Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-03-05:
Dagens spørsmål reises med bakgrunn i det som også framgår av interpellasjonsteksten, nemlig kampen mot den organiserte kriminaliteten. Innsatsen mot denne har vært styrket de senere årene i Norge, både gjennom omorganisering i politiet og gjennom lovgivning – også lovgivning som regulerer politimetoder, som gjør at man kan bekjempe kriminaliteten som er organisert, på rettsstatens grunn. Hvis man skal bruke et bilde på dette, er det at man tar rettsstaten med seg inn i lukkede miljøer, hvor kriminaliteten ofte foregår på en slik måte at også ofrene blir usynlige. Det er viktig å følge rettsstatlige spilleregler. Det er ingen tvil om at mange av de metodene politiet har fått, har gitt gode resultater i landet vårt. Jeg tror alle her er enige om at innsatsen som førte til at vi fikk hele historien om NOKAS-ranet framført i retten i Stavanger, har vært et resultat av lovgivning, gode metoder, godt politiarbeid og et domstolsapparat som skal håndtere så alvorlige utfordringer. Spørsmålet som er tatt opp i dag, handler om spesielle politimetoder – det vi kaller infiltrasjon og provokasjon. På folkelig norsk kan vi godt si at folk flest vel er kjent med disse metodene gjennom tv-serien «Politiagentene», en australsk krimserie. Der har man fått et innblikk i at dette er et utfordrende landskap. Det stiller betydelige krav. Det er ikke uten skjønnsmessige områder. Det er ikke uten etiske dilemmaer, og det er helt åpenbart at det kreves spilleregler. Nå er det ikke slik at det som er gjort i Norge til nå, har vært tilfeldig. Da Odelstinget den 26. oktober 1999 behandlet de politimetodene som vi kaller for utvidede og nye, altså kommunikasjonskontroll, hemmelig ransaking osv., tok man til etterretning at man på det tidspunkt ikke ville lovfeste infiltrasjon eller provokasjon, men man tok til etterretning at dette var noe som sentrale myndigheter ville følge med på. Det framgår av interpellasjonsteksten at dette i dag er regulert gjennom skriv fra Riksadvokaten, og jeg skal ikke ta det opp igjen. Da Stortinget sommeren 2005 behandlet et spørsmål om ytterligere innsats når det gjelder politimetoder for å avverge alvorlig organisert kriminalitet og terror, var det bred oppslutning og stor vilje i Stortinget til å føre dialog for å finne de spillereglene som skal til for å drive kriminalitetsbekjempelse på rettsstatens grunn. Det ble da åpnet for at man ville komme tilbake til de spørsmålene som jeg i dag tar opp i interpellasjonen. Når jeg reiser interpellasjonen, er det fordi jeg synes det har gått noen tid siden 2005. Jeg konstaterer at vi har en del offentlig debatt rundt noe som kan likne på metodene. Jeg konstaterer også at deler av den politiske debatten etterlater motstridende inntrykk – det er fullt lovlig – men da er det kanskje på tide å skape mer sikkerhet og forutsigbarhet. Jeg må tilføye at i min tidligere rolle i livet har jeg faktisk bedrevet en del reisevirksomhet nettopp for å se på kampen mot organisert kriminalitet og også på metodene som det er tale om her i dag. Reisevirksomheten medførte kontakt med politimyndigheter i så forskjellige land som USA, Canada, Nederland, Storbritannia og Australia, for å ta noen eksempler. Hvis jeg skal ta kortutgaven, fra land i Europa, må det være slik at lovreguleringen av disse metodene kom på det tidspunkt da det først hadde skjedd en stor skandale, og i noen tilfeller også at politifolks liv var gått tapt. Med andre ord, man hadde altså ikke lyktes i å bekjempe den kriminaliteten man skulle bekjempe, og så hadde man i tillegg tapt liv i forsøket på å bekjempe den. Det er en dyr pris å betale. Derfor tror jeg det er klokt at vi gjør det vi kan gjøre i et land som Norge, at vi bruker loven som grunnlag for å rykke videre inn i disse utfordrende landskapene. La det ikke etterlates noen tvil. Jeg tror at å drive det arbeidet som heter infiltrasjon, eller det som på «nynorsk» heter «under cover», er svært krevende. Er det noe jeg har lært av dem som jobber med det, og også av pionerer på dette arbeidsfeltet her i Norge, er det at det krever veldig mye ved rekruttering å få de menneskene som skal leve med det. Man må være veldig nøye med hvor lenge de skal leve med det. Man må være veldig nøye med hva man skal gjøre etterpå, og det krever systematikk i hvordan man driver infiltrasjonen, og det krever systematikk i hvordan man