Per-Kristian Foss (Høyre), 2008-11-27:
Det må være tillatt å si ved nær avslutningen av formiddagens møte at det er noe spesielt surrealistisk over denne debatten. Vi diskuterer altså et budsjett som knapt nok blir iverksatt. Alle snakker om behovet for endringer av budsjettet, men ingen endringer blir vedtatt. Senest nå i replikkordskiftet sa samferdselsminister og Senterparti-leder Navarsete at hun setter sine forhåpninger til de budsjettendringer som kommer. På spørsmål om det foreslåtte budsjettet er nok til å holde sysselsettingen oppe på anleggssektoren, svarer hun at det kommer mer penger. Det er altså en spesiell debatt. Når det gjelder Regjeringens håndtering av den økonomiske krisen, fra fremleggelsen av statsbudsjettet den 7. oktober til nå, må jeg – etter et par-tre tiår i Stortinget og etter å ha sett noen regjeringer komme og gå, og kriser komme og bli løst – si at maken til fomlete og klønete måte å møte økonomikrisen på, skal man lete lenge etter i Europa. Det har i de senere dagene vist seg at det har vært lettere å samle enighet blant 27 EU-land om krisetiltak i størrelsesordenen 1 800 milliarder norske kroner over egne budsjetter og i Den europeiske investeringsbanken enn det har vært for den norske regjeringen å samle seg om tiltak. Vi har hørt at flertallsregjeringen i lang tid har sagt at budsjettet er vel tilpasset den økonomiske situasjonen – men det varte jo bare fra 7. oktober til i går, 26. november. Nå er det altså ikke det lenger. Vi vet ikke hva som skal til. Det har ikke Regjeringen tenkt å røpe for oss. I denne situasjon har så godt som alle land rundt oss lagt frem endringer i sitt eget budsjett – f.eks. den finske regjering, selv om krisen kanskje slår litt mindre inn i Finland enn i en del andre nordiske land. Flertallsstyret som vi nå ser, og som skulle løse det meste, synes nå i sitt siste år å bære mer og mer preg av handlingslammelse. Jeg synes det er direkte pinlig, iallfall på vegne av Finansdepartementets embetsverk, om jeg må få tillate meg å si det, at vi har en finansminister som går rundt og sier – jeg viser til gårsdagens TV-debatt i NRK – at man ikke har grunnlag for nye prognoser nå. Selvfølgelig har man det. Det foreligger prognoser fra alle de institusjoner som Finansdepartementet ellers bruker til å lage egne prognoser: Norges Bank, Statistisk sentralbyrå, OECD, IMF og flere banker. Dette er grunnlaget for Finansdepartementets eget skjønn, og det skjønnet har den samme kompetanse i dag som i fjor, i forfjor og årene før. Det er rett og slett spørsmål om politisk vilje til å legge noe frem. Jeg skjønner etter hvert som jeg ser sprikende uttalelser i media, at det er en indre uenighet i Regjeringen som er grunnen til at man må drive dette spillet, og late som man har et budsjett som er vel tilpasset. Alle vet i dag at vi vedtar et budsjett der ingen prognoser stemmer – ingen av dem stemmer. Man kan si at prognoser vanligvis ikke stemmer helt eksakt. Men for å si det slik: Det er nå så stor avstand mellom det prognosemakere i den senere tid har lagt frem i sine prognoser, og det Regjeringen står for, at den blir enorm. Jeg er enig med Regjeringen i at det er viktig at virkemiddel nr. 1 er å få satt ned renten. Høyres alternative budsjett bruker mer oljepenger i forhold til Regjeringen, i forhold til budsjettet for inneværende år og i forhold til 2009-forslaget vårt. Det er ut fra den usikkerhet som ligger i om mer ekspansivitet vil utsette eller redusere en rentenedgang. Den usikkerheten deler vi, og vi legger oss på Regjeringens linje på dette området. Jeg registrerer at man i debatten allerede nå forutsetter at budsjettendringer i vesentlig grad vil sprenge handlingsregelen. Det har skjedd før, og det har gitt gode økonomiske resultater for å møte nedgangstider. Når man sier at budsjettet er vel tilpasset, forsøker man å tale seg bort fra at ekspansiviteten målt som oljekorrigert underskudd i prosentandel av Fastlands-Norges BNP er