trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Erna Solberg (Høyre), 2006-10-05:
De tre parlamentariske lederne for de tre regjeringspartiene har på rekke og rad gått opp og bevist arrogansen overfor Stortingets opposisjon. De har bevist at de ikke ønsker et samarbeid. De har karakterisert politisk innhold som form. De har sittet her og lyttet, det er mulig, men de har ikke hatt ørene åpne. De har ikke lyttet til de politiske meningene andre har, men har valgt å fortsette en tradisjon med å karakterisere opposisjonen istedenfor å gå inn i politisk dialog. Det er min opplevelse, og det tror jeg man skal tenke over når man forsøker å beskytte Regjeringens smule mangel på konduite når det gjelder lekkasjer, på den måten man nettopp har gjort. Jeg kan godt si at jeg er ikke mest redd for flertallsregjeringens maktarroganse overfor Stortinget. Jeg har lenge gitt uttrykk for at jeg er mest redd for flertallsregjeringens arroganse overfor resten av samfunnet. Det er mange saker vi kan gå inn på i den diskusjonen. Én av dem hadde vi i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, hvor en åpenbart lite gjennomtenkt endring ble gjennomført uten at det omtrent ble diskutert i dette samfunnet. Jeg snakker om formuesbeskatningen på livrente, som har store konsekvenser for mennesker som er kommet i en uheldig situasjon i livet og må beskytte seg, og bl.a. da har fått livrente. Det er et eksempel. Jeg må si at holdningen her tyder ikke spesielt på at de invittene man har kommet med om å ha et samarbeid med opposisjonen, er det man lever etter. Vi kan sikkert ta det på kvoten for at man på en sen kveld forsøker å beskytte sin egen regjering på områder. Jeg har hørt innlegg fra alle regjeringspartier som har hatt politisk innhold, som har dreid seg om politiske saker. Jeg har selvfølgelig hørt forskjellige meninger fra fire forskjellige opposisjonspartier. Vi er tross alt fire forskjellige opposisjonspartier. Vi har hørt invitter fra nesten alle partier om å være med på å ta fatt på en av de viktigste utfordringene våre, nemlig det at én av fire i arbeidsfør alder står utenfor arbeidslivet. Det har kommet invitter til at vi på noen av de viktigste områdene kan ha en felles dugnad. Det fortjener ikke den karakteristikken som de tre parlamentariske lederne fra de tre regjeringspartiene nettopp kom med. Det synes jeg faktisk de burde tenke over til neste gang. De skal ha en ydmyk holdning i samarbeid med andre.
Lars Sponheim (Venstre), 2006-10-05:
Så er vi i den situasjonen at vi etter noen timers søvn i natt skal møtes igjen i morgen. Da vil det være den forskjellen at vi har et ganske likt utgangspunkt for debatten. Da har vi en felles plattform, og da har vi alle fått se hva vi skal diskutere, og vi har ikke den skyggeboksingen som kollega Høybråten gav uttrykk for at det har vært så langt. Jeg er enig i at det har vært en veldig underlig trontaledebatt. Etter å ha vært med på mange av dem må jeg si at jeg ikke har vært med på noe liknende. Det er veldig rart å få denne todelingen i salen når det gjelder hvilke informasjoner man har om de debattene som foregår, og det er rart av og til å gå ned på kontoret, slå på Internett og lese hvordan listen over et summert budsjett begynner å bli ganske fullstendig ved hjelp av bekreftede lekkasjer på en dag som denne, hvor folk i denne sal kommer med informasjon. Det er slik at dette springer mer og mer ut i offentligheten før det går til Det norske storting og det folkevalgte parlament, og da er det grunnlag for å bruke ganske store ord. Jeg har sittet i noen regjeringer, og jeg innrømmer at jeg nok har vært med på noen budsjettlekkasjer. Men dette systematiske og – jeg vil si – også formelle lekkasjeregimet vi har sett den siste tiden, gir grunnlag for å stille noen spørsmål fra Stortingets side om vi ikke skal prøve å holde fast på noen viktige prinsipper, nemlig at Stortinget må få lik mulighet til å diskutere forside og bakside av budsjettet, og vi må få dette samtidig med offentligheten. Det er grunnlag for å ha en slik debatt. Mange vil tro at jeg i denne situasjonen vil svinge meg til de veldig store høyder, med store ord. Jeg vil ikke ennå ta i bruk ord som forakt for Stortinget, men det må være lov til å undre seg over om vi er tjent med dette fra Stortingets side – og det burde gjelde alle. Jeg må også gi uttrykk for en refleksjon på tampen av debatten som er knyttet til det som tydelig ble sagt fra statsministerens side før budsjettet framlegges i morgen, nemlig at de 2,5 milliarder kr i inndekning ved kutt i sykelønnsordningen ligger i budsjettet, men at samarbeidet med partene går. Noen av oss har hatt gleden av å snakke med disse partene i løpet av denne dagen også. Da er vi kommet i den underlige situasjonen at når Stortinget i morgen formelt får budsjettet, vil den mest spennende del av budsjettbehandlingen ikke foregå i dette huset, men i det såkalte Stoltenberg-utvalget som skal se på hvordan man skal klare å framskaffe de 2,5 milliardene utenfor dette huset. Det er ikke i samsvar med hva Venstre gjennom historien har oppfattet som det rette forholdet mellom storting og regjering. Og så er vi selvsagt spent på: Hvor er den store x-en i alle disse godbitene som nå er kommet ut, som er helt fundamental for å kunne gi den balanserte budsjettkommentaren? Men vi fortsetter i morgen, og da har vi nye krefter til å gå løs på mange av de samme problemstillingene. Jeg vil helt til slutt, som en stemmeforklaring, gi uttrykk for at Venstre vil støtte forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, og selvsagt vårt eget forslag.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2006-10-05:
Først vil jeg gjerne si til representanten Høybråten at jeg mener det er veldig bra at han legger slik vekt på inkluderende arbeidsliv. Det er et område der vi gjerne vil forsøke å komme fram til felles løsninger. Så er det flere representanter som har tatt opp spørsmålet om lekkasjer, eller saker fra budsjettet som er presentert/omtalt i media. Da tror jeg det er lurt å tenke litt tilbake på hva som har vært situasjonen. Vi har faktisk veldig god dokumentasjon, lange interessante lister, bl.a. fra august i fjor. Da hadde daværende statsminister Kjell Magne Bondevik en presentasjon angående økte fradragsrettigheter for gaver til frivillige organisasjoner, med et beløp og et omfang som langt overskygger det jeg har vært i nærheten av å nevne i mine kommentarer til statsbudsjettet før det er lagt fram. Daværende finansminister Per-Kristian Foss presenterte like godt skatteopplegget, store flotte oppslag om toppskattesatser, skattelettelser og det hele – milliarder av kroner. Jeg kan altså peke på en etter en av tidligere regjeringsmedlemmer i denne sal som på en lang rekke områder og i en lang rekke saker, inklusiv så sentrale temaer som skatteopplegget, har presentert det enten i full offentlighet eller i mer redusert offentlighet, men det har hatt samme funksjon. Derfor må jeg si at når representanter fra de samme partiene står her og har en veldig høy profil, og nærmest på prinsipielt grunnlag mener at det er galt å presentere ting på forhånd, kan ikke jeg begripe at det å snakke om 43 mill. kr til satsing på bomiljøtiltak i Groruddalen skal være noe verre enn lekkasjene om milliarder av kroner i skatteopplegget fra daværende statsminister og finansminister i regjeringen i fjor. Det er punkt 1. Punkt 2 er spørsmålet om hvor mye bedre det er blitt i Norge. Det har blitt bedre. Så kan man diskutere hvilke ord man skal bruke, og jeg har vært blant dem som alltid har understreket at det har vært en styrke og en fordel ved Norge at det ikke er natt og dag, og ikke himmel eller det motsatte, man opplever hvis man skifter regjering. Det avgjørende ved valg i Norge er jo retningen, samfunnsutviklingen, forandringen over tid. Det er som to skip som forlater samme havn: Hvis de har ulik kurs, ender de på svært forskjellige steder, selv om avstanden den første tiden ikke er så stor. Nå er det en annen retning for samfunnsutviklingen, det er fellesskap og en rettferdig fordeling, istedenfor privatisering og skattelette. For de over 200 000 familier som har opplevd billigere barnehager, for alle de arbeidsløse som har opplevd økt ledighetstrygd, for de menneskene som opplever at vi fjerner egenandeler, og for de som opplever at det nå ansettes tusenvis av nye lærere og ansatte i eldreomsorgen, er det faktisk en vesentlig forskjell allerede.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2006-10-05:
Først til statsbudsjettet. Det budsjettet som legges fram i morgen, er selvsagt et saldert budsjett, og jeg tror også jeg understreket det tidligere i debatten. Det vi har invitert partene til, er en dialog, et samarbeid om å finne alternative forslag som gir tilsvarende reduksjon i sykefraværet og i statens kostnader til sykepenger innenfor folketrygdens rammer. Det er grunnlaget, det er det vi arbeider med. Enten kommer vi fram til den type forslag, og da er jo det utmerket, eller så gjør vi det ikke, men da står Regjeringens forslag fast. Jeg håper jo at vi – og jeg vil anstrenge meg til det ytterste for det – kommer fram til omforente løsninger. Jeg vil konsentrere meg om det, og jeg føler at vi har en god dialog med partene når det gjelder det. Så tilbake til dette med at man reagerer på lekkasjer. Det var omfattende lekkasjer i 2005, det var omfattende lekkasjer i 2004, det var omfattende lekkasjer i 2003 og i 2002 og helt sikkert før det også. Jeg vurderte som opposisjonsleder den gangen å reagere, men tenkte i mitt stille sinn at kanskje en gang kommer jeg i regjering, og derfor lot jeg være. Men vi har f.eks. en fin liste her fra 2004 fra den daværende regjering, hvor altså finansministeren presenterer skatteopplegget i august, bistandsministeren presenterer bistandsopplegget på 1,5 milliarder kr, Gabrielsen presenterer 1,5 milliarder kr til psykiatrien, kommuneøkonomien presenteres med 1 milliard kr i frie inntekter, politi og rettsvesen presenteres med 300–400 mill. kr den 29. september, fødselspermisjon for fedre presenteres fra Kristelig Folkeparti med 250 mill. kr, trosopplæring 4. oktober med 50 mill. kr, Skogsholm presenterer flere hundre millioner kroner til samferdsel, barnehager presenteres den 3. oktober, osv. Altså, denne listen er så lang at dere burde slippe å høre den. Den er fra 2004, og det som da ble lekket av den daværende regjeringen. Derfor mener jeg at man ikke prinsipielt kan være for egne lekkasjer, og prinsipielt mot andres. Enten mener man det ene, eller så mener man det andre. Det var det ene. Det siste er bare at denne debatten har jo vist at det ikke er noen linje, ikke noe klart budskap fra opposisjonen. Regjeringen står fast på at vi er i ferd med å forandre Norge i en god og riktig retning. Vi gjennomfører det vi lovet. Opposisjonen har et veldig sprikende budskap.
