trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-11-12:
Jeg kunne raskt gått inn i en polemikk med forrige taler, hvilket jeg ikke skal gjøre. Jeg vil bare slå fast at Bondevik II-regjeringen fullførte den forrige eldreplanen – og det er vi stolte av – som også gikk på å bygge et visst antall boliger og ikke minst eneromsdekning. Det vi diskuterer i dag, er boliger og ikke kvalitet. Like fullt er jeg veldig enig med representanten fra Høyre i at kvaliteten i eldreomsorgen – som også Venstre var inne på – er utrolig viktig. I dag har jeg ikke fokus på det, men jeg kan love at vi skal komme tilbake med fokus på innhold og kvalitet i en annen sammenheng. Hva er så behovet? Jeg føler at det er høyst usikkert, og jeg er redd Regjeringen bommer på akkurat det målet. Samtidig er det riktig at jeg er beroliget, men jeg er beroliget ut fra at statsråden så klart har tatt avstand fra det svaret jeg fikk fra Finansdepartementet, at vi hadde et tak på 12 000. Det aller viktigste er at hvert enkelt menneske som har behov for en sykehjemsplass – som har vært mitt anliggende her i dag – får det, og jeg velger å stole på at statsråden mener dette seriøst. Hun har sagt det flere ganger i dag. Samtidig: Hvorfor tror jeg at Regjeringen bommer på målet? Jo, jeg tror at vi vil måtte bygge langt flere sykehjemsplasser enn det som er tilfellet. Rapporten som vi har fått på bordet i dag, sier at kommunene kutter. Rapporten sier at sannsynligvis er behovet for plasser undervurdert. Kommunene skjærer nå i tilbudet sitt, det vet vi. Noe av det mest alvorlige som vi også får høre om fra mange utenforstående organisasjoner, utenfor eldreomsorg, er at kommunene bygger om til omsorgsplasser, eller kanskje bygger bare omsorgsplasser. En omsorgsplass er ikke en sykehjemsplass. Problemet med omsorgsboliger er at mange av disse, kanskje de aller fleste, ikke har legedekning og ikke har de samme krav til bemanning. Det er helt andre regler knyttet til det, men selvsagt: De som ønsker å være der og bo der, skal få lov til det. Men svært mange pårørende, og også klienter, sier at de ville mye heller hatt en sykehjemsplass, for med det føler de seg tryggere. Så alle som har behov for en sykehjemsplass, skal få det. Flott! Også de andre gruppene må få boliger. Vi har psykisk syke, vi har ruspasienter, vi har psykisk utviklingshemmede som står i lange boligkøer i dag. Når det gjelder skrytet om de 10 000 hendene, skal vi ikke glemme at de 10 000 hendene skal gå til alle grupper, slik vi nå sier at 12 000 omsorgsboliger skal gå til alle grupper. Vi vet at av de 10 000 hendene gikk over halvpartene av dem ikke til de sykeste eldre. Mitt anliggende i dag er de sykeste eldre, slik det også har vært tidligere. Det kommer det også til å bli flere ganger.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2009-11-12:
Når det gjelder det siste spørsmålet, om lovfesting av dagtilbud for demente, må jeg be om å få komme tilbake til den saken og få undersøkt nærmere hvor det ligger. Når det gjelder selve saken som er tatt opp her i interpellasjonen, skal det være helt klart at det overordnede målet vårt er at vi skal sikre full sykehjemsdekning innen 2015. Sykehjemsplass eller omsorgsbolig – at det skal være et heldøgnstilbud, er det det egentlig dreier seg om. Så må jeg jo også si, som helt sikkert representanten Dåvøy har sett, at det er mange typer kommunale tilbud, som er innrettet på noe ulikt vis, og det som går igjen, er at de aller fleste ønsker å bo hjemme så lenge som mulig, enten hjemme i sin egen bolig eller hjemme i en omsorgsbolig. Derfor er det viktig at vi følger kommunene og kommunenes utbyggingstakt veldig nøye, og i hvert fall frem til nå kan det tyde på at det måltallet det er lagt opp til, 12 000, er i samsvar med det som også kommunene ser behov for. Når det gjelder fylkesmennenes vurdering, kjenner jeg ikke helt grunnlaget for tallet 20 000, hvordan man har gått til bunns i det, men man har helt sikkert kommet frem til måltallet ut fra befolkningstall og fremskrivninger i forhold til det. Her er det viktig å se hva kommunene regner som behovet, ta det år for år, og så vil vi gjøre vurderinger dersom det skulle være behov utover det som ligger i de årlige tallene. Det er det som står veldig klart også i vår regjeringsplattform, og det vil vi komme jevnlig tilbake til i forbindelse med de årlige budsjettproposisjonene.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2009-11-12:
Jeg har lyst til å kommentere litt og begynner med representanten Gåsvatn, som snakket om underdekningen på sykehjemsplasser. Det et helt klart at når vi sier at vi skal jobbe frem mot 2015 for at alle som trenger en sykehjemsplass eller en omsorgsbolig, skal få det, er det nettopp fordi det er for få av dem i dag. Dette er noe vi skal gjøre i nært samarbeid med kommunene. Jeg har også lyst til å understreke at det faktisk er veldig mange som ønsker å bo i omsorgsbolig og bo der lengst mulig. Mange kommuner har innrettet nettopp omsorgsboligtilbudet sitt litt forsterket, med fellesarealer, gjerne kombinert med samlokalisering med hjemmesykepleien osv. for å kunne ha et tilbud hvis de eldre skulle bli sykere, slik at de kan bo der, i sin egen bolig, så lenge som mulig, eller de ønsker å bo hjemme i den boligen de har hatt i lengre tid av livet sitt. Representanten Sjøli tar opp dette med antall årsverk. Jeg er helt enig i at det er viktig å fokusere på bemanning og rekruttering. Det er det mange som har vært inne på. Dette er utrolig viktig. Her tror jeg vi alle kommer til å ha en kjempeutfordring fremover, for det er ikke slik at hvis du går inn i en ungdomsskoleklasse i dag, står elevene i kø for å jobbe i omsorgssektoren. Her påhviler det oss derfor et stort ansvar både for å fortelle om alt som er bra i omsorgssektoren og eldresektoren og synliggjøre det, og for å gjøre det attraktivt å jobbe der. Her kan jeg forsikre om at vi kommer til å se til alle de kommuner