trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-14:
Eg synest både representanten Bøhler og representanten Blåfjelldal heldt gode og interessante innlegg om ting som gjekk meir direkte på vidaregåande utdanning, og som eg vil kommentere. Eg vil først berre gjere det heilt klart at vi ikkje har tenkt å redusere krava til kunnskap om Stortingets oppbygging, slik ein kanskje kunne forstå det frå denne talarstolen. Vi vil tvert imot sørgje for at dei er tydelege og til stades både i grunnskulen og i vidaregåande skule. Representanten Blåfjelldal tok opp det problemet at det kanskje framleis er ein statusforskjell – sjølv om han formelt ikkje er der, og sjølv om vi nok er betre enn andre mellom ulike vidaregåande løp – med for lite praktiske inngangar der. Eg har liknande opplevingar sjølv. Eg var i Froland for ikkje så veldig lenge sidan, og der møtte eg ein elev som gjekk på anleggsmaskinførarlinja, som sa til meg: Kvifor skal eg lese dikt av Shakespeare på engelsk, når det eg treng, er å kunne bestille delar på engelsk og lese manualar på engelsk. I læreplanen står det ikkje noko om det, der står det at vi skal ha god kjennskap til engelskspråkleg litteratur tilbake til 1500-talet. Eg trur faktisk vi må gå inn i den debatten og sjå på om vi har læreplanar, pedagogikk, lærarar, undervisning, som er retta mot delar av elevgruppa og ikkje andre. Representanten Bøhler tek opp liknande problemstillingar, og eg meiner tankane hans rundt dette, om den gruppa som fell mellom alle stolar i dag, er svært interessante, og dei er blant det vi kjem til å ta med oss vidare i arbeidet med det eg omtalte som «I praksis». Eg vil òg seie at det vi har sett frå den perioden då vi hadde ei blanding av karakterbasert og geografisk opptak i Oslo, nettopp er at sentrumsskulane i Oslo fekk eit meir blanda elevgrunnlag, og at mange av dei som voks opp i sentrumsskulane, fekk moglegheita til å gå på eigne nærskular, og at det var positivt. Til slutt: Representanten Vogt sa at alle bør ha moglegheit til å få fin bil, bra jobb, tene pengar og verte rike. Eg kunne ikkje ha sagt det betre sjølv: Det bør ein. Eg trur forskjellen i politikken er at eg meiner at alle skal ha moglegheit til å få fin bil, bra jobb og tene pengar, men i dag er dei moglegheitene ekstremt skeivt fordelte. Nokre veks opp slik at dei har stor sjanse for det, andre har ein bakgrunn som gjer at det er veldig vanskeleg. I tillegg meiner eg at dei som trass i alt ikkje vert rike og tener store pengar – dei fleste – likevel skal ha moglegheita til fin bil og ein bra og sikker jobb. Og det er eit viktig skilje i politikken: at dei veldig mange som trass i alt ikkje kjem til å stå på statistikken over dei som tener mest, framleis skal ha dei moglegheitene. Og då kan vi ikkje dele ut skattelette i milliardklassen til dei rikaste og føre ein politikk som gjer at renta kan gå opp, kutte i dei offentlege tilskota til SFO, slik at utgiftene til barnefamiliane aukar osv. Det trur eg er forskjellen. Takk for ein god debatt og ein viktig interpellasjon.
Khalid Mahmood (Arbeiderpartiet), 2008-11-14:
Ingen er uenig i at frafallet i videregående skole er et stort problem og en utfordring. Dette er et sammensatt problem, og det finnes ingen enkle svar og ingen enkle løsninger på det. Det krever flere tiltak på forskjellige nivåer. Frafall i videregående skole kan være et resultat av foreldrenes sosiale bakgrunn. Årsaken kan også være generell skoletretthet og vegring mot teorifag, noe som kan løses ved at man legger til rette for bedre praktisk opplæring i fag. En annen grunn som kommer fram, er nivået på norskkunnskaper. Dette gjelder spesielt elever med minoritetsbakgrunn, selv om man stadig oftere avdekker at også etnisk norske elever på grunn av språkproblemer sliter med å fullføre en utdanning på høyere nivå. Jeg vil peke på tre ting som er avgjørende i denne debatten. Det ene er tidlig innsats, noe flere talere har vært inne på. Dette er en av fellesnevnerne når det gjelder frafall i videregående skole. Elever som faller fra, er ofte elever som sliter i grunnskolen. Forskning viser at det er en sammenheng mellom karakterer i ungdomsskolen og frafall i videregående skole. Derfor er vi i Arbeiderpartiet glade for at Regjeringen i budsjettet varsler at de vil øke innsatsen for spesialundervisning i grunnskolen. Jo tidligere vi fanger opp disse elevene, jo lettere blir det. Når det gjelder norskopplæring, mener vi i Arbeiderpartiet at hvis vi skal lykkes med dette, bør vi ha en ambisjon om at alle barn kan norsk når de begynner på skolen. Derfor er vi også glade for at den lovfestede retten til barnehageplass fra høsten 2009 langt på vei vil hjelpe oss med å nå dette målet, ved siden av at vi vil fortsette å ha en stor innsats når det gjelder gratis kjernetid for femåringene. Det er barn som ikke blir fanget opp når de ikke går i barnehage. Når det gjelder sosial bakgrunn, mener vi at svak sosial bakgrunn kan kompenseres ved å gi tilbud om leksehjelp til alle elever, for et av de områdene der sosial bakgrunn slår inn, er faglig oppfølging av elever hjemmefra. Hvis vi ser på antall deltakere i leksehjelptilbudene rundt omkring i landet, vil vi forstå hvor viktig tilbudet er, hvilken betydning det har, hvilken rolle det spiller. Vi kan også se at det er flest som deltar på leksehjelptilbudene i de områdene hvor etniske minoriteter er i flertall. Avslutningsvis vil jeg komme inn på det interpellanten var innom i sitt første innlegg. Det er mulig jeg har misforstått, men jeg mener interpellanten sa at foreldrenes syn på utdanning også har en betydning. Jeg har fortsatt til gode å se foreldre som ikke er positive til barnas utdanning, uansett sosial bakgrunn og etnisk tilhørighet.
