingen skal være. Jeg har mye mer respekt for politiske motstandere som er ærlige på hva de tenker, og jeg har ganske stor respekt for det sitatet jeg nevnte i stad, den uttalelsen som Torbjørn Røe Isaksen kom med tidligere som sosialpolitisk talsperson, hvor han var åpen om at han mener at Norge tåler økte forskjeller. Senere har Høyre lagt om til en retorikk som forsøker å tilsløre det som er Røe Isaksens og partiets ærlige mening. Det samme opplever vi fra representanten Hagerup. Det er i denne salen helt ulike syn på lover og hvordan vi skal fordele ressursene. La meg ta tre eksempler. Her om dagen diskuterte vi om vi skal ha en lov som sørger for at fylker har et eget ansvar for å følge opp store bedrifter som skal nedlegges, det som kalles omstillingsloven. Grunnen til at Arbeiderpartiet er for den, er at vi representerer interessene til arbeidstakere og lokalsamfunn over hele landet. Da er det viktig for oss at hvis det er en mulighet for å redde en bedrift, skal vi sørge for fortsatt aktivitet og arbeidsplasser. Høyre representerer interessene til dem som har formuer, og da er det logisk at det er en fordel å kunne flytte vekk de pengene uten noen form for hindre og ekstra tidsbruk på å skulle følge opp lokalsamfunnene og mulighetene for videre drift. Det er en ærlig sak, men vi er uenige. Det samme går på forvaltningen av naturressursene våre i Norge. Arbeiderpartiet prioriterer at naturressursene skal bidra til verdiskaping, arbeidsplasser og sysselsetting. Høyre representerer ideen om at det skal kunne være et formuesobjekt som man skal kunne kjøpe og selge etter eget forgodtbefinnende. Det er også en ærlig sak, men det har veldig ulike konsekvenser. Det betyr f.eks. for min region og mitt fylke at Høyre-politikere støtter opp under at store skogeiendommer skal kunne kjøpes og selges uten at det er noe krav til lokalt eierskap og dermed verdiskaping og tilbakevirkende ringvirkninger for folk flest. Vi er uenige. Det samme er tydelig hvis man ser på Høyre-medlem Pål Atle Skjervengen. Han har sagt at sosial dumping nærmest bare er en teoretisk abstrakt idé. Men så legger han til at hvis det bidrar til å presse lønninger ned på et lavt europeisk nivå, er han allikevel for.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2019-12-05:
Ja, takk for påminnelsen! Jeg tar opp mindretallsforslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Er statsråden enig med Arbeiderpartiet i at denne saken er et grelt eksempel på urett som bør rettes opp?
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
For to år siden ble det sagt fra Høyre og Fremskrittspartiet at oppfølgingen av NOU-en skulle gå raskt, og at denne saken skulle prioriteres. Mener statsråden at to år er «raskt»?
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Jeg takker for svaret. Jeg har respekt for at det tar tid, men jeg opplever jo da at statsråden ikke vil anbefale sine samarbeidspartier og sitt eget parti å støtte Arbeiderpartiets løse forslag om at ny lov må komme før sommeren 2020, og at en må sikre gjenopptakelsessakene, slik vedtaket sier. Likevel hadde det nå vært fint om vi kunne få en begrunnelse for hvorfor dette ikke er mulig.
Maria Aasen-Svensrud (Arbeiderpartiet), 2019-12-05:
Jeg vil bare tilføre til mitt innlegg at jeg på vegne av saksordføreren selvfølgelig skulle ha takket forslagsstilleren for et godt forslag og komiteen for arbeidet med saken. Presidenten får rett og slett unnskylde representanten, som gikk forbi denne parlamentariske skikken. Det er litt sent på kvelden i en aktiv periode for Stortinget nå før jul.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Først takk til saksordføraren for eit godt arbeid med saka. Vi i Senterpartiet støttar framlegget i representantforslaget vi handsamar i dag. Vi har tidlegare støtta eit likelydande framlegg. Komiteen synest å vere einig i at dagens regelverk ikkje er godt nok tilpassa gjenopptakingssaker, og at dette må rettast opp. Eg har forståing for at det har vore tidkrevjande for departementet å utarbeide eit framlegg til ny lov om valdsoffererstatning. Det er mange ulike problemstillingar departementet må ta stilling til. No begynner det likevel å ta for lang tid før framlegget kjem, og eg meiner det er nødvendig å leggje meir press på regjeringa i saka. Når det er sagt, er eg positiv til utsegnene frå regjeringspartia om at vi kan forvente at ei ny lov om valdsoffererstatning blir lagt fram for Stortinget i løpet av 2020. Eg meiner likevel at vi må kunne gå lenger enn det representantane frå Høgre og Framstegspartiet vil. Det bør kome tydeleg fram av Stortingets vedtak i dag at framlegget om ny lov om valdsoffererstatning skal sikre at valdsoffererstatninga omfattar valdsoffer frå eldre saker og gjenopptakingssaker. Eg viser til innlegget frå representanten Aasen-Svensrud, som grunngjev dette godt. Senterpartiet støttar det lause framlegget frå Arbeidarpartiet.
