Odd Einar Dørum (Venstre), 2007-05-25:
Jeg er ved de to siste stortingsvalgene valgt til Stortinget på et partiprogram som går inn for å avskaffe blasfemiparagrafen. Jeg er et aktivt medlem av Den norske kirke, og jeg har alltid ment de senere år at jeg ikke trenger en lovbestemmelse for å beskytte den troen som jeg har inni meg. Samtidig er jeg enig i det som ble sagt i det siste innlegget, at det å få en debatt med klare ytringer om hva som er bra, og hva som ikke er bra, hva som er høyverdig, og hva som ikke er høyverdig, i seg selv er et gode. Jeg mener også at det riktige stedet å få en slik debatt er i forbindelse med den katalogen som straffeloven handler om, fordi den vil utmåle verdier på en rekke områder. Den vil handle om hvordan vi respekterer livet, den vil handle om hvordan vi respekterer den seksuelle integritet, og den vil handle om hvordan vi oppfatter de hellige forhold. Jeg ser det ikke slik at det i Norge pr. i dag, gitt at man opptrer med normal folkeskikk – og det kan som kjent ikke kodifiseres eller vedtas noe sted – er satt noen grenser for religionskritikk. Religionskritikken lever rundt oss. Jeg, som medlem av Den norske kirke, må f.eks. se at satirikere på TV leker seg med døpefonten i en kirke. Jeg er ikke spesielt begeistret for det. Vi har mange andre eksempler også. Det jeg vil rette søkelyset mot når vi har en slik debatt, en justispolitisk debatt med justisministeren til stede, er at fordi nettopp religionen i vårt land ikke har vært og aldri kommer til å bli en del av bare den private sfære, men alltid vil være en del av den offentlige sfære, er det i den offentlige sfære desto viktigere at alle overgrep mot tro på to områder som jeg kommer tilbake til, blir voktet på. Jeg skal være konkret: Alle angrep mot og vandaliseringer av hellige bygg, hva enten de måtte hete kirker, templer, moskeer eller synagoger, må samfunnet slå hardt og konsekvent ned på. Alle ordensforstyrrelser inne i de hellige rom, hva enten de måtte ha det ene eller det andre navn, må samfunnet slå hardt ned på. Det er i hvert fall, for å bruke representanten Sandes resonnement, å forsvare kjernen av noe som er viktig og hellig for mennesker, de steder hvor dette utøves. I det store offentlige rom, mener Venstre – som har valgt meg inn på Stortinget og gitt meg den tillit å stå her – trenger vi ikke den lovbestemmelsen. Men i disse rommene trenger vi den bevisstheten som jeg velger å legge inn som et bidrag til den debatten som skal komme. Og jeg deler representanten Sandes oppfatning, at vi i Norge aldri må ende i en situasjon som nærmest er en form for sekulær fundamentalisme. Den sekulære fundamentalismens karakteristikk er at du kan snakke om alt i denne verden, bortsett fra din tro. Jeg får tørt si at vi har to sekulære fundamentalistiske land i Europa. Det ene heter Tyrkia. Det andre heter Frankrike. Det er litt forskjellige grunner til det, men la meg holde meg til Frankrike. Der har man jaget religionen helt inn i det private rom. Det gleder meg at i den stat–kirke-utredningen vi hadde, Gjønnes-utvalget, og debatten etterpå, er det ingen i Norge som har argumentert slik. Alle, enten de har tilhørt Den norske kirke, frikirkene, Muslimsk råd, Det Mosaiske Trossamfunn eller Human-Etisk Forbund, har sagt at tro og livssyn er en del av det offentlige rom, en del av det sivile samfunn, en del av den debatten vi tar med oss. En debatt om dette, nettopp for å stadfeste at tro og trosverdier hører hjemme i det offentlige rom, inkludert kritikken av tro og trosverdier, for det er faktisk også en del av debatten i det offentlige rom, tror jeg vi skal få i forbindelse med den nye straffelovens spesielle del som justisministeren vil komme med, og som han har bebudet kommer til Stortinget i løpet av denne perioden. I den sammenheng vil både jeg og Venstre med aktivt engasjement gå inn i debatten. Men jeg valgte i dag, bl.a. fordi jeg synes representanten Sande hadde en usedvanlig konstruktiv innfallsvinkel til å tenke framover, å legge inn de vinklingene som jeg nå uttrykker om de hellige rom og de hellige bygg. Det er en klar markering av at vi har respekt for noe som hører troen, livssynet og overbevisningen til, selv om det er forskjellige mennesker og forskjellige trosretninger vi kan snakke om. Jeg er veldig glad for at i de situasjoner hvor vi har hatt slike overtredelser og overgrep, har norske myndigheter vært konsekvente. Da vi f.eks. hadde attentat mot synagogen i denne byen, var justisministeren raskt på stedet, handlet på en aktiv og riktig måte, og på den måten er det satt en tone for norske myndigheter som jeg synes vi skal ta med oss som retningsgivende når vi skal klare å leve sammen med hverandre i en dialog. Og en dialog skal også være kritisk. Hvis ikke blir det ingen dialog.