trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kristin Clemet (Høyre), 2004-02-12:
Jeg legger ikke skjul på at jeg synes dette kanskje har utviklet seg til en litt merkelig debatt. Rolf Reikvam sier at dette dreier seg om synet på læring og på skolegården som læringsarena, at det er der vi har forskjellige syn. Men jeg må minne om at det spørsmålet som er stilt i interpellasjonen, er: «Hvilke planer har statsråden for å forbedre skolegårdenes arealer, utstyr og muligheter, og hvilke tiltak vil hun iverksette?» Fire sider tekst svarte jeg på det spørsmålet. Deretter fikk jeg et oppfølgingsspørsmål om hvilke statlige normer vi skulle ty til. På det svarte jeg at jeg ikke er tilhenger av å ty til den typen tiltak, fordi jeg tror på det kommunale selvstyret. Så sier Rolf Reikvam at vi må kunne diskutere, og så kommer mange fine ord som normer, regler, veiledning, råd, føringer og anbefalinger. Men jeg tror vi må holde fast ved at staten kan styre via lover og forskrifter osv., og da er det de facto å overstyre det kommunale selvstyret på en eller annen måte, dvs. frata det kommunale selvstyret handlefrihet. Den andre måten vi kan styre på, er å ikke gjøre det, men gi råd, spre de gode eksempler osv., men det er fundamentalt sett noe helt annet. Dette er å slå inn åpne dører, det har jo alle snakket om i denne saken. Jeg la i mitt innlegg stor vekt på at det er viktig å gi råd, komme med råd fra fagmiljøer, spre de gode eksempler, bruke demonstrasjonsskoler, nettsteder osv. – svaret mitt var jo fullt av den typen eksempler. Jeg gikk til og med så langt – når Lena Jensen nå til slutt snakket om at når vi ellers diskuterer kvalitet, er vi villige til å diskutere alle mulige former for verktøy – at jeg sa at vi kunne vurdere å implementere denne typen ting i det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet. For meg høres det ut som om Stortinget her er ganske enig, men at det kunne være lurt med et bitte lite gruppemøte i SV.
Eva M. Nielsen (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Jeg tror nok at de fleste av oss er enig i at det er et problem at kun 13 pst. av landets professorer er kvinner, og at det i akademia er et ønske om å oppnå likestilling. Det har også interpellanten og statsrådens svar vist. Få kvinnelige professorer har konsekvenser for forskning og undervisning. De er veiledere. De er også rollemodeller for studenter og andre forskere. Dette er en viktig del av det å ta en utdanning. De har roller som mange vil identifisere seg med. For meg handler det om å få et så godt forskermiljø som mulig når ansettelseskomiteen skal skille den beste fra de mange gode. Antall kvinnelige professorer i Norge er for meg et illustrerende eksempel på at det bør være sterkere fokusering på utvelgelsesmekanismen ved ansettelser. Vi vet at rekrutteringspotensialet blant kvinner er stort, og at det vil bli større etter hvert som årene går. Likestillingskampen beveger seg ofte likevel i ring, spesielt når det gjelder diskusjon om mulige og virkningsfulle tiltak. Kvotering er et eksempel på det. Kvotering er nødvendig. Jeg skulle gjerne ønske at det kunne vært andre tiltak som virket like effektivt. De siste erfaringene med bruk av kallelse viser dessverre at det fortsatt er behov for en annen form for kvotering, en eller annen form som dekker opp dette behovet. Departementet har en komite som vil se nærmere på kjønnsbalansen. Jeg er glad for det engasjementet som statsråden viser ved å følge nøye med og se til at kvoteringen og kjønnsbalansen blir bedre i akademia. Kanskje bør vi få en sterkere debatt om likestilling ved våre høyskoler og universiteter, for det er underlig at man på Stortinget skal blande seg opp i noe som man i akademia kanskje anser som et indre anliggende. Men igjen: Tallenes tale er så klar at det er behov for handling og tiltak nå. Jeg synes også at når Regjeringa foreslår kvotering på ett område, som f.eks. i næringslivet, bør det være mulig å bruke dette også på utdanningsområdet for å høyne andelen kvinnelige professorer. Det er prisverdig det initiativet som næringsministeren har tatt for å få kvinner inn i bedriftsstyrene, og for å få kvinner inn i bedriftsledelsene. Ministeren har satt dette på dagsordenen og har vært klar og tydelig i debatten. Det samme har også utdanningsministeren muligheten til. Det handler om vilje, og det handler om prioritering. Mitt spørsmål til statsråden er om hun mener at det er nødvendig med tiltak for å øke kvinneandelen av professorer ved våre institusjoner. Har hun forslag til hvordan man skal gå fram, en framdriftsplan, en tidsplan? Vi er kanskje litt for tålmodige. Litt utålmodighet hadde kanskje vært bedre.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Det er ikke bare uheldig, men det er jo en skam at kun 13 pst. av professorene er kvinner. Det alvorlige er at det er akademia som går glipp av kompetanse, innsikt og kvinners tilnærming til et fag. På lang sikt er det de ulike fagene som blir taperne. Det er to måter å bli professor på innenfor vårt system. Den ene er å søke og få en utlyst professorstilling. Den andre er gjennom opprykksordninger som Stortinget har vedtatt. Det betyr at man gjennom dokumentert kompetanse får et professorat på bakgrunn av en komites vurdering. Opprykksordningen burde jo egentlig legge til rette for at flere kvinner skulle kunne bli professorer. Det er etter hvert flere kvinner som får stipendiat- og postdoktorstillinger, men fortsatt ligger det store utfordringer – tror jeg, hvis en skal rekruttere flere kvinner til professorstillinger – i å legge til rette for at flere kvinner kan få stipendiat- og postdoktorstillinger, legge til rette for at de kan komme inn i disse rekrutteringsstillingene. Det er to ting jeg tror er viktige der. For det første: holdingene til dem som rekrutterer. Det er fryktelig viktig at de som er lærere på universiteter og høyskoler, ser jentene, trekker dem inn og legger til rette for at de kan få et stipend. Der tror jeg det glipper en god del. Det å se jentene som er studenter, og trekke dem inn og gi dem muligheten til å få et stipend, er det aller viktigste. Det nest viktigste er å legge til rette arbeidsvilkårene for jentene når de får stipendet. Det betyr at en har ordninger rundt, alt fra barnehageplass til undervisningsfri, som også statsråden nevnte. Jeg tror det er veldig viktig at en særbehandler jenter som kommer inn i stipendiatstillingene, i begynnerstillingene, slik at de får muligheten til å fullføre doktorgraden og få en postdoktorstilling, at de får muligheten til å få kvalifikasjoner og muligheten til å få et opprykk til professor. Der tror jeg svaret ligger. Det går på holdninger og det å legge praktisk til rette for at jenter kan komme inn og få disse mulighetene. Utfordringene ligger hos institusjonene, universitetene og høyskolene, at de er bevisste, at de har holdinger, og at de er i stand til å rekruttere jenter inn til stipendiater og postdoktorstillinger. Når det gjelder professor II-stillinger, er den største utfordringen å få jenter inn i ordinære professorstillinger.
Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Dette har blitt en litt merkelig debatt. Statsråden brukte jo mesteparten av sitt svar til å ramse opp mye bra som Regjeringen har gjort. Noe av det hadde jo litt med interpellasjonen å gjøre. Her er det snakk om å oppheve naturlover, som at det er mangel på tillit til lokalpolitikere. Det viktigste denne interpellasjonen handler om, tror jeg er synet på læring. Hva slags syn har vi egentlig på læring? Og når foregår læring? Det er det grunnleggende spørsmålet som vi egentlig burde drøfte når vi snakker om skolegården – både læring og læringssituasjoner. Utearealet og utemiljøet i en skolegård er også en viktig læringsarena for barna i den tiden de er på skolen. Men dette viser vel kanskje at Høyre og SV har litt ulike syn på læring. Jeg vil nok tro at Høyre stort sett er opptatt av det som foregår inne i det tradisjonelle klasserommet, av forholdet mellom lærer og elever inne i klasserommet. Men det foregår veldig mye læring også i skolegården, og det er viktig at vi legger til rette skolegården slik at denne læringsarenaen også er en god læringsarena, og at en unngår situasjoner som hindrer læring, eksempelvis at en prøver å unngå situasjoner med mobbing osv. Det er det det egentlig dreier seg om. Så kan vi diskutere om det er riktig at man sentralt skal gi regler om antall kvadratmeter eller hvordan skolegården skal innrettes, og vi kan være uenige når det gjelder tillit eller mangel på tillit til lokale politikere. Jeg tilhører dem som har stor tillit til lokale politikere. Likevel kan det av og til være viktig, selv om jeg har stor tillit til lokalpolitikere, at vi gir noen føringer, gir noen anbefalinger, gir veiledning og råd til dem som lokalt skal innrede og legge til rette skolegården. Det er den type debatt vi inviterer til. Vil vi være med på dette? Kan det være en oppgave for oss å være med på å gi noen føringer, gi noen anbefalinger og gi noen råd, ut fra at skolegården også er en læringsarena?
Arne Lyngstad (Kristelig Folkeparti), 2004-02-12:
I skolen er det slik at det er et gode i seg selv at begge kjønn er representert blant lærerne. Kvinner og menn kan ha ulike tilnærmingsmåter, som hver på sin måte kan være verdifulle. På samme måte er det også et gode i seg selv at begge kjønn er representert på de forskjellige fagområdene innen akademia. Derfor er det bekymringsfullt at det er så få kvinnelige professorer og kvinner i toppstillinger. Flere har påpekt at noe av det viktigste man kan gjøre, er å få kvinner til å fullføre forskerutdanningen. Det er man på god vei til, slik statistikken ble gjengitt av statsråden. Det er bred politisk enighet om betydningen av likestilling i høyere utdanning. Da Stortinget behandlet kvalitetsreformen, viste denne enigheten seg. Det var en samlet komite, riktignok med unntak av Fremskrittspartiet, som stod samlet om at man ser med bekymring på at det til tross for en rekke tiltak fortsatt er langt færre kvinner enn menn i faste vitenskapelige stillinger. Debatten så langt viser også bred enighet, selv om kanskje utålmodigheten er stor. Det er kanskje der gradsforskjellene kommer. I den samme stortingsmeldingen var det også påpekt forskjellene mellom fagtradisjonene, hvor kvinner går inn i humaniora, mens det er få kvinner innenfor teknologifagene. Det som interpellanten pekte på i forhold til kallelse og professor II-stillinger, reflekterer kanskje nettopp dette, noe statsråden etter min mening dokumenterte. Kallelse er altså mer brukt innenfor teknologiske fag enn innenfor humaniora, og i og med at det er færre kvinner innenfor teknologi, er det menn som får disse stillingene. Der tror jeg det er en jobb å gjøre internt. Det som det også var henvist til i forhold til NTNU, er bra i så måte. Det er altså et stort ansvar for institusjonene å prioritere kompetanseutvikling for kvinnelige ansatte. Det er viktig at vi på politisk nivå følger med i den meldingen som gis tilbake fra institusjonen. Kristelig Folkeparti vil støtte ordningen med øremerkede vitenskapelige stillinger for kvinner. Jeg vil faktisk fra denne talerstol beklage at EFTA-domstolen har slått fast at det er ulovlig. Vi må bare ta det til etterretning, og se på hva vi kan gjøre videre. Jeg har lagt merke til at det blant vitenskapelig ansatte er et viktig poeng at man arbeider gjennomsnittlig 48,5 timer pr. uke, og dermed tar fritiden i bruk til forskningsarbeid. En slik arbeidsbelastning kan vanskeliggjøre en vitenskapelig karriere for familier med små barn, spesielt for kvinner, som tradisjonelt har større ansvar forbundet med det å ha barn. Derfor er det nødvendig å legge til rette for praktiske og sosiale ordninger knyttet til rettigheter ved svangerskap, og også barnehageplasser. Helt til slutt. Vi er nødt til å se på strukturer som ligger i forskningsproduksjon og remittering, for det viser seg at kvinner har lavere produksjon i forbindelse med fødsel og svangerskap, og så er vi nødt til å se på om det ligger noe strukturelt i publiseringen.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-02-12:
Først har jeg lyst til å takke interpellanten fordi hun reiser denne problemstillingen her i Stortinget. Jeg har lyst til å henvise til det interpellanten begynte med å si: «Dagens debatt om likestilling i høyere utdanning handler i realiteten om kvaliteten på norsk forskning.» Det var den første setningen til representanten Bekkemellem Orheim. Debatten om likestilling handler i realiteten om kvaliteten på norsk forskning. Dermed sier hun klart og tydelig at ved ikke å ha en tilstrekkelig kvinneandel mister vi også muligheten for stor kompetanse innenfor universitets- og høyskolesektoren. Representanten Voie understreker at det er kvaliteten som er avgjørende, og det skal jeg være helt enig i. Men da er det jammen viktig at en også gir den delen av befolkningen, nemlig kvinnene, muligheten til å kvalifisere seg. Forskningsrådet anbefaler at likestilling innarbeides som en integrert del av basisbevilgningen, og anbefaler øremerking av vitenskapelige stillinger. Senterpartiet har også støttet dette, på samme måte som representanten fra Kristelig Folkeparti gav uttrykk for at de gjorde. Vi beklager også den dommen i EFTA som gjør at dette ikke er mulig, for vi mener at øremerking av vitenskapelige stillinger er et viktig virkemiddel for å øke kvinneandelen. Hovedansvaret for likestilling ligger etter Senterpartiets mening hos institusjonene sjøl. Vi vil understreke, slik også Rolf Reikvam gjorde, at institusjonene virkelig må se etter de kvinner som har muligheter for å komme inn i et stipendprogram, og at kvinner som velger dette, også får hverdagen tilrettelagt på en slik måte at de har mulighet for å gjennomføre. Det er jo bekymringsfullt, synes jeg, at når det gjelder andelen som starter, og andelen som gjennomfører, viser det seg at det er stort frafall på veien. Derfor er det gledelig at noen universiteter kan oppvise en høy fullføringsgrad når det gjelder doktorstipendiater. I Bergen, som utdanningsministeren viste til, er 47 pst. av avlagte doktorgrader gjort av kvinner.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2004-02-12:
