Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Først av alt: Takk til interpellanten som reiser en sak av stor prinsipiell – det er vi enige om – og praktisk betydning. Saken handler om retten til å være inkludert. Vi burde ha kommet så langt i Norge i dag at denne menneskerettigheten var en selvfølge. Ennå er den dessverre ikke det, men det har vært grunn til å tro at dagen var innen rekkevidde – i 2025 – men nå begynner jeg å lure. La meg ta et lite tilbakeblikk. Vi skal ikke lenger tilbake enn til 2008, nærmere bestemt 10. juni. Det er en av de dagene i mitt etter hvert ganske lange liv som politiker som jeg kommer til å huske for bestandig. Da vedtok nemlig Odelstinget lov om forbud mot diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne, gjerne kalt antidiskrimineringsloven. Jeg mener det nå – etter regjeringas angrep på kravet om universell utforming av nye boliger – er grunn til å minne om lovens egentlige navn: forbud mot diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne. Jeg husker det som det var i går. Galleriet her var fullt. Etter debatten inviterte den rød-grønne arbeids- og sosialfraksjonen til stor feiring med bløtkake sammen med daværende minister, Anniken Huitfeldt, og representanter for organisasjonene. For det var virkelig grunn til å feire. I heisen etterpå møtte jeg berørte brukere som gråt, og som sa: Endelig er det vår tur! Da opplevde jeg faktisk at jeg hadde vært med på noe historisk, at jeg virkelig hadde bidratt til å utgjøre en forskjell for folk. Ett av mange viktige krav som ble anerkjent som helt legitime den dagen, av et enstemmig storting, var retten til å velge bolig – for alle. Rom ble ikke bygd på én dag, det var alle klar over. Vi hadde da, som nå, en boligmasse som overhodet ikke var tilrettelagt for mennesker med nedsatt funksjonsevne. Av eksisterende boliger var det bare 7 pst. som kvalifiserte til betegnelsen «universelt utformet». Vi innså at det å stille krav til oppgradering av eksisterende boliger til universell utforming var et langt lerret å bleike. Men for nye boliger, ja, der kunne vi stille krav, og det ble gjort. Nå, bare fem år etter at loven om forbud mot diskriminering på grunn av nedsatt funksjonsevne trådte i kraft, går den blå-blå regjeringa til angrep på denne retten. Når vi i opposisjonen har etterlyst saker fra regjeringa, har standardsvaret på manglende gjennomføringskraft vært at regjeringa har sittet for kort, at endringer tar tid. Da må vi også ha lov til å slutte at det som faktisk blir gjort, er det som står øverst på ønskelista. Og en av de sakene som står øverst på ønskelista for denne regjeringa, er å reversere kravet til universell utforming av nye boliger. Jeg vil minne om at det ikke er så forferdelig lenge siden dette faktisk er hørt. Jeg finner det derfor på sin plass å minne statsråden om følgende forslag, fremmet av Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre under odelstingsbehandlinga i 2008: «Stortinget ber Regjeringen om å sikre at fristen for universell utforming av nye bygninger fra l. juli 2009 blir å anse som en eksakt frist.» Var det noe Fremskrittspartiet bare sto for i opposisjon? Jeg vil også, så sterkt jeg kan, appellere til regjeringas samarbeidspartier i Stortinget – Kristelig Folkeparti og Venstre – om å huske hva de selv foreslo, og sørge for at den regjeringa de har brakt til makta, ikke bare kan nulle ut kravet til universell utforming av nye boliger gjennom en forskriftsendring. Forbudet mot diskriminering på boligmarkedet er sikret både gjennom den nye plan- og bygningsloven og gjennom antidiskrimineringsloven. Det er Stortingets vilje som kommer til uttrykk i disse lovene. Det bør regjeringa respektere. Kommunalministeren har forsøkt å bagatellisere de endringene han har foreslått i bygningsforskriftene. Han har bl.a. vist til Sverige, der man opererer med en snusirkel for rullestoler på 130 cm. Men handikaporganisasjonene i Sverige har tilbakevist at dette er nok for dagens rullestoler, og det samme gjelder i Norge. De rullestolene Nav utleverer aller, aller flest av, krever ideelt sett en snusirkel på 180 cm. Organisasjonene som nå skal høres, har allerede sagt sin mening, og de foreslår et kompromiss på 150 cm. Det bør regjeringa lytte til, særlig når regjeringa vil reversere kravet til universell utforming av boliger på sviktende forutsetninger. Jeg vil oppfordre inkluderingsministeren, og for så vidt også kommunalministeren, til å lese SINTEF-rapporten som ligger på regjeringas egen hjemmeside. Den har tittelen: Ikke så dyrt likevel. For egen regning vil jeg tilføye: Det er ingen skam å snu i tide.