Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2019-05-21:
La meg først få benytte anledningen til å takke representanten Heggelund for å ta opp dette viktige temaet. Det er riktig som representanten sier, at regjeringa har et stort engasjement for tros- og livssynsfrihet. Det er i dag over 80 pst. av verdens befolkning som lever i land der tros- og livssynsfriheten begrenses, og det til dels veldig sterkt. Derfor har regjeringa også de siste årene gitt arbeidet med tros- og livssynsfrihet et ordentlig løft. For 2018 viser anslagene at i overkant av 80 mill. kr ble brukt til å fremme tros- og livssynsfrihet, og det kommer i tillegg til annet menneskerettighetsarbeid som også henger sammen med dette – det kommer jeg litt tilbake til. Dette inkluderer arbeidet for religiøse minoriteters rettigheter. Beløpet kommer til å øke noe nå i 2019, og til sammenligning var tilsvarende beløp i 2013 10 mill. kr. Trosfrihet er nedfelt bl.a. i FNs konvensjon for sivile og politiske rettigheter, og troen betyr veldig mye for veldig mange. Det var også årsaken til at jeg i fjor høst tok initiativ til en nasjonal konferanse om å spre kunnskap og styrke interessen i det norske samfunnet for tros- og livssynsfrihet internasjonalt. Det var stor oppslutning om konferansen, og jeg opplever at vi fikk belyst mange av de problemstillingene som representanten Heggelund også tar opp i sin interpellasjon. Vi vet også at situasjonen for tros- og livssynsfrihet ofte er en temperaturmåler for situasjonen også for andre menneskerettigheter. Det er veldig alvorlig at mange grupper i en rekke land opplever diskriminering, trakassering og forfølgelse på grunn av sin tro, som Pew Research Center peker på i studien representanten viser til. Men forfølgelse av religiøse minoriteter handler ikke alltid bare om religion. Situasjonen kan ofte være politisk sammensatt, og vi ser at religion i mange sammenhenger dekker over andre og kanskje enda mer grunnleggende utfordringer. Eksempler her kan være kamp om landrettigheter eller økonomiske ressurser. Frykt for at minoriteter skal ha for nære bånd til naboland og på den måten undergrave politisk stabilitet i hjemlandet, er også en faktor vi ser i en del land. Det er flere aktører som derfor kan ha stor interesse av å sette slike konflikter inn i en religionssammenheng, for å bygge opp om identitet og skape en motsetning mellom oss og dem. Dette kjenner vi så altfor godt fra vår egen historiske erfaring i Europa. Selv om vi ser utfordringer i dette arbeidet, er det også muligheter, om vi leter i en bredere menneskerettighetstilnærming. Stikkord kan i denne sammenheng også være bygging av rettsstat, bekjempelse av straffrihet, dokumentasjon av overgrep mot religiøse minoriteter og ikke minst å bidra til at aktører kan møtes og drøfte tiltak for å fremme tros- og livssynsfrihet i eget land. Norge er – uten at jeg skal gå i detalj – også involvert i flere dialoginitiativer i konflikter rundt i verden som har nettopp religiøs dialog og forståelse som ett av sine hovedtemaer. For å fremme tros- og livssynsfrihet internasjonalt har vi flere framgangsmåter: For det første har vi den bilaterale dialogen. De senere årene har regjeringa tatt opp situasjonen for religiøse minoriteter på ulikt nivå med en lang rekke land. Egypt og Iran kan i denne sammenheng nevnes som eksempler. For det andre: Norge har som ett av ganske få land en egen spesialrepresentant for tros- og livssynsfrihet i Utenriksdepartementet, som bidrar gjennom sitt internasjonale nettverk. Utenriksdepartementet har også tatt initiativ til å opprette stedlige grupper der hvor våre ambassader deltar aktivt. For det tredje: Multilaterale organisasjoner står veldig sentralt i vårt arbeid. Tematikken er høyt prioritert, både i FN, i OSSE og i Europarådet. En av de mekanismene vi bruker aktivt, er Menneskerettighetsrådets UPR, altså Universal Periodic Review, der alle land høres hvert femte år, og der tros- og livssynsfrihet og religiøse minoriteter er blant de temaene vi ofte tar opp og gir anbefalinger om til andre land. FNs høykommissær for menneskerettigheter er en av Norges viktigste partnere, og vi samarbeider tett om arbeidet for religiøse minoriteters rettigheter på landnivå. For det fjerde vil jeg påpeke vårt tette samarbeid med både norsk og internasjonalt sivilt samfunn. Ett av