trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2006-05-23:
Justisministeren hadde tre hovedutfordringer som han mente politiet stod overfor, som han nevnte i sitt innlegg. Det første var metodebruken. Da er mitt spørsmål: Indikerer justisministeren med det at Regjeringen tar sikte på å fremme for Stortinget en utvidet adgang for politiet til å bruke ulike metoder i forhold til dagens situasjon? For det andre: Jeg tror justisministeren og Kristelig Folkeparti er enige om at forebyggende arbeid er viktig. Skal politiet også sørge for at man driver et godt forebyggende arbeid, kan det være grunn til at etatens måleindikatorer reflekterer dette. Hvordan ser justisministeren på en slik mulighet?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Vi kan lese i nyhetene i dag at pengemangelen i politiet er så stor at oppimot 350 stillinger står ledige rundt omkring i landet. Spesielt gjelder dette statsrådens hjemfylke, Hedmark. Regjeringen og statsråden har satt seg store mål og snakker mye om økt fokusering på kriminalitetsbekjempelse, noe som ikke er mulig med dagens bevilgninger. Vil Regjeringen og statsråden ta dette på alvor og følge opp med mer midler til politiet, slik at vi kan få besatt de stillingene som er ledige rundt omkring i landet?
Solveig Horne (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Det er jo gledelig at mitt innlegg her har skapt litt debatt om forebygging. Det er sant som representanten Bjørnflaten sa, at jeg snakket om at trygge hjem er en viktig del av forebyggingen. Men jeg nevnte også helsestasjonen. Helsestasjonen er noe som Fremskrittspartiet har satset på, i hvert fall i kommunene. Hvem er det som er viktigere enn helsesøster, som kan klare å se problemene som er i de hjemmene hvor man ikke har det så godt, og kan gå inn og hjelpe og komme med tiltak overfor det enkelte hjem? Så vil jeg peke på SLT-samarbeidet som er i de enkelte kommuner, og jeg snakket også om de involverte frivillige lag og organisasjoner i kommunene. Det er jo kulturpolitikk, som i hvert fall er viktig for Fremskrittspartiet, dette med de frivillige lag og organisasjoner og idrettslagene i kommunene. Så vil jeg si velkommen etter til flertallet, og det gjelder familievoldprosjektet i Vestfold. Det er vi veldig stolte av at vi fikk til i budsjettavtalen i 2005. Men jeg ser nå at det er et flertall som har kommet etter her, og det gjelder også, som jeg nevnte, politirådet.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-05-23:
Representantene Bjørnflaten og Magnusson Lydvo skal i likhet med resten av komiteen innom Amsterdam på komitereise til høsten, og der kan de mer spesielt interesserte besøke Red Light District. I Oslo i dag er det derimot slik at vi ikke behøver å være interessert i det hele tatt for å bli nærmest overfalt av utenlandske prostituerte. Vi har nemlig utviklet en egen form for Red Light District, for det står omtrent en prostituert ved hvert eneste røde lys i sentrum. Trekkspillere som har gått på den samme skolen, og spiller den ene sangen de kan, og roseselgere som er langt mer aggressive enn selv den mest iherdige valgkampmedarbeider for Arbeiderpartiet i en valgkamp, gjør at det er ganske slitsomt for både turister og andre å ferdes i denne byen, og det blir verre og verre. Representanten Bjørnflaten ble tidlig i debatten utfordret på å definere hva man legger i begrepet «intensivere innsatsen» mot dette, og da var svaret: Bruke dagens lovverk mer aktivt. Men problemet er jo at dagens regelverk er utilstrekkelig, og hjemmelen er for uklar. Det er viktig og positivt at man er opptatt av å ta bakmennene, det gir vi full støtte til. Men det er også nødvendig å kombinere dette med å skape uro på gateplan i forhold til det som skjer hver eneste dag i Oslo by. Her finner jeg grunn til å gjenta spørsmålet som representanten Aspaker stilte til representanten Bjørnflaten, om å definere hva man egentlig har tenkt å gjøre, om man faktisk vil være med på å skjerpe hjemmelsgrunnlaget, slik at det blir klart og tydelig at man kan bortvise, noe politiet og lokale myndigheter i Oslo mener at man ikke har adgang til i dag. Ellers har jeg lyst til å ta opp noe representanten Ellingsen var inne på, nemlig ulike gråsoner. Det er også vi opptatt av, men det er en gråsone i Fremskrittspartiets forslag i forhold til utnevnelse av sjefen for PST, og jeg kunne tenke meg å spørre om hva som er den prinsipielle begrunnelsen for at man skal legge denne utnevnelsesretten her. Er det også slik at man eventuelt, prinsipielt, vil gå inn for å gjøre det tilsvarende i forhold til forsvarssjefen? Det kunne være en interessant problemstilling å få avklart. Ellers til slutt: Statsråden kommenterte ikke i sitt innlegg bakgrunnen for at regjeringspartiene overhodet ikke har kommentert planene om å opprette en godt utrustet og utdannet nasjonal politireserve. Jeg tillater meg derfor også å gjenta spørsmålet fra representanten Aspaker: Hvilken holdning har regjeringspartiene til dette? Har man noen holdning, og hva er egentlig synet? Men så helt til slutt, midt oppe i alt dette vonde, har jeg lyst til å rose statsråden for å legge vekt på det som tross alt forener oss i norsk justispolitikk. Det er etter Høyres syn en veldig viktig verdi, og antakeligvis en av grunnene til at Norge tross alt er et av de aller tryggeste land å bo i, og fortsatt antakeligvis også kommer til å være det, hvis man justerer kursen noe.
André Oktay Dahl (Høyre), 2006-05-23:
Jeg skal være kort. I forhold til Fremskrittsparti- og indirekte også Høyre-kritikken som kommer fra komitelederen, om kutt i offentlige budsjettposter, er det faktisk sånn at Arbeiderpartiet med god hjelp av SV gjør alt de kan for å kutte i det personlige ansvaret den enkelte har for seg selv, og ikke minst for andre. Det skaper et kaldere samfunn, som gjør at vi faktisk får en verre kriminalitetsutvikling enn det vi ellers ville ha hatt. Det må enten være sånn at komitelederen ikke skjønner spørsmålet, eller ikke ønsker å skjønne spørsmålet, når vi gjentatte ganger spør hva man har tenkt å gjøre i forhold til frontfigurene, som opererer på gateplan bl.a. her i Oslo. Jeg er helt enig i at man må ta bakmennene, og det får Regjeringen for så vidt honnør for at man gjør. Men vi har ennå ikke fått svar på om man ønsker å skjerpe hjemmelsgrunnlaget som gjør det mulig å ta frontfigurene, og kombinere det med å slå hardt ned på bakmennene. Det har vi ennå ikke fått svar på i denne debatten. Jeg hadde håpet at vi kanskje skulle få det. Eventuelt får vi sende spørsmålet skriftlig ved en senere anledning.
