Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2008-10-23:
Interessen rundt det nordiske samarbeidet er økende. Det skyldes trolig flere forhold. Økt regionalisering i Europa, at utvidelsen av EU har presset fram et tettere samarbeid mellom naboland, og sterkere internasjonal konkurranse, det som oftest kalles globalisering, har skapt en erkjennelse av behov for samarbeid. Den såkalte globaliseringsstrategien i Norden er et direkte resultat av en slik erkjennelse. En utredning fra et dansk utredningsinstitutt konkluderte med at skal de nordiske land utnytte sine komparative fortrinn, må det nordiske samarbeidet få større fart. Det å registrere at de nordiske land klarer seg godt i den internasjonale konkurransen, er én ting, noe annet er å forstå og ta inn over seg hva de komparative fortrinnene kan forklares med. Globaliseringsstrategien er omfattende og har langt på vei tatt inn over seg at det er grunnleggende forhold i de nordiske samfunn som skaper disse fortrinnene. Derfor legger vi også vekt på, når vi snakker om globalisering, å forstå de nordiske velferdssamfunnene og å utvide disse. Det går på gode sikkerhetsnett, stabile forhold på arbeidsmarkedet, osv. Dessuten er det satt fortgang i arbeidet med å bygge ned grensehindre i Norden. Dette er en gammel sak for Nordisk Råd, og det er tatt viktige steg. Likevel har det vært en tilbakevendende sak som alltid vekker stort engasjement. Det nye grensehinderforumet, som er i arbeid, har tatt mål av seg til å gjøre nye framskritt. Én ting er å bygge ned etablerte hinder, noe annet er å hindre at nye oppstår. Departement og regjering har et hovedansvar for å foreta nødvendige undersøkelser for å avdekke om nye lovforslag og andre regler etablerer nye grensehinder. Det må inn som et krav, på linje med kravet om å orientere om økonomiske konsekvenser av eventuelle forslag. Selv om hovedansvaret ligger på forslagsstillerne, altså på departement og regjering, vil det være naturlig om en slik kontroll også inngår i komiteenes arbeid. Jeg merker meg at Presidentskapet ikke er enig i en slik vurdering, når det i brev til grensehinderutvalget ikke vil gjøre dette til en fast praksis for komiteen. Jeg vil be Presidentskapet vurdere spørsmålet på nytt. Svaret som er sendt på henvendelsen, virker for meg ganske lettvint. Dette spørsmålet fortjener et grundigere svar. Det er en viktig henvendelse som Presidentskapet så langt har lagt på bordet. I 2009 skal Danmark være vertskap for den internasjonale klimakonferansen i København, som er en oppfølging av Kyoto-konferansen. Det formaliserte nordiske samarbeidet, i Ministerrådet og Nordisk Råd, må bevisst brukes til samordning av standpunkter og til å vise fram eventuelle gode eksempler. De nordiske landene kan gis en ekstra tyngde dersom de klarer å samordne og framstå mest mulig med samme standpunkter. I Norden har vi en lang tradisjon for omfattende forskningssamarbeid. Vi har alle høye ambisjoner for framtidig forskningssatsing. Dette er nødvendig dersom vi skal klare den kontinuerlige omstillingen. Det er grunn til å anta at vi må skape tunge miljøer til samarbeid på tvers av landegrensene, utover det som skjer i dag. Det er tatt initiativ til et omfattende program over fem år, med rammer på flere milliarder kroner. Til det trengs det nasjonale midler, både fra private og fra offentlige kilder, i tillegg til det som kan framskaffes fra Nordisk Råd-budsjettet. Tiden er inne til å tenke et nordisk rammeprogram for forskning, på linje med EUs rammeprogrammer. Situasjonen i det nordiske samarbeidet, i Ministerrådet og Nordisk Råd, ligner på det vi ofte opplever i andre overnasjonale organisasjoner og strukturer. Skal vi klare å løfte det nye hakk, må vi være villige til å se på organisering og strukturer. Forholdet mellom Ministerrådet og rådet må gjennomgås, fornying og ny giv må komme på parlamentarikersiden. Det er flere grunner til det. Ministerrådet sliter med å ha tid til å prioritere arbeidet. Det blir dessuten fragmentert med så mange ministerråd. Sekretariatet i København har en sterk posisjon, noe som bl.a. fører til en egeninteresse i å forsvare dagens strukturer og institusjoner. Budsjettuenigheten viser tydelig at det som skulle og burde være politisk uenighet, koker ned til kamp om revir og posisjoner. Når en er kommet i en slik situasjon, er det klart behov for en gjennomgang av roller og maktfordeling. Det nordiske samarbeidet er for viktig til at det blir preget av forsvar av posisjoner. Derfor er tiden inne til en ny grenseoppgang mellom parlamentarikere, ministerråd og sekretariat. Dette vil kreve en omfattende gjennomgang også av Helsingfors-avtalen.