trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Justisminister Aure var veldig påpasselig med å distingvere mellom politiets rolle, enten det var Riksadvokaten eller Justisdepartementet som var øverste organ. Hun sa også at under visse spesielle omstendigheter kunne det være nødvendig og et behov for at politiet skulle gå inn i en kirke for å hente ut en kirkeasylant, selv mot menighetens eller et annet kirkeorgans eget ønske – det kunne være helt spesielle situasjoner. Mitt spørsmål til justisministeren er: Hvilken instans eller hvilken embetsperson er det som skal avgjøre når denne spesielle situasjonen hun snakket om i sitt innlegg, er inntruffet? Er det den lokale politimester som skal kunne vurdere dette, eller skal politimesteren forespørre Justisdepartementet? Er det en lokal politibetjent? Er det den lokale statsadvokat? Hvilken instans er det som skal foreta den vurderingen justisministeren gav uttrykk for kunne eksistere, hvor man altså på tross av synspunktene til Kirken likevel skulle kunne gå inn i kirken? Hvilken instans treffer en slik avgjørelse? Så er det mulig jeg misforstod Høyres nestleder, Inge Lønning, men jeg oppfattet ham faktisk dit hen at hans syn – og da går jeg ut fra også Høyres syn – var at han – og altså Høyre – ikke under noen omstendighet ville akseptere noen situasjon hvor politiet skulle gå inn i en kirke og hente ut en kirkeasylant mot menighetens vilje. Hvis jeg har misforstått dette, ville jeg sette pris på å få det oppklart fra representanten Inge Lønning. For hvis jeg har oppfattet det riktig, er altså Høyre mer liberale overfor kirkeasylanter enn selv justisminister Aure, fordi hun – som jeg har nevnt – aksepterer at det kan være visse situasjoner hvor man skal sende inn politiet for å hente ut kirkeasylanter mot menighetens vilje, mens Inge Lønning, slik jeg forstod ham, ikke under noen omstendighet vil akseptere en slik inngripen fra politiets side i kirken eller kirkerommet. For øvrig synes jeg sammenligningen mellom en demokratisk basert regjering, som vi har hatt i dette landet etter 1945, med en regjering som på en måte var innsatt og beskyttet av en okkupasjonsmakt i 1940-1945, er meget søkt. Jeg går ut fra at også representanten Inge Lønning ser forskjell på en regjering som har demokratisk basis gjennom et parlamentarisk styringssystem, og en som er innsatt og holdt i live av en okkupasjonsmakt.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1998-12-14:
Jeg må innrømme at jeg vel har mangelfulle kunnskaper når det gjelder om det i tidligere tider i dette århundre har vært mange kirkeasylsaker av noen som helst sammenlignbar art med dem vi nå har sett i de senere år, hvor altså folk som har vært igjennom et stort justisapparat og kanskje domstolsapparat, tar tilhold i kirken, og hvor man står passiv og ikke gjør noe. Det er mulig Inge Lønning kan finne tilsvarende eksempler fra tidligere, men jeg kan ikke det. Jeg tror ikke det er særlig mange, i hvert fall ikke av det omfang vi har hatt de senere årene. Så også den sammenlikningen synes jeg er relativt svak. For øvrig kan ikke jeg erindre at jeg har sagt noe som helst om at ordet liberal er nedsettende. Jeg brukte ordet liberal i den betydning at man er mer vennligsinnet overfor en gruppe. Jeg sa ikke noe om at det var nedsettende. Så her er det Inge Lønning som bruker sin vanlige evne til å misforstå det vi i Fremskrittspartiet sier, for så å prøve å bruke det mot oss. Det er en evne han har utviklet i meget betydelig grad, og en evne som han har maktet å gjøre stor bruk av i sin hittil kortvarige politiske karriere. Så til justisministeren. Hun besvarte ikke mitt spørsmål! Mitt spørsmål var: Hvem er det som skal foreta den konkrete avgjørelse om at nå er disse spesielle omstendighetene til stede for at politiet skal gripe inn – altså hvilken instans? Er det en lokal politibetjent som kan si at han mener det nå er fare for liv og helse så nå rykker han inn, eller skal han måtte gå til sin politimester for å spørre? Skal politimesteren gå til justisministeren eller riksadvokatembetet for å spørre? Hvilken instans er det som skal fatte den konkrete avgjørelsen om at de spesielle kriteriene og omstendighetene foreligger? Der var altså justisministeren utglidende og hadde meget vage formuleringer, mens Inge Lønning var meget presis, idet han sa at det kun var ved fare for liv og helse og intet annet. Mitt spørsmål er – og det er det mye av denne debatten har dreid seg om: Hvem er det som har avgjørelsesmyndigheten? Når det gjaldt Holmen kirke, henvendte politiet seg til Justisdepartementet og spurte: Skal vi rykke inn, eller skal vi ikke? Da var det Justisdepartementet. Mitt spørsmål burde være enkelt å svare på, for dette må Justisdepartementet, som er så opptatt av hvem som har ansvaret for hva, ha vært igjennom – når det gjelder det vigslede rom, er det altså Kirkelig Fellesråd som har ansvaret, men hvis det gjelder naborommet, er det menighetsrådet. Så spørsmålet er: Hvilken embetsinstans er det som skal avgjøre om kriteriene er til stede for at politiet skal gå inn i en kirke på tross av motstand fra de kirkelige myndigheter mot å gjøre det?