trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Eg synest det var mykje å glede seg over i replikken frå representanten Lønning, han hadde omsorg for statsråden si framtid, og han ynskte meg lykke. Begge delar set eg sjølvsagt stor pris på. Eg skal fyrst kommentere den vesle visitten han hadde til komiteens leiar – eg har berre sett eit utdrag av det intervjuet. For min del meiner eg at ein gjorde ein feil den gongen ein gjennomførte 6-åringsreforma i det tempoet ein gjorde; ein hadde ikkje analysert lærarsituasjonen i tilstrekkeleg grad. Vidare meiner eg at barnehagen er det pedagogiske tilbodet vi treng i forhold til 3–5-åringane, så eg er nok ikkje tilhengar av å senke skulealderen, og vil ikkje kommentere det meir. Så er det interessant å høyre at representanten Lønning snakkar om lønn som det «ene nødvendige». Eg er ikkje sikker på at mi vurdering av skriftordet han brukte her er heilt lik representanten Lønnings. Eg vil nok sjå det skriftordet i ein litt breiare samanheng. Eg synest faktisk innstillinga ber bod om ganske mange område ein gjer ein nødvendig innsats på. Eg deler derimot den definisjonen som representanten Lønning har av kva som er tilfredsstillande, at det må vere at både dei som skal søkje yrkesutdanning og dei som er i yrket, skal oppleve at ein får rimeleg og skikkeleg verdsetjing. Eg vil ikkje gå inn og konkretisere meir. Eg trur både Lønning og eg vil få det ganske vondt ved dei fleste budsjettpostane dersom eit lønnsoppgjer løper løpsk, derfor har eg stor respekt for partane. Men det er to vegar: Den eine er gjennom lønnsoppgjeret(presidenten klubber)(presidenten klubber igjen) (presidenten klubber) (presidenten klubber igjen)
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Eg kan ikkje utan vidare seie meg samd med representanten Kristin Halvorsen i at eg kvidde meg så mykje for å snakke om lønn at eg ikkje gjorde det. Eg hadde faktisk eit skikkeleg avsnitt om det i innlegget mitt og i kommentaren til representanten Lønning. Så bed representanten Halvorsen meg om å analysere fleirtalsmerknaden. Det er klart at når ein går så tungt inn frå Stortinget si side som ein her gjer, tyder det for det fyrste på at dei er samde i det som står i meldinga, at lønn har noko å seie for rekrutteringa. For det andre er det opplagt at ein meiner at ein her til ein viss grad har sakka akter i forhold til ein del andre grupper, og eg har analysert kva som står der i forhold til det. Så til dette med partane, som representanten Kristin Halvorsen – og vel òg representanten Lønning – meinte statsråden hadde for stor respekt for. Nei, eg er ikkje sikker på det. For det er nemleg slik at dersom vi ikkje organiserer lønnsoppgjera slik at vi får gjenteke det vellukka oppgjeret frå i fjor – kor vi faktisk fekk kontroll over prisstiginga og lønnsglidinga, og kor vi fekk ein situasjon der renta gjekk ned igjen – vil både lærarar og andre tape på det. Dersom Stortinget skulle påleggje Regjeringa noko her, og Regjeringa sa at den ville favorisere ei gruppe, er eg redd at det kunne verte konsekvensen. Eg merkar meg det fleirtalet seier. Eg har i to innlegg gjeve ein forsøksvis analyse av det, og det tek eg med meg i regjeringsdrøftingane når Regjeringa skal leggje opp sitt arbeid med lønnsoppgjeret. Så har eg vist ein veg til, som eg òg vil prøve å gå.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-03-02:
Det var greitt eg fekk høve til å kome tilbake, for det var ein ting som stod i innlegget, som eg ikkje fekk tid til. Det er følgjande: Regjeringa vil òg innhente ei oversikt over korleis pålegga frå Arbeidstilsynet om utbetring av inneklimaet er følgde opp, og vil kome tilbake til Stortinget med ei nærare orientering om dette. Eg har tidlegare òg lovd at Regjeringa vil varsle Stortinget i løpet av våren om korleis vi skal følgje opp undersøkinga om HMS-forskrifta som er gjennomførd. Til dette med lønn igjen: Eg trur at eg tre gonger har sagt at eg har merka meg det komiteen har sagt, og eg kan lese rimeleg godt. Eg synest at det som er sagt, faktisk er godt sagt, og det vil eg sjølvsagt ta med meg i det arbeidet som Regjeringa skal gjere i tilknyting til lønnsoppgjeret. Så har eg òg tilvist enda ein veg – for å take det opp att ein gong til – til å få gjort noko med lønna. Så til dette med to pedagogar. Det har vore presisert frå Regjeringa, og sidan frå fleirtalet, at det ikkje er snakk om ei mindre ressurstildeling. Tvert imot kan det med dette forslaget verte større vaksentettleik i 6-årsgruppa, for ein barne- og ungdomsarbeidar vil vere rimelegare enn ein pedagog, og ergo kan det hende ein kan klare å setje inn større vaksentettleik enn det som ligg i den noverande ordninga. Det er framleis slik at her er det 18 elevar som er grensa, mens 28 elevar er grensa når ein har gått eitt trinn opp. Framleis er det altså slik at det er ein mykje betre situasjon for 6-åringane enn for dei som er eldre. Slik skal det vere. Eg ynskjer altså noko meir fleksibilitet, og ressursane skal behaldast.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-03-02:
Statsråden kvier seg for å snakke om lønn, og det kan man godt forstå. Men jeg tror ikke han slipper unna uten en runde til. Nå har Inge Lønning betegnet SV og Høyres forslag som en lykkepille til statsråden. Det ligger vel ikke akkurat an til at den lykkepillen blir vedtatt her i dag, men det som er interessant, er å få vite hva statsråden mener står i innstillingen fra flertallet, fra Arbeiderpartiet og regjeringspartiene. Som statsråden var inne på i sitt innlegg, er det Arbeids- og administrasjonsdepartementet som er ansvarlig for lønnsoppgjøret i staten. Derfor kan verken regjering eller storting bare si at dette er en sak for partene i lønnsoppgjøret. Det er faktisk slik at Regjeringen, som politisk myndighet, har et overordnet ansvar for statens oppførsel i forbindelse med lønnsoppgjørene. Staten er en part, og dermed er Regjeringen og Stortinget indirekte også en part, selv om ikke ministeren setter seg direkte til bordet. I flertallets merknader på side 8 i innstillingen står det følgende: «Rekruttering av lærere forutsetter etter flertallets mening at skolen også lønnsmessig sett er konkurransedyktig i forhold til andre yrker, som det er rimelig å sammenlikne læreryrket med.» Hvordan oppfatter statsråden disse merknadene fra flertallet? Betyr det at statsråden leser dem slik at lærernes relative lønnsnivå må heves?
