Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2009-11-19:
Da EØS-avtalen ble inngått, var det langt mindre felles regler og politikk for Den europeiske unions indre marked enn det vi har i dag. Stortinget la til grunn at vetoretten var en reell sikkerhetsventil for Norge. I dag vet vi at EØS-avtalen er langt mer omfattende enn noen forutså, og at viljen til å bruke vetoretten hittil aldri har vært til stede hos det politiske flertallet i denne salen. Jeg registrerer at representanter, som også sitter her nå, fra Høyre har sagt at partiet kan være villig til å bruke vetoretten mot datalagringsdirektivet. Da blir vetoretten i tilfelle for første gang brukt slik det ble sagt at den skulle brukes, nemlig at et demokratisk flertall i denne sal i Norge motsetter seg å innføre en politikk som flertallet ikke ønsker. Et annet utfall i denne saken vil på nytt vise EØS-avtalens demokratiske begrensninger. Det skal nå nedsettes et forskningsbasert, bredt sammensatt offentlig utvalg som skal foreta en grundig og bred gjennomgang av EØS-avtalen og konsekvenser av avtalen på alle samfunnsområder. Utredningen skal ende i en stortingsmelding. Det er bra at vi nå får en bred prosess som skal gå gjennom EØS-avtalens ulike sider, og som bidrar til en ny og opplysende debatt om EØS-avtalen. I år feirer en del av oss at det er 15 år siden Norge sa nei til medlemskap i Den europeiske union. Ut fra diskusjoner vi siden har hatt om EU-direktiver, er det verdt å merke seg at antall EU-direktiver siden 1994 har blitt flere ganger så mange som de som har kommet til Norge gjennom EØS-avtalen. Forskjellen på en norsk innlemmelse i Den europeiske union og EØS har bare blitt større etter at Lisboa-traktaten ble vedtatt. For dem som drømmer om å innlemme Norge i noe som nærmer seg mer og mer en europeisk føderasjon, er Lisboa-traktaten godt nytt. For oss andre styrker den vår motstand. Massiv politisk energi, legitimitet og tid er investert i grunnlovsprosessen nesten hele det siste tiåret. Siden det omstridte grunnlovsforslaget måtte oppgis i 2005, slår UD fast at blant «de elementer som er strøket er først og fremst symbolikken som kunne gi assosiasjoner til EU som en overnasjonal statsdannelse». Henvisninger til EU-flagget, EU-hymnen og EU-mottoet er med andre ord tatt ut. Resten legger klare overnasjonale føringer. Lisboa-traktatens endelige betydning avhenger av de mektigste aktørenes handlinger, men den legger konstitusjonelt grunnlag for noe som ligner en statsdannelse. Makt konsentreres om de største landene, og avgjørelser på flere politikkområder skal tas med flertall. I norsk debatt framheves særlig to sider. EU-parlamentet og de nasjonale parlamentene får mer makt, sies det. EUs eneste folkevalgte forsamling har endelig oppnådd reell rett til å være med på å vedta lover! Færre framhever at makten fortsatt må deles med rådet, der EUs stats- og regjeringssjefer sitter. Enda færre nevner at i rådet er stemmerettsreglene ordnet etter folketall. Tyskland og Frankrike dobler sine stemmeandeler i det lovgivende EU-rådet, mens Danmark og Sverige reduserer sine. Videre sies det at nasjonalforsamlingene får mer makt som «voktere av nærhetsprinsippet». Nasjonalt folkevalgte har rett til å forhandle nasjonalt flertall dersom de mener at et lovforslag fra kommisjonen bryter med målsettingen om at lover skal fattes på lavest mulig nivå. Så må de på frierferd i de 26 andre parlamentene og få med seg halvparten. Først da kan det gis et såkalt oransje kort, slik at forslaget må vurderes på nytt, og 55 pst. av ministrene i EU-rådet, eller et flertall i EU-parlamentet, kan stanse forslaget. Alt dette må skje i løpet av åtte uker. For meg som stortingsrepresentant framstår kortleken som litt absurd. For demokrati tar tid. Her er det altså ikke tale om å snakke på vegne av én nasjons flertall, men at man i løpet av åtte hektiske uker skal få halvparten av Europas nasjoner til å tale med én stemme. Så det gjenstår å se i hvor stor utstrekning nasjonale parlamenter vil bruke sin nye «vokterrolle». Det kommer veldig mange lovutkast fra kommisjonen, og en svarfrist på åtte uker er svært kort tid. Jeg tror kortleken tjener samme formål som det at symbolikken knyttet til den føderale statsdannelsen er fjernet. Den skal skape et skinn av legitimitet. Senterpartiet frykter at et mer føderalt Europa i praksis svekker folkestyret, og at et stadig sterkere Brussel vil øke avstanden mellom eliten og folket, mellom dem som styrer, og dem som blir styrt.