Øystein Djupedal (Sosialistisk Venstreparti), 2008-01-10:
Innstillingen omhandler to grunnlovsforslag relatert til Grunnloven § 93. Det ene er fra representantene Arnstad og Haga om rådgivende folkeavstemning, og det andre fra representantene Lønning og Christiansen om å åpne for samtykke til suverenitetsoverføring med 2/3 flertall når det er avholdt en rådgivende folkeavstemning først. Det kan kanskje være klokt å rekapitulere § 93, en bestemmelse som kom inn i Grunnloven i 1962. Den lyder i sin helhet: «For at sikre den internationale Fred og Sikkerhed eller fremme international Retsorden og Samarbeide kan Storthinget med tre Fjerdedeles Flertal samtykke i, at en international Sammenslutning som Norge er tilsluttet eller slutter sig til, paa et saglig begrænset Omraade, skal kunne udøve Beføielser der efter denne Grundlov ellers tilligge Statens Myndigheder, dog ikke Beføielse til at forandre denne Grundlov. Naar Storthinget skal give sit Samtykke, bør, som ved Behandling af Grundlovsforslag, mindst to Trediedele af dets Medlemmer være tilstede.Bestemmelserne i denne Paragraf gjælde ikke ved Deltagelse i en international Sammenslutning, hvis Beslutninger har alene rent folkeretslig Virkning for Norge.» Da denne bestemmelsen ble gitt, var det med bakgrunn i et mulig norsk medlemskap i Fellesmarkedet, som det het den gangen tilbake i 1962 - det som ble hetende EF og senere EU, altså Den europeiske union. Overdragelse av grunnlovsbestemt myndighet til en internasjonal organisasjon kan skje på to måter, enten ved § 93, som vil kreve 3/4 flertall i denne sal - da kan dette skje i samme periode - eller etter § 112, da det vil kreves 2/3 flertall, men med et valg imellom. Bruk av folkeavstemningsinstituttet som sådant skjer ikke ofte i vår statsskikk. Det har vært brukt seks ganger fra 1905 og fram til i dag - de to første gangene knyttet til unionsoppløsningen, den ene om styreformen bl.a., to ganger i forbindelse med forbud om salg av brennevin, og, som vi er kjent med, to ganger om eventuelt norsk medlemskap i EF/EU, i 1972 og i 1994. § 93 er bare brukt én gang. Det skjedde i 1992, og gjaldt samtykke til ratifikasjon av EØS-avtalen. Så til de to forslag som er fremmet i innstillingen. Når det gjelder forslaget fra Arnstad og Haga, mener de at det skal innføres en bestemmelse i Grunnloven for å sikre prosedyreregler ved behandling av saker som omhandler suverenitetsavståelse til internasjonale organisasjoner. De ønsker videre å grunnlovfeste at det skal kunne gjennomføres folkeavstemning i slike saker, og at folkeavstemning skal være rådgivende. I komiteen er det bare Senterpartiets representant som deler dette synet. Flertallet mener at det ikke er nødvendig med endring av Grunnloven på disse punkt fordi det er etablert en sedvane om bruk av rådgivende folkeavstemning i spørsmål om eventuell inntreden i EU, og at folkets råd igjen må innhentes hvis spørsmålet om EU-medlemskap på nytt kommer på den politiske dagsordenen. Videre vil en slik endring som her foreslås, endre bruken av folkeavstemningsinstituttet som sådant og kan også ha konsekvenser vi i dag ikke har full oversikt over. Flertallet avviser på denne bakgrunn forslaget i Dokument nr. 12:12 fra representantene Arnstad og Haga. Så til det andre forslaget som innstillingen omhandler, Dokument nr. 12:7, som er framsatt av representantene Lønning og Christiansen. De mener at kravet til myndighetsoverføring til en internasjonal organisasjon er for strengt, altså 3/4 flertall etter § 93 - særlig sett i sammenheng med § 112, der kravet er 2/3 flertall, men da med et valg imellom. Forslagsstillerne mener at de ivaretar sammenhengen mellom disse paragrafene ved å tilføye en åpning for at man kan bruke 2/3 flertall i de tilfeller da man først har innhentet folkets råd i en folkeavstemning - med andre ord at man ikke trenger å vente på det påfølgende storting, fordi man først har innhentet folkets råd i en rådgivende folkeavstemning, og på denne måten, etter forslagsstillernes mening, oppfyller intensjonen i Grunnloven. Forslaget medfører dermed at man i løpet av samme stortingsperiode kan melde Norge inn i en internasjonal organisasjon og dermed overføre