trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Thorbjørn Jagland (Arbeiderpartiet), 1999-06-07:
Jeg vil nok en gang gi honnør til utenriksministeren, ikke bare fordi han kommer til Stortinget og gir grundige redegjørelser, men også fordi han og Regjeringen har taklet denne situasjonen på den måten som de har gjort fra begynnelsen av og til nå. Fordi situasjonen er så uklar, er det kanskje best at vi ikke kommenterer den så mye, men overlater det til utenriksministeren. Jeg synes han redegjorde for situasjonen på en god måte som i alle fall dekker det syn som jeg og Arbeiderpartiet har, og den viser framfor alt at det er nødvendig fortsatt å stå sammen både her i landet og i NATO-kretsen. Vi ser nå at man har klart å utnytte militære resultater til å nå de politiske mål via diplomati. Selv om situasjonen er uklar og det ble brudd i natt, må vi vel kunne si at det er en positiv utvikling, slik også utenriksministeren redegjorde for. Det som er spesielt gledelig, er at i den avtalen som ble oppnådd, er de internasjonale krav ivaretatt: Slutt på voldshandlingene og trygg tilbakevending for flyktningene, som har vært de mest ufravikelige krav fra NATOs og det internasjonale samfunnets side. Det er også positivt at avtalen gir FN en sentral plass. Det er selvfølgelig også positivt at G8-landene nå sitter sammen for å se om man kan løse problemene og komme raskest mulig videre. Når det viser seg at den tekniske gjennomføringen av avtalen tar tid, er det ikke tiden som er problemet, med det er det at tragedien kan fortsette, og at den ekstra tiden som nå går med, vil kreve nye ofre. Selvfølgelig vil også det som skjer i denne perioden, om tiden brukes til å fjerne bevis på overgrep og til fortsatt etnisk rensing, bli vurdert av FNs krigsforbryterdomstol. Jeg har lyst til å si at Arbeiderpartiet støtter Norges deltakelse i den internasjonale fredsstyrken. Norge bør også bidra på andre områder, f.eks. i den internasjonale politistyrken som planlegges, og vår innsats bør ikke bare begrenses til Kosovo, men også omfatte området for øvrig. Vi står overfor den største gjenoppbyggingsaksjonen etter krigen. Jeg syns det er viktig at hele området blir omfattet av denne gjenoppbyggingen, inklusiv Serbia. Hvis man gjør det serbiske folket til tapere i denne krigen, legger man grunnlaget for nye kriger. Det må være Milosevic og hans regime som her blir taperne. Jeg er overbevist om at hvis freden kommer, vil ikke Milosevic kunne holde seg ved makten særlig lenge. Det har jo vært krigen som har vært hans maktbasis. Det er den som har gjort det mulig for ham å samle folket bak seg. Jeg er derfor glad for at Jugoslavia er omfattet av den stabilitetspakten for Sørøst-Europa som Tyskland har foreslått, når Jugoslavia har oppfylt det internasjonale samfunns krav. Jeg tror det er viktig å legge det til grunn i det arbeidet som forhåpentligvis kan starte ganske fort. Vi får alle håpe på at det som har skjedd, vil føre til en rask avslutning på voldshandlingene, og at freden vil komme.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-06-07:
Jeg vil også gjerne få takke utenriksministeren for denne redegjørelsen. Jeg skulle gjerne ønske at vi kunne startet denne debatten med å diskutere det utenriksministeren avslutningsvis var inne på, nemlig gjenoppbyggingen av det sivile samfunnet, gjennomføringen av fredsavtalens sivile oppgaver, flyktningproblemet og demokratioppbyggingen i Kosovo. Dessverre er situasjonen slik at vi i stedet synes å gå mot en situasjon som er bekymringsfull, og der Jugoslavia synes, som utenriksministeren nevnte innledningsvis, å gå tilbake på de prinsippene man var blitt enige om. Dessverre bekrefter dette noe som en gjentatte ganger nå har sett i denne konflikten, nemlig at det ikke er mulig å stole på de løfter som en får fra Milosevic. Likevel vil også jeg – i likhet med representanten Jagland – peke på at det er positive trekk, som også utenriksministeren tok fram. Vi har fått den politiske prosessen inn i et nytt og mer positivt spor, og vi har gjennom hele denne prosessen klart å holde denne viktige kontakten mot Russland, som er en avgjørende forutsetning – tror jeg – for å få stabilitet i området, også med tanke på det som skal skje etterpå, når en fredsavtale er inngått. Utenriksministeren refererte også til at NATOs medlemmer står samlet bak strategien for krigføringen i Kosovo. Det er avgjørende viktig. Jeg tror det må gå an å si, selv om en ikke har kommet helt i mål, at de resultatene vi nå har sett, har vist at Alliansens strategi har ført nærmere fram mot målet. Ut fra dette bør Regjeringen kunne forvente fortsatt bred støtte for de vurderinger og de tiltak og valg som har vært nødvendige. I så måte var de positive og klare signaler som kom fra Arbeiderpartiet ved dets leder og parlamentariske leder, meget verdifulle. Det er selvfølgelig nødvendig med betydelige bidrag for å gjennomføre både den militære og den sivile delen av en fredsavtale, men jeg tror dette er spørsmål som vi får anledning til å komme tilbake til når en slik fredsavtale endelig er etablert. Og jeg legger til grunn at dette forhåpentligvis ikke er så langt unna. Jeg går også ut fra at de bidrag som i denne sammenheng er nødvendige, både av økonomisk art og ellers når det gjelder hjelpetiltak, vil få en bred støtte i Stortinget, og at Regjeringen derfor allerede nå aktivt kan ta del i alle de forhandlinger, samtaler og overlegninger som nå foregår for å forberede gjenoppbyggingen av det sivile og demokratiske samfunn i Kosovo.
