trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2002-10-15:
Interpellanten fokuserer bl.a. på at ei sterk krone har skapt problem for eksportindustrien. Han fokuserer vidare på at endringa av forskrifta for pengepolitikken har slått uheldig ut, og uttrykkjer òg eit ønske om å sikra ein større stabilitet og at pengepolitikken skal vera føreseieleg. Då Stortinget for ca. halvtanna år sidan drøfta St.meld. nr. 29 for 2000-2001, var det brei politisk einigheit bl.a. om at eit sterkt og konkurransedyktig næringsliv var ein føresetnad for å nå hovudmålet for den økonomiske politikken, nemleg arbeid til alle, rettferdig fordeling, vidareutvikling av velferdssamfunnet og bidrag til ei berekraftig utvikling. Det var òg ei brei politisk einigheit om at alle delar av den økonomiske politikken må verka saman for å medverka til å nå målet om stabil økonomisk utvikling. I Noreg har me ein tradisjon for ei sunn og avklart avgrensing mellom ansvaret for finanspolitikken, pengepolitikken og inntektspolitikken. Sjølv om ei sterk krone og eit høgt rentenivå no er ei av hovudutfordringane våre, ser eg ikkje at dette gjev grunn for å hevda at den utviklinga kjem av måten pengepolitikken er forvalta på, kanskje snarare tvert imot. Eg registrerer nemleg tillit til den norske pengepolitikken i finansmiljøa, og dette er det viktig å halda ved lag. Utan denne tilliten slit me litt. Derfor vert det svært viktig å halda på ei klar rollefordeling mellom Stortinget og sentralbanken. Når det gjeld den hovudutfordringa som òg interpellanten var inne på, nemleg press både på krona og på rentenivået, er det nettopp gjennom finanspolitikken at Stortinget først og fremst kan medverka til å redusera dette presset. Ikkje minst i det budsjettet som me no har til behandling, er dette ei vesentleg utfordring. Noreg har ein svært open økonomi, og derfor er det så viktig å halda ved lag den tilliten til den økonomiske politikken i landet vårt som me har. Hyppige endringar av bl.a. pengepolitikken bidreg ikkje til eit slikt mål. Og dessutan: Det er berre halvtanna år sidan pengepolitikken vart lagd om. Etter mi oppfatning er det altfor kort tid til å evaluera, og det er altfor kort tid til å gjera endringar. Dette vil snarare bidra til ein ustabilitet og ei usikkerheit rundt norsk økonomisk politikk. Derfor: Frå Kristeleg Folkeparti si side ser me ingen grunn til å gjera endringar i forskrifta om pengepolitikken.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-10-15:
SV og Senterpartiet har den samme bekymring for arbeidsplassene i konkurranseutsatt næringsliv. Det er for passivt å lene seg bakover når tusenvis av arbeidsplasser er i fare på grunn av høy kronekurs og høy rente. Senterpartiet ønsker en sterkere vektlegging av hensynet til produksjon og sysselsetting når rentenivået fastsettes. Senterpartiet har ment det som står i renteinstruksen, bl.a. at pengepolitikken skal understøtte finanspolitikken ved å bidra til å stabilisere utviklingen i produksjon og sysselsetting og bidra til stabile forventninger om valutakursutviklingen. Vi har merket oss at Norges Bank, ut fra et brev som ble skrevet til departementet to dager før renteinstruksen ble vedtatt, påstår at det kun er et snevert inflasjonsmål som gjelder. Senterpartiet vil at hele renteinstruksen skal gjelde. Det trengs ingen tekstendring, men en presisering. Instruksen er OK, tolkningen er feil og skadelig. Senterpartiet inviterte den 21. august i år de andre partiene på Stortinget til et industripolitisk forlik. En presisering av renteinstruksen var punkt 1 i brevet. Regjeringspartiene har besvart brevet, Arbeiderpartiet og SV ikke. Regjeringspartiene skriver i sitt brev at det ikke er behov for å fastsette en ny forskrift. Det har heller aldri Senterpartiet invitert til. Innholdet i brevet fra regjeringspartiene forteller imidlertid at også disse partiene vil at pengepolitikken skal bidra til stabil sysselsetting. Sentralbanksjefens tolkning av sin instruks er i dag så snevert innrettet mot ett mål at en mange ganger kan fristes til å lure på om ikke den jobben kunne vært gjort av en enkel regnemaskin. Senterpartiet har nå fremmet et Dokument nr. 8-forslag om å presisere at det skal legges mer vekt på hensynet til stabil utvikling i produksjon og sysselsetting. Det er fordi vi mener at skadene av dagens fortolkning er for store. Dersom vi i dagens situasjon får en endret praksis, vil det føre til at prisstigningen kan bli litt høyere for en kortere tid. Men renten og kronekursen vil gå ned, og det er det vi trenger. Jeg vil minne om at Norges Banks begrunnelse for siste renteøkning var at vi ellers ville kunne få 2,75 pst. prisstigning om to år. Renteinstruksen angir et inflasjonsmål på nær 2,5 pst. over tid. Dette begrepet er forklart i St.meld. nr. 29 for 2000-2001 og i komiteens innstilling til 2,5 pst. pluss/minus 1 prosentpoeng. Det er også det Norges Bank skal legge til grunn. Så har vi da fått stigningen i kronekursen og nye rekorder også etter at det er lagt fram et stramt budsjett. Det er ikke i samsvar med de teoriene som gjelder. Jeg vil derfor stille spørsmål om hva som kan være drivkreftene, om det ikke er slik at det er noen som virkelig tjener stort på det som andre taper. Har vi en god nok overvåking, så man kan avsløre eventuelle spekulasjoner mot kronekursen vår?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-10-15:
Det er flere av talerne i denne interpellasjonsdebatten som har vært inne på sentralbanksjefens tolkning av mandatet og oppfølging av mandatet, slik det er nedfelt særlig i forskriften om utøvelse av pengepolitikken. Jeg er helt enig i at det er helt avgjørende at sentralbanksjefen og Norges Banks hovedstyre tolker mandatet på den måte som man har forventet fra Stortingets og Regjeringens side. Det er viktig at det ikke er noen misforståelser på dette området mellom lovgiver og regjering og sentralbanksjefen. Enkelte har hevdet at de synes sentralbanksjefen tolker mandatet veldig spesielt og veldig innskrenkende. Det er jo slik som foregående taler sa, at det er et inflasjonsmål på 2,5 pst. over tid. Det er vel også angitt i forarbeidene at det midlertidig kan være pluss/minus 1 pst. Det er over tid det er 2,5 pst. Enkelte har reagert på at når forventningen om 2½ år ble 2,75 pst., var det innenfor, uten noe behov for å justere renten. Fremskrittspartiet har i finanskomiteen og i offentlig debatt tatt til orde for at Det norske stortings finanskomite burde invitere sentralbanksjefen til en åpen høring i forbindelse med budsjettbehandlingen nå i høst. Alle sier at et stramt budsjett vil føre til rentenedsettelse. Da spørs det jo hvordan sentralbanksjefen oppfatter det budsjettet som er foreslått. Det ville være av avgjørende betydning for Stortinget og finanskomiteen å bli kjent med sentralbanksjefens vurdering av budsjettet på en rekke områder. Det ville være et meget viktig redskap å ha innsikt i om sentralbanksjefen ser det slik at hvis sykepengeutbetalingene og utbetalingene til uføretrygdede går opp, kan det motvirkes ved å innføre egenandeler for pensjonister og uføretrygdede og innstramming av dagpengeordningen – om det har noe med hverandre å gjøre. Derfor synes jeg det er oppsiktsvekkende at alle andre partier i finanskomiteen har avvist vårt forslag om å få en slik åpen høring med sentralbanksjefen, som det er full anledning til innenfor rammene av Stortingets arbeidsmåte. Avisene har også konstatert at sentralbanksjefen ikke ville ha noen problemer med å komme til en slik åpen høring dersom han ble invitert. Hva i all verden er det de øvrige partier er så redde for? Er de redde for at sentralbanksjefen skal si noe negativt om budsjettet? Er Jens Stoltenberg og Kristin Halvorsen redde for at sentralbanksjefen på enkelte punkter kanskje har et annet standpunkt enn det de gjerne ønsker at han skal ha, og derfor vil de ha dette hemmeligholdt? Jeg tillater meg å spørre ut i luften – vil bare få ut litt av min frustrasjon. Hvorfor er man så redd for åpenhet?(Presidenten klubber.) Hvorfor er man så redd for at sentralbanksjefen skal svare på spørsmål fra finanskomiteen? (Presidenten klubber.)
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-10-15:
Kanskje noen har lyst til å prøve?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2002-12-12:
Jeg vil foreslå Heidi Grande Røys.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2002-06-18:
Saksordfører Tore Nordtun har som sedvanlig redegjort godt for komiteens innstilling, som på svært mange punkter er enstemmig. Bare et par merknader fra min side: For det første finner jeg grunn til å understreke både overfor representanten Nordtun og andre at det ikke er noen som helst moralsk motstand mot samlivsformer fra flertallets side når det gjelder vår definisjon av samboerskap i denne sammenheng. Vi har holdt oss til det som er folketrygdlovens definisjon. Den skaper ingen tvil om avgrensningsproblemer, og vi synes det er naturlig at en eventuell utvidelse kommer i forbindelse med familiemeldingen. La meg også legge til at det nå er et flertall for å fjerne all skatt på kjøregodtgjørelse. Det er et resultat av forhandlingene mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet at vi nå fjerner all skatt på kjøregodtgjørelse. Det gjelder både på personsiden og på arbeidsgiversiden.
Heidi Grande Røys (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
Som saksordføraren har vore inne på, har det ikkje vore mange kontroversar knytte til denne proposisjonen. Mine kommentarar gjeld det same forholdet som dei andre har vore inne på allereie, nemlig sambuarar. SV har vore oppteke av denne saka i fleire år. Vi er difor veldig glade for at vi i dag i alle fall har kome så langt at vi får lovfesta eit fritak for arveavgift for visse sambuarar. Saksordføraren har vore inne på at folk forandrar seg i høve til korleis dei bur i lag. Ein stor del av Noregs befolkning har valt å leve i parforhold utan å gifte seg. Ein del av desse forholda er kortvarige forhold, men mange er stabile, ekteskapsliknande forhold, og i mange tilfelle med felles ungar. 15 pst. av befolkninga i alderen 20–79 år er sambuarar, dei klart fleste i den yngste delen av befolkninga. I 1999 vart 49 pst. av ungane fødde utanfor ekteskapet. Trass i dette har det vore ein ganske lang veg å gå for å få på plass eit lovverk som kan gi gruppa ei grundig nok behandling, spesielt i forhold til økonomi og i forhold til felles ungar. I dag vert det som sagt gjort noko med det gjennom det lovforslaget komiteen har til behandling, men dessverre går ikkje forslaget langt nok. Regjeringa avgrensar i forslaget sitt retten til fritak for arveavgift til berre å gjelde sambuarar som har eller har hatt felles ungar, eller som tidlegare har vore gifte med kvarandre. Dette er ikkje i nærleiken av ei likestilling mellom ektefellar og sambuarar i forhold til arveavgift. Eit fleirtal i Sambuarutvalet la fram tilråding, i NOU 1999:25, om at sambuarar som har levd i lag i minst to år før fyrsteavlidnes bortgang, eller har felles barn med den avlidne, skal verte gitt fritak for arveavgift og gåveavgift på lik linje med ektefelle. Dette er det SV, Arbeidarpartiet, Senterpartiet og Kystpartiet legg til grunn i forslaget vårt i dag. Vi sluttar oss heilt og fullt til det både Sambuarutvalet og Arveavgiftsutvalet har uttalt om saka. Dei slår fast at sambuarar som vert åleine etter fleire års samliv, opplever ei ikkje ubetydeleg avgiftsbelastning ved at dei vert sitjande med den felles formuen etter fyrsteavlidnes bortgang. Den delen av formuen som den lengstlevande overtek, vil ofte vere opparbeidd i fellesskap og knytt til felles bustad og innbu, bil og eventuelt hytte. Ervervsgrunnlaget for etablering av formue for sambuarar er omtrent likt som for ektefellar. Eg merka meg at Regjeringa seier at dei skal vurdere ei likestilling av visse andre sambuarar, men at det vil krevje ei utgreiing. Vi meiner, på bakgrunn av desse to NOU-ane som har vore lagde fram, at dette punktet ikkje treng meir utgreiing, og vi håper at representantane vil stø vårt forslag på dette punktet. Til slutt vil eg ta opp forslaget frå SV.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-06-18:
Jeg vil bare vise til Senterpartiets merknader i innstillingen, og tar opp forslaget fra Senterpartiet.