Anne Margrethe Larsen (Venstre), 2006-05-23:
Politiets roller og oppgaver er et stort, alvorlig tema, men svært viktig for enkeltmenneskets møte med etaten. Nærhet og tillit til politiet blir behørig omtalt i innstillingen, likeledes trygghet som velferdsspørsmål. Å skape trygghet er et grunnleggende behov. Politiets rolle i et lokalt, desentralisert politi må være generalisten som skal være med i både forebygging og akuttsituasjoner. Venstre mener at kampen mot vold må skje både i det offentlige rom og i hjemmet. Særlig viktig for menneskers trygghet er retten til å leve et liv uten frykt for eller erfaring med vold. Det er samfunnets ansvar å bidra til å forebygge vold, overgrep på gaten, arbeidsplassen og i nære relasjoner. Derfor er politi- og lensmannsetaten viktig for enkeltmennesket der det bor. På viktige områder har politireformen dessverre ikke ført til at enkeltmennesket lenger opplever den samme tryggheten i sitt distrikt, fordi politietaten er endret på grunn av omorganisering eller reduserte midler. Dette opplever noen enkeltmennesker i Agder, og særlig i Lister-regionen. For eksempel med halvert bemanning innen politietaten i Flekkefjord må enkeltmennesker vente til mandag før de får hjelp ved innbrudd i helgen. Brannfolk og forbipasserende må dirigere trafikken ved biluhell på E39. Enkeltmennesket forstår ikke svære, flotte reformer, omorganiseringer og spesialisering i større byer. Enkeltmenneskets trygghet avhenger av respons, nærhet til etat og hjelp i en aktuell situasjon. Enkeltmennesket må ha trygghet for at politiet er på plass i sitt distrikt med tilstrekkelig bemanning, og jeg er glad for at statsråden støtter Venstres forslag i dag. Det er på tide å ta enkeltmenneskets opplevelser på alvor.
Kåre Fostervold (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Det er gledelig, men kanskje ikke overraskende at det er en relativt samstemt komite som legger frem denne innstillingen til vedtak i Stortinget – gledelig fordi man understreker viktigheten av et velfungerende og tilstedeværende politivesen, men heller ikke overraskende, da innstillingen til Stortinget for det meste inneholder gode ord og meninger med få forpliktende lovnader om å styrke politiet gjennom bedre budsjetter, flere ansatte eller endrede oppgavefordelinger som vil frigjøre kapasitet til kriminalitetsbekjempelse. Komiteen har i sine merknader lagt stor vekt på den viktige rollen nærpolitiet har i samfunnet, både for å forebygge og for å innfri de forventninger eller den trygghetsfølelsen man ønsker å gi befolkningen. Disse prioriteringer og intensjoner dannet jo også bakteppet for iverksettelse av politireformen, der man bl.a. ønsket å frigjøre administrative ressurser til bruk i operative stillinger. Det er derfor å bemerke at den siste evalueringen av politireformen viser at mange av de ansatte i politiet i stor grad er misfornøyd med resultatet av reformen. Signaler jeg har fått, viser til at kravene i reformen ikke er det som har ført til denne interne mistilliten, men at en stor del av de utfordringer som ikke er løst, begrunnes med manglende økonomisk oppfølging fra Stortinget, en oppfølging som burde ha kommet parallelt med gjennomføringen av reformen. Nå skal man igjen, etter at man har klargjort Stortingets samlede syn på viktigheten av et godt og effektivt nærpoliti, la det være opp til budsjettmessige prioriteringer om man skal gjennomføre alle disse gode intensjonene. Dessverre viser historien at det kun er Fremskrittspartiet som er villig til å gi politiet det budsjettmessige løftet som trengs. Våre budsjettforslag, som ville gitt et synlig og effektivt nærpoliti, eller ville gitt politiet muligheten til å innta rollen som en sentral aktør i det forebyggende arbeidet, har gjentatte ganger blitt nedstemt av de andre partiene. Det er også et paradoks at når alle partiene er så fokusert på å ha et godt nærpoliti, er de andre partiene ikke villige til å gå inn for forslaget fra Fremskrittspartiet om å utrede en modell for reaksjonstid for politiet. Dette burde ikke være vanskelig, hvis alles forutsetning for den framtidige politimodellen er at det skal være politi i nærmiljøene. Allikevel forutsetter jeg at partiene følger opp sine merknader i budsjettbehandlingen til høsten, og går inn for en alvorlig styrking av politiets budsjetter.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Jeg vil begynne med å takke representanten Anne Margrethe Larsen fra Flekkefjord som tok opp situasjonen til politiet i Lister-regionen i Vest-Agder. Det var litt overraskende. Egentlig skulle en ønsket at representanten hadde vært her i forrige periode, da vi slet med justisministeren fra Venstre for at han i det hele tatt skulle være lutter øre med hensyn til de argumentene som kom fra Lister. Når jeg hører på nåværende opposisjonspartier i debatten, må det jo være en befrielse å slippe å sitte i regjering. For de ordene de bruker, og det de sier her i salen, er noe annet enn den ansvarlighetslinjen som de stod for for et år siden. Jeg er derfor glad for at jeg, selv om vi sitter i regjering, fortsatt kan si det samme: Det må gjøres noe i Lister-regionen i Vest-Agder. Og så har vi faktisk etter dette valget vært så heldige at vi har fått en justisminister som skjønner alvoret, som tar situasjonen på alvor, og som har