Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2019-11-05:
Det er godt kjent at det er relativt stor avstand mellom Høyre og Fremskrittspartiet når det gjelder forholdet til EU og reguleringen gjennom EØS-avtalen. Og etter å ha lyttet til representanten Huitfeldt fra Arbeiderpartiet virker det som om det er milevis avstand mellom Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet, for en hyllest av EU som den Anniken Huitfeldt sto for her, har jeg ikke hørt tidligere. La meg slå fast: Det er ingenting skummelt eller faretruende med nasjonalt orienterte partier. «Kreftene» som det ofte refereres til, er en tilbakemelding fra folket. Det er sunt for demokratiet, ikke farlig. Folk krever å bli hørt – ikke overkjørt. Vi politikere skal ikke belære, men ha øret mot bakken. Motstanden mot overnasjonale og til dels udemokratiske institusjoner provoserer – uansett hvor gode intensjoner politikerne måtte ha. Da må man stoppe opp og være varsom med å inngå nye forpliktelser som reduserer nasjonal kontroll og styring. Politikk forankret i en sterk og suveren nasjonalstat gir trygghet. En solid nasjonalstat truer ingen. Den er ikke rettet mot andre, og den hoverer ikke. Den er snarere en oppmuntring og stimulans til andre nasjoner om å bygge nasjonale fellesskap. Sterke nasjonalstater betyr ikke bygging av murer, og de har selvsagt felles interesse for samarbeid og handel med hverandre, helt uavhengig av institusjoner. Sterke nasjonalstater er med andre ord ikke et nullsumspill. Det er fort gjort å komme med påstander og beskyldninger og raskt trekke konklusjonen om at vi trenger enda mer globalisme. Det kan tenkes at samordning av politikk og internasjonalt regelverk skaper bedre konkurransevilkår og høyere økonomisk vekst, men går ordningene ut over de fire friheter, visker de samtidig ut nasjonal selvstendighet og selvråderett. Det er en avveining – mot mer økonomisk vekst og mer nasjonal kontroll. Det er ikke gitt i 2019 hva som er det beste for nasjonene. Britene har eksempelvis konkludert på et annet vis enn Norge. De siste dagers hendelser og redegjørelsen for halvannen uke siden viser at Norges tilknytning til EU gjennom EØS har store konsekvenser for Norge – større enn vi var klar over for kun måneder siden. Trygdeeksport har vært diskutert tidligere, og flere partier har foreslått å redusere i eksporten – i mindre utbetalinger. Fremskrittspartiet har også foreslått – og har programfestet – kjøpekraftjusteringer av trygdeeksporten. Det er også noe som bør vurderes. Representanten Wiborg har også foreslått å ha oppmøteplikt for å motta trygdeytelser. Det bør også vurderes når man har gjennomgangen. Det med kjøpekraftjusteringer står også referert i Granavolden-plattformen. Det man nå har oppdaget, er at istedenfor å evne å redusere har eksporten økt – og den skulle vært økt betydelig mer. Da må man ta en pust i bakken og tenke helhetlig – også på hvorvidt et rikt land som Norge kan akseptere slike betingelser for samarbeidet. Regjeringen skal ha skryt for å ha forberedt oss godt for begge mulige utfall av Storbritannias fremtidige forhold til EU. Det er viktig at vi er føre var, og at markedet begge veier er åpent og basert på gjensidig og rettferdig konkurranse. EØS-avtalen skal sikre de fire frihetene – friheter som skal sikre import og eksport på like vilkår som landene som er medlemmer av EU. De senere år har vi opplevd at EØS har fått stadig større omfang, og det er i dag fellesløsninger for bl.a. migrasjon, justis og klima. Dette er politiske områder som ikke uten videre kan rettferdiggjøres i EØS-avtalen. Det var uansett ikke det man var forespeilet den gangen Norge sluttet seg til EØS-avtalen. Folk registrerer dette, og mange er veldig sinte der ute. Når man holder foredrag rundt omkring, merker man protestene som er der