Arne Braut (Senterpartiet), 2003-05-28:
Senterpartiet vil gå imot å oppheve dagens eierskapsregler. Vi mener den såkalte forbudsbaserte lovgivningen med sin 10 pst.-regel har – og ville ha – fungert bedre enn den alternative skjønnsbaserte ordningen som flertallet kommer til å vedta her i dag. Etter vår oppfatning har lovens bestemmelser vært klare i forhold til to kriterier, nemlig hensynet til konkurranse i finansmarkedet og forutsigbarhet. Også i praksis har loven bidratt til å hindre og/eller dempe tendensen til maktkonsentrasjon og monopolisering innenfor finansnæringen. Et illustrerende eksempel her er finansministerens avslag på Fokus Banks søknad om å få kjøpe opp BNbank. Et annet eksempel er DnBs blokkering av Sampos forsøk på å overta Storebrand. Når loven ikke har satt enda tydeligere spor, skyldes dette i første rekke manglende politisk vilje til å følge opp klare vedtak i Stortinget vedrørende bankstrukturen. I 1997 behandlet Stortinget et forslag fra representanten Steensnæs. Flertallet i finanskomiteen sluttet seg til hans og Kristelig Folkepartis forslag om at Regjeringen burde, som det står, «legge til grunn en streng praktisering av eierbegrensningsregelen i lov om finansieringsvirksomhet mv. for å sikre tilfredsstillende banktjenester og en nødvendig konkurranse i det norske finansmarkedet gjennom et nett av nasjonalt, regionalt og lokalt forankrede finansinstitusjoner». Nå har partiet snudd på hælen. Den offisielle motivasjonen for å erstatte den forbudsbaserte lovgivningen med en skjønnsbasert lov er nok hensynet til EØS-avtalen, eller mer presist: skepsis til om Norge ville ha vunnet fram i en sak om 10 pst.-regelen i EFTA-domstolen. Ironisk nok konkluderer en juridisk evaluering med at utfallet i en slik sak må vurderes som åpent. I klartekst: Den nye loven representerer sannsynligvis en unødvendig EU-tilpasning – det får så være. Viktigere er det at den skjønnsbaserte lovgivningen i mindre grad kommer til å motvirke monopoliseringstendenser og svakere konkurransegrad i finansnæringen. Hovedkravet om at potensielle kjøpere skjønnsmessig vurderes i forhold til egnethet kan i praksis innebære en større konsentrasjon i næringen. Et liknende system i Sverige har resultert i at man ikke har hatt noen avslag på oppkjøpssøknader. Som på mange andre områder er Sverige også her et land som vi med fordel kan sammenlikne oss med, og ikke minst trekke lærdom av. Det mest iøynefallende med begrepet «forutsigbarhet» er den nøytralitetsaktige anvendelsen av ordet: Gitt et overordnet hensyn til forutsigbarhet følger det at den ene reformen etter den andre bør implementeres. Spørsmålet er om premisset er gyldig. Mer konkret: Innebærer et skjønnsmessig system økt forutsigbarhet for aktører i finansnæringen? Isolert sett framkaller skjønn andre assosiasjoner enn forutsigbarhet – i motsetning til forbud. Uansett åpner skjønnsmessige vurderinger for mer tvil og tro, til tross for spesifiserte retningslinjer for utøving av skjønn. Senterpartiet mener at det er uklokt å innføre lover hvis håndhevelse i større grad enn før, typisk, vil være avhengig av politisk vilje, og spesielt vilje til å fatte og stå for vedtak som blir oppfattet som upopulære av sterke kapitalinteresser. En parallell kan her trekkes til utskiftningen av konsesjonslovene med den skjønnsbaserte loven om erverv – Stoltenbergs trøstelov, som den i sin tid ble karakterisert som. Den ble som kjent opphevet i 2002, mot stemmene til Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV, uten å ha forhindret ett eneste salg av bedrifter og banker til utlandet. La meg kort oppsummere: Stortinget skal nå oppheve en lov som har fungert godt og i tillegg hatt en bred parlamentarisk støtte. Alternativet er et regelverk som i mindre grad vil være egnet til å innfri målsettinger som et bredt stortingsflertall har ansett som viktige.