Ketil Kjenseth (Venstre), 2016-04-07:
Jeg vil få starte med å gratulere oss selv med dagen, det er jo Verdens helsedag i dag, 7. april. Temaet i år er diabetes. Jeg vil først stoppe litt opp ved verden. Sett i lys av at Norge ofte omtales som verdens rikeste land, kan man forvente at vi skal ha verdens beste helsevesen. Vi har nok ett av de bedre, men ingen rangerer Norge helt på topp. Derfor er det god grunn til at Stortinget årlig bruker tid og ressurser på en statusrapport, som denne meldingen er. Det er alltid, som tidligere talere har påpekt, noe vi kan bli bedre på. Departementet har særlig pekt på to viktige områder i meldingen: kommunikasjon og involvering av pasientene og kompetanse, læring og ledelse. I tillegg sier komiteen at samhandling mellom de ulike nivåene og bemannings- og ressurssituasjonen er faktorer som i høy grad påvirker kvalitet og pasientsikkerhet. Venstre er særlig opptatt av pasientens rolle og reelle brukermedvirkning. Dagens helsetjeneste, med et såpass avgrenset skille mellom primærhelsetjenesten i kommunal regi og spesialiserte helsetjenester i statlig regi, skaper noen særlige utfordringer for pasienten. Dette er for den norske helsetjenesten kanskje et av særtrekkene sammenlignet med i en god del andre land – at vi har dette tydelige skillet mellom to eiere. Det fører i for mange tilfeller til at det blir opp til pasienten og brukeren å holde systemet sammen. Det er et stort ansvar å legge på den enkelte pasient. Den som er frisk i hodet og erfaren, kan godt dele noe av det ansvaret, men for dem som ramler inn i systemet, og kanskje nettopp hodet er det som er blitt skadet, er det krevende å skulle holde systemet sammen. Derfor må vi strekke oss etter mer sømløse pasientforløp, uavhengig av hvem som er aktøren. Informasjons- og kommunikasjonsteknologi kan bidra til å skape bedre forløp. Vi ser at utviklingen nå går betydelig i utakt i henholdsvis kommunal og statlig sektor. Pasientjournaler kan brukes som et eksempel på dette. Det er nå langt på vei utviklet en nasjonal plattform for sykehusene, mens det tilsvarende er langt fram til en felles journal som tar med seg opplysninger fra fastlege og primærhelsetjeneste. Jeg har flere ganger fra denne talerstolen brukt «drømme-caset» i Valdres, Valdres lokalmedisinske senter, som eksempel på samlokalisering av folkehelsetilbud, pleie- og omsorgstjenester og polikliniske spesialisthelsetjenester. Siden de har seks kommunale eiere, forholder de seg til ulike kommuners systemer. De har fire ulike journalsystemer: Kommunene har sitt, sykehus og spesialisthelsetjenesten har sitt, legevakt har et system, og ambulansetjenesten har ett. Det siste de ønsker seg, er ett til. Derfor er det en krevende samhandling vi står overfor, det gjelder både standardisering og samordning. I dag er det ganske fragmentert, det går i utakt og til dels tregt – og det er særlig da at 428 kommuner i dagens digitale samfunn utmerker seg som for mange. Særlig kommer dette til syne i legevaktsamarbeidet, i dag har vi 191 legevaktsamarbeid, og vi ser betydelige forskjeller mellom disse legevaktene. 112 av dem er organisert som interkommunale legevaktsamarbeid. Det er her det virkelig blir krevende å være lokal eier. Jeg frykter at for mange ikke tar det eierskapet som folkevalgt på alvor, og at det er krevende å få både innsikt i og oversikt over det viktige arbeidet som skjer. Jeg kan også bruke diabetesregisteret på Verdens helsedag som et eksempel, når diabetes er tema. Barnediabetesregisteret i Norge er svært bra i internasjonal målestokk, men når man blir 18 år, blir man nesten utmeldt, eller ikke lenger fulgt opp. 90 pst. av diabetikerne er ikke registrert i voksendiabetesregisteret. Vi har en lang vei å gå for å styrke kvaliteten og jobbe mer systematisk i norsk helsesektor. Som flere har vært inne på, tar det tid, og den tiden må vi bruke godt.