Odd Einar Dørum (Venstre), 2000-02-01:
Jeg vil først få lov til å uttrykke min store tilfredshet med at en samlet komite har sluttet opp om Regjeringens forslag til en ny sentralledelse for politi- og lensmannsetaten. Reformen må kunne kalles en milepæl i norsk forvaltningshistorie. Det er derfor med en følelse av både respekt for reformens politiske forhistorie, for beslutningsprosessen rundt den og forventningene om resultatet av den at jeg henvender meg til Stortinget i dag. I Ot.prp. nr. 7, om den sentrale politiledelsen, er Stortinget gjort kjent med at Regjeringen mot slutten av inneværende år vil fremme en egen stortingsmelding, «Politiet 2000». I denne bebudede meldingen vil Stortinget bli invitert til en bred debatt om politiets samlede virke, etatens organisering på regional- og distriktsnivå, og om etatens oppgaver og ressursanvendelse. Det er etter Regjeringens mening viktig å sette politiets samlede virksomhet inn i et langsiktig perspektiv. En melding om politiet er både nødvendig og ønskelig. Den vil gi Stortinget et solid utgangspunkt for debatt, og gjennom meldingens konkrete forslag vil de respektive politiske organ kunne legge de ønskede politiske føringer for etatens fremtidige virksomhet. Meldingen vil utarbeides som et bredt anlagt politisk dokument, men også fungere som et plan- og aksjonsdokument for etaten, med andre ord: et strategisk dokument for den nye politiorganisasjonen som storting og regjering er i ferd med å legge rammene for. Det norske samfunnet er – i likhet med de fleste andre samfunn og nasjoner – preget av raske og betydelige endringer. Det vi ser, er en rivende teknologisk utvikling som det knapt er mulig for et vanlig menneske å holde tritt med, samtidig som vår kulturelle identitet og arv utfordres gjennom integrasjon med andre kulturer, gjennom en ny økonomisk verdensorden og endrede kommunikasjonsformer mellom mennesker. Et resultat av denne utviklingen er et vesentlig endret kriminalitetsbilde. Vi ser stadig tydeligere hvordan de kriminelles atferd tilpasses nye strukturelle og sosiale rammebetingelser, og de nye mulighetene som skapes til å begå ulovligheter i et mobilt og digitalisert samfunn. Organiserte, kriminelle strukturer dukker stadig opp, og beveger seg innenfor territoriale soner som ikke kjenner landegrenser. Rekrutteringsmønsteret til de kriminelle miljøene er også i stadig forandring, samtidig som de kriminelles arbeidsmetoder utvikles stadig mer sofistikert og utspekulert. De kriminelle innretter også i økende grad sin virksomhet etter hva som til enhver tid er mest innbringende, og leter etter arenaer der oppdagelsesrisikoen er lavest. For å lykkes med kriminalitetbekjempelse er det nødvendig med et handlekraftig og fleksibelt politi med evne til omstilling og nytenkning. Noe av svaret ligger i politiets ressursmessige og rettslige rammebetingelser. Men i tillegg er det også nødvendig at det organisatorisk legges grunnlag for en politietat som kan opptre med den nødvendige faglige styrke og kompetanse. Dette stiller krav til en helhetlig, men ikke minst rask og effektiv etatsledelse. Minst like sentralt som hensynet til en funksjonell organisering av norsk politis sentrale ledelse står hensynet til en betryggende og udiskutabel demokratisk styring og kontroll med samfunnets sivile maktapparat. Samfunnsutviklingen har nødvendiggjort endrede ressursmessige og rettslige rammebetingelser for politiet. På mange måter kan man si at dagens og morgendagens kriminalitetsbilde og den trusselen som kriminalitet utgjør mot vår velferd, vil øke politietatens betydning og posisjon som maktfaktor i samfunnet. En slik endret posisjon, nødvendiggjort av det samfunnsbildet vi står overfor, vil imidlertid forsterke kravet om at politiets oppgaver ivaretas innenfor betryggende demokratisk styring, innenfor lover, regler og allment aksepterte