trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Signe Øye (Arbeiderpartiet), 2002-12-02:
Kommuneøkonomien er elendig i mange kommuner, og enda verre blir det til neste år. Det kuttes i skolen, i eldreomsorgen, i skolefritidsordningen, i fritidsklubbene og i kulturtilbudet. Foreldre, unge og eldre reiser seg i protest over hele landet. Statsministeren kaller dette svartmaling. Det var spesielt da representanter fra Kristelig Folkeparti på Stortinget – fra Østfold og andre fylker – drev aktiv lobbyvirksomhet for at Arbeiderpartiet skulle godta et Høyre-budsjett, et Høyre-budsjett med 3 milliarder kr til kommunene. Det kunne selvsagt ikke Arbeiderpartiet akseptere. Askim kommune er en kommune i økonomisk krise. Kommunen må spare mange titalls millioner til neste år. Dette rammer de eldre spesielt. De flyttes rundt. Noen har allerede flyttet to ganger i år, og nå skal de flyttes igjen. De eldre raser og sier at dette rett og slett er råttent. De føler seg umyndiggjort. De ansatte har fått munnkurv. Pårørende sier at de eldre har ingen livskvalitet lenger. Tenk om Høyre-ordføreren kunne fått noen flere kroner, så hadde han ikke måttet gjøre dette mot de eldre. For han har jo planer om å velges igjen til neste år. Det er ikke det som bekymrer Arbeiderpartiet og meg; det er den dårlige behandlingen de eldre får, som er bekymringsfullt. Fremskrittspartiledelsen hisset seg fryktelig opp da Bondevik og hans regjering la fram statsbudsjettet og foreslo å fjerne bl.a. gravferdshjelpen. Slikt usosialt tøv skulle Carl I. Hagen ha seg frabedt! Og aldri i verden skulle Fremskrittspartiet på vegne av det norske folk godta egenandeler på blåresept for pensjonister og uføre. Tenk å utsette eldre og fattige for slikt! Dette var jo et forslag som Fremskrittspartiet hadde kjempet for i mange år. Nei, dette skulle de aldri akseptere! Men, som kjent, den slags innsigelser forsvinner lett i Fremskrittspartiet under påvirkning av lavere alkoholavgifter, lavere avgifter for campingvogner og mopeder. I dag er dette forslaget helt greit. Til slutt: Jeg har hørt på debatten i dag, der veldig mange talere fra regjeringspartiene har skrytt av at dette er et budsjett for de fattige. Statsminister Kjell Magne Bondevik sa i trontaledebatten: «Jeg er stolt av å lede en regjering som kjemper for dem som lider mest, for de fattige og for de forfulgte.» Ja, da er det underlig at budsjettet som vedtas her i kveld, rammer de aller, aller svakeste flyktningene i verden, nemlig kvoteflyktningene. Fra neste år blir kvoten halvert. Det er skammelig for et så rikt land som Norge, og det er skammelig at vi tar disse 30 millionene for at vi skal finne penger til skattelettelser for dem som har mest fra før.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2002-12-02:
Flere har i debatten påpekt de sterke ordene som opposisjonspartiene brukte i forbindelse med framleggingen av budsjettet. Jeg skal ikke gjenta noen av dem i dag, men jeg konstaterer med glede at ordbruken er blitt langt mer dempet nå. Men ordbruken den gang satte sine spor i den offentlige debatt, og opposisjonen lyktes i å skape en generell negativisme og sur stemning i folket. Kritikken fra opposisjonen rettet seg særlig mot Kristelig Folkeparti, og det er jo i seg selv et paradoks når de samme opposisjonspartiene på sine knær ber Kristelig Folkeparti om støtte. Det heter at den man elsker, tukter man, men jeg er ikke så sikker på at det er en elsk som ligger bak de siste ukers skyllebøtter. Etter erfaring fra de siste dager i samferdselskomiteen er nok dette langt mer et uttrykk for frustrasjon over tapt innflytelse for eget parti. Nå har mediedebatten heldigvis tatt en ny vending i det siste, og flere stiller spørsmålet: Hvorfor har vi det ikke bedre når vi har det så godt? Kanskje er det slik at vi har mer enn nok å leve av i Norge, men vi mangler noe å leve for! Garborg har uttrykt seg på følgende måte: «Skalet av alle ting kan ein få for pengar. Men ikkje kjernen …» Vi er derfor i Kristelig Folkeparti stolte av at Regjeringen har prioritert de nære ting: familie, oppvekst og nærmiljø. Det er de nære relasjoner i en tidlig livsfase som danner grunnlaget for et meningsfylt ungdoms- og voksenliv. Det skal sterk rygg til å bære gode tider, heter det, og ryggøvelsene må læres i tidlig oppvekst. Kristelig Folkeparti vil derfor verne om familien. Vi tror at foreldrene har de beste forutsetninger for å oppdra sine barn. Derfor er kontantstøtte til småbarnsfamiliene økt i budsjettet, og foreldrene får økt frihet til å velge det de selv mener er barnas beste. Det er også lagt inn økt støtte til frivillige barne- og ungdomsorganisasjoner, og det skattefrie beløpet for frivillige gaver er økt til 6 000 kr. I tillegg er det en rekordstor satsing på flere og billigere barnehageplasser. Det frivillige barne- og ungdomsarbeidet har en tredobbel funksjon i nærmiljøet. Det gir meningsfylt innhold til livet til voksenlederne, gode fritidsaktiviteter for barn og unge og – ikke minst viktig – støtte til foreldrene i oppdragergjerningen. Kristelig Folkeparti er opptatt av å gi støtte til foreldre i utsatte posisjoner. Derfor går Regjeringen inn for å øke støtten til familievernet og styrke ekteskapet og det varige, forpliktende samliv. Kristelig Folkeparti vil bygge et varmere samfunn med kristne verdier. Derfor har Regjeringen tatt konsekvensen av dette. Den ønsker å sikre trosopplæringen gjennom Kirken og legger allerede i år inn 5 mill. kr til tiltaket. På sikt vil en bruke 250 mill. kr på slikt verdifullt kultur- og trosopplæringsarbeid. Dette er god Kristelig Folkeparti-politikk!
Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-02:
Det er sørgelig å se hvor dårlig kulturfeltet har kommet ut på neste års statsbudsjett. Men det skal de ha, Regjeringen skriver det klart og tydelig: «Budsjettet reflekterer ikke regjeringens ambisjonsnivå på kultur- og kirkeområdet.» Og konsekvensen av dette beskriver den også: «Som følge av dette innebærer den moderate nominelle økningen i budsjettrammen i praksis et lavere aktivitetsnivå ved de fleste kulturinstitusjonene.» Den sier også like klart at Kultur- og kirkedepartementet ikke har «funnet det mulig å følge opp Stortingets forutsetning om at de nye spillemidlene til frifond og lokale og regionale kulturbygg ikke skal gå på bekostning av tilsvarende bevilgninger på statsbudsjettet». Dette er prioriteringer som ikke har hatt flertall i Stortinget, og vi hadde regnet med at ved en avtale med et av de partiene som stod bak avtalen om endring i tippenøkkelen, ville disse pengene komme tilbake på sin riktige plass i budsjettet. Litt forundret ser vi at avtalen med Fremskrittspartiet ikke inneholder noen slike grep. «Flere kultur-seire for FrP», er en av headingene på Fremskrittspartiets hjemmeside i dag. De henviser til noen poster de har fått gjennomslag for, bl.a. 3 mill. kr i økte bevilgninger til Frifond. Ifølge avtalen Fremskrittspartiet gjorde med Arbeiderpartiet og SV, skulle det vært tilført 12,2 mill. kr. De får på plass mindre enn en fjerdedel av det de var med på for noen måneder siden bare på denne posten. En annen del av avtalen er posten «Lokale og regionale kulturbygg». Her mangler det i overkant av 40 mill. kr – ifølge departementet penger nok til å sette i gang etablering av 8 regionale og 124 lokale kulturbygg. «Seier» kaller Fremskrittspartiet det når de får igjen vekslepenger i forlik med Regjeringen. Fremskrittspartiet viser med det forliket som nå ligger på bordet, at avtaler med dem må behandles som ferskvare. Neste gang jeg skal forhandle med Fremskrittspartiet, skal jeg være nøyere med å se på datomerkingen. Avtalen med Fremskrittspartiet i forbindelse med endring av tippenøkkelen har tydeligvis hatt merking: begrenset holdbarhet, best før 1. desember 2002.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2002-12-02:
Noreg er eitt av verdas beste land å bu i. Slik er det for dei aller fleste av oss. Dess lettare skulle det vera å føreta opprettingar slik at alle innbyggjarane i dette landet kunne kjenna seg igjen i ei slik skildring. Då Senterpartiet brukte sterke ord om Regjeringa sitt budsjettforslag, var det fordi nokre merkelege og uakseptable prioriteringar tydeleg slo imot oss. Senterpartiet prioriterer for 2003 m.a.: tiltak for konkurranseutsett næringsliv og dessutan ei kopling av ledige hender med ugjort arbeid i samferdselssektorenein styrkt kommuneøkonomi for å sikra fellesskapen og gje lokalsamfunna moglegheit til ei meir verdig omsorg og ein god offentleg skule, og ei meir rettferdig fordelingvi kjenner oss forplikta når det gjeld utjamningsmeldinga som Kristeleg Folkeparti, Venstre og Senterpartiet saman la fram, og vi vil arbeida for betre offentlege tenester, eit meir finmaska sosialt tryggleiksnett, ein meir sosial bustadpolitikk, ei mjukare arbeidslinje og eit meir rettferdig skattesystem Statsministeren omtala med undring, ja nærast med ein snev av forakt, reaksjonane på statsbudsjettet. Det må vera legitimt å reagera på Regjeringa si framheving av næringsnøytralitet i staden for sikring av dagens utsette arbeidsplassar. Statsministeren kan ikkje undrast over at vi reagerer på manglande midlar til kommunesektoren. Kristeleg Folkeparti hadde statsministeren då konsultasjonsordninga med KS vart etablert. Målet var ei felles forståing av talgrunnlaget for kommunane. Då mangla det ikkje på felles forståing. Likevel vil ikkje Regjeringa følgja opp med nødvendige midlar. Ingen kan skulda Høgre for manglande oppfølging. Det er Høgre-politikk å redusera overføringane til kommunane. Men av Kristeleg Folkeparti hadde både Senterpartiet og mange av Kristeleg Folkeparti sine eigne venta betre. Sterkast var reaksjonane i Senterpartiet likevel på manglande utjamningsprofil i budsjettet, ein profil som dessverre heller ikkje har vorte retta opp i budsjettavtalen med Framstegspartiet. Kutt i frå før knappe midlar til distrikta og stygge og usosiale kutt overfor sjuke og arbeidsledige vart ståande. Honnør til Kristeleg Folkeparti for at dei stod fast når det gjeld bistandsbudsjettet. Dess større var overraskinga over ein fattigdomspakke der inndekkinga skal takast av dei fattige sjølve, og skattelette til oss som har over 320 000 kr i inntekt, skal omtalast som skattelette for folk med vanlege inntekter.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2002-12-02:
Jeg vil gjerne berøre noen av de sosial- og helsepolitiske spørsmålene i forbindelse med statsbudsjettet. Det er det viktigste når det gjelder velferdsområdet vårt. Regjeringens budsjett gav ingen særlig gode signaler i så henseende. Det var basert på egenandelsøkning, på en reversering av blåreseptordningen som trådte i kraft tre dager før statsbudsjettet ble lagt fram nå i oktober, og i det hele tatt en samling av ting som gikk den gale veien. I fjor høst, før denne regjeringen tiltrådte, gjorde regjeringen Stoltenberg en avtale med NHO og LO vedrørende sjukefraværet, og denne avtalen hadde som intensjon å senke sjukefraværet og skape et mer inkluderende arbeidsliv. Vi vet at vi fortsatt har veldig mange i helsekø. Vel 250 000 står i denne køen. Hver nordmann er borte fra jobb gjennomsnittlig en måned i året på grunn av sjukdom. Dette utgjør over 220 000 årsverk. Det er en veldig stor kostnadsfaktor for landet og for statsbudsjettet. Over 7 000 årsverk gikk tapt i fjor på grunn av venting i sjukehuskø. Sjukepengene i denne sammenhengen utgjør ca. 2 milliarder kr, og produksjonstapet i bedriftene og for produksjonslivet vårt er beregnet å komme opp i omtrent det samme beløpet. Dette betyr at vi har en jobb å gjøre her. Et mer inkluderende arbeidsliv er også en sak for det offentlige. Men ikke minst er det en sak for staten, ved Regjeringen og Stortinget, å få til et helsevesen som kan behandle folk for deres sjukdommer og rehabilitere dem, slik at de kommer i jobb igjen. Det ser vi lite spor av vilje til i dette statsbudsjettet. Vi mener at helseforetakene og spesialisthelsetjenesten vår må ha mer ressurser, og også rehabiliteringssektoren. Ikke minst våre opptreningsinstitusjoner må få en bedre økonomi for å kunne sette folk inn i arbeid igjen. Denne regjeringen snakker om frivillighet. Frivillighetssentralene er et spennende prosjekt, som viser seg å bære gode frukter i et samarbeid mellom stat, kommune og de private. Dette er det heller ingen vilje til å satse på for å få det til å gå videre og for å få flere frivillighetssentraler inn. Bondevik har sagt at det er blitt fremmet ydmykende krav i budsjettforhandlingene. Et slikt krav må vel i tilfelle være dette med alkoholavgiftskuttet. Imidlertid synes det som om det er gode bortforklaringer på dette. Blant annet gjorde Kristelig Folkepartis parlamentariske leder Jon Lilletun i en replikkrunde her i kveld dette avgiftskuttet på alkohol i budsjettforliket med Fremskrittspartiet til et promillespørsmål om flytting av penger på statsbudsjettet. Det gjelder noe helt annet det som er konsekvensen av et slikt forslag som Kristelig Folkeparti nå er med på i dette statsbudsjettet.
