Inge Lønning (Høyre), 2008-05-22:
Det er ikke så ofte man opplever statsråder som er så forekommende at de svarer før spørsmålet er stilt. Det var interessant å lytte til statsrådens utdypning av sitt syn på forholdet mellom det europeiske samarbeid og det nordiske samarbeid. Jeg er ikke uenig i noe av det statsråden nå sa, men det kunne kanskje være interessant å gå et lite skritt videre. Når statsråden tillegger EØS-avtalen den nøkkelbetydningen han gjør når han sier at det er den «viktigste nordiske samarbeidsavtale», slår det meg at erfaringene fra det nordiske samarbeidet kanskje peker i en litt annen retning. Et av de viktigste utviklingstrekkene i det nordiske samarbeidet på 1990-tallet var intensiveringen av samarbeidet med de baltiske land, som har hatt en meget stor betydning for disse, og også for det nordiske samarbeidet. Våre baltiske parlamentarikerkolleger, som jo er meget høflige, opphører aldri med å stille det forsiktige spørsmålet om hvordan vi i de nordiske land klarer å stelle oss så klønete som vi gjør. De tre baltiske land, som nå har laget sitt samarbeidsorgan i analogi med Nordisk Råd, og etter inspirasjon fra Nordisk Råd, har alle sammen i løpet av meget få år klart å bli medlem av så vel NATO som EU. Det har forsterket deres samarbeid og deres mulige innflytelse i Europa. De har litt problemer med å forstå hvorfor vi i de nordiske land har brukt så mange tiår på å ikke klare å få til det samme og den samme effekt ut av vårt samarbeid i en nordisk kontekst. Så EØS-avtalen er vel ikke uten videre et godt svar, fordi den løser åpenbart ikke problemene, den snarere understreker ulikheten vi har valgt i de nordiske land når det gjelder vår innflytelse i europeisk politikk. Jeg lyttet med stor interesse til utenriksministerens redegjørelse. Det er jo slik at diplomatiet har sitt eget språk. Man kan diskutere hvorvidt utenriksministeren er en del av diplomatiet eller ikke, men i alle fall har han en spesiell politisk kodebruk som gjør at hver gang han omtaler vanskelige saker, sett fra norsk synspunkt, bruker han betegnelsen «krevende», uten nyansering eller gradering. Jeg vil vel kanskje anbefale ham å nyansere språkbruken litt mer, for å få frem at det er noen av disse utfordringene som praktisk talt er uløselige så lenge vi har truffet en del av de valgene vi har, f.eks. i forhold til EU. Den andre kodebruk som jeg særlig registrerte denne gang, er ordet «realpolitikk», og i avslutningen av redegjørelsen i ordsammenstillingen «moderne realpolitikk». Adjektivet «moderne» brukes flere ganger underveis som et entydig honnørord. Også der stusser jeg litt. Hva er det man her distanserer seg fra ved å bruke honnørordet «moderne»? Hva er det som er det gammeldagse alternativet i sammenhengen? Og hvorfor er utenriksministeren denne gang så opptatt av å bruke ordet «realpolitikk», som jo for noen er et honnørord, og for andre kanskje er det motsatte? Skyldes det ønsket om å distansere seg fra den kritikk som Fremskrittspartiet fremkom med på sitt landsmøte mot norsk utenrikspolitikk i sin store alminnelighet? I så fall er det forståelig. Men samtidig, og det bekymrer meg litt, har jo dette i øyeblikket en tendens til å vippe over, både for utenriksministeren og ikke minst for bistandsministeren, når man bruker realpolitikkinntaket til nærmest å desavuere den boikottlinje som det internasjonale samfunn, inklusive Norge, har ført i forhold til militærdiktaturet i Burma. Det er ingen problemer med å være enig i at det i øyeblikket er det humanitære som har forkjørsrett, men faktisk har både utenriksministeren og bistandsministeren gått vesentlig lenger ved å si at denne situasjonen som er oppstått, viser at boikottlinjen i sin store alminnelighet er feil. Derfor vil jeg advare mot denne bruken av ordet «realpolitikk».