Hill-Marta Solberg (Arbeiderpartiet), 2006-10-05:
Jeg ber om ordet til en liten kommentar og til en stemmeforklaring på slutten av dagens debatt. Trontaledebatten er jo opposisjonens debatt, så jeg har lyttet i dag. Jeg har lyttet til opposisjonspartienes innlegg, og jeg har anstrengt meg for å finne en linje, en retning, for hva som skulle være det politiske budskapet fra opposisjonspartiene i dag. Jeg må bekjenne ved slutten av dagen at det har vært veldig vanskelig å klare å finne noen retning eller noen linje i det som har vært framført, da med ett unntak, nemlig at opposisjonen naturligvis har brukt debatten til å hamre på Regjeringen. Det er for så vidt greit, det er opposisjonens rolle, men det har ikke vært mulig å spore andre klare politiske budskap. Egentlig må jeg si at denne avslutningen av debatten som noen en gang i tiden kalte «keiserrunden», ikke har så veldig mye keiserlig over seg i dag, for det ender jo opp i en debatt som ikke handler om politiske saker eller politiske retninger, men som faktisk handler om lekkasjer og om hvem som lekket mest hvor og når. Det synes jeg egentlig er med på å sette karakter på den debatten vi har hatt i dag. Helt på slutten tillater jeg meg å trekke tråden tilbake til noe av det som var temaet tidligere på dagen. Da handlet det litt om tenner, og hvis jeg med ett ord skal gi min karakteristikk av hvordan jeg har opplevd opposisjonens rolle i dag, tillater jeg meg å si: tannløs. Stemmeforklaringen er veldig kort og enkel: Jeg anbefaler Arbeiderpartiets gruppe å stemme mot de forslagene som foreligger.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2006-10-05:
Det er med undring eg registrerer ein smule frustrasjon i forhold til innhaldet i debatten i dag. Det må vera lov å minna om at debatten har trontalen som grunnlag, og i trontalen er det faktisk varsla ei rekkje satsingar frå Regjeringa. Så er det òg slik at det som vi frå Senterpartiet ser som gjennomgåande frå opposisjonen, er på den eine sida at dei synest innbyrdes ueinige. Det er ikkje noko overraskande. Men det andre er at det faktisk ser ut til å vera utolmod i forhold til å realisera Soria Moria-erklæringa. Det har ikkje vore noko krav i dag om å stilla opp med ytterlegare skattelette, men det har faktisk vore mange innlegg etter kvarandre frå ulike parti som har gått på både å styrkja kommuneøkonomien, å styrkja samferdsel og å ta betre vare på fellesskapet. Så har statsministeren invitert til ein konstruktiv dialog utover hausten. Det ser vi frå Senterpartiet fram til. Vi trur det kan gjelda mange saker, både det som gjeld kyrkje og stat, og det som ligg litt lenger fram i tid, pensjonsreforma, og det kan vera saker som ligg nærare i tid. Til slutt vil eg berre frå Senterpartiet si side seia at vi ikkje har noko behov for at Framstegspartiet trekkjer ut enkeltsaker i Soria Moria-erklæringa og bringar dei fram til avstemming her. Vi har tillit til at Regjeringa trutt kvar dag arbeider for å realisera Soria Moria-erklæringa i dialog med det fleirtalet som utgjer grunnlaget for Regjeringa, og òg med opposisjonen. For vår del kjem vi difor òg til å stemma imot dei forslaga som er fremja her i dag. Vi synest faktisk ikkje at dei er naudsynte. Det er sjølvsagt nokre av dei vi er ueinige i, medan det er nokre som er tekne frå Soria Moria-erklæringa, ifølgje Siv Jensen. Vi synest likevel ikkje det er naudsynt å ha dei til avstemming her.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Forslaget fra Regjeringen om utvidelse av fedrekvoten med én uke til far innebærer en forlengelse av stønadsperioden ved fødsel med én uke, dvs. en stønadsperiode på 54 uker med 80 pst. dekning og 44 uker med 100 pst. dekning. Ved adopsjon foreslås stønadsperioden til henholdsvis 51 uker og 41 uker. Forslaget medfører ingen andre endringer i reglene for fedrekvoten. Således innebærer ikke forslaget at det blir flere fedre enn i dag som gis rett til fedrekvote. Forslaget om utvidelse av fedrekvoten er en videreføring av en familiepolitikk som har ført til at Norge er et av de landene som gir de beste permisjonsordninger i forbindelse med fødsel. Arbeidet med å inkludere fedre i permisjonsordningen er viktig for at både mor og far skal kunne kombinere omsorg for små barn med yrkesaktivitet, og for at fedre skal ha større muligheter til å delta i den tidlige omsorgsperioden for barn. Utvidelse av fedrenes permisjonsmuligheter med én uke er betydningsfullt, men fremdeles er det langt igjen til en ønsket omsorgsdeling mellom mor og far. Lovendringene som foreslås, er tidligere realitetsbehandlet i forbindelse med budsjettet for 2006 og er således en oppfølging av tidligere behandling i Stortinget. Bak realitetsvedtaket som ble gjort i desember, stod alle partiene med unntak av Fremskrittspartiet. Den brede enigheten kom også til uttrykk i forbindelse med komiteens budsjettinnstilling. Der uttrykte flertallet i komiteen, dvs. alle unntatt Fremskrittspartiet, følgende: «Flertallet er tilfreds med forslaget om å utvide fedrekvoten med en ytterligere uke slik at den utgjør seks uker fra og med 1. juli 2006.(…) Flertallet vil peke på at departementets forslag innebærer at foreldrene beholder en tilsvarende periode som i dag til fordeling ut fra individuelle vurderinger av familiens beste.» (…) Det er godt at vi står så samlet bak en slik utvidelse og bak en slik familiepolitikk som dette forslaget og det vedtaket som vi også skal gjøre i dag, er uttrykk for.
Karin S. Woldseth (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Det er riktig at denne saken har vært realitetsbehandlet tidligere, men som representant for det eneste partiet som stod utenfor, hadde jeg et behov for å komme med en presisering. Fremskrittspartiet har tro på foreldre og deres evne til å vurdere hva som er best for deres barn, og hva som er mest praktisk for den enkelte familie. En utvidelse av fedrekvoten nå blir helt feil for Fremskrittspartiet når vi vet at Norge har en av de beste svangerskaps- og fødselspermisjonsordningene i verden i utgangspunktet. Det må være opp til den enkelte familie å prioritere hvordan man ønsker å ta ut tid for å være sammen med sitt nyfødte barn. For oss er det viktig å jobbe for lik rett til permisjon for begge foreldrene. Vi er ikke av den oppfatning at kvinnen er best egnet til å være hjemme med barnet sitt. Vi er derimot overbevist om at far har de samme egenskapene. I disse tider med likestilling burde det være selvsagt at begge foreldrene gis samme mulighet og de samme rettighetene. Men – og det kan vi ikke si nok ganger – det må være opp til det enkelte foreldrepar å finne løsningene. Svangerskapspermisjonene bør ikke være øremerket kvinnene. Det mener vi er svært uheldig. Derfor fremmer vi forslag om å endre lover og regelverk slik at parene selv kan bestemme hvordan de ønsker å fordele permisjonen. Samtidig mener vi at det er viktig å se nærmere på de totale rammene for kompensasjonen til småbarnsforeldrene. Flere andre partier – klassiske utgiftspartier – ser ikke slike begrensninger. De finner det opportunt å friste småbarnsforeldrene med flere uker betalt permisjon. Fremskrittspartiet mener at dagens ramme for fødselspermisjon er god, og at det ikke er samfunnsøkonomisk dekning for kostnadskrevende reformer i fødselspengeordningene nå. Vi mener at man heller bør komme tilbake til en utvidelse på et senere tidspunkt. I mellomtiden bør det følges nøye med på i hvilken grad uttaket av foreldrepermisjoner blir mer likt fordelt mellom mor og far. Jeg vil med dette ta opp forslaget til Fremskrittspartiet.
