Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2013-05-23:
Jeg vil takke utenriksministeren for en bred og grundig redegjørelse. Vi har nå på bordet vår egen vurdering av EØS-avtalen etter snart 20 år, og vi har EUs vurdering. Vi er fornøyd, og EU er fornøyd. EØS-avtalen har fungert som den skulle, nemlig å integrere viktige handelspartnere i det indre marked uten at de ble EU-medlemmer. En avtale som ble inngått mellom 12 EU-land og 6 EFTA-land, fungerer som den skal også for 27 EU-land og 3 EFTA-land. Avtalen har altså evnet å fange opp en utvikling i EU-samarbeidet som har vært mer dynamisk enn noen kunne tro på i 1992. EØS-avtalen sikrer våre økonomiske interesser gjennom deltakelse i det indre marked. Den gir ikke bare markedsadgang. Den gir rettigheter og trygghet for fair konkurranse. Det vil ingen frihandelsavtale gi på samme måte. Vi og EU deler også i stor grad synet på hva som er utfordringene i et samarbeid mellom medlemsland og land som vil være med, men ikke være medlem. Én utfordring er å sikre at regelverket tas inn i EFTA-landene så som raskt som mulig, slik at regelverket er ensartet. Ingen er tjent med at regelverket er ulikt fordi noen somler. Jeg viser til ESAs årsrapport for 2012 hvor det pekes på at ESA i fjor åpnet nær tre hundre nye indre markedssaker på grunn av manglende nasjonal gjennomføring. ESA-presidenten sier i forordet til årsrapporten: «De tre hundre sakene gjelder stort sett teknisk regelverk, men det er ingen unnskyldning for EFTA-landene som må etablere mer robuste administrative rutiner og ha større respekt for tidsfristene i EØS.» Det er selvsagt ikke slik at alt dette hviler på Norge. Det hviler på tre land. Men det må tas rev i seilene for å få opp farten. Det må ikke bare bli et skippertak. Det må bli det normale. En annen utfordring er at EU i økende grad legger myndighet til byråene. Det utfordrer Grunnlovens bestemmelser om ikke å overføre myndighet til internasjonale organer vi ikke er medlem av. EUs finanstilsyn er, som utenriksministeren pekte på, den siste utfordringen i så måte. Jeg vil gjenta det jeg sa i debatten om europameldingen. Vi må finne en institusjonell løsning i tråd med topilarsystemet i EØS-avtalen. Den mest nærliggende løsningen mener jeg må være å bruke ESA. ESA har vist seg å fylle sin oppgave på en måte verken EU eller EFTA har hatt noen grunn til å klage på. En tredje utfordring for EØS-avtalen er at pilarene i EU-samarbeidet er borte. Dette, sammen med EUs økende tendens til å lage overordnet og tverrgående politikk, skaper uklarhet om hva som er EØS-relevant og ikke. Det gjelder hav- og kyststrategi, transport- og klimapolitikk. Et av de siste eksemplene er grønnboken for klima- og energipolitikk til 2030. I disse dokumentene trekkes det opp politiske målsettinger. Når disse er vedtatt, kommer handlingsplaner og tiltak, som så kan munne ut i forordninger eller direktiver. EØS-avtalen forplikter oss jo ikke til å dele EUs politiske målsetninger. Heller ikke er det gitt at handlingsplaner og tiltak er EØS-relevante. Likevel kan forordninger og direktiver være relevante fordi de også berører handel, fri bevegelse eller konkurranseregelverket. Kort sagt: Det er blitt mer krevende å vite hva som faller innenfor, og hva som faller utenfor EØS-avtalen. I EUs utenrikstjenestes vurdering av EØS-avtalen sies det at det er tatt inn regelverk i EØS-avtalen som EU i utgangspunktet ikke så som EØS-relevant. En god start ville være en debatt om grønnboken om energi og klima til 2030 – i Europautvalget eller gjerne her i plenum. En annen viktig sak er EUs planer for såkalt «Blue Belt» – et konsept for mer effektiv sjøtransport av varer mellom havner i EU. Dette er en del av handlingsplanen for det indre marked og derfor interessant og relevant for oss. Samtidig kan det bli mange utfordringer knyttet til disse tiltakene. Vi bør derfor engasjere oss tidlig for å følge prosessen i EU om disse sakene og debattere nye tiltak så tidlig som mulig, slik at også Stortinget er involvert. I den felles EØS-parlamentarikerkomiteen vil vi ha samtaler med våre partnere i Europaparlamentet om begge disse sakene på møtene våre