Inge Lønning (Høyre), 2003-02-20:
La meg begynne med å gjøre en innrømmelse. Jeg tok munnen litt for full da jeg konstaterte at det i ett og alt var samsvar mellom Thorbjørn Jaglands innlegg og utenriksministerens redegjørelse. Det er ett unntak. Av forståelige grunner gikk utenriksministeren ikke så langt i å uttrykke sitt syn på Norges forhold til EU som utenrikskomiteens leder gjorde. Til gjengjeld våger jeg å anta at utenriksministeren ikke mislikte det han hørte allikevel. La meg først gi uttrykk for at utenriksministerens redegjørelse i denne sal for en uke siden var en poengtert, konsentrert og usedvanlig klar redegjørelse for norsk utenrikspolitikk i en vanskelig verdenssituasjon. Jeg er helt enig med Thorbjørn Jagland i at den måten dette kommer til uttrykk på i dagens krisesituasjon, er helt i samsvar med det som har vært hovedlinjen i norsk utenrikspolitikk gjennom et halvt hundre år. Det ville ha vært et meget dårlig tegn dersom Norge i en vanskelig internasjonal krisesituasjon skulle begynne å improvisere nye utenrikspolitiske veivalg. I slike tider improviserer man helst ikke. La meg også gi uttrykk for at det mest bekymringsfulle ved den prosess vi har sett i det internasjonale samfunn de siste ukene, er de statsledere som har henfalt til improvisering, og som har demonstrert et iøynefallende fravær av klokskap i sitt ordvalg og i måten man har forstørret opp marginal uenighet på, slik at det har skygget for den grunnleggende enighet. Det er meget beklagelig at samholdet i NATO har fått et så vidt grunnleggende skudd for baugen som det vi har sett gjennom den langvarige, ukelange strid om noe som egentlig ikke er noen uenighet når det kommer til stykket. I en situasjon hvor NATO skal utvides med en lang rekke nye medlemsland som ønsker å satse sin egen sikkerhetspolitikk nettopp på NATO-medlemskapet, er dette meget uheldig. Ikke minst for de små medlemsland som Norge, er det meget uheldig dersom NATO blir en arena for å vise frem uenighet mellom de store medlemslandene. Det er ikke riktig som det ofte fremstilles, at denne strid innenfor NATOs rammer har vært en strid mellom USA på den ene siden og de europeiske NATO-medlemmer på den annen side. Jeg hadde nær sagt, hadde det bare vært så enkelt. Det som har åpenbart seg, er at linjene går på kryss og tvers innenfor den europeiske del av NATO. Det er ikke noe spesielt lovende tegn når den franske president dagen etter at man har klart å komme frem til en enstemmig uttalelse i EUs råd, rykker ut med en belæring av det som en viss amerikansk forsvarsminister har kommet i skade for å kalle «Det nye Europa», og dermed ufrivillig bekreftet at selv amerikanske forsvarsministre undertiden kan finne et korn. Når den franske president begynner å belære de østeuropeiske land om at de egentlig burde tie stille og være takknemlige for at de i det hele tatt får lov til å søke om medlemskap, da må det være tillatt å gi uttrykk for at det ikke bare er ledere i de nye potensielle medlemsland som undertiden burde benytte anledningen til å tie stille. Det kan så menn hende at det er enkelte statsledere også i de gamle medlemsland som ville gjøre klokt i det. Vi har sett uenighet utspilles på en måte som bare kan være til glede for regimet i Bagdad. Det er et paradoks når Saddam Hussein begynner å kringkaste for all verden sin takknemlighet for alle fredsdemonstrasjonene og gratulere demonstrantene. Det er like paradoksalt som når man får fremvist bilder i massemedia av kjempedemonstrasjoner i London, hvor blikkfanget er én person som står helt i front og holder opp en svær plakat, hvor det står: «Peace in our time». Da begynner man jo å lure på om det er ironisk ment, eller om det er noe annet som er ute og går. For folk i min aldersgruppe er det heller ikke til å unngå at man assosierer det med fortiden når det begynner å bli populært å gå rundt i gatene med plakater som sier «Ohne mich» – uten meg. Det er alltid takknemlig i krisesituasjoner å melde seg ut og nekte å ta medansvar, og deretter å demonisere dem som tar ansvar. Det er tankevekkende at de som sterkest har kritisert det nåværende amerikanske styret for å tegne verden i svart og hvitt og for å mangle nyanser i sitt verdensbilde, selv lager de mest dramatiske svart/hvitt-bildene og selv utvikler de voldsomste fiendebilder. I den uttalelse som Det europeiske råd vedtok enstemmig for to dager siden, leser man følgende formulering: Vi innser at det er enheten og fastheten i det internasjonale fellesskap, slik den ble uttrykt i den enstemmige tilslutning til resolusjon 1441, og den militære styrkeoppbygging som har vært grunnleggende for å oppnå at inspektørene har fått komme tilbake til Irak. Og så, enda viktigere: Disse faktorene vil også i fortsettelsen forbli de sentrale dersom vi skal oppnå det fulle samarbeidet som vi søker. Det må være tillatt å si: Det var på høy tid at man vendte tilbake igjen til det som er den egentlige problemstilling, og lot alle sidespor fare. Det har alltid vært et paradoks at oppbygging av militære trusler kan være den mest sannsynlige måten å oppnå fred på. Det har alltid vært et paradoks, og det er et paradoks også i dagens situasjon. Men slik er den politiske virkelighet. Det er et stort fremskritt dersom vi nå kan forvente at medlemmene i Sikkerhetsrådet – alle sammen – deler den oppfatning som Det europeiske råd har gitt uttrykk for, at det er den videre oppfølging av det massive press mot terrorregimet i Bagdad som er den eneste mulighet for omsider, etter tolv år, å vise at FN er i stand til å løse det problem FN har påtatt seg å løse. Dette vil kreve av alle Sikkerhetsrådets medlemsland, men ikke minst de fem medlemmene som sitter med vetorett, at de er villige til å la sine egne nasjonale vimpler falle til fordel for det felles mål. På den måten kan det fremdeles være en mulighet for å nå frem til en løsning uten en krig som ingen ønsker, og som ingen kan overskue rekkevidden av. Men enhver politikk som bidrar til å skape inntrykk av tvil, skape inntrykk av at Sikkerhetsrådet ikke er i stand til å holde sammen om å nå det felles mål, enhver slik politikk er i dagens situasjon skadelig. La meg til sist føye til at hvis man ser Irak-krisen i det større regionale perspektiv, er det ingen tvil om at Palestina-spørsmålet bør adresseres på ny med full kraft av det internasjonale samfunn i denne situasjonen. Derfor synes jeg det er meget gledelig at Regjeringen tok initiativ til det møtet som ble holdt i London for to dager siden, for om mulig å bringe den saken ut av dødvanne igjen.