trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Peter N. Myhre (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Debatten i dag har vist at det er stor uenighet mellom regjeringen og opposisjonen når det gjelder formuesskatten. Dette blir et av de viktige temaene frem mot valget i 2013. Regjeringen vil beskatte arbeidende kapital, som varer, maskiner og utstyr, mens vi i Fremskrittspartiet vil fjerne formuesskatten. Privat sektor er avhengig av investeringer. Skal investeringene kunne skje, må det være noen her i landet som har penger, og som er villig til å satse dem på utvikling av bedrifter og det å skape arbeidsplasser. Staten er helt og holdent avhengig av privat sektor, at investeringer blir gjort, og at norske bedrifter har kapital, varer, utstyr og maskiner til sin virksomhet. Staten kan nemlig ikke leve ene og alene av å kreve inn skatter og avgifter fra sine egne ansatte. Derfor er privat sektor så viktig. Å avskaffe formuesskatten er derfor et viktig tiltak for å sikre norske arbeidsplasser, sikre produksjon, vekst, utvikling og velstand i Norge. Det virker derfor lite seriøst når statsministeren tidligere i dag falt for fristelsen til å kalle dette for å gi skattelettelser til det han kalte den rikeste prosenten av innbyggerne. Ærlig talt, jeg trodde dette var en retorikk som ikke ble brukt utenfor ideologiseminarene til Sosialistisk Venstreparti. Dette er en ordbruk som minner om gammeldags klassekamptenkning, den gangen det å bekjempe de rike kapitalistene var gangbar politikk. I dag vet vi at investorer, bedriftseiere og bedriftsledere er helt avgjørende for at den verdiskapende, private, selvfinansierende sektor i samfunnet skal kunne fungere som den skal, ikke bare for egen del, men for at det skal være mulig for Arbeiderpartiet og regjeringen å finansiere alle typer offentlige velferdstiltak. Derfor er det å fjerne formuesskatten ikke å gi subsidier til de 1 pst. rikeste – det er klokt, og det gir flere og sikrere arbeidsplasser til helt alminnelige lønnstakere. Representanten Inga Marte Thorkildsen fra Sosialistisk Venstreparti ble spurt i Dagsrevyen i dag om hun var i stand til å se at formuesskatten kan føre til tap av arbeidsplasser. Hun svarte at ja da, det kan nok skje, men det er viktigere med et rettferdig skattesystem. Så vet vi det – i Sosialistisk Venstreparti mener man at det er helt greit at folk mister jobben, bare det skjer på en rettferdig måte. Fra spøk til alvor: At representanter fra Sosialistisk Venstreparti hater å se at noen bruker sparepengene sine til å investere i bedrifter, produksjon og samfunnsbygging, er vi vant med. At statsministeren lar seg lokke inn i samme typen retorikk, er derimot skuffende.
Ingrid Heggø (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Å verta fødd i Noreg er som å ha vunne i Lotto i utgangspunktet. Trontalen bar òg preg av mange varsla tiltak og av både strategiar og stortingsmeldingar. Dette er i sterk kontrast til liknande diskusjonar i Europa elles, der det berre er snakk om nedskjeringar. Representanten Solberg sa i innlegget sitt tidlegare i dag at Noreg fell på alle barometer som måler konkurransekraft og innovasjonsevne. Høgre sitt bakgrunnsmateriale er ei undersøking gjennomførd av den sveitsiske handelshøgskulen, IMD, der Noreg fell frå 9. til 13. plass på rangeringa over land med best konkurransekraft i verda, og hovudårsaka er at Noreg har høg lønsvekst. Vidare har vi eit komplisert skattesystem, høge skattar og ein lite fleksibel arbeidsmarknad. På desse områda har Høgre og Arbeidarpartiet heilt forskjellig politikk. Det finst sikkert òg andre rangeringar som Høgre vil ta til inntekt for svartmalinga av situasjonen for bedriftene her i landet. For det finst faktisk ei rekkje indikatorar i dei forskjellige rangeringane. For Arbeidarpartiet er og vert det viktigare å slå ring om velferdsstaten og arbeidstakarane sine rettar og å ha eit rettferdig skattesystem enn å vere rangert øvst på slike statistikkar. Eg vil trekkje fram to indeksar som viser at Noreg er heilt i fremste rekkje når det gjeld konkurransekraft og innovasjon. I Verdsbanken sin «Doing Business»-rapport for 2011 er Noreg rangert som nummer 8 av 183 land. På World Economic Forum sin globale konkurransekraftindeks er Noreg også i år nummer 14 av 134 land. Noreg er kåra til verdas beste land å bu i år etter år, samtidig som Noreg er kåra til eit av dei beste landa i verda å drive næringsverksemd i. Denne kombinasjonen er heilt unik, du finn han ikkje i andre land, men dette vert ikkje kommentert av Høgre med eit ord – ikkje eitt ord. Noreg har ein vesentleg sterkare vekst i privat sektor, i private bedrifter, no enn under den Høgre-styrte regjeringa. Dette er den beste indikatoren på at det går godt for Noreg. Høgrepartia vil endre den norske modellen til å ha ein liten offentleg sektor med private tilbydarar også innanfor skule og helsetenester – men betalt av staten. Dei norske skattekronene skal altså kunne gå til profitt til private. Og så skal vi ha amerikansk skattenivå. Både i vårt land og i resten av Europa har høgrepartia sin politiske praksis og retorikk vore prega av ein illusjon om at lågare skattar og ein mindre offentleg sektor er ein føresetnad for økonomisk vekst. Men relativt høge skattar bidreg til omfordeling frå dei som har mykje, til dei som har mindre, og det sikrar staten inntekter.
