Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2010-02-11:
Det var mange viktige spørsmål. Om jeg ikke kommer inn på alle i dette innlegget, skal vi få tatt dem i løpet av debatten. Med sin interpellasjon gir representanten Høybråten oss anledning til å følge opp en viktig debatt som bl.a. ble reist av Jon Lilletun – og jeg husker den godt – i 2006, en debatt som retter fokus mot vår bekymring for det store antallet mennesker som utsettes for overgrep og forfølgelse på grunn av sin tro, og en generell anledning til å vurdere status for trosfriheten internasjonalt. Debatten i 2006 viste, som representanten Lilletun oppsummerte den gang, at det er et sterkt samlet politisk Norge som vil slåss for grunnleggende menneskerettigheter som religionsfrihet, trosfrihet og forsamlingsfrihet. For trosfrihet er nettopp det: en grunnleggende menneskerettighet. Vi skal også ta med, slik representanten Høybråten gjorde, at det går en direkte linje fra trosfrihet til ytringsfrihet. Uttrykk for tro er jo i så mangt snakk om en ytring. Regjeringens arbeid for å styrke religions- og livssynsfriheten er en del av vår samlede innsats for menneskerettighetene, som vår fokusering på ytringsfriheten og vårt arbeid internasjonalt for å støtte dem som fratas disse rettighetene, og som krenkes fordi de har en tro, og fordi de ytrer seg om den. Jeg vil innledningsvis gjenta noe av det jeg vektla i debatten for fire år siden, nemlig at det å fremme respekt for universelle menneskerettigheter er en prioritert og integrert del av utenrikspolitikken. Det er et langsiktig og overordnet mål å sikre allmenn respekt for universelle menneskerettigheter og grunnleggende friheter for alle uten hensyn til etnisitet, kjønn, språk, religion eller annen status. Bare land som respekterer grunnleggende menneskerettigheter, kan over tid medvirke til å danne en stabil internasjonal rettsorden. I dette bildet hører religionsfriheten hjemme. Representanten Høybråten etterspør i sin interpellasjon status for trosfrihet internasjonalt, hvilke virkemidler som har vist seg egnet til å fremme trosfrihet, i hvilken grad Norge bilateralt og gjennom internasjonale organisasjoner prioriterer trosfrihet, og endelig hvilke tiltak som bør gjennomføres for å styrke Norges og relevante internasjonale organisasjoners arbeid for denne menneskerettigheten. Det er ikke enkelt å gi et kortfattet svar på status for trosfrihet internasjonalt. Det er vist til tall som antyder at 70 pst. av jordens befolkning ikke kan leve fullt ut med denne viktige menneskerettigheten. Interpellanten har vist til eksempler på krenkelser, ofte grove, mot folk som praktiserer sin tro. Det er dramatiske og uakseptable illustrasjoner på hvor utsatte mennesker kan være når de praktiserer en åpenbar menneskerett. Dessverre finnes det flere eksempler, og så lenge slike finnes, er jo status langt fra tilfredsstillende. På generelt grunnlag vil jeg peke på et annet urovekkende trekk, nemlig at i autoritære styresett inngår gjerne trangen til å kontrollere menneskers tanker og ytringer. Og fordi – som vi har sett – det går en direkte linje fra ytringsfrihet til religionsfrihet, ser vi at slike styresett slår ned på religionsytringer fordi de anser dem som politisk truende for landets stabilitet, for den politiske orden, ja for den kontroll de styrende vil ha. En slik autoritær holdning, som vil sette grenser for innbyggernes politiske ytringer, rammer også menneskers praktisering av tro, ikke fordi troen nødvendigvis er politisk regimekritisk, men fordi troen fremstår som alternativ til den orden som de herskende vil knesette. Vi har sett eksempler på slik innstramning på nær sagt alle kontinenter, der religionsfrihet