Morten Wold (Fremskrittspartiet), 2016-03-17:
Nordmenn er stort sett et veldig fredelig folkeferd, som litt på avstand kikker over brillene og sjelden engasjerer seg i høylytt kamp for verken det ene eller det andre. Jeg kan forsikre presidenten om at det gjelder absolutt ikke når det kommer til sykehus, for er det noe som engasjerer, er det nettopp spørsmålet: Hva skjer med sykehuset mitt, hva skjer med sykehuset der jeg bor? Det er et engasjement som berører oss politikere. Alle henvendelsene fra folk som trygler og ber, og til og med gråter i telefonen – selvsagt berører det oss, selvsagt opprører det oss, selvsagt påvirker det oss. Og selvsagt har alle som har vært involvert i arbeidet med den nasjonale helse- og sykehusplanen, opplevd nærkontakt med et lite lokalsamfunn og enkeltpersoner som kjemper for – ja, nettopp – sitt eget sykehus. Før eller siden må imidlertid en avgjørelse tas, som får konsekvenser for et tilbud ved et sykehus, for ansatte og, selvsagt, for pasientene. Så er det naturligvis slik at ikke alle får det akkurat som de vil. Slik er det gjerne i livet, og sannelig også i helsevesen og politikk. La meg bare innledningsvis slå fast at vi har et velfungerende helsevesen og gode sykehus i hele vårt langstrakte land. Det norske helsetilbudet er bra, selv om det alltid finnes en og annen hendelse og historie vi gjerne skulle vært foruten. Men i møtet mellom mennesker kan ting gå galt, også helsepersonell kan gjøre en feilvurdering. Målet vårt er selvsagt å redusere antall feilvurderinger til et minimum. Derfor er jeg glad for at regjeringspartiene, i samarbeid med Venstre, i dag står bak en flertallsinnstilling som sikrer vedtak av en nasjonal helse- og sykehusplan for de kommende fire årene, og som har i seg utviklingstrekk for de neste 30–40 årene innen norske sykehus. Avtalen ivaretar og styrker planens hovedmål: trygge sykehus og bedre helsetjenester, uansett hvor man bor. Som det allerede er sagt fra denne talerstol: Det legges ikke ned noen sykehus som et resultat av den nye planen. Skisserte fremtidsscenarioer er utelatt, og det er bred enighet om at norske sykehus er tjent med en stedlig ledelse, som best kjenner hvor skoen trykker. Her har Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre vært løsningsorientert og vist handlekraft i Stortinget. I takt med endrede oppgaver ved sykehusene er det viktig å sikre de prehospitale tjenestenes dimensjonering og kvalitet. En eventuell endret oppgavedeling mellom sykehusene må føre til en samtidig gjennomgang av kapasitet i ambulansetjenesten. Den foreslåtte avtalen mellom helseforetak og kommuner om prehospitale tjenester skal være en del av de lovpålagte avtalene mellom sykehus og kommuner. Samhandling, samarbeid, utvikling, forskning og innovasjon skal ta norske sykehus i riktig retning i årene som kommer, hele tiden under merkelappen «pasientens helsetjeneste», som denne regjeringen er så opptatt av å skape. Så er det også med stor tilfredshet vi ser at 42 000 færre mennesker står i helsekø, sammenlignet med før Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen overtok. Det tyder på at mye gjøres riktig i norsk helsevesen, en fortjeneste som selvsagt skal deles mellom både ansvarlige og utøvende politikere og alle velfungerende ansatte i helsetjenesten, som hver eneste dag sørger for at noen får det bedre gjennom kyndig og god behandling. Det har vært og vil bli mange beskrivelser av egen fortreffelighet og andres feil i debatten her i dag, så jeg har ikke tenkt å bidra i stor grad til dette. La meg derfor avslutningsvis si at jeg tror at alle som har engasjert seg i arbeidet med den nye planen, har et brennende ønske om et norsk sykehusvesen til beste for absolutt alle. I erkjennelsen av at det kan være forskjellige veier til målet, har vi også forskjellige tilnærminger til hvordan vi skal komme dit. Og det handler ikke bare om å komme først frem, det handler også om trygg styring i tidvis vanskelig terreng.