Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-30:
Innledningsvis vil jeg be om at man retter opp noe som må være en inkurie i innstillingen. På side 17 under kapittel 13 om forskrivning av virkestoff heter det i komiteens merknader i første spalte: «Komiteen mener at ettersom det neppe kan reises faglige innvendinger siden farmasøytene har nødvendig kompetanse, så bør en allerede nå gi pålegg om generisk forskrivning.» Dette står altså som en komitemerknad. Det er helt åpenbart at Fremskrittspartiet ikke skal være med her, med tanke på den merknaden som vi har i andre spalte, som nettopp går mot å innføre generisk forskrivning allerede nå. Jeg vil be om at det blir rettet opp. Saksordføreren har gitt en veldig god og grei redegjørelse for det som går på meldingen og behandlingen av den. Jeg deler saksordførerens framstilling av at det i all hovedsak faktisk er et flertall og en samlet komite som står bak de viktigste punktene i innstillingen. Så er det helt åpenbart at det er en del andre punkt som etter Fremskrittspartiets mening er mangelfulle, og som heller ikke har blitt fanget opp. I forbindelse med Innst. O. nr. 29 for 2003-2004, der det ble fremmet forslag om en bred og helhetlig gjennomgang av legemiddelområdet, satte man nettopp fokus på at vi i en årrekke har hatt større og mindre endringer som har vært veldig splittet. Plutselig har det kommet noen forandringer i én proposisjon, så har det kommet endringer i en samleproposisjon om folketrygden, og så har det kommet forandringer i statsbudsjettet. Det har vært foretatt veldig mange forskjellige typer endringer på legemiddelområdet gjennom tidene, uten at man har satt seg ned og tatt en helhetlig og bred gjennomgang av dette feltet. I den forbindelse vil jeg faktisk gi ros til Regjeringen for at man nå har fått det til. Men det er åpenbart at dette burde vært gjort tidligere. Man har ikke klart å få flertall i forbindelse med de tidligere proposisjonene der man riktignok har fremmet disse forslagene. Men heldigvis har vi nå fått en sak, og jeg tror vi kan få mye godt ut av denne saken. Når man ser på denne gjennomgangen, og også tar med seg endringene i apotekloven som trådte i kraft 1. mars 2001, er det helt åpenbart at det som har å gjøre med legemiddelområdet og forholdet mellom det offentlige, pasient og lege, har vært i rask utvikling og stor endring i forhold til det som var gjengs tidligere. Og det har vært helt nødvendig å få en mer oppdatert lovgivning også innenfor legemiddelfeltet. Det har tidligere vært sagt at det er en god situasjonsbeskrivelse i meldingen når det gjelder legemiddelområdet. Og det er det. Det er en veldig god situasjonsbeskrivelse, både knyttet til mangelfull informasjon, til måten vi har drevet legemiddelpolitikk på, og ikke minst til forholdet mellom forskriver og pasient. Derfor har det vært helt nødvendig å ha denne gjennomgangen. Jeg ser at det er en del punkt der det er et flertall på den ene siden og et mindretall på den andre. Jeg vil nå ta for meg en del av de punktene der Fremskrittspartiet er med enten i en flertallsmerknad eller i en mindretallsmerknad. Det ene punktet går på et forslag fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet om en refusjonsordning for cellegiftbehandling i sykehus, basert på at utgiftene dekkes av Rikstrygdeverket. Vi har sett en del situasjoner der pasienter faktisk har hatt problemer med å få de beste medisinene for sin sykdom fordi finansieringsordningene har vært for dårlige. Nå er det heldigvis en samlet komite som påpeker problemstillingene. Men flertallet, som består av Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, vil se på dette videre, utrede og vurdere, men de kommer ikke med konkrete løsningsforslag slik som Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet gjør. Dette er trist, for her kunne vi faktisk klart å få løst en sak. Selv om man skriver at man bør gjennomgå ISF-ordningen for å prøve å finne en løsning, frykter i hvert fall jeg at denne saken fort kan sendes ut på en ny vandring i apparatet. Det vil komme mange utredninger, være mye fram og tilbake, og pasientene må vente og vente og vente. Her burde faktisk Stortinget satt ned foten og sørget for å få til noe allerede i dag. En annen ting det vises til, er astmaskolene. Her er