Karl-Anton Swensen (Kystpartiet), 2002-06-18:
Jeg vil vise til merknaden i innstillingen om dette med fondsavsetninger for fiskefartøy. Jeg skal ikke gå videre inn på det, men jeg tar opp forslagene fra Kystpartiet i denne saken.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Eg vil seie nokre ord om firmabilskattlegginga. Framstegspartiet er oppteke av bilskattlegging generelt, og uheldigvis blei det innført skjerpa skattlegging i samband med budsjettet for 2002 både når det gjeld kilometergodtgjersle og når det gjeld firmabil. Heldigvis har vi fått retta opp skatteskjerpinga når det gjeld kilometergodtgjersle, noko også Jan Tore Sanner var inne på, og det er sjølvsagt positivt. Men framleis er det ei svært urimeleg skattlegging når det gjeld firmabil. Denne urimelege skattlegginga skuldast spesielt to ting. Det skuldast at sjablongen med omsyn til privat bruk av firmabil har auka til 13 000 kilometer pr. år, medan ein har faktiske tal som viser at firmabilbilistar kjører privat 8 500 kilometer i gjennomsnitt pr. år. Med andre ord blir ein altså skattlagd for privatkjøring som er 4 500 kilometer meir enn gjennomsnittet. Dette er urimeleg, og eg vil også seie at det er i strid med allmenne prinsipp i skatteretten. Vidare blir også firmabilbilistar skattlagde pr. kilometer for ein sats som gjennomsnittleg er langt høgare enn det ein får i godtgjersle ved å stille sin private bil til disposisjon for arbeidsgjevar. Dersom ein kjøper ein bil til i overkant av 250 000 kr på grunn av at ein er avhengig av den i jobbsamanheng, t.d. som heimehjelp eller heimesjukepleiar, så får ein ei godtgjersle pr. kilometer på 3 kr, og dersom ein får meir godtgjersle, må ein skatte av det. Dersom ein bruker den same bilen som firmabil og ein nyttar den privat som ein då blir sjablongberekna for, så er kostnaden pr. kilometer 6,40 kr, som ein blir skattlagd for. Kostnaden pr. kilometer er 3 kr dersom ein eig den privat. Dersom det er arbeidsgjevar som eig den, er, som sagt, kostnaden pr. kilometer 6,40 kr. Dette er mishøve som Framstegspartiet er oppteke av og ønskjer å gjere noko med. Førebels er det berre Framstegspartiet og Kystpartiet som er opptekne av desse mishøva. Og sidan Framstegspartiet ikkje har fleirtal, heller ikkje saman med Kystpartiet, må vi vel innsjå at slaget for å få retta opp skattlegginga for firmabilbilistane er tapt i denne omgang. Då får vi ta dette til etterretning og heller kome sterkare tilbake ved neste budsjettbehandling.
Asmund Kristoffersen (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Jeg har bare en kort merknad og en kort presisering. Jeg har ikke behov for å bemerke noe til representanten Olav Gunnar Ballos innlegg, bortsett fra at Arbeiderpartiet ikke har vurdert spørsmålet om å innføre en generell blåreseptordning for legemiddelbruk på sykehus. Men Arbeiderpartiet og resten av komiteen mener at de såkalte gråsonelegemidlene, dvs. terapeutisk sammenliknbare legemidler, må inn på en blåreseptordning for å sikre at pasientene får den optimale behandling, dvs. at de medikamenter som gir den beste effekten for pasientene, blir brukt. Det er dette man har lagt opp til i lovforslaget, og som komiteen, og nå forhåpentligvis også Odelstinget, slutter seg enstemmig til.
Elisabeth Røbekk Nørve (Høyre), 2002-06-18:
Bruk av legemidler er ofte en svært viktig del av arbeidet med forebygging og behandling av sykdommer. I denne saka dreier det seg om legemidlene Enbrel og Remicade, som begge brukes på pasienter med alvorlige reumatiske sykdommer. De to medikamentene har sannsynliggjort et behov for en mer fleksibel finansieringsordning for visse legemidler som benyttes både i og utenfor sykehus. Legemidler som f.eks. Enbrel finansieres over blåreseptordninga og framstår som gratis for sykehusene, sjøl om de i utgangspunktet kan være vesentlig dyrere enn sammenlignbare legemidler som finansieres av sykehus. Remicade, som finansieres over folketrygden ved bruk utenfor sykehus, er egentlig et rimeligere legemiddel, men må kostes fullt ut av det enkelte sykehus ved bruk i sykehuset. Denne type gråsonemedikamenter fører til at sykehusene av økonomiske grunner vil velge legemiddelet Enbrel, til tross for at pasientene ofte kan ha større nytte av legemiddelet Remicade. Dette er svært uheldig, da det hevdes at ca. 50 pst. av dem som har behov for behandling med disse legemidlene, kan bruke Enbrel, mens 50 pst. får bedre effekt med Remicade. Som man sikkert forstår, er dette en komplisert og litt uheldig sak, en sak som har vært viktig for Høyre over lang tid. Vi er derfor glad for at Regjeringa nå legger fram et forslag som vil løse problemene. Løsningen går ut på – enkelt sagt – at sykehusene nå vil få refundert sine utgifter til Remicade over folketrygden. Uenigheten i komiteen går på om 80 pst. refusjon av dagens veiledende pris er tilstrekkelig for å dekke sykehusenes utgifter. Flertallet mener at det er tilstrekkelig, og viser til at sykehusenes innkjøpssamarbeid i gjennomsnitt oppnår 30 pst. rabatt på sine innkjøp. Med dette vil jeg ta opp mindretallsforslaget fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti, forslag nr. 1, som er tatt inn i innstillinga. Jeg vil samtidig få vise til at helseministeren har sendt ut på høring et forslag til nye retningslinjer for hvordan medisin på blå resept skal tas opp. Vi har store forventninger om at disse retningslinjene vil føre til at Stortinget i ettertid vil kunne slippe å behandle enkeltsaker som gjelder medisiner.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Helseministeren var helt avslutningsvis i sitt innlegg inne på at han tar sikte på at dette skulle gjøres gjeldende fra 1. oktober. Da er spørsmålet mitt til helseministeren: Skal det gjøres gjeldende fra 1. juli, eller skal det gjøres gjeldende fra 1. oktober? Så vidt undertegnede har forstått saken, skulle ordningen opprinnelig gjøres gjeldende fra 1. juli. Det vil jeg be om en bekreftelse på. Så er det en annen problemstilling som har dukket opp i forbindelse med arbeidet med proposisjonen. Det har vært litt uklart hva som nå skjer med hensyn til finansieringsordningen for legemiddelet Enbrel. Det har vært stilt en del spørsmål rundt dette. Kan helseministeren her bekrefte, i hvert fall har flertallet forstått proposisjonen slik, at det ikke er noen endring av finansieringssystemet når det gjelder Enbrel, at en fortsetter slik som i dag via blåreseptforskriften? Jeg håper at helseministeren kan bekrefte dette. Det er viktig at vi får en avklaring når det gjelder datoen for ikrafttredelse av denne ordningen. Er det 1. juli, eller er det 1. oktober?
