Torgeir Micaelsen (Arbeiderpartiet), 2012-06-15:
Bakteppet når vi nå i nasjonalforsamlingen behandler forslag til revidert nasjonalbudsjett for regjeringen, er alvorlig, ikke i utgangspunktet her hjemme, men i mange av de landene som norsk økonomi er veldig avhengig av. Både de siste månedene og de siste årene har det som startet som en finanskrise, nå utviklet seg til en gjeldskrise. Det har også utviklet seg til en menneskelig krise i mange land, hvor man, bl.a. i de søreuropeiske landene, opplever økning i arbeidsledighet og uro blant enkeltfamilier og enkeltpersoner. Den gjentatte uroen som vi nå ser i finansmarkedene, og den uroen det brygger opp til rundt Spania, f.eks., er en sterk påminnelse om at norsk økonomi, på tross av at det nå går godt, er i en utsatt posisjon og i en skjør situasjon. Derfor må vi ikke ta noe for gitt. Jeg nevnte at Norge klarer seg godt. Det går også fram av revidert nasjonalbudsjett. BNP har nå vokst i ni kvartaler på rad. Sysselsettingen øker, og arbeidsledigheten i Norge er lav både i internasjonal og historisk sammenheng. Det var ved utgangen av 2011 nærmere 300 000 flere sysselsatte enn hvis vi sammenligner med 2005, de langt fleste i privat sektor. Jeg vet ikke om det er disse resultatene som næringslivet, arbeidstakere, folk flest – landet vårt – har skapt i fellesskap de siste årene, som er grunnen til at det er sjelden jeg har opplevd at høringsinstansene har vært så entydige i sine tilbakemeldinger når finanskomiteen har holdt høring om saken. Det var i hvert fall helt klart at de største næringsorganisasjonene, både på arbeidsgiversiden og på arbeidstakersiden, og kommunene, som har fått et kommuneopplegg som ble presentert parallelt med revidert, var meget godt fornøyd, og har gitt veldig gode tilbakemeldinger. Det er bra, for det er et meget solid stykke politisk arbeid regjeringen har lagt fram i forslaget til revidert nasjonalbudsjett. Men ingenting kommer av seg selv. Det er en grunn til resultatene, og det er ikke naturgitt at de resultatene vi nå ser, skal stå seg for evigheten. Det er trygg styring, innsats og vilje til å gjøre tøffe prioriteringer og valg som gjør at vi klarer å holde folk i jobb i Norge. Enkelte har forsøkt å framstille det som om det går bra i Norge på grunn av oljen uansett. Det er feil. Mange land har hatt store inntekter fra naturressurser uten å unngå kriser. Sigbjørn Johnsen kommer sikkert innom dette, for vi har jo også opplevd dette her i landet. Vi hadde oljepenger på 1980-tallet, på 1990-tallet og tidlig på 2000-tallet. Like fullt hadde vi krise og arbeidsledighet. Arbeidsplasser forsvant, og industribedrifter gikk over ende – med oljepenger. Det er derfor ikke naturgitt at det at man har møtt på rikdom, i seg selv skal gjøre at det går bra i et land. Nei, det er, som jeg nevnte, trygg økonomisk styring, et innovativt omstillingsdyktig næringsliv og en høyt utdannet befolkning som er våre største konkurransefortrinn. I Norge har vi klart å skape det beste fra to verdener – en kapitalistisk markedsbasert økonomi i bunnen, som er motoren i velstandsutviklingen, med et klart politisk rettferdig rammeverk rundt som styrer og utjevner. Det er den norske modellen jeg nå snakker om. Det er mange gode satsinger i revidert. Jeg kan nevne treforedlingspakke for å omstille den industrien, studieplasser, nye såkornfond, brystrekonstruksjon, transportfly og flere ting. Dette vil mange av talerne komme inn på i ulike innlegg, derfor bruker jeg ikke noe tid på det nå. Jeg vil bruke resten av innlegget mitt på å komme med to vurderinger om den økonomiske politiske situasjonen som kommer til uttrykk i revidert, men som også har vært en del av den politiske debatten gjennom hele vinteren, og som jeg er helt sikker på vil prege det politiske landskapet fra nå og fram til valget i 2013. Det ene jeg vil trekke fram, er et av fundamentene for den økonomiske politikken, med bred tilslutning i Stortinget. Det er her påfallende at det største opposisjonspartiet nå bruker anledningen i revidert til gjennom side opp og side ned å gå til et kraftfullt angrep på handlingsregelen, som er et av fundamentene for den økonomiske politikken, i en situasjon hvor tidene er veldig, veldig urolige rundt oss. Handlingsregelen handler etter mitt syn ikke om hvorvidt man kan tillate seg fra år til år å bruke den ene ekstra milliarden. Handlingsregelen handler ikke om det, men den handler om vår kollektive evne til å motstå