Bjørn Hernæs (Høyre), 1999-03-25:
Den 27. november i fjor, etter utenriksministerens redegjørelse om OSSE og Norges OSSE-formannskap, tillot jeg meg å si – selv om det var en bred debatt om dette temaet som stod på dagsordenen – at selve svenneprøven på engasjementet ville bli hva som ville skje i Kosovo. Jeg tillot meg samtidig å uttrykke bekymring over hvorvidt det ville være mulig å finne en fredelig løsning gjennom OSSEs engasjement. I samme debatt sa parlamentarikerdelegasjonens leder, Tor Nymo: «OSSE er i dag uten noen som helst tvil det viktigste instrumentet en har for å forebygge konflikter, sikre gjennomføring av demokratiske valg og bygge bro mellom etniske, religiøse, kulturelle og sosiale grupper i de nye demokratiene i Øst-Europa.» Dette er ikke først og fremst ment for å ta en debatt om hvem som hadde mest eller minst rett, eller uttrykte mest eller minst bekymring, men det er ment som en innledning til det som fra min side vil være en enestående hyllest til NATO. Igjen viser det seg at det er NATO vi har å stole på når fred skal opprettes. NATOs rolle i vårt land er helt enestående. NATOs rolle i å opprettholde freden i det europeisk-atlantiske rom er like enestående. Vår vilje til å stå ved våre forpliktelser i NATO er hittil også helt enestående. Det er en stor glede at selv – i hvert fall deler av – SV nå har sluttet seg til NATOs venner i Norge. At Erik Solheim i den sammenheng med den nyfrelstes iver går inn med entusiasme og utålmodighet og vil forandre både strategier og det ene med det andre, tar vi i denne sammenheng med betydelig sinnsro. Selv de mest lovende årganger trenger jo en viss modning. I forlengelsen av dette som jeg uten å rødme vil vedkjenne meg er en hyllest til NATO, tillater jeg meg å referere litt fra det forslag som min kollega Ingvald Godal og jeg har reist, om at NATO burde være den nesten selvfølgelige kandidat til Nobels fredspris for 1999. I begrunnelsen for dette forslaget har Godal og jeg henvist til det som er NATOs idé, de høye mål som ble satt for alliansen for 50 år siden. Jeg tillater meg å sitere: «De stater som er parter i denne traktat bekrefter på ny sin tro på formålene og grunnsetningene for De forente nasjoners pakt og sitt ønske om å leve i fred med alle folk og alle regjeringer». NATO ble umiddelbart en suksess, og gjennom 50 år har alliansen vist seg å være det helt sentrale sikkerhetspolitiske instrument for medlemslandene hva angår å beholde fred og frihet. I den kalde krigen stod landene i NATO urokkelig sammen. Ikke mindre imponerende viste NATO i forlengelsen av Murens fall og i tilknytning til toppmøtet i London våren 1990 sin tilpasningsdyktighet ved å utvikle et nytt strategisk konsept som var tilpasset den nye sikkerhetspolitiske situasjonen i Europa. De landene som hadde gjenvunnet sin nasjonale uavhengighet, kunne derfor stå i kø for å søke medlemskap i alliansen. Det at FN om nødvendig bruker NATO for å sette sine vedtak igjennom, viser den høye respekt som alliansen nyter. Vi så det igjen i Bosnia, da FN fikk problemer. Da man fikk en forhandlingsløsning som førte frem til Dayton-avtalen, var det bare NATO som kunne implementere konsekvensene av Dayton-avtalen. Vi så det ved forlengelsen av IFOR- og SFOR-styrkene: NATO hadde kapasitet, kunnskap, vilje, evne og ikke minst disiplin til å gjøre det verdenssamfunnet gav dem ordre om. Nå er det NATO som gjør jobben igjen, bl.a. med norsk medvirkning. Jeg er overbevist om at de kommer til å greie den jobben. Og til sist, som en liten avslutning: Vi sender nå norske styrker inn i slike operasjoner. Vi kan komme til å sende flere. Jeg føler meg overbevist om at det er et samlet storting og en samlet regjering som innerst inne er glad for at et flertall i Stortinget hadde ryggrad til å gjøre det vi måtte gjøre i forbindelse med opprettelsen av et skyte- og øvingsfelt for hæren for to dager siden.