Inge Lønning (Høyre), 2002-12-02:
Skolen er en viktig sak, og jeg har stor forståelse for både opposisjonspartienes og regjeringspartienes opptatthet av og omsorg for den norske skolen. Det er en ting ved de tre opposisjonspartiene, som omtaler seg selv som begynnelsen til en fremtidig flertallsregjering, som forbauser meg i den sammenheng. Senterpartiet vil i sitt alternative budsjettforslag kutte 100 mill. kr i bevilgningene til private skoler. Arbeiderpartiet vil kutte 400, og SV flesker like godt til med 1 milliard. De klarer sikkert å bli enige om hvor mye de skal samle seg om å kutte hvis den tid skulle komme. Men ingen av dem sier et kløyva ord om hva de akter å gjøre med lov om private skoler, som gjør det til en rettighet for disse skolene å motta tilskudd etter fastsatte satser. Det er forbausende lettsindig. Det andre som forbauser meg, er at man fremstiller det som om ressursproblemer i den offentlige skole skulle kunne løses på den måten. Det blir jo verken flere eller færre elever i den norske grunnskolen totalt ved at man eventuelt kjeppjager elever som i dag går på private skoler, tilbake til den offentlige skolen. Tvert imot, hver av de elevene vil koste ca. 30 pst. mer pr. år enn det samfunnet i dag betaler i tilskudd til disse elevene når de går ved private skoler. Det vil i virkeligheten altså øke ressursknappheten i den offentlige skolen. Det som imidlertid er aller mest forbausende fra et politisk synspunkt, er at de samme tre partiene betrakter dette som en invitasjon til Kristelig Folkeparti til å slutte seg til en fremtidig regjeringskonstellasjon. Det er en mildt sagt selsom invitasjon. For om det er noe parti som har vært opptatt av – sammen med Høyre – å forfekte foreldrenes grunnleggende demokratiske rett til å velge et skolealternativ dersom de har grunner for det, ja så er det Kristelig Folkeparti. De tre partiene som akter å rasere privatskoletilbudet i dette landet – for det er jo i virkeligheten det man går inn for – ønsker enten at Norge skal si opp de internasjonale konvensjonene vi er bundet av når det gjelder å respektere foreldreretten, eller så vil de innføre et virkelig fullstendig økonomisk klasseskille i norsk skole. For hvis man tar bort tilskuddet til private skoler, er man garantert ett resultat, nemlig at det bare er de foreldrene som har usedvanlig god råd, som vil kunne gjøre bruk av valgfriheten.
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2002-12-02:
Under debatten er det omdelt to forslag i salen, nr. 31 og nr. 32. Jeg vil bare gjøre oppmerksom på at disse forslagene kommer til erstatning for de tilsvarende forslag i innstillingen. Det skyldes at man i løpet av dagen er kommet til enighet både i kommunalkomiteen og i energi- og miljøkomiteen, noe som får konsekvenser for de vedtak som skal fattes i salen i dag. Derfor er forslagene nå omdelt og vil komme til erstatning for dem som allerede står i innstillingen.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-06-13:
På vegne av Rune J. Skjælaaen, Eli Sollied Øveraas og meg sjøl fremmer jeg forslag om å etablere et nasjonalt forsøk med samarbeid mellom skole og idrettslag om tilbud til alle elever i grunnskolen om daglig fysisk aktivitet.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-06-13:
Alle erkjenner at det må finnes en løsning for de palestinske flyktningene i forbindelse med sluttstatusforhandlingene mellom Israel og palestinerne. Alle erkjenner også at det internasjonale samfunn må stille opp med økonomisk kompensasjon for å finne en løsning på flyktningspørsmålet. Derfor er det trist at Stortinget i dag ikke greier å etablere flertall for en fondsordning, slik at Norge kan vise vei i denne saken. Det foreligger i utgangspunktet en formell rett til tilbakevending for de palestinske flyktningene, bl.a. nedfelt i FNs generalforsamlings resolusjon 194 av 11. desember 1948. Det har rent mye vann i havet siden 1948, og hvordan flyktningspørsmålet skal løses i praksis, er et av de vanskeligste spørsmålene i de forhandlingene vi håper vil komme i nær framtid. Det er så godt som umulig å tenke seg en løsning på flyktningspørsmålet uten at man finner ordninger for økonomisk kompensasjon. Derfor mener Senterpartiet at Norge bør gå i spiss for å finne ordninger som kan gi palestinerne håp om at økonomisk kompensasjon vil inngå som en del av sluttforhandlingene. Men det mener altså stortingsflertallet at man ikke skal gjøre – dette til tross for at det samme flertall erkjenner at betydelige midler vil måtte bli stilt til rådighet fra det internasjonale samfunn i tidens fylde. Midlene til økonomisk kompensasjon vil måtte stilles til rådighet uavhengig av det tradisjonelle bistandsarbeidet, og det ville derfor ha vært ønskelig om man kunne ha begynt å bygge opp et fond. Dette fondet kunne, slik Arbeiderpartiet har foreslått, ha hatt sitt utspring i et reint norsk fond. Et annet alternativ ville ha vært at Norge tok initiativ til et internasjonalt fond, og at Stortinget påla Regjeringen å gi et betydelig beløp dersom det var mulig å få internasjonal forståelse for et slikt fond. Men heller ikke denne mjukere varianten var det mulig å få flertallet med på. Det er trist at Arbeiderpartiets forslag blir stemt ned i dag, og at det ikke har vært mulig å finne en form for fondsordning som regjeringspartiene kunne akseptere. Dersom man hadde fått flertall for en fondsordning, ville det ha kunnet bidra positivt til den videre prosessen i Midtøsten. La oss håpe at Regjeringas holdning i denne saken ikke er uttrykk for et redusert engasjement i Midtøsten, det ville være uheldig for prosessen i regionen og definitivt for Norges internasjonale anseelse. Norges oppgave bør fortsatt være å bidra konstruktivt og kreativt i forhold til å komme nærmere en fredelig løsning i Midtøsten.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-06-13:
