Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2016-10-04:
Det har vært interessant å følge både trontalen og debatten her i dag. Så langt synes jeg vi har fått bekreftet det som ganske åpenbart er Høyres strategi for tida, at PR-rådgiverne har sagt at det er viktig at en visker ut forskjellene i politikken, på samme måte som vi ser det i Høyres forslag til partiprogram, at en prøver å tone ned uenigheten i norsk politikk. Stadig hører vi uttrykket «men det er vi jo alle enige om», men sjelden har det vært så stor uenighet om realitetene i politikken som nå. Det er påfallende at Kongen i trontalen fire ganger nevnte den norske modellen, og det er vi veldig glad for. Han sa f.eks.: «Vår norske modell kommer fremover ut i tøffere farvann.» Men realiteten er jo at det er nettopp når det er tøft farvann, at den norske modellen er på sitt beste. Det er da den norske modellen viser sin styrke, fordi vi blir gode til omstilling og til å møte felles utfordringer. Men det som er utfordringa i dag, er at finansminister Siv Jensen ti ganger i sitt landsmøteforedrag i 2013 gikk til angrep på den norske modellen. Det er altså nå ikke brottsjøene som er problemet; det er mannskapet – eller for å holde seg til sjømannsspråket: Det er ikke været som er utfordringen, vi ser tendenser til mytteri, og kapteinen på skuta lar det skje ved stadige angrep på den norske modellen. Vi ser at den økonomiske politikken, at skattepolitikken, med en skattelette til, stort sett, de rikeste, øker forskjellene og svekker finansieringen av velferdsstaten, men det er kanskje aller tydeligst når vi ser hvem som får skatteøkning: Hvis en bor i Svarstad og arbeider i Larvik – da synes regjeringa en skal betale mer skatt. Eller hvis en blir arbeidsledig og får sluttvederlag – da synes regjeringa en skal betale mer skatt. Vi ser det i samarbeidsmodellen, der partene i arbeidslivet åpenbart i langt mindre grad høres. Et veldig godt eksempel på det var arbeidsmiljøloven, der det ikke var samarbeid mellom partene i det hele tatt, de fikk forslaget sendt på høring. Det samme har vi sett i sysselsettingspolitikken, der regjeringa kunne betjent seg av mange gode råd fra partene i arbeidslivet, slik som de til slutt gjorde, da de ble tvunget til å forandre permitteringsregelverket etter altfor lang tid. Og vi ser det i velferdspolitikken. Det er kutt i barnetillegget for uføre, kutt på over 1 mrd. kr i dagpengene til folk som blir arbeidsledige. Det er et permitteringsregelverk som kom altfor seint, og der endringen var for liten, og det er kutt i tiltaksplasser når ledigheten vokser. Alt sammen er eksempler på det motsatte av det som vi tenker på med den norske modellen. Regjeringa sa i trontalen: «Samfunnet må gjøre omstilling lettere for den enkelte gjennom omskolering, sikring av inntekt og hjelp til å finne ny jobb.» Det er godt sagt, men det er bare det at det er ikke det de gjør. Istedenfor å gi støtte til omskolering, sier regjeringa nei til å kunne bruke bedriftsintern opplæring som et konjunkturvirkemiddel i en periode da mange bedrifter ber om nettopp det: La oss få lov til å utdanne arbeidsfolka våre, slik at vi står enda bedre rustet når markedet kommer tilbake! Vi ser at når det gjelder sikring av inntekt, var, som jeg allerede har nevnt, noe av det første regjeringa gjorde da den varslet økt ledighet – og det var altså før oljeprisen falt – å kutte i dagpengene til de arbeidsledige. Og når det gjelder hjelp til å finne ny jobb, har vi altså under denne regjeringa for første gang i historien opplevd en regjering som varsler økt ledighet, men som samtidig reduserer antall tiltaksplasser.