trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
I deler av innlegget til Arbeiderpartiets leder var det signaler om nye toner og ny tenkning i Arbeiderpartiet. Det har også fremkommet fra Thorbjørn Jagland tidligere. Men jeg savner den praktiske og konkrete oppfølging fra Arbeiderpartiet på en rekke områder når det gjelder å tilpasse seg selv de nye tider. Nå snakket Thorbjørn Jagland plutselig – og det var gledelig – om kundene, kundene når det gjelder offentlige tjenester, som utdanningstjenester, helsetjenester og eldreomsorgstjenester. Han la vekt på at det var de individuelle behov som måtte tilfredsstilles av de offentlige tjenesteytere. Og det må bety at det også må være forskjellige tilbud, for som han sa: Mennesker er ulike. Men gjennom 15 år har Fremskrittspartiet arbeidet for valgfrihet når det gjelder skole, helsetjenester og eldreomsorg, hvor den enkelte skal være kunde. For eksempel skal man i eldreomsorgen hvis man er misfornøyd med den tjenesteyter man har, kunne velge en annen, og de offentlige tilskudd skal følge pasienten, følge eleven, følge den syke til den tilbyder som den enkelte ønsker, og som kan tilfredsstille de individuelle behov, som er ulike, som Jagland sa. Men Arbeiderpartiet har jo alltid kjempet imot. Når kan vi forvente at Arbeiderpartiet konkret følger opp de prinsipielle synspunkter som Arbeiderpartiets leder gir uttrykk for, når Arbeiderpartiet hittil i praksis har motsatt seg nøyaktig det som Jagland nå later som han tar til orde for? Og et lite tilleggsspørsmål: Vil denne satsingen, bl.a. på skole, kunne komme gjennom en økning av bevilgningene til norske kommuners kjøpekraft på 0,5 pst.? Er det den 0,5 pst.-økningen som skal være det store svaret på utfordringene på det offentlige tjenesteområdet?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Tom Thoresen spør: Hva er politisk nytenkning? Nytenkning er i hvert fall for meg løsninger på helt klare problemer, altså andre løsninger enn de bestående måter å gjøre tingene på som man ser de negative forholdene ved. Jeg konstaterer at veldig mye av de tingene som har vært nytenkning fra Fremskrittspartiet, etter hvert begynner å bli kopiert av andre partier. Det syns vi er glitrende, og det syns vi er flott. Høyre har kopiert veldig, veldig mye. Som jeg har sagt før: De har ikke tenkt en selvstendig tanke de siste ti årene, men har kopiert veldig mye av vår politikk, bl.a. på det skolepolitiske området. Men det gledelige er jo at det det legges opp til i kronikken fra Jagland, er en nytenkning i Arbeiderpartiet som også begynner å gå i nøyaktig den samme retningen – at man vil finne løsninger som vi har slåss for alene gjennom lang tid. Man skal se på organiseringen av fylkeskommunen og ser nå de negative tingene – det har vi sagt i årevis. Man ønsker at man skal legge mer vekt på brukernes interesser – det har vi sagt i årevis. Det er ikke enda en gang. Det må være noe galt med oppfattelsen i arbeiderpartikretser. Det er ikke private penger – vi vil ha en offentlig, felles finansieringsordning når det gjelder skole, når det gjelder helse, og når det gjelder eldreinstitusjoner. Det skal ikke være private penger, men offentlige penger, som også Arbeiderpartiet aksepterer på mange andre områder. Konkurranse er sunt når det gjelder produksjon av tjenester og varer, konkurranse får folk til å stå på. Hvorfor skal vi ikke ha den samme virkemiddelbruken når det gjelder offentlig betalte tjenester? Jeg kan bare konstatere at når man summerer veldig mange av de enkeltsaker og enkeltløsninger som Tony Blair står for i England, er det i samsvar med mye av det Fremskrittspartiet har hevdet av kritikk overfor offentlig tjenesteproduksjon og offentlige lover og regler gjennom lang tid. Jeg syns jo dette er glitrende. Jeg skulle bare ønske at Arbeiderpartiet snart begynte å følge opp sin retorikk i den praktiske politikken som utformes, når det gjelder lover og regler og bevilgninger og måter å organisere samfunnet på. Det er det jeg etterlyser.