Rolf Reikvam (Sosialistisk Venstreparti), 2005-04-19:
For ca. fem og et halvt år siden behandlet vi St.meld. nr. 28 for 1998-1999, Mot rikare mål, med undertittelen Om einskapsskolen, det likeverdige opplæringstilbodet og ein nasjonal strategi for vurdering og kvalitetsutvikling i grunnskolen og den vidaregåande opplæringa – dette som et lite apropos til at vi har vært opptatt av kvalitet og kvalitetsutvikling i skolen i lang tid. De som ikke husker tilbake til St.meld. nr. 28, er vel nesten historieløse. Denne meldingen ble lagt fram av Jon Lilletun. Han var statsråd. Statsminister den gang var Kjell Magne Bondevik. Meldingen etablerte et kvalitetsutviklingssystem med brukermedvirkning på den enkelte skole. Elever, lærere, foreldre og skoleledere var ansvarlige for kvalitetsarbeidet. Brukerundersøkelser ble introdusert og etablert på de aller fleste skolene som et aktivt virkemiddel i arbeidet med kvalitetsforbedring og kvalitetsutvikling. Grunntenkningen i St.meld. nr. 28 er at kvalitet er noe som skal skapes på den enkelte skole. En tenker nedenifra og opp. Kvalitetsutvikling skjer altså «der nede», og det er der nede en skal utvikle modeller for hvordan kvaliteten skal forbedres. Den enkelte skole har ansvaret, og den enkelte skole etablerte rutiner og praksis. I Kultur for læring er tenkningen snudd opp ned. Det er en kvalitetstenkning ovenfra og ned. Kvalitetsforbedring skal skje gjennom kontroll, prøver, offentliggjøring og konkurranse. Det er tenkningen i det systemet som nå er etablert. Det er diametralt annerledes enn det som ble etablert med St.meld. nr. 28, og som ble lagt fram av statsminister Kjell Magne Bondevik. På dette området har det skjedd et paradigmeskifte. I den grad vi kan snakke om en endring av utdanningssystemet vårt i Kultur for læring, er det her paradigmeskiftet er. Våre bekymringer i innstillingen til Kultur for læring har slått til i fullt monn. Elever, lærere og forskere har slått alarm. Forskerne som evaluerte prøvene fra i fjor, 2004, har foreslått «time-out». Begrepet «time-out» har vi tatt fra de forskerne som har jobbet med disse prøvene fra 2004. Det er flere grunner til at de har foreslått det. Prøvene fungerer ikke godt nok, og det er for dårlig informasjon, slik at det rettingsarbeidet som skjer på den enkelte skole, ikke blir godt nok. Prøvene har lav legitimitet. Prøvene er blitt offentliggjort på forhånd, så verdien av dem er blitt kraftig redusert i og med at de var kjent for elevene før de skulle ha dem. Elever har boikottet prøvene. Hvem som skal fritas, er også uklart. Noen steder deltar stort sett alle. Andre steder blir elever bedt om ikke å være til stede fordi det kan dra ned resultatet for skolen. Det mest alvorlige er likevel at vi allerede ser en tendens til at prøvene blir sterkt styrende for aktiviteten på skolene. Vi er i ferd med å bevege oss i retning av at det ikke lenger er læreplanene som styrer opplæringen og undervisningen, men testene og de nasjonale prøvene. Det forstår vi alle sammen. Alle forstår det, for i alle organisasjoner og strukturer vil det alltid være en suboptimalisering. Alle vil tilpasse seg rammebetingelsene på en best mulig måte. Ingen ønsker å framstå med svake resultater, altså vil undervisningen bli rettet inn mot den type problemstillinger som prøvene har. Karakterer og nasjonale tester tar over styringen av norsk utdanning, jf. oppslaget i VG før helgen om at man må løfte karakterene, for det er økt konkurranse om elevene. Dessuten ser vi at kostnadene er blitt høyere enn det som var forutsatt. Vi vet ikke eksakt hva de blir, men de få undersøkelsene vi har gjort, tyder på at de blir vesentlig høyere enn det vi har antatt. Så en liten ting: De som tror at disse prøvene kan brukes for å legge til rette og tilpasse opplæringen, må tro på julenissen – unnskyld, president – for lærerne vet stort sett alt om sine elever. De har prøver dag ut og dag inn, holdt jeg på å si. Lærerne kjenner sine elever, og den kunnskap som de eventuelt måtte få gjennom nasjonale tester, må være marginal i forhold til det som de allerede vet. Så dette er et vikarierende argument. Helt til slutt – jeg ser at tiden er ute – tar jeg opp vårt forslag i innstillingen.