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
På området lønn har flertallet gitt en meget sterk viljeserklæring om at lønnen både skal være attraktiv og konkurransedyktig, og det ber jeg om at statsråden her bekrefter at han har oppfattet. Når det gjelder inneklima og bygningsmessig opprustning, støtter regjeringspartiene verken opprustning eller engang det å følge opp Arbeidstilsynets pålegg. Jeg ber om at statsråden også her bekrefter at han følger opp hva et flertall nå sier. Så til situasjonen i den enkelte klasse, der et flertall nå ber om at Regjeringen ved statsråden utarbeider et system for økt lærertetthet. Men når en ber om, og vil være med på, å øke antall lærere, hvorfor skal en da samtidig gå inn for å ta bort en lærer fra 6-åringene når man i klassene kommer opp i et elevtall på over 18? Synes statsråden det er for mye å ha to lærere for 6-åringene når det er flere enn 18 elever? Hvem er det da som skal ta til takke med ikke utdannet arbeidskraft i den klassen? Tradisjonelt vet vi jo hvem det er.
Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 2000-03-02:
En rekke av de forslagene som ligger til behandling i dag, vil bedre rekrutteringssituasjonen. Det er selvsagt behov for å øke antall pedagogisk personale også for de aller minste barna, selv om statsråden i de dokumentene vi har til behandling, angir at det i løpet av en del år vil være tilstrekkelig bemanning nettopp på førskolelærersiden. Men jeg vil mene at sammensmeltingen av barnehage- og grunnskolepedagogikken må videreutvikles, gjerne gjennom mange forsøk. Arbeiderpartiet har også signalisert ved fremleggelsen av barnehagemeldingen at barna bør ha rett til et barnehagetilbud, og da etter min mening et pedagogisk tilrettelagt opplegg som man gradvis kan fase inn. Vi vet nemlig nå at forskjellen mellom dem som ikke har en god støtte hjemme og dem som har det, er dramatisk, og at mange ikke stiller så sterkt når de skal begynne på skolen i 6-årsalderen, når de verken er blitt kjent med en PC eller har hatt noen til å lese for seg og har hatt en utrygg bakgrunn. Fra samfunnets side må dette dreie seg om å gi barna en trygghet i forhold til å kunne mestre det å lære i neste omgang. Når det gjelder lønn, er det tydelig at Inge Lønning ikke skjønner hva flertallet har angitt som en holdning overfor dem som skal forhandle. Men nå trygler og ber representanten Reikvam om å få lov til å være med i dette flertallet, og det synes som om han i alle fall nå begynner å forstå det. Men det er i alle fall befriende at statsråden, i motsetning til Inge Lønning, skjønner det, for det er faktisk det som er det aller viktigste her.
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-11:
Jeg vil vise til diskusjonen i Odelstinget om denne saken og Fremskrittspartiets synspunkter der. Derfor vil jeg på vegne av partiet her i Lagtinget fremme følgende forslag: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning:§ 3-1 annet ledd og§ 3-1 fjerde ledd første punktum antas å burde utgå.»
Vidar Kleppe (Fremskrittspartiet), 2000-04-11:
På vegne av Fremskrittspartiet og Høyre vil jeg vise til diskusjonen i Odelstinget om denne viktige saken og de synspunktene vi hadde der, og ser det som nødvendig å fremme følgende forslag på vegne av de to partiene: «Odelstingets vedtak bifalles ikke. Lagtingets anmerkning: Det henstilles til Odelstinget å henlegge forslaget.»
Erna Solberg (Høyre), 2000-10-26:
På vegne av representantene Sverre J. Hoddevik, Sonja Irene Sjøli og meg selv vil jeg fremme forslag om å iverksette forsøk med konkurranse om tiltak og arbeidsformidling av funksjonshemmede, yrkeshemmede, sosialklienter og andre personer som krever ekstra tilrettelegging og oppfølging i arbeidsmarkedet.
Leif Lund (Arbeiderpartiet), 2000-10-26:
Fridtjof Frank Gundersen og Siv Jensen har fremmet forslag om lovregulering av streikebryteri. Saken har vært behandlet i kommunalkomiteen, og flertallet i komiteen avviser forslaget. Flertallet i komiteen viser til innstillingen om streikebryterproblemet som Arbeidsrettsrådet avgav i 1965, og der de på grunnlag av gjennomgang av rettspraksis trakk opp prinsipper for arbeidsplikten under en arbeidskonflikt. Rettspraksis har etter 1965 i stor grad bygd på disse prinsipper. I Norge har vi tradisjon for at partene selv ordner opp i slike ting som Fremskrittspartiet nå vil lovregulere. At Fremskrittspartiet vil svekke streikeretten, er ikke noe nytt, og at de dermed også vil svekke arbeidstakernes organisasjoner, er heller ikke noe nytt. Samtidig er det noe underlig at Fremskrittspartiet, som oftest hevder at de er mot nye lover og regler i Norge, stadig fremmer forslag om flere lover og regler. Flertallet i komiteen har også pekt på at det er nedsatt et partssammensatt utvalg, Utvalget for tarifforhandlingssystemet, som skal foreta en analyse av hele forhandlingssystemet og rammeverket for forhandlinger og konfliktløsninger. Dersom partene oppfatter at streikebryterspørsmålet er problematisk, må man kunne anta at spørsmålet vil bli diskutert i utvalget. Flertallet i komiteen mener at det iallfall ikke vil være riktig å lage en lovbestemmelse før utvalget har vurdert saken.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
I den utstrekning noen har skapt det skrekkbildet at det ved en statlig overtakelse av sykehus blir en omfattende nedleggelse av mindre, lokale sykehus, kan jeg her og nå avkrefte det, slik representanten Alvheim ber om. Når det gjelder organiseringen av en fremtidig statlig sykehusdrift, har jeg for det første det å si at det er et meget stort prosjekt å gjennomføre en slik endring av eierforholdene. Det er en sak som vi selvfølgelig vil komme tilbake til Stortinget med. Hvis representanten Alvheim nevnte sykehusaksjeselskap, vil jeg også si at det er en uaktuell problemstilling for Arbeiderpartiet og for denne regjering å fremme forslag om aksjeselskap for offentlige sykehus. Det har å gjøre med at en mener at dette er et udelt offentlig ansvar. Det kan ikke gjøres til gjenstand for selskaper med begrenset ansvar, og som dermed også kan gå konkurs. Modellen for øvrig vil jeg ikke gå nærmere inn på nå enn å si at det høyst sannsynlig vil være snakk om et begrenset antall sykehusforetak til hvilke det vil bli organisert et større antall sykehus.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Det er en viktig oppgave også i helsepolitisk sammenheng å bidra til å begrense forbruket av alkohol. Jeg vil hevde at det å gjennomføre den foreslåtte reduksjon av alkoholavgiften er et ledd i arbeidet med å få bedre kontroll med utviklingen av alkoholforbruket i Norge. Vi opplever i dag at en stigende del av dette forbruket har med ureglementert import og annen ureglementert bruk å gjøre. Vi mener at det vi gjennomfører her, er ledd i en alkoholpolitikk som vil bidra til å bedre mulighetene til å kontrollere og forebygge alkoholmisbruk fremover. For øvrig mener jeg også at budsjettet innebærer muligheter til å styrke det forebyggende arbeid, bl.a. gjennom en bedre samordning av barne- og ungdomspsykiatri, rusmiddelforbruk og sosiale tiltak, spesielt rettet mot barn og unge.