Tove Linnea Brandvik (Arbeiderpartiet), 2013-06-04:
Det er svært omfattende representantforslag om mennesker med nedsatt funksjonsevne som ligger på bordet i dag. Jeg vil gi honnør til representantene som tar dem opp. Den innledende merknaden komiteen har, synliggjør kompleksiteten. Tiltakene favner over veldig mange ulike departementer. For å være helt ærlig kunne vi like godt bare føyd til de andre departementene – vi skulle fint klart å finne saker som gjaldt alle. Det viser at dette ikke er et område man kan løse med én sak eller én overordnet politikk. Det må være et eierskap på alle nivåer i samfunnet for at det skal kunne fungere. Det har med det å gjøre at funksjonshemmede er som folk flest. Vi lever vårt liv i hele samfunnet, ikke stykkevis og delt – i hvert fall ikke i en etat eller i en forvaltningsgren. Dette er noe av bakteppet når vi skal ha disse diskusjonene. Saksordføreren redegjorde veldig godt for våre holdninger til de ulike punktene, så jeg går ikke inn på detaljer og enkeltheter. Men jeg skal kort kommentere tankegangen for at vi velger ikke å støtte forslaget. De aller fleste punktene er under utarbeidelse, enten at de ligger ute til høring, som BPA-ordningen, eller at de ligger som individuell plan, som man holder på å utarbeide retningslinjene for. Det er veldig vanskelig for oss å slutte oss til at man like før en full saksutgreiing av de ulike punktene skal gjøre et endelig vedtak som låser holdninger. Hva man har stemt for eller imot, blir kanskje noe som potensielt kan brukes i en debatt i en valgkamp. Men jeg tenker at da er det greit å lese merknadene til regjeringspartiene, slik at man vet hva man skal tenke om de ulike punktene. Det er ikke alltid voteringen gir et helt og fullt riktig bilde. I forbindelse med BPA-punktet tenker jeg at det som er viktig i denne runden med høringene – og som jeg tror jeg skal påpeke nå – er at hvis man innfører det punktet i dette notatet, vil man i prinsippet innføre retten til en til en-pleie i Norge. En må få litt mer substans rundt dette, og det er det man holder på med, både i forbindelse med høringsrunden og i arbeidet man har hatt i etterkant. Vi har flere – ikke like, men lignende – debatter, den forrige inklusive, der vi tar opp alle problemstillingene og går i dybden med hensyn til vanskelighetene, problemene, utfordringene og hvor vondt det er å være funksjonshemmet i Norge. I den forrige debatten konkluderte vi med at det var mange som hadde vanskeligheter med å komme inn på arbeidsmarkedet. Hvis alle debattene vi har, målbærer at dette er vondt, vanskelig, umulig og håpløst, kan jeg tenke meg at det finnes noen arbeidsgivere som – hvis de ikke hører de andre debattene våre – tror at dette er hele bildet. Vi må klare å balansere dette ved å framstille det sånn at funksjonshemmede lever hele, fulle liv i et norsk samfunn. Vi har kanskje virkelig vært den gruppen som har vunnet i Lotto sammenlignet med innbyggere i andre deler av verden. Så vi er nødt til å se på balansegangen mellom å påpeke det som er kritikkverdig, der vi ikke har kommet i mål, og det å synliggjøre at det ikke er verdens undergang å være funksjonshemmet. Kanskje det vil kunne være et lite bidrag til de foreldrene som har tatt en fostervannsprøve og fått melding om at barnet har en funksjonsnedsettelse. Deres barn kommer, selv med en funksjonsnedsettelse, til å leve et godt og verdig liv! Det er det vi legger rammene rundt. Dette er ikke debatten som skulle ta biten med FN-konvensjonen, men vi ratifiserte den i går, og den sier at vi må sette menneskerettsperspektivet, likestillingsperspektivet på dette feltet. Det er vi nødt til å flette inn i alle debattene vi har. Denne gangen valgte jeg å gjøre det i denne debatten, istedenfor å ta for meg enkeltpunktene.