Gunn Olsen (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Endringene i proposisjonen som vi nå har til behandling, foreslås for å sikre at norsk lovgivning er i overensstemmelse med de krav som Europarådets biomedisinkonvensjon stiller når det gjelder adgang til å foreta inngrep overfor personer som ikke er i stand til å samtykke. Det framgår av innstillingen at komiteen er svært enig i denne saken. Ved en inkurie har regjeringsfraksjonen gått inn i en merknad som står i innstillingen på side 4, første spalte, nederst. Vi beklager det, men denne merknaden ville ha som konsekvens en innsnevring av dagens praksis. Det var altså ikke vår hensikt, og jeg skal kort begrunne dette. Odelstingsproposisjonens forslag til § 9 nytt annet ledd gir anvisning om hvilke hensyn som vil være relevante for vurderingen av om et svangerskapsavbrudd vil være i den klare interessen til en kvinne uten samtykkekompetanse. Lovforslaget nevner ikke alvorlig sykdom, men viser kun til § 2 tredje ledd bokstav c. Dersom alvorlig sykdom skal «forstås som alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter» bare i forhold til kvinner som ikke har samtykkekompetanse, vil ikke lovforslaget kunne vedtas i den form det nå framstår. Så vurderingen av hva som er i kvinnenes interesse, blir knyttet opp til § 2 for å unngå at det blir foretatt en forskjellsbehandling av kvinner med og uten samtykkekompetanse i større grad enn det som er nødvendig. En forståelse av alvorlig sykdom som «alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter» i forhold til kvinnen uten samtykkekompetanse innebærer at reglene for når disse kvinnene kan få innvilget abort, vil være strengere enn for når kvinner med samtykkekompetanse kan få innvilget abort, noe som igjen kan utgjøre usaklig forskjellsbehandling, og vi legger til grunn at prinsippet i norsk rett er at man ikke skal foreta usaklig forskjellsbehandling.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-06-08:
Høyres utgangspunkt er at spørsmålet om svangerskapsavbrudd reiser vanskelige etiske dilemma. Når offentlige myndigheter samtykker til svangerskapsavbrudd på vegne av mennesker uten samtykkekompetanse, må dette anses som et alvorlig inngrep overfor enkeltmennesker. Det må derfor foreligge tungtveiende hensyn som begrunner et slikt samtykke. Det er vesensforskjell på situasjoner der den gravide selv tar beslutning om svangerskapsavbrudd før tolvte svangerskapsuke, og situasjoner der offentlige myndigheter tar beslutning på vegne av en gravid som ikke har samtykkekompetanse. I henhold til lov om svangerskapsavbrudd § 2 annet ledd bokstav c kan det legges vekt på om det foreligger stor fare for om barnet får «alvorlig sykdom» når fylkesmannen skal vurdere samtykke til svangerskapsavbrudd. Men hva er en alvorlig sykdom? Konkret skal man altså ta stilling til hvilke sykdommer, tilstander og syndromer som gir grunnlag for svangerskapsavbrudd. Dette dreier seg prinsipielt sett om hvilke tilstander vi mener er uforenlige med et godt liv. Dette spørsmålet ble drøftet grundig i sammenheng med vilkårene for preimplantasjonsdiagnostikk i debatten om bioteknologiloven. Da loven ble vedtatt, stod Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti sammen om å sette en klar grense for hvilke tilstander vi skal tillate at det testes for, for å unngå bortvelging. I innstillingen til bioteknologiloven, Innst. O. nr. 16 for 2003-2004 uttalte disse partiene at det er «viktig å trekke en skarp grense for hvilke tilstander som skal kunne undersøkes, for å unngå at metoden brukes til seleksjon av gitte egenskaper som både er forenlig med liv, og som vil kunne behandles». Det kan ikke være grunnlag for å tillate en mer liberal praksis med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne svangerskapsavbrudd, enn med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne sortering av befruktede egg, tvert imot. Dette er bakgrunnen for at Høyre har gått inn for å presisere at «alvorlig sykdom» må forstås som en «alvorlig sykdom uten behandlingsmuligheter». En slik formulering er konsistent med det syn vi har gitt uttrykk for i forbindelde med bioteknologiloven. Kristelig Folkeparti gir i innstillingen til Ot.prp. nr. 63 for 2005-2006, som vi nå behandler, uttrykk for et lignende syn, men har et forslag til enda strammere vilkår. For øvrig er Høyres merknad, som regjeringspartiene nå har gått ut av – hva Venstre gjør, får vi vel høre etter hvert – om hva som må anses som alvorlig sykdom, også relevant for vurderinger av svangerskapsavbrudd etter tolvte uke, både for dem som har, og dem som ikke har samtykkekompetanse. Således kan det ikke sies, slik saksordføreren var inne på, å innebære en forskjellsbehandling av mennesker uten samtykkekompetanse.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-06-08:
Jeg registrerer at det er ulike syn i denne saken. Det er for så vidt ikke noe nytt, det har det vært tidligere også, hvor Senterpartiet og SV har stått sammen med Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti i en del av disse spørsmålene. Men for Høyre henger ting sammen, og vi står fast på det som jeg sa i mitt hovedinnlegg, at det ikke kan være grunn for å tillate en mer liberal praksis med hensyn til hvilke tilstander som skal begrunne svangerskapsavbrudd, enn med hensyn til hvilke tilstander som kan begrunne sortering av befruktede egg – tvert imot. Dette er bakgrunnen for at Høyre, og gledelig nok Venstre, går inn for å presisere at «alvorlig sykdom» må forstås som «alvorlig, arvelig sykdom uten behandlingsmuligheter». Vi mener at en slik formulering er konsistent med hensyn til det synet vi har gitt uttrykk for også i forbindelse med bioteknologiloven. Etter Høyres syn, som vi viser til i vår merknad, må alvorlig sykdom også anses å være relevant for vurderinger av svangerskapsavbrudd etter tolvte uke, både for dem som har og dem som ikke har samtykkekompetanse. Således kan dette etter Høyres syn ikke sies å innebære en forskjellsbehandling av mennesker uten samtykkekompetanse, slik som representanten Skjælaaen framstiller det.