sørget for at Vest-Agder har fått mer midler til arbeidet for å få et mer effektivt nærpoliti. Og når justisministeren her sier at vi skal ha et nærpoliti med globalt perspektiv, er det jo bare vakkert å høre sammenlignet med de debattene jeg har vært med på angående politiet. Vi kan ikke ha det slik at folk kan sage ned parkometre og ta dem med seg om natten fordi politiet ikke kommer. Vi kan ikke ha det slik at folk som blir voldtatt på fredagskvelden, får beskjed om å ringe tilbake mandag morgen. Vi kan ikke ha det slik at innbruddstyver kan gå fra bil til bil uten at politiet rykker ut. Derfor har også – og det vet jeg ikke hva som er bakgrunnen for – politiet i Flekkefjord fått beskjed om at de skal rykke ut fortere enn det de gjorde under den forrige regjeringen. Jeg er veldig glad for at vi har startet på denne veien. Det er mye som gjenstår, men jeg er veldig glad for at vi har en justisminister som tar denne situasjonen på alvor, og som vil sørge for at politiet blir mer effektivt enn det har vært. Uten å snakke stygt om politiet, tror jeg også det ligger en god del i organiseringen av politiet som har ført til den situasjonen vi har kommet i.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Debatten i dag har vist at det er bred enighet i Stortinget om de viktige utfordringer politiet står overfor, og i hvilken retning etaten bør utvikle seg videre. Som jeg sa i innlegget mitt tidligere i dag, er den brede oppslutningen og den brede enigheten om viktige punkter viktig for å sikre politiet tillit og legitimitet. Men debatten har også vist at det er klare politiske skillelinjer, og jeg har lyst til å komme inn på noen av disse sakene. Solveig Horne fra Fremskrittspartiet hadde et innlegg hvor hun talte varmt for Fremskrittspartiets forebyggende politikk. Jeg bet meg særlig merke i det hun sa om at det først og fremst er de trygge familiene som er viktige for å sikre forebygging. Men problemet er at veldig mange ikke lever i trygge familier. Hvis vi f.eks. ser på Fafo-rapporten, kan vi se at veldig mange av de innsatte i norske fengsler har vært eller burde ha vært i kontakt med barnevernet, fordi de har hatt så store problemer i sin oppvekst at det burde vært noen som fanget dem opp. Da er det veldig problematisk når Fremskrittspartiet foreslår å kutte nettopp i barnevernet. Fremskrittspartiet har foreslått å kutte i integreringstiltak, og Fremskrittspartiet har foreslått å kutte i kultur. Det er ingen som har nevnt kulturpolitikk tidligere i debatten i dag. Det er mange som sikkert tenker at kulturpolitikk ikke har noe å gjøre i en justispolitisk debatt, men den beste måten å forebygge på er kanskje nettopp gjennom gode fritidstilbud for ungene våre. Ser ikke Fremskrittspartiet at dette faktisk får konsekvenser når det gjelder økningen i kriminaliteten? Jeg bet meg også merke i at Fremskrittspartiet hevdet at vi ikke har et nærpoliti. For et par uker siden var jeg og besøkte Ibestad kommune, som er en bitte liten kommune på en bitte liten øy i Troms, og traff den lokale lensmannen – som gav meg et helt annet inntrykk enn det Fremskrittspartiet har gitt her i debatten i dag. De gav også uttrykk for at de var veldig glade for den satsingen som det rød-grønne flertallet har gjort, både økonomisk og gjennom politirollemeldingen. Når det gjelder Høyre og spørsmålene i forhold til prostitusjon, mener jeg fortsatt at politiet kan bruke lovverket mye mer aktivt enn det de gjør i dag. Høyre viste jo selv til de gode erfaringene man har fra Trondheim. Vi har pr. i dag et lovforslag til behandling i komiteen som nettopp går på en del av problemstillingen rundt tigging. Trafficking er kriminalisert, så her mener jeg at politiet kan gjøre en sterkere innsats enn det de gjør, og der er komiteen også enstemmig. Så vil jeg si helt til slutt at vi ikke kommer til å støtte Kristelig Folkepartis forslag. Det er et velmenende og godt forslag, men den viktigste utfordringen er at vi må få de to etatene, politiet og barnevernet, til å samarbeide. Mange steder ser vi i dag at barnevernsvakten er etablert på politistasjonene. Det gir veldig gode virkninger. Men den store utfordringen er å få etatene, både der og på andre områder, til å samarbeide.
Per-Willy Amundsen (Fremskrittspartiet), 2006-05-23:
Det er blitt nevnt av flere og pekt på i innlegg her i salen at holdningene til innvandrerbefolkningen i den generelle befolkningen ikke nødvendigvis er den beste. Ved å innføre ordninger hvor man risikerer å forfordele etniske nordmenn for at personer med en annen etnisk bakgrunn skal løftes frem i arbeidslivet, er jeg redd for at man ved å gjøre det faktisk legger til rette for økt negativ holdning til innvandrerne, til innvandrerbefolkningen. Ser ikke statsråden problemet med at man ved å innføre slike typer ordninger faktisk bidrar til det motsatte av det man ønsker, at man øker negative holdninger til innvandrerne?
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2006-05-23:
Først har jeg lyst til å takke for gode tilbakemeldinger, både fra statsråden og fra medlemmene av kommunalkomiteen. Flere har gitt uttrykk for at det er viktig at de innvandrerne som har utdanning og kompetanse, får bruke denne i Norge. Hvilke tiltak prioriterer statsråden for at disse personene kan få bruke sine kvalifikasjoner i Norge?
