Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 1999-12-13:
Kulturpolitikk handler ikke bare om produksjon og distribusjon av kunst og kultur, men også om samfunnets forvaltning av livskvalitet og verdier. Å støtte eller velge ikke å støtte visse former for kultur er et verdivalg. Kulturpolitikken i et land vil også ofte gjenspeile de grunnleggende samfunnsverdier, og derfor er det viktig å se kulturpolitikken i en vid politisk sammenheng. I et historisk perspektiv er det forholdsvis nytt at styresmaktene støtter aktivt et kulturliv. Før annen verdenskrig var det faktisk ganske vanlig at kunst- og kulturområdet var overlatt til privat initiativ, og staten, som ikke hadde noen selvstendig kulturpolitikk, engasjerte seg i kulturspørsmål etter initiativ og press fra idealistiske enkeltpersoner og organisasjoner. Noen politiske partier har som verdivalg at moderne kulturpolitikk skal overlates til markedet og man lar markedet bestemme hva folk egentlig skal ha. Så lettvint kan en gjøre kulturpolitikken. Dermed vil verdivalg og prioriteringer gjøres av markedskreftene, slik Fremskrittspartiet er det fremste partiet til å foreslå. For Arbeiderpartiet handler bl.a. moderne kulturpolitikk om den rollen statlige, regionale og lokale styresmakter spiller når det gjelder å støtte produksjon og distribusjon av kunst og kultur. Det dreier seg om å fordele de godene som kunst og kultur i vid forstand representerer for samfunnsborgerne. Spørsmålet blir da ikke bare hvem som skal nyte godt av kunst og kultur, men også hvem som skal betale for disse godene. Kulturpolitikk handler, som så mye annet, om å prioritere. På dette området er det dessverre knappe goder og byrder som må fordeles. I denne prioriterings- og fordelingsprosessen blir grunnleggende verdier i de forskjellige politiske partier svært så synlige. Høyre ønsker å vedlikeholde den kollektive hukommelse og bevilger mange penger, som de har til overs – tilsynelatende – til museene, og Fremskrittspartiet er imot finkultur og store, statlige institusjoner og vil ikke pådytte enkeltindividet noen form for kultur, men vil dermed heller ikke legge til rette for at det blir noen form for felles kultur. Kulturpolitikken er en del av velferdspolitikken, og de som ønsker å rive ned velferdssamfunnet, begynner ofte med kulturpolitikken. Spørsmålet vi må stille oss ved inngangen til år 2000, er: Vil moderne kulturpolitikk overleve som samfunnsprogram, eller vil den forsvinne, slik de ekstreme liberalistiske kreftene ønsker, og markedet overta? Arbeiderpartiet er av den oppfatning at i en verden i forandring trenger ikke folk bare å vite hvor røttene er, gå tilbake og bevare det som var, men de trenger også å kjenne at forandring er av det gode. Nyskaping og kreativitet er ikke et angrep på det som var, men en måte å overleve på i den nye, moderne verden. Spørsmålet som Arbeiderpartiet da må stille seg i kulturpolitikken, er: Kan vi på noen måte bruke kultur til dette? Men det er ikke det eneste spørsmålet vi stiller: Kan kulturen gi oss bedre forståelse av oss selv og vårt eget samfunn og av andres samfunn og deres måte å leve sammen på? Svaret er igjen: Kultur kan faktisk hjelpe oss til bedre forståelse av livet og hvordan de andre og vi selv ordner det på. Og sist, men ikke minst stiller vi oss spørsmålet: Har kulturen en egen verdi? Gir den livskvalitet og mening for en stor del av befolkningen? Og svaret må igjen bli ja. Arbeiderpartiet har ved år 2000-skiftet bedt om en ny kulturmelding. Den vil gi oss muligheten til å utforme en kulturpolitikk for et samfunn i forandring. En kulturmelding må være overordnet og prinsipiell og ta opp i seg vårt flerkulturelle samfunn, og at kultur og kunst skal gjøres tilgjengelig for alle. Det er viktig at vi ser på om de virkemidlene som vi til nå har brukt innenfor kultursektoren, har blitt brukt på riktig måte – om vi får maks ut av alle kulturkronene, eller om det kanskje må bevilges mer penger. Er strukturen riktig? Har vi for få museer, teater, festivaler, eller har vi for mange? Har forventningene til knutepunktinstitusjonene, til landsdels- og regionalteaterordningen gitt en oppblomstring av kulturlivet i hele regionen? Arbeiderpartiet ønsker at dette skal gjennomgås. Samtidig må også teatrene og den teaterstrukturen som vi har lagt opp til i Norge, gjennomgås. Derfor har vi også foreslått en teatermelding. Et annet område som er i stadig endring, er filmsektoren. Når Arbeiderpartiet foreslo å øke tilsagnsfullmakten for film fra 20 til 50 mill. kr, var dette i visshet om at film både bevarer og styrker norsk språk og kultur, men også fordi filmen bærer i seg framtidas kulturformidling. Film og bilder er et språk som oppfattes av de fleste, og kan eksponere både verdier og holdninger i samfunnet. Det var derfor viktig for oss å få en framtidsgaranti for at filmskaperne kunne få lov til å fortsette å produsere nettopp norske filmer. Det er ikke til å skjule at debatten