Sylvi Graham (Høyre), 2014-11-18:
Jeg vil takke interpellanten for at denne delen av Afrika igjen blir satt på dagsordenen i Stortinget, og takke utenriksministeren for hans gode svar. Utenriksministeren legger for dagen et seriøst engasjement for området og en stor grad av villighet til å diskutere denne regionen. I regjeringens budsjettproposisjon er nettopp Somalia, som vi har hørt, løftet fram som et av Norges kommende fokusland i bistandspolitikken. For bare litt over et halvt år siden diskuterte vi i denne sal et annet land på Afrikas Horn, nemlig Eritrea. Jeg tror vi er enige om at på Afrikas Horn og i den øvrige regionen er både stabilitet og landegrenser skjøre. Disse landene påvirker gjensidig hverandres sikkerhet, og til slutt også vår. Men det er også grunn til å slå fast at nettopp denne regionen er en der Norge har et omfattende engasjement for fred, utvikling og humanitær bistand, og at vi har spilt en sentral rolle i flere fredsprosesser i regionen og ytt en betydelig støtte der. I dag er det Somalia vi snakker om – et fattig land, et land uten god statsstruktur, et land uten godt rom for menneskerettigheter og derfor heller ikke for religionsfrihet. Somalia har i løpet av de siste 20 årene vært preget av krig og humanitære kriser, selv om – som vi har hørt her – de nordlige distriktene er hederlige unntak. Ikke minst er terrororganisasjonen Al Shabaab medvirkende til at sikkerhetssituasjonen og menneskerettighetssituasjonen, spesielt for kvinner, er vanskelig i Somalia. Svært mange kvinner blir utsatt for vold og voldtekt, og barneekteskap er fortsatt utbredt. Det antas at 95 pst. av kvinnene i Somalia blir utsatt for kjønnslemlestelse. Somalia rangerer nederst på de fleste utviklingskriteriene. Bare tre år etter den siste hungersnøden truer nå nok en sultkrise. Ifølge FN har en million mennesker behov for akutt nødhjelp. Mødre- og barnedødeligheten er blant de høyeste i verden, nesten en tredjedel av befolkningen har i liten grad matsikkerhet, og mange er internt fordrevne. Derfor er det positivt at regjeringen i september i år økte humanitærbistanden til Somalia med 35 mill. kr. Hjelpearbeidet har svært vanskelige kår i Somalia. Humanitære hjelpearbeidere og menneskerettighetsforkjempere i Somalia utsettes for direkte angrep, man hindres i å gi livreddende hjelp og beskyttelse til sivilbefolkningen. Her, som i alle andre sammenhenger, er det samfunnets svakeste, barna, som da blir mest skadelidende. Som et trist eksempel ser man nå en økning på 82 pst. i poliotilfeller på bl.a. Afrikas Horn, og man må konstatere at mer enn 500 000 barn i Somalia ikke nås med vaksine. Somalia trenger alt det fokus verdenssamfunnet kan mestre. Når det gjelder poliovaksine, vil arbeidet fremover følge FNs strategi, som tar sikte på full utryddelse av polio innen 2018. For å nå det målet har Norge økt støtten fra 50 mill. kr til 240 mill. kr årlig til poliovaksiner i de fattigste land de neste seks årene. Dette kan komme barna i Somalia til gode. Jeg støtter statsrådens intensjoner om at utdanning vil være prioritert i den videre støtten til Somalia. Men helse er ikke mindre viktig, som også har vært løftet fram her tidligere, og jeg er glad for at vår regjering lar disse to områdene gå fram parallelt i land som Somalia. Det er positivt at Somalia skal være et fokusland, for Norge har allerede en bred satsing å bygge videre på. De norske prioriteringene i Somalia handler om gjenoppbygging, demokrati, godt styresett, kapasitetsbygging, forebyggelse av humanitære katastrofer, fred og forsoning. Norske organisasjoner har i gang viktige prosjekter i Somalia om utdanning, helse, fredsbygging og landbruk. Vi satser sterkt på oppbygging av skole- og helsetilbud. Støtten fra Norge har bidratt til å bringe prosessen om ferdigstillelse av en ny grunnlov fremover – som vi har hørt om. Til sist vil jeg nevne at i Somalia knyttes mangel på religionsfrihet og ekstrem forfølgelse til islamsk ekstremisme og til en viss grad til stammemotsetninger og organisert korrupsjon. Menneskerettighetenes artikkel 18 har nettopp vært gjenstand for vardetenning i Oslo. Både interpellanten og undertegnede signerte den interparlamentariske Oslo-erklæringen om retten til fritt å ha sin religion og sitt livssyn uten forfølgelse. La også den oppfordringen være sendt med utenriksministeren, om at vi ønsker også dette for det somaliske folk.