Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2003-02-11:
Jeg er svært glad for at en samlet familie-, kultur- og administrasjonskomite støtter forslaget om statlig overtakelse av fylkeskommunens oppgaver på barnevernsområdet og familievernsområdet. Dette er en stor og viktig reform, som ikke bare vil bidra til å gjøre annenlinjetjenesten bedre, men også førstelinjen, nemlig barnevernstjenesten i kommunene. Det er de kommunale barnevernstjenestene som er bestillere av annenlinjetjenestens tiltaksapparat. Uten en velfungerende annenlinjetjeneste kan heller ikke førstelinjetjenesten fungere på en god nok måte. En styrket annenlinjetjeneste vil derfor styrke kommunenes muligheter til å drive et godt barnevern. Jeg skal ikke gå inn på alle detaljene i forslaget, men vil benytte anledningen til å kommentere enkelte forhold. På familievernsområdet har fylkeskommunen i dag ansvaret for å sørge for at familievernstjenesten finnes i fylket og på forsvarlig måte planlegge, dimensjonere og organisere tjenesten. På familievernsområdet er det et mål å bygge ut tjenesten, slik at ventelistene går ned. Det er videre et mål å styrke kompetansen i tjenesten, slik at de vanskelige sakene blir bedre ivaretatt. Ved å styrke det forebyggende arbeidet i familievernet, vil også sakstilfanget til barnevernet kunne reduseres. Et av hovedformålene med reformen er å sikre et godt og likeverdig tiltaksapparat for barn og unge i hele landet. For å få til et godt og likeverdig tiltaksapparat har vi gått inn for å opprette fem regioner. Vi har ikke foreslått lovfesting av regioninndelingen eller av antallet regioner. Grunnen til det er at det er nødvendig med fleksibilitet, slik at behovet kan vurderes fortløpende og endres dersom situasjonen eller utviklingen tilsier det. Formålet er at avstanden mellom kommunene og annenlinjetjenesten skal bli mindre ved at den faglige virksomheten ikke skal foregå ved et regionkontor, men foregå spredt og lokalt i regionene. Dette skal skje ved at det i alle regioner vil bli etablert flere faglige ressursenheter lokalt, som bl.a. vil ha som oppgave å bistå kommunene. I første omgang vil de særskilte kompetansemiljøene som i dag finnes i alle fylker, bli opprettholdt, for senere å bli ytterligere desentralisert. De administrative funksjonene vil imidlertid bli sentralisert for å frigjøre ressurser til faglig virksomhet lokalt i regionene. Fordelen med få og store regioner er også at dette gir mulighet for et mer differensiert tiltaksapparat enn hva som har vært mulig i dagens fylkeskommuner. Disse er for små til å kunne ha et tilbud til ulike marginale grupper med særlige behov. Barn og unge som har behov for tiltak fra barnevernet, er ikke en ensartet gruppe. De har ulike problemer og behov, og det er nødvendig at tiltaksapparatet gjenspeiler dette. Forslaget om statlig overtakelse av fylkeskommunens oppgaver innebærer ikke noen endringer i kommunens oppgaver og ansvar. Kommunen skal fortsatt være den viktigste aktøren på barnevernsområdet. Mange kommuner, og da først og fremst de små kommunene, har likevel behov for bistand fra annenlinjetjenesten i vanskelige barnevernssaker. Slik bistand vil gjennom desentraliseringen av den faglige virksomheten i annenlinjetjenesten gis i større grad og på en bedre måte enn i dag. Også etter en statlig overtakelse vil det fortsatt være behov for å benytte private institusjoner. Det er dessverre en kjensgjerning at det har vært mangler ved en del av de private institusjonene, og at ikke alle fylkeskommunene har ført tilstrekkelig kontroll med de private tiltakene. Dette har igjen ført til at en del barn og unge ikke har fått et godt nok tilbud. Jeg er derfor glad for at en enstemmig komite støtter forslaget om å innføre en godkjenningsordning for private og kommunale barnevernsinstitusjoner, og forslaget om å innføre kvalitetskrav for alle institusjoner, både de statlige, kommunale og private. En godkjenningsordning er imidlertid ikke tilstrekkelig. Når det gjelder behovet for et bedret tilbud til barn og unge med atferdsvansker, vil jeg også vise til at det nå, etter initiativ fra Barne- og familiedepartementet, foreligger en samlet oversikt over forskning på behandling av utagerende ungdom i institusjon. En slik kunnskapsoversikt styrker mulighetene for å utvikle et stadig bedre institusjons- og behandlingstilbud for ungdom med store atferdsvansker. På dette grunnlag vil det bli utviklet prinsipper for behandling som øker sannsynligheten for et vellykket behandlingsresultat. La meg til slutt si at jeg har stor tro på at de lovendringsforslagene som Odelstinget behandler i dag, vil gi et styrket familievernkontortilbud og et bedre og mer likeverdig tilbud til de barna og de ungdommene som ikke kan bo hos sine foreldre, og som derfor trenger samfunnets hjelp og støtte.