Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-04-03:
Riksrevisjonens og kontroll- og konstitusjonskomiteens oppgave er å være etterpåklok. Vi skal plassere ansvar for hvordan Stortingets vedtak er fulgt opp, og aller viktigst er det selvfølgelig at vi skal legge grunnlag for å lære av de beslutningene som er gjort, så vi kan gjøre bedre beslutninger i framtida. Derfor vil jeg først si litt om hvordan jeg har oppfattet denne saken, etter den gjennomgangen som kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjort, og så vil jeg si noe om hvilke konsekvenser jeg mener dette bør få for veien videre. Vi har flere ganger hørt sitater fra nyttårstalen til statsminister Jens Stoltenberg i 2007, men det er altså viktig å minne seg selv om at det han sa var at «vi har bestemt at gasskraftverket på Mongstad skal ha rensing av klimagassen CO2.» Til media forleden ga Arbeiderpartiets representant Martin Kolberg uttrykk for at Stoltenbergs formulering ikke var et løfte, men en visjon. Mellom disse to utsagnene ligger altså livsløpet til et prosjekt som Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité – basert på Riksrevisjonens rapport og omfattende høringer – har forsøkt å forstå, og det har ikke vært så lett. Stoltenbergs og Kolbergs utsagn er derfor viktige, for de gjelder kjernen i saken: Hva var egentlig hensikten med Mongstad-prosjektet? Utgangspunktet var i hvert fall klart. Det ene var at også i 2007 visste alle som ville vite, at det hastet med å få ned verdens klimagassutslipp, og vi visste at uten endret politikk også i Norge, ville vi ikke få til det. Vi visste dessuten at Statoil ville ha et kraftvarmeverk på Mongstad, og vi visste at mange i Arbeiderpartiet og i andre partier på Stortinget ville at Statoil skulle få det kraftverket. Gasskraftdebatten hadde allerede lenge vært hard, og kompromisset som ble servert, var opplagt: Gasskraftverket skulle bygges, men klimagassutslippene skulle fjernes. Det var selvsagt også slik Stoltenbergs nyttårstale ble forstått av hele Norge. Frykt ikke, sa statsministeren, vi kan både fortsette med oljevirksomheten vår og fjerne de klimaødeleggende utslippene. Å fortelle folk at utslippene skulle fjernes, var selvsagt hele vitsen. Veldig mange visste godt hva begrepet «månelanding» henspilte på. President Kennedys løfte om å plassere en amerikaner på månen var et løfte om å gjøre noe ingen hadde gjort før, som man ikke visste hva kostet, og som man ikke visste hva slags problemer ville medføre, men som man hadde tenkt å gjennomføre likevel, og som man gjennomførte. Månelandingstalen var altså i seg selv virkelig god klimapolitikk fra den rød-grønne regjeringen. Dette var akkurat det som mange håpet på: Endelig viste regjeringen vilje til virkelig å levere noe mer enn administrative knirk om at klimatiltak er dyre og ulønnsomme. Endelig skulle vi bruke Norges store teknologiske kompetanse, store økonomiske ressurser og store klimapolitiske ambisjoner til å lage en stor løsning. Det skapte optimisme, på grunn av resultatet vi skulle få, og minst like mye på grunn av den politiske besluttsomheten og viljen til forpliktelse som endelig var kommet inn i klimapolitikken. Nyttårstalen til Jens Stoltenberg ville jo ikke blitt helt den samme hvis han hadde sagt: Folkens, nå skal vi bygge et digert nytt gasskraftverk, og så skal vi se om vi får renset litt utslipp også, men det er bare en slags visjon, altså. Dessuten fulgte det med et viktig og ganske konsistent industrielt resonnement: Norge er en stor gassleverandør. Gassen er viktig for oss, og den er viktig for kjøperne. Den skal til og med redde Europa fra det klimafiendtlige kullet, og i denne sammenhengen ser vi bort fra at Norge også selger kull til det samme Europa som vi skal redde fra kull. Dessuten hadde Norge et av verdens store gasselskaper, Statoil, med imponerende teknologisk kompetanse – ikke minst for lagring av CO2. Gjennom Mongstad-prosjektet ville Norge og Statoil utvikle et klimapolitisk og industrielt columbi egg – en karbonfangstteknologi som skulle gjøre det mulig for Norge