og alle de steder i landet hvor man gjør en god jobb på rekruttering, for å kunne kopiere det til andre deler av landet og andre kommuner. Jeg var nettopp i Tromsø og så på et prosjekt med å rekruttere fagarbeidere. De har gjort det på en glimrende måte, det er en kjempegod modell som mange andre kan kopiere. Når det gjelder å få nok leger inn i omsorgssektoren, er det også en stor utfordring. Så har jeg lyst til å si til representanten Tenden at den avtalen som ble inngått i omsorgssektoren om verdighetsgaranti, som går på kompetanse, som går på dimensjonering, som går på aktiv omsorg – omsorgsplanen – følger vi nøye. Det er en meget god avtale som jeg skal love at vi skal følge opp på alle de punktene, når det gjelder kompetanse, bemanning osv. En ting til: Når det gjelder forskning på denne sektoren, er den mye mindre enn den er i mange andre deler av spesialisthelsetjenesten. Det er noe vi må gjøre mer av for å gjøre det attraktivt å være også i denne sektoren.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Jeg skal ikke kommentere innholdet i noen av innstillingene. Jeg har bare lyst til, etter representanten Nybakks innlegg, også fra Regjeringens side å gi uttrykk for anerkjennelse og ros for arrangementet under NATOs parlamentarikerforsamling. Det gjorde egentlig et veldig inntrykk på alle oss som deltok, hvor omfattende det var. Det var ikke bare NATO-landene, men også partnere. Det gikk egentlig, tror jeg – nok en gang, om jeg så må si – toneangivende norske medier hus forbi at vi hadde en svært viktig forsamling i Oslo i flere dager. På denne måten vil jeg også anerkjenne den betydningen det har at parlamentarikere engasjerer seg aktivt i disse sakene. Det gir et bredere tilfang for Norge og er også en veldig viktig kanal for Regjeringen for å kunne møte disse miljøene. Jeg vil også slutte meg til den rosen som ble gitt til alle dem som arrangerte og la til rette for et så godt gjennomført arrangement. Jeg hørte fra mange av dem som var på besøk i Utenriksdepartementet, at det ble gitt stor anerkjennelse for dette, og jeg vil også gi uttrykk for det.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Jeg for min del holder fast ved bildet om at vi ikke vet hvor Russland lander etter den overgangen de er gjennom, og om samfunnet, som i dag må kunne kalles å ha kjennetegn på demokratiske strukturer, fortsatt kan kalles et demokrati, med en velfungerende åpen markedsøkonomi. Jeg mener det hefter usikkerhet ved det. Den usikkerheten er en usikkerhet som Norge som nabo må ta på største alvor. Representanten peker på at mye internasjonalt trekkes fram som en mulig trussel mot Russland. Det er jo ikke ukjente toner fra vårt eget land, eller fra store land vi vanligvis samarbeider med. I innlegget sitt nevnte representanten Solberg at Russland noen ganger definerer import av viktige varer som en trussel mot Russlands sikkerhet. Hvis vi hører på USAs argumentasjon om import av energi som en trussel mot USAs sikkerhet, ser vi noe av bildet på hvordan disse store statene definerer import som en mulig trussel. Norge, med sin åpne økonomi, er jo vant til å utvikle en slags forståelse for at slik import er positiv, fordi den skaper gjensidig avhengighet. Slik ser ikke nødvendigvis store makter på det. Jeg er helt enig i at samarbeid mellom mennesker, den menneskelige faktor, og mellom sivile samfunn er viktig. Igjen, går vi til Norden, er jo det bærebjelken i samarbeidet mellom disse landene, som er av jevnbyrdig størrelse. Dette har aldri hatt en framtredende rolle i måten makt og interesser har vært definert på i Russland. Vi kan ikke vente at kommunismens bortfall gjør at det plutselig slår gjennom med en veldig kraft. Men allikevel er et viktig spor vi må følge, å bygge ut kontakter mellom de sivile samfunnene. Det er helt riktig som representanten sier, at menneskerettigheter, demokrati og åpenhet, som vi vektlegger i de europeiske institusjonene, må vi fortsatt holde Russland ansvarlig for. Derfor er det viktig at vi holder dem ansvarlig i Europarådet, og – etter mitt skjønn – at de etter å ha levd opp til kriteriene, blir medlem av Verdens handelsorganisasjon og av OECD. Som Erna Solberg pekte på i sitt innlegg, skal Norge møte dette på to måter: bilateralt, som nabo – hvor vi må ha en betydelig grad av fasthet, forutsigbarhet og vilje til engasjement i nord – og Norge som NATO-medlem. Her er Norge i den situasjon at vi som nabo er i kategori med andre land som har et mye mer konfliktfylt og dramatisk naboforhold til Russland enn det vi har hatt, med okkupasjon og – skal vi si – kontroll fra den dominerende makten, som vi har sluppet unna. Der har vi erfaringer som er mer lik det som det kontinentale Europa har. På den andre siden er vi sammen med disse nabolandene om å kreve at det ikke skal være eksklusive interessesfærer, og at land skal velge sin egen sikkerhetstilhørighet. Jeg mener Norge har lang erfaring i å mestre denne balansen. Jeg mener vi blir lyttet til, og jeg opplever en økt interesse fra våre allierte for å diskutere Russland med Norge. Det bruker vi faktisk mer tid på nå enn for kort tid siden, og våre fagmiljøer, både på energi, samfunn, politikk, internasjonal politikk og ikke minst nordområdene, blir lyttet til fordi vi har en unik erfaring når det gjelder Russland.