Sigbjørn Johnsen (Arbeiderpartiet), 2011-11-22:
Målsettingen for regelverket når det gjelder livsforsikringsselskaper og pensjonsforetak, er for så vidt mangesidig, men et viktig formål er at vi har solide og robuste institusjoner, som bidrar til at vi har et finansmarked som fungerer godt. Det betyr at selskapene skal kunne oppfylle sine forpliktelser, ofte langt inn i framtiden. Derfor har vi krav om fondering, krav til kapitalforvaltning, krav til ansvarlig kapital og offentlig tilsyn. I tillegg er det viktig at selskapene til enhver tid kan dekke de fordringer eller de krav som kundene har mot selskapene. På den andre siden skal regelverket ta hensyn til ønsket om å tilby langsiktig og god avkastning for kundene. Og det er riktig, som interpellanten sier, at lav vekst og lave renter nå legger press på selskapenes muligheter for å oppnå god og lovt avkastning. Dette gjelder både i Norge og i andre land. Som det også ble vist til, ble loven om obligatorisk tjenestepensjon vedtatt i 2005. Ifølge loven skal en kunne tilby sine ansatte en av de to formene for tjenestepensjon, innskuddspensjon eller ytelsespensjon. Så er det også slik at en inngår en avtale om forvaltning med et livsforsikringsselskap eller et pensjonsforetak – en avtale som kan utformes på flere måter. Det er viktig å understreke at det er ingen tvang om avkastningsgarantier i pensjonsregelverket. Selskapet må selv ta stilling til om en vil garantere en viss avkastning, men når selskapet først har inngått en slik avtale, må den lovnaden holdes i gode og onde dager, som det heter. Det betyr at selskapets lovnad om en garantert avkastning er en risiko for selskapene. Denne risikoen blir naturlig nok mer synlig når rentenivået faller. For tiden er det knyttet en avkastningsgaranti til om lag 90 pst. av de totale forpliktelsene til livsforsikringsselskapene. Fordi det er en risiko med langsiktige rentegarantier, har myndighetene fastsatt en øvre grense for hvor høy denne garantien skal være. Det er Finanstilsynet som fastsetter hvor høy garantert rente livselskapene kan benytte i sine kontrakter. Selskapene står fritt til å velge en lavere beregningsrente enn maksimumsrenten i sine kontrakter. Men erfaringene så langt er at det er få tilfeller der selskaper har lagt seg på en annen grense enn den øvre tillatte grensen. Grunnen til dette er at jo lavere avkastning livselskapene garanterer å få på pensjonsmidlene, f.eks. i en ytelsespensjon, dess høyere premie må arbeidsgiverne betale hvert år for at pensjonsytelsen skal være sikret når vedkommende arbeidstaker oppnår pensjonsalder. Så er det riktig, som interpellanten også sa, at en nå har satt ned den øvre grensen, og fra 1. januar 2012 er den 2,5 pst. for foretakspensjon. Når selskapene først har lovt en garantert avkastning, krever regelverket en årlig oppfyllelse av avkastningen i form av at selskapene avsetter tilstrekkelige midler til å dekke garantien. Det betyr at har du lovt kunden en årlig avkastning på 3 pst., skal avkastningen til kunden øke med minst 3 pst. hvert år. Grunnene til at det er en slik regel, er at det til enhver tid skal være dekning for de pensjonsmidler som kunden er lovt fra selskapets side, at dersom kundene ønsker å flytte en forsikring, skal det kunne utøves uten at en får en regning om ekstra innbetaling for å dekke opp for manglende eller lovt avkastning, at forutsetningene for framtidig avkastning på pensjonsmidler ikke er for optimistisk, og at pensjonsmidler ikke forsvinner som følge av at markedet faller, eller som følge av at arbeidsgiver opphører, f.eks. ved konkurs eller ved avvikling. I den grad livselskapene påtar seg en risiko for å oppfylle en årlig rentegaranti, har selskapene for foretakspensjon anledning til å innkreve en særskilt årlig premie for rentegarantien. Dette var en viktig nyvinning som kom i de nye virksomhetsreglene som ble innført fra og med 2008. Denne premien skal gjenspeile