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-05-23:
Arbeidsledigheten blant innvandrere i Norge er høyere enn i befolkningen ellers. Aller høyest er ledigheten blant innvandrere som har kommet som flyktninger og asylsøkere. Det skal likevel sies at Norge er i en særstilling, med generelt lav arbeidsledighet og stor etterspørsel etter arbeidskraft. Dette har gitt mange arbeidsinnvandrere, flyktninger og asylsøkere god adgang til det norske arbeidsmarkedet. Venstre har ved flere anledninger tatt til orde for å gjøre adgangen til Norge lettere for arbeidsinnvandrere. Utvidelsen av EU har langt på vei hatt en slik virkning. Blant annet oppgir LO at de nå har flere tusen medlemmer fra tidligere østblokkland. Dette vitner om at adgangen til Norge er blitt lettere for noen, og at vi har med bevisste arbeidstakere å gjøre. Den gruppen som er mest krevende å dyktiggjøre for det norske arbeidslivet, er de som kommer som flyktninger og asylsøkere fra krigs- og katastroferammede områder. For noen av disse er språk en betydelig barriere, og for et fåtall er skriftspråk et nytt bekjentskap. Å gi alle lik mulighet til samfunnsdeltakelse er svært viktig. Nettopp derfor vedtok Stortinget i fjor en rekke tiltak for å øke spesielt flyktningers og asylsøkeres muligheter til å bli både raskere og bedre integrert gjennom bl.a. språk og samfunnsopplæring. Den nye NAV-reformen vil også omfatte tiltak særskilt rettet mot denne gruppen. Venstre mener derfor det er riktig å avvente gjennomføringen av en rekke tiltak som nå står for tur, for å styrke mulighetene i arbeidsmarkedet for innvandrere. På to områder er Venstre enig med Kristelig Folkeparti når det gjelder tiltak som Regjeringen må sette i verk, og som ikke følger naturlig av NAV-reformen eller av introduksjonsordningen. Dette gjelder voksenopplæringstiltak og godkjenning av utenlandsk utdanning. Voksenopplæringstiltak vil særlig gjelde innvandrere som på visse områder har stor realkompetanse, men som ikke har formalkompetanse, og der veien gjennom det ordinære utdanningssystemet kanskje ikke er helt tilpasset. Godkjenning av utenlandsk utdanning er i dag preget av lang ventetid, liten åpenhet og mangelfull samordning med internasjonale standarder. Det er derfor påkrevd å gjøre noe med både kapasitet, innsyn og standarder.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Nei. Jeg må innrømme at jeg forstår resonnementet i det Amundsen presenterer, men jeg er uenig i konklusjonen. Jeg mener at vi i det arbeidsmarkedet som vi har, nå ser veldig tydelig at vi har en etterspørsel etter arbeidskraft, en mangel på arbeidskraft. Likevel har vi mange ledige hender. Og det som karakteriserer de ledige hendene – for å si det slik – er jo mangel på kvalifikasjoner. De har ikke de kvalifikasjonene som de ledige jobbene etterspør. Derfor er jeg opptatt av at vi har generelle virkemidler for å ta tak i dem som er ledige, for å kvalifisere dem for arbeidslivet. Blant dem som er ledige, er en stor del fra innvandrerbefolkningen. Så lønnstilskudd er jo ikke en ordning for innvandrere, men for de ledige, for å kvalifisere dem til ledige jobber, og blant de ledige er det en overrepresentasjon av innvandrere.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2006-05-23:
Jeg må be om å få komme med et fyllestgjørende svar når det gjelder det vi nå jobber med. Jeg mener, som også representanten Woie Duesund var inne på i sitt innlegg, at det er veldig krevende for både oss som politikere og alle i denne salen, ikke minst for meg som statsråd, å være ute med hevet pekefinger overfor næringslivet i Norge, når staten selv ikke har bedre resultater å vise til enn dem vi faktisk har. Derfor er jeg nå veldig opptatt av først og fremst å få iverksatt tiltak i staten – der vi selv har direkte ansvar og styringsmulighet – med sikte på at staten, som i dag til en viss grad kan kalles en sinke, vil bli det motsatte, et eksempel, et foregangsbilde, en brekkstang, i det øvrige integreringsarbeidet. Så jeg vil først og fremst prioritere tiltak overfor statlig virksomhet.
Line Henriette Holten (Kristelig Folkeparti), 2006-05-23:
President! Jeg stemte feil. Jeg stemte for, men skulle ha stemt imot.
Saera Khan (Arbeiderpartiet), 2006-06-09:
Husleietvistutvalget ble opprettet den 1. mars 2001 som en treårig prøveordning for å løse tvister mellom utleier og leier av bolig i Oslo. Våren 2003 ble prøveordningen utvidet geografisk, slik at den med virkning fra 1. mars 2003 også omfattet Akershus. Høsten 2003 ble det vedtatt å forlenge prøveordningen med nærmere to år, til utgangen av 2005. I statsbudsjettet for 2006 ble prøveperioden ytterligere forlenget, og den løper nå ut i 2008. Husleietvistutvalget er et alternativ til forliksrådet og domstolen for å løse tvister mellom utleier og leier av bolig i Oslo og Akershus. Og i motsetning til forliksrådet har husleietvistutvalget tvisteløsere som er jurister med spesiell kjennskap til husleierett. Tvisteløserne i husleietvistutvalget har også spesiell opplæring og erfaring i mekling. Den rød-grønne regjeringen signaliserte allerede under budsjettbehandlingen for 2006 at husleietvistutvalget skal bli en obligatorisk førsteinstans i stedet for forliksrådet der man har et husleietvistutvalg. Vi ønsker at dette skal bidra til at man får brukt kapasiteten i utvalget på en bedre måte og samtidig redusert statens kostnader pr. sak. Vi håper at vedtaket vil føre til en vesentlig økning i antall saker i husleietvistutvalget. Vi er meget fornøyde med ordningen, bl.a. fordi det er en kort og effektiv saksbehandling. Husleietvistutvalget har som mål å tilby mekling innen en måned etter at saken er brakt inn. Det er også et vesentlig poeng at husleietvistutvalget faktisk løser sakene de får inn, og at veldig få saker blir sendt videre til tingretten. I tillegg er det en billig løsning. Selv Forbrukerrådet har sendt brev til Kommunal- og regionaldepartementet der de ber om at husleietvistutvalget ikke legges ned. Forbrukerrådet ser at det er et stort behov for et enkelt tvisteløsningsorgan, og ser det som svært uheldig at denne type tvister blir henvist til domstolene. Forbrukerrådets erfaring med ordningen er udelt positiv, ifølge brevet. De ønsker at ordningen gjøres permanent, og at den utvides i geografisk utstrekning. Med dette anbefaler vi forslaget til vedtak i denne saken.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2006-06-09:
Husleietvistutvalget har vært en prøveordning, kun i Oslo og Akershus. Den anses som en meget vellykket ordning, ifølge Regjeringen og flertallspartiene. At man velger å gjøre bruk av forliksrådene som en frivillig ordning, er jeg litt forundret over. Forliksrådene rundt omkring i kommunene har en veldig spesiell sammensetning. De er sammensatt av den lokale lensmannen og representanter valgt av kommunestyret ut fra lokale kunnskaper. Fremskrittspartiet viser til at kostnadene for hver enkelt sak har vært svært høye ved behandling i husleietvistutvalget. Det er behandlet 58 saker, noe som tilsier at saksbehandlingskostnadene har kommet opp mot 40 000 kr pr. sak. Jeg kan formelig forestille meg at disse pengene kunne vært brukt til noe mer fornuftig, ikke minst til å øke bostøtten til dem som har behov for det. Er det dette flertallspartiene ser som en vellykket ordning? Kostnadene ved forliksrådene – i hvert fall ved forliksrådet i Oslo – er fortsatt de samme, fordi forliksrådsmedlemmene har fast godtgjørelse – altså ingen penger å spare, og, som jeg ser det, ingen effektiviseringsgevinst i det hele tatt. Det man oppnår, er kun en kvalitet på en type behandling på lik linje med dagens system, det etableres bare en ny kostnadsstruktur. Dette bør ses på, og det bør tas på alvor. Om dette er en vellykket ordning, hvorfor velger ikke flertallspartiene å innføre dette i hele landet, og ikke bare i Oslo og Akershus, så alle får gleden av denne endringen? Dette har jeg ingen stor tro på, så jeg vil anbefale at man vurderer dette på nytt og går tilbake til den gamle ordningen.