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Det er for det første ikke riktig at Regjeringens arbeid med å reformere helsevesenet er satt på noen venteliste. Det er tvert imot prosjekter igangsatt for både å skille de statlige sykehusene ut av statsforvaltningen og forberede å omgjøre dem til foretak etter modell av statsforetaksloven. Og som jeg tidligere har svart her, vil det bli arbeidet videre med spørsmålet om også å overta andre sykehus og gjøre dem til selvstendige foretak. Det er et arbeid som alt har startet, og som går fremover, og som jeg som sagt vil komme tilbake til Stortinget med så snart det er grunnlag for å trekke endelige konklusjoner om det. For øvrig er det heller ikke slik at det er noen negativ utvikling når det gjelder ventelistene i forhold til det som ble forespeilet da Stortinget var i ferd med å gå fra hverandre før sommeren. Tvert imot er det nå en positiv utvikling i ventelistene, selv om vi fortsatt må konstatere at de er for lange, spesielt de deler av dem som ikke har med den planlagte medisinske behandling å gjøre. Som ledd i arbeidet for å få ned de deler av ventelistene som vi karakteriserer som helt uakseptable, er det allerede i dag åpnet for å gjennomføre behandling ved andre sykehus enn der pasientene står på venteliste. Vi arbeider også med å forbedre mulighetene til å gjennomføre en forsvarlig behandling av pasienter som ikke kan behandles ved norske sykehus, ved akseptable behandlingssteder i utlandet.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Jeg må først få lov til å skrive på min konto for uerfarenhet at jeg ikke evner å beregne tidsbruken for femminuttersinnlegg slik at jeg får med meg hele mitt manuskript, men jeg kan forsikre om at jeg også hadde lagt inn en liten kort redegjørelse for det prosjekt som er igangsatt når det gjelder både å skille de nåværende statlig eide sykehus ut av statsforvaltningen og gjøre dem om til foretak, og mulighetene for å overta sykehus som i dag er eid av fylkeskommunen, og gjøre dem til tilsvarende statlige foretak. Så det er ikke meningen, som Enoksen antydet, å hoppe over det som også jeg anser for å være et meget stort og viktig prosjekt dersom det skal gjennomføres fullt ut. Og det er det jeg tar sikte på. Når det gjelder varigheten av garantier, tror jeg enhver vil vite at evigvarende garantier om at alt skal bestå, er det lite poeng i å gi. Det jeg svarte på når det gjelder representanten Alvheims spørsmål, var om det forhold at staten eventuelt overtar eierskapet til sykehusene skulle utløse noen omfattende nedleggelse av mindre, lokale sykehus. Det tror jeg jeg kan garantere ikke vil skje som følge av statlig overtakelse. Jeg tror heller ikke det er noe ved det vi i dag kan se når det gjelder utviklingen i befolkning eller pasientsammensetning, som tilsier noen slik utvikling.
Tore Tønne (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Det er ikke tid i et replikkordskifte til å gjennomgå de mange og forskjellige argumenter for og imot en eventuell statlig overtakelse av sykehus, enda så gjerne jeg skulle gjort det. Men jeg vil benytte anledningen til å si at noe av det viktigste, slik jeg ser det, er noe av det representanten Ballo også var inne på, nemlig å samle ansvaret i forhold til at det i dag er splittet opp på mange eiere, og at det er en splittelse mellom eieransvaret og ansvaret for finansieringen av sykehusene. Jeg tror vi vil være tjent med at dette blir samlet, og det er til sjuende og sist staten som bærer dette ansvaret i all hovedsak. Jeg har også sagt at det er viktig med en bedre organisering av sykehusdriften, og jeg tror det er vår oppgave å legge forholdene til rette for at det kan skje i sykehusene og av sykehusenes ledelse. Da tror jeg også det er viktig at sykehusene skilles ut og gjøres til selvstendige foretak, med de nødvendige fullmakter det gir til styrer og ledelser for de enkelte sykehus. Jeg vil også peke på at det i dag er store og til dels uakseptable forskjeller mellom de behandlingstilbud som gis ved de enkelte sykehus, selv mellom nabofylker – forskjeller som vi over tid ikke kan akseptere. Jeg mener at en gjennomgående eier vil ha både et klart ansvar for og større mulighet til å utjevne slike forskjeller. Når det gjelder spørsmålet om gjeldssanering, tror jeg ikke jeg har brukt noen generell betegnelse på en slik oppgjørsform, men det sier seg selv at det i tilknytning til en eventuell overtakelse av sykehus fra fylkeskommuner, er nødvendig å gjennomføre oppgjør som også innebærer at den gjeld som fylkeskommuner måtte ha tilknyttet sykehusene, på en eller annen måte blir gjort opp og følger med over til den som overtar sykehusene.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Bred satsing på helsevesenet har det vært, og er det også i dette statsbudsjettet, sier helseministeren. Jeg er dypt uenig i det. Det har vært satset for lite før, og det satses for lite til neste år. Det var imidlertid ikke det jeg skulle stille spørsmål til helseministeren om. Kanskje burde jeg ha ventet til etter Arbeiderpartiets landsmøte, men jeg kan ikke dy meg for å stille disse spørsmålene nå. Det er kjent at helseministeren i samarbeid med Arbeiderpartiets ledelse har fremmet forslag om statlig overtakelse av sykehusene. Så langt som jeg har forstått, vil dette bli vedtatt på Arbeiderpartiets landsmøte i november. Jeg er helt sikker på at det blir vedtatt. Jeg tror ikke at en person som helseminister Tore Tønne ville gå ut offentlig med et forslag som dette hvis det ikke var sikret flertall i hans eget parti. Jeg er veldig glad for at det også blir Arbeiderpartiet som denne gangen gjennomfører et annet av Fremskrittspartiets store helsepolitiske mål, nemlig statlig overtakelse. Tidligere har Arbeiderpartiet innført innsatsbasert finansiering. Og det er hyggelig. Mine to spørsmål går til helseministeren, og det første er som følger: Motstandere av statlig sykehusdrift har proklamert det skrekkscenariet at veldig mange av lokalsykehusene vil bli nedlagt hvis staten overtar sykehusdriften. Vil helseministeren her og nå avkrefte at så vil bli tilfellet? En annen ting som jeg lurer på, er: Hvordan skal statlig sykehusdrift foregå i praksis? Er det slik som jeg tror, at man vil etablere sykehusaksjeselskap eller sykehusselskap hvor konsernmodellen legges til grunn? Hvor mange konsernmodeller vil det i tilfelle bli ute i landet?