Jan Fredrik Vogt (Fremskrittspartiet), 2008-11-14:
Jeg synes det ble holdt et bra innlegg tidligere i dag av representanten Blåfjelldal. Hun var inne på noe av det jeg også synes er meget viktig, nemlig at utdanning skal være kult. Det skal være kult også å lykkes, vi skal ha lov til å si det, og vi skal ha lov til å være stolte av det. For et år siden, altså i et mellomvalgår, var jeg på et møte sammen med en del andre politikere i Vestfold, et meget uoffisielt møte med bl.a. innvandrerungdom i nettopp den faresonen man her snakker om. Det var én ting alle faktisk ønsket – det er kanskje stygt å si det i et sosialistisk samfunn som vi lever i i dag: De hadde lyst til å bli rike, de hadde lyst til å være vellykket, de hadde faktisk lyst til å gjøre som andre, de hadde lyst til å kjøre en fin bil, de hadde lyst til å ha en god jobb. Men det er kanskje der det er forskjell på oss på høyresiden i politikken og de rød-grønne. For oss er det viktig at man kan lykkes. Som en kommende representant, muligens, og partimann i Arbeiderpartiet, Martin Kolberg, sier: Vi skal ta de rike. Hvorfor skal vi ta de rike? Hvorfor skal vi være ute etter å ta dem som klarer å lykkes, de som klarer å bygge seg opp fra å starte med to tomme hender, enten det er ved utdanning eller det er ved å skaffe seg kompetanse gjennom hardt arbeid? Derfor mener jeg at vi ikke kan se på drop-out i skolen som et isolert problem for skolen, det er et problem som speiler et samfunn. Vi må være veldig forsiktige slik at vi ikke skaper et samfunn hvor et liv på trygd for unge personer ses på som et alternativ blant disse. Da har vi tapt. Og enda verre, som vi kanskje ser tendensen til i dag: Vi må vokte oss vel for å skape et samfunn hvor det faktisk er lettere å bli rik gjennom kriminalitet enn gjennom hardt arbeid, utdannelse og å gå gradene. Selv har jeg utenlandsk far og norsk mor, og jeg har selv tatt en lang utdannelse, så jeg mener det er mulig. Alle kan ta en utdannelse i Norge i dag, hvis man vil. Men jeg synes også, som representanten Blåfjelldal tidligere var inne på her, at det skal være lov å lykkes også uten nødvendigvis å ha en formell utdannelse. Det skal være lov å jobbe seg opp, og vi har eksempler i Norge på både innvandrere og andre som har klart å jobbe seg opp fra å starte med to tomme hender, og som i dag framstår som rike. Jeg synes vi skal ta vare på dem og bruke dem som positive eksempler, og ikke ha en holdning hvor vi skal være ute etter å ta rotta på dem, som mange har gitt uttrykk for. Jeg setter i hvert fall pris på de vellykkede, jeg er ikke misunnelig på dem. Mitt engasjement som politiker er for dem som ikke lykkes, og så gleder jeg meg over alle som lykkes.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-14:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er fullt klar over at bevilgningsspørsmål må tas opp et annet sted enn her, men jeg er glad for den positive, åpne holdningen statsråden viser til at det på dette feltet kan være problemstillinger som man ikke fanger opp. Jeg vil si litt mer om det, for jeg tror det er viktig å ha det klart for seg. Dette er en forskrivningspraksis på lavdose B-preparater – stort sett, det kan være noen andre også – som kan føre til bivirkninger som i dag ikke blir registrert, eller i så fall blir feilregistrert som en sykdom i seg sjøl eller som en annen type lidelse. Statsråden henviser til St. Olavs hospital og nasjonalt kompetansesenter for smertebehandling når han skal anslå hvor stort dette problemet er. Da vil jeg igjen påpeke at det de jobber med, er avhengighet knyttet til store doser medisiner. Her er det snakk om lavdoseproblematikk som jeg tror er svært lite registrert, så vi vet lite om det. Det er riktig og det er bra at det er foreslått 8 mill. kr for å øke fastlegenes kompetanse om rusmidler, men jeg må da igjen gjenta at dette handler ikke om rusmidler, dette er ikke personer som søker rus. Jeg tror det er veldig viktig å skjønne at dette er folk med en helt annen bakgrunn og som fortsetter med et legemiddelmisbruk som ender opp med sykdom og problemer, at de har hatt en eller annen sykdom eller et problem i livet som har gjort at de har startet, og så greier de ikke å komme ut av det. Så fortsetter legen å skrive ut resepter, og så blir det en sykdom av det. Det er faktisk noe helt annet en rusproblematikk. Derfor er det også viktig å se på at man blir behandlet av noen som er spesialist på dette. Det kan man sikkert være i tillegg til å være ekspert på rus, men det er behov for at man her utvikler behandling og kunnskap om dette spesielt. Så viser statsråden til veiledning for helsepersonell og leger når det gjelder forskrivning av disse vanedannende midlene – ja, de får det. Helsetilsynets retningslinjer sier bl.a. at det skal være maks fire ukers bruk av beroligende midler. Da kan man lure på hvorfor så mange blir gående på disse midlene i årevis og får skader av det. Så et eller annet sted i systemet må det være mangel på kunnskap eller oppfølging. Jeg ser fram til at statsråden skal ha møte med prosjektet «Medisin mot piller», og at vi kan fortsette arbeidet på et felt som jeg tror det er mye ugjort på. Jeg er helt sikker på at vi vil spare både den enkelte og samfunnet for store kostnader hvis vi får et bedre system på dette.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-14:
Ett er i hvert fall sikkert, og det er at både legene og helsemyndighetene må få mer kunnskap om dette feltet hvis det skal bli en endring på det som mange pasienter opplever, nemlig at de blir syke av den medisinen de får av sin fastlege. Et viktig og sårt punkt, tror jeg, i denne saken – også for legene – er at det kan være vanskelig å innse og akseptere at den praksisen man sjøl har, faktisk har ført til et problem. Jeg har merket meg at Legeforeningen sjøl sier at de trenger mer kunnskap om forsvarlig forskrivning og alternativ tilnærming, og de mener det trengs et landsdekkende tilbud. Jeg har også merket meg at «Medisin mot piller», på Hamar, nå jobber med et prosjekt som heter «Hva kan legen gjøre?», der de er i tett samarbeid med primærlegene, nettopp for å skaffe den kompetansen som gjør at færre havner i en slik situasjon som dessverre ofte får ganske vanskelige følger for den enkelte pasient. Det handler om kunnskap, det handler om erfaringsutbytte, det handler om å kunne bli tilbydd seminarer og kurs på dette feltet. For det er ikke noen tvil om at det mangler kunnskap på dette feltet, sjøl om kunnskapen er god – og på deler av feltet handler altså dette som sagt ikke om rus eller om høydosebruk av tunge medikamenter. Derfor er jeg også ganske sikker på at prosjektet «Medisin mot piller», på Hamar, gjerne vil samarbeide med alle som jobber på dette feltet. Det er nok ikke så veldig mange som jobber med akkurat dette i dag, men det er mange som jobber med rus, psykiatri og tyngre medikamentavhengighet. Jeg er heller ingen medisinsk kyndig person, så jeg vet ikke hvor stor overlapping det er på dette. Men jeg er ganske overbevist om at det er noen særegne problemstillinger knyttet til akkurat denne type medikamentavhengighet, lavdoseavhengighet, som ikke fanges opp av det systemet vi har i dag. Det melder pasientene oss, og det melder også de legene som jobber med dette på grasrota, men som ikke vet helt hvordan de skal ta fatt i det. Jeg håper at resultatet av denne interpellasjonen blir at vi får satt problemstillinga i fokus, og at vi begynner å sortere hva det er vi snakker om, og hva det er vi ikke snakker om. Så har jeg også et håp om at man kan få jobbe videre med prosjektet. Sjølsagt trengs det kompetanse på dette på ethvert legekontor og i ethvert helseforetak, men jeg er ikke i tvil om at det er noen som må gå i spissen for dette arbeidet. Jeg tror vi har en god samarbeidspartner i prosjektet «Medisin mot piller».
