Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2011-11-24:
Den økonomiske situasjonen vi nå ser avtegne seg rundt oss, kan raskt og debattmessig beskrives i veldig abstrakte, økonomiske termer: renter, gjeldsprosent av BNP og vekstrater – viktig og riktig nok. Utfordringen kan likevel vel så gjerne beskrives ut fra menneskers liv og menneskers situasjon. Det gjelder også her hjemme. Det er f.eks. svært alvorlig med en slik arbeidsledighet som vi nå ser utvikle seg i Europa, både i volum blant unge og gamle og særs blant de unge. Det kan skape enorme sosiale spenninger når så mange unge blir gående utenfor arbeidslivet så lenge som vi ser i ganske så nærliggende land. Det kan også skape store sosiale spenninger når vi ser at de økonomiske virkemidler som må settes inn, i så stor grad er avhengig av betydelige kutt i det vi i Norge betrakter som helt opplagte velferdsgoder. Det vil også kunne skape en mer betydelig og skjevere fordeling mennesker imellom, som vi på mange måter, ikke bare i de landene det gjelder, men i høy grad også i Norden, vil kunne få merke på kroppen både i form av sosial uro, økt marginalisering, større forskjell på folk, økt kriminalitet og svakere velferd for de fleste. Igjen ser vi at de politiske virkemidlene som man må sette inn for å løse så åpenbare og dyptgående problemer, skaper mistillit til politikerne, til politikken, som man faktisk er mer avhengig av enn noen gang. I et slikt lys er det interessant, ut fra debatten så langt – vi har vel forhåpentligvis kommet over halvveis – at det i hvert fall er tre elementer som står igjen etter innleggene så langt. Aller først – og det trodde jeg ikke jeg skulle gjøre – har jeg lyst til å sitere Høyres leder, som i sitt innlegg i dag sa at vi i Norge faktisk «har den beste velferden» og den beste økonomiske situasjonen gjennom tidene. Det er jeg helt enig i. Det kommer ikke av seg sjøl. For det andre mener jeg at debatten i dag ettertrykkelig har avlivet påstanden om den dynamiske skattepolitikken. Et av de aller viktigste instrumentene vi har for å kunne skape jevnere fordeling, nemlig skattepolitikken, påberopes av mange som et godt argument for å skape mer dynamikk. Jeg mener at mange av de argumentene har blitt vist tilbake. Det tredje som står igjen etter debatten, er jo at det i opposisjonen ikke er noen samling om den økonomiske politikken som må føres for å få økonomien slik vi ønsker den i framtida, og ikke minst for å ta vare på velferdssituasjonen. Det er større sprik i opposisjonen enn noen gang. I et slikt lys må jeg si at jeg er overrasket over at opposisjonen hver for seg velger å bruke såpass mye tid på å etablere en skattepolitikk som bidrar til større forskjeller mellom folk, og som bidrar til å svekke inntektsgrunnlaget for den velferden vi er så avhengig av. Det overrasker meg, særlig tatt i betraktning hvor ettertrykkelig den dynamiske skattepolitikken er tilbakevist. Ser man på anslagene, ikke bare for Høyres, men også de andre opposisjonspartienes skatteforslag, er det en betydelig utfordring å gi skattelette på over 30 000 kr til dem som tjener over 3 mill. kr – for Fremskrittspartiets del oppimot noen og seksti tusen kroner – men samtidig til Kristelig Folkepartis ære: De strammer inn for dem som tjener mye. Det viser spriket. Men det viser også hvor risikabel øvelsen er. Vi trenger mer enn noen gang tillit til politikerne, mer tillit til politikken og også mer og bedre finansiering av velferden. Man har fra borgerlig side faktisk valgt en strategi som bidrar til å svekke inntektsgrunnlaget betydelig, samtidig som den også skaper større forskjeller mellom folk og bidrar til å sette hele politikken i diskreditt.