Reikvams innlegg dreide jo debatten i en litt annen retning. For jeg har faktisk oppfattet denne debatten og innlegget fra interpellanten dit hen at en på en måte inviterer Stortinget til å gå inn for noen minstestandarder og noen normer som skal være gjeldende for hele landet. Det tar jeg sterkt avstand fra. Senterpartiet ønsker ikke noen minstestandarder eller normer for hvordan uteplassene på skolene rundt omkring skal være. Fysisk aktivitet er etter Senterpartiets mening svært viktig for barn i skolen, og Senterpartiet har faktisk i flere sammenhenger holdt det fram. Vi har faktisk foreslått én time fysisk aktivitet hver dag, og jeg er glad for at Regjeringen ser ut til å følge de intensjonene. Jeg synes også kombinasjonen sunn mat og fysisk aktivitet, som det har vært noen forsøk med her i Oslo, er spennende. Det betyr faktisk mye for barns evne til å lære. Dermed mener jeg også, i likhet med hva interpellanten og andre har gitt uttrykk for, at utearealene rundt skolen er viktige. Men det er viktig å være klar over at utearealet er forskjellig alt etter hvor vi er. Det har vært sagt i debatten flere ganger tidligere at i Oslo er det klart begrenset hvilke muligheter man har i forhold til areal. Men den erfaringen vi gjør når vi er rundt og ser, er at det er veldig mange spennende utearealer rundt omkring på skolene, store arealer med idrettsanlegg osv. tilknyttet, som virkelig gir muligheter for skolen til også å organisere fysisk aktivitet, der barna virkelig kan få lov til å utfolde seg. Strenge krav til utforming av lekeapparater er det ingen som har nevnt. Men det er altså ikke noe vi har bestemt her i Norge, det er et EØS-direktiv som har ført til at lekeapparater og utstyr faktisk har måttet tas ned mange steder – og det er dyrt å skulle anskaffe nye som er i tråd med reglene osv. Men det er ikke noe som vi på Stortinget har bestemt, det er noe de har bestemt i Brussel. Og en kan jo stille spørsmål ved en del av de direktivene. Det har jeg også lyst til å si. Mitt inntrykk er imidlertid at skoleeierne, dvs. kommunene, faktisk legger stor vekt på å sikre utearealet på skolene. En ser særlig når det bygges nye skoler, at det settes inn virkelig spennende tiltak. Noe som også har sikret gode utearealer, er dette at vi har mange småskoler rundt omkring. Sentralisering fører jo ofte til at miljøet blir mindre oversiktlig.
May Britt Vihovde (Venstre), 2004-02-12:
Representanten Bekkemellem Orheim set i denne interpellasjonen fokus på eit vik-tig likestillingspolitisk og forskingspolitisk spørsmål. At det i dag berre er 13 pst. kvinnelege professorar ved våre universitet og høgskular, er ei stor utfordring for samfunnet. Dersom det er forskjell på korleis menn og kvinner tenkjer, bør dette koma fram ved at begge kjønn er representerte på fagområde. Dette vil vera kvalitativt viktig for forskinga. St.meld. nr. 35 for 2001-2002 om rekruttering i universitets- og høgskulesektoren set fokus på særlege tiltak for rekruttering av kvinner. I meldinga slo ein fast at samanlikna med andre europeiske land er ikkje norske universitet og høgskular kjenneteikna av ein spesielt høg andel kvinner blant det vitskaplege personalet. Noreg er i ein mellomposisjon, der det generelle biletet blir prega av store kjønnsforskjellar, store forskjellar mellom fagområde og store forskjellar mellom stillingsnivå. Særleg naturvitskaplege og matematiske fag kjem svakt ut, med ein kvinneandel på berre 2 pst. av professorane i teknologi og 6 pst. av professorane i matematisk-naturvitskaplege fag. Meldinga viser også at andelen kvinnelege professorar steig svakt på alle område på 1960- og 1970-talet. På 1980-talet steig andelen noko raskare, noko som betyr at talet på kvinnelege professorar steig forholdsvis sterkt. Men på 1990-talet stagnerte utviklinga noko. Regjeringa foreslo i meldinga fleire viktige tiltak for å styrkja kvinneandelen. Eit av dei viktigaste tiltaka var øyremerking av vitskaplege stillingar for kvinner, som kunne vera eit viktig verkemiddel for å få i gang ei endring i retning av fleire kvinner. Venstre beklagar at ESA har sett ein stoppar for dette. Regjeringa ønskte også om mogleg å utvikla ei treffsikker incentivordning for å stimulera institusjonane til å leggja til rette for at fleire kvinner oppnår dei formelle kvalifikasjonane for toppstillingar. I Stortingets behandling av meldinga understreka eit fleirtal også behovet for at kompetanseutvikling for kvinnelege tilsette må vera eit prioritert område for institusjonane. Vidare understreka fleirtalet betydninga av gode velferdstilbod for småbarnsfamiliar, f.eks. barnehagar, som eit verkemiddel for å rekruttera kvinner og medverka til at dei kan fortsetja i ein vitskapleg karriere. Venstre er av den oppfatninga at Regjeringa følgjer denne meldinga opp på ein god måte. Statsråden nemnde òg i sitt innlegg den komiteen som er oppretta for likestilling innanfor universitets- og høgskulesektoren, samt det å utarbeida handlingsplanar med konkrete måltal innanfor ulike nivå. Opprykksordningar er nok etter Venstre sitt syn ei av dei viktigaste rekrutteringsordningane for å få fleire kvinner i leiande stillingar. Men det er viktig at vi følgjer utviklinga nøye, og dersom tala ikkje blir betra, må ein vurdera andre tiltak og ein forsterka innsats. Venstre er overtydd om at Regjeringa følgjer nøye med, og at Regjeringa set i verk dei tiltaka som er nødvendige.