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2006-06-08:
Som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, er det store geografiske variasjoner i bruk av tvang. Det mener vi er urovekkende. Et sentralt spørsmål er knyttet til behovet for større faglig konsensus om tvangsbruk og behandling i psykisk helsevern generelt. Jeg går ut fra at det er enighet om at pasientenes integritetsvern ikke må avhenge av hvilken behandlingskultur man møter, eller hvor i landet man bor. Vi kan heller ikke akseptere at mangel på adekvate behandlingstilbud utløser akutt sykdom som nødvendiggjør tvangsbruk. I lys av dette stiller jeg meg uforstående til at regjeringspartiene og Regjeringen – som jeg antar har et sammenfallende syn – ikke kan støtte merknaden om behovet for å styrke behandlingstilbudet for pasienter med spiseforstyrrelser og sikre faglig konsensus på området. Jeg vil gjerne høre statsrådens begrunnelse for dette. Når vi utvider adgangen til bruk av tvang overfor pasienter med spiseforstyrrelser, bør vi i det minste treffe tiltak som sikrer at tvangsernæring ikke blir en dårlig erstatning for mangel på frivillige behandlingstilbud.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Ethvert menneske har rett til liv og krav på samme rettsvern. Kristelig Folkeparti ser tilslutning til Europarådets biomedisinkonvensjon som et viktig bidrag for å ivareta enkeltmenneskers rettigheter ved medisinsk forskning og behandling. Det gjelder også det ufødte liv. Det er positivt at det skal være definerte hensyn for når fylkesmannen skal kunne innvilge svangerskapsavbrudd for kvinner uten samtykkekompetanse. Selv om det er svært få kvinner dette angår, er prinsippene likevel viktige, og det er viktig for disse kvinnenes rettssikkerhet at det er strenge regler for når noen kan be om svangerskapsavbrudd på deres vegne. Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag om at relevante hensyn i helhetsvurderingen vil være om svangerskap og fødsel kan føre til urimelig belastning for kvinnens fysiske eller psykiske helse, og at det skal legges vekt på om kvinnen ble gravid under forhold nevnt i straffeloven. Det som Kristelig Folkeparti derimot ikke ser som relevante hensyn i en slik situasjon, er om omsorgen for barnet kan bli en belastning for kvinnen. I det norske samfunnet finnes det mindre inngripende måter å ivareta barnets omsorgsbehov på når kvinnen ikke kan bære denne oppgaven selv, enn svangerskapsavbrudd. Et annet relevant hensyn som foreslås fra Regjeringen, er at fylkesmannen i vurderingen skal legge vekt på om det er stor fare for at barnet kan få en alvorlig sykdom som følge av arvelig anlegg, sykdom eller skadelige påvirkninger under svangerskapet. Heller ikke dette kan Kristelig Folkeparti se som relevant. Det er svært vanskelig å sette grenser for hvilke arvelige anlegg og sykdommer som vil innebære stor fare for alvorlig sykdom hos barnet. Alvorlig sykdom hos barnet kan imidlertid oppstå som følge av livsnødvendige medisiner som kvinnen bruker under svangerskapet. Primært ønsker derfor Kristelig Folkeparti at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med forslag til lov om svangerskapsavbrudd, der relevante hensyn for svangerskapsavbrudd for kvinner uten samtykkekompetanse ikke skal være om kvinnen har evne til å ta omsorg for barnet, eller om det er stor fare for at barnet kan få alvorlig sykdom. Kristelig Folkeparti støtter likevel forslaget fra Regjeringen i Odelstinget i dag, siden det innebærer et bedre vern for det ufødte liv og bedre rettssikkerhet for kvinner uten samtykkekompetanse enn det dagens lov gjør. Jeg vil til slutt ta opp forslaget som er inntatt i innstillingen.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Jeg har et spørsmål til statsråden som handler om behandlingskriteriet. Vi må bli flinkere til å følge opp pasienter som er under behandling, men også pasienter i etterbehandling. De nye oppsøkende DPS-teamene som kommer, vil også være viktige. Jeg tror at det vil kunne medføre mindre tvang, færre innleggelser og mer frivillighet, som også må være et helt klart mål. Men det vil kreve at vi har mer tid til hver enkelt pasient, mer kompetanse knyttet til de pasientene det gjelder, bedre kjennskap til pasientene og større samarbeid mellom første- og andrelinjetjenesten, ikke minst mellom fastlegene og psykiatrien. Hvis vi klarer dette, vil det være relativt uproblematisk, slik jeg ser det, kanskje å fjerne behandlingskriteriet. Mitt spørsmål er om statsråden har tenkt seg hvordan man skal jobbe med dette i departementet. Jeg vet selvfølgelig at Mental Helse og andre dette gjelder, er utålmodige. Er det noen tidsplan for når vi kan høre fra statsråden igjen om dette viktige spørsmålet?
