trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Elise Waagen (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
For Arbeiderpartiet er det uaktuelt å rokke ved kvinners rett til selvbestemt abort, uansett hvor mange barn man har i magen. Som representanten også sier, skal nå disse kvinnene dras inn for en nemnd. Vi har etter hvert ganske mye forskning på hva disse nemndene gjør med kvinner som er i en krisepreget situasjon. Det er uverdig. Høyreregjeringen har også gitt Kristelig Folkeparti vetorett i saker som omhandler bioteknologi, i innbytte mot regjeringsmakt. Da undrer jeg meg på: Er livreddende kunnskap som vi kunne fått gjennom tidlig ultralyd, eller det reelle flertallet som faktisk ligger i Stortinget for eggdonasjon, også eksempler på saker som kun er satt på pause?
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2019-01-30:
Tross flertallsregjering er det tydelig at den solbergske parlamentarismen skal få leve videre. I løpet av 24 timer har Venstre sådd tvil om de støtter regjeringens abortpolitikk. Representanten Abid Q. Raja har selv sådd tvil om han støtter regjeringens skattepolitikk for frivillighet og frynsegoder, og Breivik sa i replikkordskiftet i stad – eller han sådde i hvert fall tvil om det – at han støtter regjeringens politikk for olje og gass og leterefusjonsordningen. Men nok om det. Spørsmålet er, til Venstres representant, som snakker høyt og tydelig om klimamål – men klimatiltak snakkes det ikke så mye om: Kan vi forvente at Venstre vil sørge for å få på plass et CO2-fond for næringstransport før 1. januar 2020?
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2019-01-30:
Jeg hører hva representanten sier, men da jeg hørte NHOs direktør i Politisk kvarter i går, virket det ikke på meg som det var noen snarlig løsning på gang. Vi har vel hele tiden trodd at det var forhandlinger på gang, men det sies nå at det er samtaler. Nok om det. Venstres representant snakket også om små og mellomstore bedrifter i distriktene. Norsk skog har lang tradisjon og historie som bruksskog. Stortingsflertallet har bestemt å igangsette kartlegging av potensielle områder for vern. 10 pst. skal vernes, ifølge regjeringserklæringen. Det gjelder bl.a. i Hattfjelldal i Nordland, der sponplatefabrikken Arbor er hjørnesteinsbedrift. Fabrikken ligger praktisk talt midt i skogen og lever av foredlet skog til bygningsmaterialer – klimavennlig som bare det. Likevel er det nå nedskjæringer og oppsigelser på gang fordi skogen rundt er vernet eller båndlagt. Hvordan mener Venstre dette rimer med å satse på klimavennlige og kortreiste produkter, næringsutvikling i distriktene og målet om å støtte opp om små og mellomstore bedrifter?
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2019-01-30:
Bruk av skog er helt avgjørende for å nå klimamålene våre, og da kan vi ikke verne oss ut av den problemstillingen. Derfor er den saken viktig. Men for å gå litt videre når det gjelder skogen: Før jul inngikk regjeringen en avtale med EU om felles klimamål. I den ligger det også felles regneregler for bruk av skog. Norge har et stort potensial for å avvikle mer skog enn vi gjør i dag, men regjeringen har også her klart å skape stor usikkerhet knyttet til den såkalte referansebanen som de skal melde inn til EU. Det skulle vært gjort før nyttår; nå er det skutt ut i tid. Da er spørsmålet til Venstre: Er man enig i at bruk av skog bør telle positivt i klimaregnskapet gjennom aktivt og bærekraftig skogbruk, og vil Venstre sørge for at Norge melder inn og kjemper for gjennomslag for den referansebanen som gir grunnlag for størst mulig økt utnyttelse av norske skogressurser i klimasammenheng?
Ole André Myhrvold (Senterpartiet), 2019-01-30:
De siste ukene har jeg hatt gleden av å besøke flere store hjørnesteinsbedrifter som vil være viktige for industriomstillingen vi skal igjennom for å nå klimamålene våre. Det er bl.a. store treforedlingsbedrifter i Østfold, Borregaard og Norske Skog Saugbrugs. Særlig sistnevnte har vært igjennom en krevende tid etter omfattende omstilling, konkurs i morkonsern, et fallende papirmarked, dårlig infrastruktur på vei og bane og det faktum at fabrikken starter 80 mill. kr bak sine konkurrenter fordi den ikke får CO 2 -kompensasjon. Tradisjonelt har norsk kraftkrevende industri, som aluminiumsindustrien, gjødselindustrien og treindustrien, nytt godt av billig norsk, ren vannkraft. I dag er det, som det tidligere er sagt, under bygging to nye utenlandskabler til Tyskland og Storbritannia i regi av Statnett. Signalet vi får fra den kraftkrevende industrien, er at dette er prisdrivende og svekker konkurranseevnen til norsk eksportindustri. Samtidig pågår det konsesjonsbehandling av en ny norsk privat eksportkabel til utlandet, den såkalte NorthConnect. Utbyggerne av NorthConnct anslår at det vil påvirke strømprisene negativt med 0,7–1,7 øre per kilowattime. For Saugbrugs, som allerede starter 80 mill. kr bak sine konkurrenter, utgjør det ytterligere 10 mill. kr rett inn på bunnlinjen. Vi er altså i ferd med å ta knekken på den industrien som skal være framtiden i det grønne skiftet, og det før vi har kommet skikkelig i gang. Hvis vi vil ha norsk industri på norske hender – i Norge – må vi ha et helt annet politisk fokus framover. Vi må, som alle vet, sørge for trygge og forutsigbare rammevilkår, tuftet på en helhetlig økonomisk tilnærming. Norske Skog Saugbrugs er et veldig godt eksempel på at det ikke er nok politisk fokus på hva som skal til for å lykkes med norsk industri i framtiden, og at byrden av et enkeltvedtak kan bli for mye – og rett og slett knekke industrien. Da kan jeg love at det blir vanskelig å gjenreise den. Det eneste rette i den nåværende situasjonen er å stille konsesjonsbehandlingen av NorthConnect i bero. Vi vet at kablene driver strømprisen opp, og vi vet at en ny kabel vil bidra ytterligere. Det eneste logiske da, om man ikke bevisst holder norske strømforbrukere og ikke minst industrien for narr, er å stanse konsesjonsbehandlingen med øyeblikkelig virkning, inntil man har fått erfaring med dem man allerede har vedtatt. Bare sånn kan vi sørge for at norske forbrukere blir tatt på alvor, og at norsk industri får de konkurransevilkårene den fortjener, og den forutsigbarheten som må til.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
