Ketil Kjenseth (Venstre), 2015-12-04:
Jeg vil først takke SV for å ha reist denne særdeles viktige debatten. Så gjenspeiler debatten i dag at det er krevende å bli enige om hvilke tiltak som virker best for å motvirke menneskerettighetsbrudd innen eldreomsorgen. Vi snakker også om institusjonsomsorg generelt og om hvilken sårbar situasjon de som er i et avhengighetsforhold til andre mennesker, er i. En del av utfordringen er selvfølgelig den bemanningssituasjonen vi har i pleie- og omsorgssektoren. Et av svarene for framtida er å sikre rekrutteringen til dette viktige fagområdet. Menneskerettigheter er viktig for alle, men særlig for sårbare grupper. Ekstra utsatt er de som er i en institusjon, de som har en utviklingshemning, og barn som er under offentlig omsorg. Tilsynsordninger og kontrollinstanser har jeg lyst til å legge særlig vekt på i debatten her i dag, for vi ser at det er stor ulikhet i hvordan tilsynet i kommunene fungerer. Noen kommuner bruker eldreråd og har tradisjon for at det å være eldre er den kompetansen som trengs for å være tilsynsorgan for institusjoner innenfor pleie- og omsorgssektoren. Det er en debatt vi er nødt til å komme oss ut av og videre i. Noen kommuner har begynt å åpne profesjonelle tilsynsutvalg. Jeg synes det er interessant. Så er det noen kommuner som systematisk bruker kontrollutvalgene som revisjonsaktør. Trondheim kommune, f.eks., går systematisk inn i én institusjon hvert år og har sånn sett bygd opp kompetanse innenfor sitt kontrollorgan når det gjelder pleie- og omsorgsinstitusjoner. Det er en systematikk som jeg synes mangler i veldig mange kommuner, og som Trondheim kommune skal ha stor ros for. Vi er nødt til å tilstrebe liknende systematikk i flere kommuner. Vi står overfor noen utfordringer som kanskje ikke har vært så tydelig adressert her i dag. Det gjelder etniske minoriteter, som vi vil få flere og flere av i institusjonene framover. Det vil by på utfordringer knyttet til kompetanse innen språk og kultur. Da komiteen var på besøk i en av demenslandsbyene i Nederland, så vi at folk med enten ulik religion eller ulik etisk bakgrunn var plassert sammen. Her har vi i Norge noe å lære om hvordan vi kan tenke nytt for å sikre rettigheter på ulike områder. Dette vil også gjelde dem som har en annen seksuell legning, og som det blir flere av i institusjonene, der vi kjenner mer til hvilke behov og hvilke utfordringer det er knyttet til fellesskap for dem. Da er vi inne på hvilke aktører vi er nødt til å spille på i framtida. Utfordringen knyttet til pleie- og omsorgssektoren blir så stor at vi er nødt til å ta i bruk alle hender som er villige til å bidra, også en god del ideelle og private aktører. I Oslo har vi Franciscus-hjelpen som er særlig opptatt av pleie og omsorg for dem som ligger på det siste. Det er et tilbud jeg savner i andre deler av landet, og det er et eksempel på at her har vi en stor jobb å gjøre i å spre kompetanse som vi har opparbeidet. Dette handler ikke bare om ressurser i den offentlige, særlig den kommunale omsorgen, men selvfølgelig handler det aller mest om det. KSs arbeid med etikk er et eksempel på hvordan kommunesektoren har begynt å jobbe med dette, og hvordan noen kommuner har begynt å jobbe med etiske refleksjoner. Derfor er det et sett av virkemidler og ressursinnsats vi står overfor, men vi må passe på at vi ikke bygger opp for stort byråkrati, og bare det, i situasjonen vi står i nå.