Marit Arnstad (Senterpartiet), 2017-05-15:
Jeg vil gjerne takke interpellanten for å ha reist et viktig tema, en viktig tematikk. Som mange av dem som har tatt ordet hittil i debatten har vært inne på, er det en vedvarende problemstilling som vi neppe vil se en løsning på. Beredskap vil være et spørsmål vi må ha med oss i en rekke av de politiske debattene i mange år framover. Mange viser til Gjørv-kommisjonen og hva Gjørv-kommisjonen sa. Jeg deler interpellantens syn på at det Gjørv-kommisjonen sa omkring kultur, ledelse og samarbeid, er et svar som kommer til å stå seg over tid. Det er samtidig et svar som det ikke finnes noen enkel fasit på, og som det heller ikke er gitt at en kan gjennomføre ved hjelp av ett vedtak, men det er et nokså langsiktig arbeid. Det var kanskje det viktigste budskapet fra Gjørv-kommisjonen – kultur, ledelse og samarbeid innenfor beredskapsetatene, og særlig politiet. Det Gjørv-kommisjonen ikke var så veldig opptatt av, men som de har blitt brukt til i ettertid, var at en skulle være opptatt av strukturendring innenfor norsk politi som det eneste svaret på beredskapsmessige problemstillinger. Mange tema har blitt tatt opp under debatten i dag. Jeg må få lov til å peke på noen av dem. Man har tatt opp spørsmålet om objektsikring. Jeg skjønner at det kommer opp som et tema i debatten, for samarbeidet om å sikre terrorutsatte mål har ikke fungert godt nok. Det har vært for dårlig. Men for de politiske partiene er det vanskelig å gå inn i en slik debatt når et hemmelighold, som er nokså uforståelig, fratar oss muligheten til både å få vite og ha oversikt over det som har skjedd – og dermed også debatten om hva som trengs for at det samarbeidet skal fungere og bli bedre. Statsministeren sa noe i sitt innlegg som jeg kanskje tror vi skal reflektere litt over. Hun sa at det var iverksatt rutiner som gjorde at ingen tilsyn ble avsluttet før alle avvik var lukket. Det er en setning som en hører igjen i veldig mange sammenhenger. Disse begrepene har for meg noe ved seg som jeg synes er problematisk, fordi det er begrep som er knyttet til en type rapporteringskultur som jeg nå opplever at ofte kommer i stedet for den operative kulturen vi faktisk trenger. For vi trenger ulike nivå innenfor beredskapsetatene som våger å være åpne om de utfordringene som finnes. Vi trenger ulike nivå som våger å ta ansvar og faktisk iverksetter ting, handler og er operative, og som ikke drukner i ord og uttrykk som er knyttet til en rapporteringskultur og et rapporteringsregime. Det er en tematikk jeg synes vi burde være opptatt av i årene framover. Den virksomhetsanalysen som kom i forrige uke, viser at det operative elementet innenfor politiet får mindre å rutte med, til tross for hva regjeringen sier. Handlingsrommet ute i politidistriktene er redusert med om lag en halv milliard fra 2013 til 2016, og det er alvorlig. Det eneste svaret regjeringen synes å ha på prioritering så langt, er strukturendring, altså sentralisering av politiet. Midt i en tid der en skal prøve å oppgradere beredskapssida, bruker man i politiet tida på en reform som store deler av de ansatte i politiet sjøl mener vil føre til mer sentralisering og mindre trygghet for folk flest. All oppmerksomhet blir rettet mot det som i stedet kunne vært brukt til andre sider av beredskapsarbeidet. I stedet for tilleggsressurser opplever vi omprioriteringer som rammer de viktige delene, som nedprioriteres, nemlig forebygging, hverdagskriminalitet og beredskap ute i distriktene. Statsministeren var inne på det. Hun sa at evnen til å mobilisere og reagere raskt må være til stede gjennom hele vårt langstrakte land. Men den er jo ikke det, og den kommer heller ikke til å bli det i årene framover. Mange plasser opplever lokalsamfunnet at det ikke er politiet som er først ute ved akutte hendelser. Det er brannvesenet, som for øvrig nå også skal sentraliseres gjennom en forskrift fra et direktorat. Men det er de som er ute når det er knivstikking i Høyanger, når det er kapring av en buss, eller når det er nødsituasjoner knyttet til trafikken. Det er et viktig punkt som jeg synes vi skulle merke oss, og som det er grunn til fundere på hvordan en skal gjøre bedre i disse tider, med alle reformene – hvordan beredskap faktisk skal gjelde hele landet, sjøl om hovedstadsområdet sjølsagt har en særlig rolle og peker seg særlig ut. Helt til slutt har jeg lyst til å si at all verdens innsats fra PST eller politiet sentralt for å forhindre cyberkriminalitet hjelper ikke hvis hver og en av oss ikke også tar et ansvar for å beskytte oss mot den type kriminalitet.