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Det er tydelig at noen hver av oss kanskje må se på ikrafttredelsesdatoen. Men jeg håper i hvert fall at helseministeren vil gjøre sitt ytterste for at dette kan tre i kraft så raskt som overhodet mulig, og da før 1. oktober. Jeg sitter også med den samme fornemmelsen som representanten Ballo hadde når det gjelder summene som man opererer med. Hva utgjør, når vi snakker om den samme summen, en refusjon på 95 pst. og en refusjon på 80 pst., hvis man tar utgangspunkt i samme dato? Det kunne det vært interessant å få vite. Grunnen til at jeg tok replikk igjen, er at jeg ikke har fått svar når det gjelder Enbrel. Jeg spurte helseministeren i min første replikk om det er slik som flertallet har forstått det, at det ikke er noen endring når det gjelder finansieringsmåten for Enbrel.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
Jeg vil tro at det må bero på en misforståelse når datoen 1. oktober her ble nevnt fra statsrådens side. Når SV går inn og støtter en refusjon på 80 pst., er det ikke minst fordi vi ser at man vil kunne få til en refusjon tidligere, nemlig fra 1. juli. Jeg ser at Arbeiderpartiet i revidert nasjonalbudsjett har lagt inn akkurat det samme beløpet som oss, men da til en sats på 95 pst. Det er jo nettopp fordi man vil få ulike utgifter avhengig av når virketidspunktet blir, at Arbeiderpartiet kan gjøre det. Det er klart at hvis vi, med bare 80 pst. refusjon, skulle stå på at det også skulle være fra 1. oktober, hadde man kunnet bruke en refusjon på 95 pst. Jeg vil være rimelig klar fra SVs side med hensyn til at det er nettopp med utgangspunkt i at virketidspunktet skal være 1. juli, vi her går inn og støtter regjeringspartiene slik at man oppnår et flertall for forslaget. Jeg vil be om at statsråden klargjør at tidspunktet skal være 1. juli, ikke 1. oktober.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Det er slik at lovvedtaket som fattes i Odelstinget i dag, forutsetter at det fastsettes en forskrift knyttet til denne konkrete saken, dette konkrete legemiddelet. Den forskriften vil bli utformet straks. Den må sendes på en høring på vanlig måte, og så fort det har skjedd, vil forskriften kunne tre i kraft. Jeg vil sørge for at det skjer så raskt som overhodet mulig. Mitt arbeidsopplegg har vært 1. oktober. Er det mulig å gjøre det raskere, vil jeg sørge for at det skjer raskere.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Det er i Regjeringens opplegg i revidert nasjonalbudsjett og den proposisjonen som er fremmet i den forbindelse, sagt klart fra at det endringsforslaget som man der fremmer, vil kunne tre i kraft fra 1. oktober 2002. Det står i proposisjonen. Når det gjelder ikrafttredelse av forskriften, vil jeg måtte følge de prosedyrer som gjelder i forhold til det lovvedtaket som Odelstinget i dag vedtar. Jeg vil fastholde at arbeidsopplegget er 1. oktober. Hvis det er praktisk mulig med en ikrafttredelse tidligere, vil jeg sørge for det.
Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Først til spørsmålet om proveny. Jeg må svare for det forslaget som Regjeringen har lagt fram. Den provenyberegningen som Regjeringen har lagt til grunn i budsjettproposisjonen i forbindelse med revidert, er knyttet til en gjennomføring fra 1. oktober. Det fremgår klart av proposisjonen. Når det gjelder spørsmålet om blåreseptrefusjon for medikamenter som i dag er på blå resept utenfor sykehus, er det ikke i dette opplegget lagt opp til noen endring i forhold til det.
Bjørgulv Froyn (Arbeiderpartiet), 2002-06-18:
Jeg prøvde på vennlig måte å bringe inn forståelsen av dagens situasjon og dens sammenheng med historien. Formuleringen som ble referert fra viljeserklæringen, gir nettopp uttrykk for det jeg har sagt: Man måtte få definert betydningen av at Oslo Havnevesen får en partsrolle, fordi det skapte uklarhet mellom Oslo kommunes rolle, statens rolle og midt imellom der Oslo havns rolle. Alle involverte parter har oppfattet formuleringen i denne viljeserklæringen som en formulering, som har gitt uttrykk for det som var forutsetningen for deltakelse i prosessen. Og fram til denne dato har man tross ulike uenigheter likevel vært innstilt på at et samarbeid måtte til for at man skulle kunne komme fram til en enighet og en plattform for hvordan man videre skulle kunne gjennomføre prosjektet Bjørvika og senere større deler av Fjordbyprosjektet. Nei, jeg kan i likhet med statsråd Norman ikke gi noen garanti for prosjektet som sådant. Det er litt vanskelig å forutsi alle detaljene i hvordan dette vil kunne skje, men det Oslo kommune allerede har gjort, er å garantere for 300 mill. kr til utviklingsselskapet som skal etableres i Bjørvika. Jeg er helt overbevist om at de potensielle verdiene som ligger i området, er så tydelige for investorer, at mitt eneste problem er det jeg nevnte i sted, at jeg er redd for at kostnadene ved å bo i området kanskje kan bli for høye for vanlige folk med vanlige inntekter. Det blir et annet politisk problem, men jeg tror det er der problemet vil ligge, mer enn et spørsmål om å få økonomiske garantier fra enten kommune eller stat. Og jeg er i stand til å se forskjellen på prosjektene Gardermobanen og Bjørvika.
