Torfinn Opheim (Arbeiderpartiet), 2010-03-23:
Vi må sammen utvikle en politikk som hegner om bærekraftig utvikling av miljøet. Som statsråden sa, i enkelte andre sammenhenger, oftest i diskusjon om pengebruk, snakker vi varmt om generasjonsforpliktelsene våre – nemlig det å kunne overlate til våre etterkommere et samfunn som er i bedre stand enn da vi overtok det. Denne forpliktelsen må selvsagt også gjelde i miljøpolitikken. Vi vet i dag at hvis vi skal unngå at temperaturen på jorda skal stige med mer enn to grader, må det settes inn tiltak som reduserer utslipp av klimagasser. Vi vet samtidig at forutsetningen for å klare dette, er bedre i de rike landene som har vært gjennom en enorm industriutvikling, en utvikling som i stor grad har gått på bekostning av miljøet. Samtidig er det viktig å legge til rette for at utviklingslandene reduserer sine utslipp, eller begrenser dem. Gjennom Kyoto-avtalen er det utviklet forskjellige mekanismer. Det er noen årstall som er sentrale når vi diskuterer og retter inn tiltak i miljøpolitikken. Det er året 2012, som er det året Kyoto-avtalen løper ut. Det er i denne avtalen landene forplikter seg til å ta utgangspunkt i sine utslipp fra 1990. For Norges del betyr dette en utslippsmengde som er på 1990-nivå pluss 1 pst. Vårt forventede utslipp er på vel 57 millioner tonn CO2. Forpliktelsen er å dekke våre utslipp av klimagasser med tilsvarende mengde kvoter, som er 5,7 millioner tonn over kyotoforpliktelsen. Hvis vi legger inn målsettingen om overoppfyllelse av Kyoto-avtalen, som ble vedtatt i klimaforliket, har vi pr. i dag et behov for å kjøpe vel 5 millioner kvoter pr. år fram til 2012. Det neste viktige årstallet er 2020. Vi ønsker, hvis det er mulig gjennom internasjonale avtaler, å kutte utslippene tilsvarende 40 pst., altså til 1990-nivå. Det siste viktige året i denne sammenheng er 2030. Målet må være å få til en avtale som gjør at vi blir karbonnøytrale. Skal vi nå disse ambisiøse målene, må det etableres mekanismer som er effektive og ikke minst etterrettelige. Det viser seg allerede nå at noen av de mekanismene som er etablert, ikke er så effektive og målbare som vi skulle ønske. Dette skyldes selvsagt mange ting. Jeg vil i denne sammenheng si at det er viktig å lære av den utvikling som skjer, slik at vi i 2020 og i 2030 kan se tilbake på dagens utfordringer som barnesykdommer. For kvotemarkedet er i utvikling, og gjennom vårt betydelige kjøp er vi således med på å utvikle dette markedet. Samtidig skal vi ikke være beskjedne i den forstand at vi bare forholder oss til den utvikling som skjer innen dette feltet. Vi kan like godt påta oss en pådriverrolle i utvikling av gode mekanismer. Det mener jeg vi gjør i dag. Interpellanten tar opp den grønne utviklingsmekanismen, Clean Development Mechanism, også kalt CDM. Dette er prosjektsamarbeid mellom land som har tallfestede forpliktelser, og land som ikke har det, som oftest utviklingsland. Målsettingen er selvsagt utslippsreduksjoner, men også bærekraftig utvikling. Med andre ord går vi som rikt industriland inn i prosjekter i utviklingsland, og det er hele hensikten. Det er et viktig mål å forplikte de rike landene til både å betale for egne utslippsreduksjoner og bidra til å finansiere utslippsreduksjoner i fattige land. Faktum er at selv om vi i den rike del av verden og alle industriland reduserer, eller sågar nuller ut, våre utslipp, vil ikke dette være nok til å få ned utslippene i det hele tatt, fordi veksten i utslippene i utviklingslandene er for høy. Derfor er CDM-er viktige. For å få utviklet gode institusjoner og godt regelverk i forbindelse med CDM-er må vi både stå på og samtidig ha tålmodighet i et marked som er i utvikling. Men vi må ta ansvar og bidra med nytenkning og stille kritiske spørsmål, som interpellanten gjør i dag.