samfunnsnormer. Disse hensyn er ivaretatt i Regjeringens forslag. Det stilles i dag stadig større krav til at man politisk treffer de riktige veivalg og overordnede prioriteringer for politietatens innsats. Innfrielse av kravene fordrer en politisk ledelse som har de nødvendige rammebetingelser og det nødvendige etatsapparat under seg. Dagens departementsstruktur og de oppgaver som departementets politiavdeling forventes å utføre overfor meg som politisk ledelse og overfor etaten, kan etter mitt skjønn ikke utføres tilfredsstillende uten at vi får et godt fungerende politidirektorat med en helt annen rollefordeling mellom nivåene enn vi har i dag. Det er denne rolleavklaring og denne forbedring av styringshierarkiet som reformen i det vesentlige dreier seg om. Det er etter min mening en misforståelse å tro at god demokratisk styring og kontroll med politietaten oppnås gjennom at flest mulig enkeltsaker fra etaten gis mulighet «til å havne på statsrådens bord». En slik virkelighetsforståelse om betingelser for politisk kontroll og styring er og blir illusorisk. Et godt fungerende justisdepartement/fagavdeling har behov for å dele oppgaveporteføljen med et politidirektorat. Enkeltsakene legger i dag beslag på så store ressurser, og oppmerksomhet fra min side, at dagens system i realiteten svekker – snarere enn styrker – mulighetene for en god demokratisk styring og kontroll. Som det vil fremgå av odelstingsproposisjonen, vil den øverste politiledelse fremdeles være Justisdepartementet, selv om vesentlige deler av bl.a. etatsstyringen overføres Politidirektoratet. Reformen innebærer altså ingen endringer i statsrådens politiske eller konstitusjonelle ansvar, men skaper bedre rammebetingelser for hvordan dette ansvar kan ivaretas og derigjennom styrke statsrådens faktiske mulighet til å ivareta oppgavene. Den sentrale politiledelsen har til nå vært plassert i Justisdepartementets politiavdeling. De krav til effektivitet som jeg nettopp har beskrevet, er spesielt vanskelig å innfri innenfor en departemental linjeorganisasjon. Departementet bør ha sin styrke og sin funksjon knyttet til rollen som sekretariat for den politiske ledelsen. Departementet skal også være etatens demokratiske styrings- og kontrollorgan. Videre skal man kunne forvente av et departement at det skjer en kvalitetssikring av enkeltavgjørelser gjennom prinsippene om flertrinnsbehandling og andre forvaltningsrettslige prinsipper. Når det gjelder etatsstyringen i politi- og lensmannsetaten derimot, skal Justisdepartementet først og fremst utøve den nødvendige politiske kontroll og styring av direktoratet. Etatsstyringen bør ligge i Politidirektoratet. Slik etatsstyringen har fungert til nå, med politiavdelingen som etatsleder, har vi opplevd en uheldig lang departemental saksbehandlingstid med påfølgende utålmodighet og frustrasjon fra etaten, og ikke minst problemer med å etablere ønsket samhandling. Regjeringens reform, som Stortinget nå ser ut til å slutte seg til, klargjør rollene og legger grunnlaget for en atskillig større funksjonalitet i styringssystemene, fra politisk nivå til lokalt nivå. Gjennom å etablere et politidirektorat oppnår man både å styrke departementets primærfunksjon og legge grunnlag for en effektiv og handlekraftig etatsledelse – et glimrende utgangspunkt for det videre reformarbeid, etter min mening. Bekjempelse av kriminalitet vil selvfølgelig inngå som en sentral oppgave for Politidirektoratet. Som Regjeringens og Justisdepartementets fagorgan og støtte vil Politidirektoratet stå sentralt i utviklingen av strategier og i planleggingen og iverksettelsen av viktige deler av kriminalpolitikken. Sentralt i dette står samordnings- og støttefunksjoner i forhold til politidistriktene. Politidirektoratet skal i samarbeid med sentrale politidistrikter og særorgan ha et spesielt ansvar for å legge planer og