I programmet til Venstre står det: «Venstre vil legge til rette for at flere velger å reise kollektivt.» Et av tiltakene som nevnes der, er å avvikle tilskuddsordningen for bompengeprosjekter. Det står noe om dette i regjeringserklæringen, men den skal ikke avvikles – den skal dobles. I tillegg skal det gis skattefritak for å kjøre fossilbil til jobb. Da skulle en kanskje tro at Venstre fikk et tillegg som ga noe til dem som velger å la bilen stå, men jeg klarer ikke å finne det i regjeringserklæringen. Hvorfor går ikke regjeringa inn for å innføre tiltak for å gjøre det billigere å reise kollektivt til jobb, i stedet for å bruke 1 mrd. kr ekstra på å gjøre det billigere å kjøre bil til jobben? Hvordan kan dette tiltaket bidra til å nå målene om mindre bilkjøring og færre fossilbiler på veiene?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
Jeg takker for svaret, og jeg vil følge det opp litt videre. Nå er jo Venstre på en måte det grønne alibiet på borgerlig side i den Høyre- og Fremskrittsparti-dominerte regjeringa. Jeg har forsøkt å gå gjennom denne plattformen med grønn lupe, men jeg klarer altså ikke å finne noen konkrete nye tiltak – Venstre henviser til noen gamle – noen som helst signatur på klima og miljø som Venstre står bak, og kan sole seg i glansen av. Derimot har Venstre her i salen konsekvent stemt imot mange forslag som SV har reist, om gods, om pilotprosjekt for hydrogentog, om å utrede autonome nullutslippsferger i stedet for disse idiotiske – unnskyld uttrykket – fjordkryssingene med alle slags rare teknologiske løsninger som er både miljømessig og økonomisk forkastelige. Hvorfor har ikke Venstre klart å finne noen innfallsvinkler til å kunne støtte noen av disse forslagene?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
Jeg hadde en interpellasjon til statsråden 27. november i fjor med spørsmål om hun så at den liberaliseringen som hadde skjedd i utbygginger gjennom grep i innsigelsesinstituttet, førte til mer nedbygging av natur og dyrket mark. Jeg fikk ikke noe klart svar, men hun lente seg på lokale vedtak i kommunene. Nå viser det seg at Riksrevisjonen setter spørsmålstegn ved praksisen. I en rapport fra 15. januar i år sies det rett ut at det er en risiko for at hensyn til jordvern, naturmangfold, strandsone og annet ikke ivaretas godt nok. Synes statsråden at en sånn advarsel er alvorlig, og hvis ja – hva vil hun gjøre for å tilfredsstille Riksrevisjonen i denne saken og kanskje berolige meg og de andre som er opptatt av nedbygging av norsk natur?
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
Det er ganske utrolig, men Siv Jensen og samferdselsminister Dale, begge fra Fremskrittspartiet, og jeg mener det samme – om én ting: God infrastruktur og transport er viktig for landet. Men så er enigheten slutt. Siv Jensen brukte det meste av sin tid, da plattforma ble presentert, på å nevne privatbilen – den individuelle friheten – og trakk fram den stakkars privatbilistens kår. Det er også disse tankene som har seiret så det holder i regjeringsplattforma. De skal doble posten til bompengestøtte, de skal gi skattefritak for bompengeutgifter til fossilbiler, de skal ha større budsjetter for å bygge motorveier, og sjølsagt skal det åpnes for 120 km/t – alt på bekostning av miljø og klima. Samtidig er det ingen belønning til dem som lar bilen stå. Det er ingen nye konkrete tiltak for å øke kollektivdelen og for å stimulere sykkel og gange – ingen nye, bare generelle formuleringer. De vil bygge motorveiene før jernbaneopprustningen mange steder der det går parallelt, i beste fall samtidig. Uansett: Grunnlaget for passasjerveksten på jernbanen blir svekket. Intercityutbyggingen utsettes i minst to år i forhold til NTP. Klarer noen representanter å finne en eneste Fremskrittsparti-tilhenger i noen av de store miljøorganisasjonene? Det lurer jeg på – i miljøer som er opptatt av framtida, klodens klima og tap av natur. Hvordan kan Venstre leve med dette? Det spør jeg meg sjøl om. Vi ser at den Høyre–Fremskrittsparti-dominerte regjeringa lar de overhengende klimaproblemene løse seg på en utrolig snedig måte. De bare setter ambisjonene opp, noen prosent, og så skyver de alt ansvaret fram til 2030. Da er de flinke. Men det er jo flere stortingsperioder til. De tar ingen sterke grep for utslippskutt her og nå, og de gir rett og slett opp 2020-målene. Derimot er det et annet felt innen transportsektoren der det ikke er handlingslammelse, og det gjelder privatisering og anbudsutsettelser. Der er de dyktige. Jernbanereformen, oppsplitting av ansvar, konkurranseutsetting og det ryktebefengte engelske selskapet Go-Ahead på norske skinner kan være stikkord for dette. Og aldri nevnes arbeidsfolks kår i disse omleggingene – aldri. Det er det vi som må bringe på banen hver eneste gang. Samtidig som motorveiene bygges, strupes gods på bane. Den enorme veksten i godstransport skjer på gummidekk, ikke på skinner. Det tas altså ingen store, raske grep som skal sikre transportørene på jernbanen lønnsomhet. De stemmer imot SVs forslag om dette hver eneste gang. Men vi skal hamre videre.
