Martin Kolberg (Arbeiderpartiet), 2011-10-27:
Jeg vil begynne med å si at i det historiske perspektiv har Venstre og Arbeiderpartiet en veldig tydelig felles forståelse av demokratiets betydning for utvikling av både et demokrati, et fellesskapssamfunn og et åpent samfunn. Det er viktig å være klar over, som jeg synes interpellanten veldig tydelig var inne på i sitt innlegg, at dette også må gjelde den andre veien. Et sterkt demokrati krever at samfunnet er slik organisert at åpenheten er framtredende, og at den er reell for den enkelte borger i samfunnet. Hva er så forutsetningen for det? Det er i så måte et veldig interessant spørsmål. Det handler selvfølgelig om likhetsorganisering, det handler om likhet i den økonomiske utviklingen, men det handler mer om den kulturelle forståelsen i samfunnet og den kulturelle og sosiale likheten og friheten. En anekdote: Da vår tidligere statsminister Einar Gerhardsen var 75 år, falt det sammen med landsmøtet i Det norske Arbeiderparti på det tidspunkt. Han ble tiljublet. Så gikk han opp på talerstolen for å takke, og så sa han: Det er mange som har spurt meg: Hva er det viktigste du har oppnådd? Det har jeg tenkt mye på, sa han, men jeg er kommet til at det viktigste jeg har oppnådd alt i alt, er at nå slipper befolkningen å stå med lua i handa. Hva handler det om? Jo, det handler om den helt grunnleggende forståelsen for demokrati og forutsetningen for åpenhet. Det er at man har et rettferdig kulturelt organisert samfunn. Det spørsmålet som veldig prisverdig ble stilt i dag, er spørsmålet: Har vi den åpenheten i dag? Hva er forutsetningen for at vi i framtidssamfunnet Norge skal kunne ha et kulturelt likestilt samfunn, slik at vi har en reell åpenhet og en reell medinnflytelse for samfunnets innbyggere/borgere? Hva er det jeg mener er svaret på det? Jeg mener at det er viktig å reise det store perspektivet også i denne diskusjonen, ved siden av alle de mer konkrete tingene som tas opp her av interpellanten, og som statsministeren riktig har vært inne på. Det er at det er helt sentralt at vi greier å opprettholde den store politiske konsensus som preger denne sal og det norske politiske miljø, nemlig behovet for et sterkt fellesskapssamfunn, der det fortsatt skal være små forskjeller, at vi har en omfattende velferdsstat, og at vi har gode sosiale ordninger og en sterk offentlig sektor, som er selve grunnplanken i hele samfunnet. Det er den tryggheten et slikt samfunn skaper, som er forutsetningen for den store åpenheten. Uten den tryggheten vil ikke åpenhetsdiskusjonen være reell. Vi kan bare tenke oss hvordan det er f.eks. for det vi kan kalle for «vanlige lønnstakere» i framtidssamfunnet, hvilken åpenhet og hvilke muligheter de har til å stå fram og snakke om sine rettigheter, stå åpent fram og snakke mot sin arbeidsgiver, mot samfunnet, mot autoriteten, hvis de ikke har en trygghet i ryggen – fra fagbevegelse, men også fra det kollektive samfunn. Her mener jeg at kjernen i denne diskusjonen på sett og vis ligger, ved siden av – og jeg understreker det – alle de konkrete tingene som også prisverdig tas opp av representanten Skei Grande, og som statsministeren svarte på på regjeringens vegne. For uten denne kollektive tanke vil mye av dette ikke bli reelt for store deler av befolkningen, og det er det som preger store deler av mange andre samfunn i Europa. Det er bare en liten klasse som i virkeligheten har den reelle muligheten til å kunne bruke samfunnets åpenhet. Dette er den store utfordringen, som jeg synes det er viktig å trekke inn i diskusjonen, og som jeg tror at Skei Grande, som representerer et parti med sterk tradisjon når det gjelder demokratibygging, mener er viktig. Det er dette vi bør samles om også i denne diskusjonen.