Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-03-25:
Det ligger mange interessante punkter for oppfølging og videre drøfting her i Stortinget med utgangspunkt i statsministerens redegjørelse. NATOs 50-årsjubileum gir grunn til refleksjon over NATOs historiske betydning som fredsskaper i siste halvdel av dette århundre, og det gir en anledning til å trekke linjene framover for NATOs rolle, videre over den historiske utvidelsen med de tre nye medlemslandene fra tidligere østblokkland, og ikke minst over den vellykkede omstillingen av denne organisasjonen etter 40 år med kald krig og en ny tilpassing av NATOs strategiske konsept, som skal drøftes på toppmøtet i Washington i slutten av neste måned. Dette er alle temaer som det ville være naturlig å nevne i en slik sammenheng. Nå stilles det meste i skyggen av den militære aksjonen som gjennomføres i NATO-regi i Serbia. Både media, fagmilitære, forskere og politikere kommenterer i dag de dilemmaer som knytter seg til en slik væpnet aksjon mot en suveren stat. Alle er opptatt av det folkerettslige grunnlaget: Hva gir oss – dvs. NATO – en anledning og en begrunnelse for å gripe inn, når en i dette tilfellet ikke har det sedvanlige, folkerettslige mandatet gjennom en direkte beslutning i FNs sikkerhetsråd? Statsministeren kommenterte dette i sin pressekonferanse i går, som summerte opp synspunktene på en god måte, og som jeg tror har bred forståelse og aksept. Jeg tror det er viktig å understreke at det til tross for et konkret sikkerhetsvedtak, er gjort viktige beslutninger i Sikkerhetsrådet som gir uttrykk for klare holdninger og synspunkter på forholdene i Kosovo og på den trusselen som den spente situasjonen der innebærer i forhold til fred og sikkerhet, ikke bare på Balkan, men i hele regionen. Blant annet gjelder dette sikkerhetsresolusjon 1199. Milosevic har også brutt tidligere avtaler inngått med den amerikanske sjefsforhandler Holbrooke, og det foreligger klare dokumentasjoner på og rapporter om alvorlige overgrep mot sivilbefolkningen og om manglende etterlevelse av Sikkerhetsrådets pålegg. NATOs aksjon kommer altså som en konsekvens av klare brudd på løfter og avtaler som Milosevic har forpliktet seg på, og etter at alle forsøk på en fredelig løsning er blitt uttømt. Det har vært mange slike forsøksrunder, og det er derfor beklagelig at en har måttet gå til dette skritt. Men i denne situasjonen er det selvfølgelig en styrke at NATO står samlet, og at Stortinget synes å stå nærmest samlet om det som her er Regjeringens linje når det gjelder nødvendigheten av og grunnlaget for den aksjonen som nå gjennomføres. Dette har ikke vært enkle beslutninger å ta, og jeg synes det er grunn til å rose både statsminister, utenriksminister og forsvarsminister for den måten de har taklet denne vanskelige situasjonen på. I likhet med mange andre er jeg overbevist om at alternativet ved ikke å handle hadde vært mye verre. Etter mitt syn kan vi ikke unndra oss ansvar når krig truer midt i hjertet av Europa, med klare trekk av etnisk rensing, mulighet for store flyktningstrømmer og betydelig politisk ustabilitet som et mulig resultat. En væpnet aksjon er problematisk og beklagelig. Men alternativet – faren for en alvorlig humanitær katastrofe – er verre. Derfor måtte det handles. Og president Milosevic må ta på seg det hele og fulle ansvaret for det som nå skjer. Han fikk mange muligheter til å komme til en fredelig forståelse med NATO og med de ulike fredsmeglere som jevnlig har besøkt Beograd den senere tid. Men det har altså vist seg at Milosevic aldri har hatt en reell fredsvilje, men drevet en ren utsettelsestaktikk for å vinne tid for å styrke egen stilling og til å gjøre sine forberedelser. Dette måtte det settes en stopper for. Det har også stått om NATOs troverdighet, det har også stått om å beskytte sivilbefolkningen mot nye, grove overgrep og etnisk forfølgelse. Det handler selvfølgelig også om å svekke president Milosevics evne