Arne Nævra (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
Jeg har sittet i salen og på kontoret og fulgt med i denne debatten, og jeg vil nok si at for dem som følger med så lenge som til nå, og som har fulgt med på streamingen, må det fortone seg som en litt underlig og vanskelig debatt. Hvordan skal de skille mellom posisjon og opposisjon? Jo, de kan finne noen fellesnevnere, tror jeg: Regjeringspartiene skjønnmaler, opposisjonen svartmaler, kanskje – eller ikke det? Det kommer kanskje an på hva man legger vekt på i samfunnet, og hva man har gjort i så måte. Hvis man tar det utgangspunkt som Høyre- og Fremskrittsparti-talerne har, går det jo kjempebra, jeg er enig i det. Vi snakker om at Norge går så det suser, at næringslivet trives, at veksten øker, at folk er lykkelige – verdens lykkeligste land nesten. Det produseres og eksporteres olje, gass og laks som aldri før – det stemmer dette. Til og med infrastrukturen bygges opp: mer til samferdsel, og vi kan bevege oss lettere i dette landet. Men hvis en skulle ha en ideologi som setter rettferdighet i sentrum, både nå i dag og i framtida, og hvis en vil legge vekt på mindre forskjeller og bedre miljø, vil vi stille litt andre spørsmål: Hvem kommer veksten til gode? Hvem er det skatteletten skal gis til? På hvilken måte produseres det? Hva slags produkter produseres? Hva slags vekst skal vi ha? Hva slags transport skal vi ha? Det er sånne spørsmål som skiller disse to blokkene i store trekk. Det er ikke noe problem å være enig i at det går så det suser i dette landet, i hvert fall for eliten, ja, for mellomsjiktet også kanskje – om man ikke tenker på dem som har det aller vanskeligst, de som ikke har kommet inn på boligmarkedet, f.eks., eller de som har fått smålige nedskjæringer, eller hvis en kniper igjen øynene for framtida. Det er dette som viser forskjellene: hva slags verdier vi vil ha, hva vi vil legge vekt på – om vi bare vil ha økonomisk vekst, bare vil produsere mer, bare komme oss fortere fram med bil, ikke tenke så mye på fordelene eller på å fordele verdiene, kanskje? Da er alt topp, da er det flott, da. Da er jeg enig med f.eks. representantene Trellevik og Schou fra Høyre. De rosemalte utviklingen under Høyre- og Fremskrittsparti-styret. Men det er noen av oss som stiller disse spørsmålene om framtida, om truslene mot naturen, klimaet og menneskeheten, om trusselen mot sosial rettferdighet, solidaritet og den nordiske modellen, som vi er bekymret for. Gjennom stadig økt konkurranse, sentralisering og privatisering skjer det viktige endringer, og det skjer veldig fort. Det som bekymrer meg mest, er ikke at skatteprofilen er blitt endret, den kan endres med et regjeringsskifte, men privatiseringen, en del av de strukturelle endringene, bekymrer meg. Vi skal prøve å endre det om et par års tid.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Først vil jeg gratulere representanten Grøvan som nyvalgt parlamentarisk leder i Kristelig Folkeparti og med Kristelig Folkepartis inntreden i regjeringen. Man kunne forvente at en regjeringsutvidelse med Kristelig Folkeparti ville flytte politikken nærmere sentrum. Derfor er det overraskende og skuffende at Kristelig Folkeparti sikrer flertall for en storstilt privatisering i helse- og omsorgssektoren. Høyreregjeringen sier i Granavolden-plattformen at de vil kopiere en fritt brukervalgordning i kommunene, etter modell fra Sverige, innført av den nyliberale Reinfeldt-regjeringen. Etter en enkel godkjenningsprosess vil firmaer få rett til å tilby f.eks. hjemmetjenester. Tilbyderne kan på kort varsel trekke seg, eller gå konkurs, og da må kundene deres finne seg en ny leverandør, eller så må den kommunale tjenesten overta. I Sverige skilles det ikke mellom kommersielle og ideelle aktører. Mitt spørsmål til representanten Grøvan er hva Kristelig Folkeparti ønsker å oppnå med innføring av svensk modell i norske helse- og omsorgstjenester.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Ja, i eldrepolitikken har jo Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti funnet sammen i mange viktige saker det siste halvannet året. Vi har fått styrking av dagtilbud for mennesker med demens, vi har fått flertall for ernæringsstrategi for eldre, vi har sørget for at man fortsatt får tilskudd til rehabilitering av sykehjem, og vi har også stått sammen om at statlig finansiering ikke er veien å gå for å sikre best mulig eldreomsorg ute i kommunene. Nå har Kristelig Folkeparti gått med på å utvide forsøket med statlig finansiering av eldreomsorgen. Mitt spørsmål til Grøvan er om han har mistet tilliten til at kommunene er best egnet til å sørge for gode tjenester til sine innbyggere.
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
For noen av kommunene er det slik at de har kommet fram til at eiendomsskatt er nødvendig for å finansiere nettopp eldreomsorgen. Nå settes det jo et tak på hvor mye kommunene kan ta inn, som er lavere enn det man har hatt tidligere. En god eldreomsorg er avhengig av en god kommuneøkonomi, derfor har Arbeiderpartiet betraktelig mer til nettopp kommunene i vårt alternative statsbudsjett. Hvordan vil Kristelig Folkeparti kompensere kommunene for de tapte inntektene de nå får, som følge av senket tak på eiendomsskatt? Hva skal Kristelig Folkeparti gjøre for at de kommunene fortsatt kan levere like god eldreomsorg?
Tuva Moflag (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Sjelden har vel tvillinger vært så langt framme i den politiske debatten som under oppseilingen av den borgerlige flerlingregjeringen. I 2014 fikk jeg tvillinger selv. Til å begynne med var det en litt tung beskjed å fordøye. Etter en prematur fødsel med andremann var jeg veldig usikker på om vi skulle ta sjansen på å få flere barn i det hele tatt. Nå kom nummer tre og fire. Hvordan skulle det gå? Ville de bli født altfor tidlig? Hadde vi egentlig nok kapasitet til å følge opp dobbelt så mange barn – og særlig hvis vi fikk ekstremt premature tvillinger? Heldigvis hadde vi god nok økonomi til å bære innkjøp av mye nytt utstyr, minibuss og en ombygging av gangen for i det hele tatt å komme inn med tvillingvogna. For en håndfull kvinner hvert år blir disse bekymringene, som jeg kjenner meg godt igjen i, for store til at de klarer å gjennomføre et tvillingsvangerskap. Om lag tusen kvinner bærer fram tvillinger hvert år. Åtte kvinner valgte å ta bort en av tvillingene i 2018 – åtte av tusen. La disse kvinnene få ta dette valget selv. Representanten Ørmen Johnsen sa tidligere i dag at «din stemme skal høres i saker som berører deg». Jeg skulle ønske regjeringen heller ville bidra til å redde tvillinger gjennom tidlig ultralyd enn å gå løs på kvinners selvbestemmelse. Hvert år er det tvillinger som dør eller blir sterkt skadet i mors mage fordi de rammes av tvilling-tvillingtransfusjonssyndrom, TTTS. Når tvillinger som deler morkake, får TTTS, skjer det en blodoverføring fra den ene til den andre tvillingen. I verste fall kan begge dø. For å redde disse tvillingene må vi ha tidlig ultralyd. Oppdages dette ved ordinær ultralyd, er det for sent. Inngrepet som sikrer tvillingene hver sin del av morkaken, må utføres før uke 18. Denne regjeringen må slutte å skyve tvillinger foran seg i spørsmålet om abort når de ikke vil bidra til å redde tvillinger gjennom tidlig ultralyd til alle. Statsråd Skei Grande sa i replikkordskiftet at tidlig ultralyd ikke skal være forbudt. Nei, men det forbeholdes dem som har råd til å benytte seg av private tilbud – nok et eksempel på at denne flerlingregjeringen øker forskjellene mellom folk.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