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-14:
Jeg har ikke veldig mye å tilføye i forhold til det jeg sa i mitt innlegg i sted. Jeg vil bare kvittere ut at jeg selvfølgelig tar med meg det interpellanten sier om at den problemstilling som tas opp her, kommer i tillegg til de punktene som jeg særlig berørte i mitt innlegg, altså at det er bruk av lavdose B-preparater, og at man ikke vil fange opp brukere her i samme grad som ved forskrivning av store doser og med klassiske vanedannede legemidler. Det gir oss en særlig utfordring i forebyggingsstrategien. Jeg tror allikevel at i den grad det fører til en avhengighet, er min forventning til de regionale helseforetakene at man evner å utvikle kunnskap og kompetanse på et bredt spekter for å kunne håndtere avhengighet. De tilbakemeldingene jeg får fra fagmiljøet, er at man også er veldig bevisst på den problemstillingen. Om den avhengigheten er der som følge av en rusgift, om den er der som følge av høye doser av legemidler eller lave doser av legemidler eller hva det er, må vi som offentlig helsemyndighet forholde oss til at folk med et avhengighetsproblem med rette kan kreve å få hjelp fra oss. Der har det skjedd noe, men ikke nok. Derfor er vi også veldig opptatt av å satse veldig tungt innenfor den tverrfaglige – og la meg understreker den tverrfaglige – spesialiserte behandlingen i forhold til avhengighetsproblematikk.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-14:
Jeg skal benytte deler av taletiden til å si at jeg har lyttet til interpellanten og til de andre innleggene. Som sagt, fra prosjektet har vi mottatt både søknad og henvendelse om møte. Jeg tror dette møtet skal være allerede mandag til uken. Vi skal lytte til hva som der sies.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-14:
Dette var et veldig interessant innlegg. Jeg gleder meg til å se oppfølgingen fra Venstre i så måte. Slik jeg opplevde representanten Kvassheim nå, sier han at helt uavhengig av hva internasjonal forskning viser av hva som er faremomenter – dersom det likevel finnes noen som mener at det er farlig, skal det prege gjennomføringen av norsk politikk. Det kan det bli interessant å se systematikken i, hvis Venstre virkelig har tenkt å gjennomføre det, hvis føre var-politikk skal bygges på det prinsippet. Vi vet jo at noe av det farligste en kan sette i gang med i Norge i dag, er å kjøre fra Oslo til Trondheim i kveld. Det er en veldig stor fare for at noe kan gå galt. Hvis føre var-holdningen da skal være at vi må sørge for å forby kjøring mellom Trondheim og Oslo, er det en forståelse av føre var-politikk som etter min mening ligger langt utenfor det som vi kan gjennomføre av norsk politikk. Det er viktig for meg å understreke at vi fra norske myndigheters side, på akkurat samme måte som da Venstre var i regjering for tre år siden, legger vekt på alle tilgjenglige forskningsdata og legger vår politikk ut fra det. De tilgjengelige forskningsdataene tilsier at dette ikke er farlig med gitte grenseverdier. Vi har valgt en politikk der vi ligger langt under de gitte grenseverdiene. Så sier vi at allikevel skal vi gjennomgå dette en gang til. Hvis det kalles en passiv holdning, er jeg veldig uenig med Kvassheim – veldig uenig. Det er ikke en passiv holdning, det er en veldig aktiv holdning. Derfor sier jeg at nå gjennomgår vi hele forskningsmaterialet en gang til, og vi gjennomgår hele forvaltningspraksisen en gang til. Dersom det er slik at vi trenger nye regler for godkjenning av master osv., skal vi innføre det. Men vi må jo få forslag til hvordan vi skal bygge opp det regelverket, og får vi det, skal vi gjennomføre det. Det er etter min mening det å ta ansvaret som myndighet på alvor, både ved å si at vi følger de anbefalingene Verdens helseorganisasjon gir oss, og vi følger dem på den måten at vi ligger langt under de grenseverdiene som er anbefalt. Allikevel og til tross for det gjennomgår vi alt på nytt. Det er nesten slik at man kunne ha ønsket Venstre tilbake i regjering for å se på hvordan de hadde styrt landet ut fra det innlegget Kvassheim hadde nå, men jeg må vel styre lystene mine i så måte.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2008-11-14:
At politikken er dynamisk, er representanten Kvassheim det beste eksempelet på. Folk er usikre, blir det sagt. Folk vil ha svar på noen spørsmål, og da spør man myndighetene: Hva er situasjonen? Kan vi føle oss trygge? Da spør jeg meg: Hvordan skal jeg svare på det spørsmålet? Jo, da må jeg orientere meg i landskapet. Det er slik at på dette området har verdenssamfunnet, heldigvis, blitt enig om å etablere en internasjonal strålevernorganisasjon og samarbeide om den. Vi har blitt enige om at Verdens helseorganisasjon skal ha dette feltet i fokus. Så har den internasjonale strålevernorganisasjonen i samarbeid med Verdens helseorganisasjon nylig gjennomgått all tilgjengelig forskning. På basis av det har den internasjonale strålevernorganisasjonen fastsatt noen grenseverdier. Politikken her i Norge er at vi ligger langt under disse grenseverdiene. I de fleste sammenhenger, og i eksempler som har kommet fram i dag, ligger stråleverdiene på en tusendel av disse grenseverdiene. Disse grenseverdiene er jo satt for at folk skal føle seg trygge. Det internasjonale samfunnet sier at følger du disse grenseverdiene, vil du føle deg trygg – og vi ligger på en tusendel av disse! Så er det alltid slik at det er usikkerhet. Det er det beste svaret jeg kan gi på om folk er trygge. Så skal vi stimulere til enda mer kunnskap, enda mer forskning, og enda mer gjennomgang. Derfor har vi nedsatt ekspertgruppe, både for dem som føler at de blir syke, og for å gjennomgå all tilgjengelig forskning, behovet for mer forskning, forvaltningsregler, hva som trengs for å sette opp en mast utenfor en barnehage, osv., for å forsikre oss enda en gang om at vi er helt i front i så måte. Det kan godt være at vi velger å gjøre det som representanten Kvassheim er opptatt av, reduserer grenseverdiene enda mer. I forhold til strålingen nordmenn blir utsatt for, har det ingen betydning, fordi vi ligger langt under de grenseverdiene i dag. Men hvis man er opptatt av symbolpolitikk i denne sammenhengen, kan vi selvfølgelig redusere grenseverdiene. Det vil være blant de temaene som ekspertgruppen vil utrede. Med all mulig respekt for denne ærede forsamling føler jeg at Regjeringen her virkelig gjør et aktivt, godt arbeid. Vi tar folks bekymring på alvor, vi følger de internasjonale anbefalingene, og vi gjennomgår om vi i tillegg skal forsterke dem ytterligere.
Kirsti Saxi (Sosialistisk Venstreparti), 2008-11-14:
Jeg vil takke interpellanten for å ta opp en viktig sak. Legemiddelavhengighet og bivirkninger er blitt et stort skjult folkehelseproblem. Ingen har oversikt over antall nordmenn som sliter med medikamentavhengighet, men fagfolk mener det dreier seg om flere tusen. Statistikk fra Kilen i Sverige viser at 80 pst. av dem som søkte hjelp for legemiddelavhengighet, hadde fått beroligende medisin i forbindelse med en livskrise. Mennesker som kommer i en avhengighetssituasjon, opplever tap av egen identitet. Familier går i oppløsning, man klarer ikke å ivareta jobben på en tilfredsstillende måte, og problemet med å forholde seg til barn på en adekvat måte medfører ofte at barnevernet kobles inn. Ofte blir de ufrivillig avhengig av et stort hjelpeapparat, samtidig som bruken av medikamentet fortsetter. Dette skyldes ofte for lite kunnskaper, både hos brukerne og hjelpeapparatet. Det er viktig å skille mellom medikamentavhengighet og medikamentmisbruk. I Norge finnes det flere tilbud for rusmisbrukere, men lite tilbud rettet mot medikamentavhengighet. Av hjelpeapparatet blir man ofte sett på som en rusmisbruker, og mange ganger får man tilbud om avrusning sammen med narkomane, noe som oppleves som en stigmatisering. 95 pst. av medisinen forskrives av fastlegen. Helsevesenet må derfor i mange tilfeller ta medansvar for at avhengigheten har oppstått. Statsråden er svært opptatt av tidlig intervenering og satsing på forebygging i den nye samhandlingsreformen, som det nå jobbes med. Derfor forutsetter jeg at man tar denne pasientgruppen alvorlig, og gjør hjelpeapparatet bedre i stand til å gi alternative behandlingstilbud til pasienter som er i krise. Interpellanten viser til prosjektet «Medisin mot piller», som har startet et meget viktig arbeid på feltet. Arbeidet skal være forebyggende og gi kunnskap, råd og veiledning til brukere og helsevesen. Jeg er enig med interpellanten Karin Andersen i at det er viktig at prosjektet «Medisin mot piller» blir videreført, men at det også er nødvendig å sette i gang tiltak som er rettet inn mot hjelpeapparatet, slik at vi får en kompetanseheving på hvordan man kan hjelpe folk som er i alvorlige kriser, med alternative behandlingsmåter til medisinering.