innskrenkes, og der troende forfølges fordi de praktiserer sin tro og ytrer seg fritt. Vi er i dag vitner til økende motsetninger, ikke minst retorisk, mellom land og folkegrupper på bakgrunn av religion. Dette skaper en krevende atmosfære for å fremme religions- og trosfrihet. Nær sagt uavhengig av hvilket politisk tema som drøftes, møter vi denne utfordringen i vårt internasjonale engasjement. Arbeidet mot rasisme er et eksempel på dette. Under Durban II-konferansen om en FN-resolusjon mot rasisme valgte regjeringen å engasjere seg aktivt for å sikre at fokus ble holdt nettopp der, på rasisme. Det var kontinuerlige forsøk fra ulike aktører på å vri debatten over til motsetninger mellom religioner. Norge bidro til å bygge broer i forhandlingene bl.a. ved å skape allianser på tvers av tradisjonelle skiller. Jeg mener vi på denne måten gjorde både religionsfriheten og kampen mot rasisme en tjeneste. Helt sentralt sto spørsmålet om beskyttelse av religioner versus beskyttelse av individer, og ved å bli i de forhandlingene fikk vi gjennomslag for et dokument som klart slår fast at det er individers rett til frihet, inkludert religions- og trosfrihet, som skal beskyttes. Representanten Høybråten nevner spesielt drapene på kristne i den indiske delstaten Orissa, og situasjonen for kristne i Sri Lanka. Vår ambassadør i New Dehli besøkte delstaten Orissa i forrige måned, og hennes rapport var lite oppløftende lesning. Kristne ble gjentatte ganger i 2008 utsatt for grusomme overgrep. Aksjonene startet som hevn etter at en hinduistisk geistlig var blitt myrdet av det man først antok var kristne, noe som så viste seg å være feil. De som sto bak hevnaksjonene, anses å være en del av den ekstreme hindubevegelsen, som ser for seg India med én religion. Dette står for øvrig i motsetning til holdninger hos hinduer flest, som støtter opp om en sekulær stat. Vi følger også menneskerettighetssituasjonen i Sri Lanka tett. Så nevner representanten Høybråten utfordringer i flere muslimske land. I Egypt føler mange koptisk kristne seg motarbeidet av staten, og opplever at kriminelle handlinger som rammer dem, straffes mildt. Egyptiske myndigheter har gjort det svært vanskelig for sine statsborgere å konvertere. Slike saker er blitt godt belyst i norsk presse. I Iran er det i henhold til loven forbudt for muslimer å konvertere, det samme gjelder i Saudi-Arabia, og konvertitter kan straffes med døden. Andre religiøse minoriteter lever også under vanskelige kår. Bahaienes situasjon er velkjent i Norge og er tidligere tatt opp i Stortingets spørretime. La meg samtidig minne om at spørsmålet om trosfrihet også angår oss her hjemme. Som jeg sa i debatten i 2006 – og jeg mener det fortsatt er like viktig – må vi ikke se bort fra de utfordringene vi kan ha på hjemmebane, ja det er faktisk dagsaktuelt at medmennesker, medborgere, opplever at deres tro blir krenket – her hos oss. Det handler om ganske andre forhold enn dem jeg har vært inne på, men de illustrerer at tro, identitet og ytringer om religion er til stede i den norske samfunnsdebatten med en helt annen intensitet enn tidligere. Norge vil bruke tilgjengelige arenaer for å arbeide for religionsfrihet og til å ta opp krenkelser mot mennesker på grunn av tro. Vi har lenge vært aktive i FN, vi forholder oss til en bred dagsorden og legger stor vekt også på utviklingsspørsmål. Dette brede engasjementet var blant årsakene til at Norge fikk flest stemmer i fjorårets valg til FNs menneskerettighetsråd. Medlemskapet i rådet gir oss en god anledning til å løfte opp bredden av de menneskerettighetsutfordringer det internasjonale samfunnet står overfor i dag, herunder religions- og trosfrihet. Jeg vil særlig fremheve