Ib Thomsen (Fremskrittspartiet), 2006-06-09:
Statsråden refererte til gode resultater for husleietvistutvalget. Da er det viktig at man har noe å sammenligne med. Og da er spørsmålet mitt: Har man tilsvarende undersøkelser når det gjelder forliksrådene og den jobben som de gjør rundt omkring i Kommune-Norge? I hvert fall slik som jeg forstår det, har de gode resultater i de kommunene der de jobber med de samme sakene. Har statsråden de samme forskningsresultater der?
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-06-09:
Husleietvistutvalget ble opprettet som en prøveordning for Oslo og Akershus for 2001–2005 av Stoltenberg I-regjeringen. Det var etter henvendelse bl.a. fra Huseiernes Landsforbund, Norges Leieboerforbund, Norske Boligbyggelags Landsforbund og Forbrukerrådet at daværende kommunalminister, Sylvia Brustad, tok initiativ til prøveordningen. Intensjonen til initiativtakerne var å opprette en ordning tilsvarende forbrukertvistutvalget. Bondevik II-regjeringen foretok en evaluering av prøveordningen med husleietvistutvalg. Konklusjonen var at det gjelder få saker, og at man med en slik ordning etablerer en ny rettsstruktur på siden av dagens. Totalt sett vil dette bli en komplisering av rettssystemet. Venstre ser ikke at antallet saker dette gjelder, er i sterk økning, og vi vil prinsipielt være restriktive med å etablere nye tvisteorganer som kan oppfattes som en del av rettssystemet. Vi har forståelse for at det i en del av disse sakene er mindre uoverensstemmelser og små pengekrav, men vi mener at det er nettopp derfor vi har ordningen med forliksråd. Det hevdes at ordningen med husleietvistutvalg er rask og rimelig. Det må imidlertid påpekes at vi kan stå i fare for å undergrave rettssystemet ved å opprette en flora av tvisteutvalg, der tvistemeklere blir mer og mer profesjonelle og faglige. Venstre ønsker en rettsstat med folkelig forankring. Det innebærer også at den enkelte borger har og må ta et medansvar for rettssystemet. Legdommerordningen er derfor viktig å opprettholde og underbygge.
Vera Lysklætt (Venstre), 2006-06-09:
Jeg vil bare helt kort si at forslagsstillerne i denne saken tar opp et viktig tema, nemlig lokalpolitikernes myndighet. Etter Venstres syn er lokaldemokratiet veldig viktig, ja så viktig at vi ønsker å grunnlovfeste det. Det betyr også at lokalpolitikerne må ha viktige oppgaver og svært stor myndighet. Når det gjelder skjønn og dispensasjoner, er det viktig at lovverket er oppdatert og tydelig. Plan- og bygningsloven har i lengre tid vært til utredning og vurdering. Venstre støtter derfor forslaget om at en ikke går inn og gjør endringer nå. Samtidig vil vi peke på at det er viktig at et nytt lovutkast til plan- og bygningsloven kommer til behandling i Stortinget så snart som mulig. Den bebudede forvaltningsreformen og fylkesmannens mulighet til inngripen i lokaldemokratiet vil sikkert også bli gjenstand for vurdering. Vi avventer med spenning Regjeringens forslag i så henseende.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2006-06-09:
Erfaringene som vi har, er at husleietvistutvalget håndterer sine saker for den enkelte på en meget billig måte, de håndterer sakene på en meget rask måte, og de håndterer sakene på en måte som oppleves meget konstruktiv for dem som har vært involvert. Når vi sier at det er billig og raskt, er det sjølsagt billig og raskt i forhold til de andre instansene som også kan behandle slike saker. Hvis man ser på kostnadene for enkeltsaker, mener Regjeringa at de er for høye pr. nå pr. enkeltsak. Derfor gjør vi de endringene som vi nå gjør, hvilket vil bety at vi får flere saker, og at vi da totalt sett kommer billigere ut pr. sak for staten. Men det er viktig å understreke at for den enkelte er husleietvistutvalget meget billig i dag.
Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2006-06-09:
Riktignok har Fremskrittspartiet tilleggsmerknader, som partiet ganske sikkert selv vil omtale her i debatten, men ellers er det en samlet komite som står bak innstillingen i denne saken. Forslaget reist av representantene Bent Høie og Ivar Kristiansen går, kort beskrevet, ut på at plan- og bygningsloven bør endres slik at det åpnes for at kommunene ved vurdering av dispensasjon fra kommunale planer bl.a. kan legge vekt på særlige forhold hos søkeren og hensyn til lokalmiljøet for øvrig. Lokaldemokratiet må alltid stå høyt i kurs. Komiteen har stor tillit til det lokalpolitiske skjønn, et skjønn som først og fremst må komme til uttrykk gjennom gode planprosesser og, ikke minst, i form av gode planer. Komiteen viser i den sammenheng til den utstrakte medvirkningen fra mange hold som slikt planarbeid representerer. Følgelig må det være gode grunner for at det skal gis dispensasjon. Hvis ikke mister jo planen sin høyst nødvendige legitimitet. Ingen ønsker selvsagt at det skal gå inflasjon i å gi dispensasjon. Men komiteen er samtidig opptatt av at reglene ikke blir for stivbente i saker hvor det er unødvendig og også kan stenge for gode løsninger. I andre saker må lista for å gi dispensasjon ligge særlig høyt, slik komiteen påpeker. Det er jo stor forskjell på sakene, og komiteen mener at dispensasjonsmulighetene må stå i forhold til sakens karakter. I den sammenheng kan reglene knyttet til «mindre vesentlige reguleringsendringer» utvikles som et alternativ til dispensasjon, som statsråden i brev til komiteen har reist som en mulighet. Det synes komiteen er en idé det kan være vel verdt å se nærmere på. Det er særlig kommunenes muligheter til ved dispensasjonssøknader å kunne ta sosialmedisinske og menneskelige hensyn komiteen er opptatt av å få vurdert nærmere – i lys av den samlede lovutformingen. For det beste, for ikke å si det eneste riktige, er at forslaget som er reist av de to Høyre-representantene – og som, som dere skjønner, slettes ikke har falt på stengrunn i komiteen – blir sett i sammenheng med det arbeidet som pågår i det berørte departement med endringene i plan- og bygningsloven. Arbeidet er basert på forslagene fra Planlovutvalget og Bygningslovutvalget. Plandelen er jo varslet framlagt for Stortinget i år, og bygningsdelen kommer, som kjent, neste år. På denne bakgrunn foreslår en samlet komite at forslaget fra representantene Bent Høie og Ivar Kristiansen vedlegges protokollen.
Trygve Slagsvold Vedum (Senterpartiet), 2006-06-09:
Jeg synes komiteen har kommet fram til veldig fornuftige og jordnære merknader i denne saken. Jeg synes også det er illustrerende for debatten at både representanten Hagebakken, representanten Høie og representanten Thomsen egentlig er ganske samstemte og enige i sine konklusjoner. Som desentralist – som jeg pleier å kalle meg – er jeg glad for det. Jeg er glad for at en har en slik grunnleggende tro på lokaldemokratiet, og at alle partier understreker felles at vi har stor tro på det lokalpolitiske skjønn, slik at en kan finne gode tilpasninger. Det jeg også synes er viktig i flertallets syn, er hvordan vi understreker betydningen av gode lokale demokratiske prosesser, og hvordan det kan legge grunnlaget for utviklingen av en kommune. Videre er det viktig at de som bor og virker i en kommune, må være opptatt av arealplanlegging, og at arealplanlegging og utvikling av bomuligheter og bosteder er en svært viktig og interessant del av det lokalpolitiske arbeidet. Planprosessene pågår ikke i noe vakuum. Det er sterke nasjonale føringer, f.eks. i forhold til jordvern, og det ligger brede, lokale prosesser bak utformingen av kommuneplaner og arealplaner. Med en grunnleggende tro på lokaldemokratiet tror jeg at de som bor i det enkelte område, har de beste forutsetninger for og vet best hvordan området kan utvikles, og hvordan det kan utvikles videre. Ting endres, og planer må revideres når ting endres. Man må, som jeg, ha tro på det lokale vettet. Vi i komiteen er også tydelige på at vi ikke ønsker at det skal gå inflasjon i å gi dispensasjoner, men vi kan ikke se på at vi skal ha et stivbent byråkrati som kan stoppe gode tilpasninger – til folk og til lokalmiljø. Derfor er jeg glad for holdningen, jeg er glad for samstemmigheten, og jeg er glad for at vi viser en så fornuftig tilnærming, der vi ser at vi må ha gode planprosesser så vi kan se helheten, og at vi ikke kan ha et byråkrati som er så stivbent at en ikke kan gjøre gode tilpasninger i det enkelte lokalsamfunn.
Vigdis Giltun (Fremskrittspartiet), 2006-12-04:
Denne debatten har vel gått så lenge politikere har sittet i denne salen. Temaet har kommet opp igjen og opp igjen, og løsningen har vært den samme: Sørg for at det er dårlig tilgjengelighet, så slutter folk å drikke! I 1916 prøvde de seg med forbudstider. Det skulle virkelig hjelpe. Det var mange som jublet da. Men det var like mange som bad om å få forbudet opphevet da det viste seg at det bare skapte mye mer alkoholproblemer. Den alkoholpolitikken som har vært ført i Norge gjennom alle år, som blir skrytt opp i skyene, har ført til en dårlig alkoholkultur – til en drikkekultur som vi ser rundt om i Oslos gater i helgene. Den er resultatet av alkoholpolitikken vår, ikke resultatet av at folk får kjøpt alkohol. Det får de i hele verden, men det finnes vel nesten ikke noen steder hvor man ser slik råfyll som det man til tider kan se i Norge, og det kommer ikke av at man får kjøpt alkohol. Når man nå snakker om at man ikke skal få kjøpe alkohol i butikkene etter et visst klokkeslett, er det snakk om: Hvem skal ikke få kjøpe alkohol etter kl. 20 om kvelden? Er det bare de med dårlig råd? Alle vi i denne salen kan gå og kjøpe en halvliter øl akkurat når vi måtte ønske, for vi har råd til det. Men hvis en person med litt dårligere økonomi skal ha øl til middagen, skal ikke vedkommende få lov til å kjøpe det i butikkene. Det er vel det representanten fra Fremskrittspartiet mente med spørsmålet: Hvem er det mest skadelig for? Er det mest skadelig for dem som ikke har så god råd som oss? Er det dem vi skal skåne hele tiden ved å passe på at de ikke får kjøpt øl etter stengetid? Det får være grenser for omsorg. De fleste voksne mennesker kan ta vare på seg selv, men vi må gi dem litt tillit. I det minste kan vi gi tillit til kommunene, så de kan få ta noen avgjørelser, for det er jo de som skal sitte med ansvaret for alkoholpolitikken. Og så kanskje vi bør tenke litt nytt etter 100 år, når vi ser at de enkle løsningene som man tidligere har kommet med, ikke har virket etter forventningene.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-12-04:
