Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2014-02-04:
Det direkte utgangspunktet for mitt spørsmål til finansministeren er konklusjonene fra det såkalte Holden III-utvalget, som ble lagt fram i november i fjor. Utvalget ble satt ned av Stoltenberg-regjeringen, med oppgave å vurdere erfaringer med lønnsdannelsen gjennom de vel tolv årene som har gått siden handlingsregelen og inflasjonsmålet for pengepolitikken ble innført. Utvalget ble også bedt om å drøfte makroøkonomiske utviklingstrekk som kan skape utfordringer for norsk økonomi og lønnsdannelse fremover. Utvalgets konklusjoner er interessante av flere årsaker, og la meg nevne to av dem. For det første, at utvalget representerer det brede spekter av interesser i norsk arbeidsliv, med ledende økonomer fra alle hovedorganisasjoner på arbeidsgiver- og arbeidstakersiden i privat og offentlig sektor. Når et så representativt utvalg slutter samstemt opp om hovedkonklusjonene, har det betydning. Og for det andre, til substansen – at utvalget enes om følgende: «Det inntektspolitiske samarbeidet mellom partene i arbeidslivet og myndighetene og høy grad av koordinering i lønnsdannelsen har bidratt til en god utvikling i Norge med høy verdiskaping, lav arbeidsledighet, jevn inntektsfordeling og gjennomgående høy reallønnsvekst.» I dette sitatet ligger noen viktige kjennetegn ved det vi kan kalle den norske og nordiske modellen. I sitatet omtales det inntektspolitiske samarbeidet, og det pekes på forekomsten av høy koordinering av lønnsdannelsen og fordelaktige resultater for folk og samfunn gjennom lav ledighet, små forskjeller og høy reallønnsvekst. Jeg stiller spørsmålet til finansministeren fordi hun var knapp i kommentaren da professor Holden la fram utvalgets rapport og fordi hun ved tidligere anledninger har uttalt seg sterkt kritisk til organiseringen av det vi kan kalle den norske modellen, et begrep hun på generelt grunnlag mener står i veien for det norske folk og den norske fornuften. Når det gjelder prinsipper for lønnsdannelsen, heter det i Fremskrittspartiets prinsipprogram: «Arbeids-, lønns- og ansettelsesavtaler fungerer best dersom disse oppnås ved enighet mellom arbeidstakerne og arbeidsgiverne i de enkelte bedrifter.» Og videre: «Gjennom bedriftsmessige oppgjør vil lønningene i større grad tilpasses bedriftenes inntjeningsevne og føre til en bedre risikofordeling mellom arbeid og kapital.» Dette er mål i strid med virkemåten i det norske arbeidslivet. Sjeføkonom Roger Bjørnstad skrev i Dagens Næringsliv i forrige uke: «Internasjonale sammenligninger viser(…) at den tariffbaserte arbeidslivsreguleringen i Norden, og i Norge i særdeleshet, gir mest fleksibilitet på samfunnsnivå. Knapt noen andre land kan måle seg med arbeidslivet i Norge når det kommer til å takle brå endringer i økonomien eller rammebetingelsene for øvrig.» (…) Bjørnstad understreker betydningen av det kollektive avtaleverket: «Under finanskrisen så vi at bedrifter med tariffavtaler raskt klarte å tilpasse arbeidsstokken til de endrede markedsforholdene, jf. Svalund m.fl.(2013) (2013) Bjørnstad mener at når det gjelder fleksibilitet i arbeidslivet, er det kollektive avtaler som representerer løsningen, ikke problemet. I lys av dette kan det være nyttig å få avklart finansministerens syn på disse spørsmålene når hun i dag taler på vegne av den norske regjeringen. Spørsmålet peker også videre. Det er vanlig å beskrive den norske modellen ved tre pilarer: God, ansvarlig økonomisk styring, offentlig velferd finansiert som et spleiselag gjennom skatt, og et godt organisert arbeidsliv. Det er samspillet mellom disse tre politikkområdene som er det avgjørende – at det ene tar signal fra det andre, at innsats på ett område bygger opp under innsats på et annet. Samlet sett har denne samfunnsorganiseringen klart det få andre har maktet, nemlig å kombinere vekst, arbeid, effektivitet og