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg vil først få takke for komplimenten fra Kristelig Folkepartis parlamentariske leder, for jeg tolker det som en kompliment når han sier at på disse spørsmålene om internasjonale forhold og miljø er det velkjente, faste, forutsigbare synspunkter. Overfor dem som hevder at Fremskrittspartiet vingler, er det godt å få en slik attest at vi på dette området er forutsigbare og står for det samme, og vi har ikke sett noe som i realiteten gir noe grunnlag for noen endring når det gjelder våre standpunkter internasjonalt. Vi ser det fortsatt slik at det ikke er noen vits i at Norge bidrar til store statlige gaver slik at en del i den tredje verden kan berike seg. Mugabe har vel nok penger nå etter at han har kunnet la være å satse penger på sitt eget folk og har tatt imot inntekter som han kan plassere, for han har jo sluppet å bruke penger på folket, og da har han tatt de inntektene som er, og plassert andre steder, til seg selv. Det er nok av slike eksempler – vi har sett hvordan det er blitt krig og elendighet osv. Hadde den u-hjelpspolitikken som har vært ført de siste 20-30 år, vært vellykket, hadde hjelpen jo ikke vært nødvendig lenger, og det er mange som også hevder at den har vært mer til skade enn til gagn. Miljøet er under meget, meget sterk bedring. På de aller fleste områder er miljøsituasjonen langt bedre enn den var for 20-30 år siden. Man har funnet på noen nye, teoretiske miljøproblemer, som vi har liten tro på egentlig eksisterer som annet enn begrunnelse for politikere som ønsker å øke skatter og avgifter og drive med lovregulering, som bl.a. CO2-problematikken, så der er det ikke noe nytt. Men jeg tillot meg også å si en del i mitt innlegg om hva vi vil – vi vil jo ha en helt annen landbrukspolitikk. Vi syns det bør være et formål at vi får kvalitetsvarer til norske husholdninger til en rimelig penge, istedenfor som i dag, med altfor dyre varer. Vi bør omlegge energipolitikken, skolepolitikken, samferdselspolitikken, konkurransepolitikken – politikken på en rekke områder. Vi fortsetter å glede oss over at vi – dessverre kanskje – bare har vært forut for vår tid.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
Jeg er hjertelig enig i det siste Per-Kristian Foss sa, at det ville vært interessant om dette kunne dreie seg om politisk substans. Hvilke standpunkter og hvilken argumentasjon var det Vidar Kleppe og Øystein Hedstrøm fremkom med som var så gal? Det var ikke dem jeg snakket om. Jeg sa at pressen utnyttet at de hadde hatt to møter på velkjent Høyre-vis, hvor de stilte hverandre spørsmål for åpen mikrofon på et stands-arrangement – de begynte altså å bruke en møteform som Høyre har brukt i alle år – og at pressen da eksploderte i en dramatisk utskjelling. Det jeg tok ansvar for, var at vi skulle ha skjønt hvorledes pressen, i hvert fall deler av den, i en valgkamp ville spre om seg med kommentarer og synspunkter uten å identifisere hva de egentlig mente var sagt som var galt, akkurat som Per-Kristian Foss nå gjorde når han snakket om standpunkter og argumentasjon som om det underforstått har vært noe som har vært veldig galt. Det er en argumentasjonsteknikk som jeg syns ikke er noe særlig over beltestedet. Skal man angripe noen, får man si hva som er galt. Men vi burde ha skjønt at våre politiske motstandere og deler av pressen og media når det blir valgkamp, ikke er interessert i å formidle grunnlaget for eventuelle angrep, men utelukkende kommer med angrepene. Det var det jeg tok ansvar for. Og når det gjelder minoriteter: Hvor var flertallet i denne sal da vi for noen år siden fremmet forslag om å motarbeide tvangsekteskap? Høyre stemte for, men ikke de andre. Da vi fremmet forslag om at man ikke automatisk skulle akseptere de kultursituasjoner som var undertrykkende for enkeltmennesker, stemte alle imot. Vi har god samvittighet. Det er bare så leit at flertallet i denne salen må ha slike programmer som «Rikets tilstand» før de skjønner hva som foregår, og før de våkner opp. Og jeg tror fremdeles ikke at flertallet har gjort det.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 1999-10-12:
La meg først si helt klart til Myrvoll, og for så vidt også til noe av det Einar Steensnæs var innom, at Fremskrittspartiet først og fremst føler et ansvar overfor det norske folk og norske velgere, og for å løse problemer i det norske samfunnet. Her skiller vi oss fra de øvrige partier, som ofte gir inntrykk av at de først og fremst er interessert i å løse problemene i alle andre land og verdensdeler – på den globale sektor. Et land med 4,5 mill. mennesker behøver ikke å oppføre seg som en stormakt. Og her er det altså helt klart forskjell mellom Fremskrittspartiet og de øvrige partiene. Vi vil først og fremst prøve å løse problemene i det norske samfunn. Det kan man gjerne kritisere oss for, men når det er så mange partier i Norge som vil løse problemene i Afrika og Asia, er det jo greit at det er ett parti som først og fremst vil løse problemene i Norge – for de velgere som har valgt oss, og dem vi representerer. Når det gjelder internasjonale forhold og hvordan man skal løfte opp disse landene, er vårt svar frihandel, demokrati og markedsøkonomi. Det er det som har løftet opp den vestlige verden, hvorledes man organiserer samfunnet. Alle de afrikanske landene som etter frigjøringskampene for ca. 20 år siden la seg på en marxist-leninistisk, sosialistisk-kommunistisk tenkning, har jo bare gått utfor. De er i dag verre stilt i forhold til andre enn de var da en del av disse styreformene overtok. Så vårt svar er: Det beste er å arbeide for frihandel, demokrati og markedsøkonomi. Vi har for mange år siden fremmet forslag i denne sal om å knytte som betingelser til den norske bistanden at man innfører demokrati og markedsøkonomi for å hindre korrupsjon og å hindre misbruk. Nå legger jeg merke til at det er flere som begynner å snakke om det samme. Så får man for så vidt bare akseptere, når vi kan konstatere at det vi tidligere er blitt skjelt ut for og kritisert for, plutselig begynner å bli god tale i andre partier, at jeg i hvert fall faller for den fristelsen å påpeke at dette har vi dog sagt i mange år, når det er en sannhet som lett kan dokumenteres på de mange forskjellige områder.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
I Dagbladet den 29. september stod det en interessant artikkel av Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, "Snu pyramidene", der han gjennomgår en rekke viktige trekk ved samfunnsutviklingen, og også trekker linjene videre fremover. Det syntes jeg var interessant lesning, for det viser at Jagland her tar til orde for en rekke nye grep som ikke uten videre ligger i forlengelsen av velkjent arbeiderpartipolitikk, enten det gjelder avbyråkratisering, avregulering eller vitalisering av det lokale selvstyret. Samtidig leter jeg etter en rød tråd i arbeiderpartilederens nyorientering, en verdiforankring som kan vitalisere kjente begrep for arbeiderbevegelsen som «frihet», «likhet» og «brorskap», og gjenreise viktige fellesskapsverdier som gikk tapt under oppbyggingen av velferdsstaten. Istedenfor å svare på disse grunnleggende spørsmålene fortsetter dessverre Thorbjørn Jagland sin svartmaling og elendighetsbeskrivelse av situasjonen, som ikke på noen måte stemmer med virkeligheten. Sannheten er jo at vi har en høy sysselsetting i landet, vi har synkende rente, vi har en stabil økonomi, og Regjeringen har tatt opp den viktige utfordringen om å utjevne forskjellene mellom de høytlønte og de lavtlønte inntektsgruppene – en forskjell som har utviklet seg så lenge Arbeiderpartiet satt med styringen her i landet gjennom 1990-tallet. Nå har også Regjeringen lagt fram omfattende helseplaner som den ønsker å få tilslutning til i Stortinget. Vi vil videre. Vi vil sikre verdiskaping og sysselsetting, og vi vil gjenreise viktige fellesskapsverdier. Nå får Arbeiderpartiet en meget gyllen anledning til å være først på banen sammen med sentrumspartiene for å sikre disse viktige verdiene.