Jorodd Asphjell (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Hva er det som kjennetegner vårt lille land? Jo, vi er et stolt og fredfylt folk som setter stor pris på verdier som samhold, kjærlighet og fellesskap. Dette opplevde en hel nasjon etter den 22. juli. Vi er et folk som forstår viktigheten av at man må skape for å kunne fordele. Den norske velferdsmodellen er bygget opp på dette – at vi som enkeltmennesker gjennom arbeid kan bidra tilbake til velferdssamfunnet gjennom en solidarisk skatte- og avgiftspolitikk, en skatte- og avgiftspolitikk hvor de som tjener mest, skal bidra mest. Dette er inntekter som gjør at småbarnsforeldre kan være hjemme sammen med sine nyfødte i over ett år inntekter som gjør at vi har full barnehagedekning, slik at foreldre kan kombinere familie og arbeidsliv, og at våre barn har et trygt sted å være i et godt og lærerikt fellesskap inntekter som gjør at våre barn og unge har en fellesskole, hvor toleranse, inkludering og integrering skal være viktige bærebjelker i tillegg til god faglig utdanning inntekter som sikrer enkeltmennesker inntekt ved sykdom, arbeidsledighet eller uførhet inntekter som fortsatt skal sikre nye og bedre helsetjenester over hele landet, helsetjenester av høy kvalitet og nærhet til den enkelte. inntekter som skal gå til en god og verdig eldreomsorg, hvor eldre har frihet til å velge om de ønsker å bo hjemme eller om de ønsker en plass i omsorgsbolig eller på sykehjem, hvis det skulle være nødvendig inntekter som skal sikre dagens og framtidens pensjonister en pensjon som de kan leve av For at vårt lille land fortsatt skal være en trygg og god havn, er jeg overbevist om at det å ha god orden i egen økonomi er helt avgjørende. Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet har gjennom seks år med flertall bak seg her i Stortinget og en rød-grønn regjering styrt landet gjennom ulike kriser med stor kløkt og har skapt stor ro og trygghet i samfunnet. Derfor er det viktig, som man påpeker her, å få vite hvilket annet regjeringsalternativ som skal stables på beina. Hvilken politikk skal det andre regjeringsalternativet føre? Er de i stand til å føre dette landet med den tryggheten og den solidariteten som har vært vist gjennom disse årene?
Bente Thorsen (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
I ulike aviser og medier har vi i den senere tid, og senest i dag, lest om at kirkeministeren rasler med sablene og truer med brudd på kirkeforliket, noe som innebærer at kirken skal få stå fritt når det gjelder å ansette sine egne ledere. Grunnen til disse uttalelsene skal visstnok være lav valgdeltakelse ved kirkevalget, selv om valgdeltakelsen økte. Kirkens valg har blitt gjennomført som preferansevalg, noe som gir velgerne veldig stor mulighet til å påvirke valgresultatet, så demokratiet var veldig godt ivaretatt i så henseende. Det er bare det at valgformen tydeligvis er lite kjent blant velgerne, noe som medførte at mange stemmer ble forkastet. Både sentrale og lokale kirkeledere har for flere dager siden gått ut og tatt til orde for å endre valgordningen i samråd med storting og regjering. Når man da likevel ser, dag etter dag, innlegg der kirkeministeren sår tvil om kirkeforliket, som forresten ikke har som et av sine kriterier at en viss prosent av medlemmene skal delta i valget, hadde jeg virkelig forventet at ministeren tok dette opp i sitt innlegg i denne viktige debatten. Det ble altså ikke gjort. Ministerens uttalelser i media kan tyde på og oppfattes som at hun ikke er noen tilhenger av at Kirken skal få bestemme i eget bo. Dette er en viktig sak som opptar veldig mange. Mange har lagt ned masse arbeid for å få kandidater til å stille på lister, i tillegg til at de har brukt mye av sin tid i forbindelse med kirkevalget. Da kan det synes som både trist og noe respektløst å så tvil om forliket, spesielt når Kirken selv er opptatt av å få forhåpentligvis gode råd av storting og regjering til å avvikle valget på en bedre måte. Det hadde vært veldig greit å få en avklaring på om dette er noe hele regjeringen står samlet om, eller om det er et soloutspill fra kirkeministeren. Spørsmålet blir da: Vil ministeren benytte denne muligheten til å komme med en oppklaring i saken?
Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2011-10-04:
«Arbeidshender», «tenke sjøl», «ta ansvar», «praktiske yrker», «myndige mennesker» er gode honnørord. Som gårdbruker er jeg privilegert fordi jeg har måttet forholde meg til ulike situasjoner og krav, ta beslutninger og bære konsekvensene av egne valg. Slik er yrket så viktig, for det krever at en er allsidig. Du tvinges til å ta beslutninger som gjelder svært ulike forhold. I dagens samfunn er det for mye detaljstyring og kontroll fra overordnet nivå. Arbeidsglede og motivasjon kommer av at folk får bruke seg sjøl og ta ansvar, bli møtt med tillit og ikke med detaljsystemer. Myndige mennesker har den største kontrollen i seg sjøl, ikke i form av kontroll fra overordnet. Våre helsefagarbeidere vil ha fokus på møtet mellom pasient og behandler, ikke på kurs i DRG-koding. Våre lærere vil ha fokus på samtalen i klasserommet og læringsmiljøet, ikke på innrapportering av kartleggingsprøver. Det er et menneske med bedre helse og større kunnskap om livets realiteter som er hele poenget. Jeg undrer meg over dagens samfunn, som i for liten grad har som forbilde det sjølstendige, myndige mennesket med respekt for andres innsikt på alle plan i samfunnet. Bare da, når vi forstår at andre har innsikt i sin situasjon og gode grunner for sine beslutninger og valg, er det naturlig å vise respekt for andre. Det er på dette menneskelige grunnlag jevnbyrdighet i samfunnet skapes, en jevnbyrdighet som så må følges kontinuerlig opp med en rød-grønn politikk, som skaper mer likeverdige økonomiske forhold blant folk. Det er et stort fokus i Norge i dag på uspesifisert kulturmangfold og menneskelige rettigheter, og det skal forsvares. Men det jeg snakker om, står for lavt i kurs. Vi må i større grad oppmuntre til dannelse av myndige mennesker og øve de unge opp i det. Den store tragedien på Utøya og ved sentraladministrasjonen i Oslo har nok en gang minnet meg om behovet for et samfunn med mange slike mennesker som i krevende situasjoner tar ansvar. Det er mange av oss som har mye å lære av dyktige fagfolk i de praktiske yrker. Alt arbeid er et fag. Som politiske ledere håper jeg flere av oss kan vise arbeidshendene økt respekt i oppdragelse, utdanning og i det betalte og ubetalte arbeidsliv. Det finnes mange slike gode forbilder for ungdom. La oss ta dem fram i vårt språk. Nye offentlige systemer kan aldri erstatte ansvarsfulle og handlekraftige mennesker.