fordeling. Det bringer oss til dagens tema og understreker at den norske og nordiske modellen er mer enn velferd og skatt. Et organisert arbeidsliv er et fundament for velferd, sysselsetting, omstillingsevne og utjevning i samfunnet. I verden omkring oss møtes denne samfunnsorganiseringen med stigende interesse, ikke som en ideologisk omfavnelse, men fordi denne samfunnsorganiseringen gir resultater. For eksempel skriver The Economist, som neppe kan kalles et talerør for sosialdemokratisk politikk: «The next supermodel». Temaet i dag er pilaren «et godt organisert arbeidsliv». Jeg stiller spørsmålet fordi den politiske høyresiden i Norge og Europa gjerne spiller ned betydningen av det ordnede arbeidslivet når de snakker om samfunnets organisering. Ofte henfaller de til en slags teoretisk tilnærming der arbeid bør omsettes i et marked som en hvilken som helst annen vare. Budskapet blir at man kan ha både god økonomisk politikk og velferd til alle, men samtidig en kraftig liberalisering av arbeidslivet. Det er en feilslutning. Kontrasten til land lenger sør i Europa med oppsplittede og mindre representative organisasjoner er tydelig. Disse landene opplever flere konflikter, mindre omstilling, økende forskjeller og dårligere resultater for folk flest. Nærvær av sterke kollektive aktører som er representative og rede til å ta bredt samfunnsansvar, er en stor ressurs for det norske samfunnet. Gjennom mange tiår er det bygget opp avtaler og tradisjoner som kan håndtere både samarbeid og konflikt. Fafo-forskere beskriver utviklingen av noe de kaller konfliktpartnerskapet, der partene har tillit til hverandre og har lært hverandre å kjenne godt nok til at de kan håndtere de konflikter som kan oppstå i et organisert arbeidsliv. Slike stabile forhold avhenger av at det på arbeidstakersiden er tunge og representative organisasjoner, som bl.a. har ansvar for å koordinere de sentrale lønnsoppgjørene. Representativitet er også av avgjørende betydning på arbeidsgiversiden. I Norge har forholdet mellom LO og NHO vist seg robust og tilpasningsdyktig i sterkt skiftende tider for nærings- og arbeidslivet. Partene har slått ring om viktige ordninger i forbindelse med lønnsdannelsen. Én slik ordning er frontfagmodellen, som betyr at lønnsveksten i den sektoren som er utsatt for internasjonal konkurranse, må avspeile pris- og produktivitetsveksten i denne sektoren. Lønnsveksten i konkurranseutsatt sektor må så gjelde som en norm for lønnsveksten ellers i økonomien. Flere institusjoner, organisasjoner og mekanismer bidrar til koordinering i den norske lønnsdannelsen, både internt i og mellom ulike organisasjoner, gjennom lovverk og gjennom konsensusbygging. Ingen samfunnsmodell står hugget i stein. Den må ha evne til tilpasning og utvikling. Den norske modellen har vist denne evnen. Men som alltid – det kan gå raskt å bryte ned noe som er bygget opp over tid. Derfor er det av betydning å få lytte til finansministeren og regjeringens vurderinger. Er finansministeren enig i hovedkonklusjonene fra Holden III-utvalget, der et enstemmig utvalg konkluderer med at det inntektspolitiske samarbeidet mellom partene i arbeidslivet og myndighetene og høy grad av koordinering av lønnsdannelsen har bidratt til en god utvikling i Norge med høy verdiskaping, lav arbeidsledighet, jevn inntektsfordeling og gjennomgående høy reallønnsvekst? Eller ønsker hun en annen kurs og en annen organisering for å oppnå bedre resultater i samfunnet? – I så fall, i hvilken retning ønsker hun å gå? Hva vil hun ha mindre av, og hva ønsker hun mer av? Lønnsdannelsen er et ansvar for partene i arbeidslivet. Men for partene er det viktig hva som ligger til grunn for retningen i den økonomiske politikken, som er de politiske myndighetenes ansvar. Hvordan ser finansministeren for seg at regjeringen skal gi sitt bidrag til at partene i arbeidslivet kan ta sitt ansvar på en best mulig måte?