Bjørn Tore Godal (Arbeiderpartiet), 1999-10-13:
Det framgår av trontalen at Regjeringen støtter arbeidet med å styrke den europeiske evne til å håndtere og forebygge kriser og konflikter. Den holdningen bør i aller høyeste grad være et nasjonalt felleseie. To verdenskriger har som kjent sitt opphav i Europa, og Norge ble rammet av begge. Den nasjonale utenriks- og sikkerhetspolitiske linje som gikk ut på at Norge ville klare seg best alene, mens andre ordnet opp for seg, har for lengst spilt fallitt. Denne historiske erfaringen er ikke blitt mindre viktig i lys av det nye og langt mer sammensatte trusselbildet enn det vi kjenner fra den kalde krigens tid. Vi har ingen sikkerhet for at pågående og nye regionale og lokale konflikter ikke sprer seg. Bortfallet av blokkdelingen har paradoksalt nok også senket sperrene mot mindre, væpnede konflikter. Etniske, religiøse og sosiale motsetninger, både i Europas nærområder og globalt, har blusset opp og medført ufattelige menneskelige lidelser det siste tiåret. Miljøtruslene, ikke minst fra den kalde krigens etterlatenskaper, illustrert ved de utrangerte atomubåtene i Norges nærområder i nord, er omfattende. Faren for at store og små stater i den tredje verden ikke føler noen forpliktelse når det gjelder de gamle stormaktenes opplegg for rustningskontroll, reduksjon og avskaffelse av arsenalene av masseødeleggelsesvåpen, er betydelig. Om nå Senatet i USA nekter å godkjenne den avtalen om stans i de kjernefysiske prøvesprengningene som USAs regjering for lengst har underskrevet, vil det gjøre vondt verre. Mulighetene for at mindre terrorgrupper utenfor enhver internasjonal eller nasjonal kontroll betjener seg av grusomme våpen og moderne våpensystemer representerer en ny mellomstatlig utfordring. FNs sikkerhetsråd har og bør fortsatt ha det overordnede ansvar for global fred og sikkerhet. Tross mange positive erfaringer gjennom verdensorganisasjonens historie, medvirker den sikkerhetspolitiske utviklingen og det mer sammensatte trusselbildet til at FNs svakheter kommer klarere fram: Fordi stadig flere konflikter og kriger ikke foregår mellom statene, men i de enkelte land, aktualiseres vetoretten gjennom først og fremst Kinas og Russlands motstand mot at verdenssamfunnet skal ty til makt i det som ofte ses på som statenes indre anliggender. Antallet konflikter er dessuten så stort at verdenssamfunnets manglende vilje og evne til å stille ressurser til disposisjon for FN, gjør at organisasjonen ofte ikke har mulighet til å forhindre menneskelig lidelse eller forebygge konflikter før det er for seint. NATOs rolle i fredsoperasjoner ble for første gang bredere behandlet av NATOs utenriksministre i 1992. De besluttet at NATO-styrker kunne brukes til fredsbevarende aksjoner med mandat fra FNs sikkerhetsråd eller fra Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa. NATOs aksjon og tilstedeværelse i Bosnia, utenfor NATOs territorium, er det første store eksempel på dette. NATO fikk denne oppgaven først etter at FN-styrkene i det tidligere Jugoslavia ikke hadde lyktes med sitt oppdrag. Klare mandater og retningslinjer og enhetlige kommandolinjer, som i NATO, har ofte vist seg å være nødvendige for å få til resultater i mer krevende fredsbevarende og fredsopprettende operasjoner. I Kosovo-konflikten i vår lyktes det som kjent ikke å oppnå enighet i Sikkerhetsrådet om et tilsvarende mandat som det i Bosnia, selv om Sikkerhetsrådet i september i fjor konstaterte at situasjonen i området, med en kvart million flyktninger og internt fordrevne, utgjorde en trussel mot freden og sikkerheten i hele området. Lange og mange forhandlingsrunder, der også Russland deltok i utformingen av det tilbud Milosevic til slutt fikk, og sa nei til, gjorde det klart at Sikkerhetsrådets krav ikke ville bli etterlevd. Faren for omfattende etnisk krig og folkemord, med erfaringene fra Bosnia i friskt minne, gjorde at Stortingets partier enstemmig sluttet seg til behovet for at NATO grep inn med makt i Kosovo, på tross av at Russland og Kina forhindret et operativt mandat i Sikkerhetsrådet. Regjeringer og parlamenter i samtlige NATO-land kom til samme konklusjon. Men lett var ikke det i noe medlemsland. Faren for den regionale sikkerhet og utsiktene til en enda større humanitær katastrofe om ingen gjorde noe drastisk, ble utslagsgivende. Det er riktig at NATO i sitt nye strategidokument, vedtatt