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Statsråden var i innlegget sitt bekymra for at såkalla nødvendige endringar blir forseinka. Vi i Senterpartiet vil opplagt forseinka endringar vi meiner er dårlege, men bakgrunnen for forslaget vårt no er eit opplagt behov for at reformer blir sett mykje meir i samanheng. I brev til komiteen av 14. oktober skreiv statsråden at det allereie går føre seg «prosesser som gir oss oversikt over sammenhengen mellom ressurssituasjonen og fremtidig kompetansebehov i politiet og påtalemyndigheten, domstolene og kriminalomsorgen». I grunngjevinga si snakkar statsråden likevel om dei ulike ledda i straffesakskjeda kvar for seg og ikkje om samanhengen mellom desse. Men det er nettopp det siste vårt representantforslag handlar om. Kan statsråden gjere greie for kva slags konkrete prosessar som skjer, og for samanhengen i straffesakskjeda, som er i gang?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Eg takkar for eit engasjert svar. Korleis vurderer justisministeren det ressursmessige forholdet mellom politiet og påtalemyndigheita, domstolane og kriminalomsorga i dag? Og ser han den problematikken som eg har nemnt i innlegget mitt, knytt til at straffesaksrestansane i politiet er eit reelt problem? Og ikkje minst: Kva vil det bety for domstolane og kriminalomsorga om, og helst når, denne proppen i politiet losnar?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Eg oppfatta ikkje at eg fekk svar på akkurat spørsmålet om denne proppen som losnar, for det i alle fall vi oppfattar når vi høyrer dei varsla som no kjem frå politidistrikta, er at straffesaksrestansane har bygd seg opp mykje – politiet slit ordentleg – samtidig som det skal leggjast ned både domstolar og fengsel fordi vi ikkje har nok saker. Spørsmålet er eigentleg: Den dagen det plutseleg losnar ein propp og politiet leverer langt fleire saker – om vi kan gå ut frå at effektiviteten kjem opp etter kvart – vil ikkje det føre til at domstolane kjem til å ha behov for ressursar og plass til å ta unna desse sakene, og likeins at ein har fengselsplassar til dei som eventuelt skal sone på grunn av desse straffesakene?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Sentraliseringa av justissektoren gjer at ein stadig større del av utgiftene blir lagde over på næringsliv og innbyggjararar, som er nøydde til å reise mykje lenger for å få tak i både advokattenester, for å skaffe seg pass, for å møte opp til rettssak eller for å melde inn saker til politiet. Eg kunne tenkje meg å høyre frå statsråden om han meiner det er greitt at utgifter som han sjølv forventar å spare inn på justisbudsjettet, i staden blir lagde over på næringslivet og innbyggjarane?
Jenny Klinge (Senterpartiet), 2019-12-05:
Eg klødde etter å få ein replikk til. Det eg hadde lyst til å seie aller sist, er at eg kunne ha tenkt meg at statsråden kunne seie at det mandatet som vart gjeve til Domstolkommisjonen, ikkje på nokon måte la føringar for strukturendringa, ikkje ei einaste nedlegging, for det har vi absolutt oppfatta, iallfall vi i Senterpartiet, men det kan jo hende at vi er tungnæme. I særmerknadene frå Høgre og Framstegspartiet i den saka vi behandlar i dag, står det følgjande. «Disse medlemmer viser til at omtrent hver eneste NOU enten skytes ned før arbeidet er påbegynt, mens arbeidet pågår, eller før politikerne har lest en setning av utredningen. Disse medlemmer finner det paradoksalt at de samme partiene likevel vil bestille nye utredninger. Disse medlemmer mener en mer seriøs behandling av eksisterende NOUer vil kunne gi svar på mange av spørsmålene som forslagsstillerne ønsker belyst i dette forslaget.» Eg vil bruke anledninga til å kome med nokre råd om korleis regjeringspartia kan gå fram for å redusere risikoen for at utvalsrapportar blir skotne ned. Mandatet og samansetjinga til utvala som blir sette ned, har nemleg stor betyding for resultatet. Når det gjeld mandat, går det ikkje an at regjeringa legg sterke føringar om eit visst resultat og deretter påstår at dei sjølve ikkje har teke stilling til konklusjonen, når utvalet etter kvart legg fram rapporten sin i tråd med mandatet som regjeringa har laga. Viss ein ønskjer eit ope resultat, legg ein rett og slett ikkje denne typen føringar i mandatet. At det er ulike synspunkt representert i eit utval, er ein styrke, ikkje ei svakheit. Det er viktig at ulike synspunkt får bryne seg på kvarandre. Slik får vi fram gode vurderingar for og imot, og ikkje minst gjev dette eit betre grunnlag for å kome fram til gode løysingar. Utan meiningsbryting kan analysen bli for einsidig, sjølv om dei som sit i utvalet, er aldri så flinke. Dessverre har vi sett at regjeringa ikkje har vore særleg god til å sikre brei representasjon, f.eks. frå distrikta. Høgres eigen statsminister kom nyleg med følgjande kloke utsegn: «Både bosted og arbeidsmiljø påvirker perspektiver og kunnskapstilfang, dette gjelder også for fageksperter. Regjeringen må derfor bli flinkere til å hente faglig ekspertise fra miljøer utenfor hovedstadsregionen.» Eg håpar at ein ved framtidige utgreiingar tek innvendingane våre til følgje. Det er betre med utval som deler seg i innstillinga si, og som grunngjev dei ulike synspunkta grundig og godt, enn at dei kjem med einsidige tilnærmingar. I tillegg bør ein unngå føringar om at det skal gjerast sentraliserande strukturendringar allereie i mandatet til utval som blir sette ned.
Frida Melvær (Høyre), 2019-12-05:
Regjeringa gjennomfører viktige endringar i justissektoren. Politireforma er kanskje den viktigaste og mest nødvendige reforma av norsk politi i historia. Reforma trengst for å tilpasse politiet til eit nytt kriminalitetsbilde. Vi gjer òg eit arbeid i kriminalomsorga. Vi byggjer opp kapasiteten og utvidar moglegheitene for alternativ soning på behandlingsinstitusjon, heimesoning og bøteteneste. Vi sender rekordmange utanlandske kriminelle til soning i heimlandet sitt. Alt dette har ført til at fengselskøane no nærmast er vekke. Fleire domstolar har frivillig valt å slå seg i hop for å levere betre tenester. Ein politisk uavhengig domstolskommisjon har nyleg levert ei utgreiing med forslag til fleire samanslåingar. Regjeringa har ho til behandling og ser på kva vi kan gjere for å fordele sakene betre, behandle dei raskare og auke rettstryggleiken, noko dei frivillige samanslåingane viser er mogleg å oppnå. Forslagsstillarane meiner regjeringa ikkje ser endringane som vert gjorde, i samanheng, og vil setje ned nok eit utval for å vurdere balansen i straffesakskjeda. For det fyrste er det justisministeren sitt daglege ansvar å sørgje for balanse mellom politi, domstolar og kriminalomsorg. Vi treng ikkje eit utval som skal vurdere dette. Skal vi setje ned utval for alle problemstillingar som måtte dukke opp, gjer vi våre øvste politisk ansvarlege meir eller mindre arbeidslause. Då lagar vi oss i so fall eit nytt politisk system. For det andre registrerer eg svært mange saker der opposisjonen ønskjer å setje ned utval for både det eine og det andre. Kanskje er det på tide at enkelte politikarar no roar litt ned på denne iveren etter å setje ned utval. Eit utval består av dei fremste ekspertane i landet på sine bestemde område. Vi må bruke ekspertane våre klokt, og vi må bruke dei der dei verkeleg trengst, sånn som f.eks. ved vurderingar av korleis vi kan oppnå betre sakshandsaming og auka rettstryggleik. For det tredje vert det litt rart å setje ned eit utval før politireforma i det heile er gjennomført. Vi må bruke ressursane våre godt, og som politikarar bør vi òg kanskje vise at vi kan stå i viktige endringar gjennom heile løpet.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-07:
Eg har gleda av å setja fram eit representantforslag på vegner av representantane Audun Lysbakken, Karin Andersen, Solveig Skaugvoll Foss og meg sjølv om omgåande innføring av vidare rett til pleiepengar i perioden etter barnets død.
