trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Det budsjettet som nå blir vedtatt, innebærer en sterk høyredreining. Landet får et budsjett der vi ikke finner noe grep som er med på å løfte de svakeste i samfunnet. Fordelingspolitikken som var så viktig for sentrumspartiene, spesielt for Senterpartiet, er fullstendig forduftet. De som ikke trenger skattelettelser, får enda større lettelser. De arbeidsledige, de barna som trenger grendeskolen, barnehagen og et førskoletilbud, blir taperne i dette budsjettet. Det går ikke an å si at dette budsjettet er et budsjett som prioriterer barnefamiliene. Det har vært snakket så mye om de foreldrene som hadde basert seg på kontantstøtte til neste år. Hva med de foreldrene som hadde basert seg på å ha barna i barnehagen til neste år? Nå står tusenvis av barnehageplasser og førskoletilbud i fare, enten på grunn av at kommunene må kutte på grunn av dårlig økonomi, eller fordi foreldrene ikke har råd til å ha barna der på grunn av at satsene blir kjempehøye. Arbeiderpartiets kommunebudsjett ville gitt 1 milliard kr mer til kommunene og i tillegg fordelt ytterligere 1 milliard kr fra de skattesterke til de skattesvake kommunene. Arbeidsmarkedstiltakene kuttes for 8 000 personer i forhold til 1998. Bare i Østfold fikk 450 personer oppsigelse i forrige uke. Disse trenger omskolering. Jeg har vært i kontakt med arbeidskontorene i Østfold i dag. De sier de ikke har noen mulighet til å gi disse et tilbud slik at de kan omskolere seg til de ledige stillingene. Dette er direkte uansvarlig og vil bli veldig kostbart for staten på sikt. Jeg er klar over at dette ikke er en debatt som skal dreie seg om veistumper. Men så er heller ikke E6 gjennom Østfold en veistump. Her snakker vi om vår viktigste forbindelsesvei til utlandet, ikke bare for Østfold, men for hele landet, fra Finnmark til Møre. I den sammenheng vil jeg vise til Østfold-pakken med bompengefinansiering som nå utredes ved veikontoret og vil komme til Stortinget neste år. I finansinnstillingen ligger det et forslag om å vurdere privat finansiering, bygging og drift av veiprosjekter, og E6 i Østfold skal være et aktuelt prøveprosjekt. Troen på privat finansiering slår igjen til. Vi i Arbeiderpartiet tror ikke dette vil gi mer penger til veibygging i Norge. Private utbyggere gjør vel ikke dette gratis. De skal også tjene penger. Avbetaling har bestandig vært dyrere enn å betale kontant. Og når samferdselsministeren under en politisk markering på E6 lørdag sa at det ikke er penger staten mangler – og han så for seg at en fire felts vei fra Akershus’ grense til Svinesund kunne stå ferdig innen år 2000 Skal være år 2007 – skjønner ikke jeg hvorfor vi trenger et prøveprosjekt nå. Eller gav samferdselsministeren en lovnad som det ikke er grunn til å ta på alvor, og som ikke en gang hans egne våger å tro på?
Odd Einar Dørum (Venstre), 1998-11-30:
Siden jeg var til stede på nevnte appell, og siden jeg oppfattet det siste som et direkte spørsmål til meg, kan jeg si at jeg så for meg at den veien kunne stå ferdig til 2007 – gitt at Østfold-pakken legges fram. Den er basert på spleis og dugnad. Jeg hadde ikke noe bilde om at den kunne være ferdig til år 2000. Det ville være bortenfor de fleste realistiske forventninger. Men jeg hyller alltid spleis og dugnad – spesielt når bompengeandelene er høye – da får vi resultater.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-11-30:
Kan presidenten dele forslaget opp i to avdelinger?
Marit Tingelstad (Senterpartiet), 1998-11-30:
President! Jeg stemte feil.
Ida Marie Løvlien (Senterpartiet), 1998-11-30:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt imot.
Steinar Bastesen (Kystpartiet), 1998-11-30:
Jeg stemte feil. Jeg skulle stemt imot.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-18:
Jeg vil gjerne fremme forslag om at Stortinget ber Regjeringen gi andre enn Arcus tillatelse til å tilvirke og omdestillere brennevin.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1998-12-18:
Det er ikke lagt opp til noen bred debatt om denne avtalen. Det materielle innhold har vi jo allerede vedtatt, så det er bare et spørsmål om de institusjonelle endringer, som var nødvendige fordi avtalekomplekset skulle inn i EU og deres institusjoner. Jeg vil bare si at det danner seg nå et mønster når det gjelder Norges forhold. Vi har først EØS-avtalen, hvor vi reelt sett egentlig bare har å tilpasse oss vedtak som blir truffet i organer hvor vi ikke er til stede. Vi har en utvidelse når det gjelder veterinæravtalen. Det samme gjelder i grunnen våre økonomiske, ganske vesentlige bidrag til forskningsprogrammene, hvor vi har liten innflytelse med hensyn til hva det egentlig skal forskes på. Den samme situasjonen er vi faktisk også i når det gjelder VEU, hvor vi har stemmerett i forskjellige komiteer, men vi har ikke stemmerett i forsamlingen. Nå er det snakk om at også VEU skal trekkes inn i EU-systemet, og da vil vår innflytelse der bli tilsvarende redusert, for når vi ikke er medlemmer, kan vi ikke være med i disse institusjonene. Jeg hadde bare lyst til å minne om at dette etter hvert begynner å bli et litt problematisk mønster. For øvrig bekymrer ikke denne avtalen meg særlig, for jeg har vanskelig for å forestille meg at det med hjemmel i denne avtalen kan treffes vedtak som er spesielt ubehagelige for Norge.
Ellen Gjerpe Hansen (Høyre), 1998-12-18:
På vegne av Sverre Hoddevik, Petter Løvik og meg selv vil jeg fremsette forslag om at Stortinget ber Regjeringen utarbeide forslag for konkurranseutsetting av riksveiferjesambandene.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-12-18:
På vegne av representanten Jan Simonsen og meg selv vil jeg fremme forslag om å omgjøre det betingede amnestiet for utlendinger som er berørt av de såkalte Quetta- og Laos-prosjektene.
