Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2016-06-14:
Jordbrukets organisasjoner fremmer sitt krav, staten ved forhandlingsleder Leif Forsell svarer med et tilbud, avstanden er stor når det gjelder både innretning, bruk av virkemidler og økonomisk ramme, krav og tilbud representerer to ulike virkelighetsforståelser. Resultatet av forhandlingene blir omstridt, og det blir mange uttalelser i etterkant som er lite troverdige. Dette har pågått lenge nok nå. Nå må det være slutt. Det er Stortingets ansvar å få på plass en ny, ærlig kultur hvor hele forhandlingssystemet restaureres. Jordbruksforhandlingene mellom staten og jordbrukets to faglag, Bondelaget og Bonde- og Småbrukarlaget, er forberedelse til Stortingets behandling av de årlige jordbruksoppgjørene. Både krav og tilbud skal ha sitt grunnlag i Stortingets flertallsvilje, og tallmaterialet for forhandlingene skal være omforent mellom partene for det året forhandlingene skal gjelde for. Sånn er det ikke i dag. Hovedavtalen av 1950 for jordbruket sier i § 1 hva som er formålet med jordbruksforhandlingene: «Avtaleverket for jordbruket har til formål å regulere tiltak som er egnet til å fremme fastlagte mål for jordbruket.» Det hersker ingen tvil om at Stortinget har et sjølstendig ansvar for å ta stilling til forhandlingsresultatet, jf. NOU 1988:10 om hovedavtalen i jordbruket. Når enkelte stortingsrepresentanter uttaler at det bare er å stemme ja til den framlagte proposisjonen, og at noe annet vil være å svekke legitimiteten eller være i strid med avtaleinstituttet, er dette konstitusjonelt feil. Situasjonen i dag er denne: Mens Stortinget sier at jordbruket skal øke matproduksjonen på norske ressurser, er den faktiske situasjonen at norsk jordbruks evne til å produsere mat med norske ressurser svekkes for hvert år. Stortingets godkjenning av tidligere jordbruksoppgjør har ført til en utvikling i norsk jordbruk som ikke er i tråd med Stortingets målsettinger. Dette faktum er for øvrig påpekt av Riksrevisjonen. Det er ikke noe nytt at det er konflikt mellom ulike målsettinger for norsk jordbruk, men sjelden har det vært mer synlig enn i dag. Gjennom de siste årene er disse målkonfliktene prioritert slik at jordbrukets viktigste samfunnsoppgave, nemlig nasjonal produksjon av nok og trygg jordbruksmat som vi naturlig kan produsere i Norge, stadig svekkes. Kornprisen legger grunnlag for kraftfôrprisen, og kraftfôrprisen bestemmer verdien av graset som produseres. Kraftfôrprisen bestemmes i jordbruksoppgjøret. Dagens ekstremt lave kraftfôrpris fører til at husdyrproduksjon fra drøvtyggere baserer seg mer og mer på kraftfôr og stadig mindre på gras. Stortingsflertallet har gitt uttrykk for at de ønsker økt sjølforsyning. Da kan ikke det samme stortinget legge til rette for priser på melk, kjøtt og kraftfôr og kostnader for gras som gjør at det for gårdbruker blir mer og mer lønnsomt å bruke importert kraftfôr. Norge gror sjølsagt igjen. Når vi er kjent med den forvirring som råder i jordbruksdebatten, er det viktig å få en avklaring av hva som menes med målsettinga om økt matproduksjon på norske ressurser. På denne bakgrunn fremmes følgende forslag til vedtak: «Stortinget legger til grunn at «økt matproduksjon på norske ressurser» betyr at planteproduksjonen i Norge må øke, og at kornimporten må reduseres.» Jeg tar opp mitt forslag nr. 7, og på denne bakgrunn og med dette innlegg er det også naturlig og nødvendig for meg å stemme mot godkjenning av årets jordbruksavtale, og jeg vil derfor stemme for forslag nr. 4.