Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-03-30:
La meg starte med å takke for en god interpellasjon. Psykiske lidelser er en økende utfordring. Folkehelseinstituttet oppgir at 30 til 50 pst. av oss vil oppleve å få en psykisk lidelse en eller annen gang i livet, og Verdens helseorganisasjon anslår at depresjon vil bli en økende folkehelseutfordring. Lettere psykiske lidelser, som angst og depresjon, er den viktigste årsaken til at mennesker faller utenfor i arbeidslivet. Hver tredje langtidssykemelding og uføretrygd er begrunnet med psykisk lidelse. Mange som har psykiske lidelser, har også omfattende problemer med rusmidler. Utgangspunktet her er at vi bruker mest ressurser i Europa på psykisk helse, og svært mye har skjedd siden opptrappingsplanen trådte i kraft i 1998. Dobbelt så mange får behandling, og vi har fått 4 000 flere årsverk i det psykiske helsevernet, altså spesialisthelsetjenesten. Men vi kan spørre: Har vi fått maksimalt ut av disse ressursene? Og brukes ressursene riktig? Jeg mener at svaret er nei. Skal man få hjelp i dag, må man i veldig stor grad oppsøke spesialisthelsetjenesten. Men utfordringene kan ikke løses ved å bygge ut denne delen av tjenesten enda mer. Det må være hjelp å få der folk bor, altså i kommunene. En fersk rapport fra SINTEF tyder på at en tredjedel av dem som får et døgntilbud i spesialisthelsetjenesten, heller skulle hatt et tilbud i kommunen. Dette bekrefter at det er behov for omstilling og flytting av ressurser. I dag er 85 pst. av dem som jobber innen psykisk helsevern, ansatt i døgninstitusjoner, og bare 15 pst. i ambulante og polikliniske tjenester. Rundt 70 pst. av ressursene i sektoren går til spesialisthelsetjenesten, og bare 30 pst. til kommunale tjenester. Denne fordelingen speiler ikke behovet for tjenester. Jeg mener det er mye å vinne på å snu tjenesten fra kostbar døgnaktivitet til ambulante tjenester og lokale tiltak med god tilgjengelighet. Mange mennesker med psykiske lidelser erfarer at problemene får utvikle seg for lenge før de får hjelp. Resultatet blir stort forbruk av døgnplasser og for mye bruk av tvang. Dette er en dårlig løsning for pasientene og svært kostbart for samfunnet. Mennesker som sliter, skal få bedre hjelp før de blir alvorlig syke, og god oppfølging etter at de har vært til behandling i sykehus. Dette er bærebjelken i samhandlingsreformen som vi arbeider med. Vi er på rett vei. Det har brukerorganisasjonene gitt tydelig tilbakemelding på. Samtidig må vi evaluere tjenesten for å finne ut hva vi gjør bra, og hvor vi kan bli bedre. Helsetjenesten – både i kommunene, i sykehusene og i forvaltningen – må bli lærende organisasjoner i langt større grad enn i dag. Ikke minst ut fra dette perspektivet har jeg nedsatt et utvalg etter den tragiske hendelsen i Tromsø nylig. Utvalget skal belyse alle forhold som lå bak disse drapene, og gå gjennom alle lignende drap som er begått de siste årene. Utvalget skal peke på mulig svikt og undersøke om det er fellestrekk som vi kan lære av i disse sakene. Målet er at vi, så langt det er mulig, skal kunne forebygge slike hendelser i framtiden. Når jeg har sett på disse problemstillingene, føler jeg meg ganske trygg på at f.eks. det psykiske helsevernet i Oslo har lært av den tragiske hendelsen som «trikkedrapet» var. Det jeg er mer usikker på, er om det psykiske helsevernet i Vadsø, i Kristiansand, i Trondheim eller i Ålesund har fanget opp den lærdommen som kom ut av tilsynet med helsevesenet i Oslo, og den svikt som man kunne påpeke i forbindelse med «trikkedrapet». Så jeg er veldig opptatt av å gjennomgå dette, se om vi systematisk har lært av tragiske hendelser i forbindelse med det psykiske helsevernet de siste årene. Derfor er jeg glad for at vi snart har et oppegående utvalg, bredt sammensatt kompetansemessig, som kan se på dette. Jeg er i likhet med interpellanten opptatt av at Norge ser ut til å bruke mye tvang sammenlignet med andre land i