Olemic Thommessen (Høyre), 2001-12-14:
Det slår en undertiden at det er godt at det ikke er porto på «julekortene» hjem. Det hadde blitt en dyr fornøyelse for statskassen. Når vi skal snakke om kulturpolitikkens mål, er det særlig identitet og livskvalitet vi pleier å tillegge vekt. Dette er selvfølgelig sentrale mål, men kulturpolitikken har også et potensial i forhold til det å være en viktig drivkraft i det å forme et mer kreativt og skapende samfunn. I debatten om utdanning på tirsdag tok representanten Reikvam utgangspunkt i et sitat fra Albert Einstein, og jeg siterer fra hans innlegg: «Kunnskap er intet – fantasi er alt. Det gjelder at kunnskapen passerer fantasien. Først da er kunnskapen noe verdt». Sitatet beskriver en viktig sammenheng mellom kunnskap og kreativitet. Påstanden er at disse to tingene er gjensidig avhengig av hverandre. En helhetlig politikk for utviklingen av det kreative samfunn er derfor ikke bare en politikk for kunnskap, men også en politikk for fantasi. Vår tid karakteriseres av store og raske skiftinger innenfor nær sagt alle livets områder. Derfor er vår evne til omstilling og nytenking viktigere enn noen gang. Evne til å overraske krever at fantasien og skaperevnen provoseres og trenes. Bruk av fantasi er i dag omtrent det eneste vi ikke går på kurs for å lære. Da er det desto mer viktig å ha et levende kulturliv som gir fantasien og skaperevnen det nødvendige armslag. Det moderne samfunn krever altså en kulturpolitikk som aktivt vil bruke kunsten som redskap til fornyelse. Dette tilsier en kulturpolitikk med høye krav til så vel kapasitet som kvalitet. Våre ambisjoner for kulturpolitikken må ikke stå tilbake for ambisjonsnivået innenfor andre områder som teknologi eller vitenskap, men snarere sees i sammenheng med disse. Dette handler i sin tur om nødvendig økonomi, og det er med stor tilfredsstillelse Høyre konstaterer at årets budsjett gir et meget betydelig løft for kulturområdet. Dette signaliserer at samarbeidspartiene vil fortsette en politikk der vi holder på en sterk offentlig innsats. For et lite land med begrensede publikumskonsentrasjoner og relativt få private bidragsytere, er offentlige bidrag nødvendig. Men nettopp i et lite land med små fagmiljøer og tett nærhet mellom bevilgningsyter og mottager, er det særlig viktig å være på vakt i forhold til ensretting og trivialisering. Det å være politisk korrekt og ville tekkes de offentlige bidragsyteres honnørord kan fort bli en svøpe som indirekte styrer kulturaktørenes valg. Dette kan lett føre til hverdagsliggjøring og undergrave spensten i kulturlivets prosjekter. Vi må med andre ord passe på at vi ikke fører en politikk der ensidig vekt på finansiering undergraver kulturlivets evne til å overraske og fornye. Det må derfor være en viktig oppgave fremover å legge til rette for flere bidragsytere til kulturlivet. Selv med ytterligere økninger i den offentlige satsingen vil Norge være tjent med å skaffe mer privat kapital inn i kulturlivet. Inneværende års budsjett er i hovedsak bygd på Stoltenberg-regjeringens. Her finner vi få føringer i forhold til aktivt å bygge broer til andre sektorer, eller til å legge til rette for alternativ finansiering. En ny kulturpolitikk sprunget ut fra Samarbeidsregjeringen må tydeligere ta fatt i disse utfordringene. Dette kan dreie seg om skattemessige grep, eller fondsbaserte finansieringsordninger der også private er med. Eksempelvis kan dette rette seg mot næringsfond der målet er å dra i gang kulturrelatert virksomhet med mulige kommersielle potensial. Slike fond kan også bane veien for å skape nye møtesteder der kulturmiljøene kan bli mer aktive deltagere i forhold til å øke volumet av norskprodusert innhold på nett, et meget viktig område i årene som kommer. Det er med stor glede vi kan konstatere at kulturbudsjettet styrker satsingen på film. Filmen er et av de viktigste kunstneriske uttrykk i vår tid. Ved siden av at den når et stort publikum, har filmen også