om Kulturrådet og dets stilling i det norske samfunn vil fortsette. Kulturrådet er ett av Arbeiderpartiets ektefødte barn. Opprettelsen av Norsk kulturfond og Norsk kulturråd i 1964 handlet i realiteten om å definere kultur som et eget politikkområde og plassere kulturpolitikken i forhold til de andre politikkområdene. Både kunstnerne og politikerne var aktive i debatten, spesielt forfatterne, og da proposisjonen om Norsk kulturfond og Norsk kulturråd kom opp i Stortinget i desember 1964, ble Arbeiderpartiets forslag vedtatt mot 46 stemmer. Arbeiderpartiet hadde dermed vunnet en viktig kulturpolitisk sak, og hadde gjennom det fått aksept for at staten har et politisk ansvar for kulturlivet. Dette ansvaret må vi fortsatt ha, både gjennom et sterkt og styringsdyktig kulturdepartement og gjennom et kulturråd som skal fange opp det som skjer i norsk kulturliv. Det Arbeiderpartiet ønsker, er at arbeidsoppgaver, rollefordeling og forventninger mellom kulturråd og departement skal være klarlagt. På samme måte må man vite hva slags spilleregler Stortinget har i forhold til Kulturrådet. Jeg ser fram til en gjennomgang av Kulturrådets oppgaver i vårsesjonen år 2000. Jeg er lei meg for at vi i samarbeidsavtalen mellom Arbeiderpartiet og sentrumsregjeringen ikke klarte å komme fram til enighet om en økning av pressestøtten. Nå ble det heldigvis heller ikke noen nedskjæring på det området av vesentlig betydning. Jeg holder fast ved det jeg sa i fjor, og har faktisk også fått støtte fra Ytringsfrihetskommisjonen, at pressestøtten er et av de viktigste virkemidlene vi har i forhold til ytringsfrihet. Jeg håper når vi skal diskutere Ytringsfrihetskommisjonens innstilling, og når vi skal bestemme hvilke virkemidler vi skal bruke, at det blir gjort på en slik måte at vi beholder ytringsfriheten som vi har den i Norge. Pressestøtte til aviser og media vil gi dem mulighet til å være kritiske og oppegående og uavhengige av markedskreftenes krav til økonomisk lønnsomhet. La meg få understreke at de frivillige organisasjonene er svært vesentlige i forhold til det norske kulturlivet. Innen idretten og på andre områder er de menneskene som på frivillig basis og i sin fritid driver musikkorps, amatørteater, historielag, støttegrupper for museer, filmklubber, kor og alt annet spennende som drives rundt i hele Norges land, en viktig kilde til livskvalitet både for seg selv og mange andre. Derfor er jeg glad for at den aktiviteten som drives for barn og unge, skal følges opp i revidert budsjett, og at fordelingsnøkkelen for de frivillige organisasjonene skal være klar fra dag null når revidert budsjett er bestemt. Idretten er en del av det utvidede kulturbegrepet, og etter gårsdagens seier i VM i håndball – gratulerer med seieren, forresten! – har vi vel alle en følelse av hvor viktig idrett er som underholdning, men også som en kilde til nasjonal fellesopplevelse. Det å vinne et VM er stort både for utøverne og for dem som ser på. Men en må aldri glemme det arbeidet som ligger bak en slik seier. Arbeidet i idretten legges ned av foreldre, idrettsutøvere og ildsjeler som reiser land og strand rundt for å delta i turneringer, kamper og tilstelninger. Tusenvis av dugnadstimer brukes til å lage fotballbaner, idrettshaller og idrettsarrangementer og til å holde kakebasarer og å dele ut reklame. Det var faktisk en seier for alle disse idrettens ildsjeler vi så resultatet av i går: seier i VM. Men også idretten er i forandring. Mange unge faller fra den organiserte idretten i 12-årsalderen. Hva kan idrettslagene og samfunnet gjøre for å gi ungdommen et tilbud som de ønsker og vil benytte? Arbeiderpartiet har gjennom budsjettforliket bevilget 9 mill. kr til flerbrukshaller. Ideen bak flerbrukshallmodellen er at barns, unges og voksnes interesse for idrett og kultur kan samles på et forholdsvis lite område. En flerbrukshall kan bestå av fotballbane, håndballbane, fritidsklubb for de unge, bibliotek, eventuelt et kommersielt satssenter, en skaterampe, klatrevegg og muligheten til å drive med aktiviteter som ikke er tenkt på ennå av oss voksne. Derfor har Arbeiderpartiet altså gått inn for at 9 mill. kr skal brukes til flerbrukshaller, og vi håper at det i årene som kommer, vil bli mulighet til å bygge flere, bl.a. i de store byene, som vil gjøre at vi fanger opp en del av de uorganiserte ungdommene. La meg til slutt få understreke viktigheten av at kultur må være tilgjengelig i hele landet. Det er ikke uvesentlig at de kommunene som har et godt kulturtilbud, oppfattes av befolkningen som gode å leve i. Arbeiderpartiets forslag om distriktsopera er eksempel på en slik tenkemåte – omdannet til en måte å organisere på. Distriktsoperaen vil aldri kunne konkurrere med Operaen i Oslo. Men den kan være et godt supplement, den kan være det som produserer interesse for opera i distriktet, og selv de minste stedene i vårt grisgrendte land kan ha mye kultur å tilby også hovedstadsbefolkningen.