Europa. Det har trolig sammenheng med at vi har over dobbelt så mange institusjonsplasser som f.eks. Sverige. Samtidig har jeg opplevd voldsom kritikk i kjølvannet av den tragiske hendelsen i Tromsø, bl.a. at vi bruker for lite tvang for å forebygge farlige hendelser, og at vi har for få institusjonsplasser. Hvis jeg var overbevist om at mer tvang og flere sikkerhetsplasser ville gjort Norge tryggere, hadde det vært enklere. Men situasjonen for personer som begår drap i psykotisk tilstand, ofte i forbindelse med misbruk av rusmidler, kjennetegnes, etter det som blir fortalt meg, sjelden ved at de skulle hatt en sikkerhetspsykiatrisk plass før drapet skjedde, snarere ved at andre deler av tilbudet har sviktet, som f.eks. for tidlig utskrivning og manglende oppfølging i kommunene. Derfor må vi satse langt sterkere på flere lett tilgjengelige lavterskeltilbud og gode fagfolk der folk bor. La meg til det supplere, i forbindelse med det bl.a. politimester Truls Fyhn i Tromsø har vært opptatt av, altså at man har en gruppe pasienter som kjennetegnes ved at de er for syke til å være i fengsel og for friske til å bli tvangsinnlagt i det psykiske helsevernet: Dette er en gruppe pasienter som er et tema i arbeidet med oppfølgingen av Mæland-utvalgets innstilling. Justisdepartementet og Helse- og omsorgsdepartementet er i den forbindelse i ferd med å gjennomføre en høring nå. Høringsfristen går ut 1. april, og i det opplegget ligger det et forslag om å utvide grunnlaget for når tvang kan brukes. Det kan altså være aktuelt overfor personer som gjentatte ganger og vedvarende har en oppførsel som er uakseptabel, der hver enkelt handling etter dagens lovverk ikke kvalifiserer for bruk av tvang, men der summen av de handlingene personen utøver, i framtiden gjennom en lovendring vil kunne danne grunnlag for tvangsbruk. Så gjennom den høringen får vi viktige tilbakemeldinger på ett av de temaene som bl.a. politimester Truls Fyhn har vært opptatt av. Dessuten har jeg lyst til å si at jeg har veldig stor sans for tjenester som f.eks. ACT-teamene – og vi har et godt eksempel på det i Moss – som oppsøker mennesker som trenger hjelp, men som ikke selv tar kontakt med helsetjenesten. Det er pasienter med psykisk sykdom og rusproblemer, som trenger kontinuitet i behandling og oppfølging. Nok en gang er temaet at pasienten har en viktig medisinering, men følger den ikke opp. ACT-teamet i Moss lar ikke pasienten få anledning til å slutte å ta medisinen sin. Vedkommende følges opp, oppsøkes, og man forsikrer seg om kontinuitet i behandlingen. Vi må også lære av andre gode eksempler, som Jæren Distriktspsykiatriske Senter. De har opprettet brukerstyrte døgnplasser som pasientene kan komme til når de kjenner at de trenger det. Istedenfor økning i bruk av døgnplasser har bruk av tvang gått kraftig ned. Altså: Tilgjengelige tjenester gir tryggere pasienter som mestrer livet bedre. Jeg har bedt alle de regionale helseforetakene om å prøve ut brukerstyrte døgnplasser. Samtidig vil jeg understreke at vi selvfølgelig skal ha gode institusjoner og et godt tilbud om sikkerhetspsykiatri. Folk må få riktig hjelp på riktig nivå, når de trenger det. På spørsmål om hvordan jeg vil sikre fortsatt omstilling, vil jeg først peke på at samhandlingsreformen skal bidra til at intensjonene fra opptrappingsplanen blir gjennomført. Reformen skal legge til rette for at kommunene kan løse sine oppgaver på en bedre måte. Dette har jeg også gitt klare føringer om i oppdragsdokumentene. Det er bevilget 20 mill. kr i stimuleringstilskudd for å ansette flere psykologer i kommunene. Det er også bevilget 50 mill. kr til å utvikle forpliktende samhandlingsmodeller mellom kommuner og DPS-er. Et viktig mål er å etablere 20 nye oppsøkende ACT-team i kommunene. Summen av disse grepene vil sikre fortgang i omstillingen av de psykiske helsetjenestene, slik at tilgangen på hjelp blir bedre og ressursene blir brukt på en hensiktsmessig måte.