Fridtjof Frank Gundersen (Fremskrittspartiet), 1999-06-07:
Utenriksministerens redegjørelse forutsetter på en måte, som flere har påpekt, at det er kommet i stand en fredsavtale. Den var i grunnen lagt opp, tror jeg, under den forutsetning, så vi får jo håpe at den slår til. Og i tilfelle den slår til, tror jeg det vi først og fremst skal legge merke til, er at den slår til på grunn av at USA nok en gang har strukket en hjelpende hånd frem til Europa og har ordnet opp. Det andre vi bør merke oss, er at denne aksjonen har foregått uten at det har vært et gyldig vedtak i FNs sikkerhetsråd. Det er det veldig viktig å være oppmerksom på. Jeg er egentlig ikke uenig i noe av det utenriksministeren sa, men har bare visse kommentarer. Det er denne stadige henvisningen til Russland, at det er viktig at man holder kontakten med Russland, osv., og det er selvfølgelig av betydning. Men man må jo være klar over at situasjonen i Russland er så usikker, og at stemningen i nasjonalforsamlingen der er såpass fiendtlig overfor Vesten, at det ikke er noe vesentlig å bygge på, forholdet til Russland. Det er så usikkert at jeg tror ikke vi skal legge altfor stor vekt på den siden. En stortingsdelegasjon var nylig i Ukraina og la jo merke til de sterke anti-NATO-strømninger som beveget seg der. Et moment i utenriksministerens redegjørelse var respekten for Jugoslavias territoriale integritet, avvæpning av geriljaen og henvisningen til Rambouillet-avtalens forutsetning. Ja, det har nå hendt en del siden denne Rambouillet-avtalen ble inngått. Det er jo først da de verste overgrepene fra den jugoslaviske regjering har skjedd, og det er først etter dette tidspunkt at Milosevic er blitt tiltalt ved Den internasjonale menneskerettighetsdomstolen. Vi skal også merke oss at det nå bare er ca. hundre tusen serbere igjen i Kosovo. Likevel snakker man som om det er en forutsetning at Kosovos innbyggere skal avtjene verneplikt i den serbiske hær, og at de skal betale skatt til denne hæren. Det høres egentlig helt vanvittig ut å bygge Kosovos fremtid på disse forutsetningene! Vi må selvfølgelig bare akseptere at dette er et opplegg som på grunn av diplomatiske og internasjonale forviklinger blir presentert. Men at det er totalt uholdbart og naturstridig, må vi også innse – såpass meget sunt vett har vi dog! Ellers: Når det gjelder hjelpearbeidet, er vi helt enig i at hjelpen nå må settes inn i nærområdene. Det må holdes valg i Kosovo – det er helt klart. Jeg kan dog vanskelig forstå at dette valget kan ha noen særlig interesse hvis dette landet fremdeles skal være en provins ledet fra Beograd, og enda verre med en president ved navn Milosevic.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-06-07:
Jeg vil også takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse om situasjonen i Kosovo, og det er grunn til å gi Regjeringen en bred politisk støtte i det krevende arbeidet med en fredelig løsning på krisen. Jeg registrerer som positivt at det i Stortinget i dag er en slik bred støtte til dette arbeidet. Det er mange som denne weekenden har krysset fingre for en godkjent fredsplan for Kosovo, og mot denne bakgrunnen kom meldingene i dag om stans i forhandlingene som et antiklimaks og en skuffende nedtur. Jeg tolker utenriksministerens redegjørelse dit hen at han fortsatt har håp om og tro på at Jugoslavia vil godta fredsplanen, slik at tilbaketrekkingen av serbiske styrker kan starte og luftoperasjonene opphøre. Slik situasjonen fortoner seg i dag, er det intet alternativ til at NATO opprettholder presset mot de jugoslaviske myndighetene. Når det gjelder gjennomføringen av fredsplanen, vil Stortinget få flere anledninger til å drøfte både innsettingen av den sikkerhetsstyrke hvor Norge skal delta, den humanitære innsatsen som vil være nødvendig, og gjenoppbyggingen av Kosovo. Jeg finner i dag ingen grunn til å gå nærmere inn på disse elementene, som vi senere ved flere anledninger vil komme tilbake til. Det kortsiktige perspektivet, nemlig å få slutt på krigshandlingene, må i dag ha høyeste prioritet. Det er imidlertid betryggende å registrere at både NATO, OSSE og andre aktører har en høy beredskap for neste fase i utviklingen, og at en allerede er kommet langt når det gjelder forberedelsene til de omfattende aktiviteter som må starte når fredsplanen endelig er vedtatt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Eg ynskjer å svara representanten Einar Olav Skogholt på hans spørsmål om oppfølging av dei 13 forslaga vedkomande rusfeltet. 12 av forslaga vart oversende Regjeringa i juni. Fleire av forslaga innebar støtte til initiativ som alt var tatt av sosialministeren. I Dokument nr. 7A for 1999-2000, Regjeringa sitt brev til Stortinget av 30. september, ligg det føre utsegner frå Regjeringa til alle forslaga. Eg er elles glad for den breie støtta i dette budsjettforslaget for auka innsats for rusmiddelmisbrukarar. La meg i tillegg til tilbodet om metadon, buprenorfin og det tradisjonelle medikamentfrie tilbodet ytterlegare supplera med følgjande: 1. mars i fjor sette vi i verk ein forsterkingsplan for sosialkontora, «Kunnskap og brubygging». På neste års budsjett ligg det der 28 mill. kr. Det er slik at den er veldig godt mottatt og inneber at den enkelte som er tilsett på eit sosialkontor, har eit fagleg forum i eige fylke som han eller ho kan ta del i. I den planen er det spesielt fokusert på rusmiddelbrukarar og likeins på at pårørande skal trekkjast inn. Handlingsplanen for redusert bruk av rusmiddel gir høve til ettervernstiltak i kommunane. Opptrappingsplanen for psykisk helse vil medføra at fleire får hjelp for problemet sitt, og det er ofte slik at dette er personar som har både eit rusproblem og eit psykisk problem. Difor kjem den til å bety mykje. I budsjettet for neste år ligg det også midlar til å følgja opp med butilbod for spesielt vanskelegstilte i nokre kommunar. I vår tok eg initiativ til å løyva midlar til helsetenestetiltak, lågterskeltilbod, til dei kommunane som hadde flest registrerte overdosedødsfall i 1998. Desse tiltaka vil bli vidareførde og styrkte i år 2000, og tolv kommunar har no anten starta eit slikt tilbod eller vil gjera det innan årsskiftet. Når innsatsen overfor rusmisbrukarar er meir enn dobla på få år, fortel det heilt klart at det er viktig å intensivera det førebyggjande arbeidet. Då er det ei glede for meg å melda at i dei sju stillingane som kompetansesentra vart tilførde i budsjettet i år, og som nettopp skulle vera eit handslag for førebygging overfor kommunane, undervisningspersonell og helsepersonell, er det no tilsett entusiastiske og engasjerte fagfolk, og dette er godt mottatt.