Heidi Sørensen (Sosialistisk Venstreparti), 2003-06-11:
Elektronisk kommunikasjon preger hverdagen vår i en så stor grad at vi tar det som en selvfølge. Vi betaler regninger over elektroniske betalingsterminaler, vi tar ut penger i elektroniske minibanker, vi leverer selvangivelsen på Internett, vi sender bøttevis med e-post og tekstmeldinger hver dag, og vi bestiller feriereiser over Internett, mens vi ser nyheter på kabel-TV eller tar imot sendinger via satellitter i bane rundt jorda. Vi ønsker oss et enda bredere bredbånd. Vi lurer på hvor lenge det er til vi kan ringe til kjøleskapet vårt og spørre om melken har gått ut på dato, eller hvorfor det er sånn av DVD-spilleren min ennå ikke kan laste ned filmer på Internett helt selv, mens jeg hører på et innslag om nanoteknologi i programmet «Verdt å vite» på P2. Den loven vi skal behandle i dag, omhandler alt dette. Det er en samlet lovgivning som dekker hele feltet elektronisk kommunikasjon. Jeg tror faktisk at på tross av at dette i så sterk grad berører folks hverdag, har vi klart å gjennomføre en behandling av denne loven uten en eneste avisartikkel eller et eneste radiooppslag. Dette er en lov som berører en rekke politikkområder. Jeg har i hvert fall i farten klart å liste opp seks. Det berører næringspolitikken. Mye av grunnlaget for verdiskapingen i et kunnskapsbasert næringsliv ligger i feltet elektronisk kommunikasjon. Dette er den næringen vi skal leve av når vi kanskje i framtiden ikke lenger har olje igjen. For det andre handler det også om forbrukerpolitikk. Tilgangen på gode og billige elektroniske tjenester over hele landet er viktig forbrukerpolitikk. For det tredje handler det selvfølgelig om distriktspolitikk. Grunnlaget for å bygge ut digital infrastruktur ligger i denne loven, og det vil kanskje bli et av framtidens viktigste distriktspolitiske virkemidler. For det fjerde er det også mye etikk og etisk politikk i denne loven. I hvor stor grad kan vi i tenke i framtiden at vi skal kunne ha en tilværelse uten at vi legger igjen elektroniske spor? Har vi fremdeles rett til å bevege oss fritt uten å bli iakttatt, uten at storebror skal se oss? For det femte handler det om sikkerhets- og beredskapspolitikk. Elektronisk kommunikasjon er sårbar og kan gjøre oss utsatt for blant annet internasjonal terrorisme. For det sjette har jeg funnet ut at denne loven handler om rompolitikk, da det uttrykkelig slås fast i denne loven statens regressansvar hvis et romobjekt skulle volde skade på en satellitt. Det er nesten ikke grenser for hva vi skal behandle i dag. Jeg er glad for at flertallet i dag legger fram en innstilling det er stor enighet om. Vi er fornøyd med at vi får en lov som er dynamisk, og som er teknologinøytral. En lov om elektronisk kommunikasjon er en fullmaktslov. Det må den langt på vei være, fordi dette er et område som utvikler seg så raskt. Jeg vil kommentere noen punkter der komiteen har endret Regjeringens opprinnelige forslag, for det første klageordningen. Politikkutviklingen på dette feltet må skje gjennom enkeltavgjørelser i prinsippsaker. Derfor har Post- og teletilsynet fått stor myndighet etter loven. Da Regjeringen opprinnelig foreslo at avgjørelser som skulle ankes etter at Post- og teletilsynet hadde fattet dem, skulle skje ved en uavhengig klagenemnd, var dette langt på vei en slags politisk abdikasjon fra hele feltet. Det var kun saker av stor samfunnsmessig betydning som kunne ankes fra den uavhengige klagenemnden og inn til Kongen i statsråd. På grunn av avtalen som saksordføreren har redegjort for i forbindelse med utflyttingen av statlige tilsyn, har det skjedd noe annet. Avtalen innebærer at dagens klageordninger ikke kan endres, med mindre Høyre, Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti er enige om det. Vi har blitt enige om en endring. Jeg synes at den endringen vi har blitt enige om, er bra og viktig. Den vil forenkle den saksbehandlingen som mange av dem som har vært