Gerd Janne Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2008-03-07:
På mange vis har det vært en stor glede å få være saksordfører for denne stortingsmeldingen. Kvalitetsreformen ble lagt fram i St.meld. nr. 27 for 2000-2001 av daværende kirke, undervisnings- og forskningsminister Trond Giske. Reformen hadde som mål at studentene skulle lykkes bedre med sine studier, og at kvaliteten på norsk høyere utdanning skulle bli enda bedre. Man hadde også målsetting om mer internasjonalisering. Det har blitt innført et nytt gradssystem, med bachelor- og mastergrad, samt innført nytt karaktersystem tilpasset det øvrige Europa. Institusjonene skulle få mer frihet, noe som fikk sin endelige avklaring ved ny felles lov om høyere utdanning, vedtatt av Stortinget i februar 2005. Reformen har på flere områder vært en suksess. Selv om mange var svært urolig for hva reformen ville medføre og flere uttrykte direkte motstand mot Kvalitetsreformen ved innføringen i 2003, har sektoren gjennomført reformen på en svært god måte. Det skal de ha ros for. Dette gjelder både ledelse, ansatte og studenter. Etter mitt syn var det en helt nødvendig reform innenfor høyere utdanningssektor, som har utviklet seg fra å være et utdanningstilbud for de få til et tilbud for svært mange. Kvalitetsreformen i høyere utdanning er en studie- og styringsreform. Elementene i reformen skal bygge opp under målet om økt kvalitet i utdanning og forskning. En av målsettingene i reformen var at det skulle bli bedre kontakt mellom student og lærer og bedre veiledning av studentene. Evalueringen viser at så har skjedd. Men det er fremdeles utfordringer på dette området, noe som studentene tydelig har gitt tilbakemeldinger om under høringene. De er fremdeles ikke fornøyd med innholdet i veiledningen og peker på at læringsutbyttet er for svakt. Dette er et av elementene i evalueringen som må følges opp. Samtidig som studentene ikke er fornøyd med læringsutbyttet av veiledningen de får fra sin lærer, uttrykker lærerne at de på grunn av kravet om tettere studentoppfølging ikke får nok sammenhengende tid til forskning. Det kan derfor se ut som om institusjonene har en organisatorisk utfordring med å få til sammenhengende tid både til undervisning, veiledning og forskning. En stor fare i en slik situasjon er at fagmiljøene løser sine behov for sammenhengende tid til forskning ved å reversere de pedagogiske reformene som har funnet sted. Det synes jeg i så fall ville være beklagelig. For selv om studentene ikke er helt fornøyd med læringsutbyttet av sine veiledningstimer, ser vi at det i dag er flere studenter som gjennomfører sine studier på normert tid, enn før reformen, og det er færre som stryker. Det har nok sammenheng med bedre veiledning og oppfølging fra lærer, tror jeg. En annet tydelig konsekvens av reformen og tettere oppfølging av studentene er at de skriver langt mer enn tidligere. En av reformmotstanderne uttrykker da også det i Stavanger Aftenblad allerede ved utgangen av 2003: «Det beste ved kvalitetsreformen er uten tvil at den tvinger norske studenter til å skrive mer enn før. I min studietid kunne en gjerne gå i halvannet eller to år uten å skrive en linje. Nå skrives det lange oppgaver hvert semester.» Det utsagnet er jeg helt enig i, og jeg er overbevist om at det har ført til høyere kvalitet og bedre studiegjennomføring. Et område komiteen uttrykker bekymring for, er manglende bruk av ekstern sensor ved lavere grad. Den bekymringen deles av næringslivet. Komiteen støtter departementets planer om kartlegging av bruken og omfanget av ekstern sensor på lavere grad ved universiteter og høyskoler - dette med tanke på en lovendring som sikrer mer bruk av ekstern sensor. Mindretallet i komiteen fremmer forslag om vurdering av krav om ekstern sensor. En gledelig utvikling er at vi ser en økt grad av samarbeid mellom utdanningsinstitusjonene og næringslivet etter reformen. Dette er svært positivt. Næringslivet gir uttrykk for at de ønsker enda mer