Jeg sa i mitt innlegg at jeg håper at Regjeringas manglende vilje til å være med på dette forslaget ikke kan tolkes som mindre engasjement i Midtøsten-sammenhengen. Utgangspunktet er, som også representanten Jagland presiserte, at det er kvartetten som nå sitter i førersetet i forhold til den internasjonale prosessen omkring situasjonen i Midtøsten. Norge har hatt et betydelig engasjement i Midtøsten, som alle i denne sal er usedvanlig godt kjent med. Vi bør ikke nå stille oss i en situasjon hvor vi ikke utnytter den historiske erfaringa som vi har i forhold til prosessen, og dermed ikke bidrar konstruktivt videre. Jeg har problemer med å se Regjeringas konstruktive engasjement i forhold til å finne nye inntak som kan gjøre oss fortsatt relevante, og som kan bidra til at vi spiller konstruktivt i forhold til prosessen i Midtøsten. Så er det mange måter man kunne ha tenkt seg at et slikt fond kunne ha blitt etablert på, hvorav det forslaget som representanten Jagland og andre fra Arbeiderpartiet i utenrikskomiteen har fremmet, er ett. Men jeg opplevde heller ikke at det var vilje i komiteen til å se på andre måter som man kunne ha lagt til grunn for å etablere et fond. Det var i realiteten ingen vilje til å gå inn på en tenkning som knytter seg til fond.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Det spørsmålet som representanten Jacobsen glemte, var følgende: Hvilke fordeler kan de nye søkerlandene oppnå? SV beskriver i sin merknad at det er fordeler for disse søkerlandene, og det hadde vært veldig nyttig å få høre hvilke fordeler det er SV har i tankene. SV-representanten brukte det meste av sitt innlegg her til å snakke om Afghanistan. Representanten Jacobsen sa at han mange ganger her i salen hadde uttrykt glede over at Taliban-regimet falt. Og han sa: Det falt faktisk fortere enn vi hadde trodd. Men det SV tidligere sa gang på gang, var jo at Taliban styrkes for hver eneste dag det bombes. Jeg synes det er på tide at SV kan svare veldig klart på om man nå ser at SV tok feil når man gang på gang gikk imot militære operasjoner, gikk imot bombing. SV sa i alle debatter at man var imot aksjonen i Afghanistan. Man fremmet forslag – i hvert fall i to debatter – om stans i bombingen. I den siste debatten vi hadde, lå det ikke noe forslag fra SV om stans i bombingen. Mitt spørsmål er om det betyr at SV innså at man hadde tatt feil. I hvert fall må SV kunne si om man nå ser det slik at det var feil. Jeg har lyst til å minne representanten Jacobsen om at SV var for bombing av Serbia og Kosovo i forbindelse med Kosovo-krisen. Hvorfor var SV for bombingen i Serbia og Kosovo, men mot bombingen i Afghanistan?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Selvsagt plager det alle hvert eneste menneskeliv som går tapt i militære operasjoner. Men det SV bare skyver unna seg, er at man står overfor en situasjon hvor man må velge det minste av to onder. De valg som SV her har gjort seg til talsmann for i denne salen, ville antakelig ha innebåret tap av langt flere sivile liv enn det vi har sett. Jeg synes det er litt merkelig at representanten Jacobsen kan stå her nå og glede seg over at Taliban-regimet har falt, mens han er absolutt imot de metodene som ble brukt for å fjerne Taliban-regimet. Det er komplett uforståelig for meg at det går an å operere på så mange felt og med så mange typer argumentasjon samtidig. Når det gjelder investeringer i nye fly, kan jeg faktisk ikke se at det er noe etisk problem. Det er klart at vi må være godt rustet til å kunne delta i aksjoner, ikke for å angripe, men for å delta i forsvar og i en mulig fortsatt krig mot terror, en trussel som nå er en trussel mot kanskje de fleste land i verden.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Jeg ønsker bare å presisere at det selvsagt er det eneste riktige at alle medlemsland stiller likt. Jeg pekte bare på – i likhet med det som også er gjort i innstillingen – det noe problematiske med å finne balansegangen. Det har jo til og med vært lange diskusjoner om hvilke land som får komme på venteliste – og når passerer man streken for at disse landene er verdige til å bli fullverdige medlemmer? Det er vel nok bare å minne om at Jugoslavia søkte om medlemskap i 1991, og de ble ikke engang satt på venteliste. Så er det en del andre land som har stått i flere år på venteliste før de har blitt fullverdige medlemmer, og det har vært fordi man gjennom Monetary Comittee løpende har fulgt menneskerettsutviklingen. Det er selvfølgelig veldig vanskelig å si når man har oppfylt nok betingelser til å bli opptatt som medlem. Men når man er medlem, skal selvfølgelig alle behandles likt.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Jeg ser helt klart de positive intensjonene med forslaget her. Jeg nevnte måten det ble lansert på, men det er ikke selve grunnen til at Inge Lønning eller jeg eller andre har gått imot det. Jeg nevnte jo ganske mange grunner i mitt innlegg. Men hvis formålet var å samle en bred oppslutning om dette, syntes jeg det var litt rart at man fremmet det som et Dokument nr. 8-forslag, og at det kom som en overraskelse i en spontanspørretime. Det er jo vanlig her på huset at man kan ha andre måter å arbeide på. Men det er ikke dermed sagt at de andre argumentene mot forslaget da ikke gjelder. For å komme tilbake til det som skjedde da Camp David-avtalen ble inngått mellom Egypt og Israel: Det var nokså utenkelig at man før avtalen var inngått, skulle betale ut 10 milliarder dollar til partene og så skulle det føre til at de sikkert ville inngå avtalen. Det var jo slik at man gjennom veldig vanskelige forhandlinger klarte å få til en varig fredsavtale mellom Israel og Egypt, og gulroten til slutt var da at man utbetalte betydelige midler til begge land. Jeg tror at det ville være en feil vei å gå å foregripe begivenhetenes gang ved å opprette et såkalt folkefond først.