Inge Lønning (Høyre), 2004-02-12:
Temaet for denne interpellasjonsdebatten er viktig, og det er gode grunner for å vise utålmodighet når det gjelder utviklingen i det norske universitets- og høyskolesystemet på dette punkt. Jeg vil peke på et grunnleggende problem, som jeg tror man har tatt altfor lett på hittil. Vi har simpelthen for lite kunnskap om hva årsakene er til at karriereforløpet for menn og kvinner er markert ulikt både i akademia og i andre deler av samfunnslivet. Det er gjort for lite seriøs forskning for å finne ut av hvorfor det er en langt større andel av kvinner som forlater en løpebane som ville føre frem til en livslang akademisk karriere som ender med en toppstilling. Det vi vet, er at det faktisk forholder seg slik. Det er lett å lage prosentoppstillinger over det, men derfra, hvis man skal komme videre, må man foreta skikkelige intervjuundersøkelser for å finne ut av årsakene til at det forholder seg slik. For det er først når man kjenner årsakene, at det er mulig å finne frem til treffsikre tiltak for å rette opp skjevhetene. På ett punkt tror jeg ikke at det er særlig mye å hente, og det er når det gjelder problematikken kallelse sammenlignet med vanlig utlysing. For det første er det riktig som statsråden pekte på, at når det gjelder kallelse til vanlige professorstillinger, er det et så mikroskopisk innslag rent statistisk at det ikke vil gi noe utslag. Der hvor kallelsesinstituttet er kommet inn og brukes i en viss utstrekning, er når det gjelder bistillinger, altså 1/5-årsverksstillinger, hvor reglene forutsetter at den som tilsettes, skal ha en hovedstilling ved en annen forskningsrelatert institusjon. Jeg tror det vil være et klart tilbakeskritt for det norske systemet hvis man vender tilbake til mer rigide regler når det gjelder å hente inn den toppkompetansen som finnes utenfor akademia, hente den inn for å ta den i bruk i forbindelse med veiledning av doktorander – det er jo vesentlig det det dreier seg om. Jeg tror ikke at det vil bedre kjønnsbalansen. Derimot vil det skape større vanskeligheter når det gjelder samarbeidet mellom universitetene og samfunnslivet for øvrig.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Jeg takker for svaret. Først vil jeg slå fast, hvis det er noen tvil i forsamlingen, at SV står for det kommunale selvstyre. Vi ønsker å styrke det. Dette forslaget og temaet jeg tar opp i dag, går ikke mot det å styrke det kommunale selvstyre, for både kommuner og skoler jobber aktivt i forhold til uteareal. Men det er et faktum i dag at det er veldig stor forskjell på uteområdene fra skole til skole og for den enkelte elev, som jeg i min innledning tok opp. Statsråden sier at hun ikke vil gå inn for det som rapporten fra Sosial- og helsedirektoratet anbefaler, at det til nye skoleanlegg som skal bygges, skal stilles et arealkrav på minst 50 m2 pr. elev. Vi har mange dårlige uteområder på skolene i dag som det trengs å gjøres noe med. Mange steder er det vanskelig å utvide skoleområdet, men det er fullt mulig å gjøre noe med innholdet. På veldig mange skoler er det asfalt, og det er ikke tilrettelagt for fysisk aktivitet i det hele tatt. Jeg mener at noen normer, som man har for både innemiljø og på en rekke ulike områder man ønsker å prioritere, nettopp er noe som Stortinget er nødt til å vedta.
Lena Jensen (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Som jeg sa i et tidligere innlegg, har jeg reist denne interpellasjonen fordi jeg ser på uteområdet som en del av skolens område, en del av den læringen og den muligheten for utfoldelse som elevene skal gis. Når statsråden sier at alle ubehageligheter kan man ikke vedta seg fra, er nok det helt sikkert riktig. Men noe trenger man faktisk å fastsette, både som norm og som regler. Det er faktisk ikke slik at jeg gikk inn for en arbeidsmiljølov for elevene fordi jeg ikke hadde tillit til at skolene, foreldrene og lærerne tilrettela skolemiljøet for elevene som best de kunne, men fordi jeg ønsket å fokusere på elevenes innemiljø og elevene som individer. Når jeg reiser denne interpellasjonen, er det fordi man ser at uteområdene på skolene er så vidt forskjellige rundt omkring. I forbindelse med innholdet i skolen snakker man om hva slags verktøy man trenger for å få en god skole. Vi har snakket om skolebibliotek, og vi har snakket om bøker, men vi har ikke snakket noe om uteareal. Veldig mange skolegårder har kun en fotballbane, men man har ikke balltre, og man har ikke løkke for jentene. Man har ikke typisk tilrettelagte skoleområder og verktøy som får elevene til å være aktive. Det er disse verktøyene jeg ønsker at statsråden skal gripe fatt i, og det er disse verktøyene jeg ønsker at Stortinget skal ta en diskusjon om, og at man også ser på utviklingen av uteområdet på skolen som en del av skolen og en del av den aktiviteten som skjer der.