håndterer informantene – et tema som jo er svært aktuelt gjennom den pågående offentlige debatt om mange aktuelle saker i rettsapparatet. Det krever også at man ser dette i sammenheng med et omfattende program for vitnebeskyttelse. Når det gjelder provokasjon, som på folkelig språk kan forklares slik at en kan opptre slik at en utløser en kriminell handling som ellers ville ha blitt begått på et tidligere tidspunkt enn den ble begått, er det også utfordrende på veldig mange måter. Jeg har fremmet interpellasjonen nå fordi jeg tror at vi i Norge er i den gode situasjonen at når vi tar debatter i rett tid, kan vi også skape det grunnlaget som gjør at vi kan rykke trygt videre. Jeg er opptatt av at dette er viktig, fordi enhver kriminalitetsbekjempelse, også kampen mot organisert kriminalitet, må skje på rettsstatens grunn. Da er det noen grunnleggende prinsipper som er knyttet til lovregulering, til domstolskontroll og til etterprøvbarhet. Jeg er helt overbevist om at det er helt nødvendig at de man ber om å gjøre en innsats på vegne av rettsstaten for å bekjempe alvorlig organisert kriminalitet – altså politifolk og informanter som bistår politiet – vet hvor rammene skal være. Så har jeg dyp forståelse for de betraktninger som er kommet ut i offentligheten, at man ikke må gjøre dette på en slik måte at det nesten vil være mulig for et organisert kriminelt miljø å sjekke ut folkene. Men jeg er overbevist om at ved å lære av god praksis i andre land som opererer med dette – og det er da lovfestet i Europa i land som Nederland og Storbritannia – er jeg sikker på at vi kan få en lovramme og en lovprosess som gir rammeverket, men som samtidig gir muligheter for at man kan utøve det politimessige arbeidet på en betryggende måte. Det skaper altså rettssikkerhetsrammer i forhold til rettsstaten. Det skaper viktige verktøy for politiets innsats. Det ville være den verst tenkelige av alle situasjoner hvis anvendelsen av metoder som dette i Norge skulle føre til at man a) taper saken av prosessuelle grunner, ogb) av andre grunner kommer så langt at man også taper liv. Siden det har skjedd, er det en klok ting å være ute i tide, og derfor har jeg tillatt meg å stille det spørsmålet som jeg har gjort til justisministeren. Jeg gjør det også i åpenhet, fordi gjennom det som skjedde ved behandlingen av politimetoder i 1999, ved ytterligere behandling av lovtiltak mot organisert kriminalitet i 2003, og som også skjedde ved behandlingen av politimetoder i 2005, var det mulig å komme fram til en bred konsensus i Stortinget om hvordan vi skulle gjøre dette i et land som Norge. Jeg tror det er viktig for oss å få til det, og jeg tror at vi i Norge har den fordelen at vi er et såpass oversiktlig samfunn at om vi bruker virkemidlene våre rettidig, er det mye vi kan oppnå, som kanskje ikke er like lett oppnåelig i andre samfunn. Nå skal jeg være forsiktig med å si hva effekten av NOKAS-saken er blitt, siden vi hadde et ran rett før helgen, men det er klart at det viser at innsats mot konkrete miljøer – bare man gjør det tidsnok – gir resultater. Jeg tror nok dessverre at vi må være forberedt på at det stadig kan komme nye generasjoner etter den generasjonen som nå sitter til vurdering for sine saker i NOKAS-spørsmålet. Det er også en tilleggsgrunn til å ta opp saken. På dette grunnlaget har jeg da stilt spørsmålet til justisministeren om han nå er beredt til å ta et initiativ til å lovregulere de metodene som vi kaller for infiltrasjon og provokasjon, og så gjøre det, slik at vi kan fortsette med det som til nå har skapt gode resultater i Norge, nemlig på rettsstatens grunn å bekjempe den organiserte kriminaliteten og lykkes med det. Til slutt vil jeg også understreke at det vil nok stilles krav, slik at ingen skal være i tvil om det, til ressurser for å bygge opp denne kompetansen, til å rekruttere folk og gi styrke til det. Jeg har behov for å si det, for det hender at vi som er politikere, i mange sammenhenger ikke er tydelige nok, og jeg vil være tydelig, fordi det er snakk om en betydelig kompetanse for å stå i slike utfordrende posisjoner som dette. Jeg har møtt mennesker som har gjort det, i hvert fall i andre land, og når man hører deres historie, gjør det inntrykk. Men man får også det inntrykket at kompetanse krever organisering, lovgivning og ressurser. På dette grunnlag og med disse ord er spørsmålet stilt til justisministeren fra min side.