ute. Det er en plikt for oss i denne sal å lytte til folket og ikke belære folket. Vi skal derfor være varsomme med å opptre som EU-medlemmer uten at en slik suverenitetsavgivelse er forankret i folket gjennom folkeavstemning. Det at redegjørelsen kalles EU/EØS-redegjørelsen, kan også synes å være noe i utakt med det forpliktende samarbeidet Norge har sluttet seg til. Det burde kanskje ha hett EØS-redegjørelsen. Norges klimautslipp utgjør 0,11 pst. av det globale klimautslippet. Man kan derfor mene mye om både mål og mening med å foreta kutt nasjonalt, men Granavolden-plattformen sier at vi skal redusere våre nasjonale utslipp til 55 pst. Det står imidlertid ingenting om at vi skal oppmuntre EU-landene til det samme, men tvert imot at vi skal melde inn mål i tråd med EUs ambisjoner. Dersom man mener at jordkloden står foran en snarlig klimatisk kollaps, er det uansett helt avgjørende at man gjør kost–nytte-beregninger av hvilke globale tiltak som vil redusere klimautslippene mest. Norsk velferdsnivå ligger skyhøyt over våre samarbeidsland i Europa. Vår BNP er 30 pst. høyere per capita enn i våre naboland som er medlem i EU, og mer enn det dobbelte av gjennomsnittet i EU. Det gjør at felles europeiske løsninger ofte betyr at nasjonale løsninger forringes. Det er selvsagt uakseptabelt av flere grunner, men særlig uakseptabelt sett i lys av Norges kostnadsnivå. Med andre ord bør alle eventuelle økonomiske avtaler gjennom EØS-avtalen kjøpekraftjusteres – og vi mener at det samme skal gjøres med trygdeeksport. Når EUs kommisjonspresident von der Leyen sier at EUs arbeidstakere må ha en lønn de kan leve av, vil ingen være uenig i det. Men konsekvensene er helt ulike for EU-land med lav BNP og Norge. Von der Leyen ønsker å innføre minstelønn, noe som selvsagt ikke er akseptabelt for Norge. Norge skal videre være svært varsom med å inngå rettsakter hvor vi avgir suverenitet med begrunnelse om å skape konkurranse. Markedskonkurranse kan selvsagt tilstrebes, men av og til finnes det grunner til at ønsket om enda høyere levestandard bør vike for prinsippet om nasjonal selvråderett. Det kan kanskje høres overraskende ut for mange, men det er altså en grense for hva som skal avveies her, med hensyn til levestandarden i Norge, og hva som er at vi skal styre vårt eget land. Det er eksempelvis helt uaktuelt for Norge å inngå samarbeid som tilsier at vi sier fra oss muligheten til å føre en nasjonal innvandringspolitikk. En helhetlig og langsiktig innvandringspolitikk innebærer ikke å bringe migranter til Norge. Migranter flykter ikke fra noe eller noen, migranter har som mål å få et bedre liv materielt sett. Det er fullt forståelig, men å ta imot migranter vil undergrave alle eksisterende avtaler på asyl- og flyktningfeltet. Innvandrerbefolkningen i mange EU-land skaper allerede store utfordringer, og den eneste farbare veien er at migranter reiser tilbake og bidrar til å bygge sine egne land. Det burde være selvsagt. Dette budskapet må være tydelig fra EUs og Norges side. La meg avslutningsvis gi regjeringen honnør for arbeidet som gjøres for å få Norge inkludert og integrert i EUs Permanent Structured Cooperation, PESCO. At Norge deltar, vil være helt avgjørende for norsk forsvarsindustri. En potensiell utestengelse vil stenge norsk forsvarsindustri ute fra det europeiske markedet og gjøre norsk forsvarsindustri helt avhengig av industrielt samarbeid med USA. Norge har på flere områder forsvart delvis suverenitetsavgivelse med referanse til like konkurransevilkår. Det er derfor helt urimelig og uakseptabelt dersom norsk forsvarsindustri skal bli holdt utenfor PESCO. Det er også urimelig at Norge skal bidra mer økonomisk enn de øvrige deltakende land. Norsk deltakelse skal heller ikke skje unntaksvis eller der hvor Norges deltakelse har en tilleggsverdi.