Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-03-25:
La meg først få si meg tilfreds med statsministerens siste svar når det gjaldt spørsmålet om å søke å få til et felles og koordinert forhandlingsopplegg med de land som er NATO-medlemmer, men som ikke er EU-medlemmer. Jeg går ut fra at hans første, litt avvisende holdning skyldtes at forsvarskomiteens leder kom i skade for å omtale et slikt samarbeid som en blokk. Når vi vet Regjeringens frykt for enhver blokktenkning, er jo det helt naturlig. Hovedpunktet til Regjeringen er jo nettopp blokknøytraliteten. Jeg forstår at det bare var den tanken som virket negativ, og det har jeg jo en viss forståelse for, men vi forventer nå at statsministeren vil søke å bidra til en felles opptreden overfor EU i begynnerfasen av forhandlingene. For øvrig er det ganske interessant å legge merke til Sosialistisk Venstrepartis nåværende og tidligere leders omvendelse. I realiteten har vel SV de siste 20 år tatt feil i nesten alt de har sagt i den sikkerhets- og forsvarspolitiske debatten. I hvert fall opplever jeg det slik. Men når de nå omsider ser at NATO-alliansen kan være en fornuftig allianse, og at man faktisk har et militærapparat som kan brukes, er man veldig godt fornøyd med det. NATO-alliansens militærmakt er ikke noe som har dukket opp de siste par-tre årene. Det er faktisk 50-års jubileum. Og man skal ikke se bort fra at når vi fikk en positiv slutt på den kalde krigen, kan det faktisk skyldes nettopp NATO-landenes virksomhet i denne 50-årsperioden. Det kan faktisk også være at det at NATO hadde doktrinen om førstebruk av atomvåpen – fordi man ikke hadde de enorme konvensjonelle styrker –var det som til slutt også var grunnen til at den kalde krigen ikke ble avløst av en varm krig. Så det er litt forunderlig nå å være vitne til og høre hr. Solheim og fru Halvorsen prøve å fremstille seg som de nye sikkerhetspolitiske guruer som vet svaret på alt, når de faktisk i tidligere tider har tatt feil i det aller meste de har hevdet. Det er i hvert fall hyggelig at den nåværende og tidligere leder omsider har oppfattet at NATO er en god ting. Vi ønsker dem lykke til med å overbevise sitt parti om det tilsvarende. Statsministeren sa i sin redegjørelse at et «troverdig og effektivt forsvar av norsk område i alliansesammenheng vil fortsatt være den viktigste oppgaven». Det er jeg glad for ble slått fast. Men jeg vil gjerne også få lov til å si at når vi sammenholder Regjeringens understreking av behovet for et sterkt forsvar med de erfaringer vi har hatt ved de siste budsjettbehandlinger, samsvarer det ikke helt, og begrunnelsen kommer for så vidt i neste setningen i statsministerens redegjørelse, hvor han sier: «Men fordi krig i vårt område heldigvis fortoner seg som meget lite sannsynlig i dag, må vi vurdere om ikke denne oppgaven bedre kan ivaretas på en måte som sikrer en sterkere integrasjon av det norske forsvaret i alliert samarbeid.» Jeg synes det er en meget farlig holdning når statsministeren sier at «fordi krig i vårt område heldigvis fortoner seg som meget lite sannsynlig i dag», kan vi gjøre det og det. Da vil jeg gjerne minne om et av de mest kloke ord som er sagt, at den som vil ha fred, må være forberedt på krig. At det i dag – og det var faktisk forrige uke det ble sagt – ikke er noen fare, må vi ikke la lede til at vi bygger ned vår forsvarskapasitet. Med det som nå skjer i Kosovo, og reaksjonene fra Russland, vet vi ikke hva situasjonen er om en uke, et halvt år, ett år eller etter neste presidentvalg i Russland. Vi må ta innover oss at det er en meget sterk opposisjon i det kommunistiske parti i Russland, som er mye mer kritisk overfor NATO og Vesten enn det den sittende regjering