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Poenget i mitt innlegg var at Norge alene ikke kan endre det internasjonale presset når det gjelder Burma. Den debatten som Hillary Clinton har åpnet for, er interessant. Vi ser også at amerikanerne nå endrer sine holdninger til andre land – som de har definert helt ut tidligere – bl.a. gjennom en forsiktig gjenopptakelse i forbindelse med Cuba, som skal gi større grad av påvirkning, og også gjennomtenkningen nå av forholdet til Burma. Vi må gå inn i denne diskusjonen. Derfor ønsker ikke jeg å konkludere her og nå med hensyn til hvordan man gjør dette. Det som ville være veldig negativt, var om man på en måte strakte armene i været og sa at det nytter ikke med økonomiske tiltak mot dette regimet – vi normaliserer, og alt er som før. Det går ikke an å tenke at alt er som før – med et regime som opptrer på denne måten, bryter menneskerettighetene på denne måten, bryter med internasjonale normer og prinsipper. Som jeg sa i mitt innlegg – og det er min forståelse etter å ha møtt en rekke representanter som kjenner Burma fra innsiden og fra utsiden – må man komme i inngrep med regimet og de sosiale bevegelsene i Burma, slik at de ser det internasjonale samfunns vilje til å støtte dette samfunnet om de velger forsoning, som er den eneste veien ut av de veldig mange spenningene som er i landet. Noen ganger kan vi utenfor Burma kanskje undervurdere de spenningene som faktisk finnes i dette samfunnet. Noen må ta tak i dem. Det er selvfølgelig mange eksempler fra andre internasjonale situasjoner som kan vise de forskjellige gruppene i landet at alle kan ha noe å hente fra en slik engasjementslinje. Det er altså ikke et enkelt svar, at man går bort fra sanksjoner og normaliserer forbindelsene, men det gjelder å finne den rette kombinasjonen av tiltak og muligheter for å komme videre. Det er interessant at nabolandene reagerte som de gjorde etter denne arrestasjonen – Thailand bl.a., som har vært veldig tydelig i sin språkbruk, og også Kina. Det førte til voldsom språkbruk fra burmesiske representanter på siste møte i ASEAN, hvor de nærmest anklaget naboene for å bryte prinsippet om ikke-innblanding, noe asiatene normalt legger stor vekt på. Dette er interessante og løfterike utviklingstrekk. Vi får ha en engasjert diskusjon i burmaengasjert norsk opinion og mellom regjering og storting. Jeg tror Norge – Regjeringen oppfatter det iallfall slik – fra disse miljøene har både støtte til og oppfordring om å engasjere seg aktivt når det gjelder utviklingen i Burma. Slik blir det også oppfattet. La meg til sist nevne at FNs generalsekretær må spille en viktig rolle her. Vi er nødt til å forankre prinsippene i FN, forhåpentligvis i Sikkerhetsrådet, men der har jeg, som sagt, begrenset tro på at vi kan få det gjennomslaget vi ikke minst trenger for å stille folk til ansvar.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Jeg vil takke for en god og opplysende debatt som følge av denne interpellasjonen – god fordi den har vært nyansert, og den har ikke falt i den gruven som norske debatter om dette ofte faller i, nemlig at vi veldig godt vet akkurat hva som skal til for å få til endring i store og internasjonale spørsmål – den har tatt kompleksiteten på alvor. Det som jeg tror er noe av nøkkelen her, som ble framholdt av flere talere på slutten, er nemlig Kinas rolle. Det handler jo om i hvilken grad dagens situasjon i Burma er det beste bidraget til stabilitet i denne delen av Asia. Jeg mener det er mange tegn som tyder på at det ikke vil være det, og derfor er det også viktig å komme opp med en tilnærming til forsoningsprosess og økonomisk og politisk utvikling i Burma som kan være mer attraktivt, og som kan være en bedre oppskrift for en stabil utvikling. Det er ikke riktig som representanten Meling sa, at Norge her skal drive en alenegang. Det var ikke det Erik Solheim varslet. Han reiste til Burma med sin danske kollega og hadde dermed en – skal vi si – EU-tilknytning. Jeg har også fulgt opp den reisen for å inspisere det humanitære arbeidet etter flomkatastrofen i samtale med mange av mine kolleger. Jeg skal møte min britiske kollega på fredag, hvor dette også er et tema. Det er mange som stiller disse spørsmålene nå og har det til diskusjon. Dette er et område hvor Norge kunne sette saken på dagsordenen, stille åpne spørsmål, som altså – som jeg sa i mitt forrige innlegg – ikke skal tolkes slik at når vi nå diskuterer effektiviteten ved sanksjoner, skal juntaen kunne trekke et lettelsens sukk og si at vi vant over den internasjonale opinionen. Nei, det er altså i søken etter bedre virkemidler for å bringe utviklingen på rett kurs. De humanitære pengene må selvfølgelig gis med betydelig grad av – skal vi si – kritisk kontroll. Det er et krevende landskap å operere i, men det Erik Solheim og hans danske kollega fant på sitt besøk, var jo at tillitsfullt store deler av den hjelpen som ble gitt, faktisk var kommet fram. Det betyr at det er mulig å arbeide innenfor et humanitært rom, som jeg påpekte i mitt svar til interpellanten. Det er det humanitære rommet vi må forsøke å gjøre stort i tiden framover. Derfor må vi arbeide med det internasjonale samfunnet i dialog med Kina. Jeg vet ikke om menneskerettighetsdialogen vår med Kina er de rette kanalene, men det jeg vil si, er at den dialogen åpner for en rekke kontakter med det kinesiske lederskapet som vi kan bruke for å ta opp dette og få Kina engasjert i Burmas forandring.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
Vi har i løpet av våren hatt en debatt knyttet til bl.a. Europaparlamentets rolle og noen saker som har vært utfordrende for Norge. Utenrikskomiteen har i sine merknader understreket viktigheten av kontakten mot Europaparlamentet og pekt på at denne delegasjonen ivaretar et formalisert samarbeid hvor man møter representanter fra Europaparlamentet på jevnlig basis. Vi har pekt på at dette kan være et virkemiddel for å øve innflytelse og påvirkning. Jeg ønsket å understreke det også fra talerstolen, fordi dette er viktig, og det blir antakelig bare viktigere fremover. Derfor foregår det også nå et arbeid på Stortinget for å se på denne delegasjonens sammensetning fremover. Jeg tror også det er viktig at flere på Stortinget blir kjent med det arbeidet som denne delegasjonen gjør, og at man således kan knytte arbeidet enda tettere til det eksisterende arbeidet på Stortinget, noe som for øvrig er et problem med alle slike delegasjoner. Jeg vil også gi honnør til delegasjonens leder, som jeg vet har håndtert denne delegasjonen på en utmerket måte.