Ranveig Frøiland (Arbeiderpartiet), 1998-12-18:
Ganske kort om den meldinga som er lagd fram. Dette er i stor grad ei melding som tek føre seg det som har skjedd i 1997, og det er det ikkje nokon som har kommentarar til. Vi tek orienteringa til etterretning, og er samde om at dette er ei grei melding. Det som står om strukturen i bank- og finansnæringa, er faktisk det einaste som komiteen har merknader til. Til det er det berre å seia at det òg er stor semje om strukturen i bank- og finansnæringa. Vi viser til at den maktkonsentrasjonen som har skjedd over tid, ikkje har vore til hinder for sterkare konkurranse i den norske marknaden. Det som heile tida har lege til grunn for strukturen, er at det skal vera soliditet og konkurranse, og det meiner ein er teke vare på slik situasjonen er no. Fleirtalet i komiteen har òg sagt at det er slik det skal vera vidare. Hovudmålet i strukturpolitikken er å sikra at Noreg har velfungerande og solide finansinstitusjonar, og at det er høg konkurranse mellom institusjonane. Målet om at det må vera eit godt tilbod av finansielle tenester i alle regionar, må sjølvsagt framleis liggja fast. Det har vore ein ørliten diskusjon i forhold til finansielle miljø utanfor Oslo. Alle, unnateke Sosialistisk Venstreparti, er samde om at det er viktig å halda ved like ein spreidd aktivitet og kompetanse og slik ta vare på og utvikla gode finansielle miljø òg utanfor Oslo. Det miljøet som finst, må altså få utvikla seg vidare i tråd med det som ligg fast i strukturen – soliditet og konkurranse. Komiteen sitt fleirtal har ikkje peika på nokon spesiell stad som er viktigare enn andre, for her er det ei næring som skal utvikla seg fritt i forhold til den konkurransen som er i denne marknaden. Og det er like viktig både i Oslo, i Bergen og i Trondheim at desse miljøa får utvikla seg.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-18:
Saken omtaler, som saksordføreren var inne på, også strukturpolitikken i finansnæringen. Jeg oppfatter det i tråd med sakens ordfører slik at her bekreftes gjeldende retningslinjer. Nettopp derfor tillater jeg meg å stille et spørsmål på basis av en avismelding i dag om at Finansdepartementet nylig har gitt adgang til konsesjon for et selskap innenfor eksportfinansieringsområdet til å kjøpe et annet selskap som arbeider innenfor finansiering av kredittgiving til kommuner, men på den betingelse at det ikke kan gis dispensasjon fra regelen om maksimum 10 pst.-eierskap. Slik dispensasjon har vært gitt tidligere. Den institusjonen det dreier seg om, har faktisk allerede en dispensasjon, idet f.eks. den statseide banken Den norske Bank eier ca. 30 pst. i selskapet. Jeg kan også nevne eksempler på at det tidligere har vært gitt dispensasjoner, bl.a. gjaldt det sparebankenes kjøp av et forsikringsselskap, som gjorde at de ville dele eierskapet på fire av kystbankene, de som senere gikk inn i SpareBank 1 Gruppen. Det ble gitt dispensasjon også den gang. Mitt spørsmål er om denne avismeldingen er gal. I fall den skulle være gal, tar jeg gjerne imot informasjon om hva som er rett. Hvis den er rett, stiller jeg spørsmålet om dette innebærer noen ny politikk fra Regjeringens side, nemlig at det ikke skal gis dispensasjoner overhodet fra eierskapsbegrensningsregelen på 10 pst.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-18:
Jeg takker finansministeren for svaret. Finansministeren uttalte etter min nedtegning følgende: «Jeg regner med at dette vil være akseptable vilkår.» Det kan finansministeren umulig gjøre, for bare brevvekslingen med Eksportfinans tilsier at de ikke kan akseptere en slik betingelse. Eierne kan heller ikke det, det har de gitt rimelig klart uttrykk for. Eksportfinans er rett og slett eid av bankene i Norge etter deres størrelse. Med denne regjeringens politikk har det ikke blitt noen flere banker, slik at det er ikke banker nok her i landet til å eie Eksportfinans på betingelse av 10 pst.-regelen. Da vil det kreves for mye av enkelte og for lite av andre. Forholdet er at den største banken eier den største andelen, den nest største eier den nest største andelen og de minste bankene har andeler under 10 pst., altså i forhold til bankenes størrelse, og det synes jeg faktisk har gitt et ganske rimelig utfall. Det som her er interessant, er at Eksportfinans etter denne fusjonen i så fall skulle ha gått inn i markedet for kreditt til kommuner. Hva slags marked er det? Jo, det er et marked der staten selv er den mest dominerende aktør, og det er et marked hvor staten selv er eier og har gitt seg dispensasjon fra 10 pst.-regelen, fordi staten eier 100 pst. Her opplever vi at den samme regjering er ute etter å beskytte seg selv og sin virksomhet fordi andre kommer inn og konkurrerer. Det må da være i strid med all konkurransetenkning, også innenfor finansnæringens område. For å være helt presis vil jeg stille spørsmålet slik til finansministeren: Er det virkelig slik at et konsesjonsvilkår i denne sammenheng er at den nye banken, fusjonen Eksportfinans – Kommunekreditt – hvis den eventuelt hadde blitt noe av – ikke får lov til å søke om dispensasjon, slik loven gir adgang til? Jeg må si at jeg synes det er et relativt underlig konsesjonsvilkår å ta inn. Jeg må også si at jeg vanskelig kan se noen god begrunnelse for at man ikke her kan få dispensasjon, bl.a. tatt i betraktning at andre innenfor kommunekredittområdet har dispensasjon fra begrensningsregelen, og at dette åpenbart vil øke konkurransen når det gjelder å gi lån til kommunene. Og det er et område som sannelig trenger mer konkurranse enn det er i dag.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-18:
Jeg vil bare si til slutt at jeg vil gi finansministeren det råd å søke Stortingets synspunkter på 10 pst-regelen, fordi dette dreier seg om tolkning av en regel som det har vært politisk uenighet om også tidligere, da kanskje i andre retninger. Men det viser altså at loven gir godt rom for tolkning, og den strenge fortolkningen som departementet nå legger til grunn, må jeg si at jeg er uenig i. Det er interessant at Kommunalbanken har dispensasjon, og hvis det ikke er adgang for Eksportfinans og Kommunekreditt til å få dispensasjon, så er den logiske konsekvensen den at Kommunalbanken heller ikke kan få dispensasjon. Jeg regner da med at staten snart vil selge seg ned i 10 pst. i Kommunalbanken så snart den blir gjort om til et aksjeselskap, og søke å finne private eiere eller andre eiere til de resterende 90 pst. Det er en logisk konsekvens av finansministerens redegjørelse. Det virker kanskje litt pussig, men jeg tror det viser at vurderingene går i gal retning.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-18:
Sak nr. 11 dreier seg altså om ny saldering av budsjettet for inneværende år, 1998. 1998 har vært et år preget av ganske betydelig uro, ikke minst i penge- og valutamarkedet, hvor markedet har vært i utakt med politiske myndigheters oppfatning. Det er sjelden at en finansminister i et land går ut og forteller at markedet tar feil og markedet svarer tilbake med å si at vi bekrefter vår oppfatning. Finansministerens oppfatning av norsk økonomi stemmer ikke med markedets oppfatning. Det er nok til å leve med. Det som er verre, er at tolkningen av den pengepolitikk som det er bred tilslutning til i Stortinget, vanskeliggjøres av aktørene selv, og da snakker jeg ikke om markedet. Det er slik at hver gang statsministeren eller finansministeren er ute og skal fortelle hva norsk valutapolitikk og norsk pengepolitikk egentlig er, forstår markedet mindre og mindre. Det kan selvfølgelig skyldes markedet, men i det lange løp tror jeg det er en vanskelig jobb å overtale markedet, særlig når man selv bringer økt uklarhet til torgs. De som sitter mellom markedet og de politiske aktører, er gjerne pressen, og det kan selvfølgelig også tenkes at en samlet presse tar feil, det skal man heller ikke utelukke. Jeg antar at finansministeren nå vil si at det gjør en samlet norsk presse, for kommentarene om finansministerens og statsministerens uttalelser i går og også de som ble gitt dagen før, gir et temmelig entydig inntrykk, nemlig at finansministeren og sentralbanksjefen har ulik tolkning av valutaforskriften. Jeg vil gjerne benytte denne anledningen til, i likhet med foregående taler, å be finansministeren om en klargjøring. Jeg skal stille to konkrete spørsmål. Hvorfor vil ikke statsministeren og finansministeren – jeg sikter da til uttalelsen som ble gitt i tilknytning til konferansen med arbeidslivets organisasjoner i går – nå tallfeste utgangsleiet for den norske krone i forhold til ecu-indeksen, slik statsministeren gjorde offentlig så sent som i oktober i år? Er dette en ny holdning og en ny politikk fra Regjeringens side? Jeg har også lyst til å sitere følgende fra en aviskommentar i dag, som ender opp som et spørsmål: «Hvordan skal vi forstå det, når sentralbanksjefen kl. 11.00 forteller at utgangsleiet for den norske kronen ligger mellom 103 og 105 målt mot ecu-indeksen, mens Restad noen timer senere hardnakket hevder at utgangsleiet er langt bredere.» «Det er «totalt feil» å forstå retningslinjene for pengepolitikken, slik Norges Bank gjør», er finansministerens uttalelse ifølge avisen. Spørsmålet mitt blir da: Er det mulig fra talerstolen å få bekreftet – eller avkreftet – om det er uenighet, og i så fall hva den består i? Jeg må bare legge til en kommentar til slutt: Jeg syns det er uakseptabelt at denne type spørsmål gjøres til gjenstand for avispolemikk. Egentlig burde det vært unødvendig å ta det opp i Stortinget, men tatt i betraktning den uklarhet som nå er skapt, syns jeg at finansministeren bør benytte denne siste anledning – formodentlig – i år til å gjøre det ytterligere klart hva som er den norske regjerings valtuapolitikk på en måte som også kan bli forstått av aktører utenfor denne salen.
Per-Kristian Foss (Høyre), 1998-12-18:
Finansministeren uttalte at enhver offentlig debatt om penge- og valutapolitikken er skadelig. Jeg vil nok ikke gå fullt så langt, men jeg er enig i at det kan være skadelig for enkelte typer aktører iallfall å drive en debatt om dette som øker uklarheten. Men jeg må få lov til å minne om at det var altså ikke representanter i Stortinget som startet med å uttale seg på en måte som gav grunnlag for en betydelig avisdebatt, det var det finansministeren selv som gjorde, gjengitt i Dagens Næringsliv i går. Når først saken er brakt opp, mener jeg det også er vår plikt å bidra til å søke en mulig klarhet. For meg synes det som om det fortsatt er en betydelig uenighet når man leser sentralbanksjefens uttalelser og hører finansministeren. Og det dreier seg om følgende: Finansministeren sier at retningslinjene omtalt i bl.a. revidert nasjonalbudsjett ikke definerer et så smalt utgangsleie som 103-105. Samtidig er det klart at det er Norges Banks rettighet å tolke de retningslinjer som foreligger. Norges Bank tolker retningslinjene slik at utgangsleiet er 103-105, og at kronen en eller annen gang skal tilbake dit. Det er to versjoner. Det er ikke én versjon – det er to versjoner. Jeg vil ikke blande meg borti en debatt om hva som er rett eller galt – det synes jeg i og for seg ikke er Stortingets jobb i denne sammenheng – men jeg konstaterer at vi fortsatt ikke har fått den nødvendige avklaring når det