gjennomføre tiltak rettet mot organisert og grenseoverskridende kriminalitet. Kriminalitetsutviklingen nødvendiggjør også økende grad av internasjonalt politisamarbeid. Politidirektoratet skal samordne og ivareta Norges deltakelse i slike fora. Etableringen av Politidirektoratet og den oppgaveportefølje direktoratet er tiltenkt, vil samlet sett gi en sentral politiledelse med muligheter for å utøve en effektiv og fremtidsrettet ledelse av norsk politi. La meg tilføye noe til noen av de refleksjoner som er kommet i debatten. Hva er de fundamentale betingelsene for at politiet skal være sivilt, nært og sosialt? Det henger bl.a. sammen med at politiet ikke tilpasses et organisasjonskart som tenker sentralt, men at man, som flere representanter var inne på – uten at jeg skal forskuttere politidistriktsinndelingen – har et forhold til f.eks. aksepterte bo- og arbeidsmarkedsregioner. Der folk beveger seg på naturlig måte ut fra jobb og bolig, vil det knyttes identitet. Når det knyttes bemerkninger til måten man ofte har gjort det på i vårt naboland, skal jeg ikke gå mye inn på det, men bare nevne at der følger politidistriktene lenene. På grunn av svensk forvaltningssystem står det svenske politidirektoratet utenfor statsråden på den måten at det eneste statsråden kan gjøre, er å sparke direktøren. Og da kan man gjøre det riktig hyppig hvis man skal utøve en demokratisk kontroll, slik det er sagt i denne salen. Men etter norsk forvaltningstradisjon, som er ganske annerledes, er dette forholdet tettere. Og uten å gå i detalj, må jeg si at jeg har noe erfaring med direktorater. Det er ikke slik at statsråder enten må gi ordre i skriftlig form eller være tilbakelent passive. Det er mange andre former å utvikle en moderne forvaltningsstyring på, som flere av representantene var inne på, former som gjør at man ikke skal være i tvil om oppgavefordelingen. Men jeg tror det helt grunnleggende er det som ligger i denne innstilling, og som også ligger i den innstilling som saksordfører Kristin Krohn Devold pekte på, nemlig fra Holme-utvalget, at man forutsetter at politiet lokalt kan ta initiativ, men det kan bli støttet fra sentralt hold. Jeg vil gi en begrunnelse for hvorfor det må være slik. La oss ta organisert kriminalitet: Kan den tenkes å opptre utenfor Oslo? Svaret er selvsagt ja! Driver det i land kokainposer på Vestlandskysten? Svaret er ja! Skal det da komme et slags redningsteam fra Oslo for å lære opp folk i hvordan de skal bruke hodet, hvordan de skal opptre? Svaret er nei! Svaret er selvfølgelig at politiet må ha en slik allmenn kompetanse, fordi vi lever i Norge og har den brede utdanningsbakgrunnen som er stoltheten i vårt samfunn, at det er i stand til å agere. Så kan man ha spesialister. Vi kjenner jo vårt land, vi kjenner det i forhold til Kripos og lokale organer, slik at det som representanten Krohn Devold var inne på, at vi sentralt skulle samordne ressursene, står ikke i motstrid på noen måte til lokal innsats. Holme-utvalget legger jo nettopp vekt på at man skal utnytte den lokale slagkraften. Og jeg vil tørt si at folk som bor i Namdalen, er best skikket til å finsikte skjærgården når det gjelder å se hvem som prøver å ta seg i land på uhøvisk vis. Det er rett og slett dumt å se bort fra den norske lokale, desentraliserte strukturen, det gir faktisk dårligere kriminalitetsbekjempelse. Så direktoratet er ikke i motstrid til dette, men det er et organ for å få mer ut av politikronene og det beste i den lokale kultur. Og etter å ha reist landet rundt må jeg si at vi faktisk har bruk for at det beste i lokal kultur mange steder raskest mulig ses andre steder, til størst mulig inspirasjon og glede, for det er mange sprang i Politi-Norge, fra steder med godt organisert vaktsamarbeid til mange steder der det enda er noen skritt å gå på det området, for å ta det som et praktisk eksempel.