Erna Solberg (Høyre), 2007-11-15:
Dette er en enstemmig innstilling, som i store trekk minner ministeren på hva de vesentligste målsettingene for norsk bistandspolitikk og norsk utviklingspolitikk er. Når en enstemmig utenrikskomite føler behov for å gjøre det, er det nok fordi utviklingsministeren i sin redegjørelse ikke gav inntrykk av å ha tatt inn over seg hva et nesten enstemmig storting for ganske få år siden sa om hva hovedprioritetene var. Så kan man tro at det var fordi man var mest opptatt av å fortelle om hva som var nytt, hva som var endret, og de nye politikkområdene, eller det kan være uttrykk for at man faktisk nedprioriterer noe som Stortinget før har sagt har vært viktig. Jeg mener det er veldig betimelig av det brede flertallet på Stortinget å minne utviklingsministeren om dette. Jeg oppfatter at Regjeringen endrer prioriteringer i forhold til både det Stortinget har vedtatt tidligere gjennom behandlingen av stortingsmeldingen om utviklingspolitikken, og det Stortinget også har gitt uttrykk for gjennom gjentatte budsjettbehandlinger i denne perioden, nemlig at kampen mot fattigdom og gjennomføringen av millenniumsmålene er målet for utviklingspolitikken i Norge. Det er de langsiktige målene som må være styrende for hva vi driver med. Så var redegjørelsen anekdotepreget. Det er morsomt, men det betyr ikke at anekdotene er riktige. Jeg har lyst til å si at de kan tolkes på mange forskjellige måter. Jeg merket meg at statsråden bl.a. brukte Zambia og Kenneth Kaunda som målestokk på at det store problemet i Zambia var kobber, og det var grunnen til Zambias problem. Nei, det var dårlig politikk som var problemet i Zambia. Jeg var i Zambia i 1992, den gangen Kenneth Kaunda hadde mistet makten. På det tidspunktet reiste bønder i Zambia med avlingen sin til Kongo-Brazzaville og fikk solgt den for fem ganger så mye som de fikk i Zambia, som var et betydelig rikere land. Hvorfor? Det var fordi ettpartistaten og den afrikanske sosialismen hadde sørget for at bøndene fikk så lite betalt at de rett og slett ikke tjente penger på å dyrke for salg på eget marked. Da er det dårlig politikk, og det er hjemlandets politikere som skaper problemet, ikke kobberet i seg selv. Så kan vi si at det kan være at de trenger å lære av oss. Nei, de trenger det vi har. Vi har demokrati, vi har flerpartisystem, vi har Cheques and Balances, vi har rettsstat, og vi har menneskerettigheter, som gjør at dårlige politikere taper makten. Det har vært mangelen i veldig mange afrikanske land. Det verste er at mange av våre hovedbistandsland på 1970- og 1980-tallet er blant dem, hvor særlig norsk venstreside stod og applauderte en politikk som de aldri ville gjennomført i Norge. Norske bønder ville aldri akseptert at Senterpartiet ikke hadde betalt dem for produksjonen deres. Men det er mye Norsk Utviklingshjelps bistand gjennom å støtte opp under regimer hvor man hadde afrikansk sosialisme i Afrika, som har gjort at man ikke har fått til utviklingen i bunnen. Det å bruke de vanlige markedsøkonomiske mekanismene gjorde man ikke, fordi man trodde man skulle være eksperiment for noe helt annet. Derfor er det fortsatt slik at et av hovedproblemene i mange land er og har vært dårlig politikk. Det finnes én måte å gjøre noe med det på, og det er konsekvent – gjennomført – å støtte opp under flerpartisystemer, demokrati, Cheques and Balances, fordi det er det eneste som i det lange løp nytter. Det er faktisk bedre enn at vi tror at vi med kirurgiske angrep skal fjerne diktatorer på ulike måter. Det blir vanskelig og som oftest en hengemyr for de fleste land som forsøker seg på det. Så er det bra å vise handlekraft. Men utviklingsministeren må ikke glemme at de føringer som Stortinget har lagt gjennom demokratiske vedtak i denne salen, faktisk også gjelder utenfor denne salen. Når vi har sagt at vi skal prioritere utdanning, når vi har sagt at vi skal prioritere helse, når vi har sagt at det er fattigdomsbekjempelsen i Afrika som skal være i fokus, ja, så har Stortinget ment det. Jeg føler ikke at Regjeringen nødvendigvis følger det opp. Det er heller ikke slik, når utviklingsministeren sier at det er et godt uttrykk for endringer i norsk utviklingspolitikk å opprette nye ambassadekontorer i Bolivia, i Øst-Timor og i Burundi, at det nødvendigvis er eksempler på hva vi synes er det viktigste. Jeg synes f.eks. at det står i sterk kontrast til at vi ikke beholder nærheten til alliansepartnerne våre når det gjelder andre administrative kontorer som f.eks. i Minneapolis i USA og Edinburgh i Skottland, som man nå ikke har råd til å opprettholde. Når Erik Solheim velger å endre kurs i utviklingspolitikken og satse mer på Olje for utvikling i regimer i Sør-Amerika, velger han altså å prioritere ned andre viktige deler av norsk