Det var representanten Skjælaaen som også fikk meg til å ta ordet én gang til, og bakgrunnen var hans negative karakteristikk av Bergen kommune og eldreomsorgen som foregår der. Slik jeg oppfattet det, gikk han veldig langt i å reise en type kritikk også mot personalet. Det er klart at vi ikke skal danne oss noe glansbilde. Men det er kanskje litt farlig å generalisere og si at en så stor kommune som Bergen har en veldig dårlig og kompetanseløs personalgruppe – jeg husker ikke akkurat uttrykket han brukte. Jeg har lyst til å ta et eksempel. En av mine nære pårørende bodde i et kjempestort sykehjem i Bergen i to og et halvt år før hun døde. For henne medførte det en tilværelse fra utrygghet til trygghet. Riktignok tok det litt tid å få plass. Jeg tror kanskje problemstillingen mange sliter med i dag, er at det ofte tar for lang tid før man får hjelp. Mange får ikke nok hjelp, og mange får kanskje ikke innhold nok i den hjelpen de får. Det kan nok skje overalt. Jeg tror at vi fra denne talerstolen iallfall skal være forsiktige med å karakterisere enkeltkommuner og enkeltansatte i kommuner, eller generelt personell i kommuner, som ikke å ha kompetanse, selv om vi selvfølgelig både i St.meld. nr. 25 og i kompetanseplanen sier at vi trenger mer kompetanse. Men det finnes også en god del kompetanse. Mange kommuner, også Bergen, har eksempler på meget god eldreomsorgspolitikk, både innenfor og utenfor sykehjem, som vi har tatt lærdom av, og som også står nevnt enkelte steder, både i stortingsmeldingen og i andre dokumenter. Jeg hadde behov for å si dette.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2006-12-04:
Det forundrer meg at en del talere her snakker om at vi nærmest skal legge vår alkoholpolitikk til rette for turister som kommer tilfeldig inn i landet vårt. Jeg er nå ikke så sikker på om turistene kommer til å kjøpe så mye øl her, for øl er vel ganske dyrt i Norge i forhold til det de er vant til. Vår alkoholpolitikk er relativt streng. Derfor har vi også mindre skader enn de har i mange andre land. Når representanten Engeset snakker om at vi har for høye avgifter, burde han gått inn på hjemmesidene til Nordisk Ministerråd og lest den siste rapporten om Finland. Da de der senket avgiftene for to år siden, eksploderte det med skader som kom fra alkoholmisbruk og vold. Når det så gjelder Fremskrittspartiet, snakker de varmt om lokaldemokratiet og alkoholpolitikken. Det er jo ganske morsomt at når vi snakker om eldreomsorg, skal den øremerkes eller statliggjøres. I en så viktig sak stoler man ikke på kommunenes selvstendighet. Så har jeg lyst til å avslutte med å stille Venstre et par spørsmål. Slik jeg oppfatter det, har Venstre her muligens endret en del holdninger. Mener Venstre virkelig at det lokale selvstyret skal gå foran en solidarisk alkoholpolitikk? Jeg tenker på barn og unge, og jeg tenker på storbrukere. Hørte jeg riktig når representanten Gunvald Ludvigsen på vegne av Venstre sa at Venstres alkoholpolitikk vil legge til rette for at folk skal få bruke alkohol? Det er mulig jeg hørte feil, men jeg må få lov til å spørre.
Inge Lønning (Høyre), 2006-12-04:
På grunnlag av forslaget og komiteens innstilling hadde jeg egentlig ikke ventet at dette skulle bli en reprise på valgkampen for godt og vel ett år siden, men jeg konstaterer at det er enkelte som er opptatt av å kjøre den reprisen. Jeg tror det er til begrenset glede for brukerne av helse- og omsorgssektoren i dette landet. I sin alminnelighet er brukte valgkamper noe av det mest mistrøstige som finnes. Det må være tillatt å minne både representanten Skjælaaen og representanten Thorkildsen om at det var den forrige regjering som startet arbeidet med den meldingen som komiteen nå arbeider med, og det arbeidet var kommet ganske langt. Det som var hensikten den gangen, var helt klart å vektlegge de kvalitative aspektene sterkere enn de kvantitative, for vi har hatt veldig mange skippertak i årenes løp når det gjelder omsorgssektoren, som alle sammen har hatt det til felles at de har dreid seg om kvantitative størrelser, ikke om kvalitative størrelser. Det var derfor man startet arbeidet med en kvalitetsmelding om omsorgssektoren. Bakgrunnen for det forslaget vi behandler i dag, er at all erfaring viser at nøkkelen til kvalitet er kompetanse. Hvis kompetansen ikke er til stede, er det å etablere den fornødne kvalitet et meget, meget vanskelig prosjekt. Mer komplisert behøver det ikke å være. Så registrerer jeg at det sendes dobbelte signaler både fra statsråden og fra talspersoner fra regjeringspartiene. På den ene siden berømmer man forslaget og sier at det er godt, og på den annen side sier man at det er ubetimelig at det reises. Jeg kan love at forslagene kommer til å følge med på lasset i komiteens videre behandling av omsorgsmeldingen. Innstillingen fra flertallet i komiteen går jo heller ikke ut på å avvise forslaget, men på å vedlegge det protokollen. Det må jo bety at man ser at det er et vesentlig innhold i forslagene som det er verdt å ta med seg videre, hvis man er interessert i brukerne – vel å merke – av omsorgstjenestene i dette landet. Jeg forutser at vi får rik anledning til å vende tilbake til elementene i det som kalles Kompetanseløftet 2015. La meg bare her og nå presisere at jeg har ingenting imot noen av de målsettingene som er nedfelt der, men det jeg etterlyser, er operasjonaliseringen for hvorledes man skal innfri målsettingene. Der tror jeg ikke vi vil komme utenom noen av bestanddelene, heller ikke det å hente arbeidskraft fra våre naboland.
Inge Lønning (Høyre), 2006-12-04:
Jeg lyttet med stor interesse til statsrådens generelle overveielser om sammenhengen mellom tilgjengelighet av alkohol og alkoholrelaterte problemer, og har ikke store problemer med å følge resonnementet. Men jeg har et spørsmål. Hvis det er riktig at Regjeringen og statsråden akter å etablere 100 nye lokale vinmonopolutsalg, er formålet med det å begrense forbruket av alkohol?