Solfrid Lerbrekk (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-07:
Eg skal ikkje bruka særleg lang tid på å gjera greie for opposisjonens syn, som me i SV står inne i i denne saka. Det er veldig klart gjort greie for både i merknader og av tidlegare talarar. Eg vil berre kommentera at det òg er barnetillegg i den gamle pensjonsordninga, som er teke vekk. Det er ikkje særleg omtalt. Det er ikkje noko SV er for, men me har valt å setja våre krefter inn på det forslaget som føreligg i saka, for det er viktigare. Men me hadde ikkje gjort alt det resterande på same måten sjølve.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-11-07:
Bakgrunnen for denne saken er et representantforslag fra Senterpartiet om kontantenes stilling i samfunnet, og jeg vil takke komiteen for samarbeidet. Kontantene har en viktig rolle i samfunnet, og forbrukerne bør kunne betale med kontanter i de situasjonene hvor vi har en berettiget forventning om det, og der det er hensiktsmessig. Regjeringen har varslet at de vil utrede en eventuell lovendring i finansavtaleloven som styrker eller presiserer kontant betaling, og komme tilbake til Stortinget på egnet måte. Flertallet mener derfor at intensjonen med dette lovforslaget er ivaretatt i den jobben regjeringen allerede har varslet, og vil derfor ikke støtte forslaget. Hvor langt retten til kontant betaling bør gå, og hvordan disse grensene skal trekkes, bør etter vårt syn vurderes grundig og i sammenheng med de mange områdene hvor det gjøres betalinger i dag. For eksempel er det ikke anledning til kontant betaling i nettbutikker eller når man leier en elsparkesykkel rett utenfor Stortinget. Satt på spissen: Det å sette opp betalingsautomater på Voi og Lime er neppe en framtidsrettet løsning. Som pekt på i komiteens innstilling blir kontanter mindre og mindre benyttet i dagens samfunn. Sømløse digitale betalingsmåter via mobil eller bankkort har ført til forenkling for både bedrifter og kunder. I 2015 rapporterte Norges Bank at sedler og mynt i omløp summerte seg til en verdi av litt over 50 mrd. kr. I 2018 var verdien på rundt 45 mrd. kr. Pilene pekte nedover for bruk av kontanter i Norge i takt med den digitale utviklingen. Jeg vil avslutningsvis vise til arbeidet Norges Bank gjør rundt dette med en digital sentralbankvaluta. Jeg mener at dette arbeidet er viktig og bør prioriteres i fortsettelsen.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-11-07:
Senterpartiets forslag om kontanter, om å styrke folks mulighet til å få betalt med kontanter, og at det også skal ha konsekvenser hvis en ikke legger til rette for at folk skal ha mulighet til å betale med kontanter, er et særs viktig forslag. Selv om kontanter er et tvungent betalingsmiddel i Norge, opplever stadig flere folk at de ikke får gjort opp med kontanter – at det blir vanskeligere for dem å gjøre opp med kontanter. En ser hoteller som markedsfører seg som kontantfrie, en ser restauranter, og en ser andre bedrifter. Det seneste er Vy. Denne uken kom det et oppslag i avisen Telen i Telemark om besteforeldre som måtte kjøre seks mil til barnebarnet sitt, som hadde penger til å betale for en bussbillett, men som ikke fikk gå på bussen og betale, fordi en nektet å ta imot kontanter. Dette griper inn i folks hverdag i Norge hver eneste dag. Regjeringen har hatt rikelig med muligheter til å komme med egne forslag, men har trenert og skjøvet det ut i tid. Når Senterpartiet har tatt opp dette, gang etter gang, har en sagt at dette må vi vurdere nærmere, dette må vi komme tilbake til. Da Senterpartiet foreslo dette parallelt med behandling av finansmarkedsmeldingen i vår, var tilbakemeldingen fra flertallet i finanskomiteen at dette er et interessant forslag, dette må vi bruke litt mer tid på i komiteen. Og når man da går inn i forslaget i komitébehandlingen, sier en at nei, vi skal ikke gå inn i forslaget likevel, dette må vi skyve ytterligere ut i tid – til en ny prosess, til etter den nye finansavtaleloven, som tar vinter og vår og stadig blir forskjøvet. Imens opplever folk i hverdagen at de ikke får ivaretatt sine behov. Selvsagt er det mange som bruker elektroniske betalingsløsninger i sin hverdag, men vi må ha et samfunn som er tilrettelagt for alle, både med den valgfriheten som kontanter gir, og med den beredskapen som kontanter gir. Når Vipps er nede på 17. mai, når nettbanker er nede, når andre elektroniske betalingssystemer ikke er til å stole på i mange situasjoner, føler mange en trygghet i kontanter. Den tryggheten er det viktig at vi må styrke, og det må få konsekvenser når en ikke følger opp. Jeg vil innstendig be Stortinget om å handle nå – ikke utsette det nok en gang, til nye prosesser, nye utredninger. Vårt forslag gir også rom for fleksibilitet til å finne praktiske løsninger, men vi må styrke folks mulighet til å kunne betale med kontanter. En har ventet lenge nok nå. Jeg tar opp forslaget fra Senterpartiet.
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-11-07:
Jeg merket meg at statsråden sa at regjeringen ikke har noen ambisjon om at Norge skal bli kontantfritt. Det er bra. Problemet er at det er en rekke virksomheter i Norge som markedsfører seg med den ambisjonen. Det er også statlig eide selskap som markedsfører seg med den ambisjonen. Det siste er Vy, som det har vært flere oppslag om den senere tiden. Og når representanten Bjørnstad sier at det ikke er akseptabelt hvis folk ikke kan få gjøre opp med kontanter, hva mener statsråden? Er det akseptabelt at tenåringer som har kontanter med seg til å gjøre opp for en bussbillett, ikke kan få bli med på bussen, men må vente på besteforeldre som er mange mil unna?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-11-07:
Nå spør jeg i første omgang hva som er dagens situasjon innenfor eksisterende lovverk. Kontanter er et tvungent betalingsmiddel i Norge. Samtidig er det en rekke bedrifter, både restauranter, hotellkjeder og offentlig eide bedrifter, som markedsfører seg som kontantfrie, som nekter sine kunder å gjøre opp med kontanter. Er det i tråd med gjeldende norsk lov? Og hva vil regjeringen gjøre for å ivareta folks mulighet til å betale med kontanter?