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Det var på mange måter litt synd at det først var i de avsluttende runder at denne debatten fikk litt temperatur, og den ble da iverksatt av representanten Jan Johnsen, som talte til Stortinget i store bokstaver, og det var for så vidt greit. Det som var problemet, var at det var vanskelig å forstå hva Jan Johnsen egentlig mente. Han sa på den ene siden at vi bader i muligheter for energi ved hjelp av alternativer til det vi har i dag. Samtidig er Jan Johnsen den som står i fremste rekke for å bygge ut Øvre Otta, og er den som står i fremste rekke for å bygge gasskraftverk på de fleste gatehjørner. Han sa samtidig at han ønsket å bære denne regjeringen, som han selv nettopp har støttet, ut av regjeringskontorene, for i neste øyeblikk å beklage at denne regjeringen ikke har flertall i Stortinget. Summa summarum står vi igjen med et budskap fra representanten Jan Johnsen som i grunnen har form av et eneste stort spørsmålstegn. Så til representanten Gunn Karin Gjul, som brukte mye av sin tid på et massivt angrep på det hun definerte som regjeringspartienes svik i miljøpolitikken, med referanse til det som står i Voksenåserklæringen, og andre ting som regjeringspartiene måtte ha gitt utrykk for. Det er grunn til å minne Gunn Karin Gjul om at det stortingsprogrammet som hun gikk til valg på, er en kontrakt med Arbeiderpartiets velgere. Landsmøtet i Arbeiderpartiet har nå foretatt en endring midtveis i løpet, og åpnet for at man kan bruke gass til innenlandsk forbruk. Jeg vet at det er et vedtak som Gunn Karin Gjul selv beklager. Men til tross for innstrammingsbudsjetter har Regjeringen greid å ivareta hovedprioriteringer innenfor energi- og miljøsektoren. Når det gjelder prioritering av enøk og alternativ energi, er det forslag om betydelige økninger. Vi har invitert Stortinget til å delta i tiltak som kan redusere elforbruket og har bl.a. satt opp elavgiften, et virkemiddel vi har stor tro på ville vært effektivt. Så til slutt til Karin Andersen, som i likhet med sin partikollega Langeland refererer til kontantstøtten som et hinder for økt satsing på miljø, og som påstår at den klemma som regjeringspartiene har satt seg i gjennom en avtale med Fremskrittspartiet og Høyre, hindrer oss i å inngå et samarbeid i en annen retning. Til det er det å si at dette er ikke regjeringspartienes problem, men at det er et problem at vi har et parti i Stortinget som ikke aksepterer at det er et flertall i Stortinget som har gått inn for denne avtalen, og som samtidig danner et flertall bak loven. Det er et større problem for det partiet enn det er for regjeringspartiene.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Jeg skulle gjerne ha kommentert en del av det som Torny Pedersen sa, men …
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Ja, jeg skal få fremsette forslag nr. 3 på side 54 i innstillingen.
Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Jeg merket meg at representanten Stoltenberg i sitt innlegg tidligere i dag tenderte mot å gjøre dette til en finansdebatt. Han harselerte over regjeringspartienes politiske prioriteringer i 1997, minnet om behovet for større innstramminger enn det vi fikk i fjor, og minnet også om at Arbeiderpartiet advarte mot lavere oljepris. Dette er sannsynligvis riktig. Arbeiderpartiet advarte, men tok samtidig beslutninger om å utvide rammene, både i forbindelse med behandlingen av 1997-budsjettet og ved behandlingen av revidert nasjonalbudsjett for halvannet år siden. Arbeiderpartiet aksepterte utvidelsen av rammene. Derfor må også Arbeiderpartiet ta ansvar for dette nå og ikke klandre sentrumspartiene. Jeg har lyst til å stille representanten Stoltenberg spørsmål om hva som skjedde med det private forbruket. Vi fikk høre et kraftig innlegg fra representanten Gjul om hvordan det private forbruket har økt. I en periode da renten langsomt burde ha begynt å gå oppover, satte finansminister Stoltenberg renten ned med til sammen ca. 1,5 pst. Og i samme periode økte det lånefinansierte forbruket med ca. 110 milliarder kr. Dette må Arbeiderpartiet være med på å ta ansvaret for. Dette ble også sagt veldig tydelig i valgkampen. Gunn Karin Gjul henviste nettopp til den gedigne økningen i det private forbruket og hva man skal gjøre for å få det ned. Blant annet henviste hun til elforbruket, som har økt med 5 TWh. Da er vi nødt til å minne om forslaget om å øke elavgiften og hva Arbeiderpartiet gjorde med det forslaget. Når det gjelder Voksenåserklæringen er det en avtale mellom tre partier inngått etter valget. Arbeiderpartiets program derimot er jo en kontrakt med velgerne, og i denne kontrakten med velgerne heter det: «Arbeiderpartiet vil at det ved hjelp av fornybare energikilder normalt skal produseres elektrisitet tilsvarende det norske el-forbruket. Det skal satses på at vannkraft, energisparing og alternative energiformer kan gjøre Norge uavhengig av el-import fra forurensende energiproduksjon.» Nå er altså dette standpunktet forlatt, og kontrakten med velgerne er brutt. Nå er det heller ikke lenger slik at gasskraften skal eksporteres, nå skal vi også dekke opp vårt eget stadig økende kraftforbruk med gasskraft. Dermed er også målet om å kunne dekke det norske kraftbehovet med egen elektrisk kraft fra fornybare energikilder forlatt. Dette er ingen bråstopp i miljøpolitikken, det er virkelig å snu bilen og kjøre med full gass i motsatt retning. Jeg merket meg for øvrig at representanten Johnsen fikk problemer med å kontrollere temperamentet sitt da han refererte til at jeg var fornøyd med det budsjettet Regjeringen la fram. Jeg må få spørre om denne regjeringsstormen han varslet, er Høyres offisielle politiske linje nå, eller om det er Rogaland Høyre avdeling Solastrandens.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
La meg først få lov til å innrømme at selv om denne statsråden snakker svært fort, skal det godt gjøres å komme inn på alle saker på fem minutter. Men jeg er helt enig i at situasjonen i Russland, som i hovedsak betjenes over Utenriksdepartementets budsjett, er svært viktig. Vi er dessverre i den situasjon at vi de siste årene har sett at det har vært vanskelig å få brukt penger i Russland fordi avtalene bl.a. om toll og andre typer administrasjon ikke har vært på plass, slik at vi har kunnet gjennomføre tiltak. Det har ført til at vi en rekke ganger har vært nødt til å overføre bevilgninger fra ett år til et annet. Det som Regjeringen nå har foreslått, er at vi har en tilsagnsfullmakt som gjør at man kan fortsette planleggingen i 1999 på 200 mill. kr, som kan komme til utbetaling i år 2000. Jeg har også lyst til å understreke at når det gjelder mitt eget departement, så står fortsatt de 270 mill. kr i tilsagnsfullmakt til Nikel og vil komme til utbetaling hvis det er mulig å få på plass et avtaleverk som gjør dette mulig. Når det gjelder beretningen om Regjeringens miljøprofil og rikets miljøtilstand, var det min klare ambisjon