Inge Lønning (Høyre), 2006-12-04:
Dette har jo utviklet seg til en ganske fargerik og mangfoldig debatt. Til gjengjeld handler 90 pst. av den om helt andre ting enn det forslaget dreier seg om. Når jeg tillot meg å stille et spørsmål til statsråden i sted, som hun omhyggelig unngikk å svare på, var det fordi jeg synes de talspersonene for regjeringspartiene, og i dette tilfelle også for Kristelig Folkeparti, som legger til grunn som generelt premiss at det er tilgjengeligheten som er utslagsgivende for alkoholproblemets omfang, skylder å svare på hvorfor det da er en riktig form for alkoholpolitikk å etablere stadig flere vinmonopolutsalg, som skiller seg fra dagligvarehandelen ved at de tilbyr varer med 10–15 ganger høyere alkoholkonsentrasjon. Enten må man bestemme seg for å gjennomføre premisset konsekvent, og da må det å begrense tilgjengeligheten til kjøp av sprit være det overordnede politiske tiltak, eller så må man innrømme at man argumenterer selektivt – at når det gjelder vinmonopolpolitikken, har det generelle synspunkt ikke gyldighet. Det er en fordel om man ikke lager uenighetene i denne sal større enn det det er grunnlag for. Hvis vi alle sammen er enige om at det er en meget vanskelig balansegang hvis man skal føre en realistisk alkoholpolitikk i et samfunn, vil mye være vunnet. Da ville man kanskje også bringe den saken som forslaget dreier seg om, ned på det praktiske nivå hvor den hører hjemme, i stedet for å blåse den opp til en enormt stor sak som aktualiserer reklamepolitikk, prispolitikk og alle tenkelige og utenkelige sidespørsmål, som ikke er berørt i representantforslaget i det hele tatt.
Inge Lønning (Høyre), 2006-12-04:
Jeg takker statsråden for svaret, som bekrefter at når det gjelder oppfatning av hva rehabiliteringsutfordringen går ut på, er vi i det aller vesentligste enige. Det spørsmålet hvor veiene skilles, er nok en gang ambisjonsnivået. Jeg skal ikke føre noen språkdebatt med statsråden om hva som er forskjellen på en handlingsplan og en strategi, men jeg konstaterer at mange av de store brukerorganisasjonene i forbindelse med budsjetthøringen har gitt uttrykk for betydelig skuffelse over at det ser ut som om ambisjonsnivået er jekket ned ganske kraftig. Og jeg fortenker for så vidt ikke de store brukerorganisasjonene i at de leser budsjettforslaget fra Regjeringen også slik at det ikke foreligger noen lesbare signaler om prioritering av dette feltet. Innenfor et ellers stort budsjett er det ikke noe som sier at Regjeringen er opptatt av å prioritere dette i forhold til andre formål innenfor helsesektoren. Det lengste man kommer i den retning, er den indirekte innrømmelsen, at det er ikke prioritert godt nok i dag – og det er vi 100 pst. enige om. Men spørsmålet mitt er jo da: Hva akter man å gjøre for å prioritere det høyere i fortsettelsen? Det synes jeg ikke statsråden gav noe klart og tydelig svar på. Når det gjelder sammenligningen mellom offentlige og private institusjoner i dette feltet, har statsråden selvfølgelig rett i at en slik sammenligning er beheftet med en del metodiske problemer. Men de problemene går begge veier, for i den prisforskjellen som jeg refererte til, må man også inkludere at i døgnprisen i de offentlige institusjonene er avskrivningskostnader og andre ting ikke innregnet. De kommer i tillegg. Men de private opptreningsinstitusjonene er nødt til også å dekke denne type utgifter innenfor den faststående døgnpris på et sted mellom 1 100 og 1 200 kr. Derfor vil jeg gjerne utfordre statsråden en gang til: Vil hun i det minste være interessert i å bestille en skikkelig analyse av hvorfor kostnadsbildet er slik som det er, hvorfor forskjellen er så dramatisk stor? For det kunne jo tenkes at her er det en lærdom å trekke med hensyn til den måten vi driver rehabiliteringspolitikken på i fremtiden.
Inge Lønning (Høyre), 2006-12-04:
Først et par nødvendige oppklaringer. For det første: Det er ingen uenighet mellom Kristelig Folkeparti og Høyre. Det var det ikke mens vi satt i regjering, og det er det heller ikke i dag – heller ikke mellom representanten Dåvøy og meg. Jeg ser frem til anledningen til å diskutere hvorvidt lovgrunnlaget er godt nok når det gjelder å prioritere rehabilitering. Statsråden falt i en liten del av sitt siste innlegg for fristelsen til å praktisere maksimen «angrep er det beste forsvar». Det er ikke alltid klokt. Det inspirerte nemlig representanten Skjælaaen til å praktisere den med enda større begeistring, og jeg er redd for at begge er på villspor. Den forrige regjeringen etterlot seg ikke noe kaos på dette området. Derimot var de tre nåværende regjeringspartiene uenige seg imellom. Arbeiderpartiet, statsrådens parti, støttet Samarbeidsregjeringens forslag om at spesialisthelsetjenesten er helseforetakenes ansvar, og at dermed også bestillerfunksjonen på dette område bør være helseforetakenes ansvar. De to regjeringspartnerne var imot. Så i den utstrekning det er kaos, er det på den rød-grønne siden i synet på organiseringen. Men la meg så understreke at det ikke primært er organiseringen og plasseringen av ansvaret for bestillerfunksjonen som er utslagsgivende for hvorledes ressursene forvaltes. Statsråden sitter med det øverste politiske ansvar uansett, og det er statsråden som har myndighet til å instruere helseforetakene hvorledes de skal prioritere de ulike formål de har ansvaret for. På ett punkt konstaterte jeg tilløp til imøtekommende svar i statsrådens annet innlegg, og det var når det gjelder å undersøke hvorledes kostnadsbildet kan forklares i forholdet mellom de private rehabiliterings- og opptreningsinstitusjonene og de offentlige. Det er jeg glad for, og jeg håper at statsråden vil følge det opp og komme tilbake med et svar på hva en slik undersøkelse frembringer av ny kunnskap. Til sist forskning: Kunnskapsministeren har kommet i skade for å karakterisere Regjeringens budsjett når det gjelder forskning og høyere utdannelse, som et hvileskjær. Det er jo i skøytesporten noen tiår siden det var en aktuell problemstilling. Det ville vært ønskelig om vi hadde en regjering som så at forskning og etablering av ny kunnskap i sin store alminnelighet er den viktigste nøkkelen til fremtiden. Men på dette området er det viktig at nettopp helse- og omsorgsministeren, i forhold til sin kollega kunnskapsministeren, har høye ambisjoner om økt forskningsinnsats.