Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2009-02-12:
Jeg vil takke utenriksministeren for redegjørelsen, der han bl.a. berørte spørsmålet om finanskrisen som i disse dager ruller over verden. I oktober 2008 stod Alan Greenspan i vitneboksen. Han var en av verdens mektigste økonomiske aktører og sjef i den amerikanske sentralbanken i nesten 20 år, og skulle altså i oktober vitne for Kongressen om årsakene til dagens finanskrise. Greenspans konklusjon var at han i 40 år hadde basert seg på en ideologi som viste seg å være feilslått. Utenriksministerens redegjørelse tirsdag tok utgangspunkt i noen av de enorme utfordringene vi står overfor, med finanskrise, klimakrise og fattigdoms- og matvarekrise. Jeg vil takke utenriksministeren for en god redegjørelse og særlig løfte fram et viktig perspektiv i innlegget hans, nemlig at verdens nasjoner ikke står maktesløse, men har muligheten til å møte krisen hvis man har den politiske viljen som skal til. Da er det avgjørende at vi definerer hva slags politisk vilje det er snakk om. I mange år har markedsløsninger, privatisering og deregulering stått høyest på dagsordenen. Dagens finanskrise viser at den politikken har vært feilslått. Utenriksministeren uttrykker stor bekymring for økt proteksjonisme og tilstander som dem vi så på 1930-tallet. Jeg deler bekymringen for at verden skal oppleve en krise som blir enda dypere enn det vi har sett til nå, og for muligheten for handelskriger og svekket internasjonalt samarbeid i handelspolitikken. Samtidig er det viktig også å se med nye øyne på deler av den handelspolitikken som har vært ført i multilaterale sammenhenger. Mest mulig frihandel på flest mulig varer og tjenester er heller ikke svaret på den krisen som så mange land nå står foran. Løsningen på finanskrisen avhenger av internasjonalt samarbeid, men også av at enkeltland får muligheten til å løfte sin egen produksjon, få folk ut i arbeid og stabilisere økonomien. Her trenger utviklingslandene muligheter til å beskytte oppbyggingen av egen økonomi. En slik erkjennelse har ligget til grunn for de riktige og viktige steg som Norge har tatt i WTOs tjenesteforhandlinger, med å trekke liberaliseringskrav til u-land. I Norge benyttet vi en kombinasjon av handel og markedsmekanismer med en sterk stat og offentlig styring over deler av økonomien for å skape økonomisk utvikling. Utviklingsland må nå få samme rett til politisk handlingsrom som dagens industrialiserte land hadde, og rett til å beskytte næringer som ledd i en nasjonal utviklingsstrategi. Finanskrisen har lært oss at svaret på økonomiske utfordringer ikke er «mer marked». Utfordringen framover blir å omsette denne erkjennelsen i praktisk politikk. På Island har vårt nabofolk fått en ny regjering, og meningsmålingene viser at de rød-grønne partiene ligger an til å vinne valget som skal avholdes i april. Norge bidrar allerede til å stabilisere situasjonen på Island gjennom å stille økonomiske reserver til rådighet for islendingene, og jeg synes også det er positivt at det har kommet signaler fra norsk hold om at man vil være imøtekommende overfor de initiativ og ønsker om dialog som kommer fra den nye islandske regjering. Jeg registrerte at representanten Vallersnes var mer skeptisk til det, særlig til den nye islandske finansministerens ønske om å drøfte videre samarbeid f.eks. om valutaspørsmålet. Det skulle bare mangle at det ikke ble vist en slik åpenhet fra norsk side i den situasjonen broderfolket vårt er i i dag. Nordisk samarbeid er også satt på dagsordenen denne uken i forsvarssammenheng, der Thorvald Stoltenberg leverte 13 svært interessante forslag for et tettere forsvarssamarbeid mellom de nordiske landene. Klimaendringer og forandringer i internasjonale maktforhold skaper nye sikkerhetspolitiske utfordringer, noe som krever nytenkning rundt Norges internasjonale samarbeid og sikkerhetspolitikk. Vi ser svært positivt på den nye given i det nordiske samarbeidet og at det legges til rette for en debatt der det er rom for visjoner og modige mål. Vi har også stor sympati for retningen i de visjonene som Stoltenberg har lagt fram. Afghanistan er i dag Norges mest