trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-04-12:
Det er jo allerede i dag muligheter for å skape seg en karriere innenfor dette segmentet. I min egen heimkommune er det noen som har startet opp en rådgivning for pårørende av demente. Det viser at det finnes veldig mange muligheter her, men jeg tror ikke man skal la seg lure av at det å skulle privatisere mye av velferdsmarkedet vil løse likelønnsutfordringene, jeg tror de er mye mer grunnleggende og omhandler ganske mange andre ting. Senterpartiet er opptatt av private aktører og disse ideelle aktørene på veldig mange sektorer, og ønsker at de skal være til stede fordi de representerer noe annet. Men å koble dem til akkurat denne debatten og si at de skal være med og løse likelønnsutfordringen – det har jeg ikke så veldig stor tro på. Jeg ser at det allerede i dag er muligheter for å skape seg en karriere innenfor disse yrkene for dem som ønsker det. Den muligheten ligger der, selv om vi ikke ønsker å gå inn for en stor privatisering av hele velferdssektoren vår.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-04-12:
Formuleringene i likelønnsmeldingen er nok ikke de formuleringene jeg først og fremst ville ha brukt i omtalen av kontantstøtten. Så er det sånn at i Soria Moria-erklæringen har vi sagt at vi skal se på en utvikling og styrking av kontantstøtten. Det føler jeg meg trygg på at vil komme. I mitt innlegg var jeg inne på nettopp det, at vi har en del gode velferdsordninger her i landet, som jeg er veldig positiv til. Det kan være foreldrepermisjonsordninger eller kontantstøtte. Vi får uheldige utslag av det når kvinner og menn bruker disse ordningene veldig forskjellig. Det betyr ikke at det er noe galt med ordningen i seg selv, men det betyr at den får en del uheldige konsekvenser. Jeg tror at på noen områder når vi diskuterer likestilling, er det ikke alle tiltakene som vil være de viktigste tiltakene for å oppnå full likestilling og at de nødvendigvis passer best i hop med hva som er best for familien. Jeg tror at noen ganger vil det være familien som er viktigere, og det synes jeg bl.a. at kontantstøtten er et godt eksempel på.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-04-12:
Det å høre Fremskrittspartiet snakke om likestilling er av og til underholdende og av og til litt trist, for man snakker hardt om hvite kvinners rett til å velge å være hjemme, mens man selvfølgelig må avslutte med å snakke om at innvandrerjenter blir presset til å være det. Det kan vel tenkes både at innvandrerjenter velger det, og at norske hvite kvinner faktisk også blir presset til det. Men la gå. Det viktigste virkemiddelet vi har hatt i norsk lovgivning for å få til mer likestilling, er likestillingsloven. Den er Venstre stolt av. Det første likestillingsombudet het Eva Kolstad, også første kvinnelige partileder – til opplysning for Arbeiderpartiet og kronikører i det partiet. Hun var Venstre-dame, og hun kjempet fram den loven. Den loven handler ikke om at folk skal kvoteres inn, den handler om kvinners rett til å kreve likhet når vi har valgt det. Når vi har valgt en jobb, så skal vi kunne kreve likhet. Hvorfor ønsker Fremskrittspartiet å avvikle en så viktig rettssikkerhetsordning?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-04-12:
Jeg betviler ikke SV-statsrådens intensjoner og ønsker om å få til mer likelønn. Han kunne vel ha stått sammen med Bondelaget her ute og sunget «Har en drøm», for det ligger jo ikke så veldig mange forslag på bordet her. Ammefri er vel neppe det som kommer til å føre til et stort scoop for likelønn. Jeg har en ting som jeg gjerne vil drøfte, som jeg la fram som et forslag. Vi ser jo i mange bedrifter at man opplever at folk med lik kompetanse og lik jobb ikke har lik lønn. Kunne man ha brukt IA-bedrift-godkjentstemplet til også å presse fram likelønn på enkelte arbeidsplasser og bruke det som et pressmiddel for å få de enkelte arbeidsplassene til å gå igjennom lønnspolitikken sin også sett fra et likelønnsperspektiv?
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-04-12:
Venstre er medforslagsstiller i denne saken, men vi har nok en litt annen innfallsvinkel enn de vi foreslo dette sammen med. Derfor har jeg behov for å klarlegge det. Jeg er veldig enig i mye av det som statsråden sa om det Maktutredningen viste, nemlig at en overgang til et rent rettighetsdemokrati ikke bare er en trussel mot demokratiet, men også en trussel mot sosial utjevning. For en tid tilbake var jeg hos FFO, som har hatt en hjelpetelefon der folk kunne ringe inn og spørre om sine rettigheter. Den desidert største gruppen som ringte, var foreldre med funksjonshemmede barn. Det var så å si ingen av dem som ringte, som hadde psykiske plager. Det betyr at har du ressurser til å finne fram i et rettighetssystem, så vil du antakeligvis få cashet ut mange flere rettigheter enn hvis du er ressurssvak og ikke klarer å ordne opp i livet ditt. Dette er et dilemma. Det betyr at fra denne talerstolen bør vi være veldig nøyaktige med hvilke rettigheter vi gir, og at det er rettigheter vi faktisk kan levere. Det er derfor Venstre står bak forslaget, og det er derfor vi ønsker å stemme for det i dag. Vi ønsker å få en gjennomgang i samfunnet av hvilke rettigheter vi faktisk har gitt, og hvilke vi klarer å opprettholde, og også at vi får til en balanse, sånn at det ikke er så mange rettigheter at det bare er for de ressurssterke i samfunnet. For det er noen som mener at demokratiet vårt kunne vært sånn at vi laget en haug med rettigheter med hva en har lov til, og så får en et personnummer og en advokat ved livets begynnelse, og så er det bare å cashe inn. Sånn fungerer ikke et demokrati. Et demokrati skaper gode løsninger rundt folk. Jeg husker at jeg sto på stand i Groruddalen en gang. Da kom en gammel dame bort til meg og sa: Nå har jeg endelig fått en diagnose. Er det ikke fint å få en diagnose, sa jeg. Jo, når man får en diagnose, får man mange