Gina Barstad (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-04:
I dag er det mange som har sagt mye fint om 22. juli, og om samholdet og sorgen i Norge etterpå. For meg er det også umulig å begynne noen annen plass enn der. Jeg synes den tyske journalisten Anna Reimann skrev det fineste jeg har lest om det, i Der Spiegel. Hun skriver bl.a.: Selv i sin dypeste sorg blir ikke nordmennene hysteriske. De motsetter seg hatet. Det er fantastisk å se hvordan politikere og hele landet reagerer. De er triste til den dypeste tråden av sin sjel. De gråter med verdighet. Men ingen sverger på å ta hevn. I stedet vil de ha enda mer menneskelighet og demokrati. Det er en av de mest bemerkelsesverdige styrkene til dette lille landet. Jeg tror at en av årsakene til at det i det hele tatt var mulig for oss å reagere på denne måten som nasjon, var at vi er et samfunn med små forskjeller. Små forskjeller betyr et samfunn som er bygd på fellesskap, likhet, frihet, brorskap og søsterskap. Det vi så etter 22. juli, viste akkurat hvor sterkt det fellesskapet kan være – både fellesskapet mellom mennesker, og den styrken som lå i den innsatsen som en rekke offentlige ansatte innenfor politiet, ambulansetjenesten, sykehusene og brannvesenet viste oss. Det er mange som har takket statsministeren i dag. Det vil jeg også gjøre, men jeg vil også takke den armeen av innsatsvillige som gjorde den vanskelige jobben det var å være politikvinne, ambulansesjåfør og brannmann den dagen. Mange fra opposisjonen har i dag etterlyst en bedre, kraftigere og sterkere kriseberedskap i offentlig sektor. Det er i utgangspunktet prisverdig. Men jeg må påpeke at det er nøyaktig de samme høyrepartiene som resten av året står i kø for å bygge ned den offentlige velferden og for å gi skattelette til dem som har mest fra før. I årevis har høyresiden fortalt oss at velferdsstaten er til hinder for utviklingen mot et bedre samfunn, at det ikke spiller noen rolle hvor store forskjellene i samfunnet er, så lenge vi løfter de fattigste i bunn. Men jeg mener at 22. juli-erfaringene viser at de tar feil. Det viser det motsatte. Det er mange som har nevnt «The Spirit Level» i dag – både representanten Marthinsen og representanten Thorkildsen – en bok som oppsummerer 30 års forskning, og der resultatet er entydig: Store forskjeller er gift for samfunnet. Samfunn med små forskjeller har høyere levealder, mindre barnedødelighet, bedre mental helse, ja innbyggerne oppgir til og med at de er lykkeligere. Og ikke minst viktig i denne sammenhengen: Vi som lever i samfunn med små forskjeller, har større tillit til hverandre. Vi kjenner oppskriften på likhetssamfunnet i denne sal. Det er at alle bidrar til fellesskapet gjennom skatt – alle, også gjennom formuesskatt. Det er fagforeninger, og det er gode, universelle velferdsløsninger for alle.
Roald Aga Haug (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Europa er ramma av store økonomiske utfordringar. Utfordringane er mange stader av ein slik art at ein må kunna kalla det gjennomgripande nasjonale kriser. Arbeidsløysa og sviktande framtidsutsikter særleg for unge er tydelege i mange land. Dette får alvorlege konsekvensar for familiar og samfunn. Her heime har vi danna omgrepet «den norske modellen». Dette er ikkje berre fyndord, men ei målretta politisk retning – ei politisk retning der arbeid til alle er eit overordna mål fordi vår største ressurs faktisk er framtidig arbeid. Arbeidarpartiet ønskjer ein aktiv næringspolitikk. Vi skal bruka naturlege fortrinn og vår kompetanse til å gi næringslivet gode vilkår for utvikling. Noreg skal vera eit stabilt og godt land å driva butikk i. Då må vi sikra føreseielegheit og gode rammevilkår både for bedrifter og for arbeidstakarar. Ved i tillegg å sikra relativt små forskjellar samanlikna med andre land skaper vi fellesskap som kan vera viktig å byggja vidare på når global uro også når Noreg. Vi skal ikkje bruka over evne. Vi skal ikkje sløsa bort oljemilliardane. Generasjonskontrakten sikrar at også komande generasjonar skal nyta godt av ressursane vi i dag forvaltar i Nordsjøen. Noreg har så langt klart å ikkje falla for freistinga til overforbruk, som i sin tur kan skapa overoppheting i økonomien og svekkja konkurranseevna. Vi er annleislandet, har det blitt sagt tidlegare i kveld. Ja, faktisk kan vi seia at vi er annleis i positiv forstand. Klok styring har gitt oss Europas lågaste arbeidsløyse. Vi har gode, sterke offentlege tenester, og vi har eit velfungerande trepartsamarbeid i arbeidslivet, der partane gjennom sine ulike roller viser ansvar for utviklinga av samfunnet. Vidare har vi gjennom målretta bruk av offentlege ressursar styrkt likestillinga og kan i dag skryta av stor yrkesdeltaking frå begge kjønn. Dette er ikkje tilfeldig. Det er ei målretta bygging av «den norske modellen», eller kall det gjerne annleislandet, om ein vil. For når det gjeld politisk retning, er det få ting som er så viktig som å sikra høg yrkesdeltaking og låg arbeidsløyse. Det sikrar velferd og gode framtidsutsikter for innbyggjarane.
Henning Warloe (Høyre), 2011-10-04:
Jeg skal på mange måter fortsette der forrige taler slapp, men det er muligens tilfeldig. Det er mulig i et fremtidsperspektiv at statsråd Tora Aasland har regjeringens viktigste jobb. Det er hun som er forskningsminister, og som skal se til at vi i Norge utvikler den kunnskapen som gir næringslivet vårt innovasjonsevne, samfunnet vårt innovasjonsevne og konkurransekraft i fremtiden, og det er næringslivets konkurransekraft som skal trygge velferden i fremtiden. Norge kommer aldri i den situasjonen at vi kan konkurrere på pris, og det tror jeg også forrige taler var inne på. Statsråd Tora Aasland var påmeldt til dagens debatt, men hun forsvant fra talerlisten, uvisst av hvilken grunn, og kanskje er det litt symptomatisk for det som er regjeringens forskningssatsing for tiden. I motsetning til forrige taler mener jeg at det ikke er en myte at denne regjeringen ikke satser nok på forskning. Hva skulle Tora Aasland ha sagt i denne debatten? Skulle hun snakket om regjeringens kraftfulle satsing på fremtiden? Vi husker tidligere hvileskjær. Årets budsjett for 2011 inneholdt altså en realnedgang i forskningsbudsjettet – en realnedgang – og det er heller ingen myte. Da er det interessant å kikke på andre land. Rundt oss både i Europa og i verden satses det massivt på forskning, og det skjer i en tid hvor de fleste land, bortsett fra Norge, nærmest er svimeslått rent økonomisk, og i Norge utnytter vi altså ikke denne muligheten vi har til å satse ambisiøst og massivt. I Storbritannia har de kuttet i de offentlige budsjettene. Jeg tror snittet ligger på ca. 20 pst., og det skaper masse rabalder og masse smerte. Ett budsjett ble det ikke kuttet i for i år, og det var forskningsbudsjettet. Det var den britiske finansministeren som ga begrunnelsen for hvorfor man ikke kuttet. Han sa: Våre utgifter til vitenskap og forskning er nøkkelen til vår fremtidige økonomiske suksess – nøkkelen til vår fremtidige økonomiske suksess. Sammenliknet med dette blir altså den norske regjeringens, Stoltenberg-regjeringens, satsing på forskning på fremtiden, på fremtidens kunnskap, merkelig tafatt. Sånn sett er det ikke sikkert at forskningsministeren kunne ha tilført denne debatten så veldig mye.