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Leiaren i komiteen hadde eit spørsmål til meg. Lat meg opplysa at helseministeren og eg i fellesskap har sett søkjelyset på dagens forskrivingspraksis av medikament i rehabiliteringsaugneméd til rusmiddelmisbrukarar. Eit utkast til endring av forskrift som gjeld rekvirering og utlevering av legemiddel frå apotek, er ute på høyring. Føremålet er todelt: å sikra den oppfølginga som er nødvendig i tillegg til eit medikament for den enkelte rusmisbrukar, og å hindra at vanedannande legemiddel er i omløp på den illegale marknaden. Meldingar frå f.eks. Vestfold om at 12 år gamle jenter blir tilbydde vanedannande legemiddel, gjer at det er behov for å sjå nærmare på forskrivingspraksisen.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Eg vil gje representanten Nesvik rett i at i delar av rusmiddelpolitikken har eit fleirtal bedt Regjeringa setja i verk tiltak som vi ut frå vårt grunnsyn har vore ueinige i. Vår grunngjeving for å halda på ei meir restriktiv linje har vore forholdet mellom tilgjengelegheit, forbruk og skadeverknader av rusmiddelmisbruk. Fyrst til historikken når det gjeld denne konkrete saka: Eg har for min del meldt til Stortinget både i spørjetimen og vel òg i annan samanheng at eg ville følgja opp merknadene frå komiteen ved førre handsaming av alkohollova når sider ved dei endringane som vart gjorde, skulle evaluerast. Då måtte det naturleg nok gå ei tid. Når eg no valde å leggja denne saka inn i denne proposisjonen, var det fordi eg sjølvsagt rekna med at alt vart lese. Eg melde at eg ikkje kom til å følgja opp dette no, men ta det i samband med ei evaluering som i forhold til mi framdrift var forseinka. Eg fann det ikkje nødvendig å leggja dette fram i ei eiga sak når eg likevel hadde ei sak som skulle meldast til Stortinget. Slik er det!
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Eg trur faktisk at i desse spørsmåla har Einar Olav Skogholt og eg same erfaring. Det er spørsmål som for nokre representantar vert så personlege at når det kjem til stykket og røystinga skal gjerast – eg held meg til behandlinga av denne saka – så røyster representantane ulikt. Det skjedde i Senterpartiet på nokre punkt då alkohollova vart handsama førre gongen. At det kan vera ulike syn òg i Arbeidarpartiet når det gjeld enkeltspørsmål innanfor rusmiddelpolitikken, har eg oppfatta kan skje. Så vil eg gjerne berre avslutta den setninga eg stoppa midt i då taletida mi gjekk ut i det fyrste innlegget mitt. I denne saka er eg sjølvsagt innstilt på å utgreia ei forenkla ordning for produksjon av øl, sider og vin, i samsvar med det forslaget som vert vedteke her i dag.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 1999-12-14:
Den faktiske situasjonen er at det er ein del andre representantar i tillegg til medlemer av sosialkomiteen som i spørsmåls form har teke opp dette forholdet, altså høve til skjenking av lokale drikker. Og i den samanhengen har eg då meldt at dette kjem eg til å vurdera i samband med den evalueringa som eg hadde tenkt å leggja fram i haust. Så tanken var å halda noko som eg her hadde lovt til representantar som hadde teke opp desse sakene tidlegare. Då trur eg det er svara på og avklart, og at det ikkje ligg noka undring, ei heller nokon mistanke i forhold til trenering på det feltet. Så til eit spørsmål som har blitt teke opp, gebyrkostnadene ved slike bevillingar som dei vi no snakkar om. Det har seg slik at sist alkohollova vart endra i Stortinget, var det i forarbeidet eit forslag om lågare gebyr, som vart sendt ut på høyring. Kommunane ynskte eit høgare gebyr, og difor vart det fastsett der det er i dag, og eg meiner det er grunn til å sjå nærmare på det. Til slutt: I forhold til representanten Skogholts og mine erfaringar forstår eg at eg uttrykte meg noko uklart. Frå mi side var det eit forsøk på å utgreia felles erfaringar i forhold til handteringa av desse sakene, og ikkje innhaldet i ulike varer. Og eg trur faktisk at representanten Skogholt må gje meg rett i at på den eine sida har senterpartirepresentantar handtert desse sakene ulikt, på den andre sida kan det òg førast atskilleg dokumentasjon for at Arbeidarpartiet har endra syn på vesentlege punkt i forhold til då lova vart endra i 1997, og då i retning av meir liberale standpunkt. Det er jo det som òg dette spørsmålet dokumenterer i forhold til vurderinga frå Arbeidarpartiets tidlegare sosialminister.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
For protokollens del vil jeg understreke at Arbeiderpartiet forventer at helseministeren kommer tilbake til Stortinget tidlig i år 2000 og redegjør om situasjonen ved våre sykehus, og at han samtidig gjør greie for de bevilgningene som er nødvendige for å nå målet om en aktivitetsvekst på 2 pst. ved våre sykehus fra i år til neste år, slik han selv har varslet. Så til representanten Annelise Høegh, som var overrasket over at Arbeiderpartiet ikke straks slo til med enda større bevilgninger til kommuneøkonomien enn den ekstra milliarden vi la inn ved budsjettforliket. For det første vil jeg gjenta at det er Regjeringens plikt å framskaffe et tilstrekkelig beslutningsgrunnlag for Stortinget. Fra Arbeiderpartiets side hadde vi betydelig tillit til statsråden, og slik må det være. Det som imidlertid er ganske interessant sett i lys av representanten Høeghs innlegg, er hennes egne kommentarer til Aftenposten den 7. desember: «Det er svært vanskelig å skaffe seg en god oversikt over sykehusenes økonomi. Jeg er enig med Ap. i at det er et stort sprik når det gjelder hvordan sykehuseierne og helseministeren beskriver situasjonen ved landets