statsmyndighet med 2/3 flertall, hvis man har fått flertall i en rådgivende folkeavstemning. Forslagsstillerne mener at bortfallet av den demokratiske garantien som ligger i et mellomliggende valg, kompenseres ved bruk av rådgivende folkeavstemning, og at det skaper en parallellitet i de to lovparagrafene 93 og 112 som omhandler suverenitetsavståelse. Dette forslaget - ikke med akkurat samme ordlyd, men noenlunde parallelt - har tidligere blitt avvist av Stortinget. Så sent som i forrige periode samlet et noenlunde tilsvarende forslag ikke flertall. For en mer utførlig begrunnelse for forslaget fra Lønning og Christiansen henviser jeg til representanter fra flertallspartiene i komiteen, Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Høyre. Mindretallet i komiteen, partiene SV, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, avviser forslaget, først og fremst fordi det medfører endring av spilleregler og prosedyrer som tidligere er brukt ved behandling av denne typen spørsmål - ikke minst fordi man fjerner den demokratiske balansen som ligger i at man skal ha et stortingsvalg imellom, ved å redusere flertallskravet til 2/3 ved avståelse av suverenitet. Videre ligger det en betydelig demokratisk styrke i at man har en felles og entydig framgangsmåte ved bruk av § 93, og at alle er enige om dette, uavhengig av synet på det spørsmålet som er til behandling. Det forslaget, som har flertall i komiteen, endrer den prosedyre som er lagt til grunn ved folkeavstemningene om EU-medlemskap - eller EF-medlemskap - både i 1972 og i 1994. Det er etter mindretallet i komiteens syn prinsipielt og politisk uheldig. Realiteten i forslaget er at det vil være enklere å avgi suverenitet ved hjelp av rådgivende folkeavstemning etter § 93 enn det vil være ved å foreta endring av Grunnloven § 112. La meg understreke at kravet etter § 93 ikke må være svakere enn kravet etter § 112. Vi som representerer mindretallet, bifaller på denne bakgrunn ikke forslaget av disse politiske og prinsipielle grunner. La meg i tillegg tilføye, fordi jeg ser at denne problemstillingen har vært reist i den offentlige debatt, at endring av framgangsmåten knyttet til § 93 ikke medfører noen realitetsendring når det gjelder om Stortinget må følge folkets råd, og at det på den bakgrunn ikke er demokratisk problematisk å svekke kravet til endring gjennom § 93. Om det er det å si at det spørsmålet ikke er til behandling i dag. Jeg er enig i at det ligger en forpliktelse i å følge det råd folket har gitt, når man ber om folkets råd - men det spørsmålet man i dag behandler, er balansen mellom § 93 og § 112, som man innførte i 1962. Spørsmålet om bindende folkeavstemning eller rådgivende folkeavstemning er altså ikke en del av denne debatten, og omtales ikke i disse to paragrafer i Grunnloven. Utgangspunktet er at man ved en endring av § 93, slik forslagsstillerne har tatt til orde for, vil svekke den balansen som ligger mellom § 93 og § 112. Den demokratiske balansen som gjør at man har en mindretallsbeskyttelse i Grunnloven, er jo ikke tilfeldig. Den gangen man vedtok dette - i 1962 - var det selvfølgelig med velberådd hu at man valgte 3/4 og 2/3i disse to paragrafene. Etter mindretallets mening svekker flertallet i komiteen denne sikkerhetsventilen og den vel gjennomtenkte balansen som ble innført i 1962. Det er etter mindretallets syn uheldig, og vi vil på denne bakgrunn verken prinsipielt eller politisk støtte forslaget. La meg også, helt avslutningsvis, si at det å være grunnlovskonservativ i denne typen spørsmål har mange gode sider. Det å være grunnlovskonservativ er radikalt, men man må sørge for at de prosedyrer som er lagt, er sånn at hele folket og alle partier kan stå bak dem. Det å lage endringer som medfører denne typen turbulens rundt § 93, vil være uheldig hvis spørsmålet om et EU-medlemskap på nytt kommer på den politiske dagsordenen. Det er en styrke for en nasjon, og det er en styrke for et parlament, at man er enig om en entydig framgangsmåte. Det vil også gjøre at man hvis spørsmålet om et eventuelt medlemskap kommer opp på nytt, slipper denne typen prosedyredebatt, men er enig om den samme framgangsmåten som man valgte i 1994 og i 1972.