Gratulerer med jobben! Det var eit fint innlegg om verdiane til Kristeleg Folkeparti, men eg kan ikkje sjå at dei gjennomsyrer regjeringsplattforma, og spesielt tenkjer eg på det som står om konkurranseutsetjing og marknadsretting av offentleg sektor. Det synest som om Høgre og Framstegspartiet med Kristeleg Folkeparti i regjering kan skru opp takta for auka privatisering av helsevesenet vårt. Fritt behandlingsval skal utvidast, fritt brukarval skal innførast i kommunane, og private tilbydarar skal konkurrera om å levera offentleg finansierte helsetenester. Ein slik politikk vil ikkje berre svekkja det felles, offentlege helsevesenet vårt, men det vil òg skvisa ut dei ideelle. Dette er ikkje det Kristeleg Folkeparti som eg kjenner. Korleis kjennest det å vinna fram med enkeltsaker, men tapa kampen om det viktigaste: dei verdiane som skal leggjast til grunn for den politiske retninga som skal førast i landet vårt?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
Eg trudde Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet var einige om at vi ville ha private ideelle tilbydarar. Det som gjennomsyrer regjeringsplattforma, er at det skal vera konkurranse mellom private og offentlege, og da skil ein ikkje mellom private kommersielle og ideelle. Eg er sterkt bekymra for delen til dei ideelle her, trass i andre gode formuleringar om dei ideelle. Eit anna punkt i regjeringsplattforma gjeld alkoholpolitikken, der eg vart overraska over at Framstegspartiet fekk vinna fram. Stortingsvedtaket om å stramma inn på taxfree-kvoten vert oppheva. Vinmonopolet får ha ope éin time lenger på laurdag ettermiddag – det vil klart føra til auka forbruk. Korleis kan Kristeleg Folkeparti forsvara for kjerneveljarane sine at dei støttar ein politikk for privatisering av det offentlege helsevesenet vårt og ei liberalisering av alkoholpolitikken?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
I den politiske plattforma for fleirtalspartia står det at «Nasjonal helse- og sykehusplan skal inneholde en gjennomgang av de prehospitale tjenestene og en helhetlig beskrivelse av investeringsplanen for sykehusene», pluss at det er eit punkt om å «sikre stedlig ledelse i sykehusene». Dette høyrest jo veldig bra ut, men spørsmålet mitt er om det er noko nytt i dette. Betyr ein gjennomgang av dei prehospitale tenestene at det ikkje vil verta lagt fram ei stortingsmelding, slik Stortinget har vedtatt i haust? Betyr ei beskriving av investeringsplanen for sjukehusa noko nytt i forhold til førre nasjonale helse- og sjukehusplan, eller vert det på same måten? Betyr punktet om stadleg leiing noko nytt i forhold til i dag, eller vert det opp til helseføretaka – som i dag – å bestemma korleis leiinga skal organiserast?
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
Det er i alle fall usikkert om ein vil koma til Stortinget med ei stortingsmelding om prehospitale tenester, og det synest eg faktisk at statsråden kunne svart ja eller nei på, for det er heilt sikkert drøfta – vil eg anta. Så vil eg òg be om svar på dette med investeringsplan som eit punkt, som eg spurde om. Kva betyr det eigentleg? Vert det ei beskriving sånn som i førre nasjonale helse- og sjukehusplan, der Stortinget eigentleg ikkje er inne og har nokon påverknad? Og når det gjeld stadleg leiing, er det akkurat sånn som i dag? Er det noko nytt i desse punkta opp mot gjeldande politikk, som har vore nedfelt sidan førre nasjonale helse- og sjukehusplan, vil eg gjerne ha det fram. Viss det er sånn som i dag, vil eg gjerne at statsråden seier det, for det er faktisk ein del ute i Helse-Noreg som lurer på kva dette faktisk betyr.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
I plattforma står det òg at ein skal levera ein sjukehusplan som skal ha vekt på bl.a. psykisk helse, det er varsla før. Samtidig som dette skjer, er det i fleire føretak stor bekymring for at det er planar for ei nedbygging av tilbod innan psykisk helse, særleg da nedbygging av døgnkapasitet, døgnbehandling, både i barne- og ungdomspsykiatrien og elles ved DPS-ar og andre stader. Spørsmålet mitt er: Synest ikkje statsråden at det er urimeleg at dette skjer no, altså nedbygging av sengekapasitet ved DPS i BUP? Det er eit halvt år til det skal koma ein nasjonal helse- og sjukehusplan med hovudvekt på psykisk helse.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
Den politiske plattforma frå regjeringspartia viser ei tydeleg retning for privatisering og sentralisering av vårt offentlege helsevesen. I januar i fjor kom Hjelmeng-utvalet sin rapport om tiltak for å gi like konkurransevilkår for offentlege og private aktørar, og dette er følgt godt opp i Granavolden-plattforma, som står fram som ein rein privatiseringsplan for velferdssektoren. Ei fritt brukarval-ordning skal greiast ut for kommunane etter modell frå Sverige. Fritt behandlingsval på sjukehus skal utvidast. Begge delar betyr ei sterk privatisering og svekking av vårt offentlege helsevesen. For den nye regjeringa er det tydelegvis ingen forskjell på det å produsera velferdstenester og det å produsera andre varer og tenester. Denne konkurransepolitikken er dessverre òg ei god oppskrift på korleis skvisa ut dei ideelle tilbydarane. Ein reduserer norske kommunar til marknadsaktørar som skal konkurrera med private om å tilby helse- og omsorgstenester til innbyggjarane, betalt av staten. Men er velferdstenester verkeleg butikk? Vil vi ha eit helsevesen som behandlar diagnosar, eller eit som behandlar menneske? Norsk offentleg helseteneste treng ikkje meir konkurransepolitikk og meir privatisering. Ho treng ei leiing og ei tillitsreform der ein satsar på folka i førstelinjetenesta. Dette er Senterpartiet sitt alternativ for fornying og styrking av offentleg sektor. Norske pasientar spør ikkje etter å få velja mellom