Sverre J. Hoddevik (Høyre), 2002-06-18:
Det er klart at drivkrafta bak denne lovendringa fins under andre saksnummer enn dette, og det fikk vi til fulle bekrefta da vi overhørte debatten i går kveld. I sannhet er det slik at det kommer an på øynene som ser når endringsforslaget til § 23 i havne- og farvannsloven skal leses. Bakgrunnen for lovendringa er selvfølgelig, som det har vært sagt her, byutviklinga i Bjørvika. Men den nye lovteksten handler utelukkende om nye muligheter til deltakelse og nå i andre prosjekter enn reine havneformål. Disse mulighetene skal heretter foreligge for havnestyret oppnevnt av Fiskeridepartementet etter spesiell heimel. Risikoaspektet er til en viss grad til stede, men det er begrensa bl.a. av strenge godkjenningsregler og godkjenning av departementet. Tappingsmulighetene, som det har vært vist til her, fra havnekasse mot kommunekasse er fortsatt avstengt, slik loven også tidligere har vært utformet. Formålet med loven, slik vi ser det, er at havnens beste også nå skal legges til grunn. Høringsrunden har belyst at havnens beste kan betraktes også i et mer regionalt perspektiv. Dagens lovendring dreier seg altså om en ekstra mulighet til engasjement for spesielle havner. Det er ett parti som har omdefinert mulighetene til engasjement til rett og slett å handle om tyveri. Her kan vi vel trygt si at motstanderne av lovendringa ikke tilkjennegir særlig tillit til de instanser som er beskrevet i lovteksten. En mer øyeblikkelig utsalgsmulighet, som en alternativ løsning til forslaget, blir påpekt av motdebattantene. Dette vil kanskje mange være enig i. Disse mulighetene er imidlertid uforandret. Poenget her må være at havnemyndighetene får bestemme mer selv når tidspunktet er riktig og best for å gå i markedet en eller annen gang.
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Jeg viser til saksordførers grundige gjennomgang av sakens realiteter. Kristelig Folkeparti slutter seg til flertallets konklusjoner i saken. Samtidig er det grunn til å understreke at en prosess er i gang for en mer grunnleggende revisjon av havne- og farvannsloven. Den lovendring som vi i dag behandler, er, som det er sagt, fremkalt av den spesielle situasjonen som er oppstått i Oslo havn etter vedtaket om opera i Bjørvika. Men samtidig viser dette hvor viktig det er nå å få fram en sak om revidering av havne- og farvannsloven, slik at vi kan få sett på helheten. Jeg forutsetter at Fremskrittspartiets stillingtaken i denne saken er situasjonsbetinget på grunn av deres nei til opera i Bjørvika, og ikke prinsipiell i forhold til en framtidig revisjon av loven. Det vil etter Kristelig Folkepartis syn bremse all framtidig utvikling i norske havner.
Jorunn Ringstad (Senterpartiet), 2002-06-18:
Senterpartiet er med i fleirtalet som stør lovendringa i hamne- og farvasslova. Saksordføraren hadde ei grei framstilling, og eg skal ikkje gjenta det som saksordførar sa. Men som fleire har vore inne på, er utgangspunktet for å ta opp lovendringa Oslo og Bjørvika. Det er noko som vi alle veit. Men lovendringa er generell, og likevel avgrensa til større hamner med eigne hamnestyre som er oppnemnde av Fiskeridepartementet etter hamne- og farvasslova. For Senterpartiet har dei presiseringane som er blitt lagde inn, vore avgjerande for at vi skulle stø lovendringa. Når lovendringa opnar for at eigedomar og andre eigedelar som er ein del av hamnekassa, i spesielle tilfelle og på nærare fastsette vilkår kan disponerast til andre føremål enn hamneføremål, er det viktig at presiseringane klårt seier ifrå at dette ikkje skal kunne føre til ei tapping av hamnekassa. Det må framleis vere slik at lova sikrar at hamneføremål skal vere det viktigaste, men når eigedomar og eigedelar ikkje er nødvendige for direkte hamneføremål, så meiner Senterpartiet at det då må kunne finnast ei opning slik at vi kan bruke dei til andre føremål. Senterpartiet vil altså stø forslaget med dei nærare presiseringane. Eg vil òg gi uttrykk for at vi ser det som positivt å få ein meir generell gjennomgang av hamne- og farvasslova, og ikkje berre den vesle biten som no er lagd fram.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
Statsråden sier at her har man en tilfredsstillende begrensning, for her skal departementet kun kunne gi tillatelse i spesielle situasjoner og etter nærmere vurderinger. Av hvem? Vurderinger i departementet? – Ja! Det er altså departementet som skal være den bedreviter som avgjør om et gigantisk eiendomsutviklingsprosjekt kan anses for å være en sunn og forsvarlig bedriftsøkonomisk investering. Hvilken garanti har man for at akkurat departementets funksjonærer – og særlig med en statsråd i en regjering som har så mye prestisje knyttet til at Havnevesenet skal være deltaker, enten de vil det eller ikke – har en objektiv og nøytral vurdering? De eneste vurderinger som meg bekjent er gjort hittil, er av Havnevesenets administrasjon, og de er meget, meget negative. Statsråden sier også at risikoen begrenses til innskuddet i selskapet hvis man lager et datterselskap/aksjeselskap, som det her er snakk om, som hittil ikke er behandlet av Oslo Havnevesens styre. Og det er riktig. Men i tilfelle man taper fordi det blir en ulønnsom byutvikling, betyr det at Oslo Havnevesen mister den eiendom de kunne og burde ha solgt til høystbydende, til profesjonelle, kvalifiserte bedrifter med kompetanse i byutvikling, hva Havnevesenet ikke har. De verdier man kunne ha fått solgt tomtene for, vil man altså miste, og det var det som bl.a. skulle finansiere deler av den videre containerhavnutbyggingen. Det er riktig at midlene kan gi en bedre avkastning. Men er det ikke mer rimelig at Oslo Havnevesen selv får lov til å fatte de avgjørende beslutninger om hva man mener tjener havnen og Havnevesenets eget beste? Er det rimelig at departementets byråkrati og politiske ledelse skal få lov til å gjøre det og risikere Havnevesenets penger?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2002-06-18:
La meg først kommentere til Bjørgulv Froyn når det gjelder viljeserklæringen. Den er en helt uforpliktende erklæring om at man er villig til å se på situasjonen. Det står intet der om at man ønsker en partsrolle, som Bjørgulv Froyn nå gir inntrykk av. Det står i et havnestyrevedtak angående Bjørvika: «En aktiv partsrolle i Bjørvika krever at Oslo havnevesen ikke eksponerer andre verdier enn de eiendomsverdier som ligger i Bjørvika/Bispevika.» Det kreves. Det sies ikke at man ønsker en partsrolle. Det sies ingen ting om at man ønsker en partsrolle. Men jeg har et spørsmål som stortingsrepresentant Bjørgulv Froyn får vurdere om han vil svare på eller ikke, siden han jo også er leder av Oslo Arbeiderparti. Fungerende havnedirektør sier at han ønsker seg en garanti av Oslo kommune. I går kveld ble det klart at så lenge Victor D. Norman er statsråd blir det ikke noen statsgaranti for de lånene som Bjørvika Utvikling AS må ta opp for å kunne finansiere infrastrukturen og utbyggingsprosjektet sitt. Den andre som eventuelt kan gi en garanti, er Oslo kommune. Kan man forvente at Arbeiderpartiet i Oslo kommune vil gå inn for at kommunen skal ta risikoen for dette ved en garanti utstedt av Oslo kommune for låneopptakene til Bjørvika Utvikling AS? Eller vil det være slik at hvis Bjørvika Utvikling AS ikke får de nødvendige lån i det ordinære finansmarkedet på sikkerhet om fremtidig inntjening i utviklingsprosjektet, så blir det ikke noe av? Mitt spørsmål er: Mener Bjørgulv Froyn at det er naturlig at hvis Bjørvika Utvikling AS kommer i gang med sitt prosjekt og ikke får lån i det ordinære finansmarkedet på lik linje med Gardermobanen AS, gir Oslo kommune eller for den saks skyld staten, for han tilhører jo et annet parti enn statsråden, Bjørvika Utvikling enten en statsgaranti eller en kommunal garanti? For Gardermobanen kostet garantien 7 milliarder kr.