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2008-11-14:
Jeg vil ikke gå så veldig mye inn i problematikken her, for det føler jeg det er ganske mange andre som har gjort. Men jeg synes det er en veldig viktig sak, og det er ikke minst kjempeviktig å gripe fatt i det at vi har et skille mellom rusmisbrukere og de som uforvarende kommer opp i det med feilmedisinering eller for lang tids bruk av medisinering. Det hender faktisk at folk tar 8–10 tabletter om morgenen, så blir de voldsomt syke, og ingen forstår noen verdens ting, helt til de havner akutt inn på sykehus – da har de kanskje ikke vært i stand til å ta til seg næring eller noe som helst, og så viser det seg at det rett og slett er feilmedisinering. Folk som tar masse medisiner eller blir feilmedisinert, har nok behov for å komme inn til en kontroll for å se om de har gått for lenge på medisinene, om de ikke lenger tåler dem, osv. Allerede i dag har vi en kjemperessurs innen helseforetakene og sykehusene som vi kan bruke for å finne ut av medisinering når det gjelder avhengighet og bivirkninger – og så er det den ressursen som apotekene er. Der har vi topp utdannet personell som fullt ut er i stand til å utføre denne tjenesten, men ofte er det ressurser og penger det står på – hele veien er det penger det går på her. Hvis vi hadde benyttet apotekene i helseforetakene som finnes i det ganske land, så hadde vi også fått et godt dekkende tilbud til den pasientgruppen dette gjelder. Jeg vil sitere fra styringsdokument 2008 fra Apotekene Vest HF: «Opplæring av pasientar/pårørande og personell God opplæring er ein føresetnad for å meistre livet ved kronisk sjukdom og for å hindre forverring av helsetilstanden. Feil bruk av legemiddel er eit stort problem. Det kan skyldast rutinesvikt men også manglande opplæring og informasjon til personell og pasientar/pårørande. Apoteka Vest skal medverke til gode rutinar for legemiddelhandtering og god opplæring og informasjon overfor personell og pasientar/pårørande.» Her er det faktisk en mulighet, men da gjelder det å gripe fatt i den og bruke den. For det som er helt sikkert, er at hvis vi skal ha et helhetlig pasientforløp, som høres veldig bra ut – for pasientene ikke minst – er det også viktig at den rådgivningstjenesten kommer ut til institusjonene i kommunene. Nå er ikke jeg noen fagperson på dette, men jeg er ikke helt sikker på om det faktisk er legen som er den beste til å gå inn og se på det, kanskje kan det være farmasøytene og apotekerne som kan være de beste. Jeg stiller spørsmålet. Poenget med å ta ordet her var rett og slett for å orientere og sette lys på den muligheten vi har i dag.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2008-11-14:
Jeg vil takke statsråden for svaret. Jeg hadde store forventninger til det, for jeg opplever helseministeren som en statsråd som er trygg i jobben sin, og som er åpen for å revurdere etablerte standpunkter. Slik sett er jeg skuffet over det svaret jeg har fått i dag. Selv om det har blitt vist til at det skal nedsettes en arbeidsgruppe som skal se på forskningsstatus, synes jeg svaret preges av at en er svært komfortabel med det som er dagens politikk, og med det grunnlag den er etablert på. Statsråden viste til klimaspørsmålet, hvor Venstre har et sterkt engasjement bygd på internasjonale forskningsresultater. Det er et godt eksempel på det som jeg mener bør legges til grunn på dette området. Jeg har sagt at selv om en bare er 20 pst. sikker på at det er sammenheng mellom det som er menneskeskapt og det som skjer av klimaendringer, er det grunn til å handle ut ifra et føre var-prinsipp. En går ikke over isen hvis det er 30 pst. mulighet for at en går igjennom. Dette er et svært godt eksempel på at en bør bruke føre var-prinsippet også når det gjelder disse spørsmålene. Det er også i de innspillene som har kommet til norske myndigheter, gitt beskjed om at en ikke kan garantere at det ikke er skadevirkninger i et langtidsperspektiv. Jeg synes ikke det svaret som er gitt i dag, godt nok ivaretar de utfordringene vi står overfor. Jeg savner et synspunkt fra statsråden om hva kommuner bør gjøre i forhold til master i nærheten av barnehager og skoler. Jeg savner et opplegg som er mer framdriftig enn det som en skisserer nå. Jeg er kjent med den arbeidsgruppen departementet har satt ned, men der trengs det et politisk trykk for å få en annen framdrift i det arbeidet enn det som en så langt har erfart. Jeg har også behov for å få en forklaring på hvorfor Norge ikke skal gjøre som EU nå sier: slå fast at grenseverdiene er utgått på dato og bør settes ned. Hva er grunnen til at Norge, som skal være et foregangsland på miljøområde etter miljøområde – i alle fall i teorien – ikke har ambisjoner om å være det på dette området? Hva er grunnen til at en i motsetning til mange andre land som ser på dette på nytt, er så komfortabel med situasjonen at en ikke vil se på dette i lys av de kritiske innvendingene som har kommet? Det er klar usikkerhet knyttet til langtidseffektene av stråling, og det er klar usikkerhet knyttet til akkumulerbare effekter når det gjelder f.eks. situasjonen i et klasserom hvor det er mobiltelefoner, trådløst nettverk, og det kan være mobilmaster i nærområdet. Så jeg vil oppfordre statsråden til – la oss si – å bli mindre preget av vanetenking og litt mer åpen for de kritiske utfordringene som vi står overfor.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 2008-11-14:
Jeg prøvde i mitt innlegg å si at jeg følte at det på dette området var tilstrekkelig sprik i de faglige rådene som kommer fra forskere i inn- og utland, til at en burde legge føre var-prinsippet til grunn, slik vi gjør på mange andre områder. Jeg føler at statsråden tok litt lettvint på den dokumentasjonen som nå er på at det er sprikende uttalelser fra forskningsmiljøer på dette området. Så synes jeg det er billig av statsråden å si at det som er status på dette området, også var status for tre år siden, da Venstre satt i regjering. Politikk er en dynamisk prosess hvor ny kunnskap og nye erfaringer gjør at en justerer kursen og videreutvikler politikken. Det er det EU har gjort når de nå i høst sier – med over 519 stemmer, tror jeg det var – at de ønsker å justere grenseverdiene fordi de har gått ut på dato. Mitt spørsmål til helseministeren er: Hvorfor ønsker ikke han at Norge skal justere grenseverdiene? Mange mener de har gått ut på dato, ikke bare Venstre, men også flertallet i den forsamlingen i EU som jeg refererte til, og mange andre. Det er bra at det er en gruppe som nå skal gå igjennom status. Det som ikke er like bra, er den grunnholdning som jeg synes statsråden har, at han er veldig komfortabel med dagens situasjon. Jeg ber statsråden sørge for at det blir bedre framdrift i den arbeidsgruppen som er satt ned, enn det det har vært så langt. Jeg har også lyst til å utfordre statsråden på et punkt som kom fram i et svar fra tidligere helseminister Brustad til undertegnede. Med henvisning til de råd som var gitt tidligere om plassering av mobilmaster, lovte Brustad at hun skulle følge opp hvordan de anbefalingene som her var gitt, var fulgt opp. Jeg kunne også tenkt meg å høre hva helseministeren mener om den beslutning som er truffet i Oslo om å si opp avtalene om å plassere mobilmaster på skolebygg nettopp ut fra føre var-prinsippet. Synes statsråden det var klokt? Synes statsråden det vil være klokt at kommunene diskuterer denne politikken, slik at en får en oversikt over hvor master faktisk settes opp, og at en får en diskusjon om en skal ha retningslinjer for hvor langt de plasseres fra f.eks. barnehager? Min ambisjon har vært å være med på å sette denne saken på dagsordenen. Det har vi klart. Jeg hadde håpet at vi skulle komme lenger i retning av føre var-holdningen enn det vi har klart i dag. Jeg vet ikke svaret på de spørsmålene som er blitt tatt opp her i dag, det er derfor jeg spør, og det er derfor jeg er ydmyk i forhold til den usikkerhet som jeg mener er på dette området. Dette er en sak Venstre kommer til å følge videre.