fleire private tilbydarar; dei spør etter gode offentlege tenester i nærleiken av der dei bur. Dei vil ha nærleik til akuttilbod, til ambulanse og lokalsjukehus, og dei krev kvalitet i dette tilbodet. Det er det fullt mogleg å få til, men da må regjeringa flytta fokuset frå konkurranse og privatisering til å satsa på det offentlege helsevesenet. Norsk helsevesen er bygd på tillit. Sjukehusstreiken i 2016 var ein vekkjar. Han avdekte ei tillitskrise i norsk helsevesen. Derfor burde det bekymra regjeringa at norske sjukehus i dag er organiserte og leia på ein måte som ikkje tar fagfolk på alvor. Men helseføretaksmodellen vert likevel verna i regjeringsplattforma, sjølv om tre av fire regjeringsparti er imot han. Kristeleg Folkeparti, Venstre og Framstegspartiet burde ha sørgt for at regjeringa la fram ei plattform der sjukehus vart lagde inn under offentleg forvalting og folkevalt styre, der det vert innført reell stadleg leiing ved alle sjukehus, slik at alle tilsette kunne vita kven som var deira nærmaste sjef. Det er slik at det offentlege helsevesenet toler konkurranse, men det dei ikkje toler, er ei regjering som meiner at helseteneste er butikk, og som har som øvste målsetjing å gjera offentleg sektor om til ein marknad. Ein slik konkurransepolitikk går ut over dei som helsevesenet er til for, nemleg pasientane.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2019-01-30:
I regjeringsplattforma står det: ««Pasientens helsetjeneste» betyr at kvaliteten på behandlingen skal være høy, ventetiden så kort som mulig og at pasienten skal bli hørt i alle deler av helsetjenesten.» Vidare står det: «Gjennom en oppdatert nasjonal helseplan skal de overordnede prioriteringene for helsetjenestene gis, samtidig som det enkelte sykehus gis handlingsrom og fleksibilitet slik at behandlingen kan bli best mulig. Regjeringen vil jobbe for et helhetlig og trygt fødetilbud i små og store sykehus.» Dette høyrest jo veldig flott ut. Problemet er ikkje det som står der; problemet er at situasjonen der ute, i tenestene, viser ei heilt anna verkelegheit. For eksempel i Møre og Romsdal held føretaket no på å demontera pasientens helseteneste. Der skal døgnbehandlinga på Sjøholt DPS leggjast ned, fødeavdelinga i Kristiansund skal leggjast ned allereie til våren, og opp mot 30 rehabiliteringssenger skal fjernast. Folk er fortvila over at helseføretaket skal spara pengar for å klara å investera i nytt sjukehus, og at opp mot 200 årsverk skal vekk. Er det verkeleg dette som er pasientens helseteneste? Pasientar står no med faklar i hendene i alle byar i Møre og Romsdal og protesterer mot pasientens helseteneste. Og ikkje berre i Møre og Romsdal; i Valdres kjempar dei òg for sitt DPS og mot nedbygging av sengene i psykiatrien. Den 12. februar kjem faklane til Karl Johan. Da skal det vera fakkeltog mot nedlegging av Noregs største akuttsjukehus, Ullevål. For å seia det forsiktig: Det vert eit krevjande sjukehus for dei nye regjeringspartia. Senterpartiet vil sørgja for at demontering og sentralisering av akuttilbod og psykisk helsevern vert ei sak for Stortinget, slik at ingen her kan gøyma seg bak helseføretaka, men må stå fram og ta ansvar for det som skjer der ute. Senterpartiet vert i debatten skulda for å svartmåla og at vi lurar folk. Eg seier: Hadde det berre vore så vel. Men vi ser ei anna verkelegheit. Vi er på sporet av noko nytt, for ein annan politikk. Eg vil avslutta innlegget mitt med å låna orda til Kate Næss, frå diktet På sporet: «Vi er på sporet etter en ny og bedre virkelighet som skal finnes ikke så langt herfra Den ligger forhåpentlig i nærheten av det hjertet forstår»
Sheida Sangtarash (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
De siste dagene har vi fått innblikk i en opptelling som er gjort på St. Olavs hospital. Vi vet nå at det store flertallet av de svært få fosterreduksjonene i Norge gjelder kvinner som har reist til utlandet for å få hjelp med å bli gravid. Bakgrunnen for det er en praksis med fertilitetsbehandling der det innsettes flere egg. Det er ikke praksisen i Norge, i fertilitetsbehandlingen her. Så jeg lurer på: Har Kristelig Folkeparti sympati for kvinner som er ufrivillig barnløse og drar til utlandet? Og, sett i et forebyggende perspektiv, er det ikke mer logisk å tillate eggdonasjon og fertilitetsbehandling av enslige kvinner i Norge?
Sheida Sangtarash (Sosialistisk Venstreparti), 2019-01-30:
Jeg har vokst opp med en forestilling om at dersom kvinner får makt, styrkes kvinners selvbestemmelse og arbeidet med kvinners reproduktive helse, at kvinners reproduktive helse og selvbestemmelse da vil slutte å være et spørsmål om andres moral eller gjenstand for politisk spill, at kvinner selv vil få lov til å bestemme hva som er riktig og galt for dem, og at de føler seg trygge og ivaretatt av styrende kvinner med makt. Dessverre har denne regjeringen mange meninger om hva kvinner skal gjøre med egen kropp. Det gjelder dem som ikke ønsker barn, eller ikke ønsker flere barn; de må ta litt mer ansvar, ifølge statsministeren. For dem som er ufrivillig barnløse og ønsker barn, vil ikke regjeringen åpne for fertilitetsbehandling dersom man er enslig. Regjeringen vil heller ikke tillate eggdonasjon for å hjelpe flere som ønsker å få barn. Man har også sørget for å innskrenke retten til selvbestemt abort når det gjelder fosterreduksjon. Jeg tror kvinner forventer en helt annen politikk fra en regjering som består av en kvinnelig statsminister, en kvinnelig finansminister og en kvinnelig likestillingsminister. Vi ser dessverre også en utvikling der fødende kvinner har blitt en salderingspost. Vi ser at dagens barseltilbud på mange sykehus ikke er tilstrekkelig, samtidig som tilbudet i kommunene ikke er bygd opp for at kommunejordmødrene skal overta barselomsorgen. Denne utviklingen ser vi i Bergen, ved f.eks. Haukeland sykehus, i Kristiansund, i planleggingen av nye sykehus i Oslo, for å nevne noen eksempler – en utvikling som fagmiljøer advarer sterkt imot. Samtidig vet vi at i dag deler 60 000 barselkvinner på om lag 400 jordmødre i kommunene. Bare halvparten av landets kommuner har ansatt kommunejordmor. Ifølge Jordmorforbundet vil det, om vi fortsetter med dagens opptrapping, ta 30 år før vi får full jordmordekning. Vi forventer en helt annen grad av forpliktelser fra regjeringen, en konkret plan, at regjeringen innfører en finansieringsordning som gjør det mer attraktivt for kommunene å ansette jordmødre, og vi forventer en plan som gjør at det ikke tar 30 år før vi får full jordmordekning i kommunene. Vi har ikke tenkt å gi oss. Vi skal fortsette å kjempe for både kvinners selvbestemmelse og kvinners reproduktive helse og for en trygg og god barselomsorg.
