Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2020-12-15:
Vår jobb er å bruke pengene mest mulig effektivt, sånn at de kommer flest mulig mennesker til gode. Folks skattepenger skal brukes med omhu, og dette gjelder innenfor de aller fleste områder på statsbudsjettets poster. Men det er få andre poster som har så stor betydning som det postene til innvandring og integrering har. Alle partier representert i denne sal ønsker å bidra mest mulig positivt og til at våre prioriteringer skal komme flest mulig til nytte. Likevel er veien til målet veldig forskjellig. Vi må være så ærlige å innrømme at feil prioriteringer på disse postene kan få fatale følger. Asylkrisen i 2015 lærte oss at politikk betyr noe. I 2015 og 2016 druknet over 8 000 mennesker i forsøket på å nå Europa. Den gangen ble Fremskrittspartiet utskjelt fordi vi sa at vi må vokte Europas yttergrenser. Vi må fjerne redningsbåtene i Middelhavet og sette dem som blir plukket opp, i land der de reiste ifra. Dette var på den tiden en politikk som kunne høres streng ut, men i virkeligheten var det en politikk som skulle redde liv. Selv om vi ble utskjelt for våre løsninger i 2015 og 2016, er det et faktum at disse løsningene kort tid senere ble innført i Europa. Grensene ble bevoktet. Redningsbåtene ble trukket tilbake, og det ble inngått en avtale med libysk kystvakt om å sette migranter som ble plukket opp, i land i en libysk havn. Resultatet av denne politikken og flere andre tiltak som ble gjennomført, er at det kort tid senere spares 3 000 menneskeliv i året – 3 000 færre årlige drukninger enn i toppåret 2016. Dette sier meg at politikk som blir utskjelt for å være iskald og hjerterå, faktisk kan være den politikken som sparer flest liv. Og hva er egentlig viktigere enn å spare menneskeliv? Det er ofte blitt sagt at folk ikke flykter for moro skyld, og det er også helt riktig, men det er vel så riktig å si at det er veldig mange som ikke migrerer fordi de flykter fra krig og forfølgelse. Mange av dem som reiser, har ikke et reelt beskyttelsesbehov, og undersøkelser viser også at mange av dem selv er klar over det. Den største gruppen som reiser over den farligste ruten i Middelhavet, er tunisiere, etterfulgt av en lang rekke nasjonaliteter som normalt sett ikke har noe beskyttelsesbehov. Over den østlige ruten til Hellas er det langt flere i den gruppen som antas å ha et beskyttelsesbehov. Bildet er sammensatt, selv om det er gode holdepunkter for å si at flesteparten av dem som reiser, egentlig ikke har et reelt beskyttelsesbehov. Uansett hvorfor folk reiser, er det et faktum at reisen er livsfarlig. Uansett hva som er problemet, er det ikke illegale asylreiser til Europa som kan løse det. For å spare liv må politikken endres. Vi står overfor et enormt flyktningproblem i verden. Det får vi gjort lite med når illegal asylinnvandring er det vi må bruke all energien på. Vi må være så pass ærlige og innse at så lenge det er enorme forskjeller på velferdsnivået i Europa og deler av verden, vil mennesker forsøke å komme seg hit. Så lenge det er mulig å få opphold ved å søke asyl, vil svært mange mennesker prøve. Å innføre en lovlig migrasjonsvei, slik mange har tatt til orde for, er urealistisk. Det betyr bare at flere vil prøve, og det er ikke gitt at dette er de som trenger det mest. Derfor finnes det ikke mange løsninger. Asyl kan ikke avhjelpe problemet. Det forsterker problemet. Asylordningen, slik den er i dag, må avvikles. Fluktproblemer må løses i regionen der problemene oppstår. Det må iverksettes langt sterkere og mer målrettet innsats for å hjelpe flyktninger i nærområdene. Beskyttelse må gis i nærmeste trygge land hvor verdenssamfunnet stiller opp med nødvendige midler og kapasitet. Bare slik kan vi få en begrensning av en feilslått politikk og gå over til å begynne å redde menneskeliv og gi håp om en bedre framtid. I en tid da nasjonen er i krise, er det feil prioritering å hente 3 000 kvoteflyktninger. Ved å hente kvoteflyktninger til Norge kan vi være helt sikre på at