i vår. Jeg tror det er viktig at vi er mer oppmerksomme på denne problemstillingen. Det er både i vår og EUs interesse å verne om EØS-avtalens integritet. Hva som er innenfor, og hva som er utenfor, bør i så stor grad som mulig hvile på en teknisk og juridisk vurdering – ikke en politisk. Utenriksministeren inviterer i sin redegjørelse også Stortinget til å delta i debatten om våre posisjoner så tidlig som mulig. Debatten om hvordan vi skal forholde oss til overordnede og tverrgående grønnbøker er en sterk kandidat til en slik tidlig involvering. Det kan skje på ulike måter. Dette handler jo dypest sett om den videre integrasjon i det indre marked og samarbeidet på områder som støtter opp under denne kjernen. Forskningssamarbeidet, utdanningsprogrammene, likestillingspolitikken og familiepolitikken er viktige deler av en samfunnsmodell som er produktiv og fleksibel. Derfor er samarbeidet om dette viktig for å nå overordnede målsettinger som å skape økonomisk vekst og bekjempe arbeidsledigheten. Men politiske målsettinger og virkemidler på disse områdene er likevel ikke en del av EØS-avtalen i den forstand at de binder oss, slik forordninger og direktiver som gjelder det indre marked gjør. Derfor bør vi være mer oppmerksomme på nye grønnbøker og hvitbøker og blåbøker og hva de nå kalles, drøfte dem og vurdere hva som eventuelt vil være EØS-relevant, og hva som ikke er det. Vi kan gjerne dele de politiske målsettingene om å redusere klimautslipp, forbedre jernbanesystemet og få mer gods over fra vei til bane og kjøl. Men det betyr ikke at vi skal måtte adoptere virkemidler for å nå målene, med mindre de klart ligger innenfor EØS-avtalens virkeområde. Den internasjonale finanskrisen har rammet mange av våre europeiske naboland hardt. Men krisen har også avdekket underliggende problemer i flere av landene: svakt styresett, korrupsjon, alt for svake skattesystemer og manglende politisk vilje til å betale for den velferden man vedtar. Det er et nasjonalt ansvar. Hverdagen er blitt brutal for mange. Det er 26 millioner arbeidsledige. I flere land er halvparten av ungdomskullene uten utsikt til jobb etter utdannelse. Dette svekker selvsagt tilliten til politikerne og politikken. Det kan også gi overraskende og underlige utslag. På Island vendte velgerne tilbake til de partiene som kjørte landet på havet, og snudde ryggen til de partier som trakk dem inn på tørt land. I andre land gir situasjonen grobunn for ekstremisme og nasjonalisme. Det er en advarsel. Det haster med å skape håp om at det verste er bak oss. Gjeldskrisen kan ikke ensidig løses gjennom sparepolitikk – heller ikke ledighetsproblemene. Det nytter ikke lenger å ha ensidig fokus på innsparinger. Jeg vil støtte utenriksministeren i at vi bør arbeide for å øke andelen av EØS-midlene som går til målrettede tiltak for romfolk – gjerne i denne programperioden, hvis midler og avtaler åpner for det. Det bør også være en prioritet i neste programperiode. Lisboa-traktaten innebærer også et tettere samarbeid mellom Europaparlamentet og de nasjonale parlamentene – ikke bare gjennom de halvårlige COSAC-møtene, men også gjennom møter mellom fagkomiteene i Europaparlamentet og i de nasjonale parlamentene om konkrete saker eller politiske områder. Ikke minst takket være aktiv innsats fra Stortingets medarbeider i Brussel, har vi lyktes i å bli invitert til disse møtene. Det er like viktig at vi da følger opp og deltar, slik det er viktig at regjeringen deltar på møter der de kan i Brussel. Siste tilskudd på dette samarbeidet er at det nå skal etableres en slik felles parlamentarisk konferanse for Europol. Her må vi arbeide aktivt for at Norge og de andre EFTA-landene som er med i dette samarbeidet, får observatørplass. Det er nødvendig hvis Stortinget skal kontrollere regjeringen på justisområdet. Når en del av justispolitikken legges gjennom Europol i Brussel, er det også viktig at vi får innpass i det. Jeg håper at vi i fellesskap kan overbevise dem som bestemmer det i Europaparlamentet og i kommisjonen, at det er naturlig at Norge og de andre EFTA-landene som deltar i Europol, også må delta i dette parlamentariske samarbeidet.