Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2016-06-10:
I en situasjon der svært mange mennesker i verden flykter for livet, og der Europa og Norge tar imot en liten brøkdel av det vi forventer at andre land skal gjøre og gjør, går flertallet i Stortinget til et forlik som strammer inn overfor dem som har behov for beskyttelse. Derfor var SV imot det forliket, og i dag er vi glad for at forliket har raknet, at de verste forslagene ikke blir vedtatt, og at regjeringen går på et sviende nederlag. Men jeg klarer ikke å være glad. Jeg klarer ikke å være glad, fordi regjeringen er handlingslammet i det å kunne ta internasjonale initiativ for å beskytte mennesker som flykter for livet. Det gjør ikke Norge. Norge har vært gode på å bistå med penger i nærområdene – vi kunne ha gitt mer. Men regjeringen er handlingslammet når det gjelder å ta internasjonale initiativ for å beskytte flyktningene – og ikke for å reforhandle flyktningkonvensjonen i en situasjon der ingen vil være med på å styrke beskyttelsen av dem som er på flukt. I fjor på denne tida økte flyktningstrømmen. Alle tallene viste det. Regjeringen satt passiv og lot kaoset oppstå. Da panikken kom om høsten og regjeringen fremdeles la fram et statsbudsjett med kutt på disse områdene, belønnet stortingsflertallet regjeringen med et forlik. Jeg er glad nå for at fornuften og realitetene har fått plass. SV har stått fast. Vi må følge våre internasjonale forpliktelser og ta vår del av ansvaret når mange flykter. Norge har en streng asyl- og flyktningpolitikk. Vi har en streng asyl- og flyktningpolitikk fra før. Det forliket som ble inngått, var vi imot, men ikke fordi det hadde tiltak mot dem som ikke har krav på beskyttelse. Alle de tiltakene var SV for, og vi fremmet til og med flere forslag. Men vi var imot det som ville ødelegge integreringen og straffe dem som har opplevd det verste, nemlig å flykte fra krig, ved ikke å få være sammen med familien sin, ved å måtte være i Norge i årevis før de skulle få se dem, ved at ikke engang full jobb i staten på lønnstrinn 24 skulle være nok til å få familiegjenforening. Man skulle også ramme enslige mindreårige asylsøkere som kommer og kanskje har vært på flukt i mange år, med noen historier om at de kommer fordi de vil ha familiegjenforening, selv om tallene viser svart på hvitt at det ikke er riktig. Dette handlet om å skremme dem som har beskyttelsesbehov. Jeg hører flere som synes at det er fint, for det kommer veldig få nå. Jeg ville være glad hvis grunnen til det hadde vært at færre hadde trengt beskyttelse. Da skulle jeg vært glad. Men det er jo bare fordi man ønsker å skyve ansvaret for dem som flykter, over på andre land. Jeg er glad for at de mest integreringshemmende forslagene er fjernet. Det skulle bare mangle når alle ansvarlige organer og våre faginstanser og menneskerettighetsorganisasjoner sier at dette bryter med våre internasjonale forpliktelser. Det skulle bare mangle. Jeg har hørt statsråden si at den som ikke er redd nå, juger. Da kan vi spørre oss: Blir vi tryggere av å skremme og behandle folk som flykter fra krig, dårlig? Jeg tror ikke det. Jeg tror vi blir tryggere av å behandle folk som folk. Norge kan ikke løse flyktningkrisen alene. Derfor har SV tatt initiativ til at vi må reforhandle Dublin-avtalen, slik at alle land tar et større ansvar for de flyktningene som trenger beskyttelse – vi kan ikke løse dette alene – det har ikke regjeringen gjort. Regjeringen sitter og venter på at andre skal ta initiativ til slike nødvendige avtaler. Jeg skal nevne et punkt som det blir flertall for i dag, og som er ille. Det er rimelighetsvilkåret som fjernes for internflukt. Amnesty la i mai 2016, altså i år, fram en rapport som viser at det har blitt dramatisk verre i Afghanistan. Det er jo dit regjeringen har tenkt å sende de fleste. Myndighetene er ikke i stand til å beskytte de sårbare, og det er de som vil bli rammet når man nå fjerner rimelighetsvilkåret.