og muligheter til å gjennomføre sine forsetter og overgrep. Håpet er selvfølgelig at denne aksjonen skal overbevise presidenten om at han ikke kan klare å trosse sin vilje og sine forsetter igjennom, og at den eneste farbare vei og løsning ligger i et forhandlingsopplegg, slik det ble framlagt i Rambouillet og senere akseptert av kosovoalbanerne. Det er viktig å huske på bakgrunnen for opprettelsen av NATO når vi betrakter dagens internasjonale politiske bilde. Statsministeren siterte den tidligere utenriksministeren Halvard Lange i sin redegjørelse. Han oppsummerte motivene som «et brennende ønske om» ... «å spare verden for de redslene» ... «en ny krig vil føre til, ikke bare over vårt land, men over hele verden». Den største utfordringen alliansen står overfor i dag, er å oppjustere virkemidlene og strategien til en ny sikkerhetspolitisk virkelighet. Det betyr at NATO i økende grad vil kunne konsentrere sine ressurser om demokratiutvikling, om menneskerettigheter og om styrking av rettsstaten i hele NATOs virkeområde. For Europa var opprettelsen av NATO viktig for det nye Europa som vokste fram etter krigen. Ved å sikre freden på den måten som NATO har gjort, har alliansen bidratt til at de politiske kreftene kunne konsentreres om verdiskapingen og sosial og materiell velferd. De synlige resultatene er åpenbare. Men krigstrusselen har ligget der hele tiden. Situasjonen på Balkan – særlig i Rest-Jugoslavia – viser klart hvordan kriser som oppstår på bakgrunn av nasjonalisme og historiske motsetninger, etnisk og religiøst baserte konflikter, skaper store sikkerhetspolitiske utfordringer, som også har ringvirkninger i vårt nærområde. Dette betyr at vi stadig oftere vil bli stilt overfor et moralsk og politisk ansvar når liv og menneskeverd og menneskerettigheter trues eller angripes. Dette fører oss også opp i både politiske og moralske dilemmaer som vi er nødt til å løse. Jeg tror at det med utgangspunkt i dagens politiske trusselbilde er nødvendig å gjennomgå disse dilemmaene for i sterkere grad å kunne ha et avklart svar på hvordan vi forholder oss til disse problemstillingene. Norge har alltid vært et sterkt og lojalt NATO-land. Det henger klart sammen med våre egne nasjonale interesser å sikre oss allierte i forsvaret for et lite land med lang kystlinje med en viktig strategisk beliggenhet i Europa. Nå flyttes det sikkerhetspolitiske fokuset, og NATOs strategiske konsept endres, med nye oppgaver knyttet til krisehåndtering, fredsoperasjoner og utstrakt kontaktvirksomhet gjennom forskjellige former for samarbeid. Innlemmelse av tre nye medlemsland er et synlig uttrykk for denne nye æra i NATO, som vil bidra til å forsterke alliansen og bygge opp under NATOs berettigelse. At NATOs 50-årsjubileum er sammenfallende med at vi står overfor inngangen til et nytt årtusen, markerer samtidig at nye utfordringer og oppgaver krever nye ideer og virkemidler. Den kalde krigen medførte at omstillingen begynte, og det vi har sett så langt, har vist seg å være bemerkelsesverdig effektivt og vellykket. Dette til tross, de tradisjonelle funksjoner med et kollektivt forsvar og transatlantisk samarbeid danner fortsatt basisen for å kunne møte disse nye oppgavene. Dagens sikkerhetsbilde er preget av krisehåndtering. Det setter NATO på en ekstra hard prøve. Men langsiktig er det imidlertid NATOs nettverksbygging gjennom ulike samarbeidsformer som vil ha størst betydning for stabilitet og sikkerhet innen alliansens område. Derfor er jeg uenig med representanten Gundersen når han etter min mening underkjenner betydningen av forholdet til Russland, som jeg mener står meget sentralt i forhold til å skape stabilitet i vårt eget område. Derfor er det bekymringsfullt at Russland truer med brudd i arbeidet i det særskilte samarbeidsorgan mellom NATO og Russland. Derfor er det viktig at det settes krefter inn på å reetablere dette samarbeidet, som har så stor betydning for vår egen sikkerhetspolitiske situasjon.