Svein Ludvigsen (Høyre), 2002-06-18:
La meg nå først igjen understreke at premissene for lovforslaget legger klare føringer for når det kan være aktuelt å tillate havnekassens midler brukt til noe annet enn havneformål. Det vil ikke bli tillatt i medhold av lovforslaget dersom et engasjement til noe annet enn havneformål på vedtakstidspunktet medfører risiko for tapping av havnekassen. Det ligger fast at risikoen må være analysert og minimalisert når man går inn i dette. Og for å forhindre slike situasjoner vil det stilles krav til en grundig saksbehandling. Det vil stilles krav til dialog med Havnevesenet som er involvert i det. Men til sjuende og sist er det slik, slik som lovforslaget lyder, at det er opp til departementet å ta avgjørelsen, og da legge til grunn at det er i særlige tilfeller og på nærmere vilkår at man kan tillate dette. Det er begrensningen som ligger der. Så har jeg lyst til å si at når Havnevesenets eiendommer ligger ubenyttet, er også det en dårlig investering. Så må man i hvert enkelt tilfelle vurdere om det er et marked for å selge eiendommene, og om det salget vil gi en bedre avkastning enn den forventede avkastning av de disposisjoner som gjøres i kraft av det nye lovvedtaket.
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
«Der lå politikken», sa statsråden, og viste til direktivet. Ja, der er det heller ikkje mykje politikk å kunna lesa seg til. Me har forsøkt å få statsråden til å svara på veldig mange spørsmål, men me har eigentleg ikkje fått veldig mange svar. Men det skal me koma tilbake til. Eg må utfordra statsråden på rettidigheit, som òg Presidentskapet har gjort. Kva er grunnen til at ein somlar med dette i Regjeringa og så etterpå forlanger at Stortinget skal opptre med rettidigheit, når ein sjølv lèt det gå ein månad over fristen? Eg oppfattar det slik at for Olje- og energidepartementet var det eigentleg ikkje så farleg om ein venta med denne saka til hausten, men det var andre departement som syntest at dette var farleg, og som ønskjer å gje eit bilete av at ein er flinkast i klassen. Berre for å grunngje dette: Statsråden svarer nemleg 16. mai på spørsmål nr. 1 frå komiteen om ei utsetjing i forhold til GFU, at dette ikkje skal koblast til GFU. Det er hovudpoenget til statsråden. Men for meg verkar det når ein les dette svaret, som om utsetjing ikkje er så farleg. Altså har det sannsynlegvis skjedd ei politisk styring frå andre departement som gjer at Kristeleg Folkeparti må leggja seg flat for eit sterkare parti i regjering. Eg vil gjerne ha ein kommentar til det. Og eit spørsmål i tillegg: Er det slik å forstå at Kristeleg Folkeparti er oppteke av til kvar tid å gjera det som Brussel seier, eller er det slik at Kristeleg Folkeparti framleis kan opptre som eit uavhengig parti, sjølv om ein er bunden til Høgre?
