Julie Christiansen (Høyre), 2003-06-13:
2002 var et begivenhetsrikt år for NATO, hvor etableringen av NATO-Russland-rådet i mai, det vellykkede toppmøtet i Praha i november og gjennombruddet i forholdet mellom EU og NATO i desember var høydepunktene. 2003 har uten tvil budt på betydelige utfordringer for alliansen, ikke minst som følge av uenigheten i alliansen om Irak-spørsmålet og om støtten til Tyrkia i den sammenheng. Derfor kan man vanskelig ha en helt skyfri fremstilling av NATO-samarbeidet. Likevel blir det også feil bare å se krisetegn i alliansen. Det er lite som tyder på at arbeidet for å gjøre NATO mer tilpasset dagens sikkerhetspolitiske virkelighet, vil stoppe opp. NATOs utvidelse er heller ikke skjedd fordi alliansen er blitt irrelevant eller uviktig. Tvert imot kan utvidelsen bidra til å sette trykk på NATOs reformarbeid. Norges hovedlinje er å bidra til at NATO tilpasser seg et nytt og mer sammensatt sikkerhetspolitisk bilde. Det er flere grunner til at det er viktig. Det mest grunnleggende er at trusselbildet vi står overfor, kaller på flernasjonalt militært samarbeid. Militære virkemidler er kun ett av mange sikkerhetspolitiske virkemidler, men konflikter med ulik intensitet, konfliktforebygging og fredsoppretting skaper et behov for den type militærsamarbeid som NATO representerer. En annen viktig grunn til at Norge må bidra aktivt til NATOs omstilling, er den krisen i det transatlantiske samarbeid vi har vært vitne til – en krise som kanskje egentlig startet etter terrorangrepene den 11. september 2001. Norge må gi styrke til dem på begge sider av Atlanteren som ser omstillingsprosessen i NATO som en måte å styrke de transatlantiske bånd på, ikke til dem som tolker all uenighet som begynnelsen på slutten for NATO. Både europeiske land og USA må være villig til å tilpasse seg i denne prosessen. Det kan bli en smertefull prosess, men for Norges del er det liten tvil om hvor våre sikkerhetsinteresser ligger, nemlig i et sterkt samarbeid mellom Europa og USA. Lederen av det amerikanske Senatets utenrikskomite, Richard Lugar, uttalte i forbindelse med Senatets behandling av NATO-utvidelsen at det ikke er nok å overkomme den politiske uenighet om Irak. Det alene sikrer ikke alliansen en sentral rolle i kampen mot internasjonal terrorisme. Han etterlyser vilje til reell byrdefordeling innen alliansen og reell oppfølging av intensjonen om å styrke militære kapasiteter i europeiske NATO-land. Jeg tror vi er tjent med å ta hans velmente oppfordring om å følge opp forpliktelsene fra Praha-toppmøtet på alvor. NATOs reaksjonsstyrke og en generell styrking av alliansens kapasiteter står helt sentralt. NATOs støtte til ISAF-styrken i Afghanistan er også svært viktig. Vi må være innstilt på å delta utenfor det tradisjonelle ansvarsområdet i kampen mot terrorisme. Erfaringene med NATO-Russland-rådet er foreløpig positive. Balkan, kampen mot internasjonal terrorisme og spredning av masseødeleggelsesvåpen er helt sentrale deler av arbeidsprogrammet for 2003. Norge har påtatt seg en lederrolle, og arbeider for at også atomsikkerhet blir et viktig arbeidsfelt for rådet. Det er meget positivt. Et åpent og forpliktende samarbeid mellom NATO og Russland vil trolig styrke våre egne muligheter til å påvirke vår nabo i øst. Når det gjelder samarbeidet mellom NATO og EU – Berlin pluss-agendaen – mener flertallet i komiteen at gjennombruddet er svært positivt og helt i tråd med det vi har ment lenge, nemlig at en styrking av europeiske kapasiteter til krisehåndtering er i vår og NATOs interesse. Som meldingen understreker, et tett samvirke mellom NATO og EU vil styrke det internasjonale samfunnets totale evne til krisehåndtering. En ny arbeidsdeling mellom NATO og EU er en forutsetning også for å bevare et aktivt amerikansk engasjement i Europa. Både Fremskrittspartiet og Senterpartiet er av den oppfatning at et europeisk forsvars- og sikkerhetspolitisk samarbeid vil kunne svekke NATO. Dette synet deles ikke av andre NATO-land, heller ikke USA. I fellesuttalelsen fra EU og NATO fra desember 2002 er det slått fast at en sterkere europeisk rolle vil være med på å vitalisere alliansen. Samtidig er det klart at EUs politikk på dette området vil være et supplement til NATO, og ikke et alternativ. Det er en oppfatning som deles av en rekke EU-land. Vår utfordring fremover vil være å sikre at vårt samarbeid med EU på dette området blir så tett som mulig. Vi bør også bestrebe oss på å kunne delta aktivt i eventuelle EU-ledede militære operasjoner. Europeisk sikkerhet er også vår sikkerhet. Det er imidlertid et poeng at alliansen kan bli mindre synlig etter hvert som EU tar over mer av ansvaret for krisehåndtering i Europa, slik Regjeringen påpeker i meldingen. Det vil derfor kunne bli en politisk utfordring å synliggjøre betydningen av NATO-alliansen. EUs forsvars- og sikkerhetspolitikk er åpenbart i utvikling, og også konventet har en styrking av denne delen av EU-samarbeidet på sin agenda. Men uansett utfallet av denne prosessen blir det viktigste for Norge å sikre gode konsultasjonsordninger med EU, all den tid vi står utenfor Den europeiske union. Til slutt: At Norge og Regjeringen nå har lyktes i sitt arbeid for å få lagt viktige funksjoner til NATO-kommandoen på Jåttå, er svært gledelig. Dette hadde ikke lyktes hvis ikke NATO mente Norge hadde noe å bidra med til alliansen som helhet. NATOs fortsatte tilstedeværelse i Norge gir oss også en bedre mulighet til å øve innflytelse i alliansen, en mulighet vi bør og skal utnytte.