Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2010-12-07:
Det er et godt helsebudsjett Stortinget skal behandle i dag. Særlig viktig er det at bevilgningene knyttet til Samhandlingsreformen blir økt til 580 mill. kr. Det er penger som skal gå til kommunesamarbeid, til lokalmedisinske sentre, til forskning og ikke minst til å få mer tidsriktige IKT-løsninger i helsesektoren – løsninger som kan kommunisere på tvers av alle nivåer. Da Stortinget behandlet Samhandlingsreformen, var det stor enighet om at det må satses spesielt på rehabilitering. Det er de regionale helseforetakene som har ansvar for kjøp av tjenester ved private rehabiliterings- og opptreningsinstitusjoner, og foretakene har fått betydelig økning i sine budsjetter til nettopp slike kjøp. Fra 2005 til 2009 har kjøp av spesialistrehabilitering økt fra 995 mill. kr til 1,3 mrd. kr – og det skal brukes minst like mye i år. I tillegg kommer en ekstra bevilgning over helsebudsjettet for 2011 på ca. 31 mill. kr, som er et supplement til hovedbevilgningen. Derfor er det veldig vanskelig å skjønne at opposisjonen insisterer på at regjeringa satser mindre på rehabilitering enn det den forrige regjeringa gjorde. Det er rett og slett ikke sant. For eksempel har Helse Nord i sitt budsjett for 2011 økt sin innsats på kjøp av rehabiliteringsplasser med ca. 15 mill. kr, noe som er stikk i strid med det representanten Bent Høie meldte som svar på mitt spørsmål i replikkordskiftet. Så er det også slik at metodene for rehabilitering er under stadig endring, og dermed også tidsbruken. Det er f.eks. flere nå enn før som har tilbud om dagrehabilitering, og derfor har enkelte rehabiliteringsinstitusjoner færre overnattingsdøgn enn tidligere. Det viktigste er imidlertid at regjeringas politikk betyr at flere har fått – og får – hjelp til rehabilitering og opptrening i spesialistinstitusjoner, ved mestringssentre, distriktsmedisinske sentre, helsehus og også i kommuner, sjøl om det også er riktig at flere nå venter på rehabiliteringstilbud fordi nye grupper nå er kommet med som kan få og ha nytte av rehabilitering, f.eks. kreftpasienter som ikke kunne få det før. Også ordningen Raskere tilbake tilbyr rehabilitering til mennesker som av ulike årsaker er sykmeldt, eller står i fare for å bli det. Det er viktig at vi analyserer de resultatene vi har fra ordningen Raskere tilbake så langt, både det som er positivt, og det som er negativt, med tanke på hvordan vi gjennom en god rehabilitering kan få folk tilbake til hverdagen, og om mulig også tilbake til arbeidslivet. Så skal jeg være enig med opposisjonen i én ting: rehabilitering og habilitering har ikke hatt det fokus i helsesektoren som feltet fortjener. Og det går et stykke tilbake i tid. Den erkjennelsen bør som sådan alle partiene ta inn over seg. Vi trenger mer fokus på kvalitet og kompetanse i rehabiliteringa, og vi trenger mer forskning på hvilke metoder som er de beste. Flere rehabiliteringsaktører har sjøl tatt til orde for at det bør utarbeides sentrale kvalitetsforskrifter for rehabiliteringsfeltet. Det er viktig at vi får til stadig forbedring av den totale rehabiliteringsinnsatsen. Derfor kan det være nyttig å se på hvordan man kan få til de beste tilbudene innenfor rammene av lov om offentlige anskaffelser, og med bruk også av andre virkemidler enn rein anbudskonkurranse. Kjøp ved forhandlinger er et slikt alternativ – et syn som regjeringspartiene merkelig nok står aleine om i budsjettmerknaden, til tross for at opposisjonen, som jo taler varmt for konkurranse når det høver seg sånn, i dag har uttrykt sterk bekymring for at det er noen som må tape i de samme anbudskonkurransene – forstå det den som vil. Vi har ennå et stykke å gå, særlig når det gjelder å få gode og varierte rehabiliteringstilbud i primærhelsetjenesten. Forskning viser at nærhet mellom bruker/pasient og behandlingstilbudene som gis, har god effekt. En styrking av rehabiliteringstilbudene på første- og halvannenlinjenivå kan styrke heile behandlingskjeden på rehabiliteringsfeltet, hvor de ulike nivåene kan samhandle til beste for pasienten. Derfor er det viktig – og helt i tråd med Samhandlingsreformen – at det utvikles rehabiliterings- og habiliteringstilbud som en del av primærhelsetjenesten, f.eks. knyttet til lokalmedisinske sentre. Heldigvis finnes det gode eksempler vi kan lære av. Jeg besøkte nylig Mo i Rana, som i kommunal regi har opprettet Helseparken Rana, som samarbeider med Helgelandssykehuset og tre nabokommuner om å gi befolkninga et godt rehabiliterings- og opptreningstilbud. Dette er et lavterskeltilbud på halvannenlinjenivå. Jeg tror at nettopp slike rehabiliteringssatsinger som dette er veien å gå for å styrke dette feltet i årene framover, og hvor det er et samarbeid mellom spesialist, halvannenlinjetjenesten og kommunene.