å få den fram til budsjettet i år, men det viste seg da vi begynte å arbeide med dette, at det ble vanskelig når vi hadde så høye ambisjoner. Vi ønsker at dette dokumentet skal være langt mer grundig enn det Regjeringen hittil har fått til gjennom Grønn bok og beskrivelsen i budsjettet. Og i og med at jeg ikke hadde gått sterkere ut enn å si at jeg «tok sikte på» fra Stortingets talerstol, valgte vi å orientere Stortinget om dette i budsjettproposisjonen. Det er mulig at vi burde ha gjort det på en annen måte, men jeg tror at vi har vårt relativt på det tørre. Så har jeg også lyst til å si at det er en rekke ting Regjeringen har gjort, selv om ikke Stortinget har fått mer enn en melding fra oss. Jeg nevner stikkord som Øvre Otta, trasévalget Lofast, proposisjonen om grønne skatter, nasjonale mål for luftkvalitet, nei til pukkverk i Jondalen og jordvernsaken i Stavanger – stikkord som viser at denne Regjeringen tar miljøvern på alvor.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
Jeg vil nødig gjenta meg selv, men av de sakene jeg nevnte i sted hvor vi har tatt et offensivt miljøstandpunkt, er det opptil flere som ligger under mitt departement. La meg nevne fem av dem veldig kort. For det første har vi fått fart på avtalen med Norske Skog når det gjelder avsvertingsanlegg, så det blir bygd en fabrikk for resirkulert papir i Norge. For det andre har vi fått på plass en avtale som regulerer dumping av plattformer. Det skyldes at denne regjeringen var innstilt på å endre utgangspunktet – i forhold til at vi før gikk mot et generelt forbud, nå har vi et forbud, men med unntak. Det er også mitt departement som har ansvaret for de nye nasjonale målene på luftkvalitet. Det er mitt departement som har ansvaret for pukkverket i Jondal. Og som Stortinget er vel kjent med, er det også mitt departement som har ansvaret for jordvernsaken i Stavanger. Når det så gjelder de to andre spørsmålene som representanten Sanner reiser – jeg tror jeg sa det i innlegget mitt, men jeg skal gjerne gjenta det – har vi oppfattet Stortingets ønske helt klart dit hen at vi bare skal føre videre de regionale knutepunktene som det er inngått avtale om, og det skal vi selvsagt følge opp. Jeg har lyst til å understreke at når vi har valgt denne organiseringen, er det fordi vi mener at et nært samarbeid mellom fylkeskommunen, fylkesmannen og KS er viktig, og det er også det vi har tilbudt disse aktørene. KS er viktig fordi det er helt riktig å få forankret en slik prosess inn i de vanlige planprosessene i kommunen for ikke å få en prosess helt på siden av de føringer som ellers legges på det som skjer. Jeg tror vi har et felles ønske om ikke å bygge opp en altfor stor administrasjon, men når vi bl.a. hadde foreslått 5 mill. kr over Riksantikvarens budsjett til fylkeskommunen, er det fordi fylkeskommunen er blitt pålagt nye oppgaver, og da syns jeg det ville være naturlig å følge opp disse påleggene om nye oppgaver med penger. Men vi skal selvsagt følge opp Stortingets ønske på dette punkt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
Jeg skjønner at det er enklere å bruke mer penger både på Miljøverndepartementets budsjett og på Olje- og energidepartementets budsjett når SV i sitt alternative opplegg velger å halvere innstrammingen. Det er klart at da blir det mer penger til fordeling. Jeg må likevel tillate meg å stille spørsmål ved klokskapen i et sånt forslag – ikke minst fordi ambisjonen om å få ned renten, som i veldig sterk grad ligger til grunn for de innstrammingene vi har foreslått, er viktig i alle forvaltningsledd, både på kommunenivå, fylkesnivå og sentralt, og vil også være viktig i forhold til hvor mye midler som er tilgjengelig til innsats på miljøsiden. Når det i forliket med Fremskrittspartiet og Høyre er kuttet 20 mill. kr i Miljøverndepartementets opprinnelige forslag til budsjett, er dette noe jeg ikke har problemer med å leve med – i hvert fall ikke når jeg vet at i det opplegget Arbeiderpartiet opprinnelig la fram, var kuttet nesten dobbelt så stort. Og det er også sånn, enten SV liker det eller ikke, at en forutsetning for at et forslag til budsjett skal bli et budsjett, er at det kan få flertall i Stortinget, og det er noe en regjering må forholde seg til. Jeg mener vi har godt grunnlag for å si at vi er godt i gang med å følge opp Voksenåserklæringen, også innenfor mitt området. Det vil man kunne se hvis man ser på de gjennomgangene vi legger fram med jevne mellomrom, siste gang da vi hadde sittet et år. Jeg er ikke i tvil om at vi skal komme godt i havn med dette på de fire årene vi har til disposisjon. Når det gjelder klimadebatten, får vi tid til å ta den grundig og skikkelig 12. januar. Det jeg tillot meg å referere i mitt innlegg i Buenos Aires, var de forslagene som Regjeringen la fram for Stortinget, som ville dekke halvparten av gapet mellom forpliktelsene våre og referansebanen, og som Stortinget i all hovedsak sluttet seg til. Det punktet Stortinget ikke sluttet seg til, valgte man å erstatte med et annet som man mente ville dekke inn vel så mye. Stortinget var også enig i at man skulle komme tilbake med tiltak både nasjonalt og internasjonalt.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