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Vi har jo sagt flere ganger nå at vi ser de positive intensjonene bak dette forslaget. Det gav også, så vidt jeg husker, statsminister Bondevik uttrykk for da han ble spurt om dette i spontanspørretimen. Når representanten Jagland i sitt innlegg nevnte at det internasjonale samfunn burde gi uttrykk for at man vil bidra, er jo det noe annet enn at man faktisk oppretter et fond. Jeg forstår det slik at hvis man oppretter et fond, må det også betales inn penger. Det er ikke dermed sagt at de med en gang skal betales ut. Men det må være tilstrekkelig at det internasjonale samfunn gir forsikringer om at man er rede til å bidra, og det burde være unødvendig at man faktisk oppretter fondet og sørger for å få innbetalinger til det, og så har det stående der som en slags gulrot. Forsikringer fra det internasjonale samfunn burde være tilstrekkelig.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Jeg får ta høyde for at jeg kan ha misforstått hva som var tanken, og hvordan dette fondet skulle administreres, men utenrikskomiteens leder, Thorbjørn Jagland, uttalte da vitterlig til Aftenposten 16. april i år at de palestinske flyktningene er «det viktigste hinderet for fred», og at det ikke vil bli fred før flyktningene får et sted å bo. Og han sa videre at han mener det internasjonale samfunnet må være med på å bygge nye boliger til flyktningene utenfor flyktningleirene. Men vi vet altså at flyktningene selv ikke ønsker dette. I Jordandalen forsøkte man det, men boligene ble revet ned av flyktningene. Jeg tror det hadde vært en fordel hvis vi kunne ha drøftet dette litt nærmere, og det var det jeg også var inne på når jeg snakket om måten forslaget ble fremmet på: Hva er tanken bak fondet, hvordan skal det administreres, og hva vil faktisk virkningen av dette bli?
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2002-06-13:
Jeg tror ikke uenigheten mellom oss er så stor som det kan høres ut i denne debatten, for Regjeringen er jo helt enig i det som kommer fram i dette forslaget, at det er viktig å sikre retten for de palestinske flyktningene til å vende tilbake. Men i Oslo-avtalene slår man jo fast at dette er noe man skal forhandle om, og at dette er et ledd i sluttstatusforhandlingene. Og da har faktisk regjeringspartiene ment at tingene bør skje i kronologisk rekkefølge. Så enkelt er det.
Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2002-06-13:
NATO er bærebjelken i vårt forsvar, og det er i vår interesse at NATO er best mulig rustet til å møte dagens og morgendagens trusselbilde. Fremskrittspartiet mener det er viktig å sørge for at Norges forhold til NATO er det beste. Og i og med at NATO nå stadig får nye arbeidsformer og samarbeidsland, som f.eks. det nye fellesrådet med Russland, er det uhyre viktig at vi prioriterer å fremføre våre nasjonale interesser i den sammenheng. Utvidelsen er i utgangspunktet veldig positiv, og gjør at NATO kan være med på å gi sikkerhet til stadig flere mennesker, men vi ønsker å påpeke at det er viktig at utvidelsen ikke kun har fokusering på det politiske, men også på det militære. Det kan være en fare for at man i sin iver etter å utvide, av helt legitime grunner, overser at utvidelsen ikke må svekke NATO militært. Før vi gir vårt endelige tilsagn til hvor mange land som skal med i den planlagte utvidelse av NATO, vil vi måtte se på hva som er de militære rådene. For skal NATO fortsatt ha den troverdighet og styrke som den har hatt – og har – er det viktig at hele alliansen bidrar til dette. Vi tror ingen, aller minst nye medlemsland, er tjent med noen form for a- og b-medlemmer. Opprettelsen av en europeisk sikkerhets- og forsvarspolitisk dimensjon, ESDP, er en ny utfordring. EUs ønske om egen militær slagkraft er for så vidt spennende. Det som imidlertid gjør at ESDP etter vår mening fremstår som mer et luftslott enn noen reell aktør, er det faktum at EU ikke selv besitter verken personell eller utstyr. Det blir derfor i stor grad NATO som må avstå slike ressurser. Det kan derfor helt klart stilles spørsmål ved om ikke også EU-landene burde konsentrert seg om NATO i stedet for å lage noe som fort kan fremstå som en parallell organisasjon som dupliserer NATOs arbeid. Og så noen kommentarer til SVs merknader. Jeg legger merke til at SV er kritisk og negativ til at artikkel 5 ble iverksatt. Men så sier SV at man er negativ til at avgjørelsen om å benytte artikkel 5 ble tatt «svært raskt». Det ligger vel i hele NATO-alliansens arbeid, og det bør være en styrke, at når det først oppstår en situasjon som krever at man iverksetter artikkel 5, så må avgjørelsen tas raskt, for så vidt svært raskt. Tid til de store overlegninger og parlamentariske debatter er antakelig ikke mulig i en slik situasjon. Samtidig er SV også kritisk til det som omtales som «out of area»-strategi, og at man opererer utenfor kanskje NATOs kjerneområde. Men det er også en erkjennelse av det nye trusselbildet som er oppstått, og at man må møte truslene mot NATOs innbyggere der truslene oppstår, og der truslene er, noe som gjør at NATOs rolle, og hvor NATO opererer, naturlig endrer seg i forhold til hva vi har vært vant til og tenkt på som NATOs opprinnelige område.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