sykehus. Slik kan vi ikke ha det, sier stortingsrepresentant Anne Lise Høegh.» Jeg går ut fra at representanten Høegh ikke regner med at Arbeiderpartiet i løpet av en hektisk forhandlingsfase skal legge seriøse tall på bordet, et tallmateriale som vi i dag har hørt at helseministeren med sitt enorme apparat mener han faktisk trenger flere måneder for å skaffe fram for Stortinget. Representanten Høegh hadde også flere kritiske merknader til avtalen mellom staten og Sør-Trøndelag fylkeskommune om RIT 2000. Alle kan vi være enige om at det kan oppstå behov for justeringer når gjennomføringsfasen er 15 år, men det er iallfall bedre med en langsiktig planlegging enn det vi nå har vært vitne til med Rikshospitalet, med stadige utsettelser og store tilleggskostnader som staten betaler etter regning. Er det kanskje slik at Høyre liker dårlig at det satses i distriktene, at det nå skal tilføres mellom 7 og 8 milliarder kr til Sør-Trøndelag, og at pengestrømmen går i feil retning for Høyre? Vi har jo merket oss at Høyre stemte imot å øke kapasiteten til legeutdanningen i Trondheim i forbindelse med dimensjoneringsmeldingen, men RIT 2000-prosjektet legger faktisk opp til en økning av opptaket av medisinstudenter i Trondheim, til stor glede for det distriktet.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 1999-12-14:
Jeg har fått i hende den såkalte dimensjoneringsmeldingen og innstillingen fra utdanningskomiteen, og der er det et meget krystallklart forslag fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Venstre, hvor ikke Høyre og heller ikke Fremskrittspartiet er med som forslagsstillere, som lyder som så: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om tiltak for å øke kapasiteten til legeutdanningen og legge de nye studieplassene til Bergen, Trondheim og Tromsø.» Stort klarere kan det vel ikke bli. Og meg bekjent har ikke Høyre stemt for dette forslaget, men imot. Hvis Høyre mot formodning har stemt for dette forslaget, vil jeg gjerne ha det bekreftet her. Men så langt er det ukjent for meg.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Noen korte kommentarer i forhold til en del angrep på Fremskrittspartiet i slutten av debatten. Først vil jeg få lov å replisere til representanten Gunhild Øyangen: Det gikk også an for Arbeiderpartiet å innhente opplysninger om sykehusenes økonomi. Jeg greide det. I løpet av fire dager hadde jeg tallene på bordet fra de respektive fylkeskommuner, og jeg har ikke noen grunn til å tro at tallene er gale. Så til representanten Ola D. Gløtvold, som mente at vi var lite opptatt av kommunepsykiatrien, og at jeg skulle ha påstått at det ikke var mangel på personell som var problemet i kommunepsykiatrien, men mangel på ressurser. Jeg står fast ved det. Jeg har vært i kontakt med ganske mange kommuner, som sier rett ut at det ikke er vanskelig å skaffe personell til kommunepsykiatrien, men at det ikke finnes ressurser til å gjøre noe. Fremskrittspartiet har i sitt alternative budsjett lagt inn 100 mill. kr nettopp til kommunepsykiatrien, den såkalte skjulte reformen, som kom hodestups på kommunene. Når det gjelder barne- og ungdomspsykiatrien, er det en misforståelse av Gløtvold å mene at det er et kommunalt ansvar. Det er et fylkeskommunalt ansvar, hvor vi også har lagt inn 50 mill. kr. Så til representanten Karin Andersen, som var inne og holdt et på forhånd tillaget innlegg. Det viste hvor farlig det kan være å gå inn i en debatt uten å ha hørt på debatten i forkant. Jeg og Fremskrittspartiet ble beskyldt for at vi ikke tok ansvar for helsevesenet i fylkene. Hvis representanten hadde vært til stede da jeg holdt mitt hovedinnlegg, hadde hun hørt at jeg påpekte nettopp dette at det er Stortingets flertall til enhver tid som er ansvarlig for ressursene i helsevesenet, og som også må være ansvarlig for de lange helsekøene. Så har jeg et spørsmål til sosialministeren. Vi er nå kjent med at Statens helsetilsyn har satt i gang det jeg vil kalle en «forfølgelse» mot allmennleger som skriver ut eksempelvis Subutex til narkomane. De blir nå svartelistet og truet med å miste sin lisens hvis de ikke slutter med å forskrive slike preparater. Dette er ansvarlige leger som tar sin legepraksis på alvor, og som også har et hjelpeapparat og et støtteapparat til sine pasienter. Hvis det nå skjer at de må slutte med å skrive ut disse medikamentene, får vi det problemet at en betydelig andel av disse menneskene rett og slett dør. Tør vi ta ansvar for dette? Jeg vil henstille til sosialministeren å gå til Helsetilsynet og gjøre oppmerksom på dette problemet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Det er tydelig at helseministeren og undertegnede har litt ulik oppfatning av hva den økonomiske krisen i sykehusene egentlig kommer av, og det får nå så være. Men jeg sa i mitt innlegg i budsjettdebatten i formiddag at den innsatsbaserte finansieringsprosenten er for lav. Dermed blir det et hardt trykk på rammene når produksjonen blir større. Når sykehusene har produsert så mye mer behandling enn det som var forutsatt, går jeg ut fra at både helseministeren og undertegnede er svært glade for det. Så får vi finne oss i å betale fylkeskommunene for den jobben de har gjort. En annen ting som ikke har vært nevnt så langt, heller ikke i budsjettdebatten, er at sykehusene nå er i en helt annen situasjon når det gjelder å skaffe seg budsjettbalanse. Tidligere hadde man rammer så man kunne redusere driften når man så at budsjettet ikke ville holde, altså redusere tjenestene. Hvis sykehusene skulle gjøre det i dag, med innsatsbasert finansiering med 50 pst., ville økonomien i sykehusene bli enda verre fordi man mister inntektene av den innsatsbaserte behandlingen. Så sykehusene er nå egentlig kommet i en knipe som vi må være behjelpelig med å få dem ut av, dvs. vi må løse problemene for pasientene.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Det blir nærmest en bekjennelse. Jeg har forledet min gruppe til å stemme galt under rammeområde 15 i sosial- og helsebudsjettet. Fra og med VII til og med XV forledet jeg gruppen til å stemme imot. Vi skulle stemt for disse romertallsforslagene.