tiltakene er økonomisk støtte til sivilsamfunn i aktuelle land gjennom Norads tilskuddsordning for styrking av tros- og livssynsminoriteters rettigheter. UD deltar aktivt i dialogen med sivilt samfunn og har instruert Norad om å intensivere innsatsen. En rekke norske organisasjoner mottar støtte til sitt arbeid gjennom denne ordningen. Direkte fra UD samarbeides det for øvrig med en håndfull sentrale aktører, både nasjonalt og internasjonalt. I denne sammenheng ønsker jeg å trekke fram Minority Rights Group, som har særlig kompetanse på religiøse minoriteters situasjon i Midtøsten. Jeg vil også trekke fram det internasjonale parlamentarikernettverket, som flere i Stortinget er direkte engasjert i, samt Stefanusalliansen. Alle disse har vi nå flerårige rammeavtaler med. Gjennom vårt samarbeid med amerikanske Freedom House bidrar Norge til å gi direkte støtte og beskyttelse til forfulgte og utsatte individer og grupper. UD tildeler også midler via utenriksstasjonene, altså ambassadene våre, så de kan bidra til arbeid for tros- og livssynsfrihet på landnivå. To eksempler der aktiviteten er særlig stor, er Myanmar og Tyrkia. Norge er en liten aktør som hele tida må vurdere hvordan vi bruker ressursene, både de menneskelige og de økonomiske, for å få best mulig resultater. Det er da det korte svaret på representanten Heggelunds spørsmål om hvordan regjeringa vil jobbe videre for å bedre situasjonen på området tros- og livssynsfrihet. Det lange svaret på representantens spørsmål er å se på hvordan vi best kan knytte arbeidet vårt tettere opp mot annen prioritert innsats på menneskerettighets- og utviklingsområdet. La meg illustrere det med noen få eksempler: UD har i mange år samarbeidet nært med Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter, som er internasjonalt anerkjent for sin kompetanse på antisemittisme. De siste årene har UD jobbet sammen med senteret for å kunne trekke systematisk på denne kompetansen i internasjonalt arbeid for å styrke religiøse minoriteters rettigheter og forebygge folkemord. På ytringsfrihetsområdet har vi i en årrekke hatt et nært og godt samarbeid med International Media Support. Ved årsskiftet mellom 2018 og 2019 inngikk vi en tilleggsavtale med organisasjonen om tiltak for i større grad å gi religiøse minoriteter plass i mediene. Til slutt vil jeg nevne de mulighetene som ligger i de store satsingene i utviklingspolitikken, som helse og utdanning. Med utgangspunkt i FNs bærekraftsmål jobber vi målrettet for å nå de mest marginaliserte, dem med størst risiko for å falle utenfor. Det gjelder ikke minst religiøse minoriteter. Vi støtter nå et dansk–norsk arbeid hvor den norske Stefanusalliansen er en sentral partner. Senere denne måneden samler dette prosjektet internasjonale eksperter i Oslo for å drøfte tiltak for å sikre at både kvinners rettigheter og tros- og livssynsfriheten tas vare på i arbeidet med global utdanning. Religiøse minoriteter er ofte svært utsatt, ikke minst i konfliktområder. Vi trenger politiske løsninger på konfliktene, som kan motvirke økende splittelse langs sekteriske skillelinjer. Vi ser utallige eksempler på at kristne utsettes for trakassering, diskriminering og overgrep. Angrepene på Sri Lanka i påsken illustrerer dette i all sin grusomhet. Vi hører dramatiske historier om situasjonen for mange av Midtøstens minoriteter. I en periode var det en rekke angrep på kristne i Egypt, og før det i Irak. Da Nadia Murad fikk Nobels fredspris i 2019, rettet det igjen verdens oppmerksomhet mot de umenneskelige lidelsene jesidi-folket har gått gjennom. Attentater mot ahmadiyya-muslimer i Pakistan, diskriminering av sunnimuslimer i Iran og sjiamuslimer i Bahrain skjer altfor ofte. Behandlingen av bahaiene i Iran kan også føyes til denne altfor lange lista, og ikke minst angrepet på muslimer i New Zealand nylig. Å rangere hvilke minoriteter som er mest utsatt, er likevel ikke konstruktivt. Diskriminering og vold på grunnlag av religion rammer bredt, i mange verdensdeler og land. I spørsmål knyttet til tros- og livssynsfrihet og religiøse minoriteters sårbarhet skal det aldri være tvil om hvor Norge står. Arbeidet for tros- og livssynsfrihet handler om å verne om helt grunnleggende menneskerettigheter. Å ta vare på marginaliserte grupper fra ulike trosretninger vil alltid være en prioritet for Norge.