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Takk til Une Bastholm for et veldig godt innlegg og en god analyse av den politiske situasjonen både i Norge og i Sverige. Jeg tror jeg kan være enig i nesten alt som ble sagt. Arbeiderpartiet og Miljøpartiet De Grønne har funnet sammen i mange saker i komiteen og ofte stemt sammen og klart å lage flertall – sammen med Kristelig Folkeparti og i forrige periode også sammen med Venstre. Nå går vi en ny tid i møte. I morgen får vi et første varsel om hvordan den nye tiden blir. Arbeiderpartiet, Miljøpartiet De Grønne – også mye sammen med SV og Senterpartiet – fremmer 40 forslag, som alle blir nedstemt! Når NHO protesterer, blir de æreskjelt av Høyre. Det viser at vi får en tøff tid i tiden som kommer, og det er behov for at vi diskuterer hvordan vi kan jobbe sammen. Et av spørsmålene som Arbeiderpartiet mener vi bør jobbe sammen om, er spørsmålet om klimarisiko. Det er kommet en veldig god rapport, men foreløpig er det en rapport som bare ligger i skuffen til Siv Jensen. Hva er forventningene fra Miljøpartiet De Grønne om hvordan denne rapporten skal følges opp politisk, og hvilke tiltak mener de bør iverksettes når det gjelder klimarisiko?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Av og til betegnes det som om det er et dilemma mellom rettferdig fordeling og klimapolitikk. Jeg mener snarere tvert imot at det er en veldig klar sammenheng, for det er de rikeste som har skapt klimaproblemene, og det er de fattigste som får lide for det – i alle fall først og hardest. Det gjelder internasjonalt, men vi ser det samme i Norge. De bydelene som har lavest inntekt, er de som rammes hardest av f.eks. luftforurensning. Men vi må allikevel ha en klimapolitikk som oppleves som rettferdig. På lik linje med at det ikke skal være sånn at noen land kan kjøpe seg fri, skal heller ikke folk kunne kjøpe seg fri. Mitt spørsmål til Miljøpartiet De Grønne er derfor: Hvordan mener de at vi skal få en klimapolitikk som kommer gjennom de endringene vi skal gjennom, med mindre forskjeller enn det vi hadde i utgangspunktet?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Da fikk jeg anledning til en siste replikk, og den handler om hva vi kan få til ute i kommunene. Arbeiderpartiet skal drive opposisjonspolitikk her på Stortinget mot regjeringens klimapolitikk, men vi skal også gjøre det gjennom kommunepolitikken vår. Vi skal gjøre som vi lærte av Gro, tenke globalt og handle lokalt, og når regjeringen har små ambisjoner, får vi heller ha det rundt omkring i kommunene våre. Det er jo sånn at i Oslo har de større ambisjoner for hva de skal få til med Oslo by, enn hva regjeringen har for hele Norge. Nå har Arbeiderpartiet og Miljøpartiet De Grønne sittet sammen i byråd i snart fire år, og vi går til valg for fire nye år. Det blir viktig for hvordan klimapolitikken skal være i Oslo, men det vil også ha noe å si for hvordan klimapolitikken skal være nasjonalt. Mitt spørsmål til Miljøpartiet De Grønne er: Hva mener de er den viktigste lærdommen av det vi har fått til i den ambisiøse klimapolitikken vi har hatt i Oslo, og som vi også kan gjennomføre på nasjonalt nivå?
Åsmund Aukrust (Arbeiderpartiet), 2019-01-30:
Man skulle tro at en ny regjering skulle gi mye entusiasme blant dem som nå styrer. Men det har vi ikke sett. Det har vært små og få smil, liten glød – og viktigst av alt: Vi har ikke sett noe felles prosjekt for hva man vil med samfunnet. Jeg synes vi fikk det illustrert veldig godt allerede etter første innlegg. I replikkene til Jonas Gahr Støre var det første spørsmålet fra Høyres parlamentariske leder, som mente Arbeiderpartiet skapte usikkerhet om olje, mens det neste spørsmålet kom fra Venstre, som mente at Arbeiderpartiet stoppet all debatt om olje. Vi hører et regjeringslag som spriker i alle retninger. Da de i desember ble enige om et statsbudsjett, endte de opp med å skjelle hverandre ut for to flasker vin. Da de var ferdig med erklæringen, var det ingen jubel å se – det var en dyster gjeng som møtte pressen. Men hvem kan klandre dem? Dette er ikke en erklæring det er grunn til å være veldig entusiastisk over. Erna Solberg er blitt en historisk Høyre-leder og statsminister for Norge. Hun ble historisk da hun la abortloven på bordet for å trekke til seg Kristelig Folkeparti. Norske kvinner ble et forhandlingskort for Høyre. Nå har vi faktisk for første gang på over 40 år siden loven ble vedtatt, fått innstramninger i abortloven. Hun ble også historisk som Høyre-leder da hun lot Fremskrittspartiet holde på i fri dressur med sine høyrepopulistiske utspill. Selv om vi dessverre er blitt vant til mye, var det nok et bunnpunkt som kom da representanten Per-Willy Amundsen foreslo mindre barnetrygd til innvandrere med begrunnelsen at han ville vedlikeholde den etnisk norske befolkningen. Amundsen er ingen hvilken som helst politiker. Det er bare et år siden han satt ved Solbergs bord som hennes justisminister. Nå skulle det ta en hel uke før hun sa at hun var uenig med ham. Ut av dette samarbeidet har vi fått det dårligste ved de ulike partiene. Vi har fått et Kristelig Folkeparti som prioriterer de sidene av seg som har minst oppslutning i folket. Vi har fått et Fremskrittsparti som spiller rått på sin høyrepopulisme, og mest av alt har vi fått Høyres økonomiske politikk. Norge er ikke blitt et helt annet land med høyreregjeringen, men vi går i feil retning. Skritt for skritt øker forskjellene mellom folk. Det er skattekutt for dem som har mest, og det er kutt for dem som har minst. Det er både usolidarisk og urettferdig. Arbeiderpartiet vil noe annet. Vi vil løse de store oppgavene sammen. Vi vil ikke privatisere vår felles velferd. Vi vil sikre at alle har trygge, faste jobber. Vi vil investere i skole og helse, for det er så utrolig mye viktigere at ungene har nok lærere, og at elevene har en helsesøster å gå til, enn at de rikeste får litt mer penger i lommeboka. Vi vil ta større grep om vår største oppgave, nemlig klimakrisen. Det krever politikere som tenker klima i alt de gjør. Og vi vil ha et Norge som inkluderer alle, som har nulltoleranse for rasisme, og som feirer Pride. Våre menn og kvinner skal vite at deres rettigheter aldri vil bli gjort til et forhandlingskort.
