Carsten Dybevig (Høyre), 2002-11-05:
Gårsdagens og søndagens Dagsavisen påstod ganske så kraftig at det skulle være en konfrontasjon med Krohn Devold i Stortinget – et stormløp mot Krohn Devold i Stortinget – og at Krohn Devold skulle bli stilt til veggs ved behandlingen av Nasjonal sikkerhetsmyndighet, NSM. Det har antakeligvis vært mer et ønske fra avisen enn en realitet her i dag. Alle påstandene er tilbakevist her i denne salen i dag. Jeg vil få lov til å gi avisen en liten lærdom i form av et norsk ordtak: Det er skral kost å måtte ete i seg sine egne ord. Dagens trusselbilde er diffust og sammensatt. Samfunnet står ikke overfor én enkelt trussel, risiko eller sårbarhet, men et mangfold av utfordringer som krever et tilsvarende mangfold av forebyggende og avhjelpende tiltak. Den sikkerhetspolitiske utviklingen, terrortrusselen og trusselen fra organisert kriminalitet, fare for teknologisk svikt, miljøforstyrrelser og klimaendringer stiller på hver sin måte samfunnet overfor utfordringer som må møtes. Fellesnevneren er at samfunnet settes på prøve, og at det er nødvendig med ekstraordinær innsats. Naturkatastrofer og terroraksjoner mot store installasjoner og industrianlegg vil komme brått og uventet og være svært kostbart å forsikre seg mot. Den beste måten samfunnet kan forsikre seg mot denne type trusler på, er gode beredskapsforberedelser. En stopp i energiforsyningen eller lammelse av landets IKT-systemer vil sette samfunnets funksjoner ut av drift. En lammelse av oljeinstallasjoner og store industrianlegg på land vil ha stor økonomisk, men begrenset effekt på samfunnets funksjoner. Felles for mange av truslene er at forhåndsvarsel ikke gis. Vi må tilkjennegi at det vil være umulig å eliminere samtlige trusselscenarioer, det være seg naturkatastrofer eller terrorisme. Vi må derfor organisere oss slik at skadevirkningene for det sivile samfunn blir lavest mulig. Dette medfører en vedvarende omstillingsprosess, en vedvarende analyse av sårbarhetsbildet og en vedvarende kommunikasjon mellom samtlige aktører. Hovedansvaret ligger sentralt til det nye direktoratet. Ansvaret tydeliggjøres ved at en rekke offentlige instanser – deriblant 435 kommuner – og tusenvis av bedrifter skal forberedes og bevisstgjøres for en eventuell hendelse som antakelig ikke skjer, men som kan skje og vil ha store konsekvenser for samfunnet om det skjer. Ikke å lykkes i dette forberedelsesarbeidet vil kunne være fatalt for hvordan krisen takles. Visjonen for samfunnssikkerhetsarbeidet er at det ikke skal forekomme større skader på liv, helse, miljø eller materielle verdier som følge av svikt i kritiske funksjoner uavhengig av type krise. De siste 10–20 år har samfunnets økonomiske velferdsutvikling vært noenlunde sammenfallende med IKT-utviklingen. De fleste samfunnssektorer baserer seg i stor grad på slik teknologi, men denne teknologien har gjort samfunnet mer sårbart. For eksempel er kraftforsyningen avhengig av velfungerende IKT. Konsekvensene i driftsforstyrrelser i IKT-systemer og infrastruktur kan være sammensatte og alvorlige for samfunnets funksjonsdyktighet. Velfungerende sambandssystemer under kriser vil også være avgjørende for hvor effektiv krisehåndteringen er. Ord som «samarbeid», «koordinering», «delegering» blir fort floskler og moteord om de ikke fylles med et reelt innhold. Å være i beredskap er ikke noe som gjøres én gang i måneden eller i halvåret, men faktisk noe som skal være innøvd og bevisstgjort daglig til det kjedsommelige fordi «ulykken varsler ikke på forhånd». Sviktende reaksjoner, sviktende organisering og koordinering etter at krisen er inntrådt, kan unødig forsterke krisens omfang og konsekvenser. Derfor vil god beredskapsplanlegging og praktiske øvelser være viktig for å eliminere risikoen for feilgrep i tiden etter at krisen er inntrådt. Ansvaret for operativ krisehåndtering må være tindrende klart – i en krise er det ikke rom for uklarhet. Klare ansvarsforhold fra bunn til topp er viktig. Vi vet at det uventede skjer. Men det er da viktig å redusere samfunnsbelastningen når de uventede hendelsene skjer. De hyppigste krisene oppstår i begrensede områder og krever lokal handling. Muligheten og evnen til å fatte riktige beslutninger i begynnelsen av en krise er kanskje alfa og omega for om lokalsamfunnet skal unngå for store konsekvenser eller belastninger. Da er den lokale beredskapsledelsen ualminnelig viktig. Kommunikasjon mellom nødetatene, eventuelt redningstjenestene, kommune, Sivilforsvaret, frivillige og i nødsfall Forsvaret krever optimale tekniske forhold så vel som godt innarbeidet samarbeidsklima mennesker imellom. Mange lokalsamfunn langs Glomma har blitt berørt av flom de siste årene. Der hvor det lokale engasjementet var størst og den beste organiseringen fant sted, gav også den best tenkelige utgang i forhold til de problemene som eksisterte i f.eks. vern av liv og sikring av eiendommer. En faktor som ikke har vært nevnt særlig mye, er risikoen for stadige utskiftninger av personer i ledende stillinger både lokalt og sentralt, ikke bare personer ansatt i offentlige stillinger, men også personer i folkevalgte posisjoner. Av den grunn vil også regelmessige oppdateringer av kriseplaner og utvikling av samarbeidsrelasjoner være av stor betydning. Det nye direktoratet vil måtte ha en slik funksjon. Beredskapsøvelser i kommunene mellom de ulike aktørene vil styrke mulighetene det enkelte lokalsamfunn har til best mulig å skåne sine innbyggere. Av den grunn vil det bli lovpålegg om kommunal beredskap.