uendret i forhold til inneværende år og neste år. Det er ikke mulig å snakke seg bort fra at det selvfølgelig er en sammenligning som ikke holder, i den forstand at skal man møte nye tider med helt dramatiske nedgangsprognoser, må man være villig til å se på ekspansiviteten i budsjettet. Og det vil bli gjort. Jeg har en viss erfaring fra tidligere med å snu nedgang til oppgang i økonomien. Jeg synes det er viktig å hitsette et par gode erfaringer. Den ene er å stimulere husholdningens etterspørsel. Det virker raskt. Husholdningene står i forhold til BNP for en etterspørselvirkning på vel 60–70 pst. Uten å stimulere husholdningene – det kan skje både gjennom direkte og indirekte skattelettelser – får man ikke tidlig oppgang. Å stimulere næringslivet på lang sikt er viktig, for når oppgangen virkelig blir manifestert igjen, er det viktig at næringslivet har evne og kapasitet til å investere og ikke er rammet av en pessimisme, som ofte er et resultat av skatte- og avgiftsøkninger rettet inn mot bedriftene eller mot bedriftenes eiere. Det er også viktig at det er balanse i tiltakene, både mellom de kortsiktige og de langsiktige, mellom offentlig og privat sektor, og at man ikke faller for den fristelse ensidig å stimulere offentlig sektor gjennom f.eks. arbeidsmarkedstiltak, som har en tendens til å passivisere mer enn aktivisere. Det viser erfaringene fra tidligere perioder med høy arbeidsledighet. Når det gjelder det å stimulere næringslivet, vil jeg peke på tre viktige ting. Jeg kan starte med en uttalelse av finansministeren, nemlig at det å øke avskrivningssatsene for industrien er et velegnet tiltak i økonomiske nedgangsperioder. Denne uttalelsen kom finansministeren med for å begrunne hvorfor man gikk mot et slikt tiltak høsten 2005 – fordi man da var i en oppgangsperiode. Hennes uttalelse bør nå være en stimulans til å foreslå det i den pakken som kommer i februar–mars. Å stimulere til økt satsing på forskning og utdanning, iallfall legge tilbake de pengene som er tatt fra universitets- og høyskolesektoren, er ganske viktig. Vi vet at med økende arbeidsledighet kommer søkningen til universitet- og høyskolesektoren til å øke. Da er det et dårlig signal at universitetene for annet halvår neste år kutter studentopptaket. Når finanskrisen er der, strammer bankene inn på kredittgivningen. Da er det fornuftig, slik det ligger i Høyres forslag, å se på nye statlige såkornfond, rettet inn mot den fasen der bedrifter virkelig har finansieringsproblemer. Fra idé til virkelig suksess på børsen tar det litt tid. Der er det ikke så mange som står i kø for å gi deg lån. Til slutt: SV har gjort det til en spesialitet i denne debatten å fortelle oss at skattene for bedriftene ikke øker – man legger bare skattene på bedriftenes eiere. Men det må jo være grenser for naivitet! Tror man virkelig at bedriftseiere som får økt beskatning på grunn av arveskifte, eller kanskje mer aktuelt på grunn av økt formuesskatt, ikke lar det gå ut over den egenkapitalen som står i bedriftene? Denne sammenhengen er åpenbar. Den har den virkningen at i gode tider blir bedriftseierne rikere når bedriftene blir rikere, men da er også deres evne til å investere desto større. Så denne sammenhengen, nemlig at økt beskatning av eiere også fører til redusert egenkapital – altså egenkapitaluttak for å betale den økte skatten – er åpenbar. Jeg sier dette med adresse til SV, for jeg har merket meg at de endringene av formuesskattereglene og arveavgiftsreglene, som innebærer en økt beskatning, ikke er forslag som Arbeiderpartiet tidligere har fremmet. 80 prosentregelen har f.eks. Arbeiderpartiet levd med i mange år, både da de var i posisjon, og da de var i opposisjon. I budsjettforlik med Bondevik II-regjeringen, f.eks., var det aldri noe krav om at dette måtte gjøres. Dette er vel et tiltak velegnet for SVs landsstyre og nominasjonsprosess. Det har i alle fall ingenting med timingen i forhold til den økonomiske situasjonen å gjøre.