Henning Warloe (Høyre), 2011-10-04:
Jeg skal gjerne oppklare noen fakta, i forlengelsen av forrige talers innlegg. Det er klart at når man ser utviklingen i budsjetter over mange år, vil alle budsjetter øke nominelt. Det er ingen budsjetter som går ned over tid. Forskningsbudsjettet har også økt over mange år, men det gikk altså reelt sett ned i inneværende år. Det er et lite tall i minus, men det er altså minuset som på en måte – dessverre – sier noe om en manglende ambisjon og en manglende satsing fra denne regjeringen. Det er slik at investering i forskning – hvis noen skulle være i tvil om det – er en investering i fremtidig verdiskaping og innovasjon, og de to tingene henger sammen. Det er næringslivets konkurransekraft i fremtiden som skal trygge velferden i fremtiden. Så dette er faktisk ganske viktig. Derfor blir det veldig trist å se at Norges konkurransekraft og innovasjonsevne har vært jevnt synkende på de internasjonale målingene og indikatorene gjennom hele Stoltenberg-regjeringens regjeringstid. Men jeg kan selvfølgelig si noe positivt om forskning i dag. Det står faktisk én setning i trontalen om forskning. Jeg må si, dessverre, at min egen partileder, Erna Solberg, som sa at det ikke sto noen setning om kunnskap, tok litt feil, for det står altså én setning om forskning, og den lyder som følger: «Regjeringen vil ha fokus på kvalitet og fortsette å rette oppmerksomhet mot resultatene av forskningsinnsatsen.» Det er sannsynligvis ikke den mest ambisiøse setningen i årets trontale. Men det er jo en fremgang fra i fjor, for da sto det absolutt ingenting. I forfjor sto det heller absolutt ingenting. Og for øvrig har disse trontalene vært kjemisk fri for viktige ord og begreper som innovasjon, forskning og utvikling, nyskaping osv., osv. Dessverre tror jeg det sier noe om hva som har prioritet hos den nåværende regjeringen. Hvis det er noe i ryktet som verserer i dag, og som visstnok NRK skal bekrefte i morgen tidlig, om at regjeringen i statsbudsjettet som kommer på torsdag, foreslår å avvikle hele Forskningsfondet, er det dessverre et nytt eksempel på en manglende satsing. Det er et uheldig signal å sende til en utrolig viktig sektor for fremtidens Norge. Det er det motsatte av det som skjer rundt omkring oss i verden, i EU og i mange andre land. Det er en utrolig dårlig måte å varsle på at man fjerner forutsigbarheten som forskningsbudsjettet og forskningssektoren har hatt gjennom disse årene hvor Forskningsfondet har blitt bygget opp, et arbeid som startet under Bondevik II-regjeringen.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2011-10-04:
Den rød-grønne regjeringen startet friskt for seks år siden med et løfte om at den skulle avskaffe fattigdommen. Fire år senere hadde den moderert seg noe; den skulle redusere og forebygge fattigdom. I dag er ikke fattigdomsbekjempelse nevnt med ett ord – ikke på grunn av at den ikke eksisterer, men kanskje på grunn av at regjeringen ikke har lyktes. Stadig flere barn vokser opp i fattige familier. Vi ser også at stadig flere unge lever av trygdeytelser. Senest i dag kunne vi høre at stadig flere innvandrere som er ferdige med introduksjonsprogrammet, står uten jobb. Regjeringen melder nå at det skal komme en melding om bedre integrering. Den meldingen vil ikke hjelpe noen ting hvis det ikke settes inn mye bedre tiltak for å integrere alle de fra andre kulturer som har kommet til landet, og som nå lever på ulike trygdeytelser. Veldig mange av de fattige barna lever nettopp i disse familiene. Den måten som regjeringen nå møter de fattige familiene på, er ved å øke matmomsen. Familier som er avhengige av bil, noe de fleste er, blir møtt med stadig mer bompengeutgifter, og stadig flere kommuner innfører eiendomsskatt, som rammer alle. Også de som leier, får økte boutgifter. Arbeid til alle er hovedmålet, sier regjeringen – alle skal med. Men det er en stor gruppe som står utenfor. Den lille lekkasjen som er kommet, er at regjeringen nå vil satse på unge som står utenfor arbeidslivet. Veldig mange av dem er unge med lettere psykiske lidelser. Det vil med andre ord si at en stor gruppe med andre typer funksjonshemninger ikke vil få den samme satsingen. Jeg ser fram til torsdag og håper at jeg tar feil, for det er veldig mange som trenger mye bedre tiltak enn det regjeringen har kommet med til nå. HVPU-reformen er heller ikke fulgt opp, og det mangler minst 10 000 varig tilrettelagte arbeidsplasser for utviklingshemmede. Samhandlingsreformen står for døren, og kommunene er i liten grad forberedt på det som kommer. Jeg kan ikke forstå hvordan statsministeren skal kunne oppfylle sitt valgløfte fra valgkampen om sykehjemsplass til alle, så lenge det ikke kommer en storsatsing med øremerkede opptrappingsmidler til kommunene. Det er ikke varslet så langt, og det er skuffende. Det hjelper lite å stå og love noe i en valgkamp på vegne av staten, hvis ikke staten følger opp med de nødvendige pengene, for det mangler mye allerede i dag. Samhandlingsreformen kan få ganske tragiske følger hvis den ikke følges opp på en helt annen måte enn det regjeringen har tenkt å gjøre. Jeg håper at det kommer mer på torsdag.