Sigbjørn Gjelsvik (Senterpartiet), 2019-11-07:
Jeg registrerer at jeg fortsatt ikke har fått svar på det spørsmålet som jeg stiller når det gjelder eksisterende norsk lov. Litt av problemet som vi nettopp tar opp i vårt forslag, er jo at eksisterende lov ikke fungerer godt nok, at det ikke får en konsekvens når bedrifter og andre aktører i det norske samfunnet ikke legger til rette for at folk skal kunne betale med kontanter. Derfor haster det. Den nye finansavtaleloven har jo blitt skjøvet på flere ganger. Når er det egentlig den nye finansavtaleloven skal komme og en i statsrådens virkelighetsbilde ser at folks rett til å kunne betale med kontanter skal ivaretas? Vil det gå vinter og vår, og vil det være slik at kontanter i praksis blir avviklet som betalingsmiddel i Norge, mens en venter på at regjeringen skal somle seg til å legge fram en ny lov?
Solveig Skaugvoll Foss (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-07:
En stat må ha skatteinntekter uansett. Det betyr at når noen sniker seg unna betaling av skatten sin, må noen andre betale mer. Skatteomgåelse er derfor urettferdig og ærlig talt ganske provoserende. Det gleder meg nå at en samlet komité går inn for å lovfeste en generell omgåelsesregel. Det er et viktig skritt for å klargjøre loven mer og bekjempe skatteomgåelse. Vi må likevel huske at formålet med denne lovfestingen er at transaksjonene i større grad skal vurderes etter hvordan saken objektivt sett framstår på grunnlag av omstendighetene i saken. En sånn sak, hvor et selskap sto i retten for skatteomgåelse, var i 2014, noe saksordføreren allerede har referert til som ConocoPhillips-saken eller Tangen-dommen. Saken ble avgjort i Høyesterett og gikk til slutt i ConocoPhillips’ favør, selv om mange med rette var kritiske til dette. På en ellers gledens dag – hvor skatteomgåelsesreglene lovfestes – er det et skår i gleden at Stortinget legger til rette for å videreføre praksisen fra den dommen, som jo ble sterkt kritisert.
Solveig Skaugvoll Foss (Sosialistisk Venstreparti), 2019-11-07:
Tidene forandrer seg. Det er ikke noe galt i det. Nå er vi veldig mange som nesten aldri bruker kontanter. For mitt eget vedkommende tenker jeg sjelden over hvilken form pengene kommer i. Det jeg er opptatt av, er at de fordeles bedre mellom folk, så vi får mindre forskjeller i makt og rikdom. Dette representantforslaget tar ikke tak i akkurat det, men jeg er likevel glad for at det kommer opp, og jeg vil takke Senterpartiets forslagsstillere for det. Vi bruker stadig mindre kontanter. På 1960-tallet var 20 pst. av pengeforsyningen sedler og mynter, og nå er tallet nede på 2 pst. Mange av oss har en hverdag der det er klart mest praktisk å betale på andre måter enn med kontanter. Likevel er kontanter, sånn vi kjenner dem i dagens form, viktige. I representantforslaget står det at det fører til praktiske problemer når butikker og andre ikke tar imot kontanter som betalingsmiddel. Ofte tenker vi at det er en gruppe, som små barn og eldre, som har behov for å bruke kontanter, men både små barn og eldre blir stadig mer digitalt kompetente, så disse praktiske problemene er ikke hovedårsaken til at vi må beholde kontanter. Kontantenes fremste styrke er heller ikke at de er fysiske, som dagens praktiske mynter og sedler. Det som er viktig med kontanter, er at de har særskilte egenskaper som kontopengene mangler. De er et tvungent betalingsmiddel som vi alltid har rett til å bruke, uten at butikken eller andre selgere kan nekte oss det. De lar deg også betale på en måte som er anonym og ikke sporbar, og det at det finnes fysiske kontanter er viktig av beredskapshensyn, noe mange sentralbanker har understreket. Men så kommer kanskje det aller viktigste med kontanter: Kontanter er produsert av det offentlige, ved Norges Bank. Det er en offentlig oppgave å produsere et trygt, risikofritt aktivum og betalingsmiddel til det norske folk, men i dag utgjør dette altså bare 2 pst. av pengemengden. Hvor kommer de resterende 98 pst. fra da? Det er digitale kontopenger, skapt av private banker. Dette forklarte visesentralbanksjef Jon Nicolaisen i sitt foredrag på Det Norske Videnskaps-Akademi i 2017: «Så hvordan skaper bankene penger? Svaret på det spørsmålet er ganske overraskende for de fleste. Når du tar opp lån fra en bank, setter banken lånet inn på din konto. Innskuddet – pengene – blir skapt av banken idet lånet gis. Den henter ikke pengene fra en annen persons konto, eller fra et hvelv fylt med kontanter. Pengene banken låner deg, har den skapt selv – ut av ingenting.» Og hva betyr det? Jo, det betyr at private banker i stadig større grad bestemmer hva nye penger i samfunnet brukes på, når de bestemmer hva de gir lån til. Og vi vet jo at i dag er det stort sett bolig man gir lån til, som fører til økte boligpriser, økt gjeld og økt finansiell ustabilitet. Jeg tar opp de forslagene som SV er en del av.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2019-11-07:
Denne saka omhandlar eit forslag til lovendring i finansavtalelova om forbrukarane sin rett til å betala med kontantar. Utgangspunktet bør framleis vera at forbrukarane skal ha rett til å betala med kontantar, og det kan vera behov for å styrkja eller presisera denne retten i visse situasjonar. Samtidig kan ikkje retten til å gjera opp med kontantar gjelda utan unntak. For eksempel er det lite praktisk med kontantoppgjer ved netthandel. Kor langt retten til å gjera opp med kontantar bør gå, og eventuelt kva presiseringar som bør gjelda, er det derfor behov for å sjå nærmare på. Det er sett i gang eit arbeid med dette. Kontantane har ei viktig rolle i samfunnet. Forbrukarane bør betala med kontantar i dei situasjonar der ein har ei rettkomen forventning til det, og der det er hensiktsmessig. Mange eldre, f.eks., føretrekkjer kontantar, og også mange turistar forventar å kunna betala med kontantar i landet vårt. Både tradisjon, personvern og sikkerheitsutfordringar i ny teknologi kan vera argument for stadig bruk av kontantar framover, samtidig som fleire omsyn talar i motsett retning. Arbeidarpartiet meiner difor at forslagsstillarane ikkje tek omsyn til alle dilemma og for- og motargument som kontantbruk i dagens samfunn reiser. Bruken av kontantar har gått ned relativt til BNP og konsum, men representerer framleis ein relativt stor del av omsetjing og talet på transaksjonar. Kontantbruk i dagens samfunn reiser mange problemstillingar og avvegingar, bl.a. mellom omsynet til næringslivet og til forbrukarar, som eg var inne på. Organisasjonar som LO og NHO har peika på utfordringar knytte til kontantar og svart arbeid, og sikkerheita for tilsette i f.eks. reiseliv og varehandel må også varetakast. Det er veldig bra at ein samla komité viser til Norges Banks utgreiing om digitale sentralbankpengar. Det er eit viktig og nødvendig arbeid som må prioriterast framover. Eg tek hermed opp framlegget som Arbeidarpartiet er ein del av.
