Rannveig Kvifte Andresen (Sosialistisk Venstreparti), 2012-05-14:
Peter Townsend framholdt i 1979 at fattigdom er et sosialt fenomen som må studeres i lys av den levestandarden som er alminnelig i samfunnet – kort sagt at man på grunn av manglende ressurser blir utelukket fra de vanlige livsmønstre, vaner og aktiviteter. Det er dette som ligger i relativ fattigdom, og som barn i fattige familier stadig føler på: det å bli utelukket. Det har vi hørt både statsråden og interpellanten har vært inne på tidligere. Flere forskingsrapporter viser at det er en sammenheng mellom fattigdom og dårlig helse. Jo flere negative livserfaringer et barn eller en ungdom opplever, desto større risiko for hjertesykdom, kreft, kronisk lungesykdom, depresjon og selvmord i voksen alder – altså et alvorlig personlig problem, og et samfunnsproblem. I en tid der det politiske Norge ser ut til å kappes om å være hardest mot de fattige, er det både viktig og riktig at vi tar denne diskusjonen her i Stortinget. Derfor takker jeg interpellanten for å reise spørsmålet. Mange mennesker opplever dårlig råd i perioder. Det er mange forhold som bidrar til det. Vi har en boligsektor der profitt har blitt viktigere enn å sikre nok hus til folk. Jeg mener at en av våre største politiske oppgaver i åra som kommer, er å sikre oss mot boligboble og samtidig sørge for å ta kontroll over markedet. Vi har et arbeidsliv med stadig større endringstakt og stadig større krav til sosiale ferdigheter og psykisk helse. Mange får ikke arbeid, og en del klarer ikke å håndtere det arbeidslivet vi har fått. Samtidig som arbeidsgivere på denne måten rekrutterer smalere og smalere – bare de som yter 100 pst., får jobb – bruker den samme arbeidsgiversida, med NHO i spissen, enhver anledning til å gå løs på velferdsordningene. Sagt på en annen måte er det de samme som nekter å ansette folk som sliter eller trenger ekstra tilrettelegging for å gjøre en solid jobb, som klager aller mest på at folk får uføretrygd eller andre ytelser. Høyresida lager en spiral der konsekvensen av deres egen politikk blir argumentet for å kutte i velferden. Det er noen grupper som er overrepresentert i gruppa med lav inntekt i Norge: Det er enslige forsørgere, og i tillegg er etniske minoriteter fattigdomsutsatt. Arbeidsledighet er den viktigste årsaken til fattigdom, og lav utdanning er den viktigste årsaken til arbeidsledighet. Det er barnefattigdommen som er aller verst. Unger har rett til å delta. Det første vi må gjøre for å bekjempe barnefattigdommen, er altså å få foreldrene i jobb. De som ikke kan norsk, må få hjelp til å lære det. De som har stått langt unna arbeidslivet, må få trygghet og kvalifisering. Vi er nødt til å jobbe for et solid barnevern, og det er vi i gang med, jf. det statsråden også har vært inne på både i sitt hovedinnlegg og oppfølgingsinnlegg. Vi må ha anstendige ytelser, barnetillegg som gjør at unger får delta, samt billig SFO og barnehage. Her har interpellanten og statsråden vært innom flere av de samme tiltakene, som vi tydeligvis er ganske enige om er viktige. Så er vi også nødt til å ha en skole som utjevner de sosiale forskjellene. Vi må fortsatt stoppe en privatisering av skolene som bare vil bidra til segregering og forskjeller, og vi må redusere frafallet, sånn at færre faller utenfor arbeidsmarkedet på grunn av manglende kompetanse og/eller mestringsopplevelse tidligere i livet. Debatten om fattigdomsbekjempelse må selvfølgelig dreie seg om konkrete tiltak som kan settes inn, og det har vi fått mange eksempler på, men den må også dreie seg om å drøfte grunnleggende perspektiver, som menneskesyn, menneskerettigheter og samfunnssyn. Og her må jeg innrømme at jeg finner det noe paradoksalt at Kristelig Folkeparti velger å samarbeide med høyresida. Kristelig Folkeparti vil samarbeide med partier som tror at mer fattigdom er medisinen mot fattigdom, som tror skattelette for de rike er god medisin, som kjemper for større forskjeller, og som tror at gjentatte angrep på dem som har minst, fører noe godt med seg. Dette er – og det vil jeg minne Kristelig Folkeparti om – partier som i fullt alvor mener at man skal innføre lovforbud mot å be sin neste om hjelp. Og vi ser det av byrådserklæringa i Oslo: De fattigste er ikke akkurat prioritert. De av partiene som vil bekjempe fattigdommen, må stå sammen om det – og der strekker jeg absolutt ut en hånd til Kristelig Folkeparti – men det er klart at svaret ikke kan være mer privatisering, flere forbud og mer symbolpolitikk som bare rammer de fattigste. Vi må ha politikk som virker. Vi må ha en sterk velferdsstat som kan sikre opprettholdelse av et høyt velferdsnivå, vi må ha en bedre kommuneøkonomi, vi må ha trygge og anstendige ytelser, og ikke minst må vi ha respekt for at folk – vi alle – kan havne i en vanskelig situasjon der de trenger hjelp.