Magnus Skretting (Høyre), 2011-10-04:
Norge har en sterk økonomi, som gir oss handlefrihet, og Norge har en lav arbeidsledighet, som gir oss trygghet – i motsetning til mange europeiske land, som sliter med høy statsgjeld og høy arbeidsledighet. La oss ikke glemme at en slik drømmeposisjon som Norge har, lett kan misbrukes. Vi kan lett misledes til å tro at alt vokser inn i himmelen. Ingenting kan vokse inn i himmelen. Uten oljepengene hadde Norge vært i en helt annen situasjon. Vi skal ikke slutte å tenke i nuet – det er viktig å handle her og nå – men uten en klar strategi for hvor vi skal, bærer det fort galt av sted. For Norge handler det om å bruke vår økonomiske handlefrihet til å skape langsiktig bærekraft og trygghet for både jobb og familie. Dette oppnår vi gjennom investeringer i infrastruktur, med mange beine veier, gjennom kunnskap i skolen, med de beste lærerne, og gjennom forutsigbare og gode rammebetingelser for bedriftene i Norge. En strategi for bærekraftig vekst vil trygge velferden. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet framstår uten en klar samlet strategi, og en passende beskrivelse på dem er Seneca den eldres utsagn: «Ignoranti quem portum petat nullus suus ventus est!» – «For den som ikke vet hvilken havn han søker, er ingen vind gunstig!» Vi ser til stadighet at det er mange kapteiner i regjeringen. Vi ser gang på gang statsråder som ikke er enige seg imellom, og vi må bare slå fast at regjeringens manglende havnesøken viser seg til stadighet ved ulike uttalelser fra statsråder – om f.eks. klimapolitikk, sykehuspolitikk og oljeutvinning i nord. Slik er det når en ikke vet hvor en skal hen. Seneca den eldres utsagn «for den som ikke vet hvilken havn han søker, er ingen vind gunstig», er som skreddersydd for denne regjeringen. I Høyre vet vi hvor vi skal hen: Vi skal ruste Norge for framtiden ved å skape mer. En sunn og stabil økonomi er den viktigste forutsetningen for at alle har en jobb å gå til også i framtiden. Vi sikrer varig velferd gjennom å skape mer, ikke skatte mer. Vi sikrer varig velferd ved å belønne dem som skaper arbeidsplasser, ikke straffe dem. Kunnskap i skolen, forskning, utvikling og innovasjon er en forutsetning for at hver enkelt av oss har de nødvendige forutsetningene for å komme oss i arbeid og evne til å stå på egne ben. Dette gir igjen Norge konkurransekraft. Høyres investeringer i infrastruktur, kunnskap i skolen og gode betingelser for innovasjon sikrer varig velferd, og la det være klinkende klart at vi i Høyre bruker den gunstigste vinden for å bringe Norge dit!
John Thune (Kristelig Folkeparti), 2011-10-04:
Regjeringen uttaler i trontalen at omsorgstjenestene skal utbygges, og at avtalen mellom Kristelig Folkeparti og Venstre skal følges opp. Og fra 1. januar starter Samhandlingsreformen. Den har som mål å gi pasientene eller innbyggerne et bedre tilbud der de bor. Det er bra. Jeg tror også at kommunene greier denne utfordringen godt under visse forutsetninger. Det skrytes nå av at kommunene har fått så uendelig mange millioner mer å rutte med. Det er riktig. Men det er ingen i regjeringen som sier hvor mye de har igjen til nye tiltak når lønns- og prisvekst har tatt sitt og nye lovpålagte krav er fulgt opp, slik som f.eks. full barnehagedekning og flere skoletimer i grunnskolen. Da har ikke kommunene mye igjen til andre tiltak. De har ikke midler til mange nye stillinger, slik Samhandlingsreformen vil kreve. Det er nå tre måneder igjen til Samhandlingsreformen begynner, og mange kommuner er i gang med planlegging og utbygging. 1. januar 2012 skal det være på plass. Da skal vi kunne ta imot en tidlig utskrevet pasient. Det skal være fagfolk som tar imot, og dette koster. Vi kommer helt sikkert til å få det som er lovet, i torsdagens statsbudsjett. Men er det nok? Neppe. Statsministeren har alt lovet oss mange nei. Jeg vet at mange kommuner nå sterkt vurderer å innføre eiendomsskatt, eller øke den, for å greie å gjennomføre reformen. Det er også kommet mange klare signaler fra fylkesmenn om at tildeling av skjønnsmidler er avhengig av at kommunene har tatt i bruk hele sitt potensial når det gjelder inntekter. Eiendomsskatten er en skatt uten sosial profil. Det er synd at ikke kommunene er gitt muligheter til å ta noe hensyn til betalers betalingsevne. Det er ikke lett å innføre en skatt i kommunen som en vet rammer dem med minst betalingsevne hardt. Når lokale politikere er gitt anledning til å skrive ut eiendomsskatt, og å foreta en avveining av hvor stor den skal være, burde de også ha mulighet til å vurdere om noen burde slippe litt billigere. For eksempel bør muligheten til å kunne frita minstepensjonister, og andre med tilsvarende lav inntekt og uten annen formue enn egen bolig, forbedres. Nå når statsministeren lover oss strammere økonomi, og mange kommuner mener de må innføre eller øke eiendomsskatten, burde vi ha en lov som tar hensyn til dem med minst betalingsevne. En mer rettferdig skatt ville lette kommunene når det gjelder å innføre ordningen. Det vil også oppfattes som mer rettferdig av kommunenes innbyggere. Derfor ønsker Kristelig Folkeparti – og det håper jeg også at regjeringen gjør – å vurdere å endre eiendomsskatteloven § 28, slik at kommunene får muligheter til å innføre regler for lemping av eiendomsskatten ut fra særlige sosiale hensyn.
Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2011-10-04:
I dag blir hundre tusen årsverk i omsorgssektoren utførte av pårørande og frivillige organisasjonar. Familiebasert omsorg er i dag ein like stor sektor som spesialisthelsetenesta og ein like stor sektor som den kommunale omsorgstenesta, målt i talet på utførte årsverk. Familiebasert omsorg får lite merksemd og er lite respektert. Familieomsorg blir knapt registrert i saksbehandling, statistikkar og offentlege utgreiingar. Familieomsorg er nærmast fråverande som tema i det politiske ordskiftet. Helsetilsynet fann i si landsomfattande undersøking i 2010 at norske kommunar gjennomgåande «ikke kartla og vurderte pårørendes omsorgsbyrde, situasjon og behov for avlastning», og at saksbehandlinga ved søknader om avlastning var mangelfull. Familieomsorg er blitt kalla den usynlege omsorga. Men ho skjer i stort omfang meir på tross av systemet enn på grunn av systemet. Rapporten Innovasjon i omsorg blei overlevert regjeringa i juni. Den skildrar eit godt samfunn som eit samfunn prega av solidaritet mellom generasjonar, ikkje berre av pengeoverføringar gjennom skattar og avgifter – solidaritet ved at yngre stiller opp for dei eldre med si tid og sin arbeidsinnsats. Rapporten manar til eit oppgjer med dei seinare åras tendensar til å gjera helse- og omsorgstenester til noko folk berre skal halda seg til som forbrukarar og konsumentar. Einsidig forbrukar- og konsumentfokus kan bidra til å stimulera misnøye og vil kunna undergrava tilliten til fellesskapet sine ordningar. Vi risikerer òg å mista vår eigen handlingskompetanse i forhold til det å kunna ta vare på oss sjølve og andre, når ein overlet omsorg meir og meir til profesjonelle. Senterpartiet vil vera ein pådrivar for å utvikla ein meir tydeleg nasjonal politikk for dei mange pårørande med tunge omsorgsoppgåver. I dag får mange ikkje nok avlastning. Studiar av pårørande til menneske med demens viser at opptil 50 pst. sjølv utviklar helseproblem. Mange får det òg vanskeleg økonomisk. Vi bør vurdera å utvida retten til permisjon for pleie og omsorg for nære pårørande og å styrkja omsorgsløna til nivå med hjelpepleiarløn. Det må gjerast lettare å kombinera arbeid og omsorg, og vi må sikra meir omfattande og fleksible avlastningsordningar. I ei tid då vi står framfor eit stort og aukande personellbehov i helsesektoren, burde denne forsamlinga vera minst like oppteken av ordningar som sikrar rekrutteringa til den frivillige og familiebaserte omsorga, som ordningar som sikrar rekruttering til den meir synlege og ordinære offentlege helse- og omsorgssektoren.
Arne L. Haugen (Arbeiderpartiet), 2011-10-04:
Det var replikkordskiftet etter statsministerens tale som gjorde at jeg tegnet meg til denne debatten. Replikkordskiftet fokuserte på mulighetene for å skape de arbeidsplassene som vi skal leve av i framtiden, og her har også jeg noen refleksjoner. Dette handler om mye mer enn formuesskatt. Representanten Svein Flåtten hadde for øvrig i sitt innlegg en nærmest endeløs elendighetsbeskrivelse av norsk næringslivs rammebetingelser, så jeg tillater meg å supplere Flåttens oppramsing med å vise til at Verdensbanken rangerer Norge som ett av verdens beste land å drive næringsvirksomhet i. Jeg synes ikke det er så dårlig. Da blir bildet litt mer nyansert. Det er etter mitt syn ingen grunn til å henge så til de grader med hodet. Jeg er stolt over den handlekraft denne regjeringen har hatt for å imøtekomme næringslivets behov for forenkling og avbyråkratisering: fritak for revisjonsplikt for småbedrifter og reduserte krav til aksjekapital ved oppstart av bedrift, for å nevne to viktige tiltak. Trontalen framhever, blant mye annet, to politikkområder som jeg vil knytte noen kommentarer til. Det skal legges fram en ny strategi, eller skal vi si en revidert strategi, for reiselivsnæringa. Det tror jeg er bra. Det brukes mye ressurser til markedsføring av Norge. Jeg tror det er grunn til å gå gjennom denne ressursbruken og se til at de midlene det offentlige bidrar med, har en tilfredsstillende effekt og fremmer en positiv utvikling i næringa. Så er det meget gledelig at trontalen er klar på at regjeringen vil utarbeide en nasjonal strategi for mineralnæringa. Stortinget vedtok ny minerallov våren 2009. Det er litt rart å tenke på at bergverksnæringa, som var grunnlaget for og motor i den industrielle utviklingen i Norge fra midten av 1800-tallet, aldri har blitt tilgodesett med et nasjonalt politikkdokument. Nå kommer det. Nødvendigheten av mineralnæringa og nødvendigheten av en nasjonal politikk er åpenbar. Kina og EU ser nå mot Skandinavia for å sikre seg ettertraktede mineralske ressurser. Det er viktig å utvikle en politikk på dette området som gjør at ressursene blir kartlagt og utviklet på en bærekraftig måte. Hele landet bør få en bedre kartleggingsstatus. Vi er i gang nå i Nord-Norge. Etter mitt syn bør vi lære av olje- og gasspolitikken. Koblingen mellom incentiver for å stimulere til leting og prospektering og beskatning for å sikre at en forsvarlig andel av verdiskapingen kommer landet til gode, vil, etter mitt syn, være et nøkkelpunkt i en nasjonal strategi for denne næringa.