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Regjeringens verdiprofil har vært etterlyst tidligere i debatten, men forslaget til statsbudsjett har i det minste overskriften «Et budsjett for økt velferd og mer rettferdig fordeling», og finansministeren hevder at dette er et budsjett med økt satsing på fellesgodene. Det er gode ord, men hva er realitetene? Kristelig Folkeparti vil føre en politikk til støtte for de svakeste i samfunnet. «Flere hundre tusen norske barn lever sammen med foreldre med rusproblemer. Disse barna kan ikke samfunnet svikte», skriver barne- og familieministeren. Men hva gjør Regjeringen? Den legger opp til en kraftig reduksjon, ikke bare i støtten til forebyggende tiltak mot rusmiddelbruk, men også i støtten til behandlingsinstitusjonene. Det er ikke å hjelpe de svakeste. Det er bedre å forebygge enn å behandle, og sentrumsregjeringen fikk gjennomført en historisk satsing på forebyggende helsearbeid. Arbeiderpartiregjeringen svekker ikke bare det forebyggende arbeid i forhold til rusmiddelbruk, men vil også svekke støtten til arbeidet for å forebygge uønskede svangerskap og abort. Det er heller ikke å hjelpe svake grupper. Samtidig forespeiles vi billigere kjøtt og brennevin, men ikke fisk, frukt og grønnsaker. Er det dette som er økt velferd og mer rettferdig fordeling? Er det dette som er økt satsing på fellesgodene? Begrunnelsen for å redusere brennevinsavgiften er å redusere grensehandelen og komme smuglingen til livs. Grensehandelen med Sverige beløper seg til åtte hundredels liter alkohol pr. innbygger over 15 år. Det er ikke alkohol folk reiser over grensen for. Men det er en klar og erkjent sammenheng mellom prisnivå og forbruk når det gjelder alkohol. Denne sammenhengen er så tydelig at forskerne kan regne ut hvor mange nye dødsfall en avgifts- og prisreduksjon vil føre til. Hvert år dør minst 1 500 mennesker på grunn av alkohol her i landet. Det er antydet at prisreduksjonen på brennevin vil kunne føre til opptil 300 flere dødsfall. Hva mener helseministeren om virkningen på folkehelsen når Regjeringen nå vil svekke satsingen på forebyggende medisin, bl.a. svekke forebygging og behandling av rusmiddelskader og prioritere billigere kjøtt og brennevin?
Sonja Irene Sjøli (Høyre), 2000-10-10:
Da Stoltenberg-regjeringen overtok, ble fornyelse og modernisering av offentlig sektor presentert som en hovedsak, ikke minst den nye helseministeren representerte en forfriskende nytenkning når det gjaldt organisering av helsevesenet. Men hva ser vi i trontalen og i den nye regjeringens første budsjett? Jo, nødvendige reformer i helsevesenet, som statlig ansvar for sykehusene, er satt på venteliste sammen med 270 000 pasienter som trenger behandling. Så ille er det at flere kommuner, mange av dem arbeiderpartistyrte, ser seg nødt til å tegne private helseforsikringer for sine innbyggere. Dette sier noe om troen på Regjeringens evne til å reformere helsevesenet, selv i eget parti. Pasientene på venteliste trenger behandling, selv om Arbeiderpartiet fortsetter å vurdere og ikke klarer å bestemme seg for hva de vil med helsevesenet. Vi har fått en pasientrettighetslov som skal sikre pasientene rett til nødvendig helsehjelp innenfor de grenser kapasiteten setter. Høyre mener at det er pasientens behov for behandling som må være utgangspunktet, ikke kapasiteten i helsevesenet. Om nødvendig må pasientene tilbys behandling ved private klinikker eller i utlandet. Mens vi venter på at Arbeiderpartiet vurderer ferdig nødvendige reformer for å øke kapasiteten i helsevesenet, er mitt spørsmål til helseministeren om han vil åpne for å sende pasientene til private sykehus eller til sykehus i utlandet, slik at de kan sikres behandling innen en medisinsk forsvarlig frist.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2000-10-10:
Jeg lyttet med interesse både til det helseministeren sa i sitt innlegg, og det helseministeren ikke sa. For i et utall intervjuer etter at statsråd Tønne tiltrådte, har betydningen av statlig sykehusovertakelse blitt presisert fra statsrådens side gang på gang. Det temaet nevnte ikke statsråden med et ord. Til tross for at dette har vært tema i mange intervjuer, fant ikke statsråden det nødvendig å nevne den store reformen for Stortinget i sitt innlegg, men derimot i en replikkordveksling med representanten John I. Alvheim. Det finner jeg mildt sagt oppsiktsvekkende, for det er jo en av de største sykehusreformene vi har hatt på lang tid, og som helseministeren har gjort seg til en ivrig talsmann for. Det har versert løfter om gjeldssanering overfor fylkeskommunen hvis staten overtar, og også nå i dag har vi hørt at helseministeren har utstedt en garanti for at det ikke vil komme til å bli lagt ned lokalsykehus hvis staten overtar. Med annen statlig drift friskt i minne, som post, som tele, som ligningskontor, som Forsvaret med det som skjer der, eller NSB, der vi hører at tog stopper på jernbanestasjoner, men hvor passasjerer må betale 500 kr for å få lov til å gå av, til tross for at toget står stille på stasjonen og venter på motgående tog, er det jo all grunn til å spørre om helseministerens garantier kommer til å bli langvarige. Når vi også ser at det bare dreier seg om et par år siden staten overtok ansvaret for kortbanenettet, og at Regjeringen i Nasjonal transportplan allerede etter et par års tid sier at man i løpet av de tre neste årene vil komme til å vurdere strukturen på kortbanenettet og se på om det er behov for å beholde alle de kortbaneflyplasser vi har, virker det som om holdbarhetsdatoen på den type garantier er rimelig kort. Så mitt spørsmål til helseministeren er: Hvor lenge gjelder den garantien som helseministeren nå har utstedt for at lokalsykehus ikke skal bli nedlagt?