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2019-01-30:
Den nye regjeringa har – trass i innlegget til representanten her – lagt fram den mest ambisiøse klima- og miljøplattforma som har vore presentert i denne salen. Det har likevel vore ein spesiell haust, der Miljøpartiet Dei Grøne m.a. har vore på banen med eit mistillitsframlegg, der ein ville fella den sitjande regjeringa, og der det implisitt låg tankar om ei ny regjering der m.a. Miljøpartiet Dei Grøne og Senterpartiet skulle sitja ved same bord. Det er då av interesse å vita kva tankar representanten gjorde seg med omsyn til ei felles plattform der Miljøpartiet Dei Grøne og Senterpartiet skulle einast om ein klimapolitikk f.eks. for landbruket og personbiltrafikken, der ein opplever stor skilnad mellom partia, og der ein har eit Senterparti som meiner at me sminkar skattesystemet når me vrir om til dei grøne avgiftene. Trur Miljøpartiet Dei Grøne at dei vil få gjennomslag for sine mange titals milliardar i klimaavgifter saman med Senterpartiet?
Liv Kari Eskeland (Høyre), 2019-01-30:
I ein polarisert debatt er det til å forstå at ein stundom må gå til ytterlegheiter for å få fram skilnader i politikken. Men når ytterlegheitene vert sette fram som normalen, synest eg ein faktisk må stoppa opp og gjera seg nokre refleksjonar. Gjennom dette siste halve året, der polariseringa har vore stor mellom fløyar i politikken, har det hendt at eg har måtta lese oppslag opptil fleire gonger for verkeleg å konstatera at jo, det er mitt Noreg det her er snakk om – eit Noreg der dommedagsprofetiar sit laust, og der svarte skyer vert måla over horisonten. Då er det god hjelp i å koma seg ut og møta folk og bedrifter. Då er det god hjelp i å snakka med næringsliv og enkeltpersonar, organisasjonar og mannen i gata, som kan fortelja at det no er arbeid å finna der det tidlegare var permitteringar, som kan fortelja at skulekvardagen har vorte lettare, og at respekten for folk med fagbrev har auka, som kan fortelja at innan reiselivet set ein stadig nye rekordar, og at den maritime leverandørindustrien har fått eit oppsving etter at nye elektriske ferjer og hybride farty er komne i produksjon, fordi me har ei historisk satsing på transportsektoren inn mot det grøne skiftet. Og snakkar me med sjømatnæringa, har dei auka sin eksport med 50 pst. dei siste fire åra, og skogbruket hadde i 2017 det beste året sidan 1989, noko som kjem av investeringar i vegar og kaier for skogbruket, investeringar som i seg sjølve gjev ringverknader til andre område. Den norske bonden opplever òg sterkare produksjonsvekst enn på lenge, og færre gardsbruk vert lagde ned enn då Senterpartiet sat i regjering. Folk ser at det vert bygd meir veg og bane som knyter saman landet vårt, og me har våga å ta tak i ein del strukturelle endringar som nødvendigvis har vore og vil vera krevjande å gjennomføra, men resultatet av strukturendringane vil etter kvart visa at dei var heilt nødvendige for å bringa samfunnet framover. Me gjennomfører ikkje reformer for å endra landet, men fordi samfunnet er endra. Politiet møter andre former for kriminalitet, og det krev andre arbeidsmåtar. Helsetenestene krev meir spesialisering, og det krev eit anna samarbeid med kommunane, som igjen får andre oppgåver som dei må handtera. Innbyggjarane opplever at makta vert flytta nedover i systemet, og at me gjennom digitalisering får enklare tilgang til informasjon og kan forenkla arbeidsoppgåvene. Dette er den røynda me møter når me går ut og snakkar med folk. Og plattforma me er inviterte til å drøfta, legg opp til ein politikk som i endå større grad evnar å ta heile landet i bruk, som legg vekt på den breie distriktspolitikken, som legg vekt på levande lokalsamfunn og trygge arbeidsplassar, samstundes som det vert lagt til rette for at det grøne skiftet vert ein viktig motor for eit meir differensiert næringsliv. Det er den historia folk kjenner seg att i.
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-01-30:
For det første er Klimarisikoutvalgets rapport ikke i en skuff. Den er på høring, og høringsfristen er 18. mars, om Arbeiderpartiet har lyst til å komme med innspill. Under ACER-debatten i fjor var Miljøpartiet De Grønne en tydelig forkjemper for energimarkedspakken av den grunn at klimautfordringene ikke løses alene, men løses sammen med andre. Denne regjeringen har lagt fram den mest ambisiøse regjeringsplattformen noensinne på klimaområdet, men det er det mange europeiske land som ikke har gjort. Derfor er det bra at EU leder an og tvinger de andre landene til å ta grep, men på tross av EUs avgjørende betydning for klimapolitikken i Europa har Miljøpartiet De Grønne ikke klart å ta stilling til hvorvidt de er for eller imot norsk EU-medlemskap. Når representanten Bastholm møter, vil Miljøpartiet De Grønne i en EU-avstemning i dag stemme «vet ikke», og hvis vararepresentanten Stoknes møtte, ville de stemt for norsk EU-medlemskap. Så hvis miljø i Miljøpartiet De Grønne er den viktigste saken, hvorfor er det da ikke et lett valg å være for EU?
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-01-30:
Jeg takker for svaret. Mitt neste spørsmål er som følger: Kan Miljøpartiet De Grønne noen gang sitte i regjering eller støtte en regjering som ikke gjør noen endringer i petroleumsskatteregimet?
