Magnar Lund Bergo (Sosialistisk Venstreparti), 2005-06-08:
I SV er vi glad for meldingen om kultur og næring, selv om det er mulig å komme med innvendinger om at meldingen i seg selv er av beskrivende karakter, og at den er relativt tynn når det gjelder tiltak og handling. Dette er synspunkter jeg deler. Jeg vil likevel legge til at beskrivelsen er god, og at det i seg selv er bra at vi endelig får anslag for å se disse problemene i en større sammenheng. Jeg har oppfattet at en del politikere bruker kultur og næring nærmest som et mantra som er egnet til å løse de fleste problemstillinger, enten det gjelder nye arbeidsplasser eller mer penger til kultur. Jeg håper og tror at meldingen og debatten i seg selv er med på å gi denne debatten større perspektiv og mer innhold. Noe av den viktigste bevisstheten som er i ferd med å gro fram, er forståelsen av hvor viktig – og derav hvilket stort potensial – kultur er i næringssammenheng. Tall fra 2002 viser at kulturnæringene sysselsatte ca. 75 000 mennesker her i landet. De stod for et bruttoprodukt på ca. 34 milliarder kr. Dette gjør kulturnæringene dobbelt så store som jordbruk og skogbruk, og tre ganger så store som fiske. Kulturnæringene er nesten like store som verkstedindustrien. Veksten de siste år har vært stabil i alle kulturnæringene. Det er likevel verdt å merke seg at utøvende kunstnere økte verdiskapingen fra 1,8 milliarder kr til 3,2 milliarder kr i perioden 2001–2003, og det er grunn til å tro at denne veksten fortsetter. Jeg innrømmer gjerne at jeg selv, som har drevet egen næringsvirksomhet rettet mot kulturlivet i 25 år, ble overrasket da disse tallene ble kjent. Det er bare å konstatere: Kulturlivet selv er en næringslivsgigant og bør behandles som sådan. Det tilsier at også kulturbedriftene må få tilgang til de samme pengene som andre bedrifter. Noe av problemet i denne sammenhengen er at kulturbaserte næringer ofte er små prosjekter – én–to personer. De er små også i økonomisk sammenheng, de har ofte svak lønnsomhet, og ikke sjelden er de forbundet med relativt høy risiko. Også i den sammenheng snakker jeg av egen erfaring. Et annet problem er at de prosjektene som det er litt størrelse på, ofte ligger i de store byene, og det gjør det igjen vanskelig å få den type midler som kulturnæringen ofte trenger. Ofte er det vanskelig å synliggjøre framtidig inntjening. I forbindelse med kulturprosjekter er det ofte ringvirkningene av selve kulturprosjektet som skaper mest når gjelder omsetning i kroner og øre. Det betyr at når Innovasjon Norge skal vurdere prosjekter, når ikke kulturrelaterte prosjekter opp i konkurranse med andre prosjekter på grunn av manglende bedriftsøkonomisk og samfunnsøkonomisk lønnsomhet, eller det de kaller manglende innovasjonsgrad. Jeg mener dette viser at vi må endre virkemidlene, slik at de blir mer tilpasset kulturnæringene. I denne sammenheng finner jeg det riktig å minne om at mens fiske og jordbruk nyter godt av spesialordninger – og det er bra – har Regjeringen med støtte fra Fremskrittspartiet kuttet ut den støtteordningen som nettopp hadde som mål å skulle stimulere til næringsutvikling på kulturfeltet. Samtidig er det ofte slik at folk som jobber med ting relatert til kultur, ikke kan nok om de økonomiske aspektene ved sine virksomheter. De er ofte ikke i stand til å formidle det de driver med, i et språk som økonomene forstår. Innovasjon Norge gav i fjor bare 87 mill. kr til kulturrelaterte formål. Kulturnæringene er heller ikke så langt definert som eget satsingsområde i Innovasjon Norge. Det åpenbart positive med mange kulturprosjekter er at de er arbeidsintensive, de er miljøvennlige i dobbelt forstand, de forurenser lite, og de er positive for det sosiale miljøet. I tillegg kan de drives over absolutt hele landet, fra den minste krok til den største by. Dagens ordninger for å stimulere næringsliv er, slik vi ser dem, ikke særlig egnet, og kompetansen er vel heller ikke til stede. Som representanten Thommessen nevnte: I andre land har vi blitt fortalt om f.eks. Arts & Business, og jeg mener at vi må se mer på og lære av de erfaringene som andre land har gjort, og som de har lyktes med. Vi kan velge å stimulere til egne støtteordninger direkte rettet mot denne sektor, eller vi kan sørge for tilpasning til og kompetanse innenfor de ordninger som allerede