Karl Eirik Schjøtt-Pedersen (Arbeiderpartiet), 1999-02-23:
Dagens innstilling viser en relativt bred enighet om hovedlinjene i norsk fiskeripolitikk. Det er en enighet som er kommet etter at Senterpartiet har lagt til side mye av den partipolitiske profileringen som vi hørte om før partiet kom i regjeringsposisjon. Utviklingen av fiskerinæringen er av stor nasjonal interesse. For å møte de økende velferds- og pensjonsforpliktelsene og den forventede reduksjonen i petroleumsinntektene noen år fram i tid må vi øke verdiskapingen i de delene av norsk næringsliv som ikke er basert på olje og gass. Fiskerinæringen er Norges største eksportnæring utenom petroleumssektoren. Eksportverdien er økende. Næringen har store muligheter for vekst. Den bygger på en fornybar ressurs. Alt dette taler for at næringen kan og må spille en nøkkelrolle i norsk økonomi. Det var også bakgrunnen for at regjeringen Jagland startet og drev fram arbeidet med en stortingsmelding om økt verdiskaping i fiskerinæringen. Jeg er glad for at den nye regjeringen har bygd på dette arbeidet. Likevel er det en svakhet at meldingen i for stor grad drøfter problemstillinger uten å trekke konklusjoner, og at den viker unna en del av de vanskeligste problemstillingene. Det viktigste i denne meldingen er imidlertid at den ser fiskerinæringen i et verdikjedeperspektiv hvor alle ledd er del av en helhet, og hvor en tar utgangspunkt i markedsutfordringene og ikke i råstoffet, slik en tradisjonelt har gjort. Det er ingen liten erkjennelse fra en senterpartistatsråd, og helt i tråd med tenkningen fra den forrige regjeringen. Det er også i tråd med opplegget fra den forrige regjeringen at meldingen nyformulerer målet for fiskeripolitikken. Som tidligere fiskeriminister satte jeg som et mål at Norge bør bli verdens fremste fiskerinasjon. Jeg er glad for at også komiteen ser det som en målsetting. Det første vi da må erkjenne, er at vi trenger kunnskap. Fiskerinæringen er mer enn de fleste aner, en kunnskapsbasert næring. Havbruksnæringen er i sin helhet bygd på forskning. Det er rike muligheter for å utvikle nye arter. Det er rike muligheter innen bioteknologi. Og fremfor alt: Se hvor avhengig vi er av kunnskap for å forvalte ressursene i havet på en bærekraftig måte. Vi trenger derfor et nasjonalt løft for marin forskning, først og fremst fordi det vil være svært lønnsomt, men også fordi vi har et internasjonalt ansvar som en av verdens fremste fiskerinasjoner. Arbeiderpartiet har derfor foreslått et nasjonalt forskningsfond hvor marin forskning skal være ett av tre prioriterte områder. Samtidig må også næringen selv ta et større ansvar for finansiering av forsknings- og utviklingsarbeid. Det bør derfor innføres en lovfestet FoU-avgift i næringen. Prinsippbeslutningen om å innføre en slik avgift, som må være øremerket og i stor grad må styres av næringen selv, bør gjøres nå og ikke skyves ytterligere ut i tid, slik Regjeringen dessverre foreslår. Vi må erkjenne at verdiskapingen i fiskerinæringen har to kritiske faktorer: ressursgrunnlaget og markedet. En bærekraftig ressursforvaltning er en forutsetning for all aktivitet. Men det er vår evne til å innrette produksjonen mot betalingsvillige markeder som avgjør hvor store økonomiske verdier vi kan skape på basis av ressursene. Vi må få økt kunnskap om utviklingen i markedene. Vi må sikre økt markedsadgang. Vi må øke innsatsen i markedsarbeidet. Vi må i det hele få en sterkere markedsorientering i alle deler av næringen – også i forvaltningen. Markedet er nå forandret til en verdensomspennende handel med fisk og fiskevarer. Samtidig er makten til å kjøpe inn fiskeprodukter stadig mer konsentrert. I de fleste land ser vi en sterk konsentrasjon om noen få handelskjeder. Det blir stadig større krav om sikre og faste leveranser av et produkt over en lengre periode. Det faller sammen med et annet avgjørende forhold. Industrien må øke sin lønnsomhet dersom den skal få kraft til å møte de nye markedsutfordringene og ha evne til å omstille seg til stadig nye markedskrav. Jevn utnyttelse av produksjonsutstyret vil være viktig for å oppnå bedre lønnsomhet. Både for å kunne garantere jevne leveranser og for å få jevn utnyttelse av produksjonsutstyret er industrien derfor avhengig av jevn tilførsel av råstoff. Samtidig vil jevn produksjon gi mer stabile arbeidsplasser. En jevn råstofftilførsel er en viktig begrunnelse for at det er behov for en betydelig fornyelse og oppgradering av flåten. Hensynet til råstoff til industrien på land er også en viktig begrunnelse for at ombordproduksjonen må begrenses, og likeså at vi bør begrense omfanget av kjøpefartøy som ligger som flytende, flyttbare industribedrifter. Jeg er også bekymret for at en sterk oppbygging av nye fryselagre på steder hvor dette ikke inngår i en foredlingsvirksomhet, kan bidra til å svekke industriens råstofftilgang. Sterke grunner taler for at adgangen til langsiktige leveringsavtaler mellom flåte og industri bør gjøres mer reell. Minsteprisen må selvsagt ligge i bunnen. Vi må ha systemer som ivaretar de aller minste fartøyenes leveringsmuligheter i tilfelle mottaksproblemer. Men sterke