på høring hos oss, har klaget over har vært for lang. Vi får nå en toinstansklageordning, hvor anken avgjøres i departementet. Jeg tror det er en fornuftig løsning, som vil føre til at det vil gå raskere. Men viktigst er det at vi beholder den politiske kontrollen over politikkutviklingen på dette meget spennende og dynamiske feltet. Så til § 1-1, formålsparagrafen. Jeg er veldig glad for at en samlet komite, inkludert Fremskrittspartiet, står sammen om tillegget om at det skal være et formål for denne loven å stimulere til innovasjon og næringsutvikling. Jeg mener at dette er en viktig næringspolitisk sak. Hvor dyktige vi blir på dette området, vil være en av de viktigste testsakene for om vi klarer å føre en offensiv næringspolitikk for framtiden. Så til § 2-10, sikkerhet og beredskap. Denne loven slår fast at nødvendig sikkerhet for elektronisk kommunikasjon skal tilbyderen stå for, «i fred, krise og krig». Det er det en omfattende sak å skulle legge opp til. Vårt utgangspunkt er at sikkerhet og beredskap skal være et samfunnsansvar og ikke utelukkende kan overlates til private selskaper. Også kostnadene for denne sikkerheten og beredskapen må samfunnet ta innover seg at det må bære. Derfor er jeg glad for at komiteen i § 2-10 fjerde ledd presiserer at selskapene skal kompenseres for de reelle merkostnadene som følger av sikkerhets- og beredskapstiltak. Selv om dette i all hovedsak er en konkurranselov, er det også områder innenfor elektronisk kommunikasjon der konkurransen ikke eksisterer, og kanskje ei heller noensinne vil komme til å eksistere. Det behandles stort sett under § 5. For å ta § 5-3 først: Det at vi skal ha en kystradio, er viktig for sikkerheten til sjøs. Og det at vi også skal ha gode elektroniske kommunikasjoner på Svalbard, er et nasjonalt ansvar vi skal ta, og det er ikke underlagt konkurranse. Når staten etter denne loven får i oppgave å inngå avtaler med spesielle selskaper om å dekke dette ansvaret, er jeg i dag glad for at komiteen er enig i at merkostnadene til dette skal dekkes av staten. Det gir økt sikkerhet for at disse tjenestene blir opprettholdt. Så til § 5-1, de leveringspliktige tjenestene: Fasttelefoni og vårt telefonnett er en slik tjeneste. Det historiske eierskapet til dette har Telenor. Måten det håndteres på, er det full enighet om i komiteen slik som det er beskrevet i § 5-1. Jeg er også glad for at det blir lovfestet, slik som det har vært tidligere, at disse tjenestene skal være basistjenester som alle i hele landet skal ha lik tilgang på. Så til § 2-8 tredje ledd: Det er det eneste punktet hvor SV ikke står sammen med flertallet. Jeg vil begynne med å si at det er jeg fornøyd med. § 2-8 annet ledd dreier seg om regjeringens mulighet til å gi forskrift om lagring av trafikkdata i en bestemt periode til bruk for politiet til overvåkning og etterforskning. Jeg er glad for at en enstemmig komite har sagt at denne plikten, selv om det gis en forskriftshjemmel, skal forelegges Stortinget for endelig godkjenning. Dette er meget kompliserte personvernssaker. Retten til å kunne bevege seg fritt uten å bli iakttatt kan være truet hvis man skal lagre data, f.eks. fra mobilselskaper, som kan slå fast hvor de fleste av oss har vært med relativt stor nøyaktighet i løpet av det siste året – eller to. SV velger likevel sammen med Fremskrittspartiet å stemme mot tredje ledd, fordi vi ønsker å få saken opp til en grundig gjennomgang når den forelegges Stortinget for endelig godkjenning. Nå rakk jeg ikke å gå nærmere inn på rompolitikken – der er det heller ingen uenighet. Men jeg har berørt de fleste punktene i innstillingen som det har vært diskusjon om, og er med dette relativt trygg på at den loven vi har fått, er framtidsrettet, fordi den er dynamisk, og fordi den tar innover seg innovasjon og næringsutvikling. Den ivaretar den politiske styringen, fordi ankeinstansen går til departementet. Jeg tror at den vil sikre gode tjenester over hele landet.