Sivert Bjørnstad (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Jeg og Fremskrittspartiet deler Senterpartiets engasjement for at det skal være mulig å benytte kontanter også i framtiden. Kontanter har definitivt en viktig plass i samfunnet i dag, selv om bruken av kontanter har gått ned de siste årene. Samtidig har bruken av elektroniske kontopenger gått opp. Kontanter har en lang historie i Norge, og fordelene med kontanter er i stor grad de samme i dag som da pengesystemet slo rot. De gir umiddelbart og endelig oppgjør uten å være avhengig av tredjepart eller elektroniske systemer, og de er enkle å bruke for alle. I tillegg bidrar valgfrihet mellom kontanter og kontopenger til å opprettholde en konkurranse mellom disse og gir forbrukeren valgfrihet til å velge det som samlet sett gir best resultat for ham eller henne. Der vi kanskje er uenige med forslagsstillerne og deres merknader, er at det virker som de tror det er storsamfunnet som på en eller annen måte har bestemt at bruken av kontanter skal gå ned, at det er en politisk villet handling at kontanter skal tape terreng. Det er ikke riktig. Det er samfunnsutviklingen som har ført til at kontanter brukes mindre og kontopenger mer, og det er en utvikling som først og fremst må betraktes som et gode. For de aller fleste er det definitivt enklere å bruke debet- eller kredittkortet, men det skal selvfølgelig ikke gå på bekostning av dem som ønsker å bruke kontanter. Som jeg var inne på, er det også på dette området viktig med konkurranse og ikke minst valgfrihet for den enkelte forbruker. Jeg opplever at flere og flere kontakter meg, og helt sikkert også andre politikere, med opplysninger om at de ikke får brukt kontanter til ulike typer oppgjør. Det er ikke akseptabelt. Kontanter er et tvungent betalingsmiddel og skal også være det i framtiden. Det er ikke frivillig om man ønsker å ta imot kontanter eller ikke. Jeg vil oppfordre alle dem som møter denne problemstillingen, til å kontakte Forbrukertilsynet. Jo flere som gjør det, jo mer sannsynlig er det at dette blir tatt tak i. Avslutningsvis vil jeg si at jeg deler justisministerens vurdering i sitt svar til komiteen om at dette er en problemstilling som fortjener en grundigere prosess enn et representantforslag. Jeg håper derfor at regjeringen kjapt setter i gang med det arbeidet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Kontanter som betalingsmiddel er noe mange er opptatt av, og jeg vil være helt tydelig på at regjeringen ikke har noen planer om å gjøre Norge kontantfritt. Jeg har stor forståelse for at noen ser behov for eller foretrekker å bruke kontanter. I en del situasjoner er det også enkelt å betale med kontanter. Et vel så tungtveiende argument er at kontanter kan være viktig for å sikre beredskapen og samfunnssikkerheten i Norge. Vi må ha løsninger som sikrer at vi kan skaffe nødvendige varer og tjenester selv der de vanlige betalingsløsningene ikke fungerer. Det er mange argumenter for å sikre kontantenes stilling i Norge. Det er likevel slik at de fleste av oss plasserer pengene våre i banken, og at vi i stedet for å betale med kontanter gjerne betaler med plastkort, Vipps, giro e.l. Dette er billige betalingsløsninger og for mange av oss ofte enklere enn å bruke kontanter. Retten til å betale med kontanter kan ikke gjelde helt uavgrenset, og vi må ikke hindre utviklingen av effektive handelsløsninger. Slik jeg ser det, bør vi forbrukere kunne betale for oss med kontanter der vi har en berettiget forventning om det, men vi kan heller ikke ha det slik i alle situasjoner der vi kjøper en vare eller en tjeneste. Handel over nett er et nærliggende eksempel. Jeg slutter meg til intensjonen i representantforslaget om at vi må videreføre en rett for forbrukerne til å bruke kontanter, og at det kan være et behov for å styrke eller presisere denne retten. Reglene om kontantbetaling reiser imidlertid til dels kompliserte spørsmål om rekkevidden og det nærmere innholdet, og de ulike hensynene må vurderes nøye før vi kan ta stilling til hva som er den beste reguleringen. Regjeringen har varslet, bl.a. i årets finansmarkedsmelding, at vi vil ta tak i disse spørsmålene og se nærmere på reglene om retten til kontantbetaling etter arbeidet med ny finansavtalelov. På bakgrunn av det slutter jeg meg til innstillingen fra komiteens flertall om ikke å vedta representantforslaget.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Jeg oppfatter av denne debatten at det er bred enighet, enstemmighet, i vurderingen av betydningen av kontanters rolle i det norske samfunn. Det er et tvungent betalingsmiddel, og selvsagt har bedrifter, også statlige, et ansvar for å etterkomme de kravene som ligger i dette. Nå har justisministeren varslet at han i arbeidet med ny finansavtalelov vil gå grundig igjennom dette, for å sikre en god og forsvarlig avveining av de ulike hensynene som skal tas. Men regjeringen er helt tydelig på kontantenes betydning, kontantenes stilling, og har ingen planer om å gjøre endringer i det, snarere tvert imot vil vi legge forholdene bedre til rette, slik at alle som har behov for å bruke kontanter, får muligheten til det, der det er hensiktsmessig.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Jeg ser ikke noen grunn til at Senterpartiet skal være så indignert i denne saken, for vi er alle enige om betydningen av at bedrifter skal kunne legge til rette for å følge norsk lov, følge den praksisen som er, og anerkjenne at kontanter er et tvungent betalingsmiddel. Det betyr at man må ettergå dette på en grundig og skikkelig måte, som også justisministeren har varslet i sitt brev til Stortinget, og vi kommer til å følge dette opp i arbeidet med en ny finansavtalelov.