grunner tilsier at en langsiktig leveringsavtale som hovedregel også må gi fiskeren et leveringsfortrinn som ikke kan settes til side. Komiteens flertall ber nå om en vurdering av disse problemstillingene. Det er et viktig grunnprinsipp at aktive fiskere selv skal eie sine båter. Bruk av langsiktige leveringsavtaler kan redusere industriens behov for og ønske om å eie egne båter. Det er like fullt en aktuell problemstilling at mange steder – også steder med store industrianlegg – ikke har stor hjemmeflåte og heller ikke kapital til investering i store fiskereide fartøy som kan sikre råstoff til industrien på land. Samtidig som hovedregelen om en fiskereid flåte står fast, er det sterke grunner som taler for en fleksibel praktisering av unntaksbestemmelsene. Det må kunne gjøres unntak fra hovedregelen for havfiskeflåten når det er nødvendig for å bidra til livskraftige fiskerimiljø, opprettholde den geografiske fordelingen av fisketillatelser og for å øke muligheten for verdiskaping i samspillet mellom flåten og industrien på land. Dette må også gjelde for andre deler av havfiskeflåten enn ferskfisktrålere. I meldingen sier departementet at det for andre deler av havfiskeflåten bare skal dispenseres i tilfeller hvor det ikke finnes lokale interessenter som er aktive fiskere. Dette er strengere enn den praksis som den nåværende politiske ledelsen selv har fulgt. Det er grunn til å merke seg at komiteen ikke har sluttet seg til denne avgrensningen. Flertallet i komiteen mener at departementet skal kunne gi dispensasjon ut fra en vurdering i forhold til de formål jeg nettopp nevnte. Det er altså ikke en forutsetning at det ikke finnes lokale interessenter som er aktive fiskere. Jeg forutsetter at statsråden er innforstått med at departementet har fått et videre handlingsrom enn de har bedt om, ved at det nå må forstås slik at det er en generell dispensasjonsadgang for hele havfiskeflåten, hvor hver enkelt søknad vurderes opp mot de formål som komiteen nevner i innstillingen. Den spredte bosettingen langs kysten er basert på at vi har en desentralisert struktur i mottaket og foredlingen av råstoffet. Dette må føres videre. Utfordringen blir imidlertid hvordan vi skal kombinere en desentralisert og variert struktur med behovet for større økonomisk kraft, større evne til forsknings- og utviklingsinnsats og større evne til markedsinnsats i industribedriftene. Spørsmålet er om dette krever et sterkere samspill mellom bedriftene, enten gjennom eieroverbygninger eller gjennom nettverk. For å utvikle norsk fiskerinæring trenger vi tilgang på kapital. Etter mitt syn er det ønskelig at også tunge norske investorer ser mulighetene for å utvikle fiskeindust-rien. Vi bør heller ikke se det som et problem at vi får noen fiskeindustrikonsern som har litt muskler når de møter de internasjonale varehandelskjedene. Tvert imot taler mye for at vi bør stimulere til en viss muskelbygging, enten det skjer gjennom eierintegrasjon eller nettverk. Vi trenger en differensiert industri. På samme måte har Arbeiderpartiet gjort det klart at vi ønsker en differensiert fiskeflåte. Kystflåten er ryggraden i næringen. Samtidig må det understrekes at vi har behov for og plass til både trålere og sjarker. Vi har de senere år sett en endret struktur i fiskeflåten, med en økende andel fartøy under 13 m og en synkende andel større kystfartøy. Dette bekymrer meg. Flåten er blitt mer avhengig av at fisken er tilgjengelig. Råstofftilførselen til industrien er da mer usikker. Vi trenger en kystflåte som kan tilfredsstille nye og økte krav til arbeidsmiljø og sikkerhet, og som kan bidra til økt rekruttering av unge fiskere. Vi trenger en kystflåte som kan tilfredsstille kravene til råstoffbehandling og kvalitet. Vi må derfor få flere større kystfiskefartøyer, særlig i gruppen 15-34 meter. Det må skje uten at den samlede kapasiteten øker. De politiske virkemidlene må derfor målrettes i forhold til dette. Økt lønnsomhet både i fiskeflåten og fiskeindustrien er en sentral utfordring for næringen. Vi må redusere kostnadene i næringen, slik at vi kan opprettholde vår konkurransekraft. Flere av de reguleringer som i dag eksisterer i næringen, og som er kommet til gradvis, har uheldige virkninger i forhold til kostnadene og må derfor gjennomgås. Stadig mer av verdiskapingen i fiskeflåten og fiskeindustrien flyttes fra kjernevirksomheten til leverandørindustrien. Det betyr også at hvis vi skal øke verdiskapingen, må vi legge økt vekt på å utvikle norsk leverandørindustri. Her ser vi store forskjeller innenfor de ulike deler av næringen, Norge ligger langt fremme når det gjelder utstyrsleveranser til fiskeflåten og havbrukssektoren, mens det er minimalt med utstyrsleveranser til fiskeindustrien. Målet må være å utvikle en helhetlig fiskeriindustriell cluster – en helhetlig norsk sjømatnæring. Da må vi rette blikket over kaikanten mot oppdrett, industri og marked. Vi må også rette blikket utover det vi tradisjonelt kaller fiskerinæringen, og mot den helhetlige verdiskapingen som næringen representerer i samspillet med andre. Først da kan vi utvikle det samlede potensialet som næringen representerer.