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Jeg vil komme inn på det samme spørsmålet som flere har vært inn på, nemlig det at helseministeren tar til orde for statlig overtakelse av sykehusene. I motsetning til flere av de andre som har vært her oppe, så ser jeg også at det vil finnes flere argumenter som vil kunne tale for en statlig overtakelse av sykehus, på samme måte som det vil kunne være argumenter den andre veien, som går på at fylkeskommunene fortsatt skal drive dem. Det som har vært overraskende til nå, er hvor lite konkret helseministeren har vært, knyttet til de fordeler dette skal ha for pasientene, altså i hvilken grad organisasjonsformen vil ha betydning for folk flest og for å kunne gi et bedre helsetjenestetilbud. Her savner man en konkretisering fra helseministeren. Men for å hjelpe ham litt på vei syns jeg i hvert fall det er åpenbart at det at den som har bevilgende ansvar også må ha et visst ansvar for driften, vil kunne være tjenlig, fordi man i dag ser at Stortinget ofte løper fra sitt ansvar i forhold til ulike handlingsplaner, og så blir fylkeskommunene sittende igjen med svarteper. Vi ser det samme i forhold til utstyrsinnkjøp. Der fylkene har for dårlig økonomi vil man ikke kunne kjøpe nytt utstyr selv om staten skal inn med en viss delfinansiering. Man kunne nevnt medikamentutgifter også, der det i dag er en uheldig forskjell mellom de pasienter som ikke er innlagt på sykehus, og de som er det, ved at det kanskje mangler midler til dyre medikamenter på sykehus, mens de bevilges over folketrygden når man ikke er innlagt, osv. Men det er åpenbart at det er grunn til å se på organiseringen av sykehus. Det jeg vil komme inn på og spørre helseministeren om, er det han har sagt om at man ved en statlig overtakelse vil komme inn på en gjeldssanering for de ulike sykehusene. Hvis det er slik at man ved en statlig overtakelse ser grunn til en gjeldssanering for sykehusene, hvorfor ser da helseministeren ikke grunn til å sanere den gjelden i dag? Er det slik at man på sett og vis skal gjøre krisen desto større for å bevise det nyttige ved en statlig overtakelse?
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-10-10:
Replikken fra Opseth gikk på det som er den største utfordringen for norsk næringsliv, for samfunnet totalt og ikke minst for denne forsamlingen: å sørge for at vi ikke får en fortsatt stigning av renten. Til det vil jeg bare si at nå har Høyre vært budsjettpartner i to budsjetter – ikke dette året, men de to foregående – noe som har medvirket til at vi har hatt et fallende rentenivå. Så kom man altså i den situasjonen i fjor høst at Arbeiderpartiet parkerte allergien mot kontantstøtten, og man fikk dette ulykksalige forliket mellom sentrum og Arbeiderpartiet, som har ført til at norsk næringsliv, norske kommuner og norske husholdninger blir påført milliarder i økte rentekostnader. Hvem som har best og dårligst «record» på dette området, er for så vidt uinteressant for fremtiden. Jeg deler Opseths bekymring for en fortsatt mulig utvikling av høyere rente. Og det jeg dessverre frykter, er at det etter en periode som den vi nå har hatt, med stigende rente, ofte er slik i økonomien at da kommer prisstigningen, og da kommer inflasjonen. Jeg vil ikke bli overrasket om vi nå får en prisstigningsvekst, ikke minst på bakgrunn av den økning av renten som er kommet, delvis som et resultat av forslaget til statsbudsjett. Det jeg i hvert fall kan si, er at Opseth, i den grad han måtte være urolig – hvilket jeg ikke tror han er, han er en for kald fisk til det – kan slappe helt av i forhold til Høyres bidrag til at dette statsbudsjettet skal ha som resultat at renten vil stige. Det skal ingen bekymre seg for.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-10-10:
Det er riktig det Hedstrøm sier innledningsvis, at Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet stod skulder ved skulder i næringskomiteen når det gjaldt å gjøre de ytterste anstrengelser for at vi ikke skal få inn kompetent arbeidskraft til å fylle stillinger som står ledig. Den æren skal Hedstrøm ha at han fikk med seg Opseth på akkurat det. Nå er det slik at norsk konkurranseutsatt næringsliv og offentlig sektor har en massiv mangel på kompetent arbeidskraft til tross for disse 70 000 arbeidsledige som Hedstrøm snakker om. Og når Hedstrøm begynner å snakke om nød, sult og hunger – jeg vet ikke om han nevnte nakenhet i tillegg – skjønner de fleste hvor han vil hen. Det som for Høyre er hovedintensjonen med det vi nå gjør, er at hvis vi ikke gjør noe, har vi så stort underskudd på arbeidskraft i dette landet at det vil drive kostnadene i været på en sånn måte at hele det konkurranseutsatte næringslivet settes i fare. Vi så en liten sak nede fra mitt eget fylke på TV her om kvelden. En som skal ha en assistent hjemme, kan få det fra utlandet – et land utenfor EØS-området. Kommunen vil finansiere, men nektes. Skal vi holde på med dette? Skal vi ha en situasjon der folk ikke får den nødvendige hjelp fordi man har noen politikere som ikke liker hudfargen? Vi kan ikke holde på på dette viset. Og hvis vi skal ha et næringsliv utenom dem som sitter og forvalter vår finanskapital, er vi nødt til å gjøre noe på dette området.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-10-10:
Nå må vi ikke i en trontaledebatt avsløre alle de spennende momentene. Jeg skjønner at Lilletun og sentrum ser med spenning fram til Høyres alternative budsjett, og det er selvfølgelig veldig trivelig. Jeg er selvfølgelig enig med Lilletun i at man må ha noe å leve av, og så må man ha noe å leve for. Begge deler er meget viktig, man lever ikke av brød alene, og det tror jeg stadig flere finner ut. De moralske sidene vil jeg si at politikerne kanskje i liten grad bør ta seg av, men også der må vi selvfølgelig bidra. Men hva skal vi da gjøre for å ta hele landet i bruk? Det som i hvert fall er helt sikkert, er at skal dette landet ha næringsliv fra Lindesnes til Nordkapp, er det kort og godt rammebetingelsene for norsk konkurranseutsatt næringsliv som er av betydning. En milliard eller to fra eller til til kommunene kan ikke redde dette, med skatte- og avgiftsøkninger på 10-12 milliarder kr for et konkurranseutsatt næringsliv som i det alt vesentlige ligger i distriktene. De ligger ikke i dette området vi er nå, det er ikke der konkurranseutsatt næringsliv ligger. Her har de sine konsernkontorer, produksjonen foregår helt andre steder. Det som er distriktsnæring nr. 1 inn i dette årtusen, er den marine næring, havbruk og fiskeri og videreforedling. Og det som skal til, er ganske enkelt, som jeg sa innledningsvis i mitt innlegg i Stortinget, satsing på FoU for å få kompetent arbeidskraft og for å videreutvikle en videreforedling. Vi har tilstrekkelig lenge vært en råvareprodusent i forhold til Europa. Nå skal vi videreutvikle og videreforedle innenfor de marine næringene. Så til landbruk. Ja, jeg skal ta vare på både fjellbygder og Jæren og alt mellom himmel og jord, men vi bruker altså mellom 20 og 23 milliarder kr i direkte og indirekte støtte til landbruket, og vi kunne åpenbart ha fått de samme kvalitetene tilbake for en langt rimeligere penge. Og det er ikke nødvendig å kaste gode penger etter dårlige.
Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2000-10-10:
Representanten Hedstrøm hadde i sin replikk et regnestykke over hvor lenge en måtte holde på hvis en skulle ha Sponheims tempo når det gjaldt å redusere skjemaveldet med nærmere 25 pst. Det var 360 år. Da ville flere av oss som er til stede, være ganske godt opp i årene, så det gjelder jo å få et noe annet tempo på det. Men det som var mitt anliggende og interesseområde i denne sammenheng, var at statsråden sa at sikker tilgang på kompetent arbeidskraft vil være avgjørende for å lykkes. Det er jeg veldig enig i. Og en av de utfordringene vi nok står overfor, er å skaffe kompetent arbeidskraft både i privat og i offentlig sektor, for at vi i offentlig sektor skal få gjort de velferdsoppgavene som vi er enige om, og for at privat sektor, det konkurranseutsatte næringsliv, skal ha tilgang på arbeidskraft som kan skaffe de inntektene som vi alle må ha. I forbindelse med den næringsmeldingen vi behandlet i vår, så stod Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet sammen om de formuleringene som der ble valgt for å stoppe Bondevik-regjeringens mer liberale holdning til arbeidsinnvandring. Nå er det flere andre måter å gjøre dette på. Vi må nok sikkert angripe langs flere fronter for å lykkes. Nå er det slik at Arbeiderpartiets næringspolitiske talsmann, Kjell Opseth, i Dagsavisen for lørdag 7. oktober har pekt på at hvis industrien ikke tåler disse historisk høye skatte- og avgiftsøkningene som er foreslått, så får de heller si opp folk. Jeg kunne tenke meg å spørre næringsstatsråden om hun er enig med partiets næringspolitiske talsmann i at hvis denne industrien ikke kan akseptere disse historisk høye skatte- og avgiftsøkningene, så er det fritt fram for å bygge ned konkurranseutsatt sektor. Er det Regjeringens angrepsvinkel? Og hva er eventuelt Regjeringens angrepsvinkel hvis hun ikke skulle være enig med hr. Opseth?
Kjell Opseth (Arbeiderpartiet), 2000-10-10:
Innleiingsvis heldt representanten Gabrielsen eit innlegg som eg synest hadde ein oppsong som gjorde at ein kanskje kunne gløyme heile replikken. For då var det moglegheitenes samfunn han beskreiv, og han ville gjerne ha ein verdiskapingsvisjon. Det er noko som vi gjerne kan vere med på. Men det gjekk jo ikkje særleg lenge før klagesongen kom. Det meste av innlegget elles var ei negativ beskriving av statsbudsjettet og verknadene det har på næringslivet. Eg vil berre gjerne få lov å seie at norsk næringsliv si største utfordring for tida er saman med myndigheitene å syte for at vi ikkje stadig får renteauke, noko som ikkje berre påfører næringslivet svære kostnader, men også den enkelte og det norske hushaldet. Kan representanten Gabrielsen gå inn og verkeleg fortelje medrepresentantane sine korleis ein skal syte for å halde renta i sjakk, utan at det fører til at ein må stramme inn, i ei tid då økonomien er «overoppheta»? Er det slik at representanten Gabrielsen meiner at den innstramminga berre skal skje i privat sektor? Eg meiner at det budsjettet som no er lagt fram, syner ein veg framover for næringslivet. Men dei må, i den fasen som vi no er inne i, der det går særleg bra, også vere med og ta sin del.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Representanten Gabrielsen var også innom Fremskrittspartiets innlegg. Vi kan gå litt tilbake i tid: Det er riktig at da næringskomiteen behandlet næringsmeldingen i fjor, var det Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet som stod som garantister mot økt arbeidsinnvandring til Norge. Parlamentarisk leder i Høyre gjorde også et poeng av det i sitt hovedinnlegg i dag der han presenterte Høyres modell med fri arbeidsinnvandring til landet vårt. Jeg tror Arbeiderpartiet har lyttet svært mye til LO-sekretær Liv Undheim, som har sagt at vi «må beskikke vårt eget hus» først. Fremskrittspartiet er svært enig i mye av det Liv Undheim her har sagt. Vi har 70 000 ledige i vårt eget land. Vi har 66 000 deltidsarbeidende – svært mange kvinner – som gjerne skulle ha jobbet mer, og vi har tre ganger så høy ledighet blant ikke-vestlige arbeidsinnvandrere. Skal vi ikke først få dem ut i jobb før vi importerer enda flere? Og vi har svært liten fleksibilitet når det gjelder EØS-markedet. Bør ikke Ted Hanisch og hans folk konsentrere seg om å få større fleksibilitet i forhold til det europeiske arbeidsmarkedet? Selv om ledigheten her har gått ned, finnes det millioner å øse av. Jeg forstår at Høyre ikke har forstått dette med «brain-drain»-problematikken. Høyre ønsker å gi milliarder i tvungen statlig u-hjelp til den tredje verden, men så skal de knabbe fagarbeiderne. Hvordan skal folk få bygd seg opp i disse landene hvis vi knabber IT-ingeniører og helsearbeidere? Jeg så en statistikk fra Leger uten grenser her forleden som viste at vi i Norge har 16 000-17 000 leger, mens en i enkelte u-land bare har et tosifret antall leger på 4,5 mill. innbyggere, altså samme innbyggerantall som i Norge. Der er det nød, sult og sjanseløshet. Hvor er det moralske aspektet hos Høyre når man da knabber fagarbeiderne? Og hvordan skal disse landene få bygd seg opp?