Erna Solberg (Høyre), 2009-06-02:
Jeg vil takke utenriksministeren for svaret. Jeg har lyst til å si at jeg at i utgangspunktet er enig i at forhandlingene om områdene knyttet til Arktis og situasjonen knyttet til grensedragningen tilsynelatende foregår i en god atmosfære, og at vi ikke trenger å frykte utviklingen med utgangspunkt i det som skjer i og det som sies om Arktis. På den andre siden ligger utfordringene i hva som skjer i det russiske samfunnet, og ikke minst i hvordan man nå definerer mye annet samarbeid inn som en del av sikkerhetsproblematikken. Det som nok kan oppleves som en nyhet i det som sies nå, er en tilbakeføring til at mye internasjonalt og mye næringsmessig samarbeid kan defineres som krigstrusler overfor Russland. Det som jeg oppfatter som noe av det mest bekymringsfulle ved den nye russiske sikkerhetstankegangen, er at mye av det som skulle være et mellommenneskelig, mellomfolkelig samarbeid, og også næringssamarbeid, for å bidra til at Russland gjennom den lange perioden fra kommunismen skulle bli et mer stabilt demokratisk samfunn, faktisk går et skritt tilbake, ved at samarbeid mellom mennesker og oppbygging av et økonomisk samarbeid blir sett på som en sikkerhetstrussel. Det gjør også at man, når man ser på de initiativ som er tatt til en ny europeisk sikkerhetsstruktur, må stille spørsmål ved om det er en bevisst tankegang når man så klart bare fokuserer på de harde – altså de militære – strukturene, og i så liten grad fokuserer på det vi kanskje ville si var det viktigste, langsiktige sikkerhetsoppbyggende tiltaket, nemlig menneskerettigheter, demokrati, åpenhet og gjennomsiktighet – det som altså skjer gjennom arbeidet i OSSE og i Russlands deltakelse i Europarådet. Jeg skulle derfor gjerne høre utenriksministerens vurderinger av disse forholdene. Det er klart at mange av dem som i dag vurderer Russland, stiller spørsmål om hva de er i omdanning til. Er de nå faktisk på vei til å bli et demokrati, med mer åpenhet? Vil de på en måte kunne danne grunnlaget for et økonomisk og mer normalisert forhold til verden? Eller er de på vei til å bli en nasjonalistisk stat, med stor grad av overvåking, liten grad av demokrati og med stor grad av usikkerhet for alle som ønsker å samarbeide med dem? Jeg må si at det eksemplet som har kommet opp rundt British Council, er et eksempel til avskrekking for mange av oss som er opptatt av å ha mye bilateralt samarbeid med Russland, med organisasjoner og krefter som ønsker et mer demokratisk Russland, hvis alt dette defineres som et sikkerhetsproblem i Russland.
Erna Solberg (Høyre), 2009-06-02:
Ofte blir debatten om utviklingen i Russland preget av litt ulikt utgangspunkt, at man ser det man ønsker å se, eller man ser det man frykter skal skje. Jeg tror det er viktig at man ikke lar seg blinde, eller fortolker, men at man har en åpen diskusjon om hvordan man skal lese ulike utviklingstrekk. Det store spørsmålet er: Hva er Russland i transisjon til? Er de på vei fra kommunismen til et demokrati, til mer åpenhet, til et mer vestliglignende samfunn, eller er de på vei til, som noen frykter, et mer nasjonalistisk samfunn? Når det gjelder den utviklingen vi ser på mange områder internt i Russland, er jeg ikke i tvil om at mye av russisk sikkerhetspolitikk dreier seg om det de definerer som interne forhold. Det dreier seg om frykten for intern oppsplitting, regionalisering. Det dreier seg om å holde territoriell kontroll som en viktig del, tror jeg, av dagens ledelse, og også om den litt nasjonalistiske selvhevdelsestanke som er bakgrunnen for at dagens ledelse faktisk sitter i ledelsen i Russland. Men det står også i sterk kontrast til vår måte å tenke på. Vi har utviklet et multilateralt bilde av verden de senere årene. Men det tror jeg er gjengs politisk i Norge at vi ser at verden har ulike maktområder, ulike æraer, ulike steder, ulike tyngdepunkter, og vi er nødt til å finne et internasjonalt fellesgrep om det. Fortsatt synes det som om Russland er preget av også den tankegang, en tidligere stormaktstankegang det er vanskelig å komme ut av, der det er vanskelig å ta inn perspektivene over at maktbalansen i verden på mange områder forandrer seg. Da er det viktig med hensyn til hvordan vi tenker i forhold til Russland, og derfor trenger vi en pågående diskusjon om det. Marit Nybakk tok opp et viktig tema, nemlig initiativet om den nye europeiske sikkerhetsstrukturen. Jeg tror vi trenger en god debatt om hvorvidt vi ønsker å åpne for en ny diskusjon om det. En ny sikkerhetsstruktur kan bidra til å lamme de sikkerhetsstrukturene vi har i dag. Det kan bidra til at vi flytter vekk fra allerede vunne seire internasjonalt for menneskerettigheter, for demokrati, for de myke delene av sikkerhetsperspektivet, men det kan også gi oss noe nytt. Frykten min er at i dagens situasjon vil et arbeid rundt en ny europeisk sikkerhetsstruktur kanskje bidra til at områder vi har syntes har vært viktig tidligere, blir svekket med tanke på det. Så vil jeg gjenta min bekymring for at det i den nye sikkerhetsstrukturen nevnes mye negativt tankegods om utenlandsk eierskap og om utlendingers deltagelse. Ja, man kjenner det fra andre land, men det er ikke bra i de landene heller. For oss som ønsker engasjement, samarbeid, og som har store statlig kontrollerte næringsinteresser i Russland, bør dette bekymre. Det bekymrer meg litt også at vi ikke har en bedre strategi for hvordan vi skal håndtere det. Der gav ikke utenriksministeren svar.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-02:
Jeg er enig med utenriksministeren i at man etter den siste rettssaken mot Aung San Suu Kyi har sett en mer unison fordømmelse av regimet. Ikke minst har flere asiatiske land og parlamentarikere løftet hodet – for å si det slik – og bidratt til at regimet nok føler at noen går dem nærmere etter i sømmene på en måte som har gjort at de har svart ganske aggressivt tilbake. Det kan jo være et tegn på at meldingene har kommet fram også til generalene. Jeg tror nok utenriksministeren treffer spikeren på hodet når det gjelder sanksjonspolitikken. Hvorfor virker ikke den? Jo, det er nettopp fordi virkemidlene ikke brukes av alle, heller ikke av de nærliggende landene, som overhodet ikke har ønsket å bruke disse virkemidlene – og kanskje heller ikke kommer til å gjøre det. Samordning av politikk er kanskje den viktigste måten å bidra til et press mot regimet på, som på sikt kan gi resultater. I svaret fra utenriksministeren ligger det vel også – og det er jeg glad for – en klar melding om at norsk burmapolitikk ikke endres uten at det er i samråd med dem vi har stått sammen med hittil når det gjelder sanksjonspolitikken. At EU ble særlig nevnt, tar jeg som et tegn i så måte. Man skal ikke fokusere bare på situasjonen i Øst-Burma – det er grunn til å fokusere på situasjonen i mange områder i Burma. Men når det gjelder menneskerettighetssituasjonen, er i hvert fall situasjonen øst i Burma så graverende at den virkelige påkaller vår samvittighet til å si fra om hva som skjer. Det er bare fire–fem dager siden en gruppe høyt respekterte jurister fra Harvard Law School i USA gav ut en rapport om situasjonen – en rapport som vel konkluderer med at det er så alvorlige brudd på de aller fleste menneskerettigheter at det kan karakteriseres som grove brudd mot menneskeheten. Jeg er glad for den tilnærmingen som utenriksministeren redegjorde for i sitt svar, og siden han inviterte også Stortinget, er det klart at Stortinget er interessert i en slik dialog. Vi vil også gjerne høre om USAs nye administrasjons tilnærming til problemstillingen, som utenriksministeren var inne på.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-06-02:
Jeg vil gjerne få takke for debatten og for gode innlegg til denne interpellasjonen som jeg har fremmet. Det er vel i grunnen stort sett bred enighet om veien videre i norsk burmapolitikk, med enkelte nyanser. Det jeg i hvert fall synes er helt klart, er at visse grunnleggende kriterier må være på plass for at man kan se på en endring i vårt forhold, nemlig at det må være enighet om at man har en klar forpliktelse overfor regimet om at politiske fanger skal frigis – inklusiv Aung San Suu Kyi – at det skal være en dialog med demokratibevegelsen og de etniske gruppene, ikke minst om revisjon av konstitusjonen, og at avholdelse av valg skal skje på et rettferdig grunnlag. Representanten Nybakk henviste til «Responsibility to Protect», og man kan virkelig spørre seg om man ikke burde operasjonalisert det i den situasjonen som var etter Nargis. Men det har ikke FN gjort, og det er vel den store testen om FN noen gang vil gjøre det, slik situasjonen er nå. Utenriksministeren var innom FNs generalsekretær og hans viktige posisjon, og som Vaksdal var inne på, kanskje Ban Ki-moon skal til Burma nå. Hva er det som vil avgjøre om han kan lykkes? Jeg tror det har mye å gjøre med hvilke rammer Kina indirekte gir Ban Ki-moon for å sette noe effektivt press på regimet. Gambari har i hvert fall ikke lyktes. Han har vel ikke en gang fått møte Than Shwe på sine reiser til Burma hittil og er blitt holdt med godt snakk. I så måte er jeg helt enig i at Kina er en viktig aktør. Så er jeg opptatt av at de 170 mill. kr som utenriksministeren refererte til, som Norge bidrar med, også er en hjelp som er menneskerettsbasert, og at den fortsatt skal være det. Vi har jo nå gjenopptatt MR-dialogen med Kina, og jeg håper vi også kan benytte anledningen der til å utøve, ikke press – det er vi ikke i en situasjon til å gjøre – men påvirke Kina for å se om de kan påvirke ytterligere overfor Burma. Det er ikke et spørsmål om det blir endring i Burma. Det er et spørsmål om når, og i så måte skal Norge være en aktiv pådriver.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
Saksordføreren har gitt en grei beskrivelse av de ulike prosjekter som inngår i pakken. Det er også riktig, som saksordføreren sier, at Fremskrittspartiet er enig i tiltakene, men ønsker en annen finansiering. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i saken, som er basert på statlig finansiering. Det er helt riktig at dette er en gledelig dag for Hordaland og for regionen som, med disse tiltakene, nå får vesentlig bedre veiløsninger og transportløsninger. Men samtidig er det en bedrøvelig dag for bilistene. Det er bilistene som tar dette løftet. I en pakke som utgjør vel 1,1 milliarder kr, skal bilistene løfte med ca. 1 milliard kr, ikke bare for å betale sin andel av selve investeringen – den er på 600 mill. kr av 1 000 mill. kr – men i tillegg skal bilistene være nødt til å løfte med over 300 mill. kr i rentekostnader og innkrevingskostnader på 90 mill. kr. Samlet sett er dette en særbeskatning, gjennomført gjennom denne bompengeproposisjonen, på 1 milliard kr – 1 000 mill. kr – til bilistene på grunn av at staten ikke gjør jobben sin, og ikke finansierer det som er nødvendige veiforbedringstiltak. Derfor er det en bedrøvelig dag for bilistene når vi i dag, på tirsdag, får et nytt bompengefinansiert veiprosjekt, akkurat på samme måte som vi hadde to slike prosjekter i Stortinget for nøyaktig en uke siden. Og flere er på vei før denne sesjonen er ferdig. Det blir også underlig når man ser på hvordan bompengene hentes inn. Det er plassert en bomstasjon i nærheten av kommunegrensen til Vaksdal – riktignok er det lagt inn et lite veitiltak, et slags plaster på såret, for alle bilistene som skal betale bompenger i overgangen mellom kommunene Vaksdal og Voss. Men det er jo svært langt unna tiltaket. Mellom Vaksdal og Voss er det vel 40 km, mellom Voss og Skjervet er det vel 20 km, men man begynner altså innkrevingen allerede når man passerer kommunegrensen mellom Vaksdal og Voss. Så dette nyttebegrepet som bompengetilhengerne av og til er opptatt av å understreke betydningen av, tar man ikke alltid så hevert når det kommer til stykket. Helt til slutt minner jeg om at vi også i denne saken har en omfattende merknad om Norges bompengestrid med EU. Den er fortsatt uavklart, og den er dårlig omtalt og lite opplyst til Stortinget. Det er jo åpenbart at nettopp på en av de veiene som omtales i denne proposisjonen, vil en endring i rabattsatsene, eventuelt tvunget frem av EU-regler og EU-direktiv, slå inn i betydelig grad og gjøre det betydelig mer kostbart for bilistene når de skal til å betale nye bompenger på dette tiltaket, i tillegg til de mange andre bompengeregningene som ligger hos trafikantene i Hordaland. Jeg tar som sagt opp vårt alternative forslag og beklager at bilistene gjennom denne proposisjonen igjen påtvinges særbeskatning.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