Bente Stein Mathisen (Høyre), 2011-10-04:
I Norge kan vi vise til høy sysselsetting og lav arbeidsledighet, men ser vi nærmere på tallene, er bildet ikke så rosenrødt som ved første øyekast. 800 000 mennesker i yrkesaktiv alder står helt eller delvis utenfor arbeidslivet. 600 000 av disse er på helserelaterte trygdeordninger. Sysselsettingen er vesentlig lavere blant mennesker med en nedsatt funksjonsevne enn den er for alle andre. Mange av dem dette gjelder, har full arbeidsevne dersom arbeidsplass eller arbeidsoppgaver kan tilrettelegges for dem. Et godt eksempel er det vi har sett hos Telenor, ved Open Mind-prosjektet. Til tross for at inkludering av mennesker med nedsatt funksjonsevne har vært ett av tre hovedmål i IA-avtalen – en avtale vi nå har hatt i åtte år – har fremdeles lite skjedd for å få flere arbeidsføre og arbeidslystne mennesker ut i jobb. Høyres mål er et samfunn med muligheter for alle, hvor alle skal gis anledning til å være mest mulig selvhjulpne, kunne delta i arbeidslivet og ta del i velstandsutviklingen. Derfor har Høyre utarbeidet en sysselsettingsstrategi for mennesker med nedsatt funksjonsevne, hvor vi viser til flere gode tiltak som kan bidra til at de med nedsatt funksjonsevne kan fungere i arbeidslivet. Vi må bare innrømme at vi i vårt velferdssamfunn ikke har gjort nok for å sysselsette de som trenger litt ekstra tilrettelegging i en arbeidssituasjon. Den siste tiden har jeg møtt flere som forteller om sine opplevelser med hjelpeapparatet. De forteller at de sliter i møte med Nav, og de forteller om tidkrevende søkeprosesser når det gjelder ulike tilretteleggingsordninger, som ofte i tillegg er lite kjent hos fastleger og hos arbeidsgivere. Noen ganger er de faktisk også lite kjent i Nav. Jeg må si det er rett og slett trist å høre historier om unge mennesker med nedsatt funksjonsevne som får tilbud om uføretrygd i 18-årspresang fra Nav. Det burde jo heller være slik at når en ung person med nedsatt funksjonsevne tar kontakt med Nav for bistand og hjelp i forhold til arbeidslivet, så bør bistanden fra Nav være kreativ, målrettet, treffsikker, rask og effektiv. Jeg opplever at regjeringspartiene stadig vekk påpeker hvor fornøyd de er med den høye sysselsettingen her i landet og den tilsynelatende lave arbeidsledigheten. Men når vi vet at nesten 80 000 mennesker med nedsatt funksjonsevne venter på bistand og tilrettelegging for å komme ut i jobb, kan vi ikke være fornøyd med tingenes tilstand. Vi må ta i bruk alle gode krefter. Norge har rett og slett ikke råd til å la så mange mennesker stå ufrivillig utenfor arbeidslivet. Høyre etterlyser en mer offensiv politikk fra regjeringens side når det gjelder å tilrettelegge for flere med nedsatt funksjonsevne inn i ordinært arbeidsliv. Vi forventer at den varslede handlingsplanen for funksjonshemmede i arbeidslivet tar tak i denne problemstilling på en ordentlig måte, og at den følges opp med tilstrekkelige ressurser. Vi er nok litt bekymret for dette med det varslede stramme budsjettet som skal fremlegges på torsdag. Det å få folk ut i arbeid er en viktig investering i fremtiden.
Christina Nilsson Ramsøy (Senterpartiet), 2011-10-04:
I trontalen ble det varslet at regjeringen, med basis i kirkeforliket, ville bidra til at Den norske kirke fortsatt skal være en levende og åpen folkekirke. Dette var målet da det i 2008 ble inngått et bredt forlik på Stortinget. For Senterpartiet var det en tydelig forutsetning for stat–kirke-forliket at oppslutningen i kirkevalget måtte bli betydelig større, og at vi skulle få det man kan kalle en demokratisk kirke, før en eventuell endring i forholdet mellom stat og kirke skulle skje. Valgresultatet fra 2009 og 2011 viser at dette ikke har skjedd. Oppslutningen ved bispedømmerådsvalget i 2011 var på 10,59 pst. Oppslutningen totalt, hvis vi regner både menighetsrådsvalget og bispedømmerådsvalget, var på 13,47 pst. av de stemmeberettigede. Selv om vi legger den høyeste deltagelsen til grunn, kan jeg vanskelig se at noen vil kalle dette en stor valgdeltagelse, og at man har lyktes med en tilfredsstillende demokratireform i Kirken. Jeg er i hvert fall veldig glad for at kirkeminister Rigmor Aasrud har gitt tydelig signal om at man skal ta det lave valgresultatet på alvor. For hvis man skal ta kirkeforliket på alvor, kan man ikke skille spørsmålet om en lav valgdeltagelse og den videre prosessen. Valgdeltagelsen og demokratiet i Kirken er jo nettopp forutsetningen for en eventuell endring i dagens forhold mellom stat og kirke. Utnevning av biskoper i kirkelig statsråd berører selve kjernen i statskirkeordningen, og jeg mener at den ordningen er avgjørende for å sikre et mangfold i bispekollegiet, som videre avspeiler den mangfoldige folkekirken. For å sikre en åpen og levende folkekirke er det viktig at regjeringen ser alvoret i den lave valgdeltagelsen, og at dette vil få konsekvenser for den videre prosessen. Et annet bredt forlik i Stortinget er rovdyrforliket. Det er skapt mange forventninger, og mange ser fram til å se resultatet av de endringene som ble foreslått. Dette er et område som over mange år har skapt stor frustrasjon, og det har vært et godt bilde på hvordan konfliktene øker når avstanden mellom de som styrer, og de som blir styrt, blir altfor stor. Nå er det viktig at disse endringene blir fulgt opp i tråd med det som er kommunisert fra Stortinget. De som lever med dette på kroppen, må slippe å ta opp kampen med byråkratiet om hvordan Stortingets forlik skal forstås.
Tage Pettersen (Høyre), 2011-10-04:
I trontalen var i realiteten kunnskapspolitikken fraværende. Samtidig sitter det nå mange nyvalgte politikere landet over som er klar til å ta tak i sine lokale ufordringer. For mange av Høyres representanter handler dette nettopp om skolen. Flere rød-grønne representanter har gjennom debatten i dag etterlyst Høyres løsninger for fremtidens utfordringer. Svarene har vi gitt mange ganger, men det er kanskje slik at ikke alle vil høre etter. Mer kunnskap i skolen er ett av de svarene våre representanter har gitt for å møte de utfordringene landet vil møte i årene som kommer. Vi har ikke bare gitt det svaret i debatten i dag, men gjennom svært mange år. Skal Norge lykkes som nasjon, skal næringslivet øke sin konkurransekraft, eller skal den enkelte som vokser opp, få lov til å realisere seg selv og sine planer, er det ingen vei utenom å satse mer på skolen. En god skolepolitikk kan ikke meisles ut i sin helhet sentralt. En god skole skapes der elevene bor, og da må den i stor grad skapes av våre lokale folkevalgte – hvis stortingsflertallet gir dem den muligheten. Det gjør de ikke i dag. Kommunalministeren var tidligere i dag innom det lokale selvstyret, og hun var overraskende fornøyd med tilstanden. Det Senterpartiet jeg kjenner, snakker om lokaldemokratiet, men den regjeringen statsråden er medlem av, leverer det motsatte på område etter område. Kunnskapsdepartementet planlegger å sende ut på høring et forslag om en statlig bemanningsnorm for lærerne. Det er det stikk motsatte av lokalt selvstyre. I dag mangler vi lærere, og det er svært tvilsomt om en slik norm vil gi flere lærere, men det vil garantert føre til flere byråkrater som skal skrive og innvilge søknader om dispensasjoner. Men den viktigste grunnen til å være skeptisk til dette forslaget er at mange kommuner har behov for helt andre prioriteringer for å gi sine elever en bedre opplæring enn i dag. Det blir på en måte som den statlige skolefruktordningen, men nå med lærere istedenfor epler i kurven. Mye er bra i norsk skole i dag, men vi har også mange utfordringer. Den største utfordringen i veldig mange kommuner er lærerkompetanse. Derfor må kommunene få lov til å prioritere dette. I andre kommuner sliter de med å finansiere tidsriktige læremidler eller moderne IKT-utstyr, og da må de få lov til å prioritere dette. Noen steder mangler de lærere, men de kommer altså ikke servert på et fat, selv om det kommer en bemanningsnorm fra staten. Dersom regjeringen mener alvor når den snakker om lokaldemokrati, og at de satser på skolen, må de også vise dette i praksis og gi de lokale folkevalgte muligheten til å bedrive en skolepolitikk til det beste for elevene uten at regjeringen skal ha en fot på bremsen og begge hendene på rattet.