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Igjen ber jeg Senterpartiet om å ordlegge seg litt mer presist. Det er ingen som somler med dette. Arbeidet med å utforme en ny finansavtalelov er i full gang. Jeg mener allikevel det ville vært helt uansvarlig bare å vedta dette gjennom et representantforslag, all den tid justisministeren har vært så tydelig på det behovet som er for å utrede og vurdere dette på en skikkelig måte. Dette trenger å rammes inn, dette trenger å avveies. Jeg er helt sikker på at de aller fleste er enig i at vi må gjøre dette på en ordentlig måte. Men samtidig er det veldig tydelig at kontanter er et tvungent betalingsmiddel, og at det skal legges til rette for at man skal ha muligheten til å betale med kontanter der hvor det er naturlig og egnet.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Jeg tror jeg har vært ganske tydelig på hva som er regjeringens syn når det gjelder kontanter, både fordi det er et tvungent betalingsmiddel, og fordi det er viktig i en beredskapssammenheng. Men denne utviklingen er jo ikke noe som norske myndigheter, verken storting eller regjering, har pålagt skal skje. Den skjer som følge av at forbrukerne endrer atferd. Det gjør det også mer utfordrende, for det er stadig færre som ønsker å bruke kontanter i mange ulike sammenhenger. Men det skal ikke være til hinder for at vi må sikre kontantenes rolle i den situasjonen vi er. Det er litt vanskelig for norske myndigheter å hindre folk i å bruke elektroniske løsninger når det er i den retningen samfunnsutviklingen går. Men igjen: Vi er helt tydelige på at vi ikke har noen planer om å gjøre Norge kontantfritt, snarere tvert imot, fordi det også er viktig av hensyn til beredskapen vår.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Det er helt riktig at det er det offentliges ansvar hvordan dette lovreguleres. Det er nettopp det justisministeren nå har varslet i brev til komiteen, at man skal gå igjennom dette for å finne en hensiktsmessig måte å regulere dette på som svarer på den utviklingen vi ser i samfunnet, og samtidig ivaretar det overordnede behovet, nemlig kontantenes stilling i det norske samfunn.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-11-07:
Det er viktig og godt å få avklart at regjeringa står helt klart på at vi ikke skal ha noe kontantfritt samfunn. Det er veldig godt å høre ikke minst ut fra et beredskaps- og samfunnshensyn. Det er altså rett og slett vanlig fornuft, det vi snakker om. Det er klokt. Vi har en utvikling der kontantene blir presset vekk som betalingsmiddel i en rekke situasjoner, også innenfor offentlig eide bedrifter. Det som da er mitt spørsmål, er hvordan statsråden vurderer utviklingen så langt med tanke på det hun har sagt om at vi ikke skal ha noe kontantfritt samfunn, og at det er viktig av beredskaps- og samfunnshensyn at dette er et betalingsmiddel. Vil statsråden kunne svare ja på at det er viktig i den lovgjennomgangen som blir gjort, at en snur retningen, slik at en ikke går i retning av et kontantfritt samfunn, men tvert imot anerkjenner kontantenes rolle som betalingsmiddel overalt?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-11-07:
For å være helt klar på det: Senterpartiet er sjølsagt for at man skal bruke elektroniske betalingsordninger. Det er ikke det vi snakker om. Vi er fullstendig klar over hva som er den teknologiske utviklingen, og vi er fullstendig klar over den enkeltes preferanse når det gjelder hvilken måte en vil betale på. Men det offentlige har jo ansvaret i dette dilemmaet som utvikler seg, for å komme med en klargjøring, slik at det blir en praksis at en kan bruke kontanter, noe som vil være helt nødvendig i den situasjonen som statsråden har beskrevet, nemlig i beredskaps- og samfunnssikkerhetssammenheng. Det er jo samfunnets, det er myndighetenes, det er regjeringas og Stortingets ansvar gjennom nødvendige lovendringer å sikre at det dilemmaet vi nå ser, blir minst mulig. Jeg forstår vel egentlig statsråden slik – jeg stiller spørsmålet på nytt – at hun nå ønsker å snu retningen, slik at det blir tydeligere fra regjeringas og Stortingets side at kontanter skal være godkjent betalingsmiddel i alle situasjoner.
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2019-11-07:
Departementets forslag bygger på NOU 2014: 17, Pensjonsordning for arbeidstakere til sjøs. Det som skjedde da, var at de tre sjømannsorganisasjonene – Norsk Sjømannsforbund, Norsk Sjøoffisersforbund og Det norske maskinistforbund – gikk inn for et mindretallsforslag med en høyere opptjeningsprosent og et lavere tak, som Lise Christoffersen har begrunnet på en god måte. Opptjeningsprosenten som Senterpartiet støtter, og som er lik det Arbeiderpartiet går inn for, er høyere – ikke 6,3 pst., som regjeringa og flertallet foreslår, men 7,5 pst. – men en har samtidig et lavere tak, fra 12G til 7,1G. Vi vet at 1G er om lag 100 000 kr, slik at 12G, som representanten Lise Christoffersen sa, vil innebære 1,2 mill. kr. Det er svært få som kommer borti det høye nivået. Når de tre organisasjonene gikk inn for det forslaget, som Senterpartiet støtter, var deres argumentasjon at det ville gi en større omfordeling, være mer rettferdig og bli lettere akseptert av hovedtyngden av dem som arbeider til sjøs. Det er for Senterpartiet avgjørende og viktige argumenter, som vi slutter oss til. Derfor slutter vi oss til mindretallet og har merknader og forslag sammen med Arbeiderpartiet og SV i saken. Vi er også enig i at en må kunne velge gammel ordning. Vi har derfor, sammen med de samme partiene, forslag om at § 30 i loven skal lyde: «Arbeidstakere som på tidspunktet for ikrafttredelse av kapitlet har fylt 50 år, kan velge om de vil fortsette opptjening etter reglene i kapittel III eller kapittel X.»