å fortsette som storeksportør av gass, samtidig som vi utviklet og eksporterte teknologien som gjør gass 100 pst. klimavennlig, og som i neste omgang kan bidra til den virkelig store jobben: å fange utslipp fra verdens kullkraftverk. Dette var en sterk og kjærkommen argumentasjon for de mange som liker oljevirksomheten, men som av og til synes det er litt vanskelig at Norge både snakker høyt om klimapolitikk og satser hardt på mest mulig oljevirksomhet, som produserer klimagassutslipp. Den politiske effekten var også god. Det oppsto en bred konsensus i Norge om at vi nå var på vei mot en løsning, og at det gjennom djerv politisk satsing og samarbeid mellom politikk og oljesektor ville bli en løsning. Nå kunne ingen lenger betvile at den norske oljesektoren næret en like oppriktig bekymring for klimaproblemene og var minst like opptatt av å finne løsninger som noen andre. Samlet sett signaliserte altså Mongstad-prosjektet en djerv politisk satsingsvilje og en forpliktelse fra den rød-grønne regjeringen som jeg uten videre tar av meg hatten for. Jeg tar selvfølgelig også av meg hatten for SV, som har mye av æren for å ha presset dette igjennom. Det er den typen politikk vi trenger. Vi trenger de store og modige politiske prosjektene. Det er en ærlig sak å gå på en smell, at ting blir dyrt, at teknologi ikke fungerer som forutsett, og at ting tar tid. Men nettopp derfor er Miljøpartiet De Grønne sterkt kritiske til det Riksrevisjonens gjennomgang og kontroll- og konstitusjonskomiteens høringer har vist, nemlig at på helt essensielle punkter var den djerve viljen, som ville varslet til gjennomføring, ikke tydelig nok til stede. Mongstad-prosjektet var både politisk og teknologisk Norges suverent største klimaprosjekt. Den tekniske prosjektplanleggingen, organiseringen og gjennomføringen, som Riksrevisjonen har gjennomgått, må ses i lys av hva Mongstad-prosjektet skulle være. I denne debatten har vi allerede brukt mye tid på mange forhold som er knyttet til informasjon, rapportering, kostnadsberegninger og beslutninger, og jeg vil derfor konsentrere meg om tre ting: utslippstillatelsen, den samlede kommunikasjonen om prosjektet og beslutningen om å avvikle prosjektet. Det viktigste punktet er utslippstillatelsen. Det som den gangen het Statens forurensingstilsyn, anbefalte at utslippstillatelsen etter forurensingsloven skulle pålegge full rensing fra dag én. Den anbefalingen var basert på Statoils prosjektsøknad. SFT er i denne sammenheng ingen hvem som helst. Å vurdere utslippstillatelser har vært jobben deres i 30 år. Med håndfast og profesjonell bruk av forurensingsloven har de kuttet forurensing fra norsk industri med 90 pst. Tidligere SFT-sjef, nåværende sjef i Miljødirektoratet, Ellen Hambro, sto i komiteens høringer glassklart fast på SFTs anbefaling fra den gangen: Utslippstillatelsen burde krevd full rensing av to grunner: For det første fordi Norge ikke skulle ha nye store utslippskilder. SFT tok altså klimapolitikken og månelandingsløftet på alvor. For det andre fordi SFT så en fare for at CO2-fangst ikke ville bli gjennomført i praksis uten et klart pålegg fra dag én. SFT vet godt hvordan sånt fungerer, og de kjenner Statoil og oljesektoren godt. Utslippstillatelsen etter forurensingsloven var uten sammenlikning det sterkeste virkemiddelet regjeringen hadde til rådighet for å sikre at Mongstad-rensing ble gjennomført. Forurensingslovens formål er å hindre forurensing, og den brukes rutinemessig på alle slags felt i Norge til å stanse, kutte og regulere forurensing. Det er derfor interessant at representanten Kolberg på spørsmål tidligere i dag mente at bruken av forurensingsloven lå i utkanten av denne saken. Men regjeringen besluttet altså ikke å bruke dette virkemiddelet og ikke å pålegge CO2-fangst. Utslippstillatelsen nøyde seg med først å kreve kutt av 100 000 tonn per år, dvs. noe mer enn 5 pst. av de opprinnelig forventede utslippene, og i 2011 ble dette også strøket, som vi vet. Hvorfor regjeringen ikke brukte forurensingsloven til det den er lagd til, er blant de gjenstående