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-06-08:
Jeg hadde ikke tenkt å ta ordet, men må si noen ord om representanten Sjølis innlegg. Representanten Sjøli vet at en kan ha ulike oppfatninger om hva som kan være grunner for svangerskapsavbrudd. En vet også at det er det forskjellige oppfatninger om partiene imellom. Men når vi velger å ikke stå på den merknaden, er det fordi at uavhengig av hvilken oppfatning en måtte ha om grunner for svangerskapsavbrudd, er det svært viktig at en ikke forskjellsbehandler kvinner uten samtykkekompetanse og kvinner med samtykkekompetanse. Det ville være veldig feil om en vedtar en lov der en vedtar en forskjellsbehandling, og det er vårt poeng i denne saken.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-06-08:
Saksordføreren har på en god måte redegjort for komiteens innstilling. Jeg har lyst til å vise til merknaden der regjeringspartiene «viser til at Regjeringen i St.prp. nr. 1(2005-2006) varslet at det pågår et arbeid med vurdering av psykologers henvisningsrett. En lovendring som lar psykologer etablere tvungent psykisk helsevern, vil være i tråd med merknad i Innst. O. nr. 58(1998-1999) der det står at «en psykolog er kvalifisert til å treffe avgjørelser i psykologfaglige spørsmål og til å behandle psykiske lidelser på selvstendig grunnlag». Disse medlemmer ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget på en egnet måte når vurderingen er gjort». (2005-2006) (1998-1999) Det var under høringen til dette lovutkastet, i møte med Psykologforeningen, at jeg på en måte ble oppmerksom på denne problematikken knyttet til henvisningsretten. Det er åpenbart, tenker jeg, at om en som pasient blir vurdert av en psykolog som en kjenner, er det større grad av sikkerhet for at vurderingen blir den rette, enn om en blir vurdert av en tilfeldig legevaktslege, osv. Så vet vi at når det gjelder dette med henvisningsrett, er det nok sterke interesser, også innad i Legeforeningen, mot å skulle dele denne henvisningsretten med andre. Det har vi hørt i andre sammenhenger. Men vi synes det er betryggende at Regjeringen arbeider grundig med disse spørsmålene, for det er faktisk nødvendig. Når vi går så langt i merknaden vår som til å henvise til hva vi tidligere har uttalt om dette, er det nettopp i forvissning om at dette er et arbeid som Regjeringen faktisk tar på alvor.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2006-06-08:
Vi behandler i dag lovforslaget om etikk og redelighet i forskningen. Det er heldigvis stor enighet i komiteen om dette lovforslaget. Det har jo også kommet klart fram i innleggene som vi har hørt her i dag. Allerede i forskningsmeldingen fra 1999 viser departementet til behovet for å ha et nasjonalt apparat til å behandle vitenskapelig uredelighet på alle fagfelt. Spørsmålet er senere utredet. Det kan òg vises til forskningsmeldingen fra 2005 og til at internasjonale konvensjoner og hensyn til forskernes rettssikkerhet har gjort det nødvendig å vurdere lovfesting av de regionale komiteer for medisinsk forskningsetikk. Allerede i 2004 ble det sendt ut et felles høringsnotat om lovhjemling av etikkomiteer og uredelighetsutvalg. Lovforslaget, som det i dag skal stemmes over, viderefører i all hovedsak forslagene fra det høringsnotatet. Forskning skal naturligvis foregå i stor grad av tillit og frihet, det skal påhvile den enkelte forsker et eget ansvar for dette. Samtidig er det grunn til å understreke at forskningsinstitusjonene har et selvstendig ansvar for kontroll og ledelse. Det er enighet mellom Regjeringen og en samlet komite om at det er formålstjenlig å samle bestemmelsene om det regionale og nasjonale etikkomitesystemet og bestemmelsene om et nasjonalt apparat for behandling av saker om vitenskapelig uredelighet i samme lov. Det legges opp til en fleksibel rammelov som kan endres etter hvert som erfaringer kommer til. Lovforslaget imøtekommer behovet for å sikre et nasjonalt system som skal ivareta samfunnets behov for at forskning i offentlig og privat regi skjer i samsvar med vanlige etiske normer. Det finnes visst argumenter for å gå imot lovfesting av de regionale og nasjonale forskningsetiske komiteene, men de aller fleste høringsinstanser støtter lovreguleringen. Til sist et sitat fra Forskerforbundets høringsbrev til komiteen i forbindelse med denne saken: «Forskerforbundets Hovedstyre har behandlet den foreliggende odelstingsproposisjonen og er meget tilfreds med at Kunnskapsdepartementet med utgangspunkt i forslaget fra 2004, har utarbeidet et lovforslag som er oversendt Stortinget. Lovforslaget er godt og balansert i den forstand at tilliten til forskernes og forskningsmiljøenes evne og vilje til å følge allmenne etiske normer og akseptert vitenskapelig praksis og metode er et gjennomgående trekk.» Og videre: «Forbundet støtter opprettelsen av et nasjonalt utvalg for gransking av uredelig forskning.» Dette er tydelig tale. Senterpartiet støtter selvfølgelig dette lovforslaget.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-06-08:
Spørsmålet om svangerskapsavbrot og sterilisering reiser store og vanskelege etiske dilemma. I demokratiske samfunn som det norske, og som Europarådet eksplisitt omtaler i biomedisinkonvensjonen, er det viktig å ta slike debattar. Det er gledeleg at komiteen er samstemd i det meste i desse vanskelege dilemma, men uansett lovtekster vil det bli teke avgjerder som har eit visst skjønnspreg i seg. Det er derfor viktig at endringar i lovtekster, spesielt på slike område som det her er tale om, blir gjorde etter gode prosessar. Eg meiner at prosessen i denne saka har vore god, ikkje minst med tanke på den breie høyringsprosessen som det var lagt opp til. Det er elles på tide at vi i Noreg legg lovgivinga slik til rette at ho blir i samsvar med Europarådet sin konvensjon om vern av menneskerettane og mennesket si verdigheit i samband med bruk av biologi og medisin, kalla biomedisinkonvensjonen. Eg har elles notert at lovendringa inneber eit snevrare tilgjenge til å tillate inngrep enn det den noverande ordlyden opnar for. Sjølv om eg oppfattar det slik at lovendringa ikkje vil føre med seg store endringar i gjeldande norsk praksis, er Venstre glad for denne innsnevringa. Heilt til slutt vil eg klargjere at Venstre står saman med Høgre i merknaden som representanten Sjøli viste til.