vi gir hjelp til færrest mulig mennesker for en sum penger. Vi bør se på utviklingen i land rundt oss og sørge for ikke å gjøre de samme feilene. Sverige har på grunn av en naiv og slepphendt innvandringspolitikk mistet fullstendig kontrollen. Selvsagt er antallet som kommer, den største drivfaktoren for god eller dårlig integrering. Men det har også mye å si hvordan vi behandler dem som kommer. Innvandrere som lovlig bosetter seg i Norge, skal bli tatt godt imot. Norge er et raust land, med inkluderende og tolerante innbyggere. Det skal vi fortsatt være. Folk som har flyktet fra krig og elendighet, skal få hjelp og støtte, men integreringsresultatene og den største innsatsen ligger på hver enkelt innvandrer selv. For en tid tilbake hørte vi Gro Harlem Brundtland svare på et spørsmål om hvorfor man ikke tidligere begynte å stille strengere krav til innvandrere. Jo, det var fordi man ble fortalt av ekspertene at man ikke måtte gjøre det. Den innfallsvinkelen kommer til å skape problemer. Lave forventninger til innvandrerbefolkningen er destruktivt og diskriminerende. Vi ser dessverre gang på gang at berøringsangst gjør at vi aksepterer ting som vi kunne gjort noe med. Under koronapandemien er det veldig tydelig hvor viktig det er at flest mulig i et samfunn snakker det samme språket og er aktive samfunnsdeltakere. Dessverre var det slik at berøringsangst gjorde at regjeringen var altfor sent ute med å komme med like tydelige signaler til innvandrerbefolkningen som man hadde til den øvrige befolkningen. Skal vi lykkes med integreringen, må vi være klare og tydelige i forventningene til alle innbyggerne. Vi kan ikke ha doble standarder. Vi kan ikke tenke at noen ikke vil klare det uansett, og dermed stille lavere krav. I Norge er bosettingsiveren stor i en del kommuner. Det er også slik at de fleste kommunene har en oppfatning av at de er blant landets beste til å bosette og landets beste på integrering. Dessverre er det mye som tyder på at de egentlig ikke vet hva de driver med, og ikke har kontroll på resultatene. Ordførere fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet har kappes om å bosette flyktninger. Noen tror de vil tjene på det. Andre tror de gjør en god gjerning. Men dersom man ikke har et godt apparat for god integrering og vet mye mer om integreringsresultatene enn hvor mange som kommer i arbeid etter endt introduksjonsprogram, gjør man mange en bjørnetjeneste. Nylig kunne vi lese at Lavangen kommune, en kommune på 1 000 innbyggere, har bosatt 60 flyktninger bare i 2016. Kommunen var den gang styrt av Senterpartiet. Nå er de styrt av Arbeiderpartiet, og begge har vært helt enige om denne linjen. Nå beløper kostnadene for de bosatte flyktningene seg til halve kommunens årsbudsjett. Ordføreren sier at de ikke angrer på prioriteringen, men at noen burde ha fortalt dem om konsekvensene. Det ser dessverre ut som at denne holdningen er førende i mange Arbeiderparti- og Senterparti-styrte kommuner. Det er en uansvarlighet som vi ikke kan akseptere. Jeg kan forsikre om at det har blitt opplyst om konsekvensene. Fremskrittspartiet, både lokalt og nasjonalt, har på inn- og utpust sagt hva dette kan og kommer til å føre til dersom man ikke har god kontroll. Det har som så mange ganger før blitt møtt med beskyldninger om fremmedfrykt og rasisme. Det er trist når lokale representanter som har jobbet hardt for å opplyse ledende politikere om konsekvensene, blir møtt på den måten og det senere viser seg at de fikk rett. Jeg håper at vi framover kan slutte å beskylde hverandre for å ha gale intensjoner bak det vi gjør, slutte å komme med beskyldninger om fremmedfrykt fordi man har forskjellige innretninger på politikken og forskjellige løsninger. Vi har en lang vei å gå. Politikken har blitt endret mye, men skal vi lykkes, må det gjøres en stor innsats videre. Vi må faktisk se på den utviklingen vi har hatt i flere europeiske land som ikke har tatt problemene på alvor tidlig nok. Det er Fremskrittspartiet det eneste partiet som tar på alvor.