Jon Jæger Gåsvatn (Fremskrittspartiet), 2008-11-21:
Meldingen vi behandler her i dag, heter «Kvalitet i skolen». Hva er så kvalitet? Hva er det egentlig vi snakker om? Er det god kvalitet, eller er det dårlig kvalitet? Ønsker vi å heve kvaliteten, eller ønsker vi å senke den? Når ordet kvalitet brukes synonymt med god kvalitet, hva er da egentlig dårlig kvalitet? I teknisk sammenheng bruker vi gjerne betegnelsen «rett» kvalitet, og det forteller oss at det som er levert, er i samsvar med brukerens forventninger. Den korrekte definisjonen i henhold til ISO 9000 er: «Helheten av egenskaper en enhet har og som vedrører dens evne til å tilfredsstille uttalte og underforståtte behov.» Jeg tror dessverre det er lenge til det blir gjennomført en ISO-sertifisering av norsk skole. Men jeg kan forsikre om at det arbeidet som gjøres i forkant av en slik sertifisering, med dokumentasjon og utarbeidelse av rutiner og ikke minst bevisstgjøring av de ansatte, er av uvurderlig betydning i forhold til kvalitet. Stortinget skal nå igjen forholde seg til en melding fra Regjeringen. Jeg hadde forventet noe helt annet. Når vi for første gang på lenge har fått en flertallsregjering, som har makt til å få gjennomført det den ønsker, skulle en tro at forslag til tiltak ville komme som perler på en snor og fortløpende bli satt i kraft. Med unntak av Regjeringens angrep på friskolene har vi sett lite annet enn en videreføring av Kunnskapsløftet. Det er også betegnende for denne Regjeringen at nettopp konkurranseelementet fullstendig er utelatt i denne kvalitetsmeldingen. Konkurranse mellom skoler, det være seg offentlige eller private, sammen med et fritt brukervalg hos elever og foresatte ville etter Fremskrittspartiets oppfatning klart ha vært et kvalitetsfremmende tiltak, men det sier meldingen ikke noe om. Det er mye godt i norsk skole. Det har vi alle vært enige om i mange år. Ja, faktisk trodde vi vel en tid at vi nærmest hadde verdens beste skole. Men så kom PISA- og PIRLS-undersøkelsene og nasjonale prøver og tok fra oss mange illusjoner. Vi ser dessverre at en rekke elever i dag ikke får det læringsutbyttet en burde forvente, og vi ser at det vi får igjen, dessverre ikke står i forhold til de ressursene samfunnet legger inn i skolen. Når vi får avdekket en slik kvalitetssvikt, er jeg vant til at en ser på det som et forbedringspotensial. Men det har kanskje noe med at jeg i mitt arbeid har gått gjennom bevisstgjøringen i forhold til kvalitetssikring, og at jeg har et positivt forhold til at avviksrapportering er et ledd i kvalitetsforbedring og ikke et svarteperspill. Jeg har tidligere fra denne talerstol tatt til orde for at vi her trenger en tilsvarende holdningsendring hos lærere og skoleeiere, men fikk da høre fra regjeringspartiene at det var å mobbe lærerne. Jeg deltok nettopp i en debatt om kunstfag i skolen hvor jeg trakk fram at det var viktig å se det i forhold til at vi scoret dårlig på internasjonale og nasjonale tester. Jeg fikk da høre fra regjeringspartienes representant at Fremskrittspartiet stod for et testtyranni. Med en slik manglende forståelse for hvilke virkemidler som skal til for å bedre kvaliteten, ser jeg ikke lyst på muligheten for å få til den nødvendige forbedringen vi trenger i norsk skole. De som blindt og uten forbehold hyller den offentlige fellesskolen, tar de seg tid til å reflektere over hva vi tilbyr norske skoleelever, eller er det viktigste å presse fram en monopolliknende tilstand? På grunn av svarteperspillet mellom forvaltningsnivåene og et offentlig regnskapsføringsregime som ikke gjenspeiler avskrivninger og nedskrivninger av offentlige investeringer, har vi gjennom en årrekke sett ulike politiske flertall som har skjøvet vedlikehold av undervisningsbygg, helseinstitusjoner og infrastruktur foran seg. Fremskrittspartiet fremmet i trontaledebatten et forslag om å få en oversikt over det offentlige vedlikeholdsetterslepet sammen med tiltak for å komme à jour, men det fikk bare Fremskrittspartiets og Høyres stemmer. Er grunnen at de andre partiene ikke ønsker å se sannheten i øynene? I dag har vi et vedlikeholdsetterslep i norsk skole på 60–70 milliarder kr, og halvparten av norske klasserom, som jeg sa, oppfyller ikke miljøforskriften. Er det virkelig noen som tror at vi kan lykkes vesentlig med kvalitetsforbedringer når lærernes og elevenes arbeidsmiljø er så dårlig? Fremskrittspartiet har vist vilje til å gjøre noe som monner på dette området, men vi blir dessverre stående alene. Opposisjonen har fremmet en rekke forslag om skoleledelse, lærerutdanning, tiltak for å bekjempe bråk og uro osv. – alt i den hensikt å få en bedre kvalitet i skolen. Forslagene har blitt nedstemt i tur og orden. I dagens behandling skal vi igjen ta stilling til en rekke gode forslag fra opposisjonen, men de kommer med vekslende flertall til å lide tilsvarende nederlag. Jeg vil få peke på forslag nr. 8, som omhandler at opplæring i samarbeid mellom skole og hjem skal bli en integrert del av lærerutdanningen. For mange lærere i dag er det en kjempeutfordring å få til den gode dialogen med hjemmet. La meg ta én gruppe. Foreldre med innvandrerbakgrunn har et stort behov for informasjon om hvilke utfordringer barn og unge møter i det norske samfunn. Foreldrene er de viktigste rollemodellene i barns liv, men mange foreldre har liten kunnskap om skolesystemet i Norge, og en del har ingen skolegang fra hjemlandet. Selv om de får 250 timer norsk og 50 timer samfunnskunnskap, er det for lite til å forstå det norske systemet. Samtidig lærer de unge fort og kan mye om systemet. Denne forskjellen i kunnskap bidrar til å undergrave den tradisjonelle foreldreautoriteten, og mange foreldre har følelsen av at de mister kontrollen. Dette er forhold som læreren må ha kunnskaper om og være i stand til å takle, og derfor mener vi at det er viktig at dette blir en del av lærerutdanningen.