SV har tidlegare frå denne talarstolen uttrykt glede over at Taliban-regimet fall. Det fall fortare enn vi hadde trudd, men som sagt uttrykte vi glede over det. Det vi no ser, er at det har gått over til å bli den lange krigen, som vi førebels ingen ende ser på. Det å seie at dette er vellykka, at alle suksesskriterium er oppfylte, er altså altfor tidleg. Eg trur at no begynner vi kanskje også å sjå ein annen hovudgrunn til at krigen i det heile blei sett i verk, nemleg kampen om dei enorme gass- og oljeressursane i Sentral-Asia. Dette er geopolitikk. Dette er snakk om å få tak i ressursar. Eg vil gå så langt som til å seie at her brukar ein faktisk også Forsvaret sin tryggingspolitikk for å sikre interesser av økonomisk art. Så spurde representanten Blankenborg om dette med ei utviding av NATO. Problemet er jo som før når det gjeld ei utviding av NATO, at det ikkje blir noko betre. Ein har likevel adgangen til førstebruk av atomvåpen, ein har enno «out of area»-strategien. NATO blir i seg sjølv ikkje noko betre om ein utvidar talet på medlemsland.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Det første spørsmålet har eg for så vidt svara på, i og med at vi har sagt at FN skal vere i førarsetet i internasjonale operasjonar. Det ønskjer vi at både USA, NATO og andre kan vere med og støtte opp om. Det må vere det langsiktige målet. Så til dette om eit medlemskap kan innebere fordelar for dei enkelte medlemslanda. Sjølvsagt kan det det, i form av det å kome inn i varmen. Dette er tidlegare austblokkland, og vi ser no at NATO kanskje går meir og meir inn i rolla å vere ein organisasjon. Det er kanskje nettopp derfor vi ser at USA ikkje ser seg tent med NATO lenger. Det er kanskje nettopp derfor dei no varslar ei hardare linje. Ein skal ut og søkje opp konfliktar. Så til dette – no kjem eg ikkje på det siste spørsmålet. Det får representanten Lønning ta ein replikk til på, elles får vi ta det på gangen.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Eg kan stadfeste for representanten Rise at vi i starten faktisk var redde for at Taliban skulle bli styrkt. Eg er den dag i dag redd for at for kvar bombe som fell, vil sjansen for auka terrorisme bli større, nettopp fordi eg ikkje trur at det å løyse terrorismeproblemet ligg i det å bombe. Eg trur det ligg i eit utvida trryggleiksomgrep. Det ligg i å få bukt med fattigdomen, og det ligg i å få til ei meir rettferdig verd. Det ligg ikkje i å bombe. Vi må i det minste vere skeptiske med omsyn til å tru at ein kan bombe seg til fred når ein veit at det også ligg store økonomiske interesser bak.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Eg tek til meg alt det representanten Blankenborg sa, men vil tilføye at det vil det også vere fullt mogleg å gjere under OSSE. Det er ikkje noko i vegen for det. Og, som Blankenborg var inne på, vil det kunne vere med på å dra dei tidlegare austblokklanda inn i varmen. Så til Lønnings spørsmål, som Blankenborg refererte til – det transatlantiske: Vi kan risikere å kome i ein skikkeleg skvis. Vi er vane med at den kalde krigen gav oss masse merksemd frå USAs side. Vi ser no at det er ein ny avtale, NATO har drege Russland meir inn. Kanskje dei russiske områda er meir interessante for oss. Kanskje må vi få fram, som Aftenposten skriv, at vi må fokusere meir på nordområda. Noreg må sjølv ha ei kystvakt som er oppegåande. Noreg må sjølv ta vare på det havområdet som er like stort som heile Vest-Europa, som er fullt av energi, og som er det europeiske matfatet i forhold til fisk. Kanskje må vi konsentrere oss meir den vegen. Kanskje går det så langt at vi ikkje må ha delelinja akkurat der eller der, men at vi saman med russarane får ei økologisk og ei berekraftig forvalting av ressursane i nordområda. Det kan det vere meir interessant å diskutere enn om ein kjem i ein skvis eller i eit ubalansert forhold Europa/USA.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Akkurat i dag er det litt lenger borte her ei høyring der ein diskuterer Joint Strike Fighters, dei nye flya vi kanskje skal kjøpe. Flya er sjølvsagt ikkje berre avskjeringsfly, forsvarsfly, dei skal også kunne drive bakkebombing. Akkurat som no: USA har finansiert ombygginga av fire av F-16 flya våre, slik at dei skal vere klargjorde for også å kunne bruke klasebomber. Plagar det ikkje Kristeleg Folkeparti at vi faktisk er med på ein strategi som inneber angrep? Plagar det ikkje Kristeleg Folkeparti at det kanskje er 3 000–4 000 sivile som allereie har gått med i Afghanistan, fullstendig uskyldige folk det også? Vi er med og legg opp til ein angrepsstrategi som no blir driven fram av vår hovudallierte, USA. Plagar det ikkje Kristeleg Folkeparti i det heile korleis ein no legg opp til kanskje å investere 40 milliardar kr i nye fly som ikkje har som hovudmål å forsvare Noreg, men å kunne vere med ute på såkalla førebyggjande angrep?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Eg står her med Aftenposten og Dagsavisa, og det undrar meg litt at denne debatten om NATO ikkje har vore meir prega av det nye som faktisk skjer i NATO. Det kunne vore artig å få utanriksministerens syn på den siste utviklinga i NATO, der det heilt klart blir påstått at USAs nye doktrine faktisk kan splitte NATO.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
La meg så få lov å vere dagsaktuell. Kanskje kunne representanten Lønnig svare meg når det gjeld den nye strategien som USA tydelegvis legg opp til. Eg sa feil, eg kalla han for noko anna – NATOs generalsekretær er lord George Robertson. Kva er Lønning sine kommentarar til at han heilt klart seier at NATO er ein «defensiv allianse »? – «Vi går ikke ut og leter etter problemer som trenger å løses», la lord Robertson til. Dette seier han i Aftenposten som ein kommentar til forsvarsminister Rumsfeld – eit heilt klart signal om at USA vil ha meir frie hender, vil ut og kunne drive førebyggjande angrep. Kan Lønning stå inne for ein sånn ny doktrine, og meiner Lønning at Noreg også skal kunne akseptere og støtte ein sånn ny doktrine?