Vidar Bjørnstad (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Arbeiderpartiet mener at både det fysiske og det psykososiale miljøet i skolen er av stor betydning, og at alle elever i Norge skal sikres et skolemiljø og en opplæringssituasjon som er helsemessig forsvarlig, fremmer sosial trygghet og trivsel og gir gode betingelser for læring. Ved endring av opplæringsloven våren 2002 ble det fastslått at elevene har rett til et godt fysisk og psykososialt miljø. I behandlingen ble det fokusert på det fysiske inneklimaet, med bakgrunn i situasjonen når det gjaldt skolebygg, og det ble fokusert på det psykososiale miljøet – elevrelasjonene – knyttet opp til at en skulle hindre mobbing, vold og trakassering. Men komiteen understreket også at en måtte se helhetlig på elevenes skolehverdag. Her vil selvsagt også utemiljø inngå, og det har stor betydning for bl.a. det psykososiale miljøet. Men jeg er redd for at et fokus på x antall kvadratmeter pr. elev og sentrale bestemmelser om det lett vil avspore debatten om mange andre faktorer i forhold til å sikre et godt arbeidsmiljø for elevene. Vi vet at fysisk aktivitet og frisk luft er med på å styrke læringsutbyttet og sikre helse og trivsel. Arbeiderpartiet vil derfor i forbindelse med oppfølgingen av innstillingen fra Kvalitetsutvalget gå inn for å øke fysisk aktivitet i grunnskolen, bl.a. ved økt timetall i småskolen. Utearealer har selvsagt betydning, men det er mange muligheter for fysisk aktivitet selv om det fysiske utearealet kan by på begrensninger. Det er en kjensgjerning at våre skoler ligger spredt utover landet, og det er bra. Samtidig betyr det naturligvis store ulikheter når det gjelder utearealer, men det er ikke nødvendigvis et hinder for å få til et godt utemiljø. Det er nå en gang slik at en skole i hovedstadens sentrum og en skole i spredtbygd strøk har ganske ulike forutsetninger for uteareal og for å kunne ta dette i bruk, men det hindrer ikke at en skal ivareta et godt utemiljø. Det er det som må settes i fokus. Utemiljø er ikke ene og alene avhengig av fysiske begrensninger i utearealet.
Raymond Robertsen (Høyre), 2004-02-12:
Mange tiltak er satt i gang for å bedre elevenes skolemiljø. Man har i dag en statlig låneordning for renovering av skolebygg, en ny arbeidsmiljølov for elevene er vedtatt, og man har Regjeringens satsing for å bedre det psykososiale skolemiljøet for elevene. Dette er tiltak som er satt i gang med bakgrunn i påviste behov og for å bedre opplæring og trivsel for elevene. Skoleeierne har i dag et ansvar når det gjelder skolemiljøet, både for lærerne og for elevene. Dette gjelder også den delen av skolemiljøet som representanten Jensen tar opp i dag. Jeg er ikke så helt sikker på hva Sosialistisk Venstreparti signaliserer, slik som interpellasjonsteksten er formulert. Ønsker man en sterkere standardisering av hvordan uteområdene skal utformes? Eller ønsker man å innføre strengere statlige minstestandarder også for skolegårder? Utformingen av uteområdene er jo, som nevnt, svært forskjellig ved de ulike skolene i Norge. Dette er positivt i seg selv. I tillegg er de fysiske forutsetningene for skolenes uteområder svært forskjellig fra skole til skole, og, som nevnt, også fra kommune til kommune. Skoler som ligger i byer, har selvfølgelig større utfordringer med hensyn til plass enn skoler som ligger utenfor pressområdene. Dette er på mange måter en fordel for skolene som ligger utenfor byen. Det har blitt sagt at lediggang er roten til alt ondt. Det gjelder nok like mye i skolen som ellers i samfunnet. Erfaringer viser at elever som har et godt uteområde som legger til rette for aktivitet, reduserer muligheten for konflikter mellom elevene. Det er derfor viktig at skoleeierne også har skolenes uteområder i fokus når man utformer skolens tilbud for elevene. Det er mange skoler i dag som har et godt tilbud til elevene, også når de er ute. Det er derfor viktig at gode ideer og gode løsninger spres rundt til alle skoleeiere, slik at både nye og gamle uteområder kan bli bedre. Høyre er skeptisk til å spesifisere sentrale detaljerte krav til utforming av skolegårder, men vil også innenfor dette området legge til grunn at de gode eksemplene og erfaringene skal spres til så mange skoleeiere som mulig. Selv om det er noen skoler som har dårlige uteområder, finnes det utallige eksempler på det motsatte. Det ble nevnt fra interpellanten et arealkrav på 50 m2 pr. elev, som er kommet frem i en rapport. Man skal være veldig forsiktig med å lage spesifiserte krav fordi en del andre interesser kan komme i konflikt når man bygger nye skoler, f.eks.: Skal skolen være nær der eleven bor, eller stiller man så rigide krav at kommuner og skoleeiere er nødt til å bygge skolen så langt unna at elevene får lang skolevei? Derfor tror jeg dette er et tema der det er viktig ikke å være for rigid og lage for detaljerte regler.
Grethe Fossli (Arbeiderpartiet), 2004-02-12:
Jeg har ikke behov for å bruke 5 minutters taletid i denne saken, siden jeg er stand-in for saksordføreren og har fått beskjed relativt sent. Det er jo slik i denne saken at en nesten enstemmig komite er fornøyd med statsrådens svar, at han vil gjøre midlertidig unntak fra prosedyrekravene i innkjøpsforskriften ved kjøp av helse- og sosialtjenester fra frivillige organisasjoner. Flertallet i komiteen er altså svært fornøyd i saken. Det er egentlig ikke noe mer å si om det, siden saken også tidligere har vært reist av andre stortingsrepresentanter gjennom brev til statsråden.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2004-02-12:
Det skal bli interessant å se utviklingen og hvilken rolle humanitære organisasjoner vil spille fremover i dette enorme markedet. Jeg har tenkt litt på det. Vi støtter, for å understreke det, innstillingen – som er enstemmig – men vi har vært usikre på om vi skal gjøre det til en permanent ordning. I en tenkt situasjon kan det være slik at man i enkelte kommuner ikke konkurranseutsetter, men går direkte til en humanitær organisasjon. Man kan da tenke seg at den organisasjonen, som ikke har konkurranse, øker sin margin i den kommunen. Så har man andre kommuner som er ikke-sosialistisk styrt, f. eks. Oslo kommune, der det er knivskarp anbudskonkurranse. Man kan jo tenke seg at den samme humanitære organisasjonen er med og konkurrerer f. eks. i Oslo, og på grunn av at man kan ta høye marginer i andre kommuner uten konkurranse – altså en slags kryssubsidiering – kan man i Oslo legge seg lavest i anbudet. Mener statsråden dette kan være prinsipielt betenkelig, og kan det bryte med EØS-regelverket?
Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-02-12:
Jeg hadde egentlig ikke tenkt å bruke så veldig mye tid på denne saken. Jeg skal heller ikke si at det var representanten Hedstrøm som provoserte meg. Han gjorde på ingen måte det. Men for ordens skyld tror jeg det kan være korrekt bare å slå fast at selv om Fremskrittspartiet har fremmet et alternativt forslag, er det bred enighet i salen i denne saken. Vel vitende om at vi har et innkjøpsregelverk, et anbudsregelverk, med terskelverdier å forholde oss til, og at vi har en EØS-lovgivning å forholde oss til, som dog unntar kjøp av helse- og sosialtjenester, tror jeg at vi i svært stort grad er enige om å følge det som Regjeringen egentlig legger opp til her. Regjeringen har vedtatt å innføre et midlertidig unntak fra plikten til å gjennomføre åpen konkurranse ved kjøp av helse- og sosialtjenester fra ideelle organisasjoner, og Regjeringen skal komme raskt tilbake med forslag til gjennomføring av tiltak på denne sektoren, slik at kravet om åpen konkurranse ikke går utover det samfunnsmessige engasjementet til de ideelle organisasjonene. Jeg tror faktisk at dette kommer til å skje før denne toårsfristen som Fremskrittspartiet foreslår her. Derfor tror jeg egentlig at vi alle sammen har den samme tilnærmingen til denne saken.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2004-02-12:
Jeg tror vi har havnet på et sidespor, som nærmest minner om en blindvei, når vi konsentrerer oss om de bekymringer norske salgslag måtte ha når det gjelder landing, eventuelt mangel på landing, av EU-fisk eller annen fisk i Norge. Dette er en sak som har forblitt uløst, som opprinnelig var en del av EØS-avtalen, men som har ligget uløst siden 1994, og som egentlig ingen andre enn norske salgslag, i særdeleshet Råfisklaget, interesserer seg for. Man skulle egentlig tro at de i forsamlingen som er bekymret for dette, i større grad var interessert i å legge forholdene bedre til rette for at både russere og EU-land i større grad skulle kunne lande fisk i Norge. Dette er fullt ut mulig, i den grad man er i stand til å betale mer for utenlandsk fisk i Norge enn det som er det sedvanlige når de leverer fisken utenfor norske havner. Jeg tror det burde bekymre flere, inkludert hr. Bastesen, at det ikke er utenlandsk fisk som først og fremst føres ut over landegrensene ubearbeidet. Det gjelder stort sett det aller meste av norsk fisk. Man kunne i hvert fall ha tatt seg litt tid og stilt seg spørsmålet: Hvorfor er det blitt slik? Det er helt korrekt at råfiskloven legger ned forbud mot tilvirking, omsetning og utførsel av fisk uten førstehånds godkjenning. Men det er jo svært lite fisk fra EU som landes i Norge. Det er klart at så lenge det ikke er norske kjøpere, hvorfor skulle EU-land påta seg den merkostnaden som ligger i lossing, kontroll, transport osv.? Vi burde heller se problematikken stikk motsatt og bekymre oss over at man f.eks. når det gjelder russisk fisk, ser det mer attraktivt og lønnsomt å passere utenom norske havner, utenom norske filetanlegg, utenom norske fabrikkarbeiderhender osv. Men de som er bekymret i denne saken, må innse at vi med åpne øyne har lagt forholdene til rette slik at det er mer attraktivt å lande denne fisken utenfor landets grenser. Hvem er det som er bekymret i denne saken? Det er i hvert fall ikke norske industribedrifter. Det er ikke de som anmelder bekymringer i denne saken. De ser ikke noen trussel, fordi det rett og slett ikke er noe omfang på dette relativt sett konstruerte problemet. Vi burde kanskje bekymre oss mer for at det i altfor stor grad er norske fartøy som lander fisk utenfor landets grenser. 20 pst. av norske reker landes på Island. Vi sender kolmule og annen pelagisk fisk til Danmark og til Storbritannia. De bekymrer seg ikke for at norsk fisk landes der, men i Norge konstruerer vi altså helt andre bekymringer. Jeg ser at det er stor interesse for å ivareta salgslagenes interesser, og man kunne i hvert fall i én linje i innstillingen ha bekymret seg litt for den næringsmessige siden av denne saken.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Dette er en sak som er fremmet av SV, et såkalt Dokument nr. 8-forslag. Vi er svært glade for at det er respondert så positivt tilbake fra statsråden om at man er villig til å gjøre dette unntaket for frivillige organisasjoner. For oss er dette derfor en god dag. Det er ikke alltid slike forslag får en så rask og positiv tilbakemelding. Slik sett kunne jeg egentlig bare ha sluttet her. Men jeg har lyst til å si litt om de frivillige organisasjonene som mange av oss beundrer for den idealisme og innsats som legges ned. Det at vi har romslighet til å behandle dem på en noe annen måte enn vi behandler kommersielle organisasjoner, tror jeg er viktig. Vi håper fra vår side at dette unntaket ikke bare blir midlertidig, men at man klarer å få til varighet utover det som det nå legges opp til. Min oppfordring til statsråden er at det blir jobbet for at dette blir en varig ordning som de frivillige organisasjonene kan få benytte seg av i årene framover.
