Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2013-05-14:
Alle husker hvor de var 11. september 2001. Det angrepet var det verste terrorangrepet i fredstid noensinne. Det var brutalt, og det var umenneskelig. Det forandret vår verden, og så fikk det helt avgjørende konsekvenser for hele tiåret vi har vært igjennom – også i Norge. Vi vedtok ganske raskt en ny og omstridt terrorlov, f.eks. Debatten om religion og ekstremisme hardnet til, nye fiendebilder ble skapt, og etter en opprinnelig bølge med dyp sympati og solidaritet med USA ble verdenssamfunnet dypt splittet som følge av USAs globale krig mot terror. Norge sluttet seg raskt til USAs krig i Afghanistan, og debatten som foranlediget Norges mest omfattende utenlandsoperasjon noensinne, må kunne sies å være noe man ikke kan være særlig stolt av, uansett hvilken holdning man hadde til Norges engasjement på det tidspunktet. Jeg mener at krigen illustrerte en av utfordringene med Norges NATO-medlemskap, fordi en behandlet et brutalt terrorangrep som et uttrykk for en konvensjonell og summarisk form for krigføring ved å bruke NATOs artikkel 5. Jeg tror ikke at jeg tar for hardt i, og jeg tror heller ikke så mange vil være uenig når jeg sier at mange norske politikeres forhold til krigen og den bruken av makt som vi ble med på i 2001, var preget av naivitet og manglende vilje til å sette seg inn i både Afghanistans og krigens virkelighet. Da det omsider ble en stortingsdebatt om Norges deltagelse i desember 2001 – etter press fra Fremskrittspartiet og SV – ble mitt parti nærmest latterliggjort for våre advarsler mot en lang og blodig krig. Når jeg sier det, er det ikke for å si «hva var det jeg sa», men det er en erkjennelse av at alle partier og alle politikere – både de som var for, og de som var imot krigen – har måttet lære mye de siste ti årene. Mye av den kunnskapen burde vi hatt på forhånd. Krigen er vunnet, nå gjenstår å vinne freden, sa Hilde Frafjord Johnson fra Kristelig Folkeparti i desember 2001. Man kunne ikke tatt mer feil enn det. Titusener av mennesker har mistet livet i Afghanistan og Pakistan nå tolv år senere. Store militære ressurser er brukt, og 8 000 modige norske menn og kvinner har tjenestegjort i Afghanistan. La meg først understreke at politisk uenighet om engasjementet i Afghanistan på ingen måte innebærer noe mindre respekt eller heder til alle dem som har tatt den største risikoen og båret en stor byrde for Norge. Det burde være unødvendig å påpeke, men det er nå engang en sånn debatt vi har hatt i Norge. Det synes jeg er synd, for vi har en plikt til å diskutere grundig hvordan, når og hvor vårt demokrati skal benytte sine mest ytterliggående virkemidler. Ti norske soldater har mistet livet for Norge i Afghanistan, om lag 140 har blitt skadd. Vi minnes de falne sammen – og tenker på, og skal ta vare på, de skadde sammen. Det sier seg selv at en krig med et så komplisert og skiftende rasjonale, så omfattende kamphandlinger og over så lang tid må gjennomgås og evalueres grundig. Var det riktig å gå inn? Hva er konsekvensene lokalt, regionalt og for oss selv over tid? Hva har vi gjort rett, og hva har vi gjort galt? Dette er spørsmål som det norske samfunnet har plikt til å søke svar på, og som vi har en plikt til å søke svar på. Der er jeg helt enig med forslagsstillerne. Så er det også sånn at situasjonen i Afghanistan forandrer seg raskt. Jeg synes også forslagsstillerne i Venstre har et godt poeng i at viktig informasjon og læring kan gå tapt. Derfor hadde ikke jeg hatt noe imot om vi hadde startet et slikt arbeid nå. Men jeg registrerer at det er det stor uenighet om i Stortinget, og at det ikke er flertall for et sånt arbeid nå. Jeg vil gi ros til Venstre, og ikke minst fordi Venstre, da de styrte landet, ikke var villige til å ta denne debatten. At de er villige til å gå gjennom den erkjennelsesprosessen nå, synes jeg er veldig positivt, og jeg mener det er veldig bra at både stortingsflertallet og – ikke minst – utenriksministeren så tydelig varsler at det er naturlig å komme tilbake til en helhetlig evaluering av hele innsatsen i Afghanistan. Det kommer også SV til å være en pådriver for. Det kan være ubehagelig for en fredsnasjon som Norge å innse krigens egentlige virkelighet bak talene, pressemeldingene og pressebildene over tolv år. Men det plikter vi å gjøre, både for befolkningen i Afghanistan og for de 8 000 nordmennene og Forsvaret som har tjenestegjort der.