rettigheter, svarte hun, men det er ingen som gir meg de tingene jeg vil – akkurat nå er gangen min stappfull av hjelpemidler, men det er ingen som kommer og hjelper med det en gammel dame vil ha hjelp til, nemlig å vaske vinduene. Det handler om et rettighetssamfunn, der du bare lager en eller annen mal som skal passe alle, mens du ikke i dialog mellom borgere finner de gode løsningene for hver enkelt. Jeg har tro på dialogen, på lokaldemokratiet og dialogen med den enkelte borger, og det å hjelpe dem som faller utenfor. Det gjør man ikke alltid med rettighetslovgivning. Det gjør man faktisk også med et godt fungerende lokaldemokrati, med makten nær dem det handler om. Men derfor ønsker vi å stemme for forslaget. Vi ønsker den gjennomgangen for å se om vi ligger på riktig nivå når det gjelder rettigheter, og om vi faktisk gir folk muligheter til å gi et godt omsorgstilbud, også lokalt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-04-12:
Det er jeg helt enig i. Men dette er litt mer overordnet enn en enkeltendring. Jeg skal prøve å være kort. Venstre mener at når man har komiteer i Stortinget, er det for å foredle. Det er helt klart at ved formuleringen av vårt vedtak ble det en arbeidsulykke, som saksordføreren hang seg godt opp i, men som vi har ordnet opp i i innstillingen. Venstres intensjon med å ha en helhetlig gjennomgang er å få både en språklig oppdatering og en oppdatering i forhold til dagens lovverk, men også å få dagens styresett inn i Grunnloven, slik det jo ikke er. Jeg mener at vi bør ha en grunnlov som alle skolebarn kan lese igjennom i løpet av skolegangen og ha et nært forhold til. I dag har vi en grunnlov som har mange punkter som er veldig aktive, mens andre punkter ikke gjenspeiler det som er det reelle styresettet vi har i Norge, f.eks. med parlamentarismen. Venstre støtter den gjennomgangen som Lønning-utvalget gjør, der vi ser på muligheten for å inkorporere menneskerettighetene. Vi ser også at det ligger et forslag i Stortinget som omhandler den språklige revideringen, men vi ønsker en helhetlig gjennomgang for å ha en oppdatert grunnlov som også kan være en del av den lektyren et barn skal igjennom i løpet av skolegangen. Jeg vil at man skal ha en grunnlov man har et veldig aktivt forhold til, og som også gjenspeiler det styresettet vi har. Det har vi ikke. Det var den debatten vi hadde på Venstres landsmøte som førte til vedtaket i Venstres program. Nå skjønner jeg at vi ikke får bred støtte for det i dag, men for å si det slik: Venstre har lang tradisjon i denne sal for å fremme forslag som vi først ikke får bred støtte til – men det blir slik til slutt.
Trine Skei Grande (Venstre), 2011-04-12:
Ja, det er riktig.
Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Høyre vil ha mer konkurranseutsetting og markedsstyring i helse- og omsorgssektoren, og mener at dette skal få opp kvinnelønna. I Oslo har Høyre og Fremskrittspartiet prøvd dette, der store internasjonale konsern med adresse skatteparadis driver de konkurranseutsatte sykehjemmene. Det har ført til bruk av mindre kvalifisert arbeidskraft, gjennomsnittlig mindre lønn til de ansatte og dramatisk dårligere pensjonsforhold. Man har heller ikke sett at disse fører til mer innovasjon i denne sektoren, f.eks. omsorgsteknologi, som det offentlige driver med. Mitt spørsmål er: Hvordan skal de kommersielle aktørene få ut sitt utbytte i eldreomsorgen, hvor store deler av kostnadene er knyttet til lønn og pensjon til de ansatte, uten at det betyr at man presser ned og ikke opp kvinnelønna?
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-04-12:
Så langt i denne debatten ser det ut som om regjeringens viktigste likestillingsmål er hva de ikke vil ha, og det er private aktører. Man bruker da eksempler på store kommersielle aktører. Man kan sikkert debattere det, men for oss som kommer fra litt mer tynt befolkede områder, er ikke det en så viktig problemstilling. Vi vet at omsorgsyrkene er et av de områdene der kvinner kan skape sin egen arbeidsplass i små kommuner. Vi vet at kvinner som ofte har litt problemer med å finne gode arbeidsmuligheter i tynt befolkede områder, kunne tenke seg å søke i den retningen og jobbe med å lage sine egne bedrifter og bygge nettopp en frihet rundt det – en frihet til å ha en større mulighet til arbeid. Mitt spørsmål til representanten fra Senterpartiet, Ramsøy, er: Hvorfor er hun da så imot nettopp slike løsninger?
Olemic Thommessen (Høyre), 2011-04-12:
Det er underlig å lytte til statsrådens oppfatning av hva som er mekanismene i konkurranse. Konkurranse dreier seg ikke først og fremst om hvem man konkurrerer med, men hva man konkurrerer om. Hvis man konkurrerer om et knapphetsgode, ja, så vil prisen gå opp. Det er noe vi har ganske lang og god erfaring for. Poenget er at vi vet at i svært mange omsorgsyrker er det et stort behov for hender. Det er en mangel på arbeidskraft, og den mangelen vil vært sterkt tiltagende i årene som kommer. Det betyr at det vil være et knapphetsgode, og det vil være lønnsdrivende dersom det faktisk er aktører i markedet som er villige til reelt å konkurrere om den ressursen som arbeidskraft på de viktigste områdene her representerer. Min oppfatning av denne debatten er at den er påfallende defensiv fra regjeringens side. For egen del måtte jeg vente helt til Ingalill Olsens innlegg før det reelt sett kom noe konkret om hva man vil. Da hadde jeg ventet i to timer. Før det hadde man i hovedsak benyttet taletiden til å snakke om Adecco, et firma som har brutt loven og mistet sine oppdrag. Årsaken kan kanskje være at dersom man skal komme videre i disse spørsmålene, er man nødt til å nærme seg noen farlige temaer, nemlig arbeidsmiljølov og private aktørers deltagelse. Det er et grenseland som regjeringspartiene tydeligvis ikke trives særlig med å måtte inn i. Derimot er det brukt mye tid på å snakke om historien, der man forsøker å monopolisere historien til de rød-grønne partiene. Jeg