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2000-10-10:
Den foregående regjering etablerte sommeren 1999 et program for et konkurransedyktig Norge. Daværende næringsminister Sponheim ønsket å hjelpe de små og mellomstore bedrifter, spesielt gjennom å redusere skjemaveldet og registreringsplikten for bedriftene våre. Ja, han inngikk endog det løftet at hvis regjeringen fikk sitte, skulle man i løpet av to år redusere skjemabelastningen for næringslivet med 25 pst. De klarte før de gikk av å redusere skjemaveldet med ca. 6 promille, og jeg har regnet ut at hvis en skulle fortsette i samme takt, ville det ta 360 år å redusere skjemaveldet med 25 pst. Jeg vet imidlertid at vår nye næringsminister tok opp tråden fra Lars Sponheim, og så vidt jeg husker, kalte hun sitt program for et endringsvillig Norge. Men i det siste har det vært veldig stille. Næringskomiteen vil nå sannsynligvis få Brønnøysundregistrene som sitt ansvarsområde. Jeg har sett på utviklingen når det gjelder skjemaer der, og det virket noe bekymringsfullt, så jeg skulle gjerne vite hva status er når det gjelder den nye regjerings arbeid med å redusere registreringsplikten og skjemaveldet for små og mellomstore bedrifter.
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Eg vil faktisk starte med å gje honnør til Høgre-representanten Gabrielsen i forhold til det siste svaret til representanten Hedstrøm. Det var slik at regjeringa Bondevik med næringsminister Sponheim fremma forslag som kunne ha ført til at vi i to år no hadde vore i gang og ordna desse sakene. Det har ikkje skjedd på grunn av det vedtaket som vart gjort i Stortinget etter initiativ frå Hedstrøm og Arbeidarpartiet. Det er heilt tydeleg kva næringslivet sjølv seier her, og all fornuft tilseier at vi må gjere noko med det. Det var schwung over representanten Gabrielsen i dag. Kristeleg Folkeparti er heilt einig i at vi treng ein verdiskapingsvisjon, og likeins at dette skal byggje på eit kunnskapsbasert næringsliv i eit kunnskapssamfunn. Eg vil seie at ein slik visjon òg bør ha ein verdidimensjon, så her kunne vi kanskje einast om at denne visjonen burde byggje på god, gamaldags haugianisme, nemleg verdiskaping og det å ta på alvor folks åndelege behov og behov for ei moralsk reising i samfunnet hand i hand. Så eg synest det er spennande å kunne diskutere den dimensjonen. Vi i Kristeleg Folkeparti kan òg slutte oss til representantens ynske om at heile landet skal takast i bruk, men da må vi spørje: Er då Høgre og representanten Gabrielsen villig til å ha ein landbrukspolitikk som tek omsyn til at det er forskjell på Jæren og fjellbygdene? Er Høgre og representanten Gabrielsen villig til at vi, samstundes som vi lèt marknaden vere dei som styrer i breibandsutviklinga, likevel har tilpassingar som gjer at det går an å få aksess for breiband, anten det no er i Setesdal eller Mandal eller Lindesnes, hans eigen kommune for den del? Og når vi er einige om at konjunkturavgifta må vekk, er det igjen dei fattigaste u-landa som skal lide, er det igjen distriktslandbruket, eller kor vil Høgre ta dei pengane?