gjelder disse to tolkninger. Det er mulig at jeg er dårlig til å forstå, men jeg konstaterer at samtlige såkalte markedsaktører, økonomer, som altså har ulik oppfatning, slik f.eks. Høyre og Fremskrittspartiet har, om valutapolitikken som sådan, på tross av ulikt ståsted er enige om én ting, nemlig at de ikke skjønner hva finansministeren sier om valutapolitikk. Samtlige av dem som er gjengitt både i Finansavisen, Dagens Næringsliv og i Aftenposten i dag, har denne oppfatning. Og da tror jeg finansministeren har et problem. Det er mulig man kan si at markedet også har det, men det er tross alt markedet som da avgjør. Og hvis man ikke kan klare å fremstille dette så klart at aktørene forstår det – hvis det fortsatt står igjen et inntrykk av at Norges Bank og finansministeren har to ulike versjoner av hva som er utgangsleiet, eller friheten til å definere utgangsleiet – har Norge også et problem, og jeg hadde håpet at finansministeren benyttet denne anledning til å rydde uklarheten til side.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-12-18:
Det er riktig at vi i Finansdepartementet i lengre tid har hatt liggende en søknad fra Eksportfinans om å få overta Kommunekreditt. Den saken har for øvrig vært behandlet i Finansdepartementet tidligere, og ble avgjort av den forrige regjeringen med negativt resultat den gangen. Vi har nå veldig grundig gått gjennom regelverket og mulighetene for å tillate at Eksportfinans overtar Kommunekreditt, og er kommet til at regelverket ikke gir åpning for en dispensasjon fra 10 pst.-regelen. Man har likevel gitt adgang til at Eksportfinans nå får overta Kommunekreditt, men det er lagt inn et par forutsetninger, bl.a. en forutsetning om at de i løpet av en toårsperiode vil tilpasse seg 10 pst.-regelen, dvs. at fire av de – så vidt jeg husker – tolv som i dag er eiere av Eksportfinans, må selge seg ned til 10 pst. Det er riktig, som Per-Kristian Foss nevner, at den største eieren har en eierandel på opp imot 30 pst., 29 og noe, og det er også tre andre eiere som har eierposisjoner på mellom 20 og 30 pst., og for disse vil det da kreves at de i løpet av en etter vår oppfatning romslig frist må sørge for å selge seg ned til 10 pst. Så er det åtte andre eiere som har relativt små eierandeler, som jeg forutsetter da må kunne bidra med å kjøpe noen av de aksjene som blir til overs hos de fire største eierne. Jeg regner med at dette vil være akseptable vilkår for Eksportfinans slik at dette nå går i orden, og at man får denne nye institusjonen. Så er det selvfølgelig også riktig som Per-Kristian Foss peker på, at Eksportfinans i dag har en dispensasjon, men det er på grunnlag av den virksomheten som Eksportfinans drev den gangen de fikk dispensasjonen og for så vidt fortsatt driver. Jeg skal ikke legge skjul på at Kredittilsynet har tillatt seg å sette spørsmålstegn ved om det fortsatt er slik at Eksportfinans, med den utvidede aktiviteten de har tillagt seg etter at de fikk dispensasjon, fyller vilkåret for dispensasjon. Men det har ikke vært temaet denne gangen. Vi legger derfor til grunn at det vil de gjøre hvis de bare driver med den virksomheten de har før de eventuelt overtar Kommunekreditt, men etter Finansdepartementets oppfatning er det ganske åpenbart at når Kommunekreditt også nå kommer inn og gir en ny aktivitet innenfor Eksportfinans, er det ikke lenger mulig å dispensere. Men vi har gitt en veldig romslig frist for at de skal kunne tilpasse seg 10 pst.-regelen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-12-18:
For å begynne med det Per-Kristian Foss avsluttet med: Jeg er enig i at det ville vært sunt med større konkurranse om å yte lån til kommuner. Det ville antakelig medføre at kommuner kan få rimeligere lån, og at pengene strekker lenger. Det er også årsaken til at jeg som finansminister har strukket meg så langt som jeg overhodet synes er mulig ut fra det lovverket vi skal forvalte, når jeg nå har akseptert at Eksportfinans kan få overta Kommunekreditt. Som jeg sa i mitt forrige innlegg, er det i dag fire store og åtte små eiere av Eksportfinans – altså tolv eiere. Selv om man ikke skulle ta inn nye eiere – jeg sier ikke at det skal være noe forbud mot det – men holde seg innen de tolv, er det tilstrekkelig til at man kan spre aksjene så mye at ingen overskrider 10 pst.-regelen. Jeg vil ikke blande meg opp i hvordan dette skal gjøres, det får bli opp til de aktuelle partene, men muligheten er altså til stede. Så til Siv Jensens spørsmål om hvorfor man har funnet at man må kreve at man forholder seg til 10 pst.-regelen. Begrunnelsen for det er rett og slett den at vi ikke finner at den aktivitet som den nye institusjonen nå vil bedrive er så spesiell at den gir mulighet for dispensasjon. Virksomheten skal bl.a. omfatte kredittgivning til kommuner, noe som Kommunalbanken i dag i stor grad gjør. Det er forøvrig ikke bare Kommunalbanken som yter lån til kommuner, det er det også mange andre banker som gjør, så det er ikke noe spesielt å yte lån til kommuner. Slik virksomhet vil ikke kunne dekkes under de to kravene bl.a. om særlige tilfeller som er nevnt i loven, hvor det er anledning til å dispensere fra 10 pst.-regelen. Det er den enkle begrunnelsen for at man har funnet å måtte kreve at man over tid tilpasser seg gjeldende lovverk. Hvis man her hadde gitt en adgang til å dispensere, med den aktivitet den nye banken skal bedrive, så ville det ha lagt et godt grunnlag med hensyn til å bli utsatt for kritikk her i Stortinget – i den lovgivende forsamling, som har gitt lover som etter de beste eksperters vurdering i Finansdepartementet ikke gir adgang til å fravike 10 pst.-regelen.
