Arne Sortevik (Fremskrittspartiet), 2011-04-04:
Før jeg begynner på det jeg egentlig hadde tenkt å si, har jeg et par små innspill. Det som er gledelig med debatten her i dag, er jo at vi får et sterkt fokus på personvernet i Norge. Det som også er gledelig, er at vi får fokus på kriminalitetsbekjempelse. Men bakgrunnen for denne saken er jo et EU-direktiv – og det er en bedrøvelig bakgrunn og et lite egnet grunnlag for å diskutere både personvern og kriminalitetsbekjempelse. Jeg tror det kan være nyttig å minne om at formålet med EUs direktiv har endret seg – faktisk – to ganger underveis. De endringene har fått lite fokus i debatten, føler jeg. Det ene er jo at det begynte som tiltak for å bekjempe internasjonal terrorisme. Så gikk til det til kriminalitetsbekjempelse, og innen tiltak for å bekjempe kriminalitet har det faktisk endret seg fra «nødvendig» til «nyttig» – på utenlandsk fra «necessary» til «useful». Det har ganske stor betydning, ikke minst for dem som i etterkant av et bedrøvelig vedtak her senere i dag ønsker å forfølge denne saken til Den europeiske menneskerettighetsdomstol. Så har jeg lyst til å referere veldig kort fra en kronikk i Aftenposten torsdag 8. april i fjor – datoen var ikke tilfeldig – under temaet: frihet – vårt nye knapphetsgode. Kronikken er skrevet av Georg Apenes, som både har greie på datatilsyn og også har vært til stede i denne salen i mange år. Jeg tillater meg å sitere kort fra slutten, i siste avsnitt: «I vår norske fellesskapsmodell må personvern fortsatt ta sitt utgangspunkt i den enkeltes styringsrett over seg selv og opplysningene om seg selv. Det følger av myndige menneskers selvforståelse at de ønsker å bli betraktet som nettopp det, som myndige, ansvarlige og tillitsverdige. Dette må forutsette at de innrømmes rett til å ha noe for seg selv, ha hemmeligheter, være uiakttatt, og respektert for sine valg og sine preferanser i den private sfære de ønsker å forme seg selv og sitt eget.» Et av de viktige prinsippene som snus i denne saken, er uskyldspresumpsjonen. Vi går fra å undersøke kriminalitet der det er mistanke, til å registrere data og bevegelser om kommunikasjon hos hele landets befolkning. Det er – til representanten Kolberg – en ganske vesentlig og dramatisk endring. Derfor er det, etter det vi ser, slik at avtalen mellom Arbeiderpartiet og Høyre om innføring av datalagringsdirektivet fører oss et skritt mot politistaten. Det er ikke overraskende at Arbeiderpartiet ønsker mer statlig styring og kontroll, men det er både overraskende og skuffende at Høyre lar personvernet gå på salg. Høyre velger å være redningspart for Arbeiderpartiets ja til datalagringsdirektivet. Partiet Høyre ynder å fremstå som forkjemper mot økt byråkrati. Høyres forlik med Arbeiderpartiet forutsetter etablering av et ekstra byråkrati og prosedyrer på områder man skulle tro at Høyre som parti ville være svært skeptisk til. Betydelige deler av Høyre er jo også det, selv om de altså sannsynligvis kommer til å stemme for dette direktivet senere i dag. Fordi Høyre nettopp selger personvernet på salg, pakkes avtalen inn i politisk nytale. Datalagringsdirektivet svekker personvernet. Høyres leder sier at avtalen styrker personvernet, og at avtalen ivaretar personvernet på en bedre måte enn i dag. Det beste bidraget ville være å sørge for at mer data om oss alle ikke skal lagres. Men med avtalen er det jo nettopp datalagringsdirektivets rammer for datalagring som blir vedtatt. Lagringstiden er redusert gjennom avtalen, men lagring av en voldsom mengde data om alle landets innbyggere vil skje. Datalagringsdirektivet svekker fortsatt personvernet. Fremskrittspartiet sier som Datatilsynet: Innsamling av «så mange data om folk i Norge» – et sitat fra lederen i Høyre – innebærer overvåking av Norges befolkning. Det har vært en del snakk om partipisk i denne saken. Men det er ikke partipisken som medfører at datalagringsdirektivet blir vedtatt. Det er EUs politiske pisk som sørger for at de EU-tro partiene Arbeiderpartiet og Høyre banker datalagringsdirektivet gjennom med stor hast. Vi leste i forrige uke at Norge er nest mest lydige EU-land, Norge har innført 1 774 av 1 777 EU-direktiver. Det kan man isolert sett si mye om, men i denne sammenheng er det viktig nettopp å peke på at et så viktig direktiv som datalagringsdirektivet ikke er noe man bør banke gjennom. Om pensjoner og om klima er det inngått brede forlik i Stortinget. Personvernet er langt viktigere, men her presser Arbeiderpartiet og Høyre gjennom en innføring som alle de andre partiene i Stortinget er imot. Det gir meg anledning til å takke både SV, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre for et godt og konstruktivt samarbeid i arbeidet mot datalagringsdirektivet. Det viser to ting, at politisk samarbeid ikke kjenner partiideologiske grenser i saker man faktisk finner ut at man står sammen om, og det viser også at det politiske arbeidet mot datalagringsdirektivet går gjennom hele den politiske skala. Denne saken haster slett ikke. EU har selv ikke implementert direktivet i alle land eller på samme måte i de land som har innført det. EU selv erkjenner at det må endres. EU har også varslet en revisjon av EUs personvernlov og at det arbeidet er satt i gang, og det sies at man er opptatt av å styrke personvernet. Vår personvernkommisjon, altså den norske, avga tidlig i 2009 sin innstilling om personvernet i Norge. Kommisjonen ga faktisk en egen uttalelse nettopp om datalagringsdirektivet i sin innstilling. Den har personvernalliansen tatt inn i innstillingen. Jeg håper det er mange som vil bla frem til den og se hva det står. Jeg nevner et par sitater: «Vi mener at datalagringsdirektivet setter både personvernet og ytringsfriheten på prøve.» Og sitat igjen: «Etter kommisjonens oppfatning vil innføring av direktivet kunne svekke opplevelsen av privatliv og privat kommunikasjon.» Andre enn meg har pekt på hastemomentet i komiteen. Det som er spesielt i denne saken – jeg har iallfall ikke opplevd det i den tiden jeg har vært her – er at vi får så tydelig melding fra fagdepartementet om at konsekvensene ikke kan redegjøres for i detalj, men at de blir omfattende når det gjelder kostnader og faktisk også svært utfordrende å gjennomføre. Jeg er spent på om fagstatsråden kan klargjøre det litt mer i sitt innlegg. Det ble ikke tid for komiteen til å finne ut av hva de klare uttalelsene egentlig innebærer, også kostnadsmessig. Jeg går ut fra at det ikke forholder seg slik at kostnadene er de to avtalepartnerne lite interessert i, for de har ikke tenkt å følge opp den delen av avtalen. Da ville det virkelig være grunnlag for å si at personvernet går på billigsalg. Norge trenger ikke EUs datalagringsdirektiv. Norge trenger ikke mer overvåkning av sine borgere. Norge trenger styrking av personvernet. Norge trenger mer effektiv innsats mot terror og organisert kriminalitet. Det kan og bør gjøres uten datalagringsdirektivet. Arbeiderpartiet og Høyre svikter i denne viktige nasjonale saken personvernet i Norge når de velger å la EU styre.