Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2008-04-22:
Det er gledelig at det går framover i det globale katastrofeforebyggende arbeid. Fortsatt dør folk på grunn av katastrofer som jordskjelv, flom, tørke, ekstremt uvær og epidemier, men antall omkomne i naturkatastrofer er gått ned i senere år. Hvor ligger så den største utfordringen nå? Jo, i det faktum at 70 pst. - sju av ti ofre - er fra verdens fattigste land. Det viser at det katastrofeforebyggende arbeidet må ha en sterk, fattigdomsorientert utviklingsprofil. Det er de fattige som er mest sårbare. Det får vi nå stadig nye påminnelser om. Media er full av alarmerende meldinger om en kraftig bølge av prisvekst på basismatvarer som hvete og ris. Den bølgen kan bli en ny tsunami som rammer verdens fattigste. Underernæring, sult og død kan bli følgen for dem som bare har 1 dollar dagen å leve for, og som ikke klarer de høyere matvareprisene. De fattigste er de mest sårbare. Dette krever sterkere innsats fra rike land. Vi må styrke målrettet nødhjelp til de mest sårbare gruppene. Regjeringens varslede bidrag på 60 mill. kr til Verdens matvarefond er et skritt i riktig retning, men ikke tilstrekkelig. Vi må skjerpe kravene til klimapolitiske tiltak, f.eks. hva som kreves for akseptabel produksjon av biodrivstoff, slik at vi ikke lar klimapolitikken gå på de fattigstes bekostning. Vi må også styrke langsiktige tiltak for landbruksutvikling i utvalgte fattige utviklingsland, slik at de blir mindre sårbare for virkninger av klimaendringer og ekstreme værsituasjoner. Bondevik II-regjeringen la fram en handlingsplan for styrket utviklingssamarbeid på landbrukssektoren. Den er dessverre ikke fulgt opp som forutsatt etter regjeringsskiftet, men jeg håper det nå begynner å skje, etter at en enstemmig utenrikskomite etterlyste oppfølgingen i fjor høst. En slik styrket bistand på landbruksområdet kan også sette fattige u-landsbønder bedre i stand til å utnytte de muligheter som skapes om prisene på deres matvareprodukter blir varig høyere. Da må økonomiske stormakter som EU og USA slutte med de massive eksportsubsidiene som har ødelagt fortjenestemulighetene og dermed livsgrunnlaget for så mange småbønder i f.eks. Afrika. Jeg er enig med representanten Nybakk i at Stortinget bør ha en egen debatt om disse spørsmålene, og jeg kan opplyse om at jeg allerede har meldt en interpellasjon til Regjeringen om hvordan Norge skal møte den matvarekrisen som er under full utvikling i verden. Humanitære katastrofer kan ha forskjellige årsaker, fra naturkatastrofer til krig, konflikt og politisk vanstyre. Det siste er Zimbabwe et tragisk eksempel på. Fra å være et av Afrikas kornkamre har landet fått sin økonomi rasert av president Mugabe, og store deler av befolkningen er sendt i landflyktighet eller i intern nød. Utenriksminister Gahr Støre kan gjerne ta med følgende melding til statsminister Stoltenberg: Regjeringen har Kristelig Folkepartis fulle støtte i sin prisverdig klare tale mot Mugabe-regimets håndtering av valgresultatet i Zimbabwe. Etter Kristelig Folkepartis syn er det viktig at utenrikskomiteen i denne innstillingen klargjør den nære sammenhengen som er mellom nødhjelp og mer langsiktig hjelp. Det dokumenteres glassklart. Ut fra dette stadfestes to hovedmålsettinger for det forebyggende arbeidet: I samsvar med det humanitære imperativ må vi redde liv, lindre nød og sikre beskyttelse av mennesker i krisesituasjoner. For det andre er forebygging avgjørende for å motvirke økt fattigdom og sikre bærekraftig utvikling. I pakt med dette er det en enstemmig komite som slår fast at det humanitære imperativ og tusenårsmålene staker ut hovedkursen for hvordan vi skal møte de globale utfordringene. For Kristelig Folkeparti er dette en viktig enighet, helt i tråd med vårt konsekvente og sterke engasjement i utviklingspolitikken. Vi er bare halvveis i gjennomføringsperioden for FNs tusenårsmål, og må ikke miste fokus. Forpliktelsene må følges opp, gjennom økt innsats for utdanning for alle, gjennom styrking av vaksineprogrammer og helsetjenester i u-land, osv. Det vil sikkert ikke forbause at Kristelig Folkeparti er tilfreds med at hele komiteen bruker Universitetet i Stavanger som sannhetsvitne på at den politikken den foreliggende meldingen trekker opp, er i godt samsvar med de prioriteringer som Stortinget sluttet seg til i behandlingen av Bondevik II-regjeringens St.meld. nr. 35 for 2003-2004 om felles kamp mot fattigdom, og innstillingen til den meldingen. Hele utenrikskomiteen er enig i prinsippet om den klare sammenhengen mellom nødhjelp og forebyggende bistand. Skal det katastrofeforebyggende arbeidet lykkes, er det nødvendig med langsiktig utviklingsbistand som styrker u-landenes evne til å mestre sine utfordringer. Det er først og fremst når det kommer til det å trekke den praktisk-politiske konsekvensen av den politiske enigheten, at enigheten slår sprekker. Fremskrittspartiet faller av når komiteen trekker den logiske konsekvens, nemlig at industrilandene må følge opp sine bistandspolitiske forpliktelser og gi innsatsen for FNs tusenårsmål høyere prioritet. Men det er jo noe å glede seg over likevel, for straks man går fra å trekke praktisk-politiske konsekvenser til igjen å beskrive virkeligheten, er Fremskrittspartiet atter med i komiteens brede enighet. Ja, allerede i første setning etter dissensen er komiteen enig om at nødhjelp og langsiktig utvikling må ses i sammenheng hvis man skal oppnå effekt i utviklingssamarbeidet. Jeg velger å glede meg over denne erkjennelsesteoretiske enighet mer enn jeg ergrer meg over spriket i viljen til å følge opp i praktisk, solidarisk utviklingssamarbeid. Og jeg vil gjerne gi saksordføreren, representanten Høglund fra Fremskrittspartiet, ros for hans ordførerskap i denne saken. Men jeg kan ikke dy meg, jeg må legge til at hvis hans teoretiske erkjennelse også i større grad hadde påvirket Fremskrittspartiets praktiske politikk, hadde vi hatt enda mer å glede oss over. Det er f.eks. positivt at hele komiteen, uten dissens, merker seg at FNs klimapanel varsler at følgen av klimaendringen for Afrikas del vil bli lengre tørkeperioder, økte problemer med lav matvaresikkerhet, sultkatastrofer og økt vannmangel. Så får vi i ulike sammenhenger jobbe enda hardere for å få bred oppslutning om de nødvendige tiltakene.