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 2002-06-18:
I innstillinga til lovforslaget som me nå behandlar, skriv fleirtalet i komiteen at dei justeringane ein gjer i lovverket, er «uten vesentlig betydning». Det er noko som går igjen når det gjeld gassmarknadsdirektivet, at det har eigentleg null og niks å seia for Noreg og eventuelle norske interesser. Mitt første spørsmål til statsråden er då: Når ein er kjend med at kommisjonen uttaler som si målsetjing å få ned gassprisen – og hadde det som hovudmålsetjing i forhold til dette gassmarknadsdirektivet og dei justeringane me nå gjer i norsk lov – betyr det då at kommisjonen har tapt for statsråd Steensnæs, at det er Steensnæs, Olje- og energidepartementet og UD som går seirande ut av dette, slik at EU-systemet ikkje vinn fram med direktivets intensjon? Det andre spørsmålet gjeld fordelinga av grunnrenter, med det systemet ein no kan sjå. I og med at ein ikkje har fått den dereguleringa som ein ønskte seg i Tyskland og Frankrike, men faktisk ser ein motsett tendens – at monopola styrkjer seg – betyr ikkje det at Noreg svekkjer sitt lovverk i forhold til EU og på den måten bidreg til å styrkja inntektene til aksjonærane i desse selskapa, og at det først og fremst er det dette direktivet dreier seg om?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Når det gjelder de ulike virkningene av implementeringen av gassmarkedsdirektivet i norsk lovgivning, vil jeg for min del vise til behandlingen av den korresponderende St.prp. nr. 42, som skal behandles i Stortinget senere i dag, der jeg også vil komme nærmere inn på de forholdene som allerede for så vidt både saksordføreren og representanten Langeland har berørt. Når det gjelder denne odelstingsproposisjonen, angår den den direkte gjennomføring av gassmarkedsdirektivet i norsk rett. Jeg er selvfølgelig svært godt fornøyd med at Odelstinget tar dette lovforslaget under behandling i vårsemesteret. Jeg har merket meg at det har kommet til uttrykk kritiske merknader på hvordan saksbehandlingen har vært. Jeg har merket meg komiteens behandling, og mener at komiteen har gjort både et godt og grundig arbeid. For øvrig er det opp til Stortinget selv å vurdere sitt eget arbeid, det vil ikke jeg legge meg opp i. Jeg viser til at stortingsproposisjonen passerte statsråd 22. februar i år. Der lå politikken, der lå selve de begrunnelser som Regjeringen hadde for argumentasjonen for en implementering i norsk rett. Men jeg er enig i at odelstingsproposisjonen kom for sent. Det er forhold som også Regjeringen ønsker å forbedre seg på når det gjelder den tekniske oppfølgingen, slik jeg oppfatter odelstingsproposisjonen. Det er på en måte et politisk tvillingdokument, men den er jo et resultat mer av de politiske avklaringene som er knyttet til stortingsproposisjonen, og som altså ble sendt over 22. februar. Jeg vil likevel gjøre det klart overfor Stortinget at jeg vil gjøre hva som er mulig å gjøre for at ikke departementets håndtering og oversendelse av dokumenter på noen måte skulle være årsak til en vanskelig saksbehandling i Stortinget. Det betyr i klartekst at når det gjelder slike dokumenter, som odelstingsproposisjonen i dette tilfellet, skal de oversendes rettidig til Stortingets organer. For øvrig inneholder dette direktivet en rekke viktige forhold. Det viktigste er kanskje, som skjer nå ved implementeringen, at både gassforetak og kvalifiserte kunder skal ha rett til adgang til overførings- og distribusjonsrørledningene. Det blir nå nedfelt i loven. Men ellers er det andre forhold, som gjelder separate regnskaper der selskapene driver med ulike typer virksomhet, både overføring og distribusjon. Direktivet inneholder også bestemmelser om tvistelønnsordningen og andre regulatormekanismer som er viktige for å skape klarhet i et stort, omfattende marked, som transporterer store verdier. Med implementering av odelstingsproposisjonen mener jeg at det ligger godt til rette for at norsk gassalg til kundene i Europa skal foregå på en grei, forutsigbar og trygg måte.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Representanten Langeland klager over at det er ikke mye politikk verken i dokumentet eller i statsrådens svar. Ja, det kommer jo an på øynene som ser. Jeg mener at det er betydelig grad av politikk, kanskje ikke den politikken som Langeland og SV ønsker skulle bli ført akkurat i denne saken, men politiske standpunkter er det der også, med ganske store konsekvenser for en fremtidig trygg og forutsigbar leveranse av norsk gass til det europeiske markedet. Så kom representanten Langeland inn på dette med rettidighet. Der var jeg etter mitt syn meget klar i mitt første innlegg. Jeg tar innover meg kritikk hvis det at dette dokumentet, odelstingsproposisjonen, kom sent, måtte være årsak til en vanskelig behandling i Stortinget. Jeg har likevel lyst til å vise til at det er en korrespondanse i tiden mellom stortingsproposisjonen og odelstingsproposisjonen, og dagen etter at odelstingsproposisjonen passerte statsråd, sendte altså representanten Langeland gjennom komitelederen spørsmålet om en ikke kunne tenke seg at disse to sakene, GFU og implementering av gassmarkedsdirektivet, kunne ses hver for seg, eller at en kunne avvente behandling av gassmarkedsdirektivet til en så hvordan kommisjonen behandlet GFU-saken. Jeg sa, og nå siterer jeg ordrett fra mitt svar til representanten Langeland og komiteen: «På dette grunnlag vil jeg klart fraråde at Stortinget eventuelt utsetter behandlingen av gassmarkedsdirektivet i lys av GFU-saken.» Jeg mener at det var et klart, entydig råd til komiteen, slik at Regjeringens syn og mitt syn i denne saken ikke skulle være til å misforstå.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Det er altså ikke slik at når instrumentet med gassforhandlingsutvalget ble avviklet, skulle det bare være presset igjennom på grunn av EUs påtrykk og ønske, at det skulle være den eneste begrunnelsen, mens norske interesser taper. Det er slik at GFU-ordningen var et tjenlig og velegnet instrument til avsetning for norsk gass i en initialfase. Men det er også slik at markedene har forandret seg, og at de instrumenter som Norge ønsker å ta i bruk når det gjelder salg av gass, var kommet til et punkt hvor det var andre mekanismer som var like velegnet. Derfor ble GFU-ordningen løst og ordnet før andre saker overhodet var tenkt koblet inn i dette. Det var på et selvstendig grunnlag, også ut fra norske interesser, at dette ble gjort. Det er overhodet ikke dokumentert det som representanten Enoksen nå mener å vite, nemlig at innføringen av gassmarkedsdirektivet vil føre til store inntektstap for Norge. Jeg har sett at slike påstander har kommet til uttrykk. Det er ennå ikke dokumentert. Gassprisene i EU er fremdeles slik at Norge har all grunn til å være fornøyd. Vi har store gassalgsmuligheter til Europa, og det ser ut til at de nye salgsmekanismene som er tatt i bruk, fungerer tilfredsstillende. Jeg viser til den siste avtalen som Statoil har inngått med britiske kjøpere, på over 5 milliarder standard kubikkmeter gass til en tilfredsstillende pris, og som Statoil er godt fornøyd med. Når det gjelder bruk av domstolen, er jeg enig med representanten Enoksen. Den skal brukes i påkommende tilfeller. Jeg vil ikke her forhåndsprosedere hvilke saker som skulle være aktuelle. Men det er klart at EU-domstolen er en del av mekanismen innenfor EØS-avtalen som kan brukes om nødvendig. Men vi bruker jo ikke instituttene i ordningene unødvendig, så der vi kan finne fram til minnelige avtaler, benytter vi selvfølgelig den muligheten. Det satser vi også på når det gjelder GFU-saken.