Det er jo kommunestyrer og kommunestyreflertall som stiller opp. Er bilistene spurt? Er innbyggerne i Voss kommune spurt? Det bilistene gjennom bompengebetaling skal stille opp med i denne saken, er i tillegg til et bidrag på over halvparten av det investeringen koster, som er 600 mill. kr, 400 mill. kr til på toppen. Mener statsråden at det er rimelig at bilistene når de skal betale over halvparten av det investeringen koster, faktisk må betale et finansieringstillegg for å bruke denne formen for finansiering av statlig vei som mangler statlig finansiering, og at de må betale 400 mill. kr til på toppen av det de skal bidra med? Mener statsråden at det er rimelig?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
Til foregående taler: En av forskjellene mellom Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er jo nettopp at vi i saker som vi mener er spesielt viktige for innbyggerne i en kommune, vil la innbyggerne selv uttale seg. Svaret, som statsråden ikke gav i en replikkveksling her i stad, er at innbyggerne ikke er spurt, og bilistene er heller ikke spurt. La meg igjen slå fast at dette er viktige prosjekter. Det er bra at de nå etter hvert kan bli gjennomført, og man har ventet altfor lenge på at det skal kunne skje. Men Fremskrittspartiet er – det er helt riktig som settestatsråden sier – imot bruk av bompenger. Og med all respekt for settestatsråden representerer hun også det partiet som har ansvar for samferdselssektoren, og det er grunn til å minne om at under denne regjeringen har faktisk bruken av bompenger økt med over 30 pst. Det er også, når vi nå er inne i en ny stim av bompengeprosjekter i Stortinget, grunn til å minne om at i perioden 1990–2009 har bilistene betalt 67 milliarder kr i bompengebidrag. Det er også grunn til å minne om at i den nye Nasjonal transportplan som nå ligger til behandling i transport- og kommunikasjonskomiteen, og som senere skal behandles i Stortinget, er regningen til bilistene på nye 75 milliarder kr, mens Regjeringen selv vil bruke 60 milliarder kr i de store transportkorridorene. Alle som kjører, enten det er en stor trailer eller en liten bil, over hele Norge, skjønner det. De skjønner at det er nødvendig å gjøre noe med norsk veinett. De skjønner ikke at staten, som har så mange penger, ikke klarer å koble statlig rikdom som er vår felles innbyggerrikdom, til investering i infrastruktur i eget land. Det er det veldig mange som ikke skjønner. Det er faktisk også slik at mange finner det høyst urimelig at staten ikke investerer mer av den store oljerikdommen i offentlig infrastruktur i eget land. Jeg skal vokte meg for å bruke uttrykket «utpressing», men det er også slik at mange lokalpolitikere føler at de blir presset av en regjering som ikke gjør noe før det dukker opp såkalte lokale initiativ. Felles for de lokale initiativene er at hele regningen eller det meste av regningen legges på bilistene. Det er Fremskrittspartiet imot.
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
Når man skal vurdere resultatet av NSBs persontrafikk på tog, er det flere kriterier man kan bruke. Et av dem er kapasitetsutnyttelsen. Den er i 2008 på 31 pst., dvs. at to av tre seter er tomme. Ifølge svarene fra NSB selv regner de med at de skal øke denne faktoren til 39 pst. i løpet av 2013. Jeg lurer på om statsråden er tilfreds med disse tallene. La meg også legge til at vi har fått tall på kapasitetsutnyttelsen i Oslo-området i rushtrafikken som ligger under 60 pst. for lokaltog, korte regionstog og intercitytog – både morgenrush og ettermiddagsrush er målt – nemlig 59 pst. høsten 2008. Det er altså betydelig ledig kapasitet. Er statsråden fornøyd med dette tallet? Og for begge spørsmålene gjelder: Hva gjør man for å øke kapasitetsutnyttelsen?
Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2009-06-02:
To ting: Dette er jo en melding som skal se litt fremover. Det ene går på det resultatet som er utgangspunktet for å se fremover. Det er de tallene vi kjenner, fra 2008. Det er betydelig aktivitet i nabolandene våre – jeg skal ikke ta opp den debatten – men det er også betydelige underskudd knyttet til det. Det koster nesten 100 mill. kr å drive i Sverige og i Danmark. Når virksomheten til NSB også har betydelige bidrag fra eiendomsutvikling, som ligger nokså langt fra jernbanevirksomhet og transportvirksomhet, er det grunn til å sette noen spørsmålstegn ved strategien. Det gjør Fremskrittspartiet. Så vil jeg ta opp litt mer når det gjelder det jeg var innom i replikkvekslingen, nemlig kapasitetsutnyttelsen. Den er med respekt å melde dårlig. Jeg tror vi uten videre kan si det slik at et flyselskap som har en kabinfaktor på 30 pst., ville vært død ganske fort. Det er altså slik at to av tre seter står tomme – det er riktignok et totalbilde for persontrafikken på tog for en rekke ulike togtyper. Like fullt er det alarmerende lavt og gir grunn til bekymring. Det er grunn til å se på strategien – hva man gjør, hvilke tiltak selskapet gjør for å få flere til å reise med tog. La meg med en gang føye til og understreke at tog som går, selvfølgelig er langt viktigere enn tog som står, og at det at tog går, henger noe sammen med det å få passasjerer på toget. Like fullt er utgangspunktet, i 2008 – det var i fjor – 31 pst. utnyttelse av det materiellet som finnes. Så her er det et betydelig forbedringspotensial, også når det gjelder den strategien som selskapet selv trekker opp i svar på spørsmål omkring dette, nemlig at de ikke engang når opp i 40 pst. ved utløpet av 2013, som er det tidsperspektiv som ligger i meldingen. Med respekt å melde er det for svakt. Her forventes en mer offensiv holdning til tiltak som det er nødvendig å gjennomføre for å fylle kapasiteten, fylle seter, som man faktisk regner med å ha.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2009-06-02:
Flagga går nok til topps i Vossabygdene i dag, men det er grunn for langt fleire enn vossingar og andre hordalendingar til å flagga. For mange har nok køyrt Skjervet, og det kan i sanning seiast å vera ei delt glede. Denne gamlevegen er nok betre eigna til det han no vert til, ein lokal veg og ein gang- og sykkelveg. Rett nok vil eg anbefala at ein helst syklar opp denne vegen – å sykla ned Skjervet er nok ikkje å anbefala. Ein avlastingsveg for Voss sentrum ber bod om ei ny tid. Tung gjennomgangstrafikk gjennom Voss sentrum har redusert kvaliteten på dette flotte og trivelege sentrumet. Det som me no ser slutten på, er eit langt arbeid. Det har teke tid, og det ber bod om seig uthaldenheit. Difor er det òg så flott at det er brei politisk einigheit om det resultatet som no ligg føre. Her er det rett og slett mange gode krefter som har verka saman til det resultatet som me no gler oss til å få sjå vert omsett i praksis.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg høyrer til dei mange som er glad for at Stortinget i dag gjev si støtte til forslaget om delvis bompengefinansiering av Vossapakko. Det går fram av innstillinga og av drøftinga her i dag at alle parti med unntak av Framstegspartiet stiller opp i denne saka – eit vedtak som i si tid er fatta av Hordaland fylkeskommune, den 13. desember 2005. Vossapakko har jo vore planlagd i lang tid, og vart omtalt fyrste gongen i St.meld. nr. 24 for 2003–2004, og i Nasjonal transportplan 2006–2015. Stortinget har slutta seg til oppstart på to prosjekt på rv. 13 gjennom behandlinga av tiltakspakka. Eg var tilfeldigvis på Voss rett etter at pakka vart framlagd, og veit at det var stor glede i området fordi tiltakspakka òg gav rom for oppstart. Det er lokal tilslutning til bompengeopplegget. Det er gjort vedtak i tur og orden – i Granvin, i Voss, i Vaksdal og i Vik kommunestyrer. Innkrevjingstida er berekna til 15 år, og det er gjennomført ekstern kvalitetssikring av pakka. Det er bra at ein no både kan få leggja E16 utanom Voss sentrum, og at ein kan rusta opp rv. 13 i eit område der det i høgaste grad er behov for betring. Omlegginga utanom Voss vil avlasta Voss sentrum for gjennomgåande trafikk, og det er òg sett av pengar til å rusta opp eksisterande E16 gjennom sentrum. Pakka vil gje betre vegstandard, betre trafikktryggleik, sikra mot ras og betra lokalmiljøet. E16 og rv. 13 er stamvegar, og kjem framleis til å vera riksvegar òg etter 1. januar 2010. At Framstegspartiet ikkje er fornøgd med at lokale styresmakter med fylkeskommunen i spissen faktisk ser det som den beste løysinga å gå inn for delvis bompengefinansiert utvikling av riksvegnettet, er ikkje akkurat overraskande, men at dei òg vil at Regjeringa ikkje skal leggja fram bompengesaker for Stortinget så lenge vi ikkje har blitt einige med EU om korleis vi skal tilpassa oss eit direktiv frå Brussel, er kanskje heller ikkje overraskande. Det er verdt å merkja seg. Representanten Sortevik seier no at dette er ei sak som er lite opplyst frå departementet. Lat meg då minna om at samferdselsministeren skreiv til transport- og kommunikasjonskomiteen 27. april i år at departementet er «i dialog med Kommisjonen om mulige tilpasninger eller eventuelle overgangsordninger. Før det foreligger et resultat av dette arbeidet, er det vanskelig å si noe eksakt om tidspunkt for og på hvilken måte direktivet skal implementeres i norsk rett». Ut frå dette må vi oppfatta det slik at merknader og forslag frå Framstegspartiet i dag igjen berre er ein måte å synleggjera den prinsipielle motstanden på som Framstegspartiet har mot bompengar. Det trur eg er noko som dei som no vil oppleva ein langt betre veg, vil merkja seg. Til liks med Stortinget er eg fornøgd med at det har gått raskt å få opp denne saka. Saka vart fremja frå Regjeringa den 3. april. Så blir det gjort vedtak her i dag i Stortinget, altså faktisk knapt to månader etterpå. Eg skal nytta høvet til å takka Stortinget fordi det har vore så rask saksgang herifrå. Det er ei sak som vil ha svært stor lokal og regional betydning, og som òg i reiselivssamanheng uomtvisteleg vil bety mykje.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg håpar at presidenten likevel tillèt at eg kommenterer akkurat uttrykket «grådighet», sidan det er teke opp av replikanten. Lat meg seia aller fyrst at i ei ideell verd kunne det vore ynskjeleg at det ikkje var bompengefinansiering av noko prosjekt. Så trur eg representanten er inderleg klar over den fortida som vi har i forhold til vegbygging i Noreg og dei kostnadene som er forbundne med det. Då må eg seia at eg synest det er eit drygt stykkje språkbruk å kalla det for «grådighet» når regjering og storting stiller opp på lokale initiativ, på vedtak som er gjorde frå kommunestyre til kommunestyre og så til slutt av fylkeskommunen. Det er å følgja opp og gje lokale moglegheiter.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Det hender jo frå tid til anna at Framstegspartiet seier at dei er for å styrkja lokaldemokratiet. Det er faktisk slik at den pakka som blir vedteken i dag, er å følgja opp lokale vedtak. Alle som har køyrt gjennom Skjervet, alle som har sett den trafikken som er gjennom Voss sentrum, skjønar at det er på høg tid å få gjort noko med akkurat dette. Då oppfattar eg det som ein dugnad mellom stat og regionale og lokale styresmakter, kombinert med at dei som brukar denne vegen, faktisk er med og betaler for det.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Lat meg aller fyrst få understreka ein gong til: Det er svære kostnader forbundne med å byggja ut vegnettet i Noreg. Det er store forsømmingar på vedlikehald, det er behov for ei betydeleg opprusting. Det har då medført at ein lokalt mange plassar i dette landet har teke initiativ for å tøya dei statlege midlane, for til saman å få på plass ei finansiering som gjer at ein kan få bygd meir veg og rusta opp eksisterande veg. Eg forstår det slik at det vedtaket som blir gjort her i dag, er det brei einigheit om – inklusiv dei lokale vedtaka.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Denne replikken gjev meg ein grunn til å retta opp ei openberr misforståing. Det er slik at Vossapakko og dei prosjekta som ligg der, i tillegg til svært mange andre samferdselsprosjekt i dette landet, vart omtalte i førre Nasjonal transportplan. Eg trur at komiteleiaren vil vera einig med meg i at det er eit taktskifte, det er eit langt sterkare engasjement og ei langt sterkare evne til gjennomføring av ulike vegprosjekt med dagens regjering. Så til det spørsmålet når ein veit at der er vanskelege prosjekt, og der det er bastant lokal motstand mot bompengar: Her er ein avhengig av at lokale initiativ blir følgde opp.