rådets viktige oppgave med å gjennomgå situasjonen for menneskerettighetene i samtlige medlemsland, såkalt Universal Periodic Review. Det gir en unik mulighet til å vurdere menneskerettighetssituasjonen i alle FNs medlemsland. Vi forbereder nå gjennomgangen av Iran, og der vil vi spesielt fokusere på bl.a. religions- og trosfrihet. La meg gjenta: Religions- og livssynsfriheten står i nær sammenheng med ytringsfriheten, forsamlingsfriheten og organisasjonsfriheten. Vi ser at det i mange stater er lagt restriksjoner på organisasjonsfrihetene for nettopp å innskrenke religionsutøvelsen. Kina og Vietnam er som nevnt talende eksempler, hvor myndighetene krever at alle religiøse grupper skal registreres og godkjennes. Bilateralt tar Norge hvert år opp en rekke saker knyttet til trosfrihet. I 2009 gjaldt det saker både i Egypt, Iran og Indonesia. I flere sammenhenger har vi gått sammen med likesinnede land, og vi har for vane å slutte oss til de fleste av EUs felleserklæringer om slike spørsmål. I tillegg til vårt arbeid i FN og oppfølging av enkeltsaker, søker vi gjennom menneskerettighetsdialogene med Kina, Vietnam og Indonesia å påvirke rettssystemene i en positiv retning og vise den betydning organisasjoner og nettverk i det sivile samfunn har. Dialog om religions- og trosspørsmål er blitt en viktig del av Norges bilaterale samarbeid med flere land, og dette arbeidet ønsker Regjeringen å fortsette. Videre tar vi høyde for religionenes økte betydning i internasjonale relasjoner, og vi har, som Stortinget tidligere er gjort kjent med, videreutviklet arbeidet med religionenes rolle i utenrikspolitikken. Det er opprettet et forum for religion og utenrikspolitikk med representanter fra flere miljøer her hjemme, der det holdes møter for å drøfte arbeidet på feltet. Stikkord er kunnskap, respekt og dialog. Representanten Høybråten tar opp en rekke spørsmål som jeg kommer inn på utover i debatten, men la meg her si noe om hva vi gjør i Menneskerettighetsrådet for retten til å skifte tro. Religions- og trosfrihet kommer opp i rådet under hovedsesjonen i mars. Norge vil da delta i resolusjonsforhandlingene og særlig vektlegge at religionsfrihet inneholder retten til å skifte religion og retten til ikke å ha en religion. Dette er en holdning vi har frontet også ved tidligere anledninger. Det er reist spørsmål om vi bør utnevne en egen ambassadør for menneskerettigheter. Da kan jeg bekrefte at det har vi gjort. I mai i fjor ble Anne Merchant i Utenriksdepartementet utnevnt til ambassadør for menneskerettigheter. La meg legge til at vi har et betydelig mannskap i utenrikstjenesten som har dette feltet som sitt daglige virke – et 20-talls medarbeidere her i Oslo samt ved FN-delegasjonene. Det hører også med å nevne det omfattende arbeid norske og internasjonale frivillige organisasjoner gjør: Mellomkirkelig råd, Kirkelig fredsplattform, Kirkens Nødhjelp, Islamsk Råd – for å nevne noen. I støtten til arbeidet for interreligiøs dialog brukte vi ca. 10 mill. kr i 2006, 15 mill. kr i år. Totalbudsjettet for støtte til menneskerettighetsprosjekter har økt de siste årene, fra 110 mill. kr i 2007 til 140 mill. kr i inneværende år. Så vil jeg på slutten berømme norske religiøse ledere som spiller viktige roller i freds- og forsoningsarbeid i ulike konflikter rundt om i verden: Trond Bakkevig, Gunnar Stålsett, tidligere statsminister Kjell Magne Bondevik og dialogarbeidet hans og en rekke andre. Det hører også med å berømme interpellanten selv og andre av hans kolleger som jevnlig minner om trosfrihetens betydning og holder fokus på alle dem som utsettes for overgrep og undertrykkelse av sin tro. De behøver og fortjener vår solidaritet og vårt engasjement.