omfattende internasjonale engasjement. En fredelig og demokratisk utvikling i Afghanistan avhenger av at vi har både en humanitær og en politisk strategi for det som skal skje framover. Viseadmiral Jan Reksten uttalte nylig at han er kritisk til måten det militære nærværet fungerer på, og etterlyser større sivil innsats. Det er en bekymring som SV deler. Etter mange års internasjonalt nærvær øker krigshandlingene i Afghanistan i omfang, og vi har det siste året sett en bekymringsfull økning i antallet sivile dødsfall, både på grunn av økt virksomhet fra opprørernes side og en økning i f.eks. amerikanske luftangrep. Det finnes ingen enkel løsning for Afghanistan. Det eneste vi vet med sikkerhet, er at en strategi for en fredelig utvikling og et stabilt demokrati må inkludere bred deltakelse. Dialog og forhandlinger må inkludere alle parter og ikke begrenses til de grupper og partier vi i Vesten måtte like. Jeg er derfor glad for at utenriksministeren nevner at grupper på ulike sider av konflikten må inkluderes i en nasjonal forsoningsprosess. Denne regjeringen har gått i front internasjonalt for inkludering og dialog. Norge var et av få land som anerkjente samlingsregjeringen med både Fatah og Hamas, en regjering som mislyktes delvis på grunn av manglende internasjonal støtte. Krigen i Gaza skyldes mange forhold, men det avgjørende problemet er Israels okkupasjon av palestinske områder. Krigen i Gaza har ført til at en prosess for forsoning blir enda vanskeligere enn før. De krefter som ønsker forsoning og dialog, kommer tapende ut når det er krigens logikk som får dominere. Valget i Israel denne uken er dessverre enda et tegn på det. Vi er glade for at det jobbes for en uavhengig gransking av krigshandlingene. Målet må være at brudd på internasjonal humanitær rett må straffes. I tillegg må det internasjonale samfunnet stille konkrete krav knyttet til opphør av okkupasjonen, av bosettingspolitikken og av den muren som i dag deler palestinske områder på Vestbredden. Krigen i Gaza, på Sri Lanka og i Kongo er noen eksempler på at vi ser en alvorlig brutalisering av krigføring i ulike konflikter i verden, der sivilbefolkningen rammes direkte av krigshandlingene, og der informasjonstilgangen, som vi f.eks. har sett i forbindelse med krigen i Gaza, begrenses gjennom å nekte medier adgang. En avgjørende årsak til krig er tilgang på våpen. Norge har et regelverk for våpeneksport som skal hindre eksport til land i krig eller til land som bryter grunnleggende menneskerettigheter. Likevel ser vi at norske våpen og ammunisjon kan havne i land vi selv ikke eksporterer til. SV ønsker å jobbe aktivt for at norsk regelverk for våpeneksport fungerer i praksis, slik at norske våpen og ammunisjon ikke brukes i land som vi selv ikke eksporterer til direkte. En rekke humanitære organisasjoner har i det siste lagt fram konkrete forslag til hvordan dette kan gjøres, og det er viktig å gå inn i den debatten framover. Fred, fattigdomsbekjempelse og bærekraftig utvikling er gjensidig avhengig av hverandre. Et nytt våpenkappløp kan i dag drives fram av våpenindustrien og ideen om at kampen mot terror skal vinnes med militærmakt. En slik utvikling vil stå i veien for kampen for å løse fattigdoms-, matvare- og klimakrisen. USAs planer om rakettskjold i Øst-Europa har økt spenningene mellom USA og Russland og på den måten ikke bidratt til en tryggere verden. Rakettskjoldplanene kan føre til økt atomopprustning og et nytt våpenkappløp. SV har hele tiden jobbet mot USAs rakettskjoldplaner og mot planer om sammenslåing av NATOs rakettforsvar med amerikanernes rakettskjold. Regjeringens kritikk mot rakettskjoldplanene har påvirket NATOs holdning. Nå ser vi også at det kommer positive signaler fra amerikansk hold om at planene må vurderes på nytt når det gjelder både klokskapen i planene og den praktiske gjennomførbarheten. Det kommer i det hele tatt mange signaler som gir grunnlag for optimisme knyttet til arbeidet for nedrustning, og her både håper og tror vi at Norge kan spille en viktig rolle i tiden som kommer. Med dette vil jeg igjen takke utenriksministeren for en grundig og interessant redegjørelse.