Helge André Njåstad (Fremskrittspartiet), 2019-11-07:
Noreg har historisk vore ein av dei leiande sjøfartsnasjonane i verda. I takt med denne utviklinga har òg velferdsordningar for sjøfolk vorte utvikla. I 1909 vart f.eks. Statens Sjømannsfond etablert, og ein brukte i starten rentene av dette fondet til pensjonar. I 1948 vart pensjonstrygda for sjømenn etablert, og denne lova har vorte endra ei rekkje gonger som følgje av tilpassingar til bl.a. endringar i folkerygda. I dag behandlar Stortinget ei lovendring for ytterlegare å tilpassa ordninga til prinsippa i pensjonsreforma – og i tillegg eit anna poeng: Lova skiftar namn og blir kjønnsnøytral. Sjømenn blir i denne lova kalla arbeidstakarar til sjøs. Den viktigaste endringa som blir føreslått, er at i ny lov blir oppteningstida endra frå dagens 12,5 år til 3 år. I tillegg blir uttaksalderen endra. Dagens hovudregel på 60 år blir no endra til ein nedre alder på 62 år, og øvre uttaksalder blir 70 år. Etter ny ordning kan uttak skje fleksibelt frå 62 år til 80 år, men minste utbetalingsperiode skal vera sju år. Dagens system med to nivå, overordna og underordna, blir endra til ein lik prosentsats av bruttolønn. I tillegg blir fiskerirederi behandla likt med andre rederi når det gjeld innbetaling i ordninga. Det har vore brei einigheit i komiteen, i ekspertutvalet som har jobba med utgreiinga, og blant høyringspartane om det aller meste i denne endringa. På eitt felt er det likevel litt ueinigheit, nemleg om ein skal ha opptening til 7,1 G eller 12 G for medlemene. Her landa opposisjonen og ei rekkje organisasjonar på 7,1 G, mens regjeringspartia og fleirtalet i ekspertutvalet vil ha 12 G og ein prosentsats på 6,3. Eg reknar med at opposisjonen vil forklara sitt syn, me landa på 12 G fordi dette sikrar den beste samanhengen mellom det ein betaler inn i ordninga, og det ein får ut av ordninga. Det er òg føreslått ei overgangsordning som gjer at dei som er 50 år eller eldre når ordninga trer i kraft, følgjer dagens regelverk. Eit mindretal i komiteen vil gjera overgangsordninga endå meir fleksibel og valfri, men fleirtalet landa på å setja grensa på 50 år. Eg vil takka komiteen for samarbeidet rundt arbeidet med ny pensjonsordning for arbeidstakarar til sjøs.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-11-07:
Først takk til saksordføreren for å ha redegjort greit for saken, som er overmoden. Både arbeidsgiver- og arbeidstakersida var tydelig på det da komiteen holdt høring. For arbeidstakersida handler det først og fremst om å få en pensjonsordning som oppleves som rettferdig. Sånn er det ikke i dag. Som saksordføreren sa, er minstekravet til fartstid for å få pensjon hele 12,5 år, og det har ført til at mange ikke har fått pensjon selv om både arbeidstaker og arbeidsgiver har betalt inn til ordningen. Kravet til 12,5 års opptjening kombinert med kravet om 10 års fartstid etter fylte 40 år har gjort at det bare er 25 pst. av dem som betaler inn til ordningen, som ved pensjonsalder er kvalifisert til å motta pensjon. Skal pensjonsordninger oppleves som rettferdige, krever det at det er et visst samsvar mellom det man betaler inn, og det man får ut. Nå rettes denne urettferdigheten opp ved at minstekravet til opptjeningstid reduseres til tre år. Det er alle partiene enige om. Men det er et par andre urettferdigheter som kan oppleves vel så store, som fortsatt vil bestå med regjeringa og stortingsflertallets forslag. Den første og viktigste gjelder selve opptjeningen. Som det framkom på høringen, foreslår regjeringa en opptjeningsprosent på 6,3 pst. av inntekt opp til 12G. 12G utgjør nå ca. 1,2 mill. kr. Det er et lønnsnivå langt over det som er vanlig for sjøfolk, og en slik innretning vil favorisere de høytlønte. Norsk Sjømannsforbund viser i sin høringsuttalelse til at hovedtyngden av sjøfolk har en lønn mellom 6G og 8G. For underordnede ligger nivået et sted mellom 4G og 7G, mens veldig få har en lønn som overstiger 10G. De ansattes organisasjoner ønsker derfor økt opptjeningsprosent og lavere tak, på henholdsvis 7,5 pst. og 7,1G. Arbeiderpartiet er enig i at det gir ordningen en bedre og mer rettferdig omfordelingsprofil, og støtter det forslaget. Den siste urettferdigheten gjelder dem som er medlemmer i ordningen og er 50 år eller eldre når ny ordning trer i kraft. Her foreslår regjeringa at de skal fortsette å følge dagens regelverk, men det kan gi noen helt urimelige utslag. Dette er personer som kan ha mange år igjen i yrkeslivet, men stenges altså ute fra den nye pensjonsordningen. Noen av dem kan på grunn av kort fartstid faktisk oppleve at nyansatte på samme alder kan få en langt bedre pensjon enn dem. Denne urettferdigheten lar seg enkelt rette opp ved at de som er 50 år eller eldre, kan velge om de vil følge gammel eller ny ordning. Jeg tar opp de forslagene som Arbeiderpartiet står inne i.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-11-07:
Jeg har lyst til å stille statsråden et spørsmål som gjelder dem som er 50 år og eldre når ny ordning trer i kraft. Pensjonstrygden for sjømenn har tall som viser antall sjøfolk over 50 år per i dag som fortsatt seiler og ikke har tatt ut pensjon. Det er så pass mange som 7 798, altså nesten 8 000 personer. Av dem er 6 530 mellom 50 og 60 år, og 1 268 er over 60 år. Jeg lurer på om statsråden virkelig mener det er rettferdig at opptil 8 000 sjøfolk faktisk kan risikere å havne i en situasjon hvor folk som er ansatt etter dem, men som er like gamle, og som kanskje til og med jobber i kortere tid enn dem, får en høyere pensjon enn det de som allerede er i tjeneste, kan få, etter gammel ordning.