Jørn L. Stang (Fremskrittspartiet), 1999-12-14:
Pensjonister og andre ser med bekymring på underreguleringen av grunnbeløpet. En underregulering har med unntak skjedd flere ganger siden innføringen av folketrygden i 1967. Det virker som at man har glemt eller sett bort fra forutsetningene om at pensjonistene skal ha prosentuelt samme utvikling i sin pensjon som yrkesaktive har i sin reallønn. Stortingets retningslinjer for regulering av grunnbeløpet bygger egentlig på prinsippet om lik utvikling av grunnbeløpet i forhold til lønnen for de yrkesaktive. Men ifølge tall fra Statistisk sentralbyrå er realverdien av grunnbeløpet økt med bare 24 pst. fra 1967 til 1998. Ved innføringen av folketrygden i 1967 var det forutsatt at personer med midlere inntekt og full opptjeningstid skulle få pensjon som tilsvarer 66 pst. av sin arbeidsinntekt. Denne negative utviklingen er egentlig en trussel mot folketrygdsystemet. Ved behandlingen av trygdeoppgjøret i Stortinget våren 1999, ble det fra et flertall gitt uttrykk for nettopp dette. Flertallet forlangte strammere retningslinjer for å hindre underregulering i framtiden. Stortingets flertall vedtok også en uttalelse der Regjeringen ble bedt om å fremme forslag til nye retningslinjer for regulering av grunnbeløpet. Dersom det skal unngås underregulering av grunnbeløpet, må det stå klart i retningslinjene at pensjonister med folketrygdpensjon skal ha en inntektsutvikling på lik linje med de yrkesaktive, og ikke «om lag på linje med», som flere andre representanter også har vært inne på i dag. Forutsetningene bør være klare, rammebetingelser bør være klare, og det bør sies i klare ordelag i retningslinjene for regulering av grunnbeløpet. Det må bli slutt på denne utviklingen, som er i ferd med å ødelegge prinsippene for folketrygden.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Jeg bad om ordet etter å ha hørt Synnøve Konglevoll sitt innlegg angående den offentlige tannhelsetjensten. Både jeg og SV er helt enig i at den utviklingen man har sett når det gjelder den offentlige tannhelsetjenesten, er sterkt bekymringsfull, og at man er nødt til å ta et krafttak for å få gjort noe med den. Jeg tror man må ta i bruk helt andre virkemidler enn det man har gjort til nå, og se på tilsvarende løsninger som man har benyttet innenfor kommunehelsetjenesten når det gjelder driftstilskudd i kombinasjon med offentlige oppgaver. Synnøve Konglevoll var også inne på spørsmålet om å opprette tannlegeutdanning i Tromsø, som SV er for og vil støtte at man får etablert. Det som jeg imidlertid synes er litt oppsiktsvekkende, er at da SV tok opp et forslag nå i forbindelse med komitebehandlingen, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede virkemidler for rekruttering og stabilisering innen den offentlige tannhelsetjenesten, og forelegge saken for Stortinget som egen sak», sluttet ikke Arbeiderpartiet seg til det. Det gjorde gledeligvis både Høyre og Fremskrittspartiet. Men nettopp ut fra den typen betraktninger som Konglevoll kom med her tidligere, ville det vært helt rimelig og burde det vært helt uproblematisk at også Arbeiderpartiet hadde sluttet seg til, slik at forslaget hadde fått flertall. Man er nødt til å løfte den offentlige tannhelsetjenesten og få satt i gang tiltak. Jeg har tidligere vært inne på dette med sykestuene, og det er, som sagt, gledelig at man får en samlet komite her og et samlet storting til å satse på videreutvikling av disse der man har slike. SV har i tillegg et forslag som går på at man skulle ha sett på modeller for dette i andre kommuner. Ut fra de signalene som jeg oppfatter her i salen, kan det være aktuelt i et mer langsiktig perspektiv, og på den bakgrunn finner jeg det ikke rimelig at forslaget blir nedstemt. Jeg ber derfor om at forslaget omgjøres til et oversendelsesforslag. Ellers vil jeg påpeke en liten sak som ikke har vært nevnt. Flere partier, derav også Fremskrittspartiet – det synes jeg det er riktig å trekke fram – har vært opptatt av krigspensjonistenes kår. I komiteen har alle partiene samlet gått inn for at man skal utrede full krigspensjon for hele gruppen av dem som i dag har delvis krigspensjon. Det er også SV glad for. Vi har vært opptatt av den gruppen, og vi håper at det finner sin endelige løsning. Til slutt vil jeg trekke frem det som har vært sagt om økte egenandeler. Kostnaden for å sikre at det ikke hadde blitt økte egenandeler, var i størrelsesorden 150 millioner, og SV har lagt det inn i sitt alternative budsjett, som har akkurat de samme rammene som de andre. Jeg synes det er beklagelig at man år for år fra forskjellige partier tar til orde for at det ikke skal skje en økning, men så stemmer de samme partiene likevel for det. Jeg håper at vi ikke får noen repetisjonsøvelse i det samme når vi kommer tilbake til behandlingen av budsjettet til neste år.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Vi er i fasen for protokollering, og det gjelder nettopp det poeng som Are Næss her tok fram. Jeg stilte spørsmålet innledningsvis i debatten, og det er altså ingen av de tre partiene som i det hele tatt har kunnet dokumentere den påstanden som står der. Jeg skal i tillegg bare supplere: Jeg synes den sammenligningen som Annelise Høegh trekker mellom Regionsykehuset i Trondheim, RIT 2000, og Rikshospitalet, faller på sin egen urimelighet. Man kan vel vanskelig karakterisere byggingen av Rikshospitalet som noe annet enn en skandale – det må være dekkende. Men det at man i en prosjekteringsfase, i en utredningsfase, som skal gå over lang tid, erkjenner at det faktisk kommer til å bli dyrere enn først antatt, er da en ærlig tilnærming. Det er jo nettopp det som har vært galt med Rikshospitalet, at man ikke på et mye tidligere tidspunkt har sett at her får man kostnader som man overhodet ikke hadde tatt innover seg. Det er en urimelig sammenligning, og jeg forstår ikke helt logikken i den heller.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 1999-12-14:
Jeg vil bare innledningsvis understreke at SV fremmer to forslag knyttet til kap. 730 postene 62 og 67, som er inntatt i innstillingen. Forslagene ble ikke fremmet i hovedinnlegget. Så til helseministeren: Jeg påpekte i sted i forhold til Statens helsetilsyn og den pressemeldingen at en del av de kostnadene som er forbundet med sykehusdriften, synes å skyldes forhold utenfor sykehusene og ikke nødvendigvis i sykehusene. I tillegg ser man av tall fra SINTEF Unimed at man når det gjelder kostnadsveksten, også når man indeksregulerer tallene knyttet til opphold – altså tar hensyn til at noen sykehus i utgangspunktet har andre forutsetninger for å bli kostbare – likevel får en kostnadsvekst knyttet til regionsykehusene som blir betydelig høyere enn ved lokalsykehus. Det kan virke som at jo mindre sykehusenhetene er, jo lavere blir kostnadene, og jo større blir effektiviteten. Det må bety at det vil være kostnadseffektivt å få til en vridning der man sikrer behandling på såkalt «lavest effektive omsorgsnivå». Men da må man også ha en type virkemidler som sikrer det. Og det kan virke som om den innsatsstyrte finansieringen tvert imot stimulerer til en vekst opp mot de høyeste kostnadsnivåene. Da vil jeg spørre helseministeren: Hva slags tiltak ser helseministeren for seg for å få til en vridning henimot de behandlingsenhetene som kan drive mest mulig kostnadseffektivt, og slik at man ikke får en kostnadsvekst de neste årene knyttet spesielt opp mot regionsykehusene, slik vi har sett ikke minst i inneværende år?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 1999-12-14:
I et innlegg tidligere tok jeg opp den kritiske situasjonen ved intensivavdelingen på Rikshospitalet. Som jeg nevnte, beskrev seksjonsoverlege Per Børdahl ved fødeavdelingen situasjonen som så alvorlig at barns liv er i fare, og at de er redd for at det kan skje en katastrofe. Kapasiteten ved samtlige sykehus som har intensivavdeling for nyfødte på Østlandet, er sprengt, og konsekvensene er at Rikshospitalet i helgen valgte å sende en kvinne med høy risiko for å føde for tidlig, til Örebro i Sverige. En annen fødende er av hensyn til barnets sikkerhet sendt til et annet sykehus her i landet, og situasjonen er fremdeles prekær. Det er pr. i dag ingen avdelinger som kan ta pasienter fra Rikshospitalet hvis det er behov for intensiv behandling av nyfødte. Derfor er det betryggende at helseministeren i sitt svar på mitt innlegg viser til at han nå har bedt om en redegjørelse om forholdene og en vurdering av hvilke tiltak som kan settes i verk for å bedre situasjonen. Som helseministeren var inne på, berører det flere sykehus enn Rikshospitalet, og jeg er også tilfreds med at han har bedt Statens helsetilsyn og fylkeslegene skaffe til veie en oversikt over den alvorlige situasjonen ved intensivavdelingene for nyfødte. Jeg er også tilfreds med at helseministeren reagerte så raskt, og at departementet nå vil se på nødvendige tiltak for igjen å etablere en forsvarlig situasjon ved våre intensivavdelinger. Som seksjonsoverlege Ruud Hansen ved nyfødtseksjonen på Rikshospitalet også påpeker, er konsekvensene at denne vanskelige situasjonen ikke bare er en trussel for nyfødtes liv og helse, men også for gravide med komplikasjoner eller truende prematur fødsel. Når de nå risikerer å bli sendt ut av landet, langt vekk fra nærmeste familie, gjør det situasjonen enda vanskeligere. Jeg forventer at Stortinget blir holdt orientert om utviklingen. Når det gjelder flyttingen til Nytt Rikshospital, var det betryggende å høre fra helseministeren at målsettingen om innflytting før sommerferien opprettholdes.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-14:
Jeg hørte med en viss undring sosialkomiteens leder beskrive det som om Høyre fører en slags helsepolitisk utslettelseskrig mot minst ett av Trøndelag-fylkene. Det må være en betydelig overdrivelse. I hvert fall var den begrunnelse som ble gitt fra sosialkomiteens leder, basert på en åpenbar feillesning av innstillingen fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen om dimensjonering av høyere utdanning. Det er ikke riktig at Høyre har gått imot å øke opptaket, verken i Trondheim eller ved noe annet medisinsk fakultet. Derimot har Høyre tillatt seg å peke på at det har skjedd en ganske dramatisk endring når det gjelder norske studenter i utlandet som har begynt på medisinerstudiet i Polen og Ungarn. Det er mellom 700 og 800 slike studenter pr. i dag. Med henvisning til det har vi bedt departementet om å komme tilbake til Stortinget med en oversikt over og en vurdering av behovet for tilgang på nye medisinske kandidater de neste 10-15 år, og deretter å komme med de nødvendige konkrete forslag til opptrapping av opptakskapasiteten ved de norske utdanningsinstitusjonene. Å fremstille dette som om Høyre har gått imot en økning av kapasiteten ved de norske utdanningsinstitusjonene, er direkte misvisende.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-14:
Jeg kom i mitt innlegg i sted i skade for å forfremme komiteens nestleder til leder. Det var ikke med overlegg, det var av ren vanvare. Det skal ikke gjenta seg. Til representanten Øyangen: Det hun leste opp, er riktig, men hun har åpenbart ikke lest noe annet enn Arbeiderpartiets forslag i denne innstillingen. Hun har derfor kommet i skade for å trekke den kortslutning at de som ikke går inn for Arbeiderpartiets forslag, er imot å øke opptakskapasiteten. Hvis hun hadde tatt seg tid til å lese det alternative forslag som er fremsatt av Fremskrittspartiet og Høyre, ville hun ha sett at forskjellen mellom de to forslagene er at vi ber om å få premissene før konklusjonen, mens Arbeiderpartiet ønsker å gå rett på konklusjonen uten premisser. Det er ganske meningsløst å tolke dette dit hen at Fremskrittspartiet og Høyre er imot en opptrapping av kapasiteten, det være seg i Trondheim, i Bergen eller i Tromsø. Jeg gjentar: Det er en direkte misvisende fremstilling.
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-14:
Jeg merket meg at statsråden erklærte seg praktisk talt 100 pst. enig i det jeg sa i mitt innlegg. Jeg skulle gjerne utvidet det til de 100 prosentene, for det var ett punkt hvor han tok en reservasjon, men jeg fikk ikke helt klart tak i begrunnelsen for reservasjonen. Det gjelder Høyres forslag om å be Regjeringen legge til rette for å øke tilskuddsprosenten fra 85 til 90. Jeg fikk ikke tak på om begrunnelsen for å avvise dette er av en slags prinsipiell art, eller om det bare er de pengesorger som enhver statsråd til enhver tid har, som ligger bak. Det skulle jeg gjerne ha fått utdypet litt. Så har det jo vært fremsatt en del synspunkter i løpet av denne debatten som har lite med de to forslagene å gjøre, men gjelder mer generelle problemer knyttet til privatskoler. Det er to spørsmål – jeg ville gjerne be statsråden bekrefte at Regjeringens syn er slik som jeg indirekte legger inn i spørsmålene: Er det statsrådens oppfatning at privatskoleloven er en rettighetslov og dermed skal ha akkurat de budsjettmessige konsekvensene som representanten Reikvam beskrev som et problem? Etter mitt skjønn er definisjonen på en rettighetslov at den nettopp skal virke på den måten. Det andre spørsmålet er: Deler statsråden den oppfatning at Norges menneskerettslige forpliktelser fortrinnsvis bør ivaretas på regjerings- og stortingsnivå, og ikke på kommunestyrenivå?