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Fremskrittspartiet er landets nest største parti. Det betyr at det stilles forventninger til at Fremskrittspartiet på samme måte som andre partier har avklarte standpunkter når det gjelder de store politikkområdene og de utfordringene som vi ser for oss framover. Vi kjenner jo vel til Fremskrittspartiets engasjement i helse- og omsorgspolitikken og i familiepolitikken, hvor for øvrig avstanden til Kristelig Folkeparti ikke er sjenerende stor. Så har de et heftig engasjement i flyktning- og asylpolitikken og et etter min beskrivelse endimensjonalt syn på innsatsen innenfor politi og rettsvesen og for orden. Men hva ellers? Trontaledebatten skulle jo være en glimrende anledning for alle partier til å kunne utvikle sine politiske synspunkter, se fremover og redegjøre for de svar som også Fremskrittspartiet har når det gjelder viktige samfunnsutfordringer, ikke minst når det gjelder de globale spørsmål, som mer og mer vil fylle den politiske dagsordenen. Det gjelder miljø, det gjelder internasjonal solidaritet, det gjelder fred og sikkerhet. Men om dette hører vi også i dag lite eller ingenting fra Fremskrittspartiet, og i den grad vi hører noe, er det velkjente, fastlåste, forutsigbare synspunkter. Nå får vi jo jevnlig klager fra Fremskrittspartiet og Hagen om partienes manglende evne til å nyorientere seg i forhold til en ny beskrivelse, en ny virkelighet og nye utfordringer. Jeg vil gjerne spørre Hagen: Kan vi vente oss nye toner fra Fremskrittspartiet når det f.eks. gjelder miljø og internasjonal bistand, fordi dette i sterkere grad har blitt fokusert i det internasjonale samfunnet, i tråd med hva mange nasjoner står sammen med oss og mener? Eller må vi nøye oss med de velkjente forutsigbare signalene fra i går?
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Jeg legger ikke skjul på at jeg likte tonen fra representanten Jagland. Det lover godt foran de forhandlinger – vanskelige forhandlinger, vil jeg understreke – som vi skal inn i. Vi har et oppriktig håp og en tro på at det skal lykkes. Allerede det møtet som er avholdt mellom Jagland og statsministeren, har ryddet av veien den tvil som måtte eksistere på begge sider av forhandlingsbordet om at det er oppriktig vilje til stede. Begge parter gir uttrykk for at en har klart identifisert at det er vilje til å finne fram. Da burde vi kunne lykkes. Men representanten Jagland spør hvordan vi på den ene side kan innlede forhandlinger med Arbeiderpartiet på viktige politiske områder hvor vi står sammen – det gir jeg Jagland uten videre rett i, og jeg nevnte også eksempler på dette – for deretter eventuelt å gå til Høyre og Fremskrittspartiet. Det har selvfølgelig det utgangspunkt at når vi setter oss til forhandlingsbordet, har vi foreløpig – som jeg uttrykte det – de fleste fuglene på taket og knapt noen i handa. Det vi da håper på å unngå, er at det når kontantstøtten, som en vesentlig hindring for en budsjettenighet, slik det har vært de to siste årene, er fjernet, veltes nye, svære steiner ned i veien fram til forhandlingsbordet, som umuliggjør en budsjettenighet. Det er klart at på visse områder kan vi identifisere en betydelig politisk avstand i forhold til hvordan vi skal kunne løse en del av de viktige utfordringene vi står overfor. Og jeg tror disse forhandlingene, som ikke skal starte her, står seg på at vi har respekt for de områdene innenfor forhandlingstemaene hvor den politiske avstand blir for stor til å finne enighet, og at de derfor må ligge, og at vi får fleksibilitet på alle andre områder. Da tror jeg at muligheten for å nå fram på de politikkområder hvor vi er enige, skulle kunne lykkes i rimelig grad.