Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2011-12-08:
For nøyaktig én uke siden, den 1. desember, ble den store julegrana tent på Trafalgar Square. Den er, som kjent, en gave fra Oslo til London for å innlede adventstiden vi alle opplever mot jul. Tre uker før Oslos ordfører tente grana, var plassen fylt av 10 000 demonstrerende studenter. De protesterte mot en tredobling av studieavgiftene og privatisering av mange offentlige læresteder. I dag er det ingen demonstrerende studenter utenfor Stortinget. Ingen andre demonstranter heller. Vi er forskånet for den traurige økonomiske virkelighet mange andre opplever. Det er ikke bare England som er rammet. Det protesteres og streikes, og det av naturlige grunner. Høy ledighet, velferdskutt og økte skatter og avgifter rammer mange enkeltmennesker hardt. De som er så heldige å ha jobb, må jobbe mer og tjener mindre. De som ikke har jobb, sliter med å få endene til å møtes. Norge er i en mer gunstig situasjon. Men det er ikke bare takket være olje- og gassinntektene. Det skyldes også en ansvarlig økonomisk politikk som inneholder til dels upopulære og lite populistiske tiltak. Pensjonsreformen er systemgrep som gir oss et økonomisk handlingsrom over tid som vil bli viktigere og viktigere jo mer befolkningen eldes. Handlingsregelen gjør at vi politikere tvinges til å prioritere innen en ansvarlig økonomisk ramme. Dessuten har vi over tid investert i fellesskap framfor i skattelettelser, i utdanning, i barnehager, i helsetjenester, i forskning samt i infrastruktur – kombinert med en aktiv næringspolitikk. Denne stabile politikken fortsetter vi med i dette budsjettet. Det er verdt å nevne at til tross for alle de tiltakene vi setter inn for å få folk i arbeid og holde folk i arbeid, øker utgiftene til folketrygden i dette budsjettet alene med hele 23 mrd. kr fra saldert budsjett i fjor. Det er nesten et helt forskningsbudsjett alene. Befolkningen eldes, pensjonistgruppene blir større og det gir mindre økonomisk handlingsrom på andre budsjettområder enn vi ellers ville ha hatt. Også den delen av budsjettet som behandles i dag, preges av en stram finanspolitikk og begrenset pengebruk. Til tross for dette vedtar vi et godt utdannings-, forsknings- og kirkebudsjett. Lik rett til utdanning innebærer at Norge i dag er et av landene i verden med høyest utdanningsnivå. Den bevisste og aktive satsingen på kunnskap til hele folket har resultert i et av verdens mest produktive og omstillingsdyktige arbeidsliv. Det har også gjort oss til et samfunn med relativt små forskjeller og lavt konfliktnivå. Grunnskolen er grunnmuren i kunnskapspolitikken. Fellesskolen skal bidra til at alle barn og unge møter utfordringer, opplever mestring og blir best mulig rustet til å lykkes i arbeids- og samfunnsliv. Det er mye å være stolt av i norsk grunnopplæring, og det er ingen tvil om at norsk skole er på rett vei. Men vi har likevel grunn til å være bekymret over at mange elever ikke mestrer grunnleggende ferdigheter, og at frafallet i videregående opplæring er for høyt. Dette har store konsekvenser for den enkelte og for samfunnet. Fullført videregående opplæring gir den beste plattformen for å være rustet til videre utdanning og et omskiftelig og utfordrende arbeidsliv. Dette budsjettet inneholder en lang rekke gode tiltak for å heve kvaliteten i grunnopplæringen. Sentralt er tidlig innsats, flere timer i de viktigste fagene, leksehjelp og kompetanseheving for lærere og skoleledere. Det er bra og riktig at tiltakene er kunnskapsbaserte og har bred tilslutning blant lærere, skoleledere, elever, foreldre og skoleeiere. Skolen er for viktig til å la elevene være gjenstand for politiske eksperimenter. Skolen må ha tid og ro til å gjennomføre langsiktig utviklingsarbeid, og til å konsentrere seg om de viktigste oppgavene. Alle sier at læreren er viktigst. Til det vil jeg si at eleven er viktigst, og at de viktigste ressurspersonene i skolen for elevene er lærerne og skolelederne. Derfor er det bra at vi har fått på plass en forpliktende etter- og videreutdanningsreform som nå er revidert. Det forventes fra Stortingets side at alle parter følger opp avtalen, og at kommunene sørger for å fylle opp de plassene partene har blitt enige om. Noe annet ville være alvorlig for skolen. Også i år er det å bekjempe frafall viktig og har høy prioritet. Ny GIV videreføres. Vi legger inn penger til innføring av valgfag på ungdomstrinnet. Målet er at dette skal være et av flere tiltak for å øke motivasjonen på et alderstrinn vi vet sliter med lav skolemotivasjon. Vi fortsetter den vellykkede satsingen på nye skolebygg. Og vi fortsetter å dele ut frukt, tross motstand fra Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti. En slik satsing er forskningsbasert. Her er et eksempel fra slik forskning: Forskere ved Örebro universitet sammenliknet forekomsten av folsyre hos niendeklassinger. Folsyre er den syntetiske formen for folat og stammer fra inntak av frukt og grønt. Ungdommer med høye nivåer av folsyre hadde 20 