Gunvald Ludvigsen (Venstre), 2006-06-08:
Hovudmålet med dei endringane som Stortinget i dag er invitert til å gjere i lova om psykisk helsevern og lova om pasientrettar, er å styrkje rettane til pasientane. Dei overordna rammene det blir vist til i proposisjonen, som Den europeiske menneskerettskonvensjonen, Europarådets rekommendasjon om vern av menneskerettar og verdigheit til personar med psykisk sjukdom, FN-konvensjonen om sivile og politiske rettar og andre sentrale FN-konvensjonar, viser etter Venstre sitt syn at det er eit viktig og solid fundament som blir lagt til grunn. Dette er viktig, for rettstryggleiksomsyn og menneskerettar må vere heilt grunnleggjande for utforminga av regelverk om bruk av tvang i det psykiske helsevernet. Sjølv om rammene for lova er solide, er det ei utfordring å formulere lovene slik at dei blir så enkle som råd, og ikkje minst så forståelege som mogleg. Det er viktig at køyrereglane blir klare og tydelege, og at det blir minst mogleg trong for skjønn. I Noreg er bruk av tvang relativt utbreidd. Tal frå Den norske lægeforening viser at i 2000–2001 var ca. 50 pst. av alle pasientar ved psykiatriske institusjonar innlagde ved tvang. Eit særtrekk ved psykisk sjukdom er at den sjuke ikkje alltid vil oppfatte seg sjølv som sjuk. Eit av psykiatrien sine dilemma er derfor i kva grad det er etisk forsvarleg å behandle menneske som ikkje sjølve forstår at dei er sjuke, med tvang, mot deira eigen vilje. Venstre meiner at bruk av tvang skal avgrensast og kontrollerast gjennom lovfesting. Men eg trur vi må erkjenne at lovverket i seg sjølv ikkje er nok. Legeforeningen starta i 2000 eit prosjekt som er kalla «Gjennombruddsprosjekt Psykiatri», der bevisstgjering av personalet og meir informasjon til pasientane gav ein markant reduksjon i bruk av tvang ved 19 akuttavdelingar. Dette viser at haldningane til personalet og meir bevisstgjering rundt bruken av tvang kan vere like viktig som å stramme inn lovverket. Så her må vi ha meir enn ein tanke i hovudet samtidig. Venstre vil støtte forslaget om at psykologar med relevant praksis og vidareutdanning på lik linje med legar får høve til å etablere tvungent helsevern og ditto kunne vere medlemer av kontrollkommisjonane. Vi trur at denne endringa faktisk òg vil styrkje pasientane sine rettar. Heilt til slutt: Spinoza har ein gong sagt: Kvar og ein har så mange rettar som han har makt til. Som psykiatrisk pasient har ein ikkje så mykje makt. Dess meir viktig blir det å styrkje og vareta pasientrettane i det psykiske helsevernet.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Det ligger ikke noe i det lovforslaget fra Regjeringa som ligger på bordet – og som selvfølgelig er i godt samråd med våre partifeller i Stortinget – om at en ikke skal ha et godt utbygd tilbud også for dem som lider av spiseforstyrrelser. Det skal ikke være slik at tvangsbruk skal erstatte behandlingstilbud som åpenbart er nødvendige, og som jeg er enig med representanten Sjøli i at nok bør bli bedre i deler av landet. Dette må vi bli betydelig bedre på. Det vi her snakker om, er tvangsbruk når annet overhodet ikke nytter, og den det gjelder, kanskje heller ikke sjøl skjønner at han eller hun må ha hjelp, ved f.eks. tvangsernæring.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
For det første er jeg helt enig med representanten Dåvøy i at vi må bli enda bedre når det gjelder oppsøkende virksomhet, behandling og DPS-er, at det gis nok tid, og at en har kjennskap til dem som faktisk trenger hjelp. Personlig må jeg si at jeg har veldig stor tro på de ambulerende tjenestene vi nå utvikler innenfor dette tilbudet, hvor en oppsøker folk der de bor, i deres hjemmemiljø der det er mulig, og at det ikke er pasienten som nødvendigvis må kjøre mange mil til et kanskje fremmed og ukjent sted, som også virker skremmende på den måten. Så her er det mye å gå på. Når vi nå kanskje nærmer oss en sluttfase av opptrappingsplanen, mener jeg det er noe vi må se spesielt på. Når det gjelder det konkrete spørsmålet om behandlingskriteriet, er det av en art som må utredes ordentlig – i hvert fall føler jeg behov for det – for å kunne ta det rett over bordet. Jeg kan ikke i dag si når vi kan komme tilbake med en slik gjennomgang, men det er helt åpenbart at vi må ha et langsiktig arbeid når det gjelder både en del prinsipielle spørsmål framover og også noe av det som representanten Dåvøy her tar opp.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Departementet foreslår i proposisjonen vi nå behandler, å oppheve lovbestemmelsen om inflasjonssikring av grunnkapitalen i Opplysningsvesenets fond. Denne bestemmelsen kom inn i loven i 2002. Hensikten var at pengeverdien av fondskapitalen ikke skulle minke som følge av inflasjon. Inflasjonssikringen tilførte kapitalfondet 13,6 mill. kr i 2004 og 26,8 mill. kr i 2005. Avkastningen de siste årene har ikke gitt rom for å bygge opp fri egenkapital av noen særlig størrelse. I proposisjonen peker departementet på at utviklingen av fondets realverdier er mer avhengig av utviklingen i finansmarkedene enn av inflasjonen. Departementet mener en oppheving av lovbestemmelsen om inflasjonssikring vil gi mer fleksibilitet og handlefrihet ved disponering av avkastning fra fondet. Behovet for inflasjonssikring vil dermed bli stilt likt med andre hensyn som departementet i alle tilfelle må vurdere ved disponeringen av overskuddet hvert år. Slike andre hensyn er f.eks. behovet for å styrke den frie egenkapitalen og å øremerke deler av eller hele overskuddet til særskilte formål. Både kortsiktige og langsiktige hensyn vil være med i denne vurderingen. Behovet for inflasjonssikring vil slik hvert år bli vurdert konkret av departementet. Inflasjonssikringen av Opplysningsvesenets fond er en lovfestet binding på bruken av den årlige avkastningen. Dermed er den i praksis samtidig et avkastningskrav. Kirkemøtet 2005 bad departementet vurdere behovet for inflasjonssikring på nytt. Kirkerådet peker for øvrig i sin uttalelse på behovet for forutsigbarhet og betydningen av at det i år med god avkastning settes av tilstrekkelige midler til disposisjons- og bufferfond for å dekke utgiftene til kirkelige formål i år med dårligere avkastning. I innstillingen slutter regjeringspartiene seg til Regjeringens forslag om å oppheve bestemmelsen om inflasjonssikring. Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre viser på sin side til innstillingen fra Gjønnes-utvalget, der eiendoms- og disposisjonsretten over Opplysningsvesenets fond ved et eventuelt skille mellom staten og Kirken er drøftet. Disse partiene går derfor imot å endre lovbestemmelsen om inflasjonssikring av Opplysningsvesenets fond nå. Vi mener det er viktig at spørsmål knyttet til fondets framtid og viktige rammebetingelser ses i sammenheng med og behandles som en del av Gjønnes-utvalgets innstilling. En samlet komite er imidlertid enig om viktigheten av at avkastningen av finanskapitalen blir størst mulig, for å skaffe penger som skal brukes til kirkelige formål. Til slutt vil jeg legge til at bortsett fra det generelt uheldige ved å foreta hyppige omkamper om dette, og at denne saken godt kunne ha ventet til vi fikk en samlet gjennomgang knyttet til behandlingen av Gjønnes-utvalget, er ikke dette en sak som akkurat påkaller de sterkeste følelsene.