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2008-11-14:
Jeg har faktisk litt lyst til å rose statsråden. Vi har et bra vern i Norge. Vi hadde også et bra vern under den forrige regjeringen. Jeg er meget glad for at statsråden i dag sier at man skal sette ned et ekspertutvalg for på nytt å gå igjennom alt som har med stråling å gjøre. Det er viktig, for ting er i utvikling, og ting står ikke stille. Men jeg tror det blir veldig vanskelig hvis man skal utlove noen garantier for at ingen skal kunne bli skadet, når vi vet i hvor stor grad følsomheten for stråling varierer fra menneske til menneske. Det er jo der det store problemet ligger: Hvordan skal vi kunne få til et vern som ivaretar alle i samfunnet, når følsomheten er så variabel som den er? Går vi ut for å samle inn kunnskap og rapporter om strålefare og stråleproblemer, vil vi se at om vi henter inn 100 rapporter, slår de hverandre omtrent i hjel. Det er veldig ulike oppfatninger om hva som er riktig, og hvor grenseverdiene skal ligge. Det er ingen tvil om at vi trenger langt mer forskning på dette området. Å krangle om grenseverdier blir i prinsippet ganske håpløst når vi ikke har på plass en forskning som kan bekrefte eller avkrefte om stråling er skadelig – da med utgangspunkt i hvor følsomt hvert enkelt menneske er. Å sette en grense på det nivået eller det nivået uten å ha på plass en slik type forskning først blir meningsløst. Så kan man krangle om grenseverdier så lenge man vil, men det er faktisk ved å få forskning på plass at man får reelle grenser å forholde seg til som ivaretar vår egen befolkning. Statsråden var så vidt inne på internasjonale regler og Russland, og om man overholder grenseverdiene der. Da kan jeg bekrefte at det gjør man ikke. Der sender man med så sterke signaler at i hvert fall der jeg bor, har jeg ikke lenger Telenor, NetCom eller andre norske selskaper. Det eneste jeg kan ringe over, er Russland. Så at de bryter internasjonale avtaler, er det ingen som helst tvil om. Jeg er litt uenig med interpellanten som sammenligner med asbest. Vi vet alle hvilke skadeproblemer man hadde med asbest en gang i tiden, men jeg vet ikke om det er relevant å sammenligne ulike typer trådløse nettverk, mobiltelefoner og baser med asbest. Asbest er et støv som man kan få i seg, og som kan utvikle kreft. Stråler er noe helt annet. Uansett hva vi velger å gjøre, er det altså slik at trådløse nettverk i alle sine former, mobiltelefoner i alle sine former har kommet for å bli. De er der i dag, de vil være der om ti år, de vil være der om 20 år. Men det betyr ikke at ikke vi skal gjøre en jobb gjennom forskning, som skal ivareta de fleste av oss, helst alle. Men det er vanskelig, for vi vet at vi har ulik følsomhet for stråling. Derfor må vi legge ned en mye større innsats når det gjelder forskning.
Borghild Tenden (Venstre), 2008-11-14:
Jeg opplever bekymring i Akershus omkring stråling fra ulike master og sendere. Utbyggingen av nødnettet i Bærum har utløst en del reaksjoner. Som representanten Hareide nettopp sa, ble det i sommer satt opp en mast under 50 meter fra Berger avdeling på Rykkinn skole. Det planlegges en mast knapt 100 meter fra Toppenhaug barnehage på Bærums Verk. Disse sakene har ført til bekymringer for strålefaren i lokalmiljøet, da det viste seg at Direktoratet for nødkommunikasjon bryter med sine egne retningslinjer om å ikke plassere master nærmere enn 100 meter fra skoler og barnehager. Jeg har tidligere tatt opp denne saken med helseministeren. Jeg mener det er avgjørende for tilliten mellom myndighetene og befolkningen at de retningslinjene som er etablert, etterfølges så langt det er praktisk mulig. Jeg vil berømme velforeningene og de som har engasjert seg i disse sakene i Bærum. Mange opplever å ikke bli tatt på alvor, til og med latterliggjort. Jeg har selv erfart dette etter at jeg tok denne konkrete saken opp med helseministeren. I en kommentarartikkel på nettstedet LO-Aktuelt ble mitt initiativ karakterisert på en måte som jeg ikke ønsker å gjengi i denne stortingssal. Den artikkelen er nok et eksempel på hvordan bekymringene knyttet til de helsemessige konsekvensene av denne strålingen blir forsøkt avvist. Den forrige helseministeren bekreftet i sine svar til Stortinget at det ikke er noen klare konklusjoner å trekke fra forskningen på dette området, som kan bekrefte eller avkrefte helsepåvirkningen av denne type stråling. Derfor må vi ta folk på alvor når de sier de påvirkes helsemessig. Det er nettopp i slike tilfeller det er nødvendig med en tilnærming basert på føre var-prinsippet. Stråling blir mer og mer utbredt. En kan se for seg konsekvensene dersom de helsemessige effektene viser seg å være større enn det vi ser konturene av i dag. Jeg synes det er viktig, som Gunnar Kvassheim tidligere har påpekt, at man får på plass noen kjøreregler for hvordan slike spørsmål skal håndteres med bakgrunn i føre var-tilnærmingen. Venstre ønsker ikke å bidra til å øke usikkerheten og frykten omkring disse problemstillingene, men vi må ta på alvor at mennesker mener de har blitt syke som følge av strålingen, og at folk føler ubehag ved å være i nærheten av strålekilden. En bevisst politikk på dette området er avgjørende for folks tillit til at disse spørsmålene håndteres på en god måte av myndighetsapparatet. Jeg vil avslutte med en utfordring til helseministeren på om han forstår at folk er bekymret for strålingen fra nødnettet som nå bygges i Bærum, når direktoratet ikke følger opp sine egne retningslinjer. Og jeg vil oppfordre helseministeren til å bidra til at de konkrete utbyggingssakene i Bærum blir håndtert videre på en måte som skaper tillit hos de partene som i dag er berørt.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
På vegne av representantene Ulf Leirstein, Vigdis Giltun, Kåre Fostervold, Arne Sortevik og meg selv vil jeg få fremme et forslag om å få utbedret terskelproblematikken i Ringdalsfjorden og Iddefjorden.