karakterpoeng høyere i gjennomsnittskarakter sammenliknet med dem med lavere nivåer av folsyre. Når vårt mål er at alle skal lykkes enda bedre i skolen, er frukt og grønt til alle en god investering, både i folkehelse og i utdanning. Jeg må ærlig talt innrømme at det blir mer og mer pussig for hver gang et slikt godt tiltak blir forsøkt latterliggjort og harselert med i den politiske debatten. Vi mener det er viktig å øke læringsevnen hos barn og unge. Alle tiltak som bidrar til det, er bra. Høy kvalitet i forskning er grunnlaget for videre utvikling av samfunnet. Det har vært en kraftig økning i investeringene i forskning og utvikling i Norge, med en realøkning på om lag 27 pst. i regjeringsperioden. Selv om det fortsatt er nødvendig å styrke vår forskningsevne, kan vi konstatere at Norge er det landet i Norden som bruker mest midler på offentlig finansiert forskning per innbygger. Vi ligger på andreplass i OECD-området. Så langt vel og bra. Men jeg må innrømme at norsk forskningsdebatt er en blandet opplevelse. Ordskiftet kan til tider være i overkant tabloid, i ordets negative betydning. Det skapes et bilde av at det ikke satses på forskning i Norge, at vi ligger langt etter mange andre land, og at det bevilges for lite penger. Det satses på forskning i Norge, vi ligger ikke langt etter mange andre land. Men det kan selvfølgelig alltid bevilges mer penger, også til dette formålet. La meg ta et eksempel: Det påstås ofte at Norge er det eneste landet i Europa som ikke satser på forskning. Da bør folk følge litt med i hva som skjer rundt oss. European University Association har laget en rapport som tegner et helt annet bilde. Den ble laget for et år siden. Mange land i Europa kutter i budsjetter til universitet, høyskoler og forskning, noen til dels mye. Det er seks land som ikke gjør det, Norge er et av dem. Mange steder må studentene betale ekstra, med økte studieavgifter. Den situasjonen har blitt verre siden rapporten ble skrevet. Ofte blir det en debatt om tall, prosenter, andel av BNP osv., slik jeg nettopp selv har gjort. Det kan bli en endimensjonal debatt, og i den sammenheng vil jeg sitere Nicholas Eberstadt, som har sagt følgende – fritt oversatt fra engelsk: Selv om han ikke alltid gjenkjenner tvangstrøyen, det moderne mennesket lever under tallenes tyranni. Vi har utfordringer i forskningspolitikken som handler om så mye mer: Forskningen er for ujevn, den private forskningen er for liten, vi har fortsatt for få spissede miljøer, og vi sliter med å få til riktig arbeidsdeling mellom institusjonene. Det er betydelige ledelsesutfordringer på mange institusjoner, og altfor mange dyktige forskere slutter fordi det er for mange midlertidige stillinger. Å satse på en karriere i forskning er for usikkert. Også forskere opplever at pålagt papirarbeid spiser opp arbeidstiden deres. Men samtidig mener jeg at det pågående og sterke trykket om å satse på forskning, som vi får klar beskjed om på høringer i vår komité og i andre sammenhenger, grunnleggende sett er veldig bra, fordi det tyder på at mange i dette samfunnet mener at kunnskap og vitenskap er viktig, både i kraft av seg selv, og for at vi skal makte å løse de problemene vi står overfor innen medisin, miljø, utdanning, osv. Det gjør meg optimistisk å tenke på at stort sett ønsker alle mer konkret og mer dokumentert kunnskap, ikke mindre, som vi ser i en del andre land. Jeg etterlyser likevel litt mer nøkternhet i forskningsdebatten. Det er nok utfordringer å ta fatt i på dette feltet. Religion preger samfunnsdebatten på en måte vi for noen år tilbake ikke kunne forutse. Kirkeforliket innebærer en reform av statskirken. De verdier vi legger i begrep som religionsfrihet og ytringsfrihet, har møtt utfordringer det siste tiåret som det blir viktig å følge opp. Trosopplæringsreformen er et viktig element i denne utviklingen. Trosopplæringen i kirken, på samme måte som tros- og livssynsopplæring i andre tros- og livssynssamfunn, skal stimulere til identitetsbygging og forståelse av egen kultur og tradisjon. Kjennskap og trygghet med hensyn til eget livssyn er en viktig forutsetning for toleranse og respekt for andres tro og livssyn. Tidsperspektiv og opptrappingsplan for reformen ble anslått til fem–ti år. Selv om bevilgningene til dette oppleves som ujevn fra Kirkens side, er regjeringspartienes klare intensjon å følge opp de planene vi har vedtatt. Det er ikke foretatt noen kutt i kirkebudsjettet, men i et stramt budsjett er bevilgningene videreført. Vi er midt i adventstiden. Advent betyr ventetid. Opplyste juletrær, enten det er i London eller på andre torg i Europa, er symboler på dette. For mange unge mennesker vil ventetiden ikke handle om jul, men om å få egen jobb og egen inntekt. Deres framtid er uviss. Det er deres generasjon som er de store taperne i denne delen av finanskrisen. Heldigvis er norske barn og ungdommer forskånet fra dette, og vi vil sette alt inn på fortsatt å føre en politikk som gjør at vi trygger norsk økonomi. Utover det viser jeg til innstillingen.