Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2014-12-09:
Jeg er sikker på at alle hjerter gleder seg over at jeg har fått påfyll av taletid. Den norske debatten om innvandring og integrering reduseres veldig ofte til et ordskifte fra skyttergravene, hvor hovedtemaet er hvor mange asylsøkere vi skal ha. Det blir ikke alltid en like nyansert debatt. Norge er ingen isolert øy i verden, vi er del av en verden som blir stadig mindre, eller sagt på en annen måte: en verden der globaliseringen er sterkt tiltakende, og der migrasjonen også er økende. Den siste uken har man fokusert på de lengeværende asylbarna og en varig ordning for dem. Det er en viktig del av debatten. Vi registrerer at regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre har kommet fram til en avtale om en ny forskrift for de lengeværende barna og deres foreldre. Det er bra for partene at de omsider er kommet til enighet, slik at menneskene og barna det faktisk gjelder, kan få avklart sin livssituasjon og komme videre med livet sitt. Vi får håpe at de samarbeidende partiene oppnår det de ønsker, og unngår uønskede effekter. Konsekvensene av hvordan utlendingsforvaltningens endringer i praksis faktisk blir, gjenstår å se. Det er positivt at antallet kvoteflyktninger har fått økt politisk oppmerksomhet i det offentlige ordskiftet det siste året. Jeg er glad for at Kristelig Folkeparti og Venstre nå har presset regjeringen til å øke antallet kvoteflyktninger opp til det nivået regjeringen Stoltenberg II foreslo for 2014. Vi har tilsvarende i vårt alternative budsjett for 2015 når det gjelder antall flyktninger. Det er likevel to forhold jeg vil komme inn på når det gjelder kvoteflyktninger. Det ene er anmodningsvedtaket fra Stortinget som ble fattet i juni, hvor Stortinget ba om en vurdering av hvor mange flere syriske flyktninger vi kan ta imot i 2014 og i 2015. Utover en oppramsing av en rekke utfordringer og et forslag om å videreføre årets nivå for antall flyktninger går altså ikke regjeringen inn i vurderingen Stortinget ba om. Det andre jeg ønsker å ta opp om kvoteflyktningene, er knyttet til samarbeidsavtalen på utlendingsfeltet mellom regjeringspartiene, Venstre og Kristelig Folkeparti. I punkt 24 heter det at man skal prioritere kvoteflyktninger som har størst sjanse til en vellykket integrering. Det representerer et skifte i norsk politikk – et skifte i feil retning. Til tross for at de gjeldende retningslinjene gir åpning for en sånn prioritering, har norsk praksis vært at man har fulgt anmodningen fra FNs høykommissær for flyktninger. At Fremskrittspartiet står for en slik politikk, er ikke noe nytt, men jeg synes det er oppsiktsvekkende og skuffende at Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti faktisk aksepterer dette skiftet. Arbeiderpartiet bygger sin flyktning- og asylpolitikk på internasjonale forpliktelser og den moralske plikt vi har til å yte humanitær bistand til våre med medmennesker, også medmennesker som befinner seg utenfor landets grenser. I regjering har vi ført en konsekvent, rettferdig og rettssikker flyktning- og asylpolitikk. Det har vi tenkt å fortsette å gjøre også i opposisjon. Alternativet til en konsekvent asylpolitikk er mindre forutsigbarhet og en undergraving av asylinstituttet. Det har vært et mål for oss å sikre at flest mulig av dem som søker asyl i Norge, faktisk har rett til asyl. Man har lyktes med å øke den andelen. Man har nå kommet opp i en prosentandel på over 60 som får innvilget asyl. Det har vært bred enighet om at rask saksbehandling er viktig for å ha kontroll med asylinnvandringen. Jeg håper regjeringen klarer å videreføre denne positive utviklingen man la grunnlaget for og lyktes med å skape under den forrige regjeringen. For Arbeiderpartiet representerer innvandring og mangfold en mulighet og et stort potensial for nasjonen. Forutsetningen er selvfølgelig at man klarer å legge til rette for en høy grad av integrering. Den integreringen skal bygge på grunnlaget for vårt samfunn, og velferdssamfunnet i Norge bygger på solidaritet og vilje til å yte og dele. Tillit til samfunnets institusjoner og tillit innbyggerne imellom er en nødvendig forutsetning for dette samfunnet. Alle plikter å slutte opp om samfunnets lover og respektere de demokratiske grunnverdiene. Nå har vi fått den mest høyreorienterte regjeringen vi har hatt på mange år, og integreringen står ikke like høyt på dagsordenen lenger. Denne regjeringen starter allerede med mottakene, de foreslår reduserte satser for voksne beboere i mottak. Det skjer uten noen form for faglig belegg og til tross for at helsepersonell ved mottak tidligere har advart mot det, satsene er allerede for lave til at beboerne får i seg nok næring. Arbeiderpartiet mener at det skal være en nøktern standard på opphold i asylmottak, men ikke at man skal sultes ut. Vi reverserer derfor dette kuttet i vårt alternative budsjett. En sterk velferdsstat bidrar til god integrering. Barnehageplass til alle, en god offentlig fellesskole, trygge helse- og omsorgstilbud, en sosial boligpolitikk og en mangfoldig kultursatsing er derfor viktig for å lykkes