samarbeid om utviklingen av praksisdelen ved høyere utdanning. Dette er positivt og gledelig, og vi ser nå miljøer hvor slikt samarbeid har kommet i stand. Som eksempler på dette vil jeg nevne Høgskolen i Buskerud og Kongsberg-miljøet og samarbeidet mellom Høgskolen i Gjøvik og Raufoss-miljøet. Dette er gode eksempler på hvordan internasjonalt ledende bedrifter og utdanningsinstitusjoner får synergieffekt ved å spille på det beste hos hverandre. I komiteinnstillingen har vi da også gitt uttrykk for at vi ønsker at det utvikles tydeligere rapporteringskrav på dette feltet, slik at vi lettere kan måle samarbeidet mellom universiteter og høgskoler og samfunns- og næringsliv. Dette er et viktig område å utvikle med tanke på innovasjon og nyskaping. Et annet område det blir viktig å følge opp i tiden som kommer, er finansieringssystemet. Det har ikke manglet på tilbakemeldinger om at systemet ikke er slik mange ønsker. Evalueringen av Kvalitetsreformen gir ingen gode svar på om systemet fungerer etter intensjonene, og det er derfor godt at statsråden har signalisert at hun vil sette i gang en evaluering av finansieringssystemet i 2009. Da har det forhåpentligvis fått virke i tilstrekkelig lang tid til at vi kan se hva som er bra og mindre bra med systemet som ble innført med reformen i 2003. Det som ikke kan understrekes nok i den sammenhengen, er at finansieringssystemet må virke i samme retning som de overordnede målsettingene i sektoren, der kvalitet i utdanning og forskning er helt sentrale elementer. Kvalitetsreformen har også en klar målsetting om mer internasjonalisering og internasjonalt samarbeid for å fremme kvalitet i norsk høyere utdanning og forskning. Studentutvekslingen har økt etter at reformen ble innført, men det er fremdeles utfordringer for institusjonene når det gjelder å koble student- og forskerutveksling gjennom institusjonelle avtaler som dermed sikrer kvaliteten på utvekslingen. Vi ser fram til at statsråden legger fram en egen stortingsmelding om internasjonalisering i utdanningen. Det vil gi oss muligheter til å komme lenger innenfor dette feltet, noe som er nødvendig for at norsk høyere utdanning og forskning skal utvikle seg slik at vi sikrer høy internasjonal standard. Et område som er en utfordring også etter at Kvalitetsreformen er innført, er antall kvinner i akademia. Særlig gjelder det mangel på kvinner i de høyeste stillingene. Statsråden skal ha stor ros for sine initiativ til å bedre situasjonen på dette området. Senest i Dagsrevyen i går kveld hørte vi statsråd Tora Aasland love å øremerke stillinger til kvinner som ønsker å satse på en akademisk karriere. Det synes jeg er flott, for vi trenger en god kjønnsbalanse innenfor akademia. Komiteen, alle uten representantene fra Fremskrittspartiet, gir da også uttrykk for dette i sine merknader. Blant annet understreker komiteen at det ikke er bare likestillingshensyn som gjør det viktig å rekruttere flere kvinner til forskning. Kunnskapen som etableres gjennom forskning, kan bli mangelfull når det ene kjønnet i så stor grad er underrepresentert som forskere og ikke minst underrepresentert ved de høyere akademiske stillingene. Helt til slutt i innlegget mitt vil jeg si at hovedmålene for Kvalitetsreformen fortsatt er viktige og relevante. De er viktige å holde fast ved når vi nå skal videreutvikle høyere utdanning og forskning i Norge. Men evalueringen av innføringen av Kvalitetsreformen har vist oss at vi har flere store utfordringer for at det høyere utdanningssystemet vårt skal bli enda bedre. Evalueringene som ble gjort under selve innføringen, har gitt oss viktig kunnskap vi kan bruke framover. I så måte er arbeidet som er gjennomført, et eksempel til etterfølgelse også i andre sektorer som gjennomfører store reformer. Evaluering underveis er mer verdifull enn evaluering i ettertid, tror jeg. Atter en gang ros til høyere utdanningssektor, som har gjennomført et stort og godt arbeid! Mindretallet vil fremme sine egne forslag.