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
Siden Inger S. Enger tidligere har vært ordfører, regner jeg med at representanten vet forskjellen på finansiering og drift. I merknad fra regjeringspartiene, som Venstre og Kristelig Folkeparti også har hengt seg på, heter det at i samband med forvaltningsreformen vil drifts- og finansieringsansvaret for fagskoleutdanningen bli overført til fylkeskommunene i 2010. Altså: Driftsansvaret skal overføres, det tas ikke noen forbehold. De tekniske fagskolene vet vi i dag drives av fylkeskommunene, og de trenger ikke overføres. Spørsmålet blir da om driftsansvaret for f.eks. Menighetsbibelskolen, Hald Internasjonale Senter og andre private fagskoler som finansieres over fagskolekapitlet, skal overføres til fylkeskommunen. Hvilke skolers driftsansvar skal overføres?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
Sjømannskirken har stadig større betydning for beredskap og sykebesøk og sosialsaker i utlandet, men gapet mellom det faktiske antallet stillinger de har, og det de får i statlig støtte, blir stadig større, til tross for at de får økte arbeidsoppgaver. Sjømannskirken har søkt om å få fem årsverk, men blir avspist med 0,72. Nå er Kirkens menn og kvinner gjerne fromme personer. De står ikke på barrikadene, sånn som heismontører og flyveledere og politifolk, men det fratar vel ikke kirkeministeren ansvaret for å sørge for rammer som gir muligheter til å rekruttere og beholde personell. Hva skyldes Regjeringens manglende anerkjennelse og støtte til det arbeidet som Sjømannskirken gjør?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
Jeg ble ikke så mye klokere av replikkvekslingen med Inger Enger i stad, så jeg tillater meg å stille dette spørsmål til statsråden: I statsbudsjettet står det at vi pr. 1. september i år hadde 1 058 godkjente fagskoleutdanninger. Mesteparten av disse er privat drevet. I neste setning står det at driftsansvaret for disse fagskolene skal overføres til fylkeskommunene i 2010. Jeg har ikke hørt om noe makent til dette, med unntak av kommunistene i Øst-Europa sin konfiskering og nasjonalisering av private eiendommer. Som saksordfører prøvde jeg derfor å rydde opp i dette og si at dette måtte være en upresis beskrivelse. Men så meldte regjeringspartiene seg ut. Kristelig Folkeparti og Venstre meldte seg også ut, så vi ble stående alene sammen med Høyre om å mene at dette var upresist. Da må jo de andre partiene mene at det er presist å si at driftsansvaret skal overføres til fylkeskommunene. Da må jeg spørre statsråden: Hvilke skoler skal få overført driftsansvaret sitt til fylkeskommunene i 2010?
Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
Da Stortinget behandlet stortingsmeldingen som fulgte etter Berg-utvalgets utredning, «Mellom barken og veden», tok Arbeiderpartiet i sin tid til orde for at korte, yrkesrettede utdanninger som bygger på videregående skole, skulle legges til høyskolenivå – mens SV mente at det skulle være en fylkeskommunal oppgave, og at det ville være en videre påbygning av fagutdanningen på videregående skole. Jeg konstaterer nå at SV har vunnet fram med sitt syn i dag. Alle de andre partiene, inklusiv Senterpartiet, ville ha en egen lov for et eget skoleslag, og vi fikk fagskoleloven. Personlig skulle jeg kanskje ønske at man hadde kalt det skoleslaget noe annet, at vi hadde sett til Finland og kalt det for yrkeshøyskole. Da hadde vi kanskje fått ryddet opp i en del av de forholdene vi har sett i ettertid, hvor man har vært litt usikker på hva som egentlig skulle ligge i fagskolebegrepet. Men vi har presisert det. Da vi behandlet loven igjen i 2007, gjorde vi noen innstramninger der. Statsråden bekreftet min frykt i sitt replikksvar til meg. Særlig når det gjelder helse- og sosialfag, er Regjeringen opptatt av at fylkeskommunen får driftsansvaret, sier statsråden. Det burde få Kristelig Folkeparti og Venstre til å våkne og tenke gjennom hva de egentlig er med på. Det burde også få Arbeiderpartiet og Senterpartiet til å våkne, for mange av de godkjente fagskoleutdanningene vi har innenfor helse- og sosialfag, drives bl.a. av AOF, Kommunal Kompetanse og en rekke andre private aktører. Hvis vi skal ta statsråden på alvor – og det bør vi vel – har Regjeringen tenkt å ta over driftsansvaret for disse utdanningene. Her har altså private brukt massevis av ressurser og ikke minst tid på en omfattende søknadsgodkjenning hos NOKUT, og så kommer Regjeringen og skal høste fruktene av det arbeidet. Det illustrerer denne regjeringens manglende respekt for private skoler. Fagforbundet bør seriøst vurdere hva de har fått igjen for sin støtte til Regjeringen i 2005. Vi vet at private skoler er mye raskere til å fange opp behovene i arbeidsmarkedet enn de offentlige. Hvis det er slik at det offentlige skal undergrave private skoler, slik det her legges opp til, tror jeg det vil drepe ethvert initiativ fra private. Jeg tror også at det på sikt vil rasere fagskoletilbudet. Regjeringen har gitt etter for presset i forhold til helse- og sosialfag på grunn av den skjevheten som har vært når det gjelder kjønn. Det har ført til at man nå dekker behovet for ca. 25 pst. av helse- og sosialfagutdanningene. Men jeg skulle ønske at man også så til alle de andre fagskoleutdanningene som vi har behov for i det norske arbeidsmarkedet, og sørget for at også de fikk en god behandling uavhengig av om de er drevet av offentlige eller private.
