Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2009-11-19:
Denne første delen av debatten viser jo i hvert fall at Arbeiderpartiet og Høyre har én ting til felles, og det er at de begge to velger ihuga EU-motstandere som regjeringspartnere, slik at når Høyre er i regjering med Kristelig Folkeparti og Venstre, er på en måte Høyre lammet i sitt EU-medlemskapsstandpunkt, mens Arbeiderpartiet velger tilsvarende i sitt samarbeid med Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Men la meg først få takke utenriksministeren for en grundig og god redegjørelse om viktige EU- og EØS-saker. Jeg setter pris på utenriksministerens understrekning flere ganger i redegjørelsen om viktigheten av at norsk utenrikspolitikk er forankret i et bredt flertall i Stortinget. Fremskrittspartiet utgjør en fjerdedel av Stortinget og er nødvendig for en slik bredde. Men vi kan slå fast at vi i Fremskrittspartiet i hovedsak deler utenriksministerens synspunkter. Norge er avhengig av Europa, men Europa er nok ikke fullt så avhengig av Norge som vi ofte tenker oss. Folketallet i de 27 EU-landene ser ut til å passere 500 millioner omtrent samtidig med at folketallet i Norge passerer 5 millioner. La meg få begynne med det viktigste, EØS-avtalen. Uten medlemskap i EU er EØS-avtalen og Schengen-samarbeidet av uvurderlig betydning for norsk økonomi, sikkerhet og samarbeid med det øvrige Europa. To av de tre regjeringspartiene har gått til valg på å si opp hele EØS-avtalen, men vi kan konstatere at Arbeiderpartiet her fullstendig har overkjørt Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, heldigvis. Det er bra, for i Fremskrittspartiet mener vi at det ikke bare er viktig å ha en EØS-avtale, men den bør videreutvikles, forbedres og utvides. Jeg slutter meg til utenriksministerens vurdering av at en videreføring av EØS-avtalen vil være naturlig selv om Island blir medlem av EU, hvilket det ikke tyder på foreløpig – vi står da i en situasjon hvor Liechtenstein blir vår eneste medpart i EØS-samarbeidet med EU. Det er viktig å modernisere EØS-avtalen. Med Lisboa-avtalen i kraft vil det oppstå et sprik mellom EØS-avtalen og den traktat som EU-samarbeidet bygger på. Dette kan skape både praktiske og juridiske problemer som vil kunne ramme Norge både når det gjelder næringsliv og enkeltpersoner. Vi kan ikke forvente at EU vil påta seg jobben med å oppdatere EØS-avtalen. Den jobben må i hovedsak gjøres av Norge. Dette er en prosess som må komme i gang snarest mulig. Island er rammet av en bankkrise som ikke helt og fullt har sammenheng med den internasjonale, verdensomspennende finanskrisen. Islands sammenbrudd ville nok ha kommet uansett. Det er stor oppmerksomhet rundt de nordiske landenes hjelp til Island. Utenriksministeren sa i sin redegjørelse tirsdag at de nordiske landene i år har underskrevet – og jeg gjentar underskrevet – låneavtaler med Island for et samlet lånebeløp på ca. 1,8 milliarder euro, hvorav den norske andelen er 480 mill. euro. Men det hersker uklarhet om hvordan denne låneavtalen er blitt håndtert fra norsk side. Gjennom media har vi forstått det slik at lånene ikke blir utbetalt før det er gitt et slags klarsignal fra Det internasjonale valutafondet, IMF. Forutsetningen for utbetalingen skulle være at den islandske staten skulle påta seg ansvaret for britiske og nederlandske kunders tap på kundeforhold i islandske banker. Først da skulle den såkalte Icesave-avtalen tre i kraft. Og mandag denne uken kom det ifølge ABC Nyheter meldinger om at den islandske sentralbanken derfor fremdeles ikke har mottatt pengene fra Norge. Samtidig kom det klar beskjed fra direktøren i IMF, Dominique Strauss-Kahn, om at det ikke var nødvendig med en slik ansvarsovertakelse. Han opplyste at IMF allerede har utbetalt sin del av kriselånspakken, som skal bestå av de nordiske landenes bidrag og IMFs bidrag. Dette skaper uklarhet. Når statssekretæren i Finansdepartementet, Roger Schjerva, i går antydet at Strauss-Kahn tar feil, gjør ikke det situasjonen noe enklere. Det vil derfor være betryggende om utenriksministeren kunne benytte den anledningen han har her i dag, til å klargjøre følgende: Har Norge utbetalt sin del av kriselånet til Island? I tilfelle dette ikke er gjort: Hvorfor ikke? Og hvilken rolle har IMF spilt i denne forbindelse? Det er også svært positivt at Norge er blant de viktigste bidragsyterne når det gjelder hjelp til Latvia. Fremskrittspartiet er enig i at økonomisk hjelp og lån som følge av finanskrisen bør konsentreres om våre nærmeste naboland. For Baltikum er det viktig å bli tatt inn i det nordiske samarbeidet, spesielt her. Dette representerer en viktig trygghet for Estland, Latvia og Litauen sammen med landenes medlemskap i NATO og EU. Så over til klima. Det er nok her Fremskrittspartiet og Regjeringen er mest uenige. Men det virker som om Fremskrittspartiet og Regjeringen i hvert fall er enige om noe i klimapolitikken, f.eks. at det er uklokt av Norge å sette mål eller krav som gir norsk næringsliv vesentlig strengere betingelser enn de krav og betingelser som tilsvarende gjelder og skal gjelde for bedrifter i EU. Det må være like objektive konkurransevilkår mellom bedrifter i EU og i Norge. Det er likevel viktig å avklare mulige konsekvenser for handelsregelverket av ulike tiltak som vil følge av en fremtidig klimaavtale. I tillegg vil Fremskrittspartiet anbefale at varer som er lovlig omsettelige i EU, også skal kunne eksporteres til og selges i Norge. Til slutt: Utenriksministeren har ikke ertet på seg Fremskrittspartiet med sin europaredegjørelse, snarere tvert imot. Noen av oss har rett og slett tatt seg bryet med å lese partiprogrammene til de to minste regjeringspartiene, og vi kan konstatere at Fremskrittspartiet faktisk står nærmere Regjeringens EU-politikk enn Arbeiderpartiets to samarbeidspartier gjør. Det skal vi være glade for, for det er bra for Norge.