Steinar Bastesen (Kystpartiet), 2000-10-12:
Formålet med vannressursloven er å sikre en samfunnsmessig forsvarlig bruk av forvaltning av vassdrag og grunnvann. De virkemidlene som foreslås i loven for å sikre dette formålet, utvider statens adgang til å gripe inn i eiendomsretten på en dramatisk måte. Den nye loven, særlig sett i sammenheng med annet lovverk og rettspraksis som ikke forutsettes endret, gir også alvorlig grunn til uro når det gjelder rettssikkerheten til eiere av vannressurser. Kystpartiet kan ikke være med på å vedta vannressursloven i foreliggende form. Samtidig ser vi i partiet behovet for revidert lovgivning på dette feltet. Det riktige må derfor være at lovforslaget sendes tilbake til Regjeringen med oppfordring om å rette på regelverk som ikke kan aksepteres, og med anmodning om nærmere utredning av uklare eller tvilsomme punkter. Jeg vil særlig nevne konsekvensene av § 51 i lovforslaget. Sett i sammenheng med forarbeidene og tilhørende endringer i oreigningsloven av 1959 vil denne bestemmelsen bety at den alminnelige ekspropriasjonsadgangen i den gamle lovens §§ 147 og 148 utvides dramatisk fra adgang til å ekspropriere fallrettigheter til fordel for staten og offentlig eide selskaper som bare gjelder når strømmen skal brukes til alminnelig forsyning i eget distrikt. Heretter vil det bli adgang til å frata grunneieren/fallrettseieren ressursen også når den skal benyttes til kommersielt salg, dvs. reine profitthensyn. Det blir også åpnet adgang til slik ekspropriasjon til fordel for private. Gjennom EØS-reglene betyr dette at ethvert selskap eller enhver privatperson i hele EØS-området gis mulighet til etter forvaltningens skjønn å overta fallrettighetene. Legg merke til at det i Ot.prp. nr. 39 sies rett ut at det innebærer at også private selskaper i EØS-landene får mulighet til å ekspropriere. Dette følger av EØS-reglene i sin alminnelighet og er klokelig ikke nevnt her. At det virkelig er slik, er imidlertid nevnt i utredningsarbeidet, i NOU 1994:12 side 235 og utover, særlig side 236 annen spalte fjerde avsnitt. Kystpartiet kan ikke på noen måte være med på en slik utvidelse av ekspropriasjonsadgangen. Men vi ser behovet for et ryddig regelverk, f.eks. når det oppstår uenighet om fallrettigheter. Det er likevel unødvendig med slike ekspropriasjonregler som erstatning for §§ 56 og 57, som i dag løser slike konflikter. Forslaget om at sameielovens regler skal gjelde sammen med muligens en viss tilpasning i jordskiftelovgivningen, bør være tilstrekkelig. Jeg viser generelt til den adgangen staten allerede har til å legge føringer på eiernes ressursutnytting f.eks. nettopp gjennom sams tiltak etter jordskiftelovgivningen. Slike ordninger bør kunne bygges videre ut for å sikre lovens formål. Det er ikke behov for noen utvidelse av den alminnelige ekspropriasjonsadgangen for øvrig. Slik utvidelse tjener verken statens, distriktenes eller fallrettseiernes tarv. Den er utelukkende et redskap for de store i kampen om råderett over norske ressurser. Jeg har ellers merket meg Regjeringens teknikk for å kamuflere det som er tvilsomt – men viktig – i forslaget. Etter dagens regler kan f.eks. en fallrettseier utnytte fallet selv hvis utbyggingen ikke har nevneverdige skadevirkninger for andre private eller for offentlige natur- og miljøinteresser. Etter vannressursloven kan enhver utnyttelse av egne vannkraftressurser stoppes hvis forvaltningen finner at et storselskap heller bør bygge ut. Men for å se at det virkelig er sånn, må man lese lovforslagets § 8 i sammenheng med merknadene i proposisjonen side 327, annen spalte, annet avsnitt. Begrepet «allmenne interesser» er ved slike formuleringer i realiteten utvidet fra natur- og miljøhensyn til også – og over tid – antakelig i hovedsak å gjelde storutbyggernes interesser. Har energi- og miljøkomiteen reflektert over dette forholdet? Jeg nevner til slutt at over tid har regelverket og rettspraksis når det gjelder kraftutbygging, utviklet seg på en måte som ikke er et demokrati og en rettsstat verdig. Jeg har ikke tid til å gå nærmere inn på dette, men jeg nevner at den reelle verdien av fallrettigheter ble synlig ved innføringen av energiloven, som slipper også andre enn de store selskapene til på fordelingsnettet. Det viser seg da at den reelle verdien av fallene varierer og kan være opptil 100 ganger høyere enn det som er fastsatt ved rettslig skjønn. Slike skjønn er basert på såkalte naturhestekrefter i vedkommende utbyggingsprosjekt som igjen i praksis blir bestemt av utbyggeren selv. Verdien fastsettes ganske uavhengig av fallrettseierens tap. Det ligger snublende nær å trekke den konklusjon at hovedhensikten med vannressursloven er å befeste og bygge videre ut den kontroll storsamfunnet og de store utbyggerinteressene allerede har med andres ressurser. I tillegg åpnes det for nye private aktører, både innenlands og utenlands, på en måte som setter en grunnleggende rettighet med status som menneskerett, nemlig eiendomsinstituttet, på prøve. Eiendomsretten har status som menneskerett i Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen, tilleggsprotokoll av 1952, som også Norge har sluttet seg til. Kystpartiet kan ikke være med på en slik utvikling. Forslaget til vannressurslov bør sendes tilbake til Regjeringen med oppfordring om videre utredning. Jeg tar opp forslag nr. 3, som er omdelt i salen.