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Eg er veldig glad for at Regjeringa i stortingsmeldinga seier følgjande: «Etter en ny vurdering og klare forpliktelser fra den tyrkiske regjeringens side om videre tiltak for å bedre menneskerettighetssituasjonen i landet, ble det i desember 1999 gitt tillatelse til leveranser av Penguin sjømålsmissiler til det tyrkiske sjøforsvaret.» – Altså tiltak for å betre mennskerettssituasjonen. Eg er glad for at Regjeringa bekreftar at det har vore eit problem. Derfor har vi lagt inn eit par merknader om det, og vi konkluderer med, og meiner, at Noreg ikkje bør eksportere våpen på grunn av den faktiske menneskerettssituasjonen i Tyrkia. Eg har ei lang liste her over det. Eg skal ikkje lese den opp, berre seie kort at her er det nok å ta av, nok til at vi i alle fall ikkje burde eksportere våpen til Tyrkia nettopp på grunn av dei brota på menneskerettane som går føre seg der.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Når det ser ut til at vi må bruke meir tid i sjølve komiteen dersom det berre er snakk om måten forslaga blir lagde fram på, så får vi bruke meir tid i komiterommet. Dei palestinske flyktningane sin lagnad har vore det dei siste fredsforhandlingane har stranda på. Derfor er dette forslaget eit nytt og godt spor som vi i SV synest det er synd at regjeringspartia ikkje kan vere med på, om dei vil vere meir i inngrep i forhold til kva som skjer akkurat no. Vi hadde rett nok også kunna tenkt oss at det endå meir tydeleg skulle ha vore klargjort at dei palestinske krava ikkje berre omhandlar retten til å vende heim og rett til kompensasjon bygd på FNs resolusjon 194 og Menneskerettserklæringa artikkel 13, men at også sjølve fondet skulle ha bygd på denne klare føresetnaden. Det er liten tvil om at behova til dei palestinske flyktningane er politiske og ikkje sosiale. Eg vil presisere at for SV er oppretting av eit fond knytt til at flyktningspørsmålet ikkje blir eit forhandlingskort knytt til forhandlingar om oppheving av okkuperte område. Tilbaketrekking frå okkuperte område og oppretting av ein palestinsk stat kan skje utan at flyktningproblemet blir løyst, om ein legg FNs resolusjon 194 og Menneskerettserklæringa til grunn for framtidige forhandlingar. Så er det også slik at grunnlaget for dette problemet går, som fleire norske organisasjonar har prøvd å få fram i media i det siste, på tilbakevendingslova av 1950 i Israel. Israel er faktisk den einaste staten som har ein rett som seier at ei etnisk gruppe har større rettar enn andre, altså eit etnokrati. Det er mange namn på slike statsdanningar opp gjennom åra. Eg skal ikkje referere dei, men der ligg altså hovudproblemet, at det finst eit etnokrati.
Bjørn Jacobsen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-13:
Vi har i eit skriftleg svar frå utanriksministeren fått klargjort, og det er heilt klart, at ein kan rekne det som alminneleg folkerett at ein stat ikkje lovleg kan drive ut ei befolkning som er under den statens kontroll. Lenger ned i svaret frå utanriksministeren står det at dersom folkerettsbrotet ikkje kan kompenserast på annan måte, er det klart at denne staten er erstatningspliktig. Korleis ser utanriksministeren på dette, sjølvsagt då på Israels rolle i forhold til å måtte erstatte? Som utanriksministeren var inne på, kostar dette mykje pengar, sjølv om vi veit at det ikkje er pengar det vil kome til å stå på når det kjem til ei endeleg fredsslutning. Men ser utanriksministeren at Israel er i ei særstilling, og at dette forslaget som her ligg, kunne ha vore ein start på at ein kunne tenkje i dei banane?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Eg er ikkje heilt sikker på kvar eg her skal begynne. Men det er greitt at SV var imot at aksjonen i Afghanistan skulle definerast som ein artikkel 5-operasjon ut frå det ein visste den gongen. SV var òg imot heile den militære aksjonen i Afghanistan. Det som blir vanskeleg, er når ein høyrer den grunngjevinga for motstanden som kjem no i ettertid, for i ettertid skulle det vere meir innlysande at det var rett å definere dette som ein artikkel 5-situasjon, og at det var rett å gå til militær aksjon fordi dette ikkje var ei enkeltståande terrorhandling. Det var eit langt meir omfattande terrornettverk, som ikkje berre var ein trussel mot USA som ein alliert, men ein trussel mot mange land. Dette er noko som vi ser dagleg. Derfor meiner eg at det no burde ha vore meir naturleg å seie at dette var ei riktig vurdering, og ikkje å seie det motsette. Det er kort og godt ganske ubegripeleg korleis ein no i ettertid kan kome til den konklusjonen som SV har kome til. Og eg vil nok ein gong spørje SV om ikkje det som har skjedd av militær aksjon, har vist seg å vere eit nødvendig bidrag i tillegg til alt det andre som blir gjort på den sivile sida. Når eg seier at det er nødvendig med militære tiltak, seier eg ikkje det same som at det er enkelt med militære tiltak, og det er heller ikkje tilstrekkeleg, men det blir då også gjort forsøk på å gjere noko på andre område. Eit anna poeng som eg gjerne vil ta opp her når det gjeld SV, er spørsmålet om utvidinga av NATO som nærmar seg. No er jo SV imot norsk medlemskap i NATO, men eg går ut frå at dette byggjer på at ein erkjenner at det ikkje er aktuelt å melde Norge ut av NATO. Slik vil ein då prøve å ha innverknad på den norske politikken innafor NATO. Då blir det veldig uklårt for meg om SV no seier at SV uansett er imot ei utviding av NATO, og at det er eit signal ein gir til Regjeringa om ikkje å gå inn for ei utviding, fordi det fører til problem i forhold til Russland osv., som det er lista opp i merknadene. Eller er det slik at SV no opnar for at NATO bør utvidast, og at ein vil kome tilbake til landa i neste runde?