Vetle Wang Soleim (Høyre), 2019-01-30:
Jeg er glad for at vi i dag, på denne historiske dagen, kan gi gratulasjoner og hilsninger, for det er ingen tvil om at dette er historisk. De fire ikke-sosialistiske partiene har nå funnet sammen i regjering etter fem års godt samarbeid her på Stortinget. I en regjeringsplattform der fire partier skal bli enige om et grunnlag for å regjere sammen, vil enkelte partier få gjennomslag for at enkelte saker skal eller ikke skal gjennomføres. Dette er langt fra noe nytt, selv om det virker som om enkelte partier i denne salen mener det. Videre synes jeg at det høres innmari merkelig ut når våre venner i Kristelig Folkeparti skal få kritikk for å ha fått gjennomslag for sine saker, for så – på samme tid – å få kritikk for ikke å ha fått gjennomslag i plattformen. Det høres rart ut. Det er enkelt å kritisere andre, men å peke på hvordan man selv ville ha gjort det, er vanskeligere. En av de største ideologiske skillelinjene i denne salen går mellom dagens fire regjeringspartier og opposisjonen, og det er utgangspunktet at samfunnet bygges nedenfra og opp og ikke omvendt. Når venstresiden snakker om fellesskapet, snakker man om staten og kun den. Jeg mener at det finnes langt flere og ofte viktigere fellesskap i dette landet enn staten. Jeg mener at det er viktigere at man har en familie rundt seg, at man har fellesskap i venner, i en arbeidsplass, i en skoleklasse, i en fritidsaktivitet eller i bygda man bor i. At samfunnet bygges nedenfra og opp, betyr at alle mennesker i utgangspunktet er frie og selvstendige, at makten i samfunnet skal være nærmest mulig dem som merker vedtakene best, og at det er hvor hardt man jobber, som skal avgjøre hvilke muligheter man vil få, ikke hvem man er, eller hvor man kommer fra. Jeg er glad for at vi har en regjering som sier i plattformens innledning at et godt samfunn bygges nedenfra og opp. Til slutt: Denne regjeringen skal sikre et bærekraftig velferdssamfunn for framtiden. Da trenger vi flere jobber som bidrar til statsbudsjettet, og færre jobber som tar fra statsbudsjettet. Ikke misforstå: Vi skal ha flere lærere, sykepleiere og politifolk, men vi må ha en større vekst i privat enn i offentlig sektor når det gjelder nyskapte arbeidsplasser. For det er arbeidsplassene i det private næringslivet som bidrar til at statsbudsjettet går rundt. Det siste året ble det skapt 56 000 nye arbeidsplasser i dette landet, tre av fire i privat sektor. Ledigheten er den laveste på over ti år, veksten går opp, og skatteinngangen går opp. Nå må vi folkevalgte her i salen heie på dem som skaper verdier i dette landet, og sørge for å inkludere flere i arbeidslivet.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2019-01-30:
Regjeringen legger opp til en fortsettelse av den historiske veisatsingen i den nye plattformen. I år åpnes det 104 km ny firefelts motorvei i Norge, til stor glede for næringsliv, bilister og også elbilister. Jeg lurer på hvor mange kilometer av disse nye veiene Miljøpartiet De Grønne ville kuttet, om de fikk det som de ville.
Himanshu Gulati (Fremskrittspartiet), 2019-01-30:
Jeg vil begynne med å gratulere både landet og regjeringen med den nye regjeringen og regjeringserklæringen. Jeg vil spesielt gratulere Kristelig Folkeparti, som nå er en del av regjeringen. Erklæringens første setning sier at regjeringens mål er «at folk kan få leve frie og selvstendige liv». Videre sier man: «Regjeringen har en sterk tro på at mennesker som blir vist tillit også tar ansvar.» Siden 2013 har de fire partiene som nå sitter i regjering sammen, senket skattene og avgiftene med om lag 25 mrd. kr, til glede for både folk og næringsliv i Norge. Det er en politisk retning som jeg er glad for at plattformen sier at man har tenkt å fortsette. Det er bra for verdiskapingen, det er fornuftig, og det er rettferdighet i å la vanlige folk beholde mer av sin egen inntekt. Dette står imidlertid i sterk kontrast til den retningen opposisjonen i landet ønsker å føre oss. Det var intet mindre enn en skattejakt inn i folks lommebøker vi var vitne til da de alternative budsjettene for inneværende år ble lagt fram av opposisjonen i fjor høst. Det ene partiet var opptatt av å overby det andre. Senterpartiet ville øke skattene og avgiftene med 4 mrd. kr, Arbeiderpartiet med hele 10 mrd. kr, SVs tall var 18 mrd. kr, mens Rødts 28 mrd. kr ble beskjedne målt opp mot Miljøpartiet De Grønnes 34 mrd. kr i økte skatter og avgifter. Det er en annen retning enn den regjeringen har lagt opp til. For at vi skal få verdier, må de også skapes. Verdiene skapes av verken staten, regjeringen eller stortingsrepresentanter. Folk og næringslivet der ute er dem som skaper verdiene, og det er vår jobb som politikere å legge til rette og la være å legge unødvendige hindringer i veien. Skattenivået – det å ha et fornuftig skattenivå for bedrifter, men også for enkeltpersoner og individer – er derfor viktig for en fortsatt vekst i landet. Jeg vil også trekke fram satsingen på infrastruktur. I en replikk tidligere i dag nevnte jeg at det i år åpnes rekordlange 104 km med firefelts motorvei. Det er dobbelt så mye – sammenlagt – som på de fire siste årene den rød-grønne regjeringen styrte. Det er en veibygging og satsing på infrastruktur som betyr mye, ikke minst for distriktene i landet. Jeg er også veldig glad for at regjeringserklæringen legger opp til en fortsatt satsing på infrastruktur, både kollektivtransport og veibygging.
Tore Storehaug (Kristelig Folkeparti), 2019-01-30:
No har vi fått ei ny regjering. Vi har fått ei regjering som har ein familiepolitikk som ser på tid med familien som noko bra, som får løfta barnetrygda for dei minste ungane, som seier at ein skal innføre eit fritidskort for dei eldre ungane, som løftar eingongsstøtta og knyter ho til grunnbeløpet, og – ikkje minst – som skjønar at det er fleire ting enn dei tinga som kan teljast, som tel, slik som tid til dei nære relasjonane og trygge familiar. Støttar Miljøpartiet Dei Grøne det skiftet og den politikken, eller ser Miljøpartiet Dei Grøne seg som ein del av det laget frå venstresida som driv med familieplanlegging, og som går imot løftet i barnetrygda og kontantstøtta – og som ikkje skjønar at det å tryggje familiane og ha tid med dei kan bety noko meir enn berre prosentauke i BNP?