er så gammel at jeg husker diskusjoner i mitt eget parti om likestilling, og jeg synes f.eks. at det er å gjøre Kaci Kullmann Five og Annelise Høegh stor, stor urett ikke å tilkjenne dem viktige roller når det gjelder likestillingen i vårt land. Men når det gjelder historieskriving, som man er så opptatt av, er det viktige poenget å forstå historien og trekke lærdommer av den. Da tror jeg kanskje at representanten Stokkan-Grande ville hatt større glede av å gå til Sverige, som vi tross alt har en mer sammenlignbar historie med enn hva vi har med Italia. I Sverige har man en helt annen åpenhet for å ta de vanskelige diskusjonene som denne debatten har glimret med sitt fravær av. Kanskje ville vi ha kommet lenger hvis vi hadde gjort det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Det har jo skjedd endringer som har styrket fars posisjon ved samlivsbrudd. Jeg tror imidlertid ikke at vi her i Stortinget kan vedta en lovendring som gjør at alle barnefordelingssaker ender opp med den riktige konklusjonen. Det er en innsikt i hver enkelt families liv ingen politiker her i denne sal kan påberope seg. Derimot er jeg helt overbevist om at en familie- og likestillingspolitikk som bidrar til at menn tar like mye ansvar, får like mye ansvar for barna når de er små, for det første vil bidra til færre samlivsbrudd, fordi vi vil få familier med en jevnere fordeling av både gleder og byrder, og for det andre vil gjøre at mange menn står langt bedre rustet ved samlivsbrudd, fordi de kan vise til at de har hatt det samme ansvaret for barna, den samme kontakten med barna, og de har de samme forutsetningene for å ta seg av barna i framtiden. Derfor vil Fremskrittspartiets politikk bidra til at færre menn får muligheten til å ha ansvar for barna etter samlivsbrudd.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Regjeringen har som den første regjering noensinne sagt at vi ønsker å spille en aktiv rolle når det gjelder å påvirke til sterkere vektlegging av likelønn i lønnsoppgjørene. Det gjorde vi også i fjor. Det forelå ikke noen forslag fra partene som la grunnlag for en likelønnspott av den typen Likelønnskommisjonen foreslo, men vi kom likevel noen viktige steg på veien. Det ser vi også av resultatene fra oppgjøret. Det forslaget som de borgerlige partiene her legger fram, er ikke et forslag i tråd med det Likelønnskommisjonen foreslo. For det første – og det forundrer meg – er det et betingelsesløst forslag, som ikke stiller noen krav til at partene i arbeidslivet skal bidra til varig utjevning. For det andre er det en pott som bare skal gå til de høyt utdannede kvinnene, mens vi har et betydelig likelønnsproblem også blant de lavtlønte. Fordi det er betingelsesløst, betyr det at det ikke vil bidra til likelønn, og i tillegg at det vil bidra til økte lønnsforskjeller mellom kvinner. En sånn pott er jeg imot. Derfor mener jeg det er helt riktig av regjeringspartiene å stemme mot det.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
La meg for det første understreke at jeg mener det er viktig å rette likelønnstiltak inn mot både høyt utdannede og lavtlønte kvinner. Derfor er det interessant å se på spriket i de borgerlige partienes forslag, for man vil velge enten den ene gruppen eller den andre, og man er ikke engang enige om hvilken gruppe man skal velge. Det er en viktig grunn til at vi stemmer mot begge de to forslagene. Når det gjelder kontantstøtten, er det, som representanten kjenner til, sånn at regjeringen har varslet at det vil komme endringer i denne perioden. Jeg har sagt noe i forbindelse med SVs landsmøte om i hvilken retning vi ønsker det skal gå. Det vil være både nødvendig, riktig og bra å sørge for at de barn som vi må vente det vil etterspørres barnehageplass for etter en endring i kontantstøtten, får det. Derfor vil vi i forbindelse med slike endringer både komme til Stortinget med forslag til hva som må gjøres på det feltet, og selvfølgelig varsle barnefamiliene i god tid før endringer kommer.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Denne stortingsmeldingen er altså en melding til Stortinget om den brede strategien til regjeringen på dette området. Dette er en stortingsmelding med mange konkrete forslag. Det er også den første likelønnsmeldingen noen gang, og den kommer når vi har ansvaret, og ikke den gangen Venstre satt i posisjon. Det sier også noe om prioritering. Så er det slik at jeg ville passe meg for å harselere med forslaget om ammefri. Det er summen av mange tiltak som kan bidra til likelønn. De kvinnene som i dag ikke har rett til ammefri, er de som stiller svakest på arbeidsmarkedet og er i den minst organiserte delen av arbeidsmarkedet. De må få de samme rettighetene som kvinner i andre deler av arbeidslivet, hvis de skal kunne f.eks. dele permisjonen i like stor grad som kvinner i offentlig sektor gjør. Så spurte representanten meg i sitt innlegg om mitt hode var åpent for nye tanker. Mitt hode er alltid åpent for nye tanker. Jeg skal ta med meg ideen til representanten Skei Grande. Det er klart at det å integrere likelønnsperspektivet i ulike deler av arbeidslivspolitikken er viktig, så det skal jeg ta med meg.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
SV er for at vi skal ta politisk ansvar for å bidra til likelønn gjennom lønnsoppgjørene, men politikerne kan ikke diktere lønnsoppgjørene. Vi kan bidra til at dette kommer på dagsordenen. Regjeringen var i dialog med partene om det i fjor, og viljeserklæringen til det gjelder fortsatt. Men den potten Fremskrittspartiet foreslår, er noe helt annet. Og dette blir min kritikk, parallelt til den som jeg fremmet mot Høyre og Kristelig Folkepartis forslag, bare at her velger man en annen gruppe: bare de lavtlønte. Igjen: Det vil ikke bidra til likelønn. Og kritikken mot Fremskrittspartiets forslag er også den samme, på den måten at det er et betingelsesløst forslag, stiller ingen krav til varig utjevning og vil bare handle om å legge penger på toppen av lønnsoppgjøret. En slik pott har SV aldri vært for, for det vil ikke bidra til likelønn. Og jeg er overrasket over at Fremskrittspartiet vil bruke mange penger på det, samtidig som Fremskrittspartiet skriver i innstillingen at de ikke tror noe på at vi har et likelønnsproblem. Det er jo en stor selvmotsigelse og viser vel at hvis det kommer til stykket og Fremskrittspartiet får makt, vil de ikke prioritere dette.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Det var representanten Røe Isaksens innlegg som gjorde at jeg ba om ordet på nytt. Nå er ikke han i salen lenger, men jeg vil gjerne knytte to bemerkninger til det som egentlig har vært et gjennomgangstema i Høyres innlegg i dag. Det har en periode vært viktig for partiet Høyre å myke opp sin profil og gjøre den mer sosial. Sånn sett er det sporet Høyre i dag er på, forbausende tradisjonelt markedsliberalistisk. Representanten Røe Isaksen sa at økt lønnskonkurranse vil kunne heve kvinnelønnen. Det er klart at hvis de du konkurrerer med, er høytlønnete ingeniører i privat sektor, kan det ha en sånn effekt. Men hvis de du konkurrerer med, f.eks. er private aktører i eldreomsorgen, kan de kun få ned kostnadene på én av to måter: enten kvaliteten i omsorgen, eller betingelsene for de ansatte. Da sier det seg selv at lønnskonkurransen ikke vil føre til en spiral oppover, men en spiral nedover. Det er altså et spørsmål om hvem du konkurrerer med, som avgjør om økt lønnskonkurranse vil kunne bidra til likelønn eller ikke. Og for svært mange av de damene vi snakker om i dag, vil økt konkurranse bety økt konkurranse fra private aktører som i stor grad – hvis de vil påvirke lønnsutviklingen – påvirker den negativt. Så blir det også sagt at ulike, mer fleksible turnusordninger blir stoppet av fagforeningene sentralt, og at det å gjøre noe med arbeidsmiljøloven derfor vil være et nyttig redskap i kampen for likelønn. Dette blir gjentatt mange ganger i debatten. Men hvis vi går inn og ser på statistikken og ser på hva fagforbundene sentralt gjør med søknader om utradisjonelle turnuser, blir et overveldende flertall av de forslagene godkjent. Det er veldig få sånne ordninger som ikke blir godtatt av de sentrale forbundene. Det er en myte at det er fagbevegelsen som står i veien for å prøve ut ordninger som kan gi flere kvinner adgang til heltid. En av de overraskende tingene med denne debatten er at de borgerlige – i hvert fall de to partiene ytterst til høyre – har lagt sånn vekt på forslag som vi vet ikke bidrar til likelønn. For vi vet veldig mye om hva som bidrar til likelønn. Vi vet at pappaperm og barnehage bidrar. Det sier forskningen noe utvetydig om. Vi vet at heltid bidrar. Vi vet at det å bryte med tradisjonelle yrkesvalg bidrar. Vi vet at det å gi rettigheter, innsyn i forhold som gjør det mulig å bekjempe diskriminering, f.eks. gjennom lønnsstatistikk, bidrar. Og så vet vi at konkurranse med andre ansatte som har lav lønn, ikke bidrar, og at mer kontantstøtte ikke bidrar. Likevel er det altså de to siste tingene veldig mye av denne debatten har handlet om, og det er litt bemerkelsesverdig.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Den integreringspolitikken som har vært ført de siste årene, med introduksjonsprogrammet som det aller mest sentrale virkemiddelet, har vært svært vellykket. I motsetning til der vi var for 10 eller 15 år siden, der det var et lite systematisert opplæringstilbud, lite systematiserte rettigheter og plikter for dem som kom til Norge, er det i dag slik at vi har et målrettet løp for nyankomne flyktninger og innvandrere med et veldig klart siktemål, at alle skal kvalifiseres for arbeidslivet, at alle har både en rett og en plikt til å lære norsk, og at vi ønsker at både kvinner og menn skal delta i arbeidslivet. Introduksjonsprogrammet har vært en stor suksess, og vi har også sett at vi i flere år har hatt resultater som har pekt oppover. Det gjelder også for norskopplæringen. Vi trenger imidlertid å bli bedre, og vi trenger å ta tak i noen særlige utfordringer. Vi trenger å målrette norskopplæringen, styrke norskopplæringen bedre. Derfor har jeg og regjeringen nylig fremmet et forslag for Stortinget om å doble antallet norsktimer som nyankomne har rett og plikt til å ta, fra 300 til 600 timer, og vi trenger en språkopplæring og et introduksjonsprogram som tar hensyn til kvinners særlige behov. Det betyr å legge mer vekt på språkpraksis, f.eks., og det betyr å hindre at introduksjonsprogrammet enkelte steder i landet blir et deltidsprogram, som ikke er meningen. For å få det til har vi nå også fremmet forslag for Stortinget om å innføre statlig tilsyn med program. I den siste rapporten om resultater av programmet går resultatene litt ned. Det kan skyldes finanskrisen som lager et vanskeligere arbeidsmarked, men det er nok også slik at det reflekterer at sammensetningen av de flyktningene som har kommet til Norge de siste årene, bl.a. har bestått av en større andel mennesker fra land med ødelagte utdanningssystemer, der man i utgangspunktet stiller svakere i det norske arbeidslivet. Det stiller krav til oss, og det må vi tilpasse introduksjonsprogrammet til. Når det gjelder konkrete tiltak knyttet til trygdejuks, er det viktigste effektiv kontroll. Det driver Nav kontroll og innkreving med, og de sier at de har tilfredsstillende resultater. Men vi må gå inn og se om det er politiske grep vi kan gjøre på innretningen av visse velferdsordninger, som kan være med på å hindre trygdejuks. Derfor har vi satt ned Brochmann-utvalget. Men la meg understreke at det ikke skal bety at vi heller ungen ut med badevannet og ødelegger brede velferdsordninger som er viktig for mange mennesker i Norge. Velferdsstaten er robust og et mye bedre alternativ til integrering enn de land som tar innvandrerne inn i et uregulert arbeidsliv uten velferdsordninger, og med det får en stor etnisk underklasse som vi til nå har unngått i Norge.
Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Jeg vil først understreke at når det gjelder spørsmål om trygdesvindel, er vår tilnærming at Nav og politiet har et viktig samfunnsoppdrag i å avdekke trygdejuks. Det er heldigvis sånn at på begge hold kan vi rapportere om at vi ser bedre resultater. Når det gjelder framtiden til overgangsstønaden, vil det bli et sentralt tema i debatten, tror jeg, etter at Brochmann-utvalget har lagt fram sin innstilling. Det vil være naturlig at regjeringen kommer tilbake til Stortinget da med forslag knyttet til innretningen av det. Spørsmålet om fingeravtrykk må vi også diskutere i den debatten. Men det er mer naturlig at de statsrådene som konkret har ansvaret for det området, svarer på det, enn at jeg gjør det. Så vil jeg advare litt mot en tankegang som har kommet fram i flere av Fremskrittspartiets innlegg, nemlig at vi skal legge mye av dialogen rundt disse spørsmålene til religiøse organer eller f.eks. kreve dokumentasjon fra religiøse prosesser når det gjelder ekteskap eller skilsmisse. Det er mye godt å si om dialogen med ulike religiøse miljøer, men vi må passe oss for i integreringspolitikken å gi religiøse ledere autoritet til å snakke på vegne av hele grupper eller å legge integreringsdialogen inn mot religiøse ledere. Det vil bidra til å gi en autoritet til noen religiøse miljøer, som vi ikke nødvendigvis vil. Samtidig er det med på å underslå at det både er et stort religiøst mangfold blant innvandrere i Norge og at det er mange innvandrere som ikke har noen bestemt religiøs tilhørighet. Representanten Ropstad var inne på en interessant sammenligning med USA, som viser at det er ingenting i somalieres kultur som gjør at de ikke kan lykkes i arbeidslivet, verken her eller i USA. Vi skal huske på at ulike grupper har utvandret fra Somalia på ulike tidspunkt, så vi skal være litt forsiktige med å trekke paralleller. Men det er viktig å understreke, mener jeg, at vi har et samfunnssystem i Norge som er godt egnet til integrering. I motsetning til i USA, der store mengder innvandrere går inn i rollen som dårlig betalt arbeidskraft, gjør vi mange av de oppgavene i fellesskap i Norge. Det forhindrer store klasseskiller. Det gir et bedre utgangspunkt for livet i Norge for de nyankomne. Men da må vi gjøre en stor jobb for å kvalifisere dem, og introduksjonsprogrammet er vårt viktigste virkemiddel her. Jeg vil takke for en god debatt – takke interpellanten for at han løftet dette spørsmålet. Regjeringens hovedlinje i integreringspolitikken ligger fast. Introduksjonsprogrammet, rett og plikt til norskopplæring, Ny sjanse, gratis kjernetid i barnehagen – disse tiltakene virker. Vi skal styrke og videreutvikle dem for å sørge for at vi får enda bedre resultater i framtiden.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-12:
Det norske velferdssamfunnet er helt avhengig av at vi alle, både kvinner og menn, jobber mer. Vi i Norge er stolte av det velferdssamfunnet vi har klart å bygge, og vi må igjen ta fram dugnadsånden og prioritere arbeid høyere. Statistisk sentralbyrå sier at det i 2030 vil mangle 13 000 sykepleiere – for regjeringen betyr det 26 000 varme hender – og vi trenger 40 000 hjelpepleiere. Med andre ord: Vi står foran store utfordringer. For å opprettholde det samme gode helsevesenet i framtiden må vi rekruttere nye, både kvinner og menn, og vi må få de som allerede er i helsesektoren, til å jobbe mer heltid. Der er kvinner og menn løsningen på framtidens velferdsutfordringer. Men vi ser at flere og flere prioriterer fritid høyere. I den forrige nyttårstalen viste statsminister Jens Stoltenberg til behovet for å sikre høyere yrkesdeltakelse og større verdiskaping. Vi må få til en arbeidstidsordning som gjør det lettere for norske familier å kombinere heltidsjobb med forpliktelser i hjemmet. Det er en kabal og en utfordring for barnefamilier å få dagen til å gå i hop. Dette vil øke kvinners yrkesinntekt og samtidig bidra til å gi Norge sårt tiltrengt arbeidskraft. I Norge, som er ett av verdens mest likestilte land, er kvinners inntekt før skatt i snitt 67 pst. av menns inntekt, ifølge SSB. Er den politikken som regjeringen fører, en likestillingspolitikk, og er dette en konsekvens av det? En av de viktigste årsakene til denne forskjellen er den høye grad av deltidsarbeid blant kvinner. Er dette en styrt politikk? Jo flere barn en kvinne får, desto mindre jobber hun. Derimot jobber mannen mer, jo flere barn han får – eller de får. Er den politikken den rød-grønne regjeringen fører, en likestillingspolitikk? Mens 50 pst. av norske mødre jobber deltid, er tallet for fedre nede på 5 pst. Er den politikken den rød-grønne regjeringen fører, en likestillingspolitikk? Redusert arbeidstid er en av de viktigste årsakene til lønnsforskjellen mellom kvinner og menn. Mange norske kvinner slutter å jobbe når deres menn går av med pensjon, selv om de ikke har nådd pensjonsalder selv. Er den politikken den rød-grønne regjeringen fører, en likestillingspolitikk, og er dette en konsekvens av det? Det er en myte at deltid er knyttet til småbarnsfasen. Deltidsandelen blant kvinner uten barn og kvinner med barn over 16 år er på 42 pst., mens den er på 45 pst. for kvinner med barn under 16 år. Er det noe vi kan gjøre med dette? Er det noe regjeringen ønsker å gjøre med dette? Eller er det noe regjeringen kan gjøre med dette? Kvinners inntog i arbeidslivet har vært helt avgjørende for at Norge har verdens beste velferdssamfunn. Ved å styrke kvinners tilknytning til arbeidsmarkedet vil vi oppnå en kindereggeffekt: Vi vil oppnå klare likestillingseffekter, som alle mener er viktige. Kvinner får økt inntekt. Den norske velferden vil sikres.
Jette F. Christensen (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Det er alltid ugreit når regler brytes og ting ikke blir gjort på en skikkelig måte. Derfor er det bra at Riksrevisjonen setter fokus på det. Ikke minst er det veldig bra at departementet tar disse tilbakemeldingene på høyeste alvor og har svart med en rekke tiltak – som saksordføreren også gjorde rede for i sin veldig gode gjennomgang av denne saken som vi har hatt oppe. Departementet har omtalt veldig mange av de påpekningene som Riksrevisjonen har hatt, og kommet med en rekke forslag til hvordan de kan forbedre seg, bl.a. i St.meld. nr. 36 for 2008–2009, der tiltak for å forbedre situasjonen blir behørig omtalt. Der nevnes økt lederforankring, bedre internkontroll, økt kompetanse og økt bruk av elektroniske løsninger som skal bidra til bedre innkjøp. Det er en samlet komité som anser dette som tiltrengte virkemidler for måloppnåelse, og som tror at det over tid vil gi løsninger på de utfordringene som Riksrevisjonen påpeker. Departementet er også i gang med et arbeid med utforming av nye regler for håndheving av offentlige innkjøp. Departementet har gitt uttrykk for at de har et bredt fokus på bedre etterlevelse av regelverket. Difis ansvar for at statlige/offentlige virksomheter har tilbud om kurs om anskaffelsesprosessen er et veldig nyttig tiltak for å rette opp i situasjonen. Kunnskapsportalen, som heter www.anskaffelser.no, og Difis arbeid med å videreutvikle denne med informasjon, tilrettelegging og hjelpemidler er også noe som vil styrke regelverkskompetansen. Det er på bakgrunn av dette at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har gått ut av enkelte av merknadene som flertallet legger fram i komiteens innstilling. Der vi går ut gjelder forslag til tiltak som flertallet mener vil forbedre situasjonen. Vi har tro på at departementet vil høste forbedringer etter de tiltakene de selv har satt i gang, og vi vil avvente resultatene av det før vi eventuelt setter inn nye tiltak.
Ingalill Olsen (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Temaet som behandles i dag, er et av de områdene hvor Norge som nasjon har vært et foregangsland. Likestilling i Norge har vært et aktuelt tema helt siden kvinneåret, 1975. I årene etter kvinneåret har vi utviklet mer og mer likeverdige forhold mellom kvinner og menn i yrkeslivet, i organisasjonslivet, i politikken og innenfor husets fire vegger. Det har foregått en stille revolusjon på dette området i Norge. Den har ikke kommet av seg selv. Den har kommet av et imponerende politisk arbeid som er omsatt i lover og forskrifter. Jeg kan med stolthet si at jeg er medlem i Norges mest likestilte parti, Arbeiderpartiet. Likestillingsarbeidet i Arbeiderpartiet vises ved hver eneste nominasjon når listen leveres til kommune-, fylkes- eller stortingsvalg. For oss er det naturlig at kvinner og menn skal være likt representert. Nasjonen Norge har kommet langt. Vi har mye å være stolt av, men vi må fortsette med holdningsskapende arbeid som bl.a. utvisker forskjellene mellom kvinne- og mannsyrker. Vi må arbeide for å få flere menn inn i kvinnedominerte yrker. Vi har et viktig område hvor vi ikke kan si oss fornøyd. De arbeidstakerne som går i deltidsstilling ufrivillig, og som ønsker større eller hel stilling, er stort sett kvinner. Vi finner den største forekomsten av ufrivillig deltid i helsesektoren. Noen har utrolig små stillinger og må jakte på ekstravakter. Arbeiderpartiets landsmøte sist helg drøftet dette viktige politiske arbeidet, og vi vil komme ufrivillig deltid til livs ved at vi ønsker en lovbestemt reell stillingsprosent. Har du 60 pst. stilling, men jobber 80 pst. reelt, skal din stillingsprosent være 80 pst. Vi ønsker lovbestemt fortrinnsrett for deltidsansatte, lovbestemt drøftingsplikt mellom ansatte og arbeidsgiver om bruk av deltidsstillinger, og tiltak mot ufrivillig deltid og for heltid må inngå i likestillingslovens aktivitets- og redegjørelsesplikt. Noen kommuner og arbeidsplasser får dette til i større grad enn andre. Vi må spre de gode eksemplene systematisk For å nå målet kreves det innsats fra alle parter i arbeidslivet, både i privat og offentlig sektor. Arbeidsmiljøloven gir partene adgang til å avtale fleksible arbeidstidsordninger, også i helgen. Det er mulig at dispensasjonspraksisen bør være mer fleksibel. Alle disse utfordringene kan adresseres inn i Kommunal- og regionaldepartementets prosjekt Sammen om en bedre kommune, som er en videreføring av Kvalitetskommuneprogrammet. Ufrivillig deltid er et kvinneproblem og en likestillingssak. Derfor skal også dette problemet løses i den stolte historiske tradisjon som norsk likestillingspolitikk inngår i.
Frøydis Sund (Sosialistisk Venstreparti), 2011-04-12:
Det er en viktig dag i dag sett med likestillingsøyne. Derfor er det ekstra gledelig å kunne møte som vara i akkurat denne debatten, når jeg til daglig jobber med likestilling. I dag er det mange viktige skritt som tas for at vi skal få mer likestilling i landet. Likelønnskommisjonens utredning og stortingsmeldingen som Audun Lysbakken har lagt fram, gir mange riktige tiltak for å gå i riktig retning. Men stortingsmeldingen alene løser ingenting, for vi er nødt til å følge opp systematisk. Heldigvis har vi en riktig minister for at dette skal kunne skje. Vi må erkjenne at det trengs systematisk arbeid for å få til likestilling i praksis. Jeg er glad for at et av de tiltakene som presenteres, er å få fram lønnsstatistikker for hvordan lønnsdannelsen er ute i landet. Det er viktig for å få opp bevisstheten om dagens ulikelønn, og for å få arbeidsgivere og arbeidstakere til nettopp å prioritere kvinner ved kommende lønnsoppgjør. Det er også viktig at aktivitets- og redegjørelsesplikten for likestilling opprettholdes, og at Likestillingsombudet, Likestillingssenteret og andre undersøker hvordan kommuner, stat og øvrige arbeidsgivere rapporterer og, kanskje vel så viktig, setter i verk tiltak for å få mer likestilling på arbeidsplassen. Det er også viktig at ledere i offentlig og privat sektor læres opp i likestillingsledelse. «Likestillingsledelse» er ikke et ord som er veldig godt innarbeidet. Det er ikke det man skryter mest av på lederskoler eller andre steder, men det er viktig for å få et likestilt arbeidsliv. Departementet har gitt midler til bl.a. Likestillingssenteret på Hamar, Kun i Steigen og Senter for likestilling på Universitetet i Agder for å gjennomføre slike kurs. Vi håper at etter endt opplæring vil arbeidsgivere ikke møte sine ansatte på den måten som et ektepar jeg kjenner. De hadde samme arbeidsgiver, ansatt i staten og delte foreldrepermisjonen eksemplarisk i to. Da hun kom tilbake etter endt permisjon, ble hun spurt om hvor liten stilling hun nå ville ha, nå som hun hadde små barn hjemme. Må jeg tilføye at mannen hennes ikke fikk samme spørsmål? Slikt skjer fortsatt, i 2010 og i 2011, og det skal ikke skje. Vi trenger en holdningsendring. Fram til den holdningsendringen er fullt og helt inne blant alle ledere – og for så vidt blant alle menn og alle kvinner i Norges land – er vi nødt til å ha noen lovfestinger. Lovfesting av fedrekvote er viktig. Altfor mange unge fedre har arbeidsgivere uten forståelse for at mannen har lyst til å være mer sammen med barnet sitt og ikke jobbe mest mulig. For disse fedrene er fedrekvote helt vesentlig for den friheten det er å kunne velge å være med sine barn, også hvis man er mann. Det er en frihet Høyre og Fremskrittspartiet dessverre ikke har fått med seg. Så årets økning til tolv uker er kjempebra. Samtidig håper jeg at vi i tiden framover fortsetter, slik at vi har en reell tredeling i framtiden.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Likestilling i et samfunn er ingen selvfølge og kommer ikke av seg selv, som flere har vært inne på. Det er mange år med bevisst og systematisk arbeid fra venstresiden i norsk politikk som har gitt resultater i Norge. Arbeidet for likestilling mellom kvinner og menn dreier seg om rettigheter og forhold i arbeidslivet og relasjoner mellom familieliv og arbeidsliv. Flere representanter fra høyrepartiene mener at vi har likestilling i Norge. Jeg skulle ønske de hadde rett, men slik er det dessverre ikke. Jeg er derfor glad for at vi har en regjering som tar likestilling på alvor. Framlegging av stortingsmeldingen Likestilling for likelønn hadde neppe vært en realitet med en borgerlig regjering utgått fra Fremskrittspartiet og Høyre. Flere land ser til Norge for å lære av vårt likestillingsarbeid. Det forstår jeg godt. Kvinners inntreden i yrkeslivet har bidratt mer til verdiskapingen i Norge enn oljeformuen vår. Debatten om likelønn mellom kjønnene har stått høyt på dagsordenen i flere år. De store, tunge fagforbundene har vært klare og tydelige på at likelønn må prioriteres. Likelønn er en av samfunnets viktigste likestillingsutfordringer. En oppløftende undersøkelse blant menn, som jeg leste for en tid tilbake, viste at flertallet av de spurte er villig til å avstå fra lønnsøkning dersom de kvinnedominerte yrkene får mer. Erkjennelsen av urettferdigheten i at mannfolk tjener én krone der kvinnfolk tjener åtti øre, er tydeligvis i ferd med å feste seg i samfunnet. Menns vilje til å bidra til likelønn er oppløftende. I Soria Moria II sier regjeringen at likelønn og utjevning av lønnsforskjeller er viktige mål. Dersom partene avklarer at det er grunnlag for et særskilt likelønnsløft og utformer mekanismer for å oppnå en varig utjamning slik at det norske systemet for lønnsdannelse ikke svekkes, er regjeringen innstilt på nærmere dialog om likelønnsspørsmålet ved tariffoppgjørene framover, slik den viste i fjor. Jeg er glad for regjeringens offensive holdning i likelønnsspørsmålet. Det er flere likestillingsgrep som må tas før vi kan oppnå likelønn. Et godt likelønnsoppgjør alene er ikke nok dersom de strukturelle forholdene som påvirker likestillingen mellom kjønnene, ikke endres. Arbeiderpartiet har alltid jobbet for likestilling mellom kjønnene. Mye er oppnådd, men mye gjenstår. Viktige tema sett med Arbeiderpartiets øyne er alt fra innholdet i likestillingsloven og avvikling av kontantstøtten til flere heltidsstillinger i de kvinnedominerte yrkene og fordeling av omsorg i hjemmet. Pappapermen er i så måte veldig viktig. Arbeiderpartiet er garantisten for at likestillingspolitikken og arbeidet for likelønn fortsatt vil stå høyt på dagsordenen.
Tove-Lise Torve (Arbeiderpartiet), 2011-04-12:
Stortingsmeldingen om fullskala CO2-håndtering gir en god redegjørelse for status i arbeidet med CO2-håndtering i Norge. Utvikling av teknologi for CO2-håndtering vil være helt avgjørende dersom vi i det hele tatt skal ha mulighet til å bremse de økende utslippene av klimagasser. Det er gledelig, synes jeg, å registrere at Fremskrittspartiet er inne i komiteens merknader. Slik gir Fremskrittspartiet også tilslutning til at økningen i klimautslippene er en av jordklodens aller største utfordringer og trusler for framtiden, og at vi må gjøre noe med det. Norge sitter i førersetet når det gjelder å ta ansvar for å utvikle viktig teknologi for CO2-håndtering, og det er jeg stolt av. Så er det jo slik at teknologien ikke utvikles over natten. Det viser erfaringene på Mongstad oss. Selv om prosessen for teknologiutviklingen ikke har gått så smertefritt som mange hadde håpet på, er det viktig å holde fast ved målet vårt om at fullskala renseanlegg på Mongstad vil gi unik erfaring med å etablere CO2-fangst ved allerede eksisterende gasskraftverk. Verden trenger denne teknologien. Jeg registrerer at enkelte tar til orde for å flytte teknologiprosjektet fra Mongstad til Industrikraft Møres planer i Elnesvågen i Møre og Romsdal. Jeg er for å realisere gasskraftverket Elnesvågen, men jeg mener det må la seg gjøre uten å avslutte prosjektet på Mongstad. Derfor er jeg fornøyd med at regjeringen åpner for å utvikle flere teknologier i testsenteret ved Mongstad. Dette tror jeg vil initiere et bredt samarbeid med flere aktører, som igjen kan bidra til at flere fullskala CO2-prosjekt kan realiseres raskere, inkludert gasskraftverket Industrikraft Møre. Jeg er derfor veldig glad for det statsråden sa både i sitt innlegg og i replikkordskiftet. Jeg er også glad for at regjeringen og Stortinget har store ambisjoner for å redusere utslippene av CO2. Dette medfører at industrien utvikler teknologi for å redusere CO2-utslippene. Et eksempel er bilindustrien, et annet eksempel er teknologiutviklingen som foregår hos Hydro. Hydro jobber systematisk for å redusere utslipp av miljø- og helsefarlige stoffer til luft og vann, samtidig som de er målbevisste med tanke på energieffektivisering. Nå har Hydro et interessant prosjekt på gang, hvor målet er å fange all CO2 fra elektrolyseprosessen ved framstilling av aluminium. Når denne teknologien er på plass, vil aluminium produsert på ren vannkraft være karbonnøytral. Det vil være et fantastisk framskritt. Men utvikling av ny teknologi hadde aldri kommet dersom ikke myndighetene hadde satt krav til reduksjon og rensing av miljø- og helsefarlige utslipp.
Laila Reiertsen (Fremskrittspartiet), 2011-04-12:
Det er ei glede å stå her og kunna snakka om nesten berre kvinner – for det er sånn eg opplever det. Eg er sjukepleiar, og eg har enno – til dags dato – aldri opplevd at mine mannlege kollegaer har dårlegare betalt enn eg har. Vi må ha klart for oss at likeløn har vi faktisk mange, mange plassar i samfunnet vårt, og spesielt i det yrket eg kjem ifrå. Eg er også stolt av i periodar å ha valt å gå ned i stilling. Eg har vore ein frivillig deltidstilsett, dette fordi min familie og eg har funne ut at det var det beste å gjera i periodar – og jammen er eg stolt av det. Det som eg er litt redd for med denne debatten, er at no som vi skal ha rett til heiltid, kan dei som vel å ha deltid, bli sett litt ned på. Det er litt vanskeleg og tøft for dei der ute, dei har omsorgsoppgåver eller det er andre ting som gjer at dei vel ikkje å ha full stilling. Så det skal vi vera litt påpasselege med. Til ufrivillig deltid: Det er viktig at dei som ønskjer det, skal gå opp i stilling. Eg har to forslag som er viktige å ta med seg. Vi må få fleksible løysingar i høve til turnusar, og vi må ta oss råd til å få opp grunnbemanninga, spesielt innafor helsevesenet. Dette vil gjera at fleire får jobba heiltid, og ein vil faktisk få ein nedgang i sjukefråveret, som er veldig høgt i denne bransjen. Det er flott at så mange menn ønskjer å yta omsorg og ha omsorgsoppgåver, som ein ser at kvinner kanskje tek veldig mykje av. Det synest eg er positivt. Men det nyttar ikkje å prata, det nyttar å handla. Det er mi utfordring til alle dei som har snakka om dette på talarstolen. Representanten Ingalill Olsen frå Arbeidarpartiet seier at ho er stolt av å vera medlem av det mest likestilte partiet i Noreg. Jo, det kan ein kanskje seia. Men i Dagbladet 7. april i år går Arbeidarpartiets kvinnepolitiske leiar, Anniken Huitfeldt, ut og vurderer å gi kvinnelege arbeidstakarar med ansvar for eldre foreldre betalt omsorgspermisjon. Velkommen etter, så bra! Vi hadde forslag i fjor i mars – for eitt år sidan. Har det skjedd veldig mykje på den tida i samfunnet? Eg trur ikkje det. Vi fekk støtte frå Kristeleg Folkeparti. Takk for det, men eg kunne tenkt meg at støtta kom frå Arbeidarpartiet, sia dei er så opptekne av dette. Og dei vil berre gi det til kvinnene. Men kjære vene, er det ikkje likestilling vi skal ha, då? Kva med menn, som har stått på talarstolen og sagt at dei vil yta meir omsorg? Det er jo noko som er gale. Eg seier: Velkommen etter, eg synest forslaget bør komma opp igjen, og då skal vi gjerne støtta det, men då skal det gjelda både kvinner og menn. Og kva med dei eldre som berre har gutar? Er det sambuarane deira eller konene deira som skal trø inn der òg, som alle andre plassar? Eg berre spør.
Robert Eriksson (Fremskrittspartiet), 2011-04-12:
Jeg takker statsråden for innlegget, men jeg savner nok en god del svar. Jeg er enig i at ja, vi har en oppgave i å sørge for at vi har et arbeidsmarked der alle som kan delta, deltar. Men hvilke konkrete grep er det man ønsker å ta fra regjeringens side for å skaffe det arbeidsmarkedet, gjøre det mulig å kunne komme inn? Jo, da snakker man om at man skal kjøre videre på den integreringspolitikken man har kjørt, som har vist at man ikke har lyktes, som på mange måter har vært feilslått. Jeg ser at det største regjeringspartiet, Arbeiderpartiet, hadde en stor debatt om akkurat dette temaet på sitt landsmøte, der man la frem 99 ulike tiltak for å bedre integreringen. Nå skal ikke jeg gå gjennom hvilke som er bra og dårlige av de tiltakene, men det er en betydelig debatt som også bekrefter – i hvert fall i mitt hode – at den politikken som har vært ført, ikke har vært god nok. Så er det slik – og der er jeg enig med statsråden – at når man er villig til å angripe det ut fra en kulturell synsvinkel, er ikke det ut fra at man ensidig skal se på en bestemt minoritet eller en bestemt folkegruppe fra et bestemt land. Det er nettopp for å ta den informasjonen som norsk-somaliere kommer til oss med og sier at er et problem. Slik kan vi ikke ha det. Norsk-somaliere, som bl.a. Kadra, er såpass tydelig og sier at skal vi gjøre noe med dette problemet, må det angripes ut fra en kulturell synsvinkel. For det er også mange av norsk-somalierne som selvfølgelig gjør en kjempeinnsats, er ressurssterke og deltar i arbeidslivet. Mitt anliggende er at jeg ønsker at alle andre skal gjøre det samme, at det skal bli mer lukrativt for dem å delta i arbeidslivet fremfor å stå utenfor, og at man har over 330 000 kr i ulike trygdeordninger hvis man organiserer seg riktig. Det blir feil i mitt hode. Så viser statsråden til kvalifiseringsprogrammet. Jo, men jeg ser at regjeringen selv er i ferd med å gjøre hele kvalifiseringsprogrammet til en gedigen flopp ved at færre og færre av dem som går gjennom kvalifiseringsprogrammet, kommer ut i arbeidslivet. Man har heller ingen tall på hvor mange man har klart å få gjennom og hjulpet permanent ut i arbeidslivet. Men man har tall som viser hvordan man går gjennom fra det ene tiltaket til det andre, og de som blir varig trygdet etterpå. Det er også en utfordring som jeg håper statsråden kan ta med seg, men at han også vil være mer konkret på tiltakene.