Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2010-03-02:
I vandrehallen tidligere i dag sa komiteens leder i et intervju med TV 2 omtrent som følger: Vi snakker om selve ryggraden i velferdssamfunnet. Det synes jeg var veldig godt sagt. Jeg ser da på Anundsen, som sitter i salen her. Jeg har lyst til å starte med å snakke litt om den norske velferdsstaten, eller det norske velferdssamfunnet, som på mange måter kan defineres som et solidarisk spleiselag: Du skal gjøre din plikt og du skal kreve din rett, vi skaper verdier og vi fordeler dem rettferdig. Vi skal ha en modell som sikrer alle velferd, omsorg, helse, utdanning og arbeid. Folketrygden skal sikre oss ved sykdom og arbeidsledighet og som pensjonister. Dette er også viktig å ha som utgangspunkt for organiseringen av den offentlige sektoren, som skal sette dette ut i livet. Vi vet at utfordringene med å få til en god og effektiv tjenesteproduksjon i offentlig sektor vil øke i årene framover, bl.a. fordi vi får flere eldre, vi får høyere krav til kvalitet og til tilgjengelighet. Det er store forventninger til tjenesteytende etater, både fra det politiske system og fra brukerne. Vi ser at kravene til førstelinjetjenesten øker sterkt, vi ser at presset på førstelinjetjenesten øker, og vi ser at fokuset på førstelinjetjenesten øker – der brukerne møter det offentlige serviceapparat. Stortinget, gjennom våre vedtak, og Regjeringen, som gjennomføringsinstans, har ansvaret for at offentlig sektor er organisert til brukernes beste. Mennesker som trenger hjelp og service, skal møtes med respekt når de kommer til et offentlig kontor. Det er viktig at brukerne ikke møter veggen, for ikke å si døra, når de går til et offentlig kontor. Det er også viktig at de ikke behøver å gå til mer enn én dør, at de kommer gjennom på telefon, at de får svar og at de får en rask og forsvarlig saksbehandling. Dette er egentlig hele essensen av offentlig service. Opprettelsen av Nav var basert på en velferdspolitisk visjon, med en førstelinjetjeneste i arbeids- og velferdsforvaltningen som et viktig virkemiddel for å nå målet om en helhetlig arbeids- og sosialpolitikk. Det er et samlet storting – både nå i dag og flere ganger tidligere – som har sluttet seg til Nav-reformen. La meg understreke det ganske sterkt. Utgangspunktet var – og er – flere i arbeid, færre på trygd, enklere for brukerne og større effektivitet. Det har ikke vært kontroll- og konstitusjonskomiteens jobb å se på eller ta stilling til organisasjonsmodell. Det er fagkomiteens jobb. Vårt ansvar er å se om Stortingets vedtak og forutsetninger er fulgt opp, og selvfølgelig å behandle Riksrevisjonens rapport om revisjon av Nav for budsjettåret 2008. Kanskje kan gjennomføringen av Stortingets vedtak om Nav kalles en ubalanse mellom målsettinger, ressurser og gjennomføringsevne. Det politiske system tok trolig ikke høyde for verken omfanget av eller kompleksiteten i den reformen som ble satt ut i livet. Det kan i etterpåklokskapens navn – og det er som kjent en god klokskap – stilles spørsmål ved om dette ble godt nok kommunisert, om det ble skapt urealistiske forventninger fra politisk hold. Tidligere statsråd Bjarne Håkon Hanssen sa under høringen 15. januar 2010, altså for noen uker siden: «Jeg tror ingen egentlig fullt ut kunne forstå hvor krevende det var.» Kanskje ble det underkommunisert at det ville bli en vanskelig overgangsfase, også fordi man opprettholdt saksbehandling og betjening parallelt med et krevende reformarbeid. Det betyr ikke at Nav ikke kommer til å fungere bra. Det vil jeg også understreke. For igjen å sitere tidligere statsråd Hanssen: «Jeg er helt sikker på at historien om Nav kommer til å bli en suksesshistorie.» La meg legge til at det vi behandler i dag, er budsjettåret 2008, og at mange av de forholdene som Riksrevisjonen påpeker, allerede ble tatt opp av statsråd Dag Terje Andersen i St.prp. nr. 51 våren 2009 og i fagkomiteens Innst. S. nr. 190. Kontroll- og konstitusjonskomiteen forutsetter at de tiltakene er fulgt opp, og at de videreføres. Hovedsaken fra Riksrevisjonen er at de er kritiske til at Nav gjennom flere år har nedprioritert arbeidet med å sikre en tilfredsstillende etterlevelse av internkontrollen i ytelsesforvaltningen. Svak internkontroll åpner for bevisst misbruk av velferdsordningene, og vi har fått eksempler også på det. Det er dramatisk at Riksrevisjonen ikke kan bekrefte etatens regnskap for 2008, fordi regnskapet inneholder feil og mangler. Vi snakker altså om 300 milliarder kr. Det er ikke 300 millioner kroner, men 300 milliarder kroner, så det er selvfølgelig dramatisk. Riksrevisjonen sier også at Nav mangler styringsparametre for sentrale deler av sin virksomhet. Blant annet mangler direktoratet styringsdata i forhold til målet om rett ytelse. Komiteen forutsetter at etaten får en forsvarlig virksomhetsstyring som bidrar til en positiv utvikling innenfor