Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1999-11-04:
Det er selvsagt ikke mitt hovedanliggende at vi skal kopiere alt svenskene har gjort, og på langt nær at vi trenger å produsere like mye papir som de har gjort, så jeg må understreke at den svenske strategien ikke er én enhetlig strategi for Asia, men et vell av oppslag om hvordan man på forskjellig vis skal tilnærme seg forskjellige asiatiske land, og en helt sentral del av det er en fortløpende vurdering av utviklingen i hvert enkelt land. Det som er mitt hovedanliggende, er to forhold. Det ene er at vi er nødt til å se på dette som en helhet, og da tenker jeg først og fremst på en helhet i Norge. Eksempel: Da den kinesiske presidenten Jiang Zemin var i Norge for et par år siden, snakket alle norske medier nesten konsekvent om ham som hr. Zemin. Det samme gjorde også den mest ledende norske frivillige organisasjonen som arbeider innenfor menneskerettigheter. Det demonstrerte for enhver kineser at disse ikke kunne noe som helst om Kina. For den som kan litt om Kina, vet at det er like meningsløst som konsekvent å ha snakket om f.eks. hr. Bill under det amerikanske statsbesøket nå. Man blir ikke tatt på alvor av kinesere, som ser på seg selv som Midtens rike, hvis man ikke kan noe. Det samme gjelder selvsagt i forhold til økonomi. Hvis norske bedriftsledere reiser til asiatiske land og ikke har tilstrekkelig historisk, kulturell og annen ballast, så er sjansene for at de skal kunne knytte en kontrakt, faktisk mye mindre enn om de har det. Derfor må vi også, hvis vi lager landspesifikke strategier, lage strategier som er helhetlige. De må dreie seg om menneskerettigheter, demokrati, økonomi og kunnskapsoppbygging i Norge, om norske universiteter og om språkopplæring – alle disse tingene i en helhet. Jeg tror at hovedsvakheten i den opprinnelige Asia-planen var at den var rent næringsrettet. Så hvis de strategiene Utenriksdepartementet nå lager, vil ha et slikt helhetlig fokus, synes jeg vi har tatt et riktig og langt skritt. Det andre forhold er at hvis disse tingene ikke på en eller annen måte settes sammen i en eller annen form for fokus, så kommer vi ingen vei. Grunnen til det er at det krever en offentlig debatt. Det krever et senter som på en måte initierer ting, hvis man skal få til noe. For det er jo tusen enkeltbeslutninger som vil utgjøre helheten her. Altså: Hvis ikke norske universiteter legger til rette for flere studier og mer studentutveksling, mer opplæring i asiatiske språk og mer pensum fra Asia, ja så kommer vi ingen vei. Dette kan ikke bestemmes direkte av Utenriksdepartementet, og det er et eksempel på hvordan man trenger en helhet og et fokus. Hvis konklusjonen kan bli det Haakon Blankenborg gav uttrykk for, vil jeg være fornøyd. Jeg oppfattet det som egentlig å være tre punkter, nemlig at det er viktig å prioritere, det er viktig å skaffe kunnskap og det er viktig å handle. Dette gjør vi best ved at vi legger til grunn det Utenriksdepartementet foreslår, landspesifikke strategier, men disse må på en eller annen måte framlegges for Stortinget, i en stortingsmelding, i en redegjørelse fra utenriksministeren eller i en annen form som gjør at vi får en nasjonal helhet og et nasjonalt fokus