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Jeg ser ingen dramatiske endringer i forhold til avsetning av norsk gass til Europa gjennom den endring som nå skjer. Det skyldes vesentlig to forhold. Det ene er at også EU anerkjenner og ser fordelene med langsiktige kontrakter, slik som GFU-ordningen har sikret norske gassleveranser. Det andre er at Norge selvfølgelig kan, om Stortinget måtte mene det, unnlate å implementere dette i norsk lov. Det ville jo i så fall ha virkning som et veto, som det heter, eller en ikke-implementering, med de følger det har i forhold til EØS-avtalen. Men det som er viktigere, er at EU uansett vil implementere mekanismene i gassmarkedsdirektivet. Norge har altså begrenset mulighet for å påvirke hvordan gass blir omsatt i EU. Derfor ser jeg heller ingen dramatiske endringer med betydning for norsk gassalg ved at en implementerer dette. Prisene i gassmarkedet indikerer heller ikke at vi nå står overfor en helt annen situasjon med gasspriser som tapper oss for betydelige inntekter, slik det hevdes fra enkelte hold. Det er på ingen måte dokumentert. Har så kommisjonen tapt for det som har vært Norges intensjon? Nei, jeg tror en må erkjenne at her, som i alle andre forhold, vil det være en interessekonflikt mellom selger og kjøper. Det er klart at kommisjonen, som representerer kjøpergruppen – for EU er en nettoimportør av norsk gass – vil arbeide for mest mulig reduserte priser, mens Norge som selger, er interessert i det motsatte. Vi kan bare konstaterer at vi har gasspriser på et nivå som jeg tror er tilfredsstillende både for kjøper og selger. Når det gjelder fordeling av grunnrente, tror jeg det først og fremst vil være knyttet til hvordan EU innretter sin skatt. Det vil være urettferdig og bekymringsfullt dersom skatt på kull f.eks. skulle være lavere enn den skatten som innføres på gass og olje.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2002-06-18:
Når representanten Enoksen sier at de gassprisene vi nå ser, er et resultat av at direktivet ikke er implementert, vil jeg minne representanten Enoksen om at Norge har avviklet GFU-ordningen, og at det er gjennomført individuelle salgskontrakter, altså selskapsbaserte salgskontrakter. Jeg kan da vise til den kontrakt som Statoil har inngått med britiske kjøpere basert på det nye system, med tilfredsstillende priser. Når det gjelder fri konkurranse og reduserte kostnader, er det klart at vi må være forberedt på at også prisen på gass vil bli forsøkt forhandlet ned fra kjøpers side. Men her er det opp til selskapene å forhandle pris. Og da har altså kjøper, som er interessert i norsk gass – og det er det betydelig interesse for – et godt argument for sin del. Det er faktisk slik at markedet etterspør norsk gass. Det vil antagelig være marked for opp mot det dobbelte av det vi selger i dag. 50 milliarder standard kubikkmeter kan lett bli 100 milliarder standard kubikkmeter, litt avhengig av hva vi måtte finne på norsk sokkel. Det er iallfall ingen grunn til å indikere at prisene vil føre til betydelig inntektstap, for å ta det utsagnet som etter mitt syn ikke er etterrettelig, fram nok engang. En av de viktigste grunnene til det er at kundene også innser at pris selvfølgelig er et viktig element i disse forhandlingene. Men også langsiktighet og leveringsdyktighet er en vesentlig side ved det. Derfor inneholder også den nye mekanismen den samme grad av langsiktige kontrakter, like mye som de mer kortsiktige. Og det tror jeg vil ha stor betydning for prisutviklingen.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-18:
Jeg vil la det som går på saksbehandlingstid, ligge i denne omgang. Jeg skjønner at man har interesse av å skyve på sakens realiteter til en senere debatt i kveld, men dog. Statsråden sier at «det ligger godt til rette for» at norsk gassalg til Europa skal kunne skje på en grei og sikker måte. Det er det nok ingen tvil om. Men det er heller ingen tvil om at allerede i utgangspunktet er det et fundamentalt motsetningsforhold mellom Norges interesser og EUs interesser i denne saken. Det vil vi komme tilbake til senere i dag. Det er heller ingen tvil om at det gassmarkedsdirektivet som nå blir godtatt av et flertall på Stortinget, vil føre til store inntektstap for nasjonen Norge over tid. Jeg finner det nesten oppsiktsvekkende at den nye lederen i ESA, Einar Bull, sier følgende til Dagbladet i et intervju den 7. mai i år: «Jeg synes Norge kan bli flittigere i sin bruk av domstolen. Det vil gi Norge klarhet om EØS-avtalens innhold.» Han understreker at «avtalen er et dynamisk regelverk, og at ESA tar for seg stadig nye områder, blant annet ser de annerledes på hva som ligger i å forskjellsbehandle nå enn de gjorde ved inngåelsen av EØS». Overskriften lyder: «Norge er redd for å tape. ESA-leder mener Norge er for feige overfor EØS-avtalen.» Jeg skulle gjerne ha hatt statsrådens kommentar på hva slags sak statsråden ser på som stor nok til å bruke domstolen og til å si nei til å implementere direktiv, når man vet at dette er en sak hvor våre kunder på gass ensidig pålegger Norge å redusere sine priser gjennom å implementere et EU-direktiv, som har ett formål, å komme den største kunden av gass til gode.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2002-06-18:
Jeg vil minne statsråden om, når han hevder at gassprisene i Europa holder seg på et høyt nivå, at det faktisk er før direktivet blir implementert, før man innfører full konkurranse i EU på dette området, og før liberaliseringen på sektoren. Statsråden sier i sitt forrige svar til meg at det ikke var hold i påstandene om vi ville få et inntektstap. Det må jeg si jeg finner ganske oppsiktsvekkende, for dette er altså en statsråd fra en regjering som framholder konkurranse og liberalisering som det viktigste virkemiddelet for å få ned kostnadene i tjenesteproduksjonen. Da blir mitt oppfølgingsspørsmål til statsråden: Hva er forskjellen på å innføre fri konkurranse på dette området, som EU gjør i håp om å få redusert kostnadene, og det Regjeringen gjør når man ønsker å innføre fri konkurranse i alt fra tjenesteproduksjon i kommunal sektor til hva det måtte være, med ett eneste formål: prisene, kostnadene, på tjenesteproduksjonen skal ned, og kvaliteten skal opp? Hva slags faglig belegg har statsråden for å si at det ikke vil føre til prispress på førsteledd, på produsenten, når man innfører fri konkurranse og styrker makten til kjøperen på bekostning av selgeren? Kan statsråden gi noe faglig belegg for at det tidligere har vist seg ikke å føre til prisreduksjon? Og hvis han kan framføre en slik statistikk eller en slik argumentasjon, hvorfor tror man at man skal oppnå andre resultater i f.eks. kommunal sektor ved innføring av konkurranse på det området?