Inge Lønning (Høyre), 1999-12-14:
Når vi nå nærmer oss slutten av denne debatten, lurte jeg på om enkelte representanter har sett feil på kalenderen og har startet behandlingen av budsjettet for neste år midt i en debatt om et Dokument nr. 8-forslag som handler om noe helt annet. Man kan si mange ting om presset på den norske skolen i dag, men det presset kommer i hvert fall ikke fra privatskolene. Og det er simpelthen meningsløst å fremstille det slik når vi i løpet av et tiår har hatt en økning i antallet elever som går i private skoler, på 0,3 prosentpoeng – fra 1,3 pst. til 1,6 pst. Problemene i dagens norske offentlige skole skyldes at vi har en overveldende mengde elever som går i private skoler. Det er heller ikke særlig meningsfylt å bruke det forhold at en rekke kommunestyrer av ulike grunner vedtar å nedlegge grendeskoler, som et argument mot at det opprettes private skoler. Det kan da ikke gjøre situasjonen vanskeligere for de barna som må ta buss til en annen offentlig skole, om det finnes et tilbud i lokalsamfunnet som de kan takke nei til, eller som de kan takke ja til. Det kan da umulig være noen urett imot noen. Når jeg bad om ordet nå, var det for å gi en liten kommentar til representanten Norvoll, som hevdet at jeg gjemte meg bak menneskerettighetene. Det er faktisk en bruk av menneskerettighetene som jeg aldri har kommet på kunne være aktuell. Derimot mener jeg at menneskerettighetene skal tas på alvor, og særlig etter at denne forsamling har vedtatt at de skal inkorporeres i norsk lov. Da burde man jo, om ikke før, ta dem på alvor. Og det er simpelthen ikke riktig som det hevdes med stor styrke også i denne debatt, at menneskerettighetene ikke forplikter oss til noe som helst økonomisk når det gjelder å ivareta foreldreretten – det er simpelthen galt, selvfølgelig gjør de det. Men de forplikter oss ikke til å gjøre det akkurat gjennom en lov om statstilskudd. Man kan f.eks. gjøre det på en analog måte som når det gjelder lov om trudomssamfunn og ymist anna, nemlig at de som ikke er medlemmer i Den Norske Kirken får betalt den samme sum som de ville ha fått gjennom kirkebevilgningen hvis de var medlemmer av Kirken, og at dette blir overført til deres trossamfunn. Man kan utmerket godt gjøre det på den måten. Men det har ingen mening å hevde at menneskerettighetene bare forplikter oss til en innholdstom erklæring om at det er tillatt å opprette private skoler dersom man er så søkkrik at man i tillegg til å betale skatt og dermed finansiere den offentlige skolen, også kan betale 100 pst. av utgiftene for å gjøre bruk av den foreldreretten som er en del av menneskerettighetene.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Jeg sa til helseministeren før vi gikk til dagens kveldsmøte at nå skulle det mye til for å provosere meg til å holde enda et innlegg. Men jeg får si som Gunhild Øyangen, at for protokollens skyld vil jeg gjerne ha nevnt et par ting, og foranledningen er innlegget hun nyss holdt. Nå tok jo Inge Lønning seg av det viktigste i forhold til RIT 2000. Det er et drøyt stykke å påstå at Høyre skulle være imot å sende penger nordover, fra Oslo-området, som Gunhild Øyangen nærmest kom i skade for å si. Lønning er i, hva heter nå den komiteen han er med i, kirke-, utdannings- og forskningskomiteen, er det ikke det den heter? Jeg har vært med så lenge her, og den komiteen har hatt så mange navn. Når det gjelder det som står i sosialkomiteens innstilling, må jeg faktisk minne komiteens nestleder, Øyangen, om at komiteens merknader – som iallfall for en stor del er skrevet av saksordføreren, som faktisk er meg selv – nettopp understreker at vi slutter oss til og er enig i at det er nødvendig å bygge et nytt regionsykehus for helseregion Midt-Norge. Så det å si at Høyre ikke skulle være interessert i dette, er altså direkte å feilinformere. Det er ikke i pakt med det som faktisk alle partier står bak i innstillingen. Men det som forbauser meg, er at både Gunhild Øyangen og representanter for flertallet for øvrig ikke ser de faremomenter som ligger i den strategien man har valgt for å bygge dette regionsykehuset, nettopp ut fra de skandaløse erfaringene vi har med byggingen av det nye Rikshospitalet, som jo var tenkt å bli gjennomført og ferdigstilt langt raskere. Hvordan kan man tro at man kan skue inn i fremtiden, 15 år frem i tiden, og tro at vi har noen oversikt og noen god måte å bygge et sykehus på, vite hvordan det skal dimensjoneres, hvilke fagfolk, hvilke tilbud, hvilket utstyr man trenger 15 år inn i tiden, selv om enkelte prosjekter skal avsluttes underveis? Her ligger det nok an til overskridelser i milliardklassen, noe som vil stille Rikshospitalet i skyggen hva gjelder overskridelser. Når det gjelder situasjonen ved sykehusene, holder jeg fast på det jeg sa til Aftenposten, og også har sagt siden, at det er alvorlig med den situasjonen som har oppstått, den gryende mistilliten og den tillitskrisen som har vært mellom helseministeren og både fylkeskommunene og delvis Stortinget. Men heldigvis er en del av dette blitt bilagt i dag, med bidrag fra alle parter, vil jeg si. Men jeg skjønner godt at Arbeiderpartiet blir irritert over at deres angrep på helseministeren blir avslørt som delvis et dulgt angrep på egne forhandlere, for det var åpenbart for alle oss andre at helse ikke var noe prioritert område i forhandlingene fra Arbeiderpartiets side. I så fall måtte de ha kunnet kommet lenger og f.eks. ha støttet de forslag som Høyre har fremmet, i tillegg til de forslag vi støtter fra Arbeiderpartiet.