de skyggesidene, eller de fristelsene, som rikdom fører med seg når land får mye inntekter på kort tid. Jeg vil påstå at handlingsregelen er vårt selvpåførte vern mot overbudspolitikk, en overbudspolitikk som har ført mange europeiske land ut i det uføret de er i i dag. En slik politikk er noe jeg sterkt vil advare mot. Eksistensen av handlingsregelen og at vekslende regjeringer, ikke bare dagens regjering, over tid har valgt å følge den, har vært et av de viktigste bidragene til trygg økonomisk styring i Norge. Handlingsregelen er mer enn en økonomisk krittstrek, det er en samfunnskontrakt mellom ansvarlige politikere og det norske folk. Jeg nevnte den norske modellen. Et av de forholdene som gjør at den norske modellen fungerer så godt, er noe udefinerbart, noe vi ikke kan vedta oss til her i Stortinget. Det er det vi kaller tilliten, samholdet, i befolkningen, det at vi stoler på hverandre. Jeg tror ikke på noen måte vi kan undervurdere effekten av å være næringsdrivende i Norge i et samfunn hvor man faktisk stoler på hverandre i utgangspunktet. Den tilliten skal ikke undervurderes. Det er nettopp den tilliten som er bygget opp over tid gjennom å følge en regel, som har gjort at vi nå er i stand til å forvalte den enorme rikdommen, som vi tross alt har arvet fra generasjoner bak oss, på en måte som gjør at vi ikke setter alt over styr. Vi viser at vi er den tilliten verdig. Det er denne regelen, som har bred tilslutning i Stortinget, som Fremskrittspartiet nå går til angrep på. Jeg har nå gitt mitt ideologisk politiske forsvar for den. Jeg forventer at høyresiden generelt og Høyre spesielt, som er en trygg forsvarer av dette inntil nå, står like tøft opp for den når man også skal forhandle i den offentlige debatten og eventuelt med Fremskrittspartiet før 2013. Det andre forholdet er forholdet mellom skatt og velferd. Jeg skal ikke gå veldig dypt inn i det, utover å peke på at det fortsatt er betydelige forskjeller mellom dagens regjering og de partiene som ønsker å styrte dagens regjering, gjennom et demokratisk valg neste høst – jeg måtte legge til det, fordi det er jo ikke noe udemokratisk rundt dette, snarere tvert imot. Men det er noe udefinert og teflonaktig, som enkelte ville si, når vi nå ikke helt klarer å få taket på omfanget av skattekuttene og hvilke skatter som skal kuttes, og hvordan forholdet mellom velferd og inntektene skal stå i sammenheng, når høyrepartiene prater. Vi har gjort et veldig klart politisk valg, og regjeringen underbygger det i revidert nasjonalbudsjett. Vi sier nei til skattelette og nei til skattekutt, fordi vi mener det er så mange uløste oppgaver i et moderne land, som også er et av de rikeste landene i verden, og det er ting som er viktigere. Jeg mener derfor at det ville være fordummende hvis man i over et år framover ikke skal kunne klare å få et klart svar på i hvilket omfang man ønsker å kutte skattene, hvilke skatter man skal kutte, og hva det bør settes opp mot i den politiske debatten. Jeg har hvert fall tenkt å gjøre mitt bidrag, men det hadde vært mye mer hyggelig hvis høyrepartiene selv i stedet kunne bidratt til dette. Det hører for øvrig med til historien at det ikke er dagens regjering, med dagens revidert, og med dagens skattepolitikk, som er umoderne og gammeldags. Nei, det er de som tar til orde for det motsatte som står for en utdatert politikk. Hva skjer nå rundt oss i mange land i Europa? Jo, land etter land avlyser sine store skatteløfter. De går i mange europeiske land sågar til det skrittet å øke skattene, også i land som er styrt av borgerlige og høyredominerte regjeringer, både inntektsskattene, selskapsskattene og indirekte skatter. Jeg legger gladelig fram dokumentasjon på at den samlede skattebyrden i Europa har økt siden finanskrisen. Jeg ser gjerne for meg at noen kan peke på at jeg tar feil. Derfor er det disse europeiske landene som ser til de nordiske landene – ikke omvendt. Jeg forstår derfor ikke hvorfor det da skal være et riktig politisk valg for landet, i årene som kommer, å gå motsatt vei av den som veldig mange europeiske land går – land som vi liker å sammenlikne oss med – når vi er et land som fortsatt har store mangler innenfor skole og eldreomsorg, vi bør bygge veier og jernbane i en større skala enn det vi gjør i dag – men da kan vi ikke sløse bort pengene på store skattekutt. Jeg mener at det er disse to forholdene som denne debatten og debatten fram mot 2013 bør handle om.