viktige funksjoner i forhold til den brobygging vi i andre sammenhenger ønsker å få til. Filmen bygger broer mellom mange kunstarter. Musikk, bilde og teater inkluderes og gir incitamenter til samarbeid også i andre konstellasjoner. Ønsket om et mer dynamisk og kreativt kulturliv tilsier også at våre kunstnere i større grad arbeider i internasjonale sammenhenger; her går også filmen foran. Vi har sett dette på det nordiske området, eller kanskje særlig på det skandinaviske. Erfaringene fra filmindustrien vil være av største betydning den dagen vi for alvor tar fatt på å utforme en politikk for utvikling av innhold på nett, der eksempelvis utfordringer som utvikling av tredimensjonale illusjoner vil møte oss. Årets budsjett viderefører pressestøtten på noenlunde samme nivå som i fjor. Regjeringspartiene bygger her på Sem-erklæringen. Der fastslås det klart at man skal videreføre de direkte statlige overføringene til pressen med sikte på å opprettholde mangfold og bredde blant norske aviser. I løpet av våren vil vi i forbindelse med mediemeldingen få en debatt om dette. Da må vi i tillegg til å diskutere de prinsipielle spørsmål også ha en grundig diskusjon av pressestøttens innretning, og om hvordan norsk presse i dag bør ses i forhold til det totale mediebildet. I den rivende teknologiske utviklingen vi er inne i, blir det viktig å holde på helhetssynet og se de forskjellige mediers utvikling i sammenheng. De diskusjoner som det i det senere har vært om avgifter i forhold til det trykte ord og om NRKs distriktskontorer, fremstår som fragmenterte og lite egnet for å stake ut den videre mediepolitiske kurs. Hvis vi løfter blikket og sikter ut et mål der fremme, er det ikke spørsmålet om NRK har distriktskontorer i absolutt alle fylker, eller om Norge fortsatt er et land fullt av aviser uten moms, eller med moms, som er det avgjørende. Det viktige er at vi i vårt land har maktet å følge utviklingen slik at vi har norskbaserte medier som leverer nyheter og annet relevant stoff på norsk til norske brukere, kort sagt at vi i fremtiden har en mediehverdag som fremtidens nordmenn føler seg hjemme i, medier som de aktivt bruker, og som gir dem det best mulige innholdet, enten det er aviser, nett eller andre medier – hva vet jeg? Dette fordrer at vi offensivt søker en god politikk forankret i morgendagens teknologiske virkelighet, ikke at vi går på barrikadene for å forsvare ordninger som er i ferd med å løpe ut på dato. Årets budsjett gir kulturlivet et meget godt og tiltrengt løft. Men kulturpolitikk er mer enn penger. Vi må også stake ut nye veier å gå, og vi får i tiden som kommer, store utfordringer med å finne fram til grep for kulturpolitikken som kan sørge for at vi ikke bare er på høyde med tidens krav, men også i forkant. Med den satsing som gjennom mange år er gjort innenfor norsk kulturliv, har vi det beste utgangspunkt. Da må vi bare passe på at tiden ikke løper fra oss, men at vi greier å henge med i svingene. Så til enkelte poster som har vært nevnt, og som jeg også har lyst til å kommentere. Folldal Gruver ble nevnt av representanten Faldet, og jeg er enig med henne i at det er et spennende tiltak. Men vi har mange industriminnemuseer – jeg tror det er det det heter – og det er viktig å sette disse inn i en stor sammenheng, slik at intensjonene om å se industriutviklingen i en større sammenheng, ivaretas. Den kulturelle skolesekken kunne jeg også si mye om. Det er en fantastisk spennende satsing, som da Ellen Horn presenterte den tidligere, ble ledsaget av store ambisjoner. Problemet er at verken Arbeiderpartiet eller i og for seg den nåværende regjeringen har maktet å følge den opp med de midler som skal til hvis det skal bli noe sving på det. Det er et kolossalt behov, en mengde skoler og store muligheter, men det fordrer også svært betydelige midler, og jeg tror det blir viktig å se «skolesekken» også i sammenheng med andre ordninger dersom vi skal nå de målene jeg tror vi alle er enige om.