Mitt utgangspunkt for å stille spørsmål om klokskapen i SVs forslag var at de finansierer det ved å halvere innstrammingen i budsjettet – og her tror jeg jeg var ganske tydelig i mitt forrige svar. Jeg vet ikke helt om sammenlikningen med situasjonen for to år siden holder, ikke minst fordi man da ikke la opp til en innstramming på 8 milliarder kr. Jeg er litt forvirret i forhold til hva Arbeiderpartiet egentlig mener om Regjeringen for tiden, når to av de mest sentrale i energi- og miljøkomiteen henholdsvis sier at Regjeringens politikk er en bråstopp og en blåkopi av Arbeiderpartiets. Jeg vet ikke hvordan vi skal tolke det, men jeg syns kanskje det kan være viktig å nevne en del trekk ved dette budsjettet som er annerledes enn ved Arbeiderpartiets budsjetter tidligere: Det har aldri vært foreslått så mye penger til kalking som denne Regjeringen har gjort, vi økte bevilgningene når det gjelder rovvilt – ikke minst til bestandsregistrering – vi har økt innsatsen når det gjelder miljøavgift og oppryddingstiltak, vi har økt innsatsen på energiøkonomisering, og vi har fulgt opp proposisjonen om grønne skatter. Jeg syns nok at dette på et drøyt år må kunne sies å være et godt skritt i riktig retning. I likhet med andre talere fra sentrumshold som har vært oppe på talerstolen i dag, er jeg litt overrasket over den kritikken som blir reist mot Regjeringen når det gjelder økningen i elforbruket. En av de viktigste årsakene til at Regjeringen foreslo å øke elavgiften, var jo nettopp at vi vet at selv med den økningen vi foreslo, ville prisen på strøm i Norge ikke blitt høyere enn den var i 1996. Men selv dette virkemidlet var altså ikke Arbeiderpartiet villig til å være med på. Det kunne vært et viktig virkemiddel for å gjøre noe med det elforbruket vi har i Norge i dag.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
Jeg tror jeg kanskje skal gjenta meg selv og si at det som var viktig for meg å få fram, var at SV økte bl.a. miljøbudsjettet ved å halvere innstramningen – som altså er på 8 milliarder kr. Og den innstramningen mener vi er viktig fordi en høy rente er noe av det mest usosiale vi kan ha, og noe av det som er aller dårligst i forhold til fordelingspolitikk, som er et annet område jeg vet SV er opptatt av. Så blir Venstre tatt til inntekt for å ha vært på linje med SV i tidligere budsjettperioder. Det er én ting jeg vet, og det er at det partiet jeg tilhører, har alltid lagt fram budsjett som har gått i balanse, og har alltid hatt minst like store innstramminger som det regjeringen har foreslått. Det var et prinsipp som Venstre til og med levde etter den tiden det ikke var på Stortinget. Så hvis man prøver å ta Venstres miljøengasjement – enten det er i posisjon eller opposisjon – til inntekt for at vi tidligere har drevet overbudspolitikk, vil jeg på det sterkeste ta avstand fra det. Så over til laksen: På veien ned fra talerstolen hvisket representanten Langeland til meg: «laksefisken, veit du». Jeg må innrømme at etter å ha vært rundt og kikket på noe av dette, har jeg bl.a. lært at det man trenger for å bli en god laksefisker, er tålmodighet, tålmodighet, tålmodighet og oransje flue. Og jeg pleier å si at jeg ikke har noen av delene. Men jeg har likevel stor interesse for feltet, fordi jeg synes det er viktig. I tillegg til problemer med lus som spres, har en selvsagt problemer med den genetiske forurensningen, som dessverre kanskje er vel så viktig. Det som skjer nå, er at det lakseutvalget som er nedsatt legger fram sin innstilling på nyåret. Det er en innstilling jeg gleder meg til å få, og som jeg selvsagt skal følge opp. Til representantens spørsmål om det er plagsomt å sitte i posisjon, skal jeg få si: Nei, det er egentlig ganske artig, og det anbefales.
Guro Fjellanger (Venstre), 1998-12-07:
: I likhet med representanten Gunnar Breimo er jeg enig i at spørsmålene omkring rovvilt er viktige, ikke minst fordi vi har et felles ansvar for å prøve å kombinere to tilsynelatende motstridende hensyn, nemlig å bevare en levedyktig bestand av de fire største rovdyrene våre, samtidig som vi er opptatt av å bruke utmarksbeite til både sau og rein, antakeligvis den mest fornuftige og miljøvennlige kjøttproduksjonen vi kan ha. Det har vært Regjeringens tanke at det viktigste vi kunne gjøre på dette området, var å øke bevilgningene til bestandsregistrering. Begrunnelsen for det er enkel. Det hersker relativt stor uenighet om hvor mange rovdyr vi har av de forskjellige arter. Så når vi har valgt å øke denne posten, er det for at vi skal sette oss selv i stand til bl.a. å foreta sporing på snø og få så presis kunnskap som mulig om hvor mange rovdyr vi har. Vi har også gjort en del viktige ting når det gjelder forebygging. Blant de tingene vi har gjort, er at vi har åpnet for uttak av skadedyr og i stor grad også har delegert myndigheten til dette lokalt. Det vi er i ferd med å gjøre nå, er å foreta en bred evaluering av hva som er situasjonen etter årets beitesesong, hvor vi i tillegg til å gå gjennom tapsmønster og det vi måtte ha av kunnskap om bestandene, er interessert i å ha en skikkelig evaluering av de forebyggende tiltakene, ikke minst for å få kunnskap om hvem av dem som fungerer bra, hva slags overføringsverdi de har, og hvor de eventuelt kan overføres. Det er også slik at summen til erstatning har økt, og utkastet til lovtekst på lovfestet rett til erstatning er på høring. Helt til slutt vil jeg bare si to setninger om Regionfelt Østlandet. Nevnte jeg ikke det i sted, må det ha vært en feiltakelse. Men jeg synes det er viktig å understreke at begrunnelsen fra Regjeringens side for ikke å anbefale alternativene er at vi har dokumentert at det er store naturinngrep. Jeg kan vanskelig skjønne at den dokumentasjonen ikke skulle kunne være til hjelp for dem som er engasjert i dette spørsmålet.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Statsråden nevnte miljøinnsatsen på en rekke andre områder enn Miljøverndepartementets budsjett, bl.a. Samferdselsdepartementets og Olje- og energidepartementets. Jeg er selvfølgelig helt enig i at det gjøres viktige miljøvedtak på andre departementers budsjetter. Desto mer oppsiktsvekkende er det at statsråden ikke med et eneste ord nevner kanskje det mest dramatiske miljøvedtaket vi er i ferd med å gjøre innenfor denne budsjettbehandlingen, nemlig de veldig dramatiske kuttene når det gjelder innsats for atomsikkerhet og bedre miljø i Nordvest-Russland. Atomforurensningen på Kola er ikke ett av mange miljøproblemer vi står overfor, det er kanskje det mest akutte, det mest alvorlige og det mest påtrengende miljøproblemet vi står overfor, og der skjer det altså en massiv nedbygging som miljøstatsråden burde ha forholdt seg til når hun valgte å nevne andre departementers innsats. I utgangspunktet prøvde Regjeringen å begrunne kuttet – fra godt over 400 mill. kr i fjor til forslag om 100 mill. kr i år – med at det var vanskelig å bruke opp pengene. Det i seg selv er et problem for Regjeringen. Når man så i tillegg halverer forslaget på 100 mill. kr til 50 mill. kr, så innrømmer utenriksministeren i et brev til Stortinget av 1. desember at det vil gå ut over aktivitet, at flere søknader må få nei, og at flere prosjekter som er i gang vil få redusert støtte. Det betyr mindre innsats for et renere miljø på Kola og i Nordvest-Russland, og da blir mitt spørsmål: Hvordan kan en miljøstatsråd forsvare at vi trapper ned den innsatsen? Jeg vil også si at vi er innforstått med at antall saker miljøvernministeren fremmer, ikke er det eneste mål på om det føres en aktiv miljøpolitikk, men det vi kritiserer Regjeringen for, er at selv de varslede sakene, som f.eks. den lovede beretningen om rikets miljøtilstand, greide ikke Regjeringen å få fram, og da er det et poeng at det er ganske tynt med andre saker i tillegg.