Odd Eriksen (Arbeiderpartiet), 1999-04-27:
Det som var det mest interessante med statsrådens distrikts- og regionalpolitiske redegjørelse, var den nye tilnærmingen til de utfordringer distriktene står overfor. Vi kan gjerne si, som flere har vært inne på, velkommen til virkeligheten, statsråd – selv om representanten Kvalbukt i en replikk tidligere i dag sa at Senterpartiet alltid har vært opptatt av den store distriktspolitikken. Regjeringens distriktspolitiske satsinger viser imidlertid en ensidig satsing på den lille distriktspolitikken, eller det man gjerne kaller symbolpolitikken. I offisiell sammenheng ble uttrykket den store distrikts- og regionalpolitikken brukt for første gang i den stortingsmeldingen om distrikts- og regionalpolitikk som ble framlagt av arbeiderpartiregjeringen vinteren 1997. Men lang tid før dette var det både i faglig og politisk sammenheng påpekt at det som ble omtalt som distriktspolitikk, dannet et for smalt og avgrenset begrep. Arbeiderpartiet påpekte at vi måtte løfte blikket og ta i betraktning et langt bredere tilfang av faktiske virkemidler. Dette betyr at vi må ta i betraktning også andre former for offentlig påvirkning av samfunnsutviklingen på regionalt og lokalt nivå enn hva f.eks. SND-virkemiddelet representerer. Jeg registrerer at regionalpolitikken er i ferd med å bli tillagt økt betydning også innenfor EU-området, i tillegg til den betydning den allerede har gjennom EUs omfattende strukturprogrammer. Å korrigere for forskjeller i utviklingstakt mellom land og regioner gjennom bruk av regionalpolitiske virkemidler, ventes å bli tillagt større betydning som følge av at man gjennom samarbeidet om den felles eurovalutaen har gitt avkall på tidligere muligheter til å korrigere for ulik utviklingstakt gjennom de ordinære økonomiskpolitiske virkemidlene. Dette vil nødvendigvis også påvirke utformingen av den norske distrikts- og regionalpolitikken. Dagens distriktspolitikk har vist seg ikke å fungere etter hensikten. I alle fall er dette riktig dersom hensikten har vært å stanse fraflyttingen fra distriktene. Hva er så alternativet? Jo, alternativet må være å se distriktspolitikken i en mer regionalpolitisk sammenheng. Vi må helt konkret satse bevisst på å styrke regionsentrene. Det må være regionsentrene som skal være motoren eller drivkraften i utviklingen av distriktene. Jeg er overbevist om at den eneste muligheten vi har til å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret, er en bevisst satsing på byene og regionsentrene. Det er bare livskraftige regionsentre og større regioner som har en sjanse til å utvikle et variert arbeidsmarked og komplette tilbud for øvrig, som de nye generasjonene etterspør. Vi må utvikle bo- og arbeidsmarkedsregioner i stedet for ensidig satsing på enkeltkommuner. Vi må legge til rette for et felles arbeidsmarked innenfor regioner. Det dreier seg om næringsutvikling, og det vil nødvendigvis få konsekvenser bl.a. for hvordan vi fordeler SND-midler. Bo- og arbeidsmarkedsregioner innebærer en tettere kobling mellom sentrum og utkantkommunene innenfor en region, og det vil være mulig å bo i en kommune selv om arbeidsplassen er i en annen kommune. Jeg tror ikke det er mulig å si ja takk til begge deler. Det er ikke mulig både å satse på bo- og arbeidsmarkedsregioner og samtidig ha en tilsvarende sterk satsing på utkantkommunene. En slik utvikling krever imidlertid en langt mer målbevisst satsing på en rekke andre områder som i sum kan støtte opp under en slik utvikling som er skissert. Det må f.eks. være mulig å komme seg fra ytterkantene og inn til regionsentrene og ta seg jobb der og samtidig bo i utkantkommunene. For eksempel krever en slik målbevisst satsing en helt annen innretning av fylkenes samferdselsplaner. Det er ikke nødvendigvis behov for så voldsomt økte investeringer, men de investeringene som gjøres, må man målrette for å støtte opp om en utvikling hvor utkantene og regionsentrene fungerer som en enhet. Det vil si at man må ha vegutbygginger som sikrer mobiliteten innenfor de nevnte bo- og arbeidsmarkedsregionene.