Inge Lønning (Høyre), 2004-11-30:
Denne debatten skal ikke primært dreie seg om norsk innenrikspolitikk, men om den situasjonen som foreligger i et av de mest brennbare områder i verden, nemlig Midtøsten. Det kan være grunn til å minne om det fordi de fleste utenrikspolitiske debatter i Norge har en tendens til mistenkelig fort å bli til innenrikspolitiske debatter. Det fremstilles av og til som om problemkomplekset i Irak oppstod med den siste Irak-krigen. Det gjorde det ikke. Statsdannelsen Irak er en utløper av europeisk stormaktspolitikk i tiden rundt og etter den første verdenskrig. Det er en statsdannelse som det ikke på noe tidspunkt i historien har vært mulig å opprettholde med et politisk styre som er basert på folkeviljen, altså et styre som går nedenfra og opp. Når det har vært mulig å holde denne statsdannelse sammen, skyldes det at man har hatt diktaturer av vekslende brutalitetsgrad. Det siste diktatur, Saddam Husseins, var så desidert i den øvre enden av skalaen når det gjelder brutalitetsgrad. Det kan være godt å minne om, siden man av og til i ideologisk sammenheng fortegner den situasjonen man har i Irak i dag, dit hen at den er oppstått, som jeg sa, på grunn av den siste krigen. Under Saddam Hussein var det slik at enhver person som ble avlyttet og lot falle en bemerkning som kunne oppfattes som kritisk om diktatoren, fikk skåret tungen ut. Hva er det som er den situasjonen vi er nødt til å forholde oss til i dag? Situasjonen er at det for sivilbefolkningen i Irak er en hel rekke med elementære behov som ikke er dekket. Det gjelder behovet for riktig ernæring, det gjelder behovet for helsetjenester, det gjelder kort sagt alle de elementærbehov som gjør den daglige tilværelsen levelig for folk i et samfunn. Det overordnede hensyn når det gjelder Norges måte å forholde seg til dette på, må være: Hvorledes kan vi raskest mulig tilveiebringe en situasjon i Irak som ikke bare gjør det levelig fra dag til dag for sivilbefolkningen, men som gjør at man kan fatte mot og håp om at man er på vei mot en samfunnssituasjon basert på frihet, talefrihet, trykkefrihet, organisasjonsfrihet, trosfrihet – en samfunnssituasjon hvor samfunnet er i stand til å berge seg selv i økonomisk henseende? Det paradoksale er jo at Irak er av de få land i denne regionen som har naturressurser som under normale forhold skulle tilsi at landet kunne berge seg selv meget godt i økonomisk henseende, til og med kunne skaffe sine innbyggere en velstand som ligger betydelig over det som er gjennomsnittet i denne delen av verden. Det overordnede spørsmål må være: Hvorledes kan vi bidra til raskest mulig å tilveiebringe en positiv utvikling i Irak? Og la meg føye til at jeg tror det er mer fruktbart, på kort sikt i hvert fall, å tenke den motsatte vei av det utenrikskomiteens leder gjorde da han la vekt på at situasjonen i alle andre land i regionen må være på plass før man kan få til en positiv utvikling i Irak. Jeg tror faktisk at det er mer fruktbart å tenke motsatt: Hvis vi klarer å tilveiebringe en positiv utvikling i Irak, vil det kunne ha en smitteeffekt på resten av regionen som i sin tur vil kunne skape en bedre utvikling i hele Midtøsten. Under enhver omstendighet nytter det ikke å stille opp en rekke forutsetninger om hva som må være på plass i Palestina-konflikten, i Iran, eventuelt i andre arabiske land, før man skal se en positiv utvikling i Irak. Irak kan rett og slett ikke vente på det. Sivilbefolkningen i Irak kan ikke vente på det. Derfor er det konkrete spørsmål, som utenriksministeren la stor vekt på i sin redegjørelse for Stortinget: Hvorledes kan man sette de irakiske myndigheter i stand til selv å ta ansvaret for en stabil situasjon i eget land? Det blir en relativt uinteressant teoretisk diskusjon, etter mine begreper, hvorvidt USA er en del av problemet eller en del av noe annet. Den faktiske situasjonen er den at hvis noen skulle forestille seg at de amerikanske troppene over natten skulle trekkes ut av Irak, så ville det oppstå et vakuum som helt sikkert ville fylles, for det gjelder ikke bare i fysikkens verden at ethvert tomrom fylles. Jeg er ganske overbevist om at vi ville få se at det ble fylt av noe som er vesentlig verre, og at «det siste» ville bli «verre enn det første», for å sitere en viss bok. USA er faktisk i en tvangssituasjon. Man kan selvfølgelig si at det er til pass, for det har de forårsaket selv. Men det er heller ikke noe særlig konstruktivt bidrag, i hvert fall ikke i forhold til sivilbefolkningen i Irak. Vi er i en situasjon hvor FNs sikkerhetsråd gjennom flere enstemmige resolusjoner har skissert én linje videre i Irak-spørsmålet. Den linjen kan man være skeptisk til. Man kan problematisere den, og det er særlig ett parti som har spesialisert seg på å være skeptisk og problematisere det meste, nemlig SV. Men da skylder man jo også å komme opp med et troverdig alternativ. Og man burde jo ideelt sett også da være i stand til å overbevise de maktene i Sikkerhetsrådet som sitter med ansvaret folkerettslig for også denne konflikten, om at man har et bedre alternativ enn det alternativet som forutsetter at den nå sittende overgangsregjering skal være i stand til å tilby det irakiske folk frie valg ved utgangen av januar neste år, altså i praksis om to måneder. Det er i dette perspektiv at uenigheten om Norges bidrag i NATO-sammenheng hører hjemme, og det er bare i dette perspektivet at det er mulig å føre en fornuftig debatt om dette spørsmålet. NATO har enstemmig besluttet at organisasjonen etter evne skal bidra til å realisere den målsetting Sikkerhetsrådet enstemmig har trukket opp. Beslutningen i NATOs råd var for sikkerhets skyld også enstemmig. Det er riktig, som Thorbjørn Jagland pekte på, at deltakerne i det rådsmøtet tolker den enstemmigheten noe forskjellig. Etter mitt skjønn er den tolkning Regjeringen har gjort av Norges forpliktelse i forhold til sitt NATO-medlemskap, den mest nærliggende i forhold til det som har vært Norges tradisjon på dette området. For Norge har alltid betraktet sitt NATO-medlemskap ikke som et fotnotemedlemskap, hvor det er om å gjøre å velge minimumsløsningene og bidra minst mulig til den felles innsats i alliansen. Det er på dette punkt jeg har problemer med å forstå at Arbeiderpartiet legger seg sammen med den ene av sine to fremtidige regjeringskamerater, SV, mens Senterpartiet faller ned på den siden hvor partiet tradisjonelt har pleid å befinne seg når det gjelder utenriks- og sikkerhetspolitiske spørsmål. Det siste setter jeg stor pris på. Det første synes jeg er en forlengelse av det som også tidligere har vært en svakhet hos Arbeiderpartiet, nemlig at man alltid har vært meget påpasselig med å følge opp Norges lojalitet innenfor NATO-alliansen når man har vært i regjeringsposisjon, men dessverre har hatt en tendens til ikke å gjøre det samme når man har vært i opposisjon. Jeg vil håpe at radarparet SV og Arbeiderpartiet er en forbigående hendelse, som ikke vil sette varige spor.