mysteriene i denne Mongstad-saken. Vi fikk aldri noen ordentlige forklaringer i høringen. Det ble henvist til vanskelige forhandlinger med Statoil, men det kan i så fall bare tolkes som at Statoil i realiteten ble innvilget reservasjonsrett i klimapolitikken. Der og da, allerede før selve prosjektet startet opp, slapp regjeringen Statoil av kroken og den politiske katta ut av sekken. Sånn sett har representanten Kolberg rett: Det vi andre trodde var et løfte fra regjeringen om å kutte 1–2 millioner tonn utslipp, var ikke ment sånn. Det var en visjon. Det er derfor mye som taler for at Mongstad-prosjektets historie allerede fra starten var en historie om et varslet havari. Det neste punktet handler om måten Stortinget og samfunnet ble informert om prosjektets utvikling på. Andre partier har brukt mye tid på dette i denne debatten, og det er kanskje riktig at regjeringen teknisk sett overholdt sin informasjonsplikt overfor Stortinget. Det regjeringen derimot helt åpenbart ikke gjorde, var å informere på en måte som gjorde det mulig for opinionen å følge med i de viktigste delene av beslutningen av norgeshistoriens viktigste klimaprosjekt. Nettopp fordi prosjektets politiske profil var så høy, var det rimelig å forvente at regjeringen strakk seg langt for å gi god informasjon. Det fikk vi ikke, og jeg vil trekke fram bare ett eksempel: I Statoils masterplan fra 2009 opereres det med en samlet pris på fangst av CO2 fra gasskraftverket og crackeren på 25 mrd. kr. Lagring av CO2 var ikke inkludert i det estimatet. I revidert statsbudsjett for 2010 og igjen i Meld. St. 9 for 2010–2011 om fullskala CO2-håndtering sa ikke regjeringen Stoltenberg noe om at crackeren var tatt ut, men man begynte å referere ikke lenger til Mongstad, men til kraftvarmeverket på Mongstad. Så kan man selvsagt si at da burde folk skjønne hva dette dreide seg om, at det betydde at crackeren var tatt ut, men realiteten var altså at regjeringen ikke – i klart språk – redegjorde for hva de regnet med å få for 20–25 mrd. kr. Kostnadene, og hva det innebar, har altså fortsatt å skape så stor forvirring at det varte langt inn i komiteens arbeid med denne saken. Det siste punktet jeg vil peke på, er altså prosjektavslutningen. I løpet av høringen fikk vi ingen begripelig forklaring på hvorfor prosjektet ble skrinlagt. Både daværende statsminister Jens Stoltenberg og daværende miljøvernminister Bård Vegar Solhjell henviste til at kostnadene ville gjøre prosjektet til en demonstrasjon av at karbonfangst og -lagring er håpløst dyrt og praktisk ugjennomførbart. Det var altså bare det at prislappen på 25 mrd. kr hadde vært kjent – i forskjellige versjoner riktignok – i mange år, og den hadde ligget til grunn for en rekke beslutninger om videreføring. Beslutningen høsten 2013 om å stanse prosjektet har derfor etterlatt en slags tåke av spekulasjoner og tre triste, men reelle spørsmål: Når ga regjeringen egentlig opp å rense Mongstad? Når besluttet man egentlig å skrinlegge prosjektet? Hvorfor ble det ikke informert om dette tidligere? Dette er ikke mistenkeliggjøring. Dette er ikke noe spørsmål om folks intensjoner. Det er bare en konstatering av at vi etter hele denne svære høringen ikke skjønner hvorfor denne beslutningen ble fattet og på hvilket grunnlag. Miljøpartiet De Grønne har hele veien vært skeptisk til CO2-fangstprosjektet på Mongstad. Vi har hele tiden ment at Norge heller må ta fatt i det grunnleggende problemet, nemlig selve oljeproduksjonen og den norske oljeavhengigheten. Vi vil starte jobben nå, som vi alle vet vi må starte, nemlig en planmessig oppbygging av en stor samfunnssatsing på å utvikle neste generasjons bærekraftige norske velferdssamfunn og parallelt med dette en systematisk nedtrapping av norsk oljevirksomhet. Derfor mener vi at det er feil at en «end–of–pipe»-løsning som karbonfangst og -lagring skal bli den store norske klimaløsningen. Dessuten fryktet vi at CCS-prosjektet på Mongstad først og fremst ville fungere som en lynavleder for klimakritikk mot en oljeindustri som imens kunne fortsette på uendret