Jon Lilletun (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Eg vil fyrst gje ros til næringsministeren for den måten ho integrerer kunnskap og kunnskapssynet i næringspolitikken på. Det er heilt nødvendig, og eg deler heilt oppfatninga når det gjeld den integreringa, at kunnskapspolitikk er like viktig som klassisk næringspolitikk. Det vil eg streke under. Likevel har eg ein del kritiske spørsmål i forhold til Regjeringa sin politikk på området. Hervik-utvalet skulle vel på ein måte medverke til ein ny giv på det området der det er størst mangel når det gjeld forsking, nemleg næringslivet si forsking. Her kjem det 2 mill. kr når det gjeld høgskule og universitet. Det kan vere bra. Men samstundes momsbelegg ein oppdragsforsking, og då går det nesten opp i opp. Og på skatteincentivsida, som Hervik-utvalet hadde som sitt hovudforslag, der er det ingenting, og det er heller ikkje stilt i utsikt håp om at det skal kome noko. Her kunne eg gje meg inn på sitat i ganske stor mengd i forhold til noverande næringsminister si utfordring til den tidlegare regjeringa, at det skulle leggjast fram frå Hervik-utvalet allereie i revidert nasjonalbudsjett. No er det altså ikkje kome i statsbudsjettet eingong. Kva er synet på det? Er dette sett frå næringsministeren si side ei oppfølging i forhold til det Stortinget har sagt? Like eins: Teknologisk utvikling er viktig innanfor IKT-sida, men like viktig er implementering av IKT i klassisk industri og klassisk næringsliv. Korleis kan ein då halvere budsjettet til Teknologisk Institutt og VINN? Vidare har eg lyst til å få vete næringsministeren sitt syn på den arbeidsgjevaravgifta, konjunkturavgifta, som vert innført. Er det det konkurranseutsette næringslivet som kjem til å verte hardast ramma av den, eller er det det skjerma næringslivet? Og kva er det vi mest skal leve av etter olje- og gasstida?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 2000-10-10:
Det er interessant å legge merke til at statsråden henviser til alle faginstansene som opererer i energimarkedet for å få sine syn igjennom og for å sikre standpunktene sine faglig sett, men man har altså unnlatt å involvere Statens forurensningstilsyn i den prosessen. Det er jo noe vi må ta til etterretning. Det har i løpet av denne debatten vært forsøkt å skape inntrykk av at avstanden mellom sentrum og Arbeiderpartiet ikke er stor i miljøpolitikken, og Arbeiderpartiet forsøker å bagatellisere de skilnadene som er. Jeg føler at det blir galt. La meg derfor få lov til å påpeke følgende, som illustrerer at sentrumspartiene og Arbeiderpartiet går i to vidt forskjellige retninger: Det var ikke sentrumspartiene som ville bygge ut Øvre Otta. Det var ikke sentrumspartiene som ville kjøre bulldoser inn i Finnskogen. Det var ikke sentrumspartiene som ville bygge ut Beiarn. Det var ikke sentrumspartiene som ville legge moms på kollektivtrafikken. Det var ikke sentrumspartiene som reduserte dramatisk enøktiltakene i budsjettet. Det var heller ikke sentrumspartiene som fjernet rensekravene ved gasskraftverk. Det var det Arbeiderpartiet som gjorde. Det er forskjell mellom sentrum og Arbeiderpartiet, og retningen til Arbeiderpartiet blir feil. Vi kommer tilbake til en del av det som statsråden var inne på i sitt innlegg førstkommende torsdag. Jeg skal derfor begrense meg til å stille følgende to spørsmål til statsråden. For det første: Hvilken sektor regner statsråden med må betale for at gasskraftverkene skal være gratispassasjer når det gjelder utslipp? Spørsmål nr. 2: Kan Regjeringen garantere for at den kan vise til konkrete målrettede og målbare resultater innen 2005 i tråd med Kyoto-avtalen, eller skal vi forvente at Regjeringen kun forholder seg til tidsperioden 2008-2012, slik vi kunne få inntrykk av av statsrådens innlegg?
Erna Solberg (Høyre), 2000-10-10:
Det blir i alle fall mer konkurranse av at man har tre-fire konkurrenter, enn av at man ikke setter noe ut på anbud i det hele tatt og bare fortsetter slik man har gjort. Det er stort sett tre-fire store kjeder i dagligvarebransjen også i Norge. Jeg tror at med tre-fire landsdekkende selskaper i Norge f.eks når det gjelder eldreomsorgen, kunne vi få til mange fruktbare og gode diskusjoner med dem både om kvalitetsøkning og mer effektiv drift, og det ville smitte over på det offentlige. Det største som kanskje skjer i kommunene når de setter i gang med å gjøre noe med anbud i det hele tatt, er at de går gjennom en drift som de omtrent aldri har gått gjennom i detalj tidligere, for å se hvilke oppgaver man faktisk skal løse og hvilken kvalitet man skal ha. Den prosessen fører ofte til at man får en mye bedre drift i kommunene, selv om anbud ikke skulle bli aktuelt, eller at kommunen selv har vunnet fordi man har vært gjennom hele denne prosessen og sett hvor flaskehalsene er. Slik sett er det alltid en utfordring. En tar alltid ut størst effektiviseringsgevinst i begynnelsen av en anbudsprosess, om vi så har holdt på med det lenge. Problemet er at noen har gitt offentlige ansatte – ikke bare offentlig ansatte, men offentlig ansattes fagforeninger – vetorett i kommunene for å sette i gang disse prosessene i det hele tatt, og det er jo Arbeiderpartiet, som Aud Gaundal representerer. Jeg er enig i at de ansatte må trekkes med i prosesser i omstillingen, men de ansatte kan altså ikke innenfor offentlig sektor ha en vetorett når de er i en sektor som ikke utsettes for konkurranse. Da må man også av og til sette hensynet til brukerne øverst, og som politikere være villig til å se at man må foreta hardere omstillinger fordi de ikke har markedskorrektivet som ellers ville vært der. Hvis man ikke gjør det, vil man bare få en voksende offentlig sektor som etter hvert også blir rimelig ineffektiv.
Erna Solberg (Høyre), 2000-10-10:
Jeg er glad for at Kristelig Folkepartis representant minnet om programmet «Et enklere Norge», det gjør også at jeg kan få minne om prosessen bak «Et enklere Norge» overfor kommunesektoren. Det var altså, som jeg nevnte, i mars 1998 en debatt i Stortinget om lokaldemokratiet, hvor vi fremmet et forslag om at man skulle ha en gjennomgang av alt sektorregelverk. Det var det ikke behov for ifølge sentrumspartienes kommunalminister den gangen. Det var det ikke behov for da vi behandlet kommuneøkonomiproposisjonen om våren, dessverre sviktet Arbeiderpartiet flertallet, slik at vi ikke fikk pålagt at dette skulle det arbeides videre med. På høsten fremmet vi et nytt forslag i Stortinget som gikk ut på å lage et program tilsvarende næringslovutvalgsprogrammet med kommunene og forskerne som aktører for å få forenklingen på dagsordenen. Uken før Stortinget skulle behandle den saken, snudde regjeringen Bondevik og fant ut at det var behov for forenklinger i regelverket overfor kommunene. De sendte da brev om at de skulle igangsette et slikt prosjekt. En måned etter at Stortinget hadde behandlet dette, kom pakken «Et enklere Norge». – Bare slik at vi tar med oss historien om hvorfor og hva som har skjedd. Når det gjelder spørsmålet om kommuneøkonomien, er vi mest opptatt av ikke å øke kostnadene for kommunene. Når kommunene skal løse problemene sine, er de ikke bare avhengig av hvilke overføringer de får, de er vel så mye avhengig av hva de får for de pengene de har. Og da blir det alltid et spørsmål om kommuneøkonomien, hvor store overføringene og inntektene til kommunesektoren kan være i forhold til å prioritere å lette kostnadene. Og i det budsjettet som ligger her nå, er det et sterkt behov for å lette kostnadene også for kommunesektoren, ikke minst i avgiftsopplegget, når det gjelder elavgift og andre områder, som måtte medføre problemer i kommunesektoren som forplanter seg til dårligere tjenester. Så kan vi komme inn på en diskusjon om hvordan vi skal sikre bedre handlingsrom i kommunesektoren, for det er viktig.