det et veldig viktig signal som blir gitt. Astmaskolene skal ikke bare videreføres, de må også videreutvikles. Det er helt åpenbart at man her må ha et samspill mellom astmaskolene og helseforetakene, og det sier man i innstillingen. Det har for mange ganger vært en problemstilling hvorvidt astmaskolene vil kunne få finansiering i framtiden, slik at de kan fortsette. Nå føler jeg i hvert fall at man setter ned foten og sier at dette er gode tiltak, så dette skal fortsette – og ikke bare som i dag, men de skal videreutvikles. Det er utrolig viktig for denne pasientgruppen. Men vi må ikke bare begrense oss til å si at dette skal gjelde astmaskolene. Det som gjelder likemannsarbeid i utgangspunktet, er noe som er meget kostnadseffektivt. Det er personer som kjenner sin egen sykdom, som har høy kompetanse på sin egen sykdom. Da er det helt åpenbart at vi må ta dem med på råd når vi skal utforme politikken innenfor de enkelte fagfeltene. En annen problemstilling er selvfølgelig bruk av multidosepakninger av legemidler. Der har vi i Norge vært altfor dårlige! Heldigvis gis det nå klare signaler om at dette må oppgraderes på en slik måte at det tas i bruk i langt større grad enn det som er tilfellet i dag. Dette tror jeg bl.a. vil kunne medføre riktigere legemiddelbruk, særlig for personer som er avhengige av flere typer legemidler på samme dag, til samme tid eller til forskjellig klokkeslett, slik at vi verken får overmedisinering eller feilmedisinering. Vi vet at en relativt stor andel av utgiftene i helsevesenet, særlig ved sykehusbehandling, faktisk er knyttet til feilmedisinering. Feilmedisinering er et alvorlig problem i Norge. Legemiddelinformasjon og lesbarhet er også noe som er blitt viet stor oppmerksomhet i innstillingen. Det er veldig viktig, og jeg støtter det fullt ut. Også her viser vi til viktigheten av samspillet mellom alle aktørene ute i dette enorme feltet, både legemiddelprodusent, lege, pasientorganisasjoner, apoteknæring, og av at man faktisk kommer sammen og finner fram til løsninger for hvordan denne informasjonen skal utarbeides og utvikles, og hvordan man skal formidle denne informasjonen. Det er utrolig viktig, og jeg er glad for at en enstemmig komite bl.a. antyder muligheten for en egen konferanse om nettopp dette. Veldig mange høringsinstanser har påpekt akkurat denne problemstillingen. Noe av det aller viktigste når det gjelder pasientbehandling, er selvfølgelig forholdet mellom lege og pasient. Her har vi store utfordringer. En ting er det som representanten Høie var inne på, at selvfølgelig har industrien som målsetting å selge produktene sine – det skulle bare mangle – på samme måte som alle andre som lager et produkt. Det som er viktig, er at vi som offentlig myndighet ikke ser oss blind på at det er det offentliges utgiftsreduksjon som er det altoverskyggende. Da skyver vi det andre bort fra oss. Jeg frykter som sagt at vi allerede på dette tidspunkt skal si at det skal være tvungen generisk forskrivning. Vi har ikke gjort nok grunnarbeid til å kunne si at dette skal gjøres permanent. Det tror jeg vi er nødt til å ta innover oss. På alle andre områder det snakkes om i denne salen – det kan være den minste lille endring og uansett regjering – heter det: Ja, men dette må vi utrede. Dette må vi ha på høring. Dette må vi se nærmere på. Vi kan ikke bare stemme for et slikt forslag nå uten at vi har gjort grunnarbeidet. På dette svære området sitter man altså og ser i meldingen, og så tar man beslutningen: Her skal det være tvungen generisk forskrivning. Det er uforsvarlig. Jeg håper statsråden bruker god tid på dette før han kommer tilbake med eventuelle lovendringer og forskriftshjemler på dette området, slik at man er klar over hva det innebærer. Jeg ser tiden går fra meg. Dette er et stort område. Vi har en veldig stor oppgave foran oss med å implementere det vi nå vedtar. Det vi må få til, er raskt å få på plass en heving av bagatellgrensen. For det henger ikke i hop når man i denne sal kritiserer at opptak av enkeltlegemidler i blåreseptordningen kommer opp til behandling her i Stortinget, samtidig som man velger å opprettholde bagatellgrensen på 5 mill. kr. Med dette vil jeg også ta opp de forslagene som Fremskrittspartiet er alene om eller sammen med andre om i innstillingen.