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-11-07:
Jeg takker for svaret og registrerer at administrasjonen er viktigere enn de framtidige pensjonistene. Jeg har lyst til å stille et spørsmål knyttet til det som saksordføreren på vegne av regjeringspartiene sa i sitt innlegg: at det valget som regjeringa har landet på, 12G og 6,3 pst., gir den beste sammenhengen mellom det en betaler inn, og det en får ut. Er statsråden enig i den påstanden, eller er statsråden mer enig med de ansattes organisasjoner, som viser til at deres forslag faktisk gir en mer rettferdig fordelingsprofil, fordi det tar hensyn til den store mengden av sjøfolk på vanlige lønninger?
Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2019-11-07:
Jeg takker for svaret. Det er et helt legitimt standpunkt å ha at en legger mer vekt på de høytløntes pensjonsrettigheter enn på rettighetene til dem som har lavere lønninger. Arbeiderpartiet er ikke enig i et sånt utgangspunkt. Jeg bet meg merke i at statsråden sa at det å favorisere dem med de høyeste lønningene, er med på å styrke arbeidsincentivene. Det vil jeg gjerne ha en litt tydeligere forklaring på, for det ble litt vanskelig for meg å forstå. Det burde vel vært omvendt – at hvis den store mengden av sjøfolk hadde fått bedre pensjonsrettigheter enn det statsråden legger opp til, ville det styrket arbeidsinsentivene, ikke det motsatte.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-11-07:
I proposisjonen som behandles i dag, legger regjeringen fram forslag til endringer i lov om pensjonstrygd for sjømenn. Pensjonstrygden for sjømenn er en pliktig pensjonsordning for arbeidstakere om bord på norske skip. Det finansieres løpende av arbeidstakerne og arbeidsgiverne, og ordningen har en statlig garanti. Loven ble vedtatt i 1948 og har senere vært endret flere ganger. I forbindelse med pensjonsreformen for ti år siden ble det varslet at det var nødvendig å se nærmere på lov om pensjonstrygd for sjømenn. Ved kgl.res. av 19. april 2013 ble det nedsatt et utvalg som avga innstilling NOU 2014: 17, ny pensjonsordning for arbeidstakere til sjøs. Forslaget i proposisjonen bygger på sjømannspensjonsutvalgets innstilling. Det gir en modernisert og forenklet pensjonsordning, godt tilpasset pensjonsreformen og tjenestepensjonsordningene i privat sektor. Forslaget er beregnet til å være kostnadsnøytralt for partene i ordningen samlet sett og vil ikke innebære økte utgifter for staten. Statsgarantien videreføres. Sjømannspensjonstrygden legges nå om fra å være en kvalifikasjons- og tidligpensjonsordning i perioden mellom 60 og 67 år til en tilleggspensjonsordning i et visst antall år. Mange av dagens kvalifikasjonskrav endres og sikrer at en vesentlig større andel av medlemmene får rett til pensjon. I dag har 75 pst. av alle som betaler premie, ikke rett til pensjon. Opptjeningstiden for rett til pensjon reduseres fra dagens 12,5 år til 3 år. Ny ordning innebærer en årlig opptjening, alleårsmodell, til en pensjonsbeholdning med en opptjeningssats i prosent av egen inntekt opp til et tak på 12G. Dette er i tråd med øvrige offentlige og private tjenestepensjonsordninger. Uttaksreglene bygger på nøytrale prinsipper, dvs. at pensjonsbeholdningen legges til grunn for beregning av årlig pensjon uansett uttakstidspunkt. Pensjonen avkortes mot uføretrygd og arbeidsavklaringspenger fra folketrygden. Det er ingen samordning med andre ytelser. Finansieringsmodellen videreføres, dvs. at pensjonsutgiftene finansieres løpende. Overskudd legges til et reguleringsfond, og underskudd dekkes av fondet. Arbeidstakers pensjonsavgift beregnes av inntekt opp til 12G. Arbeidsgivers pensjonsavgift beregnes av all inntekt arbeidstaker har, som i dag. Ny ordning vil gjelde for dem som tilsettes etter at loven er trådt i kraft, og for dem som på det tidspunktet ikke har fylt 50 år. Arbeidstakere som på ikrafttredelsestidspunktet har fylt 50 år, fortsetter på dagens ordning. Forslaget gir sterkere arbeidsinsentiver og legger til rette for bedre mobilitet mellom sjøfartsnæringen og andre næringer. Den nye ordningen gir pensjonsmessig uttelling for alle år arbeidstakeren står i arbeid, også etter første mulige alder for uttak av pensjon.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-11-07:
Jeg forstår at spørsmålet blir stilt. Utfordringen med å kunne gi den valgfriheten som man isolert sett skulle ønske at man kunne gi, er at det vil gi betydelige administrative utfordringer knyttet til informasjon om reglene for håndtering av kryssende muligheter for pensjonsopptjening i de to ulike systemene, og derav forskjellige avvikssystemer, både for arbeidstakere og arbeidsgivere. Det vil også være konverteringsproblemer. Det som har vært vanlig hittil i forbindelse med omlegging av de ulike ordningene, har vært at man har holdt utenom dem som har ti år eller kortere igjen; de blir i gammel ordning. Sånn sett fortsetter vi den praksisen også ved omlegging av denne ordningen.
Anniken Hauglie (Høyre), 2019-11-07:
Det er ikke en entydig tilbakemelding på det fra arbeidstakernes organisasjoner. Som man ser av høringsuttalelsene, er det også store arbeidstakerorganisasjoner som ikke har noen innvendinger mot å følge flertallets innstilling. I de andre tjenestepensjonsordningene som vi har, er det 12G som legges til grunn, så sånn sett blir denne ordningen lik de andre ordningene. Jeg mener at det vil styrke arbeidsincentivene, og det vil også gi større sammenheng mellom det man tjener og betaler inn, og det man får ut i pensjon. Så er det ikke riktig at det er av hensyn til administrasjonen at vi foreslår dette. Det er mange grunner til det – også at det vil gi både uoversiktlig og uforutsigbar pensjonssituasjon for den enkelte. Det er mange ulike årsaker til at det ville bli veldig komplisert og uoversiktlig for alle parter.