i ettertid, åpner for at NATO kan agere igjen i en tilsvarende situasjon. Det ville etter mitt beste skjønn være galt helt å utelukke en slik mulighet, om det skulle fortone seg som tvingende nødvendig. Men først og fremst må nå kreftene settes inn for å styrke FNs rolle til å gripe effektivt inn i omfattende indre konflikter av den type vi det siste tiåret har sett så mange av, både på Balkan og ellers i verden. Her hviler det et særlig ansvar på Russland og Kina, som gjennomgående har vært negative til humanitære intervensjoner, selv om slike i aller høyeste grad burde kunne drøftes og behandles på FN-paktens verdigrunnlag. Skulle f.eks. myrderiene på Øst-Timor fra i sommer ha fått fortsette uhindret, om en stormakt i FNs Sikkerhetsråd hadde motsatt seg en internasjonal intervensjonsstyrke? Svaret er dessverre mest sannsynlig ja, om en stormakt hadde blokkert et slikt vedtak. Heldigvis skjedde ikke det. De politiske, økonomiske og militære kostnadene ved NATOs aksjon i Kosovo er så store at faren for at aksjonen skal danne et mønster for NATO i framtida er sterkt overdrevet. Mulighetene for at verken NATO eller andre stiller opp, selv når det er et sterkt behov for det, er høyst sannsynlig langt større. Faren for at man gjør for lite, ikke for mye, er dessverre mønsteret fra en lang rekke andre konfliktområder i verden. Samtidig er det klart at NATO ikke har – og heller ikke bør få – noen rolle som selvutnevnt verdenspoliti. Europas manglende evne til å forebygge og forhindre de menneskelige lidelsene på Balkan, er den fremste drivkraft i ønsket om at de europeiske landene nå for alvor må styrke sin felles utenriks- og sikkerhetspolitikk. I USA ser mange det tilsvarende som lite ønskelig at det nå knapt finnes noe alternativ til å kalle på amerikanske styrker ved alvorlige voldelige konflikter i Europa. Vedtakene om å integrere forsvarssamarbeidet i Vestunionen i EU er en milepæl. Valget av NATOs tidligere generalsekretær Solana både som EUs «Mr. Europe» og mulig generalsekretær for avvikling av Vestunionen, illustrerer at det er lagt ny tyngde i denne prosessen. I Vestunionen har som kjent de europeiske NATO-land som ikke er EU-medlemmer, Norge, Tyrkia og Island, nå assosiert medlemskap med viktige rettigheter. Disse rettighetene vil falle bort med Vestunionens oppløsning, idet det ikke finnes noe assosiert medlemskap i EU. Det er av stor utenriks- og sikkerhetspolitisk betydning at Norge ikke blir en B-nasjon etter hvert som Europa tar et mer selvstendig utenriks- og sikkerhetspolitisk ansvar. Selv om NATO fortsatt vil være den viktigste organisasjonen for kollektiv sikkerhet i Europa, er det hevet over tvil at EU vil få økende betydning når det gjelder krisehåndtering og fredsoperasjoner. Fulle rettigheter i dette arbeidet og likestilling med flertallet av europeiske land kan Norge selvsagt bare oppnå med medlemskap i EU. En avklaring av detspørsmålet kan bare komme i tilknytning til en bredere Europa- og EU-debatt, som etter alt å dømme vil tvinge seg fram i det kommende tiåret. Med Polen, Tsjekkia, Ungarn, de baltiske land, Slovenia, Romania, Bulgaria, Slovakia og Kypros som medlemmer i EU, vil EU uten sammenlikning bli den mest vitale organisasjon for europeisk utenriks- og sikkerhetspolitisk samordning og handling. Det bør være et tungtveiende moment når Norge skal forholde seg til det nye Europa. Dette spørsmålet bør selvsagt ikke knyttes til samarbeidsklimaet i Stortinget når det gjelder noe helt annet, nemlig årets budsjettbehandling, som statsministeren vitterlig var inne på i Dagsavisen i dag – om han da er riktig sitert. Og det er alltid et viktig forbehold. Imens er det av stor betydning at Norge sikrer seg så gode samarbeidsordninger med EU som mulig. Gjennom sine militære og økonomiske bidrag ses Norge på som en mellomstor europeisk aktør som det er nyttig å ha et godt samarbeid med. Men den økende dynamikk i EUs utenriks- og sikkerhetspolitiske samordning og nedleggelse av Vestunionen kan føre til at vi blir koblet helt av fra avgjørelsesprosesser som i aller høyeste grad også angår Norge. Derfor må det legges stort arbeid i det som nå er i gang, nemlig Regjeringens anstrengelser for å sikre oss de samme rettigheter i EU som de vi nå har i Den vesteuropeiske union. Dette er en utenriks-, sikkerhets- og forsvarspolitisk oppgave av rang for en liten nasjon i Europa.