Ola Røtvei (Arbeiderpartiet), 2001-02-15:
Vi står framfor store politiske utfordringer innenfor samferdselssektoren på de fleste områdene. Det kommer tydelig fram når en leser innstillingen. Komiteen tar på flere områder tak i disse utfordringene. Vi erkjenner at transportutfordringene er forskjellige i distriktene og i de store byområdene. Stikkordet i denne sammenhengen er framkommelighet. Uansett hvor folk bor i landet er mobilitet og god framkommelighet av de sterkeste ønskene. Vi lever i et samfunn hvor tidsfaktoren får større og større betydning. Tidskostnadene tillegges større vekt for de aller fleste av oss, uansett om vi liker det eller ikke. Ikke minst skyldes dette den teknologiske utviklingen, som gjør at vi får resten av verden stadig tettere innpå oss. Etter min oppfatning er Nasjonal transportplan et godt styringsdokument for samferdselssektoren i årene framover. Horisonten i planen er tiårsperspektivet, men politisk må vi evne å se behovet enda lenger fram i tid. De veiene, jernbanesporene, fiskerihavnene og flyplassene vi ruster opp i dag, skal vi leve med langt inn i dette årtusenet. Vi skal kjøre på disse veiene i 2020 og i 2030, og det blir andre, de som kommer etter oss, som får bedømme om vi har lyktes. Derfor er og blir dette en anstrengende politisk pusteøvelse. Jeg er glad for at flertallet i komiteen på de aller fleste områder i planen har sluttet seg til Regjeringens opplegg. Hovedgrepet i planen kan sies på en enkel måte, nemlig at det nå, i denne tiårsperioden, er viktig at vi ruster opp og utvikler de transportsystemene vi har. Det er en overordnet politisk prioritering at sikkerheten må styrkes i alle deler av transportsektoren. Vi skal ikke gå på akkord med sikkerheten, uansett hvor sterke andre ønsker måtte være. Formålet med transportsystemene våre er god framkommelighet for gods og personer. Utvikling av et bedre transportnett skal legge til rette for framtidig verdiskapning og bidra til økt konkurranseevne for næringslivet i alle deler av landet. Skal vi lykkes med dette, må satsing på samferdselssektoren i mye sterkere grad enn det som har vært tilfellet tidligere, bli et hovedredskap i distrikts- og næringspolitikken. I samferdselspolitikken er det enkelte som ønsker å sette by og land opp mot hverandre. Slike grep vil være å gjøre Samferdsels-Norge en bjørnetjeneste. Vi er alle på en eller annen måte fullstendig avhengig av at transportsystemene fungerer i hele landet. For byområdene er framkommelighet og tilgang til kollektive transportløsninger de største utfordringene. Presset på veisystemene blir stadig en større utfordring. Det skyldes flere forhold, ikke minst det at folk bor utenfor bykjernene og er avhengige av transport mellom bosted og arbeid inne i byen. I tillegg kommer all gjennomgangstrafikken. Særlig i Oslo tror jeg det er behov for å se på en ny ytre ringvei som leder trafikken utenom byen. I tillegg må kollektivtransporten ta en større del av trafikkveksten. Det er i dette perspektivet vi må finne løsningene for mange av våre byområder. Jeg er enig med mange av landets ordførere i at i distriktene er folk flest og næringslivet i det daglige helt avhengige av veitransport. Rassikring, flaskehalsutbedringer, ferjeforbindelser med god frekvens og åpningstider og muligheter for flyforbindelser er krav som det er lett å slutte seg til. Men å oppfylle alle krav som by og land har, er en umulig oppgave selv for en optimistisk samferdselskomite. Derfor vil det være noen som er fornøyde, mens andre betrakter oss som udugelige. Det er ikke lett å si nei til noen med et smil, og det er ikke alle gitt å kunne det! Komiteen har brukt mye tid på utfordringene for kollektivtransporten, som saksordføreren var inne på. Det preger innstillingen og ikke minst forslagene til vedtak, hvor to av tre romertallsvedtak går på oppfølging av kollektivtransporten, både på tiltak for at kollektivtransporten skal ta en større del av trafikkveksten og muligheter for en resultatstyrt finansiering av denne transporten. Jeg har merket meg en uttalelse en pensjonert bilferjekaptein kom med i Bergens Tidende: «Eg misunner dei som byggjer Trekantsambandet. Dei kan peika på tunnel og bruer og seia; «sjå kva vi har bygt». Vi som har frakta menneskemengder tilsvarande Noregs innbyggjartal fleire gonger over fjorden er det ikkje eit spor etter.» Det er mange rundt om i landet som daglig sliter i trafikkselskapene for å levere en god transporttjeneste, enten de er sjåfører, mekanikere, ferjeskippere, matroser eller ledere. Det vil alltid være bruk for disse folkene – uten dem stopper Norge. Vi kan aldri bygge et Samferdsels-Norge som er ferjefritt, eller få det slik at alle kan reise når de vil og hvor de vil uten køproblemer på veiene. Vi ønsker heller ikke et samfunn der alle hele tiden må bruke egen bil. De virkelige hverdagsheltene er de som daglig sørger for transport. Jeg tror det vil være mulig å ta i