utviklingspolitikk. Jeg synes utviklingsministeren burde være klarere når han snakker om at han tar politiske valg, og er stolt av det, og om hvordan disse nye satsingene samsvarer og påvirker de øvrige målene i utviklingspolitikken. Det var det vi ikke hørte noe om. Han sa det var ny politikk, men han sa ikke hvordan det påvirket det som hadde vært de felles målene tidligere. Vi er enig i at en regjering og en utenriksminister og en utviklingsminister må ha handlingsrom fordi verden ikke står stille. Det kan gi gevinst å ha mulighet til å omdisponere midler raskt når man ser konflikter og kriser. Men gjennomføringen av utviklingspolitikken, særlig den langsiktige bistanden, er avhengig av så mange aktører at en minister ikke kan sjonglere fritt med vedtatte mål og planer. For denne regjeringen synes det nesten å være en dyd at Norge skal kunne flytte på midler i hundremillionersklassen nesten over natten. Det gjør det også vanskeligere å føre kontroll med pengebruken. Uten langsiktige føringer for utviklingspolitikken blir det begrensede muligheter for Stortinget, og dermed det norske folk, til å kontrollere pengebruken – for å se både om det er korrupsjon, og om vi bruker pengene effektivt. Målet for bruk av langsiktige bistandspenger er å skape utvikling og sørge for at land kan bære seg selv fremover, ikke bare å se at pengene blir brukt. Vi vil derfor signalisere at det er behov for å gi Regjeringen en aldri så liten korreks. Vi burde få en melding til Stortinget om de endringene Regjeringen gjennomfører, og hvordan de påvirker helheten i utviklingspolitikken. Det er slik at vi er på vei til å nå en del av millenniumsmålene våre. Ja, på verdensbasis når vi kanskje det målet som dreier seg om å gjøre noe med den absolutte fattigdommen og å halvere den i løpet av denne perioden. Det skjer gjennom den økonomiske veksten man har i Asia og andre mellominntektsland, som løfter fattige ut av fattigdommen gjennom å skape arbeidsplasser og vekst, og gjennom å delta i den internasjonal handelen. De landene som fortsatt henger igjen, er landene i Afrika, som ikke har fått til utviklingen ennå, og så er det land i Latin-Amerika som har et fordelingspolitisk problem, men som ikke mangler utvikling og penger. Da er spørsmålet: Er målet for vår utviklingspolitikk å gå inn i Latin-Amerikas fordelingspolitiske problem, eller er det å skape utvikling i Afrika, slik at land i det hele tatt kan bære seg selv fremover? Jeg mener det siste. Jeg antar at Solheim kommer til å svare at han mener det er vårt ansvar å gå inn i det fordelingspolitiske problemet i Latin-Amerika. Komiteen får nå også signaler fra mange som står utenfor vår egen politiske diskusjon, om at denne regjeringen ikke bør kunne trylle med pengene, og at nye satsinger må vurderes opp mot de gamle. Det er mange i bistandsmiljøet nå som ytrer usikkerhet med hensyn til om ikke prioriteringene som Regjeringen gjør, går på bekostning av de grunnleggende, langsiktige målene som tidligere er satt for norsk bistand. Det er bra at vi vet hva man prioriterer opp, men det burde være viktig å være like åpen om hva man i så fall prioriterer ned, og hvilke retningslinjer det blir for alle de andre aktørene som jobber med dette. For oss i Høyre er det viktig at Norge fortsetter arbeidet med å bekjempe fattigdom i verden. Vi mener det skal være målrettet innsats på tre områder. Det ene er selvfølgelig det som dreier seg om akutt nød, det som følger av sykdom, sult, mangel på rent vann og grunnleggende helsetjenester, og det er å sørge for at verden blir bedre å leve i på det rent mellommenneskelige og menneskelige plan, noe som er nødvendig. For det andre, og det mener vi er viktig, får vi ikke til en langsiktig utvikling uten at vi bygger stabile styresett og demokrati rundt omkring i landene. Da må man bekjempe korrupsjon. Vi må stille klare krav til samarbeidspartnere. Vi må fremme demokrati og menneskerettigheter alle steder hvor Norge er involvert i bistands- og utviklingshjelp. For det tredje er det helt nødvendig å bidra til at langt flere land får ta del i den globale markedsøkonomien og får mulighet til å selge sine varer på det åpne markedet under rettferdige, anstendige vilkår. Det er det som har løftet flest mennesker ut av fattigdom og inn i en bedre verden, og som har bidratt til at vi har bekjempet den alvorligste fattigdommen rundt omkring. Direktøren i Verdensbanken, Zoellick, uttalte i fjor at vi ikke må la «the bottom billion» i stikken. Jeg er helt enig i det. Derfor er det så viktig at kampen mot konflikter, diskriminering og korrupsjon ikke stanser, og derfor er det så viktig at vi fortsetter å ha en kamp for eiendomsrett, rettsstatsprinsipper og gode styresett. Det er rammene for at vi skal kunne få til den grunnleggende utviklingen.