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2004-02-12:
Grunnen til at eg ynskte eit tilleggsinnlegg på 3 minutt, er dei til dels urettferdige og overdrivne angrepa som blir sette fram frå Arbeidarpartiet i diskusjonen her i dag. Ein gjev inntrykk av at regjeringspartia i lag med Framstegspartiet ikkje vil taka eit heilskapleg grep overfor situasjonen som kystsamfunna er i. Det tykkjer eg er ei fordreiing av verkelegheita. Det som er tilfellet i dag, er at me har ein distriktskommisjon som arbeider for å sjå heilskapssituasjonen i distriktssamfunna og analysera han, slik at staten kan koma med ein del systematiske tiltak. Denne langsiktige delen får me respektera. Dette har det vore einigheit om i Stortinget, og dette skal me setja i gang. Så vil ein plutseleg ta dette ut av distriktskommisjonen og laga ei ny stortingsmelding, medan me har ein kommisjon som arbeider med desse spørsmåla. Etter mi vurdering er det ingen grunn til å snakka om ein sensasjon og til å beklaga at ein no vil ta eit djupdykk innan fiskeri og marine næringar og sjå kva dei kan gjera spesielt no i denne situasjonen for å lyfta kystsamfunna fram. Eg føler det som heilt naturleg, det som skjer i dag, og eg vil òg visa til den aksjonen som utgjer Innovasjon 2010, som blir sett i gang av ni statsrådar. Så tek ein sikte på, gjennom ei eiga arbeidsgruppe, å setja i verk strakstiltak for å lyfta fram næringsutvikling i kystsamfunn og marine område. Det er svaret på det ein blir beden om frå Arbeidarpartiet her i dag. Og det er ingen grunn til å snakka om sensasjon, ettergjeving og passivitet. Det er berre tom retorikk. Eg føler meg tilfreds med det vedtaket som blir fatta her i dag, at ein ber om ei skikkeleg fagleg utgreiing om kva fiskeri og marine næringar kan bidra med for å lyfta desse viktige kystsamfunna fram.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-02-12:
Det er grunn til å være svært godt fornøyd med det vedtak som blir fattet i dag. Det gir faktisk også et visst håp om at næringsministeren i alle fall unntaksvis er villig til å bruke fornuft i forhold til sin vanligvis nesegruse beundring for konkurransens velsignelse i en viktig sak som dette. Det er jeg særdeles glad for. Det som gjenstår nå, er å gjøre dette unntaket varig. Jeg tror det er et felles ønske i denne sal om at de frivillige og ideelle organisasjonenes posisjon innenfor omsorgssektoren skal ivaretas på en skikkelig måte. Det blir den neste utfordringen til helseministeren. At de kommersielle aktørene er misfornøyde, kan jeg på et vis forstå, men slik kan det gjerne være. Fra Senterpartiets side ønsker vi å styrke offentlig drift av omsorgssektoren, og vi ønsker å ivareta den posisjonen som de ideelle og frivillige organisasjonene har. Gjennom det vedtaket som blir fattet her i dag, kan man sikre dette. Da får det stå sin prøve at det er noen som er misfornøyde med dagens vedtak. Det er all grunn til å være fornøyd med det som skjer i dag.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-02-12:
Hvis jeg oppfattet saksordføreren riktig, sa han at komiteen var fornøyd med at det ble innført en transittordning. Hvis det var det som ble sagt av saksordføreren, gjelder ikke det en enstemmig komite. Komiteen har merket seg at det ble innført en transittordning, men som det ble sagt av foregående taler, har Senterpartiet og SV en særmerknad som går nettopp på dette med transittordningen. Resten av gjennomføringen av råfiskloven er historie. Det er mulig jeg har hørt feil i forhold til det saksordføreren sa. Vår innvending er i forhold til flere punkt. Det er fortsatt slik at 20 pst. av det kvantum som landes i Norge, landes av utenlandske fartøy. Nå er det forholdsvis lite av dette som kommer fra EU-fartøy. Hvordan utviklingen vil bli framover, når en åpner for transitt, er vanskelig å spå. Men jeg tror faktisk det er grunn til å frykte at i det øyeblikk man har akseptert transitt for EU-fartøy, vil det i neste omgang komme til å bli særdeles vanskelig å si nei til transitt fra andre land som vi har et utstrakt handelssamkvem med. Jeg tenker først og fremst på Russland. Aksept av transitt også for russiske fartøy vil få store konsekvenser for norsk fiskeindustri, som i dag mottar et kvantum på opp mot 20 pst. av det totale kvantum som landes på norsk jord, fra utenlandske fartøy. Så jeg kunne gjerne tenke meg å utfordre statsråden til å si noen ord om hva statsråden tror vil bli konsekvensene for fiskeindustrien, hvis et slikt utfall skulle bli resultatet av at man nå har åpnet for transitt. Transitt av fisk var et av de store temaene i debattene rundt forhandlingene om EØS-avtalen og i forhandlingene om EU-medlemskap på begynnelsen av 1990-tallet. At man har måttet akseptere transitt av fisk, er et stort tilbakeskritt i forhold til den omsetningsordning som vi har hatt, og de kontrollordningene som vi har hatt, gjennom at alt registreres gjennom Råfisklaget og salgsorganisasjonene. Det er også etter min oppfatning en reell trussel i forhold til mulighetene til å si nei til transitt også fra andre land som har et betydelig fiske i disse havområdene som vi her snakker om.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2004-02-12:
Man burde vel kanskje ikke bidra til å forlenge debatten. Men det var en del av det Ivar Kristiansen sa, som jeg rett og slett ikke kan la stå uimotsagt. Det er for så vidt en grei arbeidsdeling at Ivar Kristiansen bekymrer seg for reker og kolmule, og at andre bekymrer seg for resten av norsk fiskerinæring. Det sier vel for så vidt litt om dimensjonene i det man er opptatt av. Det er ikke først og fremst framtiden til salgslagene som opptar undertegnede, selv om salgslagene og den omsetningsordningen vi har i Norge, er særdeles viktige for å opprettholde den strukturen vi har i norsk fiskerinæring. Det er ikke til å kimse av. Men det kunne være betimelig å stille spørsmålet: Når Ivar Kristiansen mener at EU-flåten ikke skal påta seg kostnader ved å følge det norske omsetningssystemet, hvordan skal Ivar Kristiansen i neste omgang forsvare at norske fiskere skal måtte forholde seg til de samme kostnader og de samme forordninger – altså gi EU-flåten et konkurransefortrinn i forhold til den norske flåten ved å unnta dem fra de ordninger som norsk flåte og norske fiskere må underordne seg? Det er først og fremst hensynet til industrien, til arbeidsplassene og til mulighetene for verdiskaping i Norge som opptar meg. Det er riktig at en stor del av det kvantumet som landet skulle bearbeide, går ut igjen. Men jeg tror ikke at industrien i Norge som kjøper denne fisken, gjør det vederlagsfritt. Jeg tror faktisk at norsk industri og norske fiskekjøpere tjener penger på det utenlandske kvantumet som de tar inn, og at det har betydning for deres virksomhet. Det gjenstår å se hva som vil bli konsekvensene, og hva som vil være Regjeringens holdning i det øyeblikket Russland banker på døren og ber om den samme adgang til fri transitt som EU-land nå har fått. Det vil i så fall få langt større konsekvenser for nordnorsk industri og for fiskerinæringen i Nord-Norge.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-02-12:
Representanten Enoksen snakket om statsrådens «vanligvis nesegruse beundring» for konkurranse. Jeg tror jeg deler den oppfatningen med antakeligvis hele stortingssalen at det er meget klokt at vi forvalter de offentlige midlene så fornuftig som mulig, og sørger for at de rekker lengst mulig. Utgangspunktet også når det gjelder anskaffelse av tjenester til helse- og sosialsektoren, bør være at man i de tilfellene hvor man ønsker å ha det for annen regning enn for kommunens egen, har konkurranse for dette, kort og godt for å skape et så godt tilbud som mulig for de pengene Stortinget har bevilget til den enkelte kommune. Det er og vil også i fremtiden være det grunnleggende. Så er det det å si at vi innenfor denne sektoren ikke må glemme den historiske virkeligheten, at frivillige organisasjoner faktisk har vært med og bygd opp veldig store deler av det som var både rusomsorg og sosialomsorg, og på annen måte. Det er en historisk lang link i forhold til at disse har gjort en stor innsats gjennom frivillighet. Så er det slik at vi har et reglement for offentlige anskaffelser som jeg ikke vil bruke uttrykket nesegrus beundring om. Men undertegnede er meget påpasselig med å etterse at disse reglene følges, fordi offentlig bevilgede penger, innsamlede skattepenger, skal rekke lengst mulig for å gi et så godt tilbud som mulig til rusomsorg, til sosialomsorg osv. Det kan vi greie i en god kombinasjon ved at vi nå tar en gjennomgang og ser på disse 380 institusjonene for å se om det her er en forskjell. Det vil muligens for noen være grunn til å ha varig unntak, mens det er andre som driver mer kommersielt, og da er ikke det formålet så nødvendig å ivareta. Men det som er det aller viktigste, er at dette egentlig bare er å gi kommunene en frihet til selv å velge. Det er jo ikke et pålegg om ikke å konkurranseutsette. De kommunene som ønsker å gjøre det, har selvfølgelig full anledning til det. Jeg ser i innstillingen at det er en enstemmig komite som synes det er en klok idé Regjeringen kom med 11. januar, at vi tar en gjennomgang for å se hva vi skal gjøre permanent. Fremskrittspartiet forslag om å begrense den midlertidige prøveordningen til to år, tror jeg at jeg allerede nå kan love skal bli overoppfylt. Det går nok mye raskere enn det.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2004-02-12:
Representanten Hedstrøm begynte sin replikk med «i en tenkt situasjon». Da kom jeg på en formulering som jeg har lest i en bok av Trygve Bratteli: Han unnlot alltid å svare på spørsmål som begynte med «i en tenkt situasjon». I en tenkt situasjon kan man i realiteten tenke seg hva som helst. Muligheten for kryssubsidiering, som representanten tok opp som en tenkt situasjon, vil ikke være annerledes for frivillige organisasjoner enn for kommersielle selskap, som både har fått et oppdrag uten anbud i én kommune og et annet oppdrag på anbud i en annen kommune. Når det gjelder muligheten for kryssubsidiering, vil det ikke være noen forskjell, enten man er en frivillig organisasjon eller et kommersielt selskap.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2004-02-12:
Som medforslagsstiller er SV og jeg særdeles godt fornøyd med det utfallet denne saken har fått. Vi har i en årrekke sett hvordan humanitære organisasjoner, frivillige organisasjoner, har hatt et sterkt sosialt engasjement, både i Oslo og rundt om i hele landet. Jeg har i min egen hjemkommune, Alta, sett hvordan i sin tid Frikirken og pinsemenigheten var med på å bygge opp barnehjem, sykehjem og aldershjem, i et sterkt sosialt engasjement. Så har kommunen i sterkere og sterkere grad kommet inn med et samarbeid og til dels overtatt funksjonene som humanitære organisasjoner har hatt. I Oslo ser man hvordan Frelsesarmeen er ute i miljøet hos de aller mest utsatte, enten det er personer som sliter med et alkoholmisbruk, eller personer med stoffproblemer, og tar dem inn i varmen, tar vare på dem. De har bygd opp en organisasjon for å sørge for at de ikke faller utenfor. For SV framstår det som ganske absurd dersom man i neste omgang skulle konkurranseutsette tjenestene til organisasjoner som har gjort en jobb som ingen andre kunne ha gjort dem etter. Man hadde ikke kunnet gjort det rimeligere, og man hadde ikke kunnet gjort det bedre. I stedet for å skape den type utrygghet som bare ville ha medført at man hadde redusert tjenestetilbudet overfor dem som hadde trengt det mest, har det vært viktig for SV å gi forutsigbarhet til organisasjonene, slik at de over tid kan fortsette å drive, beholde lokalene sine og være ute i felten og yte en humanitær innsats. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet, som det eneste partiet, har en helt annen tilnærming, og jeg må si at jeg er veldig overrasket over at man ikke ser disse aspektene. Uansett hva man ellers måtte mene om konkurranseutsetting, kan det umulig være tjenlig at man undergraver humanitære organisasjoners mulighet for over tid å kunne gjøre nettopp en humanitær innsats. Det ville jo være konsekvensen hvis man ikke unntar dem fra vanlige konkurransevilkår når det skal konkurranseutsettes. Jeg registrerer hva statsråden sier om frivillighet i forhold til enkeltkommuner, men det er klart at SV vil være av den formening at hvis enkeltkommuner konkurranseutsetter også i forhold til de virksomhetene som vi her har nevnt, vil det være uheldig. Vi håper og tror at med de endringene som her kommer, vil det ikke skje i norske kommuner. Man vil slå ring om de frivillige organisasjonene og sørge for at de fortsatt har mulighet til å bistå i det humanitære arbeidet. Takk for oppmerksomheten.