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Eg foreslår at vi i alle fall gir oss med Afghanistan og artikkel 5 no. Det Inge Lønning tok opp, var om det ikkje var ein fordel at det var eit meir balansert forhold mellom USA og Europa. I dag er USA ei så til dei grader dominerande militærmakt, og vi treng kanskje ein balanse. Det var kanskje å trekkje Inge Lønnings ord litt langt, men det er i alle fall mine ord. Kanskje er det også SVs ord at det militært er ein fordel med ein balanse mellom USA og Europa. Så kjem dei andre forholda i tillegg, der Europa kan spele ei framtredande rolle politisk, økonomisk osv. Bjørn Jacobsen er inne på eit komplisert forhold mellom NATO og dei bilaterale arrangementa og den nasjonale politikken i dei enkelte medlemslanda. Dersom Jacobsen har høyrt at amerikanarane, britane eller franskmennene har tenkt å stille sine atomvåpen under felles NATO-kommando, trur eg det ville vere nyttig om det vart opplyst for Stortinget. Så vidt eg kjenner til, er det ikkje ein nærliggjande tanke å seie at desse atomvåpna er NATO-våpen. Dei er veldig nasjonale – skrekkeleg nasjonale er dei våpna – så eg trur det er lurt å halde dei unna i denne samanhengen. Når det gjeld utvidinga, som er eit spørsmål som kan kome opp nesten før Stortinget har hatt ein ny runde i plenum om NATO, vil eg kome tilbake til ho. Det må vere eitt punkt som tel med her, i tillegg til alt som har vore nemnt om den militære kapasiteten og alt mogleg slikt. Det som er viktig når det gjeld utviklinga av Europa, er at det ikkje oppstår ei renasjonalisering av militærapparata i alle landa. Det er jo det som har ført til konfliktar opp gjennom åra, at ein har hatt ein veldig nasjonal forsvarspolitikk, der dei militære apparata har blitt bruka i kampen mot naboland. No har vi ein sjanse til å inkludere fleire i ei felles tenking, eit felles militært system. Dermed kan vi hindre ei renasjonalisering og dermed nye konfliktar i Europa. Det burde vere eit perspektiv som SV er interessert i.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Nei, det er vel ingen replikk. Eg er samd i det som saksordføraren sa på nesten alle punkt. Det står for komiteens rekning, og eg viser også til innstillinga. Men sjølv om det står for komiteens rekning, har eg likevel to bitte små kommentarar. Eg er heilt samd i det som saksordføraren seier om problema i ein del av dei nye medlemslanda, men det bør ikkje stå som eit inntrykk etter denne debatten at ein er reservert i forhold til at nye medlemsland overtek formannskapet i Europarådet. Det meinte heller ikkje saksordføraren. Men det kunne tolkast slik, og derfor ville eg berre presisere at naturlegvis er det eit av dei store fortrinna at alle er likemedlemmer, og at formannskapet roterer på den måten som det gjer. Når det gjeld punktet om suspensjon eller det å fråta stemmerett, er det eit middel som kan brukast. Men både suspensjon av medlemskap og suspensjon av stemmerett er eit middel som skal brukast svært sjeldan. Naturlegvis skal ein helst unngå å bruke det, men ein må på desse punkta ikkje gi inntrykk av at ein er reservert når det gjeld formannskap slik at ein gir eit signal om at ein skal bruke suspensjon av stemmerett som eit meir utbreidt verkemiddel.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Vi har høyrt frå to talarar at det er måten forslaget er sett fram på, som er problemet. Hadde vi visst at om vi hadde teke med Lars Rise og Inge Lønning på forslagsstillarlista, så kunne dette fått gjennomslag, hadde vi naturlegvis spurt dei på førehand. Åslaug Haga og andre har klart å slutte seg til forslaget ved å sjå på innhaldet og ikkje lista over forslagsstillarar. Det må vere noko anna som ligg bak. Det vi høyrde i det siste innlegget, er den samanblandinga som mindretalet i komiteen åtvarar mot, nemleg å blande saman arbeidet blant flyktningane i dag med det fondet som vi foreslår oppretta, som skal brukast når ein finn fram til ei løysing. Så eg understrekar overfor Lars Rise at det er nettopp ein skilnad i dette, at det kan ikkje seiast at det er ei erstatning å arbeide med flyktningane sin situasjon i dag – det understrekar også vi – men dette er noko som skal brukast når ein når fram til ei løysing, og vi meiner også at det vil kunne bidra til at ein når raskare fram til ei løysing. Det er heilt umogleg å skjønne at det skal vere nødvendig å vente på at alle brikkene skal liggje på bordet før ein kjem med konstruktive forslag som skal kunne bringe fart i fredsprosessen i Midtausten. Vi meiner at dette er eit innspel som andre vil kunne slutte seg til, altså at andre land kan gjere det same, og dermed gir ein eit klart politisk signal. Å seie som Lars Rise at ein skal vente til alle andre faktorar i Midtausten-konflikten også er på bordet, og så får ein kome tilbake, er ei veldig defensiv haldning til dei store problema vi står overfor.
Haakon Blankenborg (Arbeiderpartiet), 2002-06-13:
Det er ikkje slik at ein foreslår at det skal betalast ut pengar til partane før ei løysing er nådd. Det er nettopp det som er poenget, at ein skal ha dette fondet som ei viljeserklæring, som andre også kan kome opp med, slik at ein har ein garanti for at ein kan få gjort noko konkret den dagen løysinga ligg på bordet. For det ein har sett i forferdeleg mange og kanskje mindre kompliserte konfliktar, er at det kan vere lovt pengar, men når den dagen kjem at det er ei løysing, kan pengane sitje langt inne. Dersom ein hadde gått på eit initiativ som dette, kunne ein hatt eit handfast bevis på at det er ressursar tilgjengeleg den dagen avtala er på plass, og det er nettopp tanken med dette. Men dersom Lars Rise kan tenkje seg ein annan måte å leggje fram slike forslag på, er han hjarteleg velkomen til å gjere det. Det skal ikkje stå på oss når det gjeld å slutte seg til dei forslaga, dersom innhaldet går i same retninga, dersom han har ein meir smidig måte å leggje fram forslag på enn eit Dokument nr. 8-forslag, som vi meinte var ein ganske presis og grei måte å leggje fram dette på. Så hjarteleg velkomen, vi skal støtte forslaget når det kjem, dersom det er det same forslaget.