Rigmor Aasrud (Arbeiderpartiet), 2020-12-15:
Barnehager, skoler, eldreomsorg og helsetjenester er viktige tjenester i folks hverdag, og derfor er det det viktigste vi kan bruke fellesskapets penger på. For å bygge ut og styrke disse tjenestene må vi prioritere en sterk og forutsigbar kommuneøkonomi, for det er i kommunene folk bor og lever sitt liv. Derfor har Arbeiderpartiet i sju år foreslått mer penger til kommunene enn regjeringen. Omtrent 23 mrd. kr mer enn regjeringen har vi foreslått. Det hadde løftet velferden i kommunene. Ifølge regjeringen øker det økonomiske handlingsrommet i kommunesektoren neste år. Problemet er at kostnadene øker mer enn inntektene. Kommunene får økte pensjonskostnader, de ressurskrevende tjenestene blir dyrere, og ifølge KS er barnehagenormen underfinansiert. Budsjettundersøkelsen til KS viser at budsjettarbeidet i kommunene blir stadig mer krevende. Over halvparten av kommunene sier det er mer krevende i år enn i fjor. I løpet at de siste åtte årene har aldri mer enn 15 pst. av kommunene ment at budsjettarbeidet har blitt mindre krevende enn foregående år. Vi kan trygt konstatere at de siste statsbudsjettene ikke gjør jobben enklere for våre lokale folkevalgte. Resultatet er svekket velferd og økt forskjell mellom by og land. Arbeiderpartiet har større ambisjoner for bedre kvalitet i velferd, i omsorg og i skole. Lærerne, sykepleierne, helsefagarbeiderne og alle de andre som jobber i kommunen, er førstelinjen i velferdstjenestene våre. Tiden er inne for å styrke fellesskapet, ikke svekke det. Kommuneøkonomien må styrkes. I statsbudsjettet for 2021 foreslår Arbeiderpartiet å styrke kommunesektoren med nesten 3,5 mrd. kr. I tillegg kommer flere satsinger som vil styrke og bedre tjenestetilbudet som kommunene gir innbyggerne. I min hjemkommune, Gran, ville det f.eks. gitt 6,2 mill. kr mer med vårt alternative statsbudsjett. Jeg kan trøste kommunalministeren med at de hadde kommet godt med. Skal det bo folk i hele landet, må det være mulig å ha tjenester som gjør det mulig. Kommunenes inntektssystem er genialt. Det er vårt viktigste distriktspolitiske verktøy for velferd over hele landet. Det skal sikre noenlunde like forutsetninger for gode velferdstjenester uansett hvor man bor i Norge. Systemet tar hensyn til at kommunene er forskjellige, med ulik geografi og befolkningssammensetning og mye mer. Det er et eksempel på at distriktspolitikken er differensiert. Jeg merker meg at distriktsministeren nå har funnet på at hun skal dele Distrikts-Norge i to. Begrunnelsen er at Norge er variert, og at vi ikke kan behandle distriktene som ett. Dette skulle være startskuddet på den spissede distriktspolitikken. Problemet er at vi behandler ikke Distrikts-Norge som ett i dag. Inntektssystemet er et eksempel på det, og det er mange andre ting. Den differensierte arbeidsgiveravgiften er anerkjent som Norges viktigste distriktspolitiske virkemiddel. Den deler Norge i sju soner, ikke i to. Det er bred enighet om å beholde ordningen, men det er ikke gitt at ordningen blir videreført som i dag. Regjeringen skal i 2021 forhandle med EU og ESA om å beholde ordningen. Særlig kommunesammenslåinger har gjort dette mer komplisert. Distriktsministerens viktigste jobb i 2021 er derfor å sikre at Norge ikke blir påtvunget endringer i arbeidsgiveravgiften. Det har vi opplevd før. De regionale utviklingsmidlene gir fylkeskommunene mulighet til å møte de utfordringene de ser lokalt. Derfor er de godt egnet til å ivareta en differensiert og tilpasset distriktspolitikk. Disse midlene bidrar også til flere arbeidsplasser i distriktene. Flere arbeidsplasser er å sette arbeidsfolk først. Men når regjeringen kutter i de regionale utviklingsmidlene som kan brukes til å spisse ut fra lokale forhold, reduseres muligheten for nye arbeidsplasser. Det tjener verken distriktene eller arbeidsfolk.