Ola T. Lånke (Kristelig Folkeparti), 2006-06-08:
Jeg hadde ikke tenkt å ta replikk, men det var en setning i statsrådens innlegg som foranlediget et spørsmål. Det går på: Hva skal de ekstra midlene som nå frigis, brukes til? Så vidt jeg forstod statsråden, var man i en prosess med hensyn til å tenke gjennom og antyde muligheten for at de kunne brukes til å utbedre de kulturhistoriske verdiene som gamle kirker representerer. Mitt spørsmål er da: Når kan man se for seg at man får en slik sak til behandling? Vil man knytte dette opp mot behandlingen av Gjønnes-utvalgets innstilling, eller får vi en egen sak om det til behandling?
Trond Giske (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Det har vært stor oppmerksomhet fra både den forrige og den nåværende regjering og i Stortinget om den begredelige situasjonen en god del kirkebygg befinner seg i. Særlig ille er det å se gamle middelalderkirker i Norge som ikke er i den forsvarlige stand som vi skulle ønske at den type kulturminner faktisk er. Derfor har vi nå en låneordning, som representanten Lånke godt kjenner til. Vi har også et arbeid i gang for å se på muligheten for at vi kan komme med ytterligere tilskudd til restaurering, særlig av de eldste kirkene. Det vil vi komme tilbake til så fort vi har noen konklusjoner å presentere. Men jeg vil tro at den første naturlige anledning til å kunne ta den type diskusjoner vil være i forbindelse med budsjettet for 2007, altså ved behandlingen av proposisjonen som kommer i oktober.
Anniken Huitfeldt (Arbeiderpartiet), 2006-06-08:
Innstillingen har samlet bred oppslutning i komiteen. Det skyldes et grundig forarbeid og et godt arbeid fra saksordføreren. Det har vært stor grad av enighet om dette med utvalg for å avsløre eventuelt juks. Men den interessante diskusjonen om etikk i forskning i vid forstand må gå videre. Her har miljøene selv en stor, stor oppgave. Etter jul avslørte vi en forskningsrapport hvor det var forfalskning av empirisk materiale. Etter alt å dømme kommer dette til å være unntaket, og det er nettopp gråsonene, snarveiene, at man trekker for raske konklusjoner, som kommer til å bli utvalgets hovedoppgave. Noen fotnoter er kanskje ikke tilstrekkelig grunnlag for en konklusjon. Man velger ut belegg som bare går i én retning, eller man har belegg som ikke er basert på vitenskapelig materiale. Spørsmål om etikk i forskning handler altså om å gjøre forskningsresultater etterprøvbare – at det skal være mulig for andre å sjekke om konklusjonen er riktig. Her er det miljøene selv som må gjøre en jobb. Alle er i utgangspunktet etisk bevisste. Det er veldig få mennesker, også forskere, som mener at de selv ikke har god etikk. Men det vanskelige spørsmålet er hvordan man gjør etikk operativt i en forskers hverdag. En forskers hverdag er i stor grad preget av ensomhet. Å skape et miljø, å gjøre etikken operativ i det daglige arbeidet, er en stor utfordring som miljøene selv er nødt til å jobbe med. Noen sier at Internett gjør det lettere å fuske. Det er godt mulig at det er tilfellet for skoleoppgaver, kanskje også for noen studentoppgaver. Men jeg vil samtidig tro at når vi gjør forskningsrapporter tilgjengelige, er det lettere for andre å sjekke om dette er direkte kopi, eller om man har forfalsket materiale som man bruker i en forskningsrapport. Tidligere var det kanskje enklere å kopiere en forskningsrapport som var nedgravd i et fransk bibliotek. Nå publiseres det aller meste på nett – altså er det vanskeligere. Diskusjonen om etikk handler også om at vi skal ha fri forskning. Det er veldig viktig at vi har en fri forskning som ikke er basert på kommersielle interesser. Næringslivet gjør en veldig viktig jobb for å drive fram forskning. Mange kommersielle forskningsaktører er helt nødvendige for at vi skal få fram god forskning i Norge. Men vi kan ikke ha et samfunn hvor det kun er de kommersielle interessene som styrer det som vi skal forske på. Det gjelder ikke minst innenfor medisinsk forskning, hvor vi har sett at de som forsker på medisiner, har lettere for å få penger enn de som forsker på forebyggende helsearbeid eller på livskvalitet. Derfor er det viktig at vi har en fri forskning som ikke er basert på at forskerne nødvendigvis skal tjene penger. Fra politisk hold føler vi at vi har gjort vår del av jobben. Det forebyggende arbeidet må forskningsmiljøene selv i større grad ta ansvar for. Det er jeg sikker på at forskningsmiljøene kommer til å gjøre.
Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2006-06-08:
Dette er en sak det heldigvis er liten politisk uenighet om. Jeg har lyst til å gi saksordføreren honnør for å ha gjort en veldig god jobb. Generelt er norsk forskningsvirksomhet på et høyt etisk nivå. Det har i mange år vært fokusert mye på forskningsetikk. Den typen virksomhet er generelt avhengig av at det foreligger en grunnleggende tillit mellom den enkelte forsker, instituttene og finansieringskilden. Generelt har dette fungert bra. Men det finnes naturlig nok unntak. Regelen som vedtas enstemmig i dag, er i stor grad en lovfesting av etablerte systemer. Lovfestingen gir i seg selv økt grad av legitimitet til det viktige etiske arbeidet innenfor forskningen. Det er nødvendig å vise at dette spørsmålet fokuseres det mye på og har høy status på den politiske dagsordenen. Fremskrittspartiet har noen avvikende tilleggsmerknader i innstillingen. Det dreier seg i første rekke om viktigheten av å ta det internasjonale forskningsperspektivet inn over seg. Etter Fremskrittspartiets oppfatning har departementet i litt for liten grad tatt hensyn til at forskningsvirksomhet i dag ofte er internasjonale prosjekter, og det vil stilles særlige krav til kontrollprosessen og dialogen med andre lands kontrollsystemer. Vi erkjenner også at det kan være utfordrende å finne en klar definisjon på hvor grensen for uredelighet går. Det vil imidlertid være en klar fordel om en evnet å finne en så klar definisjon som mulig, slik at de forskerne som kommer i granskernes lys, vet hva de har å forholde seg til, siden konsekvensene av granskernes lys kan bli ganske dramatiske. Det er også årsaken til at det har vært viktig for Fremskrittspartiet å få inn merknader om at granskingen i hovedsak skal være unntatt offentlighet under selve granskingen, men at en i visse tilfeller må kunne offentliggjøre informasjon av hensyn til de involverte i saken. Vi får håpe at den loven som blir enstemmig vedtatt her i dag, blir brukt i minst mulig grad.