bruk enkle grep som kan gi bedre kollektivtransport på kort tid. Jeg tror den største utfordringen for denne transporten er midler til drift. Vi må vise at vi vil satse på gode og samfunnsøkonomiske driftsløsninger som kan bedre forholdene for kollektivtransporten raskest mulig. Blant annet dette vil Regjeringen måtte komme tilbake til i budsjettet for 2002. En god fagkompetanse er avgjørende for at vi skal lykkes med våre politiske prioriteringer for transportsektoren. Den vil være vårt viktigste redskap i tillegg til de økonomiske virkemidlene. Derfor er det synd at så få partier er villige til å slippe seg utfor hoppkanten i arbeidet med å modernisere bl.a. Statens vegvesen. Arbeiderpartiet vil ha et statlig vegvesen som gir best mulig styring for gjennomføringen av samferdselspolitikken. Hensynet til effektivitet og samordning av transportsystemet, også over fylkesgrensene, tilsier at veiforvaltningen organiseres i vesentlig større geografiske enheter enn i dag. Det må opprettes større regionale enheter som både erstatter dagens veikontor og som kan overta oppgaver fra Vegdirektoratet. Slike enheter vil gi mindre administrasjon og muligheter for sterkere fagmiljøer regionalt. Med andre ord: Mer penger ut på veiene. En regional inndeling vil være enklere å tilpasse til en eventuell endret klassifisering av veinettet eller variasjoner i investeringsvolum. Et rasjonelt antall vil trolig være fem–åtte regioner. Det er viktig at en slik organisering opprettholder publikumstilbudet ute. Vegetatens folk skal fronte folks behov i hverdagen. Derfor skal ikke dette føre til en sentralisering. Oppgavene må derfor desentraliseres fra Vegdirektoratet til regionene og fra regionene til de lokale enhetene. Dette vil gi veikontor som blir mer strategiske. Derfor må det utredes muligheter for å gi disse regionkontorene et utvidet planansvar for sjø-, luft-, jernbane- og kollektivtransport. Dette vil gi regionale transportkontor med en fagkompetanse som vil ha muligheter til å planlegge for en bedre samordning av transportsektoren, slik Stortinget ønsker. I tillegg til dette ønsker Arbeiderpartiet å utrede en enklere inndeling der veinettet deles i riksveier og kommunale veier, dvs. en todeling. Til slutt en kommentar til de økonomiske rammene for sektoren. Gjennom flere måneder har vi fått høre gjennom avisene hvor utilstrekkelig og dårlig Regjeringens forslag til rammer er. De nødvendige løft for å få skikkelige rammer blir ikke gjort, er det sagt. Planen møter ikke næringslivets utfordringer, blir det hevdet videre. La meg minne om at Regjeringen i planen foreslo å bruke 1,3 milliarder kr mer hvert år enn det som denne forsamlingen har evnet å bevilge til transportformål de siste årene. På grunn av ledigheten i anleggsbransjen har Arbeiderpartiet i komiteen funnet grunn til å øke dette enda mer, til hele 1,8 milliarder kr, fordi det er viktig å opprettholde den kompetansen vi har i anleggsbransjen i dag. Jeg vil minne om hvordan sentrumspartiene jublet i høst da budsjettet ble økt med 400 mill. kr i forhold til Regjeringens forslag. Nå er altså økningen det femdobbelte. Jeg har sagt det i denne salen tidligere, og jeg synes ikke det kan gjentas for ofte: Jeg synes det blir betenkelig når samferdselsplanene blir en konkurranse om hvem som klarer å tenke på det høyeste tallet. Og jeg synes det er trist når enkelte tenker mer på valgkampen enn på hva som det faktisk er mulig å gjennomføre. Å love gull og grønne skoger, som vi vet vi ikke klarer å gjennomføre, tror jeg kun fører til politikerforakt, og det er ingen av oss tjent med. Jeg vil videre minne om hvordan det gikk for fire år siden da vi behandlet forløperen til denne planen. Også den gangen var debatten og forslagene sterkt preget av at vi nærmet oss en valgkamp. Sentrumspartiene og høyresiden lovte mer til alt og alle, og fortalte i hele valgkampen hvor mye de ville satse på samferdsel, om bare de slapp til. Resultatet husker vi. I to år samarbeidet de samme partiene om å få vedtatt statsbudsjettene, som ikke på noen måte fulgte opp de løftene de kom med den gangen. I dag er vi vitne til at nesten det samme skjer på nytt. Jeg er sikker på at vi ved høstens valgkamp får høre akkurat det samme. Jeg skal love at hver eneste gang jeg hører dette, skal jeg minne om hva disse partiene har fått til i perioden. Og når ikke partiene har lært av sine feil, håper jeg at velgerne i allfall har gjort det. Helt til slutt skal jeg kommentere kort to saker som jeg er saksordfører for. Det gjelder St.prp. nr. 72 for 1999-2000 om delvis bompengefinansiering av T-forbindelsen i Rogaland. Det er et bredt flertall som slutter seg til Regjeringens framlegg, og jeg vil anbefale innstillingen i denne saken. Det samme gjelder St.prp. nr. 30 for 2000-20001 om delvis bompengefinansiert utbygging av E18 i Aust-Agder. Her er det også et bredt flertall som står bak innstillingen, og jeg vil anbefale denne.