saksbehandlingstid, restanser, service overfor brukere og internkontroll. Det som nok har gjort sterkest inntrykk i de månedene jeg nå har jobbet med Nav, er de utallige innspill og til dels misnøye som har vært kanalisert inn til meg og andre fra ulike kategorier brukere av Nav. Og vi hadde også noen på høringen. Det dreier seg om førstelinjetjenesten – eller det lokale Nav-kontor. Det dreier seg om hvordan den lille mann og kvinne møter et offentlig kontor når de kommer i ulike ærend. Til tross for Stortingets forutsetninger om det motsatte, er både kompetanse og avgjørelsesmyndighet tilsynelatende flyttet fra lokalkontoret og opp til de såkalte forvaltningsenhetene bak kulissene, som for øvrig også Stortinget sluttet seg til da man behandlet St.prp. nr. 51. Nav-kontorene framstår i dag som en enhet som mangler breddekompetanse. Økende frustrasjon hos de ansatte over ikke å kunne ta de enkleste avgjørelser og ikke kunne saksbehandle eller svare på spørsmål, gjør at det ser ut som om det er en flukt av saksbehandlere fra førstelinjetjenesten og til kontorer som er skjermet for brukerkontakt. Det er også alvorlig. Jeg var litt i tvil, men tror likevel jeg skal sitere fra et SMS-innlegg i VG i går fra Finn, Sagstua: «Ja, nå er det ti uker siden jeg sendte reiseregning til Nav i Skien. Det mangler bare et stempel for utbetaling, fikk jeg opplyst, men de regnet med et par uker til. Kjempebra med det nye systemet!» Jeg vet ikke riktig om dette er Sagstua i Nord-Odal, men i så fall er det langt fra Nord-Odal til Skien. Eller hun som gikk til Nav-kontoret på Skedsmo for å få kort for blå resept. Det ble videresendt til Eidsvoll og tok seks uker. Nå er riktignok det en sak som nå er ryddet opp i, fordi det ikke lenger skal skje på Nav-kontorene, men likevel. En enstemmig komité understreker at det har vært en forutsetning for Nav-reformen at lokalkontorene skulle gi én dør inn til alle tjenester, og at saksbehandlingstiden skulle reduseres. Jeg vil gi ros til statsråd Bjurstrøm for å ha grepet fatt i dette problemet ved at hun har tatt initiativ til en grundig analyse av arbeidsfordelingen mellom Nav-kontorene og forvaltningsenhetene. Under høringen kom det også fram synspunkter på Navs kompetanse på formidling, yrkesveiledning og arbeidslivskontakt. Dette var kompetanse som den gamle Aetat hadde, hvordan man skulle sikre tilbakeføring til arbeid. Fra flere hold kommer det meldinger om at dette er kompetanse som Nav i dag nedprioriterer, at arbeidsformidling rett og slett ikke fungerer. Det gjelder alle typer arbeidssøkere og kontakt mellom arbeidssøker og næringslivet, også når det gjelder høyere utdannet arbeidskraft. Men det dreier seg selvfølgelig ikke minst om personer med redusert arbeidsevne. I den første saken på dagsordenen, Innst. 142 S, kan vi lese at mens arbeidslivssentrene har rekruttert såkalte IA-plasser i 693 bedrifter, greide Nav bare å plassere 96. Det er et altså tilsynelatende et misforhold her – at man ikke greier denne kontakten mellom arbeidssøker og arbeidsgiver, for det står faktisk igjen nesten 600 plasser som bedriftene har meldt inn til Nav. Til slutt: En av grunnene til feilutbetalinger og sen saksbehandling synes å være fortsatt mangel på fungerende IKT-løsninger. Komiteen viser til at det utdaterte systemet fører til ineffektivitet og utfordringer med hensyn til kontroll. Nå jobbes det med en ny IKT-strategi. Det er viktig, også når vi vet at Riksrevisjonen sier at dagens system ikke tilfredsstiller kravene i økonomireglementet til sikkerhet og krav til sporbarhet av transaksjoner. Helt til slutt vil jeg understreke det som statsråd Bjurstrøm sa i høringen: «Arbeidet med å gjøre Nav til den organisasjonen vi alle ønsker, må foregå på bred front.» Vi støtter Nav-reformen, og mange steder fungerer da også Nav veldig bra. La oss ikke glemme det. Men det er mye som står igjen før brukerne skal få én dør og en riktig og rask saksbehandling. I denne prosessen må de ansatte være med. De er blitt huggestabber i kritikken mot Nav. De 17 000 ansatte har imidlertid gjort en kjempejobb med å holde etaten gående gjennom en svært krevende reformprosess. Det hører også med til bildet av Nav. Når Arbeids- og velferdsetaten fortsatt holder på med reorganisering, og i dette tilfellet gjelder det selve direktoratet, er det en selvfølge at de ansattes organisasjoner, også i direktoratet, får den medbestemmelsen som avtaleverket tilsier. Jeg forutsetter at statsråden bidrar til at det skjer. Det er stort sett enighet i denne innstillingen. Men Fremskrittspartiet mener at statsråden bør vurdere om Nav-direktøren og den øvrige ledelse har den nødvendige tillit og kompetanse. Fra vår side finner jeg grunn til å understreke at Stortinget ikke blander seg opp i hvem statsråden og departementet ansetter til enhver tid. Det er statsråden som står til ansvar overfor oss, ikke representanter fra embetsverket.