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg forstår jo at Framstegspartiet no har behov for å skjerpa profilen sin i forhold til bompengar. Det har vel vore litt vanskeleg i nokre lokalmiljø å vita òg kor dei endeleg endar. Det er jo ei rekkje eksempel på at Framstegspartiet har snakka høgt sentralt, òg i denne salen når det gjeld bompengar, men har vore med på det lokalt. Eg tykkjer å hugsa frå arbeidet mitt i kontroll- og konstitusjonskomiteen tidlegare at Framstegspartiet ikkje berre når det gjeld Oslo, var med på vedtak om bompengar som skulle gå til betre vegnett, men jamvel til kollektivtrafikken. Så synest eg likevel at vi i alle fall skulle forholda oss til det som er tilfellet og praksis, og ikkje påstå noko som ikkje er ein realitet. Når det t.d. gjeld dei krava som vert stilte for bompengar, meiner eg å hugsa at Arne Sortevik brukte ei grense på maksimum 50 pst. Eg reknar med at han der meinte å seia minimum. Eg oppfatta det slik at det å lytta til folk lokalt kan bety at ein lyttar til det som lokale folkevalde gjer vedtak om på vegner av sine eigne innbyggjarar. Det er gjort i dette tilfellet. Så må eg få lov til å seia til slutt at eg kom i full fart inn her, for eg hadde forstått det slik at debatten skulle vera eit par timar seinare. Eg kom frå eit fly. Eg er glad for at eg kom tidsnok, og er veldig glad for at Vossapakko i dag blir vedteken med eit så breitt fleirtal i denne salen. Så får det vera som det vil, at det er nokon her som forargar seg og irriterar seg og ville ha gått endå nokre rundar før denne pakka kom på plass. Lat oss no gleda oss med folk i Hardanger og folk i Hordaland og alle andre som no skal oppleva ein betre rv. 13 og ein betre E16.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg trur saka no er tilbørleg belyst, og debatten avslutta. Men eg fekk eit konkret spørsmål, og det gjev meg moglegheit til å seia at eg er fungerande sjef i Samferdselsdepartementet. Slik er det, og eg ynskjer sjølvsagt alle partia velkomen til debatt om dei sakene som departementet har til handtering, både her i Stortinget og elles.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg har ikkje noko å leggja til med omsyn til gjeldande politikk på det området. Det aller viktigaste er å sikra store nasjonale aktørar, med den fleksibiliteten som det gjev. Lat meg nemna Nettbuss, som eitt eksempel. På bussektoren gjev Nettbuss både ein stabilitet og ein fleksibilitet i tilbodet i Noreg, samtidig som ein har svært blanda erfaringar med dei internasjonale aktørane som der har kome inn.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Eg kan bekrefta Senterpartiets syn når det gjeld små einingar i ulik samanheng, det vera seg små bedrifter eller kommunar. Samtidig er det slik at når det gjeld persontrafikk på tog, er det visse erfaringar som tilseier at NSB har den stordriftsfordelen som ligg i å kunna bruka både materiell og personell fleksibelt. Regjeringa har valt å behalda NSB slik det er. Vi har til og med varsla at vi ikkje vil setja fleire persontrafikkstrekningar innan jernbane ut på anbod, samtidig som vi følgjer nøye med på det som no skjer. Vi gler oss f.eks. over det som skjer på Gjøvikbanen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Det som er veldig gledeleg når det gjeld NSB, er at NSB på stadig fleire strekningar konkurrerer med bil. Det er eit eige tema i samband med Nasjonal transportplan korleis ein skal kunna utnytta desse moglegheitene endå betre. Eg nemnde i mitt innlegg no både dobbeltsporet Stavanger–Sandnes og Vestkorridoren som eksempel på at det skal verta endå betre. Kapasitetsutnyttinga kunne sjølvsagt ha vore betre enn ho er i dag. Det er noko som Regjeringa kontinuerleg er oppteken av overfor NSB, og det er heldigvis òg noko som NSB er oppteke av. Eg registrerer i innstillinga i dag at det òg er noko som Stortinget er oppteke av. Det skal verta meldt tilbake.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2009-06-02:
Aller fyrst, berre for at representanten Trond Helleland for framtida ikkje skal få seia at eg einsidig er for stordriftsfordelar og mot Gjøvikbanen: Lat meg minna om det som er dagens situasjon, nemleg at kapasiteten er sprengt i store delar av jernbanenettet. Då er det ein betydeleg fordel at toga kan driftast integrert, slik at kapasiteten kan nyttast best mogleg. Så kan vi gleda oss over Gjøvikbanen, og det som skjer der. Men det er òg viktig å ta med at der fekk dei høve til å auka produksjonen kraftig utan vekst i kostnadene. Det kunne dei gjera. Dei utvikla eit opplegg med såkalla stive ruter. Altså: I staden for at tog og tilsette tek seg pausar i periodar med liten trafikk, køyrer toget jamt over heile dagen. Kva betyr det? Det betyr sjølvsagt at tilbodet er enklare for dei reisande. Det prinsippet er difor no prioritert i utviklinga av den store avtalen som staten har med NSB AS. Avtalen på Gjøvikbanen gjeld i ti år. I den fireårige rammeavtalen mellom staten og NSB er det avtalt 15 pst. auke i produksjonen til same pris som tidlegare. I samband med konkurranseutsetjinga av Gjøvikbanen vart det i dialog med regionale myndigheiter vedteke å leggja ned fleire stasjonar. Det reduserer køyretid og kostnader. Det aukar selskapet sitt inntektsgrunnlag, men det er jo ikkje alle lokalt som er like glade for det. Her er reist ei rekkje med krav som det er viktig å vera obs på framover, både når det gjeld punktlegheit, universell utforming, informasjon og service. Til slutt vil eg peika på det kapitlet som heiter NSB sitt samfunnsansvar. Det fortel noko om dei tverrgåande omsyna, som NSB òg skal ta vare på, anten det er snakk om dei erfaringane og den kunnskapen ein har i samband med omstilling, FoU, miljø, HMS, etikk og samfunnstryggleik. Eg må seia at det har vore interessant å delta i og lytta til denne debatten, og eg registrerer at det er eit aukande engasjement i denne salen for å satsa på NSB og alle deira oppgåver framover.