Geir Jørgen Bekkevold (Kristelig Folkeparti), 2011-06-16:
Kristelig Folkeparti legger til grunn at politiske beslutninger skal tas på lavest mulig hensiktsmessig nivå. Dette forutsetter at maktfordeling og finansiering er slik at både kommuner og fylkeskommuner har virkemidler til å ivareta sine oppgaver. Kommunene er den viktigste leverandøren av velferdstjenester. Dette krever en forutsigbar og god kommuneøkonomi. Det må være samsvar mellom kommunens pålagte oppgaver og kommunens økonomi. Statlige reformer og pålegg må derfor følges opp med tilstrekkelige frie midler, men disse hensynene er dessverre ikke tilstrekkelig ivaretatt i regjeringens opplegg for kommunene i 2012. Kristelig Folkeparti mener det ikke er riktig, som det antydes av regjeringen i kommuneproposisjonen, at opplegget for kommuneøkonomien i 2012 vil gi mulighet for forbedret tjenestetilbud og fortsatt vekst utover det som demografiutviklingen, økte renter, pensjonskostnader og økte lønninger krever. Realiteten er vel den at det for mange kommuner blir et status quo, og kanskje også noen kommuner dessverre er nødt til å kutte i viktige tjenestetilbud som pleie og omsorg, skole og barnevern. Kristelig Folkeparti mener at kommuneopplegget må styrkes med 1 mrd. kr i frie midler utover regjeringens forslag dersom det skal være rom for større økonomisk handlefrihet. Behov for økt kvalitet i helsetilbudet, skoler og eldreomsorg, brukerstyrt personlig assistanse, ressurskrevende tjenester og opprustning av barnevernet viser at kommunene sårt trenger større handlingsrom. Kristelig Folkeparti har lenge kjempet for å få til en opptrappingsplan for det kommunale barnevernet. Kristelig Folkeparti har bl.a. foreslått en opptrappingsplan for å nå full barnevernsdekning innen 2017. Kommunene rapporterer om store uløste utfordringer i det kommunale barnevernet. Jeg er glad for at statsråd Lysbakken har gitt uttrykk for at barn og unge ikke skal vente på å få hjelp hvis de trenger det, men jeg vil samtidig peke på de fortsatt store udekte behovene som kommunenes søknader og kommunenes rapporteringer viser. Dette handler om å gi de mest sårbare barna best mulig omsorg. Så også noen tanker rundt Samhandlingsreformen. Samhandlingsreformen er en svært viktig reform og kan betegnes som en omveltning av helsetilbudet i Norge. Den aller største endringen går på hvordan helsetilbudet skal organiseres, da mer ansvar og flere oppgaver flyttes fra de regionale helseforetakene og ned til kommunene. Jeg er enig i prinsippet i Samhandlingsreformen om at større deler av pasientforløpet skal overføres fra spesialisthelsetjenesten til den kommunale helse- og omsorgstjenesten, men det er en rekke spørsmål som fremdeles står ubesvart. For å løse de nye oppgavene i Samhandlingsreformen må kommunene bygge opp både fasiliteter og ikke minst kompetanse. Dette vil medføre store utgifter. Allerede i dag må mange kommuner la økonomiske hensyn veie tyngre enn kvalitet og faglig standard på tjenester på grunn av presset i kommuneøkonomien. Det vil også være betimelig å spørre: Hvor mange kommuner er egentlig helt klare når reformen nå trer i kraft om under et halvt år? Og hva skjer med de kommunene som henger etter? Det er viktig nok en gang å påpeke at dette er en reform som innebærer store endringer i alle kommuner i hele Norge – i hele landet. Det er endringer for små kommuner, og det er endringer for store kommuner. Derfor har det vært Kristelig Folkepartis syn i denne saken at en slik reform må implementeres i et tempo som passer. Mange kommuner føler at dette er noe som blir dratt nedover hodet på dem, og det tjener verken kommunene eller pasientene, eller reformen som sådan. Til slutt tar jeg opp de forslag som Kristelig Folkeparti er med på å fremme i denne innstillingen.