Erna Solberg (Høyre), 2003-06-19:
Jeg ble i bedre og bedre humør utover vinteren og våren. Jeg hørte flere og flere partier snakke om større handlefrihet for kommunesektoren, behovet for å gjenreise det kommunale selvstyret og behovet for å finne nye styringsformer og ikke styre så detaljert i forhold til kommunesektoren. Jens Stoltenberg tok selverkjennende innlegg på landsmøtet til Arbeiderpartiet. Han sa at partiet gav doble signaler, at det var viktig å rydde opp i det. Det var viktig å komme i en annen type dialog med kommunesektoren enn den man hadde i dag, og at friheten skulle økes. Øystein Djupedal forsøkte seg med en rekke spill og krumspring for å snakke om valgfrihet og om hvordan SV nå endret hele sin strategi og tanke. Derfor var vi i Regjeringen ganske optimistiske i forhold til at da vi skulle fremme en plan, et løft og noen hovedprinsipper for hvordan vi skulle styre i forholdet mellom stat og kommune, skulle vi oppleve at det var noe som faktisk et bredt flertall gav sin tilslutning til, ikke bare verbalt, men også i praksis. Verbalt har Regjeringen fått tilslutning til disse hovedlinjene. I praksis må jeg fortsatt få lov til å sette spørsmålstegn ved om det er det man gjør, og om disse talene fra Øystein Djupedal og Jens Stoltenberg egentlig varslet noen ny tankegang for å møte det behovet som deres egne partiers kommunepolitikere, sammen med alle andre partiers kommunepolitikere, har påpekt. Vårt ønske om mer handlefrihet, mindre detaljstyring og andre måter å ha en dialog på fremfor en regelstyring av kommunesektoren er begrunnet i behovet for å bruke handlefriheten, respekten og troen på kommunene til å få bedre tjenester, tjenester som er mer tilpasset den enkelte brukeren, en offentlig sektor som ser sammenhengen i flere tiltak rundt den enkelte brukeren, og akseptere at de store forskjellene vi har i kommunestørrelse, og de store forskjellene vi har i geografi i dette landet, også faktisk gir utgangspunkt for at skal vi gi likeverd, så kan løsningene være forskjellige på forskjellige steder i dette landet, og ikke A4-løsninger. Det er viktig fordi vi trenger et rikere lokaldemokrati, et lokaldemokrati som rekrutterer kommunepolitikere som er villige til å jobbe også på de store feltene. Og for meg er det et faresignal når en rekke rådmenn og andre rundt omkring rapporterer fra sine kommuner om at de flinkeste, de mest betydningsfulle, de tunge politikerne, ikke lenger jobber med de store velferdsområdene i kommunesektoren, med skole-spørsmål eller med barnehager, med barnevern eller med spørsmålet knyttet til eldreomsorgen. Nå jobber de med de sektorene der det fortsatt er en frihetsgrad igjen, for der kan de de facto drive politikk. Vi er nødt til å føre mer av politikken tilbake, ikke fordi det er viktig å gjøre det for politikernes del, men fordi det er viktig å gjøre det i respekt for at en kommune er et relevant forvaltningsnivå. Og vi er nødt til å gjøre det for å sikre at vi får bedre tjenester, for jeg er av den motsatte oppfatning av det som Fremskrittspartiets opplegg baserer seg på, at staten kommer til å ivareta helheten til den enkelte brukeren bedre. Nei, jeg tror at kommunesektoren kan være flinkere til å gjøre det, og jeg tror faktisk at vi i dette landet har mange dyktige, oppegående kommunepolitikere som like godt som oss i denne salen, er i stand til å se hvilke behov som innbyggerne i den enkelte kommune har. Det vi har lagt frem i kommuneøkonomiproposisjonen – kommuneproposisjonen, som den ble modernisert til under den forrige regjeringen – har en gjennomgående filosofi. Det er ikke bare spørsmål om øremerkede