Nikolai Astrup (Høyre), 2011-12-12:
Det er snart åtte år siden regjeringen Bondevik II utarbeidet det første lovforslaget om et felles elsertifikatmarked med Sverige. Planen var å ha det klart 1. januar 2007 – fem år før vi faktisk vil nå dette målet. Dagens regjering har tatt seg god tid i forhandlingene og har endt opp med et resultat som til forveksling ligner det den samme regjeringen avviste i februar 2006. Det er beklagelig at regjeringen ikke sluttførte forhandlingene for syv år siden. Det har ført til at mange gode fornybarprosjekter har blitt satt på vent eller lagt helt til side. Kraftsituasjonen i Norge har endret seg siden 2004. Da var bakteppet et vesentlig kraftunderskudd, og prognosene viste at dette ville øke i årene fremover. I dag er de fleste enige om at Norge og Norden styrer mot et betydelig kraftoverskudd. Når det likevel er bred enighet om å bidra til å utløse ny fornybar energiproduksjon i Norge, må det ses i sammenheng med våre klimapolitiske ambisjoner og EUs krav om økt fornybarandel i Norge. Ledende aktører i kraftmarkedet mener Norden vil få et kraftoverskudd opp mot 40 TWh innen 2020. Dette gir økt forsyningssikkerhet for Norge, men også mulighet for miljøvennlig industriutvikling, økt kraftutveksling med våre europeiske naboland og mulighet for å erstatte fossile energikilder i Norge med fornybare. Fornybardirektivet setter et samlet mål for Norges fornybarandel på 67,5 pst. i 2020. Statsråden har i udatert brev til komiteen opplyst at Norges fornybarandel var 61,9 pst. i 2008 og 64,9 pst. i 2009. Fornybarandelen vil trolig synke noe i 2010 sammenlignet med 2009. Likevel har Norge et meget godt utgangspunkt for å nå fornybarmålet i 2020, gitt vårt potensial for økt produksjon av fornybar energi, energieffektivisering og energiomlegging. I lys av dette er et mål om 67,5 pst. fornybarandel i 2020 ikke spesielt ambisiøst, og med innfasing av elsertifikater fra 1. januar 2012 bør det være relativt enkelt å nå. Regjeringen kan imidlertid ikke benytte vårt gode utgangspunkt som en sovepute. Klimaforlikets forpliktelser kan bare nås ved å redusere bruken av fossil energi betydelig, noe som igjen forutsetter mer fornybar energi og mer effektiv bruk av de energikildene vi allerede har. Dersom regjeringen skal oppfylle klimaforlikets krav til nasjonale kutt i klimagassutslippene, vil det sannsynligvis være nødvendig å overoppfylle kravene i fornybardirektivet. I den forbindelse er det verdt å nevne at en økning i fornybarandelen utover EUs fornybarmål kan selges til andre land som ikke har like gode forutsetninger for å nå sine fornybarmål som det Norge har. Dermed har vi både økonomiske og klimapolitiske grunner til å utløse så mye som mulig av Norges fornybarpotensial, uavhengig av EUs måltall i 2020. Det gjør seg imidlertid ikke selv. Norge bør ha bedre virkemidler for energieffektivisering og energiomlegging. Per i dag er Norge det eneste landet i Europa uten klare mål for energieffektivisering. Samtidig vet vi at den mest miljøvennlige energien er den som ikke brukes. Enovas virkemidler er ikke tilstrekkelige til å utløse det store potensialet for energisparing som ligger i offentlig og privat bygnings- og boligmasse. Alternative virkemidler bør utredes og implementeres, som f.eks. skattefradrag for enøktiltak, hvite sertifikater eller en utvidet støtteordning, lik den Oslo kommune har. En annen viktig faktor for å utløse Norges fornybarpotensial er redusert saksbehandlingstid i NVE og Olje- og energidepartementet. Mer enn 600 småkraftverk venter på konsesjon i NVE. Det er ikke uvanlig med seks års behandlingstid, og dersom saken ankes til Olje- og energidepartementet, kan det påregnes nye år med venting. Dette er kanskje den største flaskehalsen i arbeidet med å øke fornybar energiproduksjon akkurat nå. Det er alvorlig, fordi Norge skal finansiere 13,2 TWh i elsertifikatmarkedet, uavhengig av om produksjonen faktisk skjer i Norge eller Sverige. Med den saksbehandlingstiden NVE opererer med, er det imidlertid grunn til å frykte at Norge ikke vil klare å levere halvparten av kraftproduksjonen på denne siden av kjølen, og at norske skattebetalere dermed finansierer kraftproduksjon i Sverige som burde ha kommet i Norge. Dette er en landskamp Norge ikke er rustet til å vinne – ikke denne heller, for å si det sånn. For forbrukerne spiller dette liten rolle, ettersom vi har et felles strømmarked med Sverige, men for næringslivet i Norge representerer lang saksbehandlingstid tapte muligheter. En annen flaskehals er kapasiteten i kraftnettet, både innenlands og til utlandet. Viktige forbindelser har det dessverre tatt uforholdsmessig lang tid å få på plass, bl.a. på grunn av manglende forarbeid og svak forankring i berørte lokalsamfunn. Praksis må endres. Det er også verdt å merke seg at Statnett har varslet utsettelse og kansellering av viktige utenlandsforbindelser. Dette er svært uheldig for videreutvikling av Norge som et grønt batteri i Nord-Europa og sender helt feil signal til viktige beslutningstakere, spesielt i Tyskland og Storbritannia. Det er vanskelig å se for seg at Statnetts snuoperasjon ikke er politisk motivert og initiert. Til statsråden vil jeg derfor si: Innelåst kraft i perioder med overskudd og mangel på kapasitet i perioder med underskudd er ikke til hjelp for noen, verken for produsenter, næringsliv eller husholdninger. Det er slett samfunnsøkonomi og elendig bedriftsøkonomi. Regjeringen fastslår med rette at det er i transportsektoren det vil være mest krevende å innfri fornybardirektivet. Direktivet stipulerer et selvstendig mål om 10 pst. fornybarandel innen 2020. Skal vi nå dette, må det gjennomføres tiltak også her.