med integreringstilbudet. Regjeringens svar er å foreslå å kutte tilskuddet til barnehagetilbudet for fire- og femåringer i vertskommunene. Det finnes ingen saklig begrunnelse utover å saldere budsjettet. Vi mener at barn i asylmottak, på samme måte som norske barn, skal ha barnehagetilbud. Det er en bra start på integreringen og et rimelig tilbud også til de barna som eventuelt ikke får bli. I den sammenheng viser jeg til vårt alternative opplegg for barnehager i vårt budsjett. Heller ikke reisestønad til familiegjenforening er prioritert av regjeringen. Bosetting av flyktninger er vi alle opptatt av. Spørsmålet er likevel hvordan regjeringen skal løse utfordringen. Flertallet viser i innstillingen til at integreringstilskuddet og investeringstilskuddet øker. Jeg er usikker på om det er tilstrekkelig. Prognosene viser at bosettingsbehovet neste år er omtrent som i inneværende år, og i år ligger man an til å bosette 7 800 av de 11 000 man har stipulert trenger bosetting. For Arbeiderpartiets del følger vi opp vårt initiativ fra revidert nasjonalbudsjett og foreslår et tidsavgrenset, ekstra integreringstilskudd på 100 000 kr per bosatt lengeventende flyktning i mottak. Vi må forhindre at det utvikler seg et klassedelt samfunn der personer med innvandrerbakgrunn har dårligere levekår og lavere samfunnsdeltakelse enn resten av befolkningen. Arbeid gir den enkelte økonomisk selvstendighet og er det viktigste virkemidlet for å motvirke fattigdom, utjevne sosiale forskjeller og oppnå likestilling mellom kvinner og menn – også blant innvandrere. Særlig er det viktig at flere kvinner med innvandrerbakgrunn får mulighet til deltakelse i arbeidslivet. Selv om vi har små forskjeller og kommer relativt godt ut med hensyn til land vi sammenligner oss med, er det fortsatt sånn at innvandrere er dårligere representert i yrkeslivet enn majoritetsbefolkningen – henholdsvis 63,1 pst. for innvandrere og 68,6 pst. for majoritetsbefolkningen. Jobbsjansen, gratis kjernetid i barnehagen og gratis deltidsplass i skolefritidsordningen er eksempler på tiltak som bidrar til integrering. Spørsmålet er hvilke tiltak regjeringen prioriterer for å løfte deltakelsen i yrkeslivet. Hvilke tiltak er det regjeringen prioriterer for å løfte kvinners mulighet til å delta i arbeidslivet? På 1960-tallet lå Norge veldig dårlig an når det gjaldt likestilling for kvinner, men vi gjorde noen politiske valg. På 1970–1980–1990-tallet og på 2000-tallet løftet man Norge til å bli et av de mest likestilte landene i verden, med en veldig høy grad av likestilling for kvinner. Dette var resultat av politiske valg. De politiske valgene må man også gjøre på innvandringsfeltet og på integreringsfeltet. Man må foreta de politiske valgene som gjør at innvandrere har mulighet til å delta i samfunnslivet og yrkeslivet, på lik linje med oss andre som bor her. La meg understreke at en vellykket integrering bygger på gjensidighet i rettigheter og plikter. Det er helt avgjørende for en god samfunnsutvikling at innbyggerne er i stand til å ta ansvar for eget liv, og hovedansvaret vil alltid ligge hos den enkelte. Men myndigheter må samtidig bidra til å gi nye borgere en sjanse til å bli en del av det norske samfunnet. Integrering er en toveisprosess, basert på plikter og rettigheter. Det handler om å bygge ned barrierer der de måtte finnes, om det så er i utdanning, i arbeidsliv, innenfor helse, i tjenesteyting eller innenfor andre områder. Barrierene kan være høye eller lave, avhengig av den enkeltes utgangspunkt. Det er forskjell på om man kommer til Norge som arbeidsinnvandrer, familieinnvandrer eller flyktning. Det er annerledes for voksne enn for barn. Det er forskjeller mellom menn og kvinner og mellom gutter og jenter. Det er også forskjell mellom innvandrere fra ulike land og kontinenter. Derfor må også tiltakene være fleksible, mest mulig individuelt tilpasset og dekke alle livsfaser. For eksempel er det forskjell mellom afrikanere, som har en sysselsettingsgrad på 41,9 pst., innvandrere fra EU, som har en sysselsettingsgrad på 73 pst. og de fra Asia, som har en sysselsettingsgradgrad på 55,2 pst. Så finnes det noen enkle forklaringer på det. Det finnes også noen mer komplekse. Det som gjenstår å se, og som jeg håper debatten i dag vil avklare, er om dagens regjering vil følge opp med en aktiv politikk for fortsatt å sikre en høy deltakelse og store muligheter for dem som kommer til Norge. En viktig grunn til at vi har lyktes såpass godt med integreringen, er at vi har hatt en overordnet politikk for utjevning av forskjeller. Denne regjeringen fører en politikk som bidrar til å øke forskjellene i samfunnet. Det vil også øke utfordringene med å lykkes med integreringen. Økte forskjeller i samfunnet vil svekke mulighetene for innvandrerne. Det vil også bety dårligere integrering og dermed sløsing av mulige ressurser for nasjonen. Verst av alt vil dette føre til et dårligere liv og dårligere muligheter for dem som kommer til Norge for å skaffe seg et bedre liv og slå rot her. For meg er det lite i regjeringens budsjett som tyder på at integrering er et prioritert område.