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Min korte replikk nå går til Ola D. Gløtvold. Lønning tar seg av Øyangen. Gløtvold etterlyste merknader og forslag som skulle passe til de ord jeg hadde, og kritiske merknader til den strategien som er valgt for utbyggingen av RIT 2000. Han må ha lest innstillingen dårlig dersom han ikke har merket seg at vi har både merknader og forslag som nettopp griper fatt i det vi anser som det mest kritiske, og det er ikke at fylkeskommunen – så lenge vi har fylkeskommuner – skal ha byggherreansvar, det må den ha. Men vi ønsker ikke at fylkeskommunen eller lokale krefter skal ha prosjektansvaret. Derfor fremmer vi følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at prosjektansvaret for utbyggingen av RIT 2000 overlates til norske eller internasjonale aktører som har erfaring med lignende byggeprosjekter.» Det tror vi ville være klokt av hele Stortinget. Så ville man kanskje unngå noe som ligner på Rikshospitalet, vi har sett hva resultatet ser ut til å bli der.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Som saksordfører i en så omstridt sak som denne, spørsmålet om å gi blåresept for Alzheimer-middelet Aricept, er det gledelig å kunne vise til enstemmige komitemerknader og enstemmig tilslutning til departementets forslag om å yte bidrag til utgifter til Alzheimer-medisiner etter folketrygdloven § 5-22. Når de fleste land i Europa etter hvert gir ulike former for refusjon til pasienter som lider av Alzheimer, skulle det også bare mangle om ikke Norge var blant dem. Det skylder vi pasientene. Jeg synes også at vi skal være ærlige nok til å innrømme at uten forslaget fra Nesvik, Alvheim og Vaksdal – Dokument nr. 8:4 – ville vi vel ikke kommet dit vi er kommet i dag. Det finns ikke medisiner som kan bremse, stoppe eller kurere utviklingen av Alzheimer, men Aricept, og kanskje også andre medikamenter som etter hvert har kommet og sikkert også vil komme på markedet, kan dempe symptomene for pasienter med mild til moderat grad av sykdommen. Problemet er at effekten er relativt kortvarig, iallfall slik studiet viser foreløpig, og at det kan være vanskelig å finne frem til hvilke pasienter som kan ha nytte av medisinen. Komiteen mener likevel at det er viktig at de pasientene som kan dra nytte av en slik behandling, får refundert det vesentligste av kostnaden, slik departementet nå også foreslår. Komiteen understreker også at dersom nye undersøkelser viser bedre effekt av legemiddelet enn de tidligere og hittil kontrollerte studiene har gjort, ber vi departementet om å komme tilbake og på nytt vurdere spørsmålet om blåresept for dette og lignende medikamenter. Til slutt vil jeg bare understreke at siden Aricept og lignende medikamenter er svært dyre, slutter komiteen seg til det departementet nå også antyder i tillegget til budsjettproposisjonen, nemlig at pasientene bare skal behøve å betale egenandelen, mens apotekene rydder opp – hadde jeg nær sagt – i forhold til Rikstrygdeverket. Med disse få, men forhåpentligvis velvalgte ord anbefaler jeg komiteens innstilling.
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Etter en lang budsjettdebatt i formiddagsmøtet skal jeg ikke bruke mye tid på å gå inn på sykehusenes økonomiske situasjon og kriteriene for innsatsstyrt finansiering, men vil bare begrense meg til å uttrykke tilfredshet med at det nå blir et stort flertall for å øke bevilgningene til sykehusene også for inneværende år. Det jeg hadde tenkt å bruke innlegget til, var å kommentere den siste delen av proposisjonen, som dreier seg om dette som er kalt «Særskilt bevilling for tilvirking av øl til utskjenkning i egen virksomhet.» Jeg må si at det var med ikke så liten forbauselse at jeg oppdaget at departementet hadde lagt inn dette avsnitt i proposisjonen, som for øvrig dreier seg om endringer under enkelte kapitler på statsbudsjettet for 1999. Ja, det er så en kan få mistanke om at departementet ønsket at den negative meldingen de kommer med, ikke skulle bli lagt merke til. For det er jo et merkelig sted å komme med en slik redegjørelse. Det haster visst så veldig, sa saksordføreren lett ironisk om flertallets forslag. Ja, kanskje regjeringspartiene oppfatter det som hast at vi synes Regjeringen burde ha klart seg med to, tre, fire år på å utrede et relativt enkelt, og kanskje i den store sammenheng, lite viktig område, men jeg for min del oppfatter det som en klar trenering fra en uvillig sosialminister som ikke ønsker å tillate denne smule oppmykning overfor de bedrifter i Distrikts- og Bygde-Norge som kan gjøre seg nytte av den åpningen som flertallet nå gir. Jeg synes det er spesielt merkelig, tatt i betraktning at det kommer fra en regjering som sier seg å være spesielt opptatt av sysselsetting og næringsutvikling i distriktene. Siden flertallet egentlig har ganske dårlig erfaring med sosialministeren når det gjelder akkurat disse områdene, tar vi skjeen i egen hånd. Og med den motvilje sosialministeren har vist med hensyn til å følge opp flertallsmerknader både om vinservering på innenriksfly og selvbetjente pol, kan man ikke bli overrasket over at flertallet nå har lært av sin dårlige erfaring og derfor fremmer et forslag til vedtak som pålegger Regjeringen å gjennomføre flertallets syn. Og for å ønske riktig god jul begrenser vi oss da ikke til øl, men vi tar også med vin og sider. God jul!
Annelise Høegh (Høyre), 1999-12-14:
Denne debatten burde nok kunne vært avsluttet for lenge siden. Jeg har bare én forundring igjen, og det er hvorfor sosialministeren har funnet grunn til å legge frem en negativ melding til Stortinget som vi ikke har bedt om akkurat nå, når hun åpenbart har tenkt å legge frem en positiv melding om en kort stund. Da kunne man ha spart seg både denne debatten og mye strev for mange. Nå håper vi bare at sosialministeren gjør som hun sier, ikke at hun utreder en ny ordning, men at hun fremmer forslag til en ny ordning, slik at denne lille saken kan komme på plass.