Torbjørn Dybsand (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-04:
Dagens trontaledebatt har vist en rørende enighet fra høyresiden om hvor viktig det er å lytte til LO-leder Roar Flåthen. Som fagorganisert i Fellesforbundet, og dermed i LO, er dette selvsagt svært gledelig å høre. Erna Solberg spurte til og med: «Hvorfor vil ikke statsministeren lytte til LO-lederen?» Denne gangen var det Flåthens utspill om at han ønsker en gjennomgang av formuesskatten, som tydelig hadde begeistret høyresidens representanter. Så vidt jeg har registrert, mener Roar Flåthen fortsatt at skatt er en viktig del av finansieringen av vår felles velferd. Han var også klar på at han ikke ønsker endringer som svekker statens inntekter. En slik gjennomgang skal heller ikke føre til at de rikeste i samfunnet får en mindre skattebyrde. Flåthen uttaler at det som kjennetegner land som ikke har formuesskatt, er at de ofte i stedet har langt høyere eiendomsskatt. Kan man dermed anta at Høyre og Fremskrittspartiet vil at statsministeren skal lytte til disse delene av Flåthens utspill også? SV-leder Kristin Halvorsen forsøkte for noen uker siden å reise en skattedebatt. Dette utspillet fikk raskt mye motbør. Hvorfor det, mon tro? Skattepolitikk er også fordelingspolitikk. I store deler av Europa og ellers i verden er det finanskrise. Folk flest opplever svært tøffe innskrenkninger i sin velferd. I USA har president Obama varslet at han vil skjerpe skattene for de rikeste, for på den måten å bedre velferden. I Norge er det så langt opplest og vedtatt at skattene skal holdes på 2004-nivå. Det å kalle formuesskatten særnorsk er en sannhet med visse modifikasjoner. I så fall er det også særnorsk at eiendomsskatten i Norge ligger langt under gjennomsnittet i Europa, og lavere enn i våre naboland. Høyre har i flere innlegg i dag sagt at de vil fjerne det de kaller den særnorske formuesskatten. Da blir spørsmålet: Vil Høyre i så fall gå inn for å øke den særnorsk lave eiendomsskatten også? I dagens møte fremmet Fremskrittspartiet et forslag som Siv Jensen uttalte var identisk med det som Flåthen foreslår. Da tillater jeg meg å spørre om det dermed er slik at Fremskrittspartiet støtter alle elementene i Flåthens utspill. Det ville være av stor interesse om Høyre og Fremskrittspartiet kunne avklare dette overfor Stortinget. Det er mange i Norge som blir veldig rike ved å drive næringsvirksomhet, så det kan ikke være så aller verst. Det er en kjensgjerning at den formuesskatten vi har i dag, gir en god sosial utjevnings- og fordelingsprofil. Det at ca. 2,5 pst. av landets aller rikeste betaler mer enn halvparten av denne, tyder på at den treffer ganske bra. SV har ingenting imot en diskusjon om skatt, men da må Høyre og Fremskrittspartiet slutte å plukke ut bare de bitene som passer inn i deres eget ideologiske puslespill. Alle vil ha velferd, men velferden skal betales også.
Aksel Hagen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-10-04:
September er måned for komitéreiser. Kirke-, undervisnings- og forskningskomiteen har vært i Skottland, i Edinburgh, og vi har fått et innblikk i det skotske opplæringssystemet slik det fungerer både i teori og praksis. Vi var særlig på leting etter poenger til arbeidet med stortingsmeldinga som vi holder på med når det gjelder ungdomsskolen. Det er også en stortingsmelding som vi skal debattere og etter hvert vedta på etterjulsvinteren her i denne salen. Gleden over å få bekreftet egne tanker og ideer er vanskelig å overvurdere. Og ja, jeg var veldig glad under hele oppholdet i Edinburgh. Det skyldtes mer enn at jeg fikk en mulighet til å fly meg en tur i byparken i stuttbukse i 25 varmegrader. Det første jeg vil trekke fram, er at i møte med både praktikere og folk fra administrasjonen var de så klart stolte og verdibaserte når det gjaldt alt det de drev på med innenfor opplæring. Stikkord, eller skal vi heller kalle det fyndord, som gikk igjen, var klokskap, rettferdighet, empati, engasjement, integritet. Skole skulle være noe langt mer enn – skal vi si – det smale, det instrumentelle. De hadde kunnskapsbegrep som gikk langt videre enn som så. Kunnskap og grunnleggende lese- og skriveferdigheter er sjølsagt viktig, men en skole må være noe langt mer i et moderne samfunn. Det understreket alle vi møtte. Det neste som slo meg, og som blir en konsekvens at dette helhetlige verdigrunnlaget som de la til grunn, var at de var veldig opptatt av at elevene skulle lære sammen, og de skulle lære å leve sammen mens de gikk på skolen. Samtidig var det veldig viktig både å se og stille positive forventninger til enkelteleven i et samarbeid med foreldrene. Det var mye prat om at skolen skulle være et samfunn. Det skulle være et fellesskap. Og det som jeg som SV-er synes var særlig interessant, var at de stadig vekk understreket hvor grunnleggende viktig det var at det var glede, humor og varme i dette skolesamfunnet. Det var avgjørende for læring. Her hjemme har «koseskole» nærmest vært brukt som et latterliggjørende begrep fra høyrepolitikere. I Edinburgh var kos faktisk et nødvendig element i en moderne skole. Et siste poeng som særlig imponerte meg, var at de hadde obligatorisk innslag av samfunnsarbeid, at elevene altså skulle ut og delta i frivillig arbeid. Det kunne være blant ungdom. Det kunne være blant eldre, og det kunne være i forbindelse med rusforebyggende arbeid, osv. Så er det vel unødvendig å si at det sjølsagt var matservering på en slik skole.