Erik Skutle (Høyre), 2015-11-26:
Jeg skal være kort. Dette er en sak som med et lite unntak er helt enstemmig fra komiteen, men jeg må likevel innom et par momenter som jeg mener er av betydning. For det første er Norge blant de OECD-landene som har lavest gjennomføring i høyere utdanning. Det er ikke slik at gjennomføringsgraden alene sier alt om kvaliteten på det utdanningssystemet vi har, men det sier antakelig litt. Det er uansett en målsetting som Stortinget har satt å øke gjennomføringsgraden. Når man hører at Norge har såpass svak gjennomføringsgrad sammenlignet med andre land, kan det være naturlig å henfalle til en forklaring om at Norge har gratis tilgang til høyere utdanning, og dermed senkes terskelen både for å starte og avslutte studier. Men da kan man minne om at f.eks. Danmark, som også har gratis tilgang til høyere utdanning, er blant landene i OECD som har høyest gjennomføringsgrad. Det forteller oss at dagens situasjon ikke nødvendigvis behøver å være slik i framtiden. Det kan være helt andre ting som avgjør om studentene gjennomfører eller ikke. Komiteen merker seg også at studiegjennomføringen virker å være uavhengig av antallet deltidsstudenter og inntakskvaliteten på studentene. Det er vel neppe grunnlag for å konkludere bastant, men dette antyder i alle fall at det er et betydelig rom for å påvirke studiegjennomføringen gjennom grep som den enkelte institusjonen selv kan ty til – og det bør de selvfølgelig også gjøre. Siden kvalitetsreformen ble iverksatt i 2003, har studiepoengproduksjonen økt med 1,5 studiepoeng per student i gjennomsnitt. Det er en beskjeden økning, som ligger langt under Stortingets forventninger, men det må også påpekes at selv en beskjeden økning som vi ser her, selvfølgelig vil ha stor betydning for samfunnet i et makroperspektiv. For øvrig ble det i undersøkelsesperioden i gjennomsnitt produsert 45,5 studiepoeng per år, mot den forventede produksjonen på 60 studiepoeng. Det er altså et betydelig avvik mellom forventninger og resultat, men jeg tror mange vil si seg enig i at det å havne i en situasjon der produksjonen ligger på 60 studiepoeng per år i gjennomsnitt, er verken mulig eller kanskje heller ikke ønskelig. Det er ikke mulig fordi mennesket aldri vil kunne levere 100 pst. over tid. Noen vil nødvendigvis bli syke, stryke til eksamen e.l. Jeg tror også det er enighet om at det heller ikke nødvendigvis er helt ønskelig, fordi det, etter min oppfatning, er et gode at man kan kombinere studier med f.eks. det å få barn, være idrettsutøver eller hva det nå måtte være. Det er selvfølgelig slik at flere heltidsstudenter og raskere gjennomføring er og skal være et mål, men man vil aldri kunne lage et rigid system som passer for alle mennesker i et samfunn – det er en utopi. Det høye frafallet medfører uten tvil et ressurstap for både samfunnet og den enkelte student, men komiteen er, som det står i innstillingen, tilfreds med at statsråden følger opp temaet i styringsdialogen med institusjonene, og at også NOKUT vier dette oppmerksomhet i sitt arbeid. En annen sak som også må følges opp, er at statistikkgrunnlaget er nødt til å bli bedre, slik at man kan skille effektivt mellom heltidsstudenter og deltidsstudenter. Ellers blir det helt umulig å vurdere om vi har kommet noen vei. Det er fint å notere seg at også dette arbeidet er påbegynt. Ellers viser Riksrevisjonens rapport at gjennomføringen målt opp mot studentenes egne utdanningsplaner er betydelig bedre enn målt opp mot det som kalles normert tid. Jeg vil ikke si at det betyr at forventningen om 60 produserte studiepoeng per år er for ambisiøs, men det illustrerer i alle fall at en god del av avviket mellom forventning og resultat er et produkt av studentenes egne og forhåndsplanlagte framdriftsplaner. Det er tross alt bedre enn at 25 pst. av studentene underpresterer grovt mot sin vilje. Dette illustrerer også behovet for et bedre statistikkgrunnlag, som tidligere nevnt. Komiteen registrerer at studiegjennomføring bare i noen grad regnes for å være et godt kriterium for å måle kvalitet i høyere utdanning. Det er for så vidt en rimelig konklusjon. Det er åpenbart mange årsaker til at studiegjennomføringen varierer, ikke bare kvaliteten på utdanningen, men komiteen vil understreke hvor viktig det faktisk er at vi har objektive kvalitetsindikatorer for sektoren. Det må vi ha hvis vi skal ha en offentlig samtale om kvalitet i høyere utdanning, og det bør vi ha kontinuerlig. Derfor er det også fint å kunne konstatere at statsråden varsler en egen melding om kvalitet i høyere utdanning, som antakeligvis kommer til behandling i Stortinget i 2017. Jeg vil avslutningsvis legge til at det kan være en rimelig antakelse at det noen ganger kan være krevende å komme tilbake igjen til studier, selv etter kortere fravær. Det kan bety at et fravær som kanskje bare var noen uker, blir til et helt semester. Selvfølgelig bør man unngå fravær i det hele tatt, men null prosent sykefravær får vi neppe med det første. Innenfor mange studieretninger er det også vanlig, og til og med ønskelig, med «internships» som er lagt midt i semesteret. Derfor kan det være hensiktsmessig å vurdere om mer bruk av podkaster eller lignende hjelpemidler kan være et egnet tiltak. Jeg personlig tror at det kan ha effekt mange steder. Men dette må ikke tolkes som et anmodningsvedtak. Det er kun et høflig tips fra komiteen, som statsråden selv må vurdere om han vil se nærmere på eller ikke. Jeg vil ellers legge til at komiteen slutter seg til de anbefalinger som Riksrevisjonen kommer med, og jeg viser til merknadene.