Ketil Solvik-Olsen (Fremskrittspartiet), 2008-12-12:
På vegne av representantene Tord Lien, Ingrid Skårmo, Ivar Kristiansen, Peter Skovholt Gitmark og meg selv framsetter jeg et forslag om en stortingsmelding om rikets energitilstand.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
Jeg visste ikke at regjeringspartiene opererte med «tøysebevilgninger», men det er høyst alvorlig ment fra vår side. Vi mener Regjeringa ikke tar sitt ansvar ved å skyve byggestart fram i tid og love på vegne av framtidige storting hva som skal skje med samlokaliseringsprosessen ved Høgskolen i Bergen. Vi har hatt forslag om startbevilgning til Høgskolen i Bergen og samlokaliseringsprosessen i alle våre alternative budsjetter. Det har ikke regjeringspartiene støttet. Det er ganske merkelig at regjeringspartiene tidligere ikke har kunnet støtte et forslag om startbevilgning til Høgskolen i Bergen. Vi mener det har vært viktig å få den byggeprosessen i gang. Vi er utålmodige, vi ønsker ikke å vente med oppstart til 2010. Derfor har vi i vårt alternative budsjett foreslått byggestart nå. Jeg syns det er ganske rart at regjeringspartiene, med Arbeiderpartiet, ikke kan støtte vårt forslag om startbevilgning, hvis det er viktig å få byggeprosjektet i gang allerede nå.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
Det var en veldig interessant replikk, for er det noe nordområdene, de nordligste fylkene, har etterlyst i alle de tre–fire budsjettene som denne regjeringa har lagt fram, så er det en tydelig styrking av høyere utdanningsinstitusjoner. Det som har skjedd under denne regjeringa, er det som for ettertida vil huskes som hvileskjæret, der Universitetet i Tromsø, Høgskolen i Tromsø, Høgskolen i Finnmark og alle andre opplæringsinstitusjoner i Nord-Norge har måttet tåle betydelige kutt, som har forsinket nordområdesatsinga og ikke minst sørget for at nordområdesatsing på mange områder ikke har kommet i gang. Jeg kan være fristet til å sende spørsmålet tilbake til representanten Jensen: Høyre legger i sitt alternative budsjett inn 3 mill. kr til Nord-Troms Studiesenter. Hvorfor kan ikke regjeringspartiene støtte dette? Det er et veldig viktig tiltak for å sørge for å få bedre utdanning i en landsdel og i et område der utdanningsprosenten er lav. Derfor er det viktig å legge inn penger til det. Høyere utdanning og forskning har Høyre satset på i alle sine budsjetter, mens regjeringspartiene har stemt imot.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
Rentekompensasjonsordningen har to sider. Den har en side som er positiv i forhold til å satse på å bygge og rehabilitere skolebygg, men den har også en annen side, nemlig at de kommunene som i utgangspunktet sørger for å sette av penger i sine budsjetter, indirekte straffes for det. Oslo kommune er et veldig godt eksempel på en kommune som i budsjettene hvert eneste år har satset mellom 1 og 1,5 milliarder kr på rehabilitering og opprustning av de 173 skolene som er i Oslo. Det har vært viktig. Så har vi ment at det er synd at Regjeringa i 2008 tok en pause i ordningen med rentekompensasjon, og vi har ønsket å bruke de tidene vi nå går inn i, som åpenbart er dårligere tider enn det vi har vært i, til å forsterke innsatsen på opprustning av offentlige bygg. Derfor har vi i vårt alternative budsjett lagt inn en ekstra utlånsramme på 3 milliarder kr, slik at kommuner kan bruke 5 milliarder kr rentefritt det neste året for å pusse opp og rehabilitere skolebygg.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
Det vil hun. Jeg tar opp forslagene Høyre stiller seg bak i innstillingen.
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
Hjertelig takk, president. Representanten Gerd Janne Kristoffersen var i innledningen av sitt innlegg veldig tydelig på én ting. Hun sa at «tallenes tale er klar». Ja, tallenes tale er veldig klar. I et budsjettspørsmål Høyres fraksjon sendte over til Regjeringa, spurte vi om hva forskningsbevilgningene måtte ha vært dersom man skal nå det tverrpolitisk vedtatte målet om at 3 pst. av BNP skal brukes til forskningsformål innen 2010, og, nærmere bestemt, hvor mye større statens andel måtte ha vært dersom staten skal nå sitt mål om 1 pst. av BNP innen 2010. Statsråd Tora Aasland har ved flere anledninger vekslet litt fram og tilbake med å vurdere om målet fortsatt står fast, men sannheten er at bevilgningene måtte ha vært om lag 6,5 milliarder kr høyere i 2009. Hvordan skal Regjeringa nå målet om 3 pst. av BNP og 1 pst. fra statens side innen 2010?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
I forbindelse med finanskrisens spede begynnelse i Norge, var både finansminister Kristin Halvorsen og statsminister Jens Stoltenberg kraftig ute mot private banker som ikke satte ned renta umiddelbart da Norges Bank justerte styringsrenta si. Det var forside på forside med krav om at rentene skulle settes ned på dagen i private banker, slik at låntakerne fikk nyte godt av at styringsrenta var gått ned og var på vei nedover. I budsjettinnstillinga fremmer vi et forslag om å be Regjeringa vurdere om ikke også Statens lånekasse kan foreta en raskere rentejustering når styringsrenta i Norges Bank justeres ned. I dag er det tre til seks måneders forsinkelse. Det rammer nyetablerere – unge mennesker som er i startfasen av en etablering – fordi de da får unødvendig høy rente i Lånekassa. Hvorfor er det sånn at Regjeringa, i en statsstyrt bank der staten er eneeier, er uvillig til – eller snarere, nekter – å se på mulighetene for å justere ned rentene, mens det kreves rentereduksjon på dagen i private banker?
Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-12-12:
I svaret til Høyres gruppe på et spørsmål i forbindelse med budsjettbehandlinga skriver departementet sjøl at de beregnede kostnadene i forbindelse med demokratireformen ligger et sted mellom 80 mill. kr og 110 mill. kr. I budsjettet for 2009 legges det inn, som statsråden sa, 5 mill. kr, altså 7,5 årsverk. Kirkerådet har vært veldig opptatt av særlig opplæringsfasen som man nå går inn i. Når det gjelder valgfunksjonærer og en del annet personell, er det viktig å komme i gang med dette raskt. Statsråden varsler at det kommer en proposisjon med lovendringer og bevilgningsforslag på nyåret. Dette vil det også ta tid å behandle i komiteen. Spørsmålet er hvorfor det ikke er mulig for Regjeringa å legge inn de 3 mill. kr til opplæringstiltak som Kirkerådet ber om, og hvorfor det ikke er lagt inn mer av de 80–110 mill. kr allerede nå, slik at demokratireformen kommer på skinner. Det har vi et felles ansvar for, og det tror jeg vi alle har interesse av også.