risikoen for at kapitalforvaltningen i selskapet gir en avkastning som minst svarer til den avkastningen som selskapet har lovt kundene. Selskapets risiko vil selvsagt variere etter garantiens størrelse, hvordan selskapet har satt i hop porteføljen sin og den bufferkapitalen som selskapet har tilgjengelig. Dette er i hovedsak forhold som selskapet selv har herredømme over. Selskapene har et stort antall fripoliser, der de har garantert avkastning på pensjonskapitalen, og der de ikke har anledning til å kreve inn en slik premie fordi fripolisene er ferdigbetalt fra kundenes side. Her har altså selskapene fått betalt for den forpliktelsen de har påtatt seg. Så er det riktig å si at både livsforsikringsselskaper og pensjonsforetak bør ha en fornuftig investeringsstrategi. Den må gjelde både i oppgangstider og i nedgangstider. Vi hører ofte i nedgangstider at regelverkets krav om en årlig oppfyllelse av rentegarantier tvinger selskapet til en for kortsiktig horisont på investeringene. Det er en debatt som dukker opp med jevne mellomrom, og som jeg ikke er ukjent med. Når det går bra, hører vi lite til dette. Det er viktig også å understreke at det er et ansvar selskapene har for å avpasse forholdet mellom soliditet og den risiko de velger å påta seg. Som nevnt er det viktig at livsforsikringsselskap og pensjonsforetak har en fornuftig investeringsstrategi. Etter at Stortinget vedtok nye lovregler om obligasjoner med fortrinnsrett våren 2007, har bankene og kredittforetak utviklet tilbudet av obligasjoner med fortrinnsrett, såkalte OMF-er. Etter min mening er det – og bør være – mulig for næringen å utvikle dette markedet videre, slik at OMF-er i større grad blir et interessant investeringsobjekt for pensjonsleverandører. Vi har nylig fra Finansdepartementets side fastsatt regler for kapitalforvaltning i forsikring. De nye reglene åpner i større grad enn tidligere for såkalte infrastrukturinvesteringer. Dette var et klart ønske fra næringen. Men det er også slik at investeringer i selskaper som eier eller driver fysisk infrastruktur, også kan være et alternativ for å dekke opp langsiktige forpliktelser overfor kunder og medvirke til en langsiktig og stabil forvaltning av kundemidler. Som interpellanten viste til, har Banklovkommisjonen fått i mandat å utrede et nytt pensjonsprodukt som er bedre tilpasset modernisert folketrygd enn de tradisjonelt ytelsesbaserte produkter etter foretakspensjonsloven. Banklovkommisjonen har både god erfaring og er godt kjent med de utfordringer som livselskapene står overfor i dagens marked, og som representanten Gundersen tar opp i sin interpellasjon. Når Banklovkommisjonen nå arbeider med å utarbeide forslag til et nytt pensjonsprodukt, er det mange problemstillinger som en skal prøve å ivareta: fortsatt god kundesikkerhet, hensynet til behandlingen av pensjonsordningen i arbeidsgiverforetakets regnskaper, hensiktsmessig tilpasning til de nye solvensreglene for forsikringsselskaper – Solvens II – mulighet for overgang mellom nåværende ordninger og nye ordninger mv. Dette er et utredningsarbeid som stiller store krav faglig sett. Men jeg vil nok en gang understreke at selv om en kommer fram til pensjonsprodukter som er bedre tilpasset pensjonsreformen, blir ikke risikoen borte. Et kjernespørsmål blir derfor å vurdere hvem som skal bære risikoen, betale for risikoen og treffe de avgjørelser som medfører hvilket nivå en skal legge risikoen på. Men jeg stoler på at Banklovkommisjonen med den brede kompetansen den har, vil legge grunnlaget for de beste løsninger og finne fram til gode og omforente løsninger. Jeg er opptatt av at dagens og framtidens regelverk skal legge til rette for langsiktig og god avkastning for kundene. Samtidig skal regelverket bidra til solide og gode selskaper. Dette er viktig for at de løfter en gir kundene, kan holdes, og dermed også for den tilliten som kundene skal ha til forsikringsselskapene.