Gudmund Restad (Senterpartiet), 1998-12-18:
Jeg tror jeg vil kommentere innleggene i motsatt rekkefølge av det de ble holdt. Jeg skal ikke gi for mye ros til komiteens leder, for han skal selvfølgelig stille opp, og det gjør han alltid, så det er dermed sagt. Det skulle nå bare mangle, for vi er fullstendig enige om den pengepolitikken som skal føres. La meg også si at jeg verdsetter Hill-Marta Solbergs innlegg. Det er et godt bidrag til å skape den ro som jeg går ut fra at de fleste av oss ønsker omkring pengepolitikken. Nå er det ikke så mye presse til stede her, men den er så vidt representert, så derfor må jeg regne med at også det som sies av oss alle her og nå, kan bli omtalt i mediene. Man vet jo hvor lite som skal til før man får i gang en offentlig debatt. Jeg viser bare til at Per-Kristian Foss for ikke mange dager siden kom til å uttale seg på en måte som gjorde at han deretter måtte ut i Dagens Næringsliv for å presisere hva han egentlig hadde ment. Det er ikke lett å bli forstått på den måten man ønsker. Jeg har vel ikke så mye mer å si enn det jeg sa i mitt forrige innlegg, som for øvrig var mer eller mindre ord for ord nøyaktig det samme som jeg sa til et stort pressekorps på Thorbjørnrud i går, men som allikevel tydeligvis ikke er blitt forstått, ut fra oppslagene i mediene i dag. Da får man vurdere om det jeg har sagt her, som altså er det samme som ble sagt på Thorbjørnrud i går, er av en slik art at det gir grunnlag for stor misforståelse. Jeg viser igjen til at valutaforskriften ikke inneholder noen tallfesting av utgangsleie. Jeg siterte, og komiteens leder siterte enda mer grundig, valutaforskriften på det aktuelle området. Det er den forskrift som sentralbanken forvalter pengepolitikken med utgangspunkt i. Det er selvsagt riktig at det er sentralbanken som må definere hvordan denne forskriften er å forstå, og utøve pengepolitikken ut fra det. Så var det vel et par spørsmål som Siv Jensen stilte, som jeg ikke har besvart, bl.a.: Hvor lenge skal man akseptere at kronen er utenfor utgangsleiet? Det er det heller ikke noe definert svar på. Nå har den vært ca. fire måneder utenfor leiet. I 1997 var den vel omtrent dobbelt så lenge utenfor leiet, men den kom tilbake igjen. Utover det vil jeg ikke definere hva som er en akseptabel periode, hvor lenge kronen kan få lov til å svinge seg utenfor utgangsleiet før den må tilbake igjen. Så er det riktig som Siv Jensen innledet med, at finansministeren ønsker å skape ro om pengepolitikken. Det synes jeg også andre politikere burde ønske, å bidra til at det skapes ro om pengepolitikken, uavhengig av hva man måtte mene om den. Det vil vi alle sammen, ikke minst landet, tjene på.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-12-18:
Jeg hører hva finansministeren sier, men jeg oppfattet ikke i det svaret han nå gav, noen klar og konkret begrunnelse for hvorfor departementet ikke gir en dispensasjon fra 10 pst.-regelen. Det jeg la merke til at han sa, var at man etter en grundig gjennomgang ikke hadde funnet grunnlag for en dispensasjon. Men da blir mitt spørsmål til finansministeren: Hvilke forhold helt konkret er det departementet har lagt til grunn som gjør at man her ikke finner rom for en dispensasjon fra 10 pst.-regelen? Jeg vil gjerne ha et ganske klart og tydelig svar på det, for etter Fremskrittspartiets oppfatning er det svært lite som taler mot at en slik dispensasjon blir gitt i denne saken.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 1998-12-18:
Jeg forstår at finansministeren ønsker å skape ro og tillit knyttet til norsk pengepolitikk, men det er altså slik at de siste dagers uttalelser på ingen måte har bidratt til det. Det er velkjent at Fremskrittspartiet er uenig i dagens pengepolitikk, men ikke desto mindre er det når finansministeren og i og for seg også sentralbanksjefen uttaler seg om disse spørsmål, av overveldende betydning at de er klare, konsise og i samsvar med hverandre. Det har jeg ikke oppfattet har vært tilfellet i de siste dagene. Jeg registrerte at finansministeren sa at det ikke hersket noen uenighet mellom ham og sentralbanksjefen, og at man, hvis man leste avisen grundig, ville oppfatte at uenigheten ikke var der. Ja, jeg har lest Dagens Næringsliv svært grundig – både i går og i dag – og har ikke klart å konstatere at det som står der, skulle skape grunnlag for at det er enighet mellom finansministeren og sentralbanksjefen i dette spørsmålet. Så sier finansministeren at valutaforskriften ikke tallfester utgangsleiet for den norske kronen. Nei, det er rett. Men den tidfester i forhold til utgangspunktet for når kronekursen skulle ligge mest mulig stabil i forhold til ecu. Og hvis den tidfester, ja, da vil den antakeligvis også tallfeste utgangsleiet samtidig. Det jeg har behov for å spørre finansministeren om, er: Er det slik at det er Norges Bank som nå utøver praktiseringen av valutaforskriften og norsk pengepolitikk, eller er det Finansdepartementet som gjør det – eller er det en blanding av Finansdepartementet og Norges Bank, litt avhengig av når departementet finner grunn til å blande seg inn i dette spørsmålet? Statsråden sa at valutaforskriften åpner for at man skal la krona kunne flyte fritt på kort sikt. Det andre spørsmålet mitt er da: Hva er kort sikt? Nå har krona såkalt flytt i relativt mange uker, og det eneste resultatet vi har sett av det, er at rentene har forblitt høye, og at kronekursen har svekket seg ytterligere i forhold til det man åpenbart anser som et naturlig leie for den norske kronen i henhold til denne stabiliteten. Så hvis «kort sikt» er begrepet man her benytter, ville det være interessant å få vite hvilken avgrensning man mener at dette aspektet har. Men det viktigste spørsmålet jeg ville ha svar på, var det første, nemlig: Hvem er det som nå utøver norsk pengepolitikk? Og skal Stortinget og markedet lytte til det sentralbanksjefen sier, eller til det finansministeren sier om dette spørsmålet?
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-12-18:
Eg har nokre få merknader til sak nr. 11. Det er lite å leggja til i høve til denne innstillinga, då det stort sett er ein samla komite som står bak Regjeringa sine framlegg. Når eg likevel ber om ordet, er det for å gjera ei retting i innstillinga. Ved ein inkurie er det gjort framlegg om å endra nokre mindre avgifter i nysalderinga av statsbudsjettet medrekna folketrygda for 1998. Det er ikkje grunnlag for å endra desse avgiftene, og derfor bør følgjande framlegg til vedtak i innstillinga takast ut: kap. 5527 post 73 Vinmonopolavgiften m.m., kap. 5545 post 71 Miljøavgift, plantevernmidler, kap. 5571 post 70 Totalisatoravgift og kap. 5577 post 70 Avgift til staten av apotekenes omsetning. Samla sett medfører dette at inntektene på statsbudsjettet vert reduserte med 24,5 mill. kr. Attendeføring frå Statens petroleumsfond under kap. 5800 må derfor aukast tilsvarande. Nytt framlegg til løyvingsvedtak vert då: «Kap. 5800Statens petroleumsfond(jf. kap. 2800): (jf. kap. 2800): Med desse endringane vil eg tilrå innstillinga.