kurs. Som mange andre påpekte vi at løsningen med ettermontering av et CCS-anlegg på Mongstad-kraftverket var en ekstra dyr og dårlig løsning som gjorde det enda tydeligere at omsorgen for Statoils kraftønsker var større enn omsorgen for klimaet. Dette har vi dessverre fått fullstendig rett i. Mongstad-prosjektet har kostet norsk klimainnsats åtte år med stillstand. Hvert eneste CO2-molekyl fra Mongstad havner nå i atmosfæren – ikke i verdensrommet, Tetzschner, det hadde vært fint om det havnet der – og er der med på å bygge opp de enorme problemene som våre etterkommere vil arve. Mongstad-prosjektet er dessverre blitt et monument over en norsk klimapolitikk der flertallet ikke vil forplikte seg til det viktige, nemlig å kutte utslipp. Vi vil kjøpe utslippskutt. Vi vil forske på utslippskutt, men vi vil altså ikke gjøre det hvis det ikke er lett og billig, og det er det ikke. Ble CO2-rensing på Mongstad for dyrt? 25 mrd. kr er masse penger, men det er sånne summer som Telenor investerer og taper på mobiltelefoni i India. Norge har disse pengene – i rikelig monn. Statoil har dem selv. De brukte 100 mrd. kr på å kjøpe tjæresand i Canada. I de åtte årene Mongstad-prosjektet pågikk, ble det i Norge investert minst 1 113 mrd. kr i ytterligere petroleumsvirksomhet og altså ytterligere ødeleggelse av framtidas klima. Men 25 mrd. kr var altså for mye for å fullføre det som liksom skulle være Norges grandiose og strategiske klimaprosjekt. Det er dessverre patetisk, og det gir illevarslende signaler for videre vilje til å bruke penger på klimatiltak. Men et prosjekt som dette har selvfølgelig likevel mye verdi, først og fremst ved at vi kan lære av det. For det første: Store, modige, ambisiøse klimaprosjekter i Norge er nødvendig. Den rød-grønne regjeringen viste at det var mulig å lansere det, men vi må altså lære at vi må forplikte oss til å gjennomføre. Da er den mest grunnleggende forutsetningen, som også framgår av Riksrevisjonens gjennomgang, at vi faktisk må bruke de virkemidlene vi har for å sikre gjennomføring. Et eksempel er forurensingsloven. Det finnes mange andre. For det andre: Vi er nødt til å forplikte oss til en helhetlig klimapolitikk. Vi må enten få oss en klimalov, eller en tilsvarende mekanisme som faktisk forplikter regjeringen til å levere de utslippskuttene Stortinget har vedtatt. Hvis vi hadde hatt det, ville Mongstad satt oss i en helt annen situasjon enn vi er i nå, for samtidig med at Mongstad-prosjektet ble avviklet, ville regjeringen ha måttet svare på hvor den da ville kutte de 1–2 millioner tonn utslipp som ikke ble kuttet på Mongstad. Skulle de tas på Snøhvit? Skulle de tas i biltrafikken? Skulle de tas på sokkelen? I dag sitter regjeringen med en dypt pinlig liste fra Miljødirektoratet over klimatiltak som ikke er gjennomført, og som summerer seg opp til 8 millioner tonn innen 2020. Mongstad er altså bare ett av dem. Verken den forrige eller den nåværende regjeringen har noen som helst klar plan for å løse dette problemet. Lærdommen fra Mongstad må altså være at fra nå av må norsk klimapolitikk generelt og bruk av karbonfangst og -lagring spesielt handle om én ting, nemlig å kutte fysiske klimagassutslipp i Norge. Høringen gjorde det klart at operativ teknologi for karbonfangst og -lagring nå finnes. Toget er gått for langsomme teknologiutviklingsprosjekter uten forpliktende CO2-gevinst. Miljøpartiet De Grønne mener fortsatt at karbonfangst og -lagring ikke er noen hovedløsning, men vi må nå bruke det for å kutte store utslipp i Norge. Regjeringen bør derfor omgående utlyse kommersielle anbud for CO2-fangst og lagring med eksisterende teknologi på Norges store utslippskilder som Mongstad, Snøhvit, Brevik osv., og med klare krav om rask gjennomføring. Dette er den eneste måten stortingsflertallet kan unngå et enda mer pinlig havari enn Mongstad på, nemlig et havari for klimaforlikets meget beskjedne kuttmål. Mongstad-prosjektet må derfor markere avslutningen på en epoke der Norge nøyde seg med visjoner om en verdensledende klimapolitikk. Nå er det på tide å levere i praksis.