og president er. I tillegg har man nasjonalisten Sjirinovskij. Vi har ingen garanti for at det ikke i fremtiden kan bli en dramatisk endret situasjon i Russland, og at det på nytt kan bli en situasjon hvor det ikke er dekning for denne setningen «fordi krig i vårt område heldigvis fortoner seg som meget lite sannsynlig i dag». Det kan faktisk bli like sannsynlig som det var i den kalde krigens dager. Jeg må si at er det noe vi skulle lære av de hendelsene som vi nå opplever, er det nettopp at skal man være sikret fred, må man være forberedt på krig. Da kan vi ikke fortsette, synes jeg, dette litt romantiske, virkelighetsfjerne snakket som SV er de fremste talspersoner for, om at det er en helt ny situasjon, det er en helt ny tid, alt det vi opplevde i den kalde krigen, er borte. Vi har ingen garanti for at ikke noe av det kan komme tilbake. Tvert om er det ganske mange tegn i Russland på at det kan gå i veldig gal retning når det gjelder ustabilitet, og at det ikke har lyktes å gjennomføre mange av de reformer vi har snakket om siden Muren falt. Det er mer og mer kaos, mer og mer mafiavirksomhet ifølge masse rapporter, og da må vi nettopp ikke nå tro at alt er i orden. Jeg vil gjenta det jeg har sagt i mange, mange, mange år: Det er først når vi opplever at vi har hatt et Russland som et stabilt demokrati i 20 år, at vi kan vurdere å bygge noe ned det norske forsvar. Et stabilt demokrati betyr at presidenter har tapt ved valg, og at det har vært en helt rolig maktovertakelse av de som har vunnet valgene. Det har vi ennå ikke opplevd i Russland. Det er når man har fått befestet det gjennom 20 år, vi kan slå fast at det er lite sannsynlig med krig og trusler i vårt nærområde, ikke før. Jeg håper at vi kommer inn i en ny situasjon, men vi har ingen garanti for at den er inntrådt før vi har hatt et stabilt demokrati i Russland i 20 år. Jeg synes det er bekymringsfullt når vi opplever i konflikten i Kosovo at det sies at et samlet NATO ikke har tilstrekkelig med bakkestyrker til å utfordre Serbia, den delen av FYR som er Serbia. Vi har altså i et samlet NATO ikke nok bakkestyrker til å kunne tro at vi kan gjennomføre noe. Da har i tilfelle nedbyggingen av NATOs forsvar gått ganske langt. Hvis det skjer endringer i Russland, er det da slik at vi ikke har det forsvaret som vil være nødvendig for å holde balansen? Det er klart at eksistensen av et militært apparat, vil jeg i hvert fall hevde, har vært en av hovedårsakene til at den kalde krigen fikk en lykkelig slutt istedenfor å gå over til en varm krig. Når man ser på forholdet mellom de vestlige NATO-allierte og Russland, må vi ikke få en ubalanse i dette forholdet. La meg helt til slutt få lov å slå fast at når også Fremskrittspartiet ser behovet for en mer europeisk forsvarsidentitet, fordi utviklingen i samarbeidet mellom land går i den retning, må ikke det misforstås dit hen at dette på noen måte må svekke den transatlantiske forbindelse. Det blir faktisk nesten enda viktigere at det samarbeidet vi har med USA, opprettholdes. Det vil ta veldig lang tid før en europeisk enhet vil kunne opptre og kunne gjøre noe, fordi den er bygd opp gjennom samarbeid mellom mange land. Vi har erfart nå i de konflikter som har vært, at det er først når USA påtar seg et ansvar og en lederrolle og setter i gang sitt lederskap, at det skjer noe. Det var erfaringen i Bosnia. Det er vel egentlig også erfaringen når det gjelder det som nå skjer i Kosovo. Derfor må denne utviklingen ikke på noen måte gå på bekostning av det forhold at USA er en helt avgjørende integrert del av NATO. Det er slik at i mange år fortsatt vil det bare være USA som kan garantere den sikkerheten som bl.a. Norge svært gjerne vil ha.