Lars Gunnar Lie (Kristelig Folkeparti), 1998-12-18:
Eg meiner statsråden med det innlegget han hadde, har klargjort at det ikkje er noka usemje mellom sentralbanksjefen og finansministeren i forståinga av valutaforskrifta som Noregs Bank skal styra etter. For å vera på den sikre sida har eg lyst til å sitera korleis den lyder: «Norges Banks løpende utøvelse av pengepolitikken skal rettes inn mot stabilitet i kronens verdi målt mot europeiske valutaer, med utgangspunkt i kursleiet etter at kronen begynte å flyte 10. desember 1992.» Med andre ord: Penge- og valutapolitikken ligg fast og skal styrast av Noregs Bank etter dei retningslinene som er gjevne, og som eg her har sitert, dvs. valutaforskrifta frå 1994. Det er eit breitt fleirtal i Stortinget – Arbeidarpartiet, Høgre og sentrumspartia – som har gjeve uttrykk for støtte til dette gjennom finansinnstillingane, både i revidert i fjor, i revidert i vår og no seinast i den siste finansinnstillinga. Det er også viktig for oss som stortingsrepresentantar å medverka til å skapa den roa omkring valutapolitikken som er naudsynt av omsyn til landet.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-18:
Jeg finner ikke noen grunn til å gi noen spesielle kommentarer til sak nr. 10, den er for så vidt grei slik den foreligger. Det gjelder i hovedsak også sak nr. 11, så den bør heller ikke være grunnlag for noen stor debatt her. Jeg bare viser til at Arbeiderpartiet i sine merknader under sak nr. 11 når det gjelder nysalderingen, peker på behovet for å legge opp til en økonomisk politikk som har et langsiktig perspektiv, og som på den måten også kan skape stabilitet. Det har vært betydelig uro omkring norsk pengepolitikk den senere tid, en pengepolitikk som faktisk et bredt flertall i Stortinget har stått bak. Flertallet i Stortinget har i løpet av de aller siste dagene også uttrykt sin klare støtte til den penge- og valutapolitikk som føres. Det er da med en viss undring vi har fulgt de siste dagers pressediskusjon mellom finansministeren og sentralbanksjefen om hvordan gjeldende valutaforskrift skal forstås. Det er i seg selv en merkverdig situasjon at finansministeren og sentralbanksjefen kommuniserer gjennom media, og det i en tid da det rundt oss er betydelig uro, betydelig usikkerhet – og det i seg selv er et problem for tilliten til norsk økonomi. Nå er det siste dag Stortinget er samlet før jul, og jeg syns det er naturlig å oppfordre finansministeren til overfor Stortinget i dag å forsøke å bringe klarhet i den uklarhet som er skapt gjennom de siste dagers mediedebatt mellom finansministeren og sentralbanksjefen. Jeg vil gjerne stille dette spørsmålet til finansministeren: Er det slik, som det er skapt et inntrykk av gjennom de siste dagene, at finansministeren i Finansdepartementet og Norges Bank har ulike oppfatninger av vår valutaforskrift? Jeg har ikke noe behov for at finansministeren i Stortinget skal tolke valutaforskriften, men det er viktig for Stortinget å vite at de som utøver pengepolitikken, har en lik forståelse av de forskriftene som faktisk ligger til grunn. Det er viktig for Stortinget, syns jeg, å få klarhet i om det er riktig, slik det fremgår av media, at finansminister Restad mener at Norges Bank tolker gjeldende valutaforskrift totalt feil, slik det var uttrykt. Til slutt. Syns finansministeren at en slik debatt mellom finansministeren og sentralbanksjefen i media bidrar til å styrke tilliten til norsk pengepolitikk?
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-18:
Jeg tar til etterretning at Restad i sitt svar her stadfestet at det ikke er noen uenighet mellom finansministeren og sentralbanksjefen om hvordan valutapolitikken skal forstås, og hvordan forskriftene skal tolkes. Ikke desto mindre er det kommet uttalelser de senere dagene som tyder på det motsatte. Men når finansministeren bruker den anledning han her har – som han er oppfordret til – til å bringe klarhet i dette, må vi legge til grunn at det som finansministeren understreker i Stortinget, også er det som er gjeldende. Likevel gjenstår det et betydelig problem når uttalelser gitt til pressen og uttalelser som, slik jeg forstår, ikke er trukket tilbake, tyder på noe annet. Til slutt vil jeg understreke at jeg helt og fullt deler den oppfatningen som både finansministeren og flere her har gitt uttrykk for, at det i det hele tatt er lite tjenlig for vår situasjon med en løpende debatt om vår valutapolitikk. Arbeiderpartiet har også forsøkt å etterleve det og har ikke vært en aktør i den diskusjonen som har pågått, verken de senere dagene eller tidligere. Men jeg benytter også gjerne den anledningen jeg har akkurat her og nå til på vegne av Arbeiderpartiet å slå fast og konstatere at vi mener det er riktig å stå på den politikk som føres. Vi mener det er riktig ikke minst i urolige og turbulente tider å ha ro og ha is i magen, som det heter, for å stå gjennom vindkastene. Det tror vi tjener norsk økonomi, og det uttrykker vi gjerne vår fulle støtte til.
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1998-12-18:
Jeg takker for redegjørelsen. Det er svært positivt at det nå foreligger en avtale som er undertegnet, og som sikrer innholdet i den opprinnelige Schengen-samarbeidsavtalen og dermed også den nordiske passfriheten. Det er også positivt at Regjeringen er i stand til å anbefale avtalen. Nå må Stortinget bare vente på proposisjonen, slik at behandlingen av den kan komme i gang.