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Jeg skal først si litt om det jeg tegnet meg for å si litt om, og hvis jeg rekker det, skal jeg kommentere litt av representanten Rises innlegg. Det jeg tegnet meg for, var for å avklare noe når det gjelder refusjonsordningen for dokumentavgiften. Der er det slik at et flertall i komiteen i forslag IV i innstillingen går inn for at Stortinget forlenger fristen for søknad om refusjon av dokumentavgift fram til 31. desember 1998. Så oppfattet jeg statsråd Arnstad dithen at hun og Regjeringen er åpen for en slik forlengelse dersom vi snakket om fristen for eierskapsvedtak, altså vedtak av eierne om å gå inn for en omorganisering som da vil kunne danne grunnlag for refusjon av dokumentavgift. Hvis det er slik at statsråden kan bekrefte at man kan tenke seg å utvide den fristen for eierskapsvedtak til den 31. desember 1998, kan det forslaget omgjøres til et oversendelsesforslag, og så er den saken ut av verden. Når det så gjelder det representanten Rise tok opp, vil jeg bare si: Jeg registrerer at Kristelig Folkeparti mener at det private forbruket var altfor høyt i 1997. Da er det jo rart at Kristelig Folkeparti øker forbruket enda mer, fra dette veldig høye nivået i 1998 til enda litt mer i 1999. Man bør kanskje være litt forsiktig med å gå så høyt ut mot privat forbruk når man altså samtidig legger opp til en fortsatt massiv vekst i forbruket. Det er selvfølgelig også årsaken til at elforbruket nå vokser mer enn på svært lenge. Det vi nå gjør i Norge, er jo at vi ikke greier å bli enige om hvordan vi skal dekke vårt eget kraftforbruk. Det eneste vi greier å bli enige om, er å øke importen, og det er alle partier imot! Og det er det vi driver med.
Jan Tore Sanner (Høyre), 1998-12-07:
Jeg skal ikke blande meg borti kjeklingen mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene om hvem som er den største miljøsinken, Thorbjørn Berntsen eller Guro Fjellanger, men det er påfallende at når statsråden og andre i sentrumspartiene skal bevise at dette er en miljøregjering, vises det nesten gjennomgående til forslag fremmet fra andre departementer enn Miljøverndepartementet. Det er tydelig at overgangen fra opposisjon til posisjon også har vært en overgang fra visjon til administrasjon i miljøpolitikken. Jeg synes det er særlig skuffende at man ser ut til å legge opp til en ytterligere byråkratisering av miljøpolitikken. Statsråden var så vidt inne på den såkalte knutepunktoppbyggingen knyttet til Lokal Agenda 21. Lokal Agenda 21 skal jo være et lokalt og frivillig arbeid, hvor det er de frivillige organisasjonene, vellene, nærmiljøentusiaster, næringsliv og kommunen som er inne i bildet. Statsråden sier at denne oppbyggingen, som er knyttet til Kommunenes Sentralforbund, ikke går på bekostning av de frivillige organisasjonene, men det er jo nettopp det den gjør. Når Regjeringen foreslår å bevilge 18 mill. kr., og de fleste av de millionene skal gå til flere byråkrater, er det en byråkratisering av miljøpolitikken. Og vi har byråkrater nok – i kommunene, i fylkene, knyttet til fylkesmannens miljøvernavdeling og den store floraen av statlige miljøvernetater. Nå har Stortinget satt foten ned, og jeg ber statsråden bekrefte at de ni planlagte knutepunktstasjonene som skal opprettes i 1999, blir skrinlagt, og at de pengene isteden brukes til frivillige organisasjoner, slik som Stortinget har sagt.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-07:
Som eg sa tidlegare i dag, er den kritikken som Arbeidarpartiet i dag har i media mot Miljøverndepartementet og miljøvernministeren, fortent. Men eg meiner òg at den rammar det partiet som uttaler seg, for dei er faktisk dårlegare innanfor dette rammeområdet enn Regjeringa og samarbeidspartnarane, dei har større kutt. Som eit tips til Arbeidarpartiet kan eg føreslå at dei gjer som SV og fremmar eigne forslag som miljøvernministeren må følgje opp etter vedtak i Stortinget. Me får berre sjå til, sidan ho er litt passiv sjølv, at komiteen syter for å få fram offensive miljøsaker. Eit stramt og etter SV si meining lite ambisiøst miljøbudsjett var det miljøvernministeren kom med. Det manglar midlar til kulturminnevern, miljøforsking, opplysningsarbeid, biomangfald, kalking, PCB-opprydding, innsatsen i nordområda var svekt osv. I det heile var det eit svakt miljøbudsjett som vart presentert for Stortinget. Og når det i utgangspunktet var knapt og det så etter forhandlingar vart kutta med 20 mill. kr, samsvarar det dårleg med det som står i Voksenåserklæringa. Mitt første spørsmål til miljøvernministeren er om dette fører til at ein kan gjennomføre noko som helst av det som står i Voksenåserklæringa på dette rammeområdet – ikkje på energiområdet. Spørsmål nr. 2 gjeld klima. Det får me høve til å kome tilbake til i ein interpellasjonsdebatt 12. januar. Det vart sagt av miljøvernministeren at ein hadde ei målsetting om ein reduksjon på 50 pst. innanlands. Kan miljøvernministeren stadfeste dette talet?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-07:
Det kan ikkje vera nokon tvil om at Venstre og Senterpartiet – sentrumspartia i det heile – for to år sidan hadde ein heilt annan miljøprofil enn det dei har i dag i posisjon. Noko anna må ein ikkje fortelja denne salen – alle me som er her, veit at det hadde dei. Då var sentrumspartia– Venstre og Senterpartiet spesielt – meir på linje med SV, og dei hadde ein offensiv miljøpolitikk. I utgangspunktet var òg Voksenåserklæringa positiv når ein tenkjer på miljø. Men så er det den praktiske politikken, det er den me snakkar om. Kva er det som skjer når ein kjem i posisjon? Jo, då forsvinn miljøpolitikken, då er satsinga på miljøet ikkje lenger her. Så kan ein seia at SV ikkje strammar så mykje inn. SV strammar inn der ein bør stramma inn, nemleg i forhold til dei som har nok pengar – aksjespekulantar og andre folk som verkeleg treng ei innstramming. Der strammar SV inn. Det var òg ein del av profilen til sentrumspartia då dei var i opposisjon. Så dette med å vera i posisjon ser ut til å vera plagsamt. Då forsvinn liksom heile det politiske grunnlaget som ein hadde før. Så til ei veldig konkret sak – ei sak som eg har utfordra statsråden på fleire gonger i spørjetimen, men som statsråden har sendt vidare til fiskeriministeren. Det dreiar seg om biologisk forureining i samband med lakseoppdrett. Nå hadde ein i Hordaland 60 000 laks – altså 300 000-400 000 kg – som rømde frå merdane, og det går ut over villaksen ved at lus blir spreidd til villaks. Det manglar kunnskap om dette; det er mykje forureining knytt til oppdrettsanlegga generelt. Kva vil statsråden gjera med dette? SV meiner ein bør forska på det og har forslag om det. Kva synest statsråden om det?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Statsråd Fjellanger stiller spørsmål om klokskapen i SVs påplussinger i Miljødepartementets budsjett. Da vil jeg minne statsråden om at det er ikke lenge – bare to budsjetter – siden også hennes kamerater i Regjeringa var med på disse budrundene. Jeg tror det er riktig å minne om at det bare er to budsjetter siden Senterpartiet foreslo å plusse på Miljøverndepartementets budsjett med en halv milliard mer enn det Thorbjørn Berntsen la opp til. Og det er bare to budsjettrunder siden Kristelig Folkeparti foreslo å plusse på 350 milliarder kr utover det Berntsen foreslo i sitt budsjett. Det er også et poeng at man i dag kan lese ut av det budsjettet som Regjeringa har foreslått, at det er nesten en blåkopi av det budsjettet som Thorbjørn Berntsen den gang la fram. Det er slik at sentrum har lagt lista høyt i forhold til hva vi kan vente av dem i miljøpolitikken og når det gjelder alternativ energi. Det som er helt klart, er at jeg ganske tydelig kan dokumentere den påstand at de har sviktet sine miljømål ved å føre en slik miljøpolitikk som de gjør. I Voksenåserklæringa la de altså opp til en miljøpolitisk snuoperasjon, og miljøvernministerens regjeringskollega Anne Enger Lahnstein uttrykte seg så sterkt som å si at de ville ha en fundamentalt annen miljøtenkning. Da har jeg lyst til å stille statsråden dette spørsmålet: Mener hun at den miljøpolitikken som hun nå står for, er en fundamentalt annen miljøtenkning, og at de manglende nye initiativene fra Miljøverndepartementet – initiativ som glimrer med sitt fravær – er en del av den fundamentalt nye miljøtenkninga? Og ser hun på resultatet, som – etter ett år med sentrumsregjering – er en gedigen forbruksvekst og en økning av elforbruket med 5 TWh, som en fundamental endring av miljøpolitikken?
Jan Johnsen (Høyre), 1998-12-07:
Høyre viser til de store mulighetene som ligger i utvikling og bruk av alternative energikilder og fornybar energi. Høyre vil stimulere til enøk, økt bruk av nye energikilder, vannbåren varme, varmepumper og bioenergi, og foreslår derfor en økning på 12 pst. til dette formålet. Vi har blitt anklaget her i salen for at vi ikke har kjørt hardt på alternativ energi. Det vil jeg bare tilbakevise, for er det noen som har kjørt på det, så er det Høyre. Vi la fram et forslag i Stortinget om økt bruk av varmepumper, nettopp fordi varmepumper er det vi mener er det beste å satse på i dag. Rett utenfor vinduet her finnes det enorme muligheter for energi. Det er så mye energi at vi klarer faktisk ikke å bruke opp det som er der ute. Og tar vi i bruk det som er i jord og vann i tillegg, kan vi altså boltre oss i energi uten å gjøre sånn som sentrumskameratene, nemlig å legge på avgiften for at vi skal vri forbruket. Det vi må gjøre, er å sørge for å markedsføre denne energiformen på en helt annen måte enn det vi har gjort til nå. Her må det kjøres effektivt ut – altså skikkelig markedsføring i likhet med den markedsføringen som næringslivet bruker for å selge sine produkter. Der har Stortinget noe å lære, og det var det Høyre ønsket at vi skulle klare å få til. Det største miljø- og energiproblemet vi har her i Norge, er Regjeringen. Vi har en regjering som dessverre ikke har flertall i denne salen, og det er et skikkelig problem. Derfor vil jeg oppfordre Regjeringen til snarest å vende seg enten til høyre eller venstre for å få orden på både energi- og miljøpolitikken. Vi kan ikke ha det slik som vi har det i dag, hvor vi vingler fra side til side, og hvor det er uforutsigbarhet hele veien. Er det noe næringsliv, oljeindustri og annen industri ønsker å få fatt i, er det stabile rammevilkår. De ønsker å styre etter forutsigbarhet, ikke etter det vi opplever i dag. Det er en tragedie for Norge at vi har en regjering som ikke har innsett dette. Vi har en politisk krise her i landet, og denne politiske krisen er det vår jobb i Stortinget å få slutt på. Jeg blir skikkelig forbauset når jeg opplever at sentrumskameratene kommer til Stortinget og sier at de er meget godt fornøyd med det budsjettet de har lagt fram, ikke minst representanten Rise kunne fortelle at han var meget godt fornøyd med det de hadde lagt fram. Hva er det de har lagt fram? Først måtte vi som sitter i opposisjon, sørge for å skifte blod på dem, og etterpå måtte vi sørge for å gi dem kunstig åndedrett for at de i det hele tatt skulle komme fram til den finansdebatten som vi hadde. Det er jo en tragedie at de ikke har innsett at det ikke var de som la fram et budsjett, det var alle de andre i Stortinget som la det fram. Jeg håper, som jeg sa innledningsvis, at denne regjeringen skjønner den skriften som er på veggen for denne nasjonen. Hvis de ikke skjønner det, får vi i opposisjonen skjønne det, og så får vi sørge for å hjelpe dem ut av regjeringsbygningen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-07:
Først til det lille tilløpet til finansdebatt som har vært her. Det er riktig at SV strammer mindre inn enn regjeringspartiene, men det betyr jo at vi har en annen fordelingspolitikk enn det regjeringspartiene har. Den som skal drive en god miljøpolitikk, må også ha en fordelingspolitikk. Så har jeg bare lyst til å minne om at da vi behandlet revidert nasjonalbudsjett i vår, strammet SV mer inn enn Regjeringa – og det var faktisk da vi skulle ha gjort det. Nå stiller de fleste økonomer store spørsmålstegn ved den store innstramminga som skjer nå, for den vil antakeligvis ende opp i stor arbeidsledighet. Det syns vi er et alvorlig spørsmål, og vi ønsker altså ikke å risikere det. Vi hadde kanskje ønsket oss en annen tone i denne debatten og sett at det var mulig å vurdere saker litt annerledes enn Regjeringa gjør nå, i den klemte posisjonen de tydeligvis er i. Jeg opptatt av tida framover. Kan vi tro på at det vil gå noe bedre til neste år? For det vil vi jo gjerne. Vil Regjeringa da sette miljøsakene høyere på dagsordenen og slåss for dem, også når de sitter i budsjettforlik? Eller vil de fortsette å latterliggjøre dem som fremdeles står på miljøsakene og som ønsker å sette dem først? Når man går inn i forlik, setter man jo noen ting foran andre, og det har tydeligvis Regjeringa gjort. Det skjønner jeg at man må gjøre. Noen av oss har erfaring fra slikt fra lokalpolitikken. Men da må man også si at dette var ikke det viktigste for oss, vi satte det bak. Og det er i den sammenhengen kontantstøtta stadig kommer opp. Jeg har lyst til å si til svar på det som Gunnar Kvassheim sa i stad, at SV bruker kontantstøtta til alt. Vi gjør ikke det. Kontantstøtta har vi brukt til barnehager og tiltak for barn og unge. Jeg hadde ikke tenkt å bruke den på miljøbudsjettet. Men problemet for Regjeringa er at de ved å binde seg til denne avtalen, har hindret at man kan gå i forlik med andre partier og finne løsninger som kunne ha gjort at man hadde fått satset mer på miljøsida. Og det er det som vi beklager så sterkt har skjedd. Så til store miljøsaker som denne Regjeringa har hånd om. Miljøvernministeren nevnte i stad en rekke av dem, som hun mente at Regjeringa hadde tatt et godt grep om. Men hun glemte én, og det var Regionfelt Østlandet. Der har de altså etter mitt syn gjort en halv jobb, og den jobben var dessverre for dårlig. Riktignok har de sagt et prinsipielt nei, men de har lagt fram en melding som er et ensidig forsvar for. De har ikke brukt posisjonen sin i regjering til å utrede alternativer. Og de har spilt ballen rett i beina på alle lokale aktører som er for skytefelt, bare ikke i sin kommune. Og nå slåss man som bikkjer. Dessverre har denne regjeringa ikke håndtert den viktige og store, kanskje den største naturvernsaken i norsk historie på en slik måte at vi nå har noe særlig stort håp om å vinne fram.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-07:
Først til det siste: Dokumentasjonen som ligger i konsekvensutredningen for Regionfelt Østlandet, og som ligger i alle høringsinstansene, er god. Men en finner den ikke igjen i stortingsmeldinga. Der har en virkelig spart på papiret og ikke tatt med gode miljøargumenter mot, men derimot forsøkt å minimalisere dem. En har systematisert det på en slik måte at en har nullet ut mange av de viktige miljøpolitiske ankepunktene. Det er beklagelig, men vi som ønsker å kjempe mot dette, får bidra til at disse fakta kommer bedre fram under behandlinga i Stortinget. Så til representanten Rahm, som sier at det ikke er Regjeringa som har et problem, men det er tydeligvis noen andre som har et problem, fordi Regjeringa har inngått en kontantstøtteavtale med Høyre og Fremskrittspartiet, og nå har en også inngått andre avtaler med de samme partiene. Problemet er jo at de har inngått en avtale som de sjøl sier at de ikke kan bryte, og de har opphøyd den til det viktigste, for den skal alltid ligge i bunnen – den skal alltid være der. Jeg har hørt at Arbeiderpartiet har sagt at de er villig til å forhandle om denne kontantstøtten og se på muligheter til å føre deler av den videre, og vi i SV har også signalisert at det kunne vi tenke oss. Men jeg har overhodet ikke hørt et eneste signal fra Regjeringa om hvordan den kunne tenke seg å posisjonere seg i denne saken for å komme ut av denne klemma. For i den klemma regjeringspartiene sitter nå, får de ikke gjort noe med miljøpolitikken som kan bety en forandring, og de får heller ikke gjort noe med fordelingspolitikken, noe jeg syns er nesten like beklagelig. Så problemet er ikke at en har fått denne saken igjennom en gang, men problemet er at en har skrevet seg sammen med andre partier på avtaler som de sier de ikke kan bryte, og så skal de tvinge denne saken gjennom først, foran alle andre saker. Og hvis den ikke er foran alle andre saker – hvis det er det signalet som nå kommer, at den ikke er viktigst – får man si at denne avtalen er vi nødt til å gå bort fra, for det er andre saker som er viktigere. Men så lenge regjeringspartiene sjøl fortsetter å håndtere denne ene saken på den måten en gjør, blir det den som blir viktigst, og den som får styre alt. Da finner vi dessverre ikke løsninger på miljøpolitikken, og vi finner heller ikke løsninger på en rekke andre saker. Derfor hadde det vært viktig om representanter for Regjeringa eller regjeringspartiene i dag hadde gitt klarere signaler om i hvilken retning de kan tenke seg å gå miljøpolitisk, hvem de tror er alliansepartnerne for å komme dit – litt om hvor de kunne tenke seg å gå for å få dette til. Det gjør de ikke. Nå lukker de bare igjen øynene for disse realitetene og fortsetter å la det stå til sammen med Høyre og Fremskrittspartiet.