finnes, eventuelt både – og. Det er ikke mange andre næringer som får så mye ut av og skaper så mye for «små» kroner. Et eksempel der har vi i Namsos. De som i dag er landskjente som DDE – den gang et relativt ukjent dansebandprosjekt – fikk 100 000 kr fordi de hadde lagd en plan. Typisk nok: Dette var ikke luftige ideer om hvor hyggelig og fint det er å spille musikk og underholde for folk. Det var en ganske streng næringsdriftsplan, et næringsdriftsprosjekt. De fikk pengene – godt jobbet både av dem som fordelte pengene, og av dem som søkte om pengene – og suksessen kjenner vi. Musikken kan vi mene hva vi vil om, men den kommersielle suksessen kan vi mene lite annet om enn å gratulere! Utdanning er viktig. I denne perioden har vi fått etablert Den kulturelle skolesekken for alle barn i Norge. Det henger sammen med den diskusjonen vi har i dag, for i denne sammenhengen betyr det et enormt potensial, og at det må skapes produksjoner. Det er gitt et grunnlag, slik at kunstnerne faktisk kan etablere seg og leve av å produsere kunst ute i distriktene. Det betyr at det som vil trengs videre, er flere folk som kan noe om formidling, og som kan noe om produksjon. Litt innom et annet felt, film: Norsk film går så det suser, og jeg er glad for at vi har valgt å være med på en stimuleringsordning for å få utenlandske produksjoner til Norge. Vi vil være med på å gi 15 pst. refusjon av utgifter for utenlandske produksjoner. Dette butter litt i forhold til SVs grunnleggende filosofi på feltet, men vi er villig til å prøve for å se hva som faktisk blir igjen av dette. Vi skal her konkurrere i et internasjonalt marked om å få disse produksjonene, og vi kjenner eksempler fra f.eks. New Zealand og Sveits som har gitt kjempesuksess. Det er klart at her snakker vi ikke bare om god økonomi, men også, ikke minst, om at vi kan stimulere de norske produksjonsmiljøene. Så til bokbransjen. I Norge har bokbransjen stått støtt i mange år, med tyngden godt fordelt på begge beina, både på kultur og på næring. Jeg har en følelse av at det som har skjedd det siste året, er at tyngden nok er flyttet litt tungt over på den foten som heter næring. Jeg mener at det vil være riktig å vente og se hvordan dette virker, men vil være villig til å flytte noe mer av tyngden over på den andre foten dersom det skulle vise seg å være nødvendig. Det jeg tenker på, er selvfølgelig produksjon av norske bøker, av smal litteratur og ikke minst opprettholdelse av distriktsbokhandlene. Så til musikk. Her er det et vell av ordninger som kan komme på banen. Jeg ser at jeg ikke rekker å komme inn på det. Når det gjelder dansemoms, hadde jeg gleden av å bli invitert til dans av representanten Eirin Faldet. Jeg klarte selvfølgelig ikke å motstå fristelsen, lot meg rive med i dansen, og har sagt ja til å bli med på det. Det syntes jeg var hyggelig, ikke minst for å kunne glede Eirin Faldet. Men jeg regner med at gleder jeg representanten Eirin Faldet, er det andre som kan bli fornøyd også. Når vi mener at potensialet for vekst i denne sektor er betydelig, bygger det på en forståelse av at økte inntekter og mer fritid i framtiden vil gi mer etterspørsel etter kulturopplevelser. Kultur blir stadig viktigere for byer og regioner i kampen for å tiltrekke seg nye innbyggere og turister. Det vil være slik at det hjelper ikke hvor mange sykehus og fine veier det er i en region, dagens mennesker vil ikke etablere seg der det ikke finnes gode kulturtilbud. Så til slutt, og dette er viktig: Vi må samtidig være bevisst på at kulturnæringer i mange sammenhenger ikke er som andre næringer. De kan ikke uten videre settes inn i rammer som andre deler av næringslivet med tanke på næringsliv og markedstekning. Vi må være bevisst potensialet i kulturnæringene, men samtidig hele veien ha med oss forståelsen av at kultur ikke uten videre verken kan eller bør tilpasses vanlige markedsmekanismer. Det er vårt ansvar at det ligger en bevissthet i bunnen om forståelsen av kunstnerisk integritet, nødvendigheten av at kulturen må bevare sin uavhengighet og i mange sammenhenger sin frie stilling. Den største utfordringen vi har i tiden framover, er å klare å skape vekst og aktivitet i hele landet basert på kultur, samtidig som vi foretar grensedragninger mot kommersialisering og markedstenkning. Jeg tar opp det forslag SV har i innstillingen.