Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2009-02-26:
Vi behandler nå bankpakke II, en bankpakke som er et resultat av at det internasjonale finansmarkedet er i krise – en systemkrise, jf. mitt innlegg i Stortinget tidligere i dag. Vi kjenner ikke konsekvensene. Vi trenger en systemdebatt, og det er helt avgjørende at vi får den debatten, slik at vi får overhøyde over situasjonen. Bankpakka inneholder to deler. Den første er Statens finansfond. Fondet er aktuelt for norske finansinstitusjoner, som kommer inn under norsk finansreguleringslovgivning, altså ikke danske Fokus Bank eller svenske Handelsbanken. Det er aktuelt for de banker eller finansinstitusjoner som har svak egenkapital, svak kjernekapitalprosent, altså har en brøk hvor egenkapital i teller er for liten i forhold til en vektet forvaltningskapital i nevner. De banker og finansinstitusjoner som er solide nok, vil ikke være interessert i å trekke veksler på Statens finansfond. For norskregulert bankvesen skal det gjelde for alle, uansett selskapsform – for sparebanker med eller uten grunnfondsbevis, med stor eller liten forvaltningskapital. Det blir sentralt for Finansdepartementet, som skal følge videre opp komiteens merknader, at en får et regelverk som påser at dette blir realiteten i praksis. Det stilles krav til begrenset utbytte, lønn og godtgjørelse til finansinstitusjoners ledelse – det er sjølsagt. Enhver rett, som i dette tilfellet, må følges av forpliktelser. Det er en solid norsk tradisjon. Når det gjelder Statens obligasjonsfond, har en samlet komité understreket at det ikke vil være forbud mot å investere i obligasjoner som av fondet er kredittvurdert lavere enn såkalt investment grade. Det er videre åpning for å investere i obligasjoner med en noe høyere kredittrisiko. Og det er en samlet komité som legger til grunn at obligasjonsfondets investeringer om lag vil gjenspeile sammensetningen av et normalt – jeg understreker normalt – norsk obligasjonsmarked. Obligasjonsfondet er altså aktuelt for både børsnoterte og ikke-børsnoterte selskaper. Ikke-børsnoterte selskaper har ikke kredittrating, slik børsnoterte har. De ikke-børsnoterte selskapene må ha en tilfredsstillende sikkerhet, med garanti i realkapital, eksempelvis bygninger og produksjonsutstyr. Opprettelsen av Statens obligasjonsfond er tuftet på en situasjon hvor markedet ikke fungerer så godt som før, men hvor det dog er forutsatt at det fungerer, altså at private investorer deltar i obligasjonsmarkeder hvor risikoen er forsvarlig. Dersom det skulle vise seg at det er mange foretak som ikke får nødvendige lån, på tross av at vedkommende selskap har forutsetninger for forsvarlig drift og overlevelse dersom det får løst sitt kredittbehov, bør myndighetene på det tidspunkt sørge for at det etableres en egen statlig låneinstitusjon, på samme måte som en i tidligere tider har gjort det for å få løst kredittbehov som det private marked ikke har klart å dekke, altså hvor markedet ikke fungerer godt nok. Det må være en sentral premiss at en opptrer slik at en kan ivareta et næringsliv i Norge. Dersom det har livets rett, skal det ikke stå på den nødvendige kreditt for å sikre at virksomheten på en trygg måte kan føres videre framover.