Jan Petersen (Høyre), 1998-12-18:
Jeg vil også gjerne takke for redegjørelsen. Det var nyttig å få denne informasjonen. På bakgrunn av den kan man bare konstatere at saken er klar til å sendes Stortinget, slik at Stortinget kan behandle den på det grunnlaget Regjeringen fremlegger for oss.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1998-12-18:
Det synes som om Regjeringen har gjort en meget god jobb, i tråd med det som utenriksministeren orienterte om, og de reaksjoner som er kommet fra de ulike partiene så langt når det gjelder den redegjørelse som utenriksministeren nylig har gitt. Jeg legger vekt på det som utenriksministeren sa om at en del av de løsninger som er funnet, er en klar forbedring i forhold til samarbeidsavtalen. Jeg legger også vekt på at parlamentarikerne blir trukket inn i dette. Med de erfaringer vi har fra EØS-samarbeidet og EFTA-samarbeidet, tror jeg det kan være en ubetinget fordel. Jeg vil endelig legge vekt på at også Regjeringens eget ekspertpanel bekrefter at de løsninger som er funnet, ligger klart innenfor Grunnlovens bestemmelser, slik at det nå synes som om det ligger an til en god og ryddig behandling av denne saken når den varslede proposisjonen blir fremmet for Stortinget til våren.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1998-12-18:
Senterpartiet tar til etterretning at Regjeringen har utført sitt oppdrag om å framforhandle den institusjonelle avtalen som Schengen-samarbeidets integrering i EU nødvendiggjør. Jeg registrerer også med tilfredshet at dette fortsatt skjer på et folkerettslig grunnlag, og at EU-domstolen, etter det som er opplyst, ikke vil kunne få myndighet på norsk territorium. Jeg viser til at sentrumspartiene i Voksenåsdokumentet forpliktet seg til å arbeide for å ivareta norske interesser, bl.a. den nordiske passunionen, i disse forhandlingene med EU. I Voksenåsdokumentet varslet sentrumspartiene også at det skulle gjennomføres en vurdering av de konstitusjonelle spørsmål knyttet til Schengen, og dette oppdraget er også gjennomført og i tråd med forutsetningene. Den konstitusjonelle gruppen har bistått de norske forhandlerne under prosessen og har også foretatt en totalvurdering av den institusjonelle avtalen, og gruppens konklusjon er, som det ble opplyst av utenriksministeren, at dette er det som benevnes som «konstitusjonelt holdbart». Den institusjonelle rammen for den avtale som ble vedtatt i Stortinget i juni 1997, synes å være forbedret på en del punkter, bl.a. når det gjelder oppsigelsesadgangen. Uten at jeg har hatt tilgang til den endelige tekst, synes det som om forhandlerne åpenbart har gjort en god jobb, vel å merke i forhold til de rammer som Stortinget har gitt for denne prosessen. Jeg merker meg at det er nettopp i forhold til de gitte rammer og forutsetninger at Regjeringen mener at den institusjonelle avtalen er tilfredsstillende.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-18:
Jeg takker utenriksministeren for redegjørelsen, som etter SVs syn klargjør følgende: Regjeringen kommer til å anbefale Stortinget å undertegne avtalen. Det er heller ikke varslet noen dissenser i Regjeringen på dette. Og Regjeringen vil anbefale Stortinget å godkjenne avtalen med alminnelig flertall. Fra SVs side har vi et par kommentarer. Den ene dreier seg om framgangsmåten. Utenriksministeren var veldig påpasselig med å henvise til den juridiske ekspertisen og det utvalget som Regjeringen har konsultert underveis, og understreker at det er holdt 13 møter, og at dette utvalget av jurister har hatt betydelig innvirkning på resultatet. Dette utvalget har ikke fått i oppdrag å framlegge noe skriftlig. For representanter som ikke sitter i regjering, er det derfor ikke mulig å gå inn i diskusjonen og de vurderingene som disse juristene faktisk har gjort. Det SV ønsker seg, er at de ulike avveiningene og vektleggingene som her er gjort, blir lagt fram i proposisjonen åpent og greit. Vi vet at konklusjonen er ens blant juristene, men at det er litt forskjellig i hvilken grad man har vært i tvil om det er innenfor Grunnlovens rammer. Men utenriksministeren sier jo også at man kommer til å legge grundig vekt på de konstitusjonelle forholdene i det som legges fram i proposisjonen. Vi regner med at man viser kort i den sammenheng. Etter SVs oppfatning er det to ting som nå er annerledes. Den ene er den konstitusjonelle biten som er framprovosert av at Schengen blir en del av EU-systemet, som også kan medføre nye gråsoner i forholdet mellom Norges regelverk og EUs. Den andre er at siden Norge tilsluttet seg Schengen, er det mange nye vedtak som er lagt inn i Schengen, f.eks. Europol og Eurodac. Det betyr også at avtalens innholdsmessige karakter kan være forandret, og at vi må se nærmere på om det er slik at avtalen er mer omfattende enn da Schengen var til behandling sist, og om det materielle innholdet faktisk også er noe annerledes. Som kjent for Stortinget gikk SV imot at Norge skulle undertegne Schengen-avtalen ved forrige stortingsbehandling, og det er det som kommer til å ligge til grunn for vårt videre arbeid med denne avtalen også. Vi kommer selvsagt til å legge vekt på de konstitusjonelle forhold i den videre behandling, men også på hvilke føringer dette dreier seg om i forhold til den flyktning- og asylpolitikken Norge kan føre, og de personvernspørsmål som det måtte reise i forholdet mellom ønsket om personvern og ønsket om et effektivt politisamarbeid for å bekjempe kriminalitet på den andre siden.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-12-18:
Som det framgikk av utenriksministerens redegjørelse, stemte Venstre i 1997 mot Schengen-avtalen. Vi vektla personvernhensyn, asyl- og flyktningpolitikken og behovet for effektiv grensekontroll. I forbindelse med Voksenåserklæringen ble det avklart at Regjeringen ville legge til grunn flertallets ønske, som åpnet for at en skulle forhandle om en løsning av de institusjonelle spørsmål for å kunne videreføre Schengen-samarbeidet etter at det integreres i EU. Regjeringen har under forhandlingene ivaretatt Norges interesser på beste måte. Jeg vil understreke at det bare er forhandlet om de institusjonelle spørsmål, ikke om avtalens realiteter, som ble avklart under Stortingets behandling i 1997. Det er et godt resultat som foreligger. Det er avklart at avtalen ikke gir EF-domstolen myndighet i Norge, og samarbeidet skal foregå i en felleskomite som etter avtalen opprettes utenfor EUs institusjonelle rammer. Det framkommer klar forbedring på viktige punkter, slik utenriksministeren har redegjort for. Den referansegruppen som er oppnevnt av uavhengige juridiske eksperter, har vurdert konstitusjonelle spørsmål som avtalen reiser, og en konkluderer med at det er konstitusjonelt holdbart at et alminnelig flertall på Stortinget godkjenner avtalen etter Grunnlovens § 26. Denne gruppen tror jeg har hatt stor betydning, både fordi den har kunnet gi viktige innspill til forhandlerne, og fordi den på en skikkelig og uavhengig måte har vurdert helt avgjørende spørsmål når det gjelder denne avtalen og Grunnloven. Denne gruppen ble opprettet fordi det i Voksenåserklæringen ble uttrykt som en målsetting å få en debatt og avklaring rundt disse spørsmålene. Her ser vi ett eksempel på at det ikke er uten betydning hvilken regjering som håndterer slike spørsmål. Den sunne skepsis kan være et mye bedre utgangspunkt enn den uforbeholdne begeistring. Jeg tror at det for den videre debatten vil ha stor betydning å få disse juridiske vurderingene med, slik at en har avklart at det ikke her er konstitusjonelle problemstillinger som er uavklart i forhold til avtalen. Venstre er enig i Regjeringens konklusjon, at resultatet av forhandlingene er tilfredsstillende, og vi legger til grunn Regjeringens anbefaling og vil følge den.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-12-15:
Jeg trodde jeg uttrykte meg ganske klart, men jeg kan prøve å gjenta. Forskjellen på breddekultur og finkultur kan vi bl.a. se av besøksprosenten. Jeg nevnte museer, og jeg nevnte bibliotek, forskjellige kinoarrangementer o.l., som var besøkt av opptil 60 pst. Det vil jeg kalle breddekultur. Når en ungdom bruker en kino opptil ti ganger i løpet av ett år, må det være breddekultur. Men når vi ser at tre av fem nordmenn aldri har vært på en opera eller operette, anser jeg det for å være finkultur. Slik kan vi fortsette å lese statistikk. At en slik statistikk kan være forskjellig fra landsdel til landsdel, er riktig. Men i store trekk er det slik. Når det gjelder idrett, er det noe som interesserer de aller, aller fleste av oss på en eller annen måte. Enten har vi vært med selv, eller så har vi vært tilskuere. Idrett er også viktig i Fremskrittspartiets kulturpolitikk. Prinsippet når det gjelder midler fra Norsk Tipping, kan vi være med på – at det er den tredelingen som har vært før, og at idretten får sin tredjedel. Fremskrittspartiet vil fortsatt være med på å støtte norsk idrett.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-12-15:
Selv om Fremskrittspartiet reduserer på kulturbudsjettet, har vi allikevel igjen over 2,5 milliarder kr, så det er ganske mye midler som Fremskrittspartiet ønsker å bruke på kultur. Jeg vil få lov å takke for de rosende ord. Vi i Fremskrittspartiet prøver så godt vi kan, å drive en seriøs og en ordentlig kulturdebatt, på samme måte som på alle andre fagfelt – så det er sagt. Når det gjelder det konkrete spørsmålet og Henie Onstad Kunstsenter, er det et litt vanskelig spørsmål hvordan funksjonsfordelingen skal være mellom samtidskunst og annen kunst. Det som er forskjellen fra i fjor til i år når det gjelder Henie Onstad Kunstsenter, er at vi i fjor var litt lunkne til det, i år er vi positive, og vi vil være med og utvikle det videre. Og så får vi se på og vurdere hvordan fordelingen skal være.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-12-15:
Norgesnettet har vært slik at det har vært en del artister som har vært med og subsidiert andre artister. Det er klart at disse ikke er fornøyd med bare å få en liten del av den økonomiske støtten eller å ha liten medinnflytelse. Så det er dette som Norgesnettet nå i stor grad skal være med og hjelpe til med, slik at den som har vært med og ytt noe, også skal få noe tilbake. Det er vel nesten det jeg kan si om det.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 1998-12-15:
Fremskrittspartiet har i sitt budsjettforslag redusert posten filmproduksjon på grunn av at vi synes den virker galt. Slik denne støtten virker i dag, kan det gis flere millioner til filmprosjekter som kun samler en håndfull tilskuere på premieren. Det er også slik at det gis støtte i forhold til antall solgte billetter, slik at f.eks. kassasuksesser som «Olsenbanden» kan få 7,5 mill. kr i billettstøtte og filmen «Solan, Ludvig og Gurin med reverompa» enda mer. Er Høyre enig med Fremskrittspartiet i at denne posten kan reduseres betraktelig, og at vilkårene for å få støtte må revurderes? Produksjonsstøtten og billettstøtten ligger jo i samme sekkebevilgning.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1998-12-15:
Representanten Bredvold nevnte at kultur var viktig for Fremskrittspartiet, og at han hadde brukt ganske kort tid på å forklare hva Fremskrittspartiets politikk var. Jeg er nok ikke så enig i at Fremskrittspartiets syns at kultur er viktig. I hvert fall satser de ikke penger som viser at det er vesentlig. Men representanten Bredvold hadde også et satsingsområde. Det var i forhold til breddekultur. Og han ville i liten grad signalisere penger til finkultur. Jeg har litt lyst til å høre hva Bredvold mener er forskjellen på breddekultur og finkultur. Så til et annet spørsmål som er litt åpent. Arbeiderpartiet har signalisert veldig sterkt at vi ønsker å ha en idrettsdebatt med i budsjettdebatten om kultur. Fremskrittspartiet har ikke signalisert hvilket forhold de har til idretten. Og mitt spørsmål til Bredvold er: Hva vil egentlig Fremskrittspartiet med sin idrettspolitikk? Er den så viktig at de vil ha det inn på statsbudsjettet, slik at Stortinget får muligheten til å diskutere idrettspolitikk? Eller er dette noe som de mener at departementet og idrettsorganisasjonene selv bør drive med? Jeg tror det er viktig at Fremskrittspartiet her gir et signal om hva de mener med idrettspolitikk. Tross alt er det 1,7 mill. medlemmer i Norges Idrettsforbund. Det er en viktig kulturgruppe som også har behov for at stortingspolitikere bryr seg om dem.