Gunnar Breimo (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Noen ord om rovdyrforvaltningen. Stortinget har satt seg det høye mål at vi skal ivareta våre internasjonale forpliktelser om vern samtidig som vi skal ha både sau og rein i utmarka. Det sier seg selv at det da må bli en vanskelig balansegang som vil kreve store ressurser til forebygging, bestandsregistrering og -regulering. Jeg er derfor glad for at komiteen peker på at storsamfunnet må ta et større ansvar, bl.a. at det skal være et offentlig ansvar å drive bestandsregulering. Etter mitt syn har vi i for stor grad overlatt ansvaret til næringsutøverne, som sammen med lokalsamfunnet flere steder nå er i ferd med å bli den tapende part. Jeg tror vi må tenke litt annerledes. På en langt mer aktiv måte må samfunnet forvalte sine rovdyrstammer, sørge for å vite hvor store de er og at antallet holdes på et akseptabelt nivå. Vi må også erkjenne at det i dag enkelte steder bare er ett forebyggende tiltak som vil virke, nemlig å redusere antall rovdyr. Det kan nemlig ikke herske tvil om at vi i visse områder har for mange rovdyr. Vi har hatt en kraftig økning de siste årene. I deler av Nordland er jerven i ferd med å vinne sin endelige seier over både sauebønder og reineiere. Tap på 50-70 pst. har allerede fått mange til å gi opp, f.eks. i Sagfjorden, hvor de virkelig har prøvd å forebygge. Det har gjort et sterkt inntrykk på meg at ingen på tross av tapene, for ikke å si nederlaget, ønsker å rydde ut jerven. Men antallet dyr både kan og må reduseres, om nødvendig på utradisjonelt vis. Med det store saueholdet vi har hatt i lang tid, kommer vi enkelte steder ikke utenom en form for minimumsforvaltning dersom Stortingets intensjoner skal innfris. Det stiller ekstra store krav til fortløpende bestandsregistrering, noe samfunnet må ta konsekvensene av. Jeg er enig i at vi ikke trenger en ny altomfattende rovdyrdebatt, men det trengs litt nytenkning og en god del mer penger. Svaret på problemene vi står overfor er ikke uvettig jakt, slik noen i denne sal synes å ønske, men en planmessig forvaltning. Hvis vi ikke makter det, er jeg redd vernearbeidet vil bli satt under stadig sterkere press og på sikt tape helt. Med forslaget om en påplussing på bevilgningen på 5 mill. kr viser Arbeiderpartiet at vi tar rovdyrproblemene på alvor. Og nok en gang kan vi bare forundres over sentrumspartiene, som for kort tid siden hadde penger til absolutt alt. I stedet for å støtte et forslag som vil gi rom for en enda mer offensiv forvaltning enn Regjeringen legger opp til, satser de tydeligvis også her på en form for kontantstøtte, nemlig erstatning for tap. Men like lite som noen kan leve av kontantstøtten alene, kan noen holde det gående på bare erstatninger, verken økonomisk eller moralsk. Også på dette området må det være langt bedre å forebygge skader enn passivt å betale ut erstatninger.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
La meg først få lov til å bekrefte, som jeg også var inne på i mitt innlegg tidligere i dag, at jeg har registrert at et flertall i Stortinget uttrykker ønske om å utvide fristen for refusjon av dokumentavgift til den 31. desember 1998. Jeg tar til etterretning at en da utvider den fristen som en frist for eiervedtak knyttet til refusjonsordningen. – Så det kan jeg trygt bekrefte, som komitelederen uttrykte ønske om. Så noen ord om et par av de ting som er kommet fram i debatten. For det første et par ord om rammebetingelsene på norsk kontinentalsokkel. Det vurderes løpende i departementet. Vi er opptatt av at det skal være akseptable rammebetingelser, enten det er høyere oljepriser eller det er et mer usikkert prisbilde, som det vi ser i dagens oljemarked. Derfor har også Regjeringen nå iverksatt et prosjekt for å kartlegge norsk kontinentalsokkels konkurransedyktighet. Vi går gjennom den. Vi har også vedtatt å utlyse nye utvinningstillatelser, som kan gi mulighet for ny letevirksomhet i årene framover. Vi har så langt ikke vært villige til å gå inn og vurdere skattesystemet, og det er fordi rammebetingelser er langt mer enn bare spørsmålet om skatt. Det å skulle sette ned skattebetingelsene vil være uheldig all den tid vi har et rimelig fleksibelt skattesystem på norsk kontinentalsokkel. Vi har et mer fleksibelt skattesystem på norsk kontinentalsokkel enn man har på britisk kontinentalsokkel, i den forstand at vi kan se flere felt i sammenheng, både felt som er i en utbyggingsfase, og felt som er i en produksjonsfase. Jeg merker meg sjølsagt at det er delte meninger i Stortinget om de konkrete skatteforslagene som Regjeringen foreslo, men som vi i et forlik med Høyre og Fremskrittspartiet ikke hadde mulighet til å gå videre med. Stoltenberg var inne på spørsmålet om bruken av oljeinntektene. La meg også få lov til å si to ord om det. Jeg er enig i de betraktningene han kom med, og jeg har lyst til å nevne at det oljekorrigerte underskuddet i neste års budsjett faktisk er lavere enn det noensinne har vært. Det er også et tegn på at vi bruker stadig mindre av oljeinntektene i det norske statsbudsjettet og dermed også er mindre avhengige av oljesektoren enn tidligere. La meg få lov til å nevne investeringsanslagene – som jeg var inne på i innlegget mitt, men der fikk jeg litt dårlig tid – fordi vi har hatt debatter i Stortinget om det tidligere. Investeringsanslagene er i år beheftet med ekstra stor usikkerhet, knyttet til den kraftige reduksjonen i oljeprisen. Det bidrar til å øke usikkerheten rundt tidspunktet for og budsjetteringen i lisensene. Jeg har allerede sagt at så langt ser vi en tendens til en økning i investeringsanslagene for 1999 i forhold til nasjonalbudsjettet, men vi må komme nærmere tilbake til Stortinget i revidert nasjonalbudsjett med endelige prognoser omkring det.