midler, men det er en gjennomgående filosofi om hvordan vi skal forholde oss til styringen fra statens side overfor kommunesektoren. Derfor henger dette sammen med det vi foreslo i samordningen av arbeid, trygd og sosialtjenester, hvor vi bl.a. foreslo at vi sammen med KS skulle lage en rammeavtale om frontlinjekontorene og enkeltavtaler med hver enkelt kommune, for å sørge for å få dette til, for å skape en bedre type samarbeid og en annen type form å løse det på enn regelstyringen. Det henger sammen med det opplegget vi la for barnehagene, og det henger sammen med vårt valg i Rusreform II. Vi tror at skal man se helheten i forhold til en rusmiddelmisbruker, må en også se bolig, en må se ettervern, en må se sammenhengen i hele tjenesten på en gang. Derfor synes vi at Rusreform II burde overføres til kommunesektoren. Og så burde vi tatt den utfordringen at noen småkommuner ville fått problemer og burde kjøpt tjenester av andre. De burde rett og slett ikke forhindret at rusmiddelmisbrukere kunne få et godt tilbud der hvor det er flest av dem, nemlig i de største byene. Det er derfor vi har foreslått forenklinger i skoleverket, som vi er glade for at vi i hovedtrekk har fått tilslutning til i Stortinget. Jeg er glad for at SV på det området – og det har jeg lyst til å gi honnør for – har vist seg mer fremtidsrettet og mer i tråd med det de selv sa på sitt landsmøte, enn enkelte andre partier har gjort. Det er det vi også gjorde i forbindelse med fremleggelsen av storbymeldingen, som også skisserer hvordan utviklingen bør være i forhold til de største byene, hvor nettopp rommet for å gjøre noe for de svakeste, rommet for å se helheten i utfordringen innenfor bedre tjenester, vil bli bedre. Det er for meg et paradoks at den dagen vi la frem storbymeldingen, var alle svar på opposisjonens spørsmål på en måte «Show me the money», etter et slagord fra tittelen på en film for noen år tilbake. Når vi viste pengene, klarte man ikke helt å bestemme seg for om det var bra eller ikke i denne salen. Det får vi også nye muligheter til å gjøre senere. Vi la frem meldingen fordi vi ville møte noe av det som har vært utfordringen de siste årene med at vi har tømt kommunene for relevans og reelt politisk innhold, men også fordi vi har svekket muligheten for god tjenesteyting lokalt. Vi har svekket muligheten for god, effektiv tjenesteyting lokalt. Tidligere statssekretær på Statsministerens kontor, Jonas Gahr Støre, har reist land og strand rundt og foredratt for kommunene om det såkalte store statskuppet, som har basert seg bl.a. på at man gradvis skal svekke kommunesektoren, for så å overta oppgavene fra statens side. Det er ikke det Regjeringen gjør. Vi har en helt klar, bevisst holdning om at vi ønsker å styrke kommunesektoren og styrke dens evne til å ta beslutningene. Det kan jo være at Gahr Støre har inngående kjennskap til andre partiers interne prosesser, og at det kan være et av grunnlagene for det. Som sagt har man altså fått verbal tilslutning, og det er jeg glad for. Jeg håper bare at den verbale tilslutningen også medfører at når de avgjørende veivalgene legges frem etter hvert i Stortinget, følger man det også opp, for jeg synes ikke at den mest praktiske oppfølgingen som ligger i kommuneproposisjonen, nemlig spørsmålet knyttet til øremerkede ordninger, har fått særlig god gjennomføring i forhold til de forhåndsannonseringene som ulike partier har hatt om å tro mer på det lokale selvstyret. Hva er det så som er innvendingen? Jeg har på en måte tenkt at jeg skulle lese med kritisk blikk gjennom for å se om det er noe vi ikke har gjort godt nok hvis vi skal