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Jeg merket meg med interesse at forsvarskomiteens leder stusset over at jeg brukte såpass mye tid på internasjonale spørsmål i en trontaledebatt. Det er med velberådd hu og av nødvendighet for å fokusere på det som vil møte oss sterkere og sterkere i enhver viktig politisk debatt i dette hus, nemlig de internasjonale spørsmålene, ikke minst når det gjelder internasjonal solidaritet, når det gjelder miljø, når det gjelder fred og sikkerhet. Jeg trodde faktisk, til tross for at jeg etterlyste mer engasjement fra Fremskrittspartiets side i disse viktige spørsmål, at forsvarskomiteens leder ville ha forståelse for det. Men jeg skjønner at han her er på linje med partiet for øvrig. Når det gjelder verftsindustrien, legger jeg ikke skjul på at dette har vært av de vanskelige spørsmålene. Sysselsettingen i landet er jo veldig god. Det er faktisk slik at det er press i økonomien og mangel på kvalifisert arbeidskraft innen ulike næringer, men verftsindustrien/leverandørindustrien har kommet under press. Derfor har Regjeringen i dette statsbudsjettet målrettet en del virkemidler nettopp for å bøte på de problemene som denne industrien sliter med. Jeg nevner reduksjon i CO2-avgiften, jeg nevner avvikling av produksjonsavgiften og jeg nevner et tett samarbeid med arbeidskraftmyndighetene på de stedene som er særlig rammet i denne situasjonen. Så stiller da Røsjorde meg det retoriske spørsmål: Synes Steensnæs at Kristelig Folkepartis politikk skulle ligge nærmere Arbeiderpartiets, eller ligger det nærmere Høyres og Fremskrittspartiets? Jeg forklarer det slik: Som sentrumsparti har vi viktige politikkområder til høyre for oss som vi gjennom to statsbudsjett nå har fått på plass sammen med Fremskrittspartiet og Høyre, og jeg legger ikke skjul på at det har vært interessant – bl.a. kontantstøtten. Men vi har også viktige saker til venstre for oss som vi nå mener er viktig å få reist og få underbygd, og der ser vi større muligheter sammen med Arbeiderpartiet enn med Høyre og Fremskrittspartiet.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Innledningsvis må jeg bare si at jeg ikke gidder å bruke mer tid på å punktere den uttalelsen i Dagsavisen, som jeg aldri har vedkjent meg, og som var trukket helt ut av sin sammenheng. Nok om det. Men det er faktisk god sammenheng i den strategi vi har valgt i forhandlingene foran hvert budsjett. I begge de foregående år har vi først vendt oss til Arbeiderpartiet for å forsøke å innlede forhandlinger, nettopp fordi det er det største partiet, og derfor har vi funnet det mest naturlig å begynne den veien. Det er altså ingen annerledes strategi i år enn det har vært tidligere. Problemet var bare at i de to foregående årene ble kontantstøtten faktisk den snublesteinen som hindret oss i en budsjettenighet. Nå har Arbeiderpartiet avklart at kontantstøtten ikke lenger utgjør den hindringen. Skulle vi da for første gang ta et brudd med tidligere års praksis og si ja, nå er kontantstøtten borte, men nå går vi til Høyre og Fremskrittspartiet? Det ville sannelig sette vår egen troverdighet i fare, og det kunne stilles spørsmålstegn ved vår oppriktighet de to foregående årene, hvor vi satte oss til forhandlingsbordet og forsøkte å bli enige. Men det strandet altså på kontantstøtten. Nå har Arbeiderpartiet ryddet bort den prinsipielle, nærmest ideologiske, hindringen for å få til en enighet. Derfor er det viktig at vi prøver igjen. Så forsøker representanten Nilsen å fremstille det slik at de skattelettelser som hadde virkning for årets budsjett, uten videre skulle være uproblematiske. Det var de ikke. Hvis en ser på virkningene av de skattevedtak som ble gjort i enighet med Høyre og Fremskrittspartiet, ser vi at i motsetning til det Regjeringen foreslo, var det de høytlønte gruppene som fikk skattelette, mens de lavtlønte fikk en skjerpelse i forhold til Regjeringens forslag. Det er det omvendte av det Regjeringen ønsker.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Det er mye sympatisk med SVs politikk, ikke minst når det gjelder bistand. Problemet er troverdigheten. Når Øystein Djupedal drister seg til å utfordre regjeringspartiene på hvordan vi skal bli mer oljeuavhengige, synes jeg han utfordrer meg på en spesiell måte, fordi problemet med SVs politikk er jo at de bruker for mye av oljepengene. De har ingen problemer med å finansiere det meste – hva enten det er skole, det er bistand eller det er sysselsetting – som skaper press i økonomien, og som hindrer at renten går ned og på den måten skaper ustabilitet i økonomien. Vi har en sentrumspolitikk som har som mål å stabilisere økonomien, og det