Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-11-28:
La meg først få takke for god informasjon og en god redegjørelse fra ministerens side. I tillegg til det aktive medlemskapet i FN og i NATO har norske myndigheter i senere år lagt vekt på å delta i EUs felles sikkerhets- og forsvarspolitikk. De viktigste skritt i denne retningen har vært samarbeidet med Sverige, Finland og Estland i etableringen av en nordisk EU-innsatsstyrke og inngåelsen av en samarbeidsordning med Det europeiske forsvarsbyrået, EDA. Det er viktig med nordisk samarbeid om sikkerhets-, beredskaps- og redningsspørsmål. Samarbeid og bedre koordinering mellom de nordiske landene på disse områdene vil gi oss bedre tjenester, i tillegg til at man kan spare inn på en del budsjetter. I løpet av den siste tiden har Regjeringen fokusert aktivt på nordisk samarbeid generelt og nordisk forsvarssamarbeid spesielt. Alle kjenner til avtalene knyttet til den svenske kampflykandidaten JAS Gripen, hvor avtalene innebærer at norske myndigheter får tilgang på informasjon, og at norsk industri får mulighet til å delta i utviklingen av flyet. Avtalene betyr ikke at vi har bestemt oss for neste generasjons kampfly, men de innebærer at samarbeid med Sverige på dette området løftes opp på et helt annet nivå enn tidligere. Vi har også fått undertegnet en avtale mellom Norge og Sverige om artillerisamarbeid. Det er avdekket et stort potensial for å oppnå gevinster innen materiellanskaffelser, logistikk, trening og operativ virksomhet, og avtalen kan føre til at Norge og Sverige om noen år etablerer et enhetlig artillerisystem. Det er også blitt undertegnet en avtale mellom Island og Norge om sikkerhetspolitisk samarbeid. Denne avtalen medfører bl.a. at norske fly skal øve på Island, og at våre islandske venner kan utdanne seg ved Det norske forsvarets skoler. Våre to land har felles interesser på en rekke områder, og et nærmere samarbeid vil kunne bidra til å trygge stabilitet og sikkerhet i Nord-Atlanteren. I Afghanistan deltar svenske og finske soldater sammen med danske og norske i den såkalte ISAF-styrken. Denne stabiliseringsstyrken ledes av NATO. Det tidligere så markante skillet mellom medlemmer og ikke-medlemmer i alliansen er altså visket ut. Der den kalde krigens logikk tidligere hindret de nordiske land å delta sammen under NATOs kommando, har det nå åpnet seg nye muligheter for nordisk fellesskap ute i felten. Om vel et halvt år er det den nordiske stridsgruppens tur til å stå i beredskap som en del av EUs nye innsatsstyrke. Da kan det hende at norske soldater vil bli sendt ut i internasjonale oppdrag sammen med kollegaer fra Sverige, Finland, Estland og Irland. Igjen ser vi at de skarpe grensene mellom medlemmer og ikke-medlemmer fjernes når likesinnede land ønsker å ta et tak i fellesskap. I år avrundes et ti år langt prosjekt hvor de nordiske land har bidratt til å omstille og bygge opp en selvstendig forsvarssektor i de baltiske land. Med de baltiske landenes inntreden som medlemmer i NATO og i EU er det naturlig at samarbeidet endrer karakter. Jeg vil ikke nøle med å kalle denne nordiske «fadderskapsstøtten» til våre naboland ved Østersjøen for en politisk suksesshistorie, og de gode erfaringene fra det nordisk-baltiske samarbeidet føres nå videre i nye prosjekter. I de nye statene på Balkan bidrar de nordiske land med en lang rekke tiltak for å støtte disse landene, bl.a. bistand til å utøve demokratisk kontroll over militære styrker og omskolering av overflødig personell. Den operative enheten som vi nå er enige om, oppfatter jeg dit hen at dens aktivitet er basert på folkeretten. Den skal være basert på et klart FN-mandat. Stortinget skal konsulteres, og Regjeringen skal ta en beslutning. Med andre ord: en betryggende prosess. Jeg føler at dette er å følge det nordiske sporet, en aktiv europapolitikk, NATO-sporet og FN-sporet videre i en positiv retning.