Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2010-03-19:
La meg først si at jeg faktisk synes det er ganske oppsiktsvekkende at statsråden sier at vi med dagens fattigdomsmål må forvente å få flere fattige i årene som kommer. Jeg er helt enig at dagens fattigdomsmål har alvorlige svakheter og mangler. Det er derfor også en samlet opposisjon foreslo et alternativt fattigdomsmål, i hvert fall et supplerende fattigdomsmål under budsjettbehandlingen, men ble stemt ned. Det må jo bety, når man har et fattigdomsmål som i stor grad måler ulikhet, at statsråden mener enten a) at ulikhetene fortsatt kommer til å øke i det norske samfunnet – men det er i så fall stikk i strid med det som står i Soria Moria-erklæringen – eller b) at selv om noen får det bedre, kan man forvente på tross av Regjeringen, rød-grønt flertall i Stortinget, at de som har det dårligst i samfunnet, ikke får det like mye bedre som andre deler av befolkningen. Det betyr i så fall at det Regjeringen har sagt i Soria Moria-erklæringen, ikke er gyldig lenger, eller så betyr det at Regjeringen burde gå tilbake til bakrommet sitt og se på om man skal ha et mer realistisk, skikkelig mål på fattigdom som gjør at man også kan få en bedre politikk. I boken som representanten Karin Andersen viste til om barnefattigdom i Norge, er det unge og barn i Norge som forteller sine historier om hvordan det er å være fattig i Norge. De historiene forteller oss veldig mye. De forteller oss også noe som man ikke ser i de store statistikkene, som man ikke ser når man ser på makrobildet, eller når man bare nøyer seg med å prise den nordiske modellen. Den forteller om fattigdom som ikke bare handler om lavinntekt. Den forteller om fattigdom som handler om ensomhet, utenforskap, følelsen av å være marginalisert, foreldre som ikke er til stede, foreldre som må jobbe mye, en skole som svikter, mobbing både fra lærere og medelever. Den forteller også at fattigdom ikke lenger rammer de store oversiktlige gruppene i Norge, men er spredt og har varierte årsaker. Den forteller også at fattigdom ikke lenger kan bekjempes utelukkende gjennom kollektive løft. Der har det skjedd en endring de siste hundre årene i Norge. Mens fattigdomsbekjempelse før handlet om å løfte mennesker kollektivt ut av fattigdom, handler det i dag om å ha målrettede løsninger som er tilpasset den enkelte person eller den enkelte families livssituasjon. Det er viktig for Høyre å understreke at alle har et personlig ansvar. Like fullt er ikke fattigdom et valg. Det er selvfølgelig sånn at de valgene man gjør, får konsekvenser, både for en selv, for barna og for samfunnet rundt. Politikken verken kan eller bør ta ansvar for alt og alle, ei heller når det gjelder bekjempelse av fattigdom. Personlig ansvar er et krav som påligger hver enkelt samfunnsborger. Det er etter min mening toppen av arroganse å hevde at mennesker som midlertidig har falt utenfor, eller som sliter med økonomiske og sosiale problemer, er ute av stand til å ta ansvar. Det er å frata dem verdigheten som samfunnsborgere. Like fullt er det vårt ansvar som politikere å prøve å se hvorfor vi har et system som på tross av de brede velferdsordningene våre år etter år etter år støter folk ut av arbeidslivet og fører til at flere mennesker faller utenfor. Jeg tror vi kan se konturene av en ond sirkel. Det er som i barnebøkene, hvor man skal tegne streker mellom prikkene, og til slutt trer det frem et bilde. Det samme bildet ser vi konturene av i Norge. Det starter med en skole som svikter og en av fem går ut av skolen uten å kunne lese og skrive. Det fortsetter på videregående skole, hvor frafallet er dramatisk høyt, særlig i yrkesfag. Det handler om et arbeidsmarked som har endret seg, samtidig som vi ikke er flinke nok til å få nye arbeidsplasser til alle. Det handler om passivisering. Andelen uføre 18–19-åringer har økt med 115 pst. fra 1992 til 2008. For kort tid tilbake meldte NRK om økt pågang fra unge hos landets sosialkontorer. Systemene våre har sviktet. I stedet for å hjelpe folk tilbake til arbeidslivet eller inn i utdannelse, geleider vi altfor mange inn i et offentlig system som tilbyr passiviserende støtteordninger. Og så handler det om arv, om at risikoen for at en person blir uføretrygdet før fylte 26 år, er tre ganger så høy hvis barnet vokser opp med uføretrygdede foreldre. I den situasjonen kan ikke jeg med hånden på hjertet si – og jeg tror ikke at de rød-grønne kan si det heller – at man har oppfylt det løftet man ga til velgerne i 2005. Da satt Kristin Halvorsen og sa at det å fjerne fattigdom er et spørsmål om politisk vilje. Vel, nå har man hatt flertall på Stortinget. Man kan gjøre hva man vil. Allikevel er det sånn, basert på de samme statistikkene som Halvorsen brukte i 2005, at vi har fått flere fattige i Norge, i hvert fall fra 2005 til 2007. Vi ser et Nav-system, selve grunnmuren i velferdssystemet vårt, som svikter, som ikke klarer å utbetale penger til alle som har krav på det, og heller ikke følger opp brukerne. Vi ser at frafallet øker. Vi ser at mobbearbeidet har tatt pause. Vi ser arbeidsmarkedstiltakene gir lengre køer. Vi ser at det kuttes i yrkesrettet attføring, og det blir bråstopp midt i perioden. Og så er Regjeringens svar å drive opposisjonspolitikk gjennom avisene, som i dagens Dagsavisen, hvor Arbeiderpartiet, i stedet for å stemme for tiltak i Stortinget, sier at de støtter det i pressen. Det er med all respekt ikke nok.