få til disse innlemmingene. Er det noe vi må gjøre slik at jeg til neste år kan få lov å innlemme disse tingene? Det foreligger nesten ingen oppskrift på det. Arbeiderpartiet sier fullfinansiering. På disse områdene er jo ikke det nye reformer. Det er ikke nye spørsmål som tas opp på den listen vi har. Noen av dem er jo saker som har eksistert i 20 år med øremerkede ordninger. Landslinjene er fullfinansierte i det øyeblikket vi legger dem inn. De er betalt fullt ut når vi legger dem inn i kommuneøkonomien, og hvis det var fullfinansieringen som var problemet, burde Arbeiderpartiet ha stemt for innlemming av landslinjene når alle penger for å drive dem, er på plass. Når det gjelder leirskoler, er det vel ingen her som har ment at staten skal dekke alle utgiftene til leirskoler. Leirskolebiten er der for å støtte enkeltelementer av tilbudene knyttet til leirskoler, den biten som kom inn i fjor, kompensasjon for at det ble slutt på foreldrebetalingen, og så støtten til lærerlønninger tidligere. Det ville være et helt nytt prinsipp som ble introdusert hvis vi skulle fullfinansiert leirskolene på denne måten. Og for å ta miljøeksemplet: Det som faktisk skjer nå, er at vi overlater mye mer av ansvaret for miljøet til kommunesektoren. Vi har lagt inn nye kriterier for miljø og landbruk, nettopp for å dekke opp at miljøspørsmålene blir større i kommunesektoren fremover. Men så er det slik at en rekke av de forslagene Arbeiderpartiet går imot, foreslo de selv at man skulle innlemme i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen for 2000. Jeg stemte for dem, med unntak av forslaget om landslinjene, fordi det på det tidspunktet var usikkert hvordan fylkeskommunesektoren ville håndtere det. Nå mener jeg at fylkeskommunene har laget en god ordning for samarbeid som vil håndtere dette. Men på det tidspunktet var det jo ikke snakk om fullfinansiering. Det finnes ingenting om det i proposisjonen den gangen. Det som er sannheten, er jo at fra 1995 til 2000 – med altså vekselvis forskjellige regjeringer, men Arbeiderpartiet i viktige deler av denne perioden – ble ikke øremerkede tilskudd prisjustert. Realverdien av disse gikk altså nedover. Etter at man la frem innlemmingsplanen for 2001 våren 2000, prisjusterte ikke Stoltenberg-regjeringen, med finansminister Karl Eirik Schjøtt-Pedersen som en relativt toneangivende politiker, vil jeg anta – de foretok ingen prisjusteringer av de øremerkede tilskuddene. Det er i 2002 og 2003 vi fullt ut har prisjustert de øremerkede tilskuddene. Aldri ville det altså vært et bedre grunnlag for å legge inn og innlemme når vi faktisk de to siste årene har prisjustert og har fulgt opp, i stedet for det man har gjort de tidligere årene, gradvis senket verdien under tidligere regjeringer. La meg si litt om rammer. Jeg synes det er interessant. Jeg er veldig glad for at man også klarte å gi kommunesektoren mer penger, til tross for at noen alltid tror at jeg ikke er det. Jeg er bare forferdelig opptatt av at det betyr at man må prioritere ned noe annet, at man må finne rom til det innenfor en ansvarlig økonomi. Jeg ser at det er mange områder som kommunesektoren har ansvar for, som det er behov for å satse mer på. I det opplegget vi har for 2004, har vi foreslått den høyeste veksten som er blitt foreslått i en kommuneproposisjon noen gang. Jeg minner om det. Det er utgangspunktet for det vi har lagt på bordet. Så synes jeg det er en interessant observasjon å registrere at den relative avstanden mellom partier skal opprettholdes, slik at noen på toppen av det vi har foreslått, plusser på akkurat det samme beløpet de plusset på i fjor. Når vi øker og gir mer, må man øke like mye for å holde den relative avstanden. Vi bevilger altså i dette opplegget mer penger i frie inntekter, men det er omtrent på nivå med det som Arbeiderpartiet hadde i sitt alternative budsjett i fjor. Likevel skal man plusse på ytterligere penger på toppen av det. Det blir litt lekekasse, synes jeg, hvis man ikke går inn og ser at i bunnen for det opplegget som ligger for 2004, ligger det et betydelig bedre opplegg, særlig for frie inntekter, enn det som har vært i tidligere år. I tillegg må jeg si at da jeg satt og hørte Jens Stoltenbergs forsvar for hvorfor de ikke hadde lagt inn penger i revidert, nemlig at de bare reviderer, og at vi lanserer våre hovedlinjer hver eneste høst i budsjettet, og der hadde de 3 milliarder kr mer, synes jeg det var litt rart. Det leder meg til spørsmålet: Hvor var Jens Stoltenberg da man i denne salen skulle behandle et forslag om at vi fra Regjeringens side skulle pålegges å bevilge mer penger i revidert nasjonalbudsjett fra Regjeringen på grunn av kirkeøkonomien? Det rimer ikke i forklaringene fra Arbeiderpartiet for tiden. Men det var vel slik at på det tidspunktet var fristelsen for stor, fristelsen til å plage Kristelig Folkeparti litt ekstra ved å gni salt i sårene fordi også Kirken hadde problemer. Det er mulig at Kirken ikke har problemer nå. Jeg skjønner hva som skjer, det å måtte ta det økonomiske ansvaret innover seg og se at vi ikke har råd til alt. Men jeg synes faktisk at det er med på å gi et bilde av at Stortinget blir en lekekasse når man for bare to måneder siden brukte mye tid og krefter i denne salen på å plage Kristelig Folkeparti med noe og pålegge Regjeringen noe som man heldigvis ikke fikk flertall for, og som man altså ikke selv er innstilt på å innfri i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett. Jeg tror at litt av det spillet kunne vi med hell ha latt være å fokusere så sterkt på. Jeg har lyst til å understreke et par andre ting. Rus- og psykiatrikriteriene har vært en lang og vanskelig sak å behandle. Jeg minner om at de har vært foreslått og tatt opp en rekke ganger. Den forrige arbeiderpartiregjering sa at dette er umulig, så det trenger vi ikke å gjøre noe med. Det var i praksis det svaret vi fikk hver gang vi stilte spørsmål om disse i Stortinget. Vi har altså sagt at det er mulig å gjøre det, men vi kommer ikke på noe tidspunkt til å klare å lage det perfekte systemet på dette området. Men utgiftene er der, problemene er der, og vi har en faglig dokumentasjon på at det særlig er de fire største byene som har de største utgiftene knyttet til dette. Vi har laget et system som er todelt. Det ene er et urbanitetskriterium, og det andre, som også har betydning for hvordan virkningene kommunene imellom er, er at vi har veid utgiftene til sosialhjelp slik som de faktisk er i dag, fordi nøkkelen der var basert på hvordan situasjonen var i 1993. Det betyr altså at på det området ser det ut som at de kommunene som har mange innvandrere, får mer penger enn dem som ikke har det, for innvandrere teller og vil telle mer på utgiftsstatistikken i årene fremover. Jeg skal selvfølgelig gå gjennom og se om vi kan gjøre noe mer med en slik modell. Jeg håper at vi står fast ved at vi skal gjøre noe i forhold til storbyene, at vi står fast ved at vi faktisk skal gjøre det mulig for dem å løse problemene, og at det skal være en del av inntektssystemet vårt at vi også skal ta høyde for dette. Det er også mange andre kriterier som gir litt feil utslag, for ingen kriterier er perfekte i inntektssystemet, noe vi ville ha sett hvis vi hadde gått grundig inn på dem.