Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-30:
Ménières sykdom rammer om lag én av tusen personer. Sykdommen er kjennetegnet av anfall med sterk svimmelhet og kvalme, svingende hørselstap, øresus og trykkfornemmelser i øret. Ménières sykdom er en kronisk sykdom, og mange av pasientene blir i perioder invalidiserte. Det er vist vitenskapelig at pasientene har en økt væskeansamling og væsketrykk i det indre øret, og man regner med at dette er årsaken til sykdommen, uten at man kjenner årsaken bak dette. Det ser ut til at de fleste anfallene kommer i sammenhenger preget av stress, i perioder med psykisk og fysisk ubalanse, eller i situasjoner der pasienten har en svekket motstandskraft. Det første anfallet rammer erfaringsmessig pasientene som lyn fra klar himmel. Sykdommen har deretter et kronisk forløp, som varierer fra pasient til pasient. Det kan være hyppige anfall i perioder, etterfulgt av måneder og år uten anfall. Mange pasienter opplever at hørselen blir dårligere etter hvert, kombinert med øresus og trykkfølelse i øret. En rekke pasienter har også søvnproblemer og depresjoner. Det kan med andre ord være en svært belastende sykdom for dem som rammes. Man kjenner ikke til noen behandling som kan kurere sykdommen. Helse- og omsorgsdepartementet har brakt i erfaring at behandlingen svært ofte består i kostholdstiltak. Videre vil det være aktuelt med medikamentell behandling, der vanndrivende, svimmelhetsdempende og kvalmestillende medikamenter inngår. Det finnes dessuten ett medikament, Betaserc, som synes å kunne dempe symptomene hos enkelte pasienter. Det er imidlertid ikke vitenskapelig dokumentert at dette medikamentet har effekt. Hos enkelte pasienter kan kirurgisk behandling hjelpe. Dette kan lindre symptomene, men det fører samtidig til at øret blir døvt. Høreapparat kan også være aktuelt for pasienter med langt fremskredet hørselsnedsettelse. Pasienter med Ménières sykdom vil som regel oppsøke lege på grunn av svimmelhet og balanseproblemer. Vi kan ikke forvente at en allmennpraktiserende lege skal ha den nødvendige kompetanse til å diagnostisere og behandle sykdommen. Pasienter som kan mistenkes å ha Ménières sykdom, skal henvises til spesialist i øre-nese-halssykdommer. Spesialistene, både i sykehus og i privat praksis, skal ha den nødvendige kompetansen, og de vil kunne diagnostisere sykdommen relativt lett. Sosial- og helsedirektoratet opplyser at ventetiden for undersøkelse hos spesialist vanligvis er fra to til fire uker. Pasienter med Ménières sykdom omfattes, på lik linje med alle andre pasienter, av de nye, styrkede pasientrettighetene som trådte i kraft 1. september 2004. De pasientene som har rett til helsehjelp, skal få fastsatt en individuell frist for når behandlingen skal skje, ut fra en medisinsk vurdering av den enkelte pasient. Pasientene har også rett til å benytte seg av fritt sykehusvalg, dersom man f.eks. vet at det finnes et bedre tilbud ved et annet sykehus enn det som tilbys i pasientens nærområde. Det er pasientens behov som skal stå i sentrum, og pasienten skal få rett til behandling innen den individuelle tidsfristen som den medisinske ekspertisen mener er akseptabel for pasienten. Dersom fristen brytes, skal Rikstrygdeverket sørge for at pasienten får et tilbud hos private eller i utlandet. Medikamentet Betaserc brukes i noen grad til å dempe symptomene ved Ménières sykdom. Virkningsmekanismene er imidlertid ikke klarlagt. Det finnes en lang rekke beretninger om god effekt av dette medikamentet, men effekten er ikke tilstrekkelig vitenskapelig dokumentert. En internasjonal oppsummering av tilgjengelig dokumentasjon konkluderer med at det er utilstrekkelig bevis for at Betaserc har effekt på Ménières sykdom. Betaserc har ikke hatt markedsføringstillatelse i Norge. Årsaken er at produsenten av preparatet ikke har søkt om å få slik tillatelse. Preparatet har imidlertid markedsføringstillatelse i Danmark, og ved forespørsel i norske apotek kan legemidlet importeres derfra. Produsenten har imidlertid nå søkt om slik markedsføringstillatelse. Legemidler som ikke har markedsføringstillatelse i Norge, kan likevel brukes på såkalt registreringsfritak etter søknad fra den behandlende lege. Et preparat som ikke har markedsføringstillatelse, har ikke blitt vurdert av norske helsemyndigheter. Det er dermed legen som søker, som er ansvarlig for pasientens sikkerhet. Søknaden må, som representanten var inne på, fornyes hvert år. Ordningen krever dermed legebesøk minst én gang i året. Dette er ikke proforma legekonsultasjoner, men en ordning for å ivareta pasientenes sikkerhet. Ordningen gir pasientene en mulighet for tilgang til et medikament som ikke er godkjent i Norge. For øvrig er det slik at alle resepter må fornyes minst én gang i året, noe som er hensiktsmessig for pasientene, bl.a. for å ha en oppfølging og kontroll med langvarig behandling. Det er altså ikke spesielt for pasienter med Ménières sykdom. Legemidler som har markedsføringstillatelse i Norge, får en maksimalpris. Representanten var inne på at det var høyere pris i Norge. Maksimalprisen fastsettes som et gjennomsnitt av de tre laveste prisene i ni sammenligningsland i Nord-Europa. Legemiddelprisene i Norge har derfor generelt et lavt nivå. Dette gjelder for de legemidlene med markedsføringstillatelse som brukes for Ménières sykdom, f.eks. kvalmestillende eller svimmelhetsdempende medikamenter. Legemidler som ikke har markedsføringstillatelse, har heller ingen maksimalpris. Prisen på importerte legemidler vil normalt bli noe høyere i Norge enn i landet det importeres fra. Dette skyldes i stor grad at det kan være økte kostnader knyttet til spesialimport – som nevnt har firmaet som har Betaserc, nå søkt om markedsføringstillatelse fra norske helsemyndigheter – og prisen på Betaserc i Norge blir derfor drøyt det dobbelte av prisen i Danmark. Et årsforbruk av Betaserc i Norge vil formodentlig koste mellom 1 800 kr og 4 000 kr, avhengig av dosene man tar. Sammenlignet med mange andre legemidler må dette betegnes som et moderat prisnivå. Ménières sykdom står ikke oppført i sykdomslisten i blåreseptforskriften. Det innebærer at det ikke kan gis ordinær forhåndsgodkjent refusjon etter § 9 i blåreseptforskriften. En vesentlig årsak til at sykdommen ikke står på listen, er at det hittil ikke har vært noen legemidler med tilfredsstillende effekt. Det kan imidlertid søkes om refusjon ved behandling av sjeldne sykdommer, som tidligere nevnt, etter § 2 i blåreseptforskriften. Rikstrygdeverket behandler denne typen søknader, og det innvilges refusjon i alvorlige tilfeller. Interpellanten, representanten Brørby, sier i sin interpellasjon at Ménière rammede mangler et fast, offentlig tilbud om opplæring og rehabilitering. Det tilbudet som er, kan sikkert bli mye bedre. Men det stemmer ikke helt med mine opplysninger at vi ikke har slike tilbud. Vi har regelmessige tilbud for Ménière rammede og tinnituspasienter i fire av våre helseregioner. Tilbudet gis ved lærings- og mestringssentre ved seks forskjellige sykehus. I tillegg gis det kurstilbud for hørselsskadde og døve. Når det gjelder balanserehabilitering, er dette et høyt spesialisert tilbud, som foreløpig er lite utbredt. Noen offentlige og private klinikker har spesialkompetente fysioterapeuter som kan iverksette og følge opp slik behandling. Det pågår et forskningsarbeid ved Høgskolen i Oslo om balanserehabilitering, og det er å håpe at dette prosjektet kan bidra til å utvikle metoder og spre kunnskap på dette helt spesielle feltet. Vi har i Norge i stor grad søkt å bygge opp et helhetlig og generelt godt pasienttilbud som omfatter alle pasientgrupper, i stedet for en modell med særomsorg basert på enkeltdiagnoser. Dette tror jeg det er gode grunner til å holde fast ved hovedprinsippet i – fordi det er selve fundamentet ved en desentralisert spesialisthelsetjeneste. Av den grunn har jeg lagt ekstra trykk på omstilling av lokalsykehusfunksjonene. Lokalsykehusene skal konsentrere seg om tilbud i de store sykdomsgruppene, som eksempelvis kronisk syke, som trenger nærhet til tjenestetilbudet. En viktig del av et godt og sammenhengende tilbud til mennesker med kronisk sykdom er lærings- og mestringstiltak. På dette feltet har vi i Norge sett en formidabel utvikling. Det har vært en tredobling av antall sentre i løpet av de tre siste årene. Tilbudene her kan ganske sikkert utvikles videre, f.eks. som samhandlingstiltak og gjennom telemedisinske løsninger. Til slutt til spørsmålet representanten tok opp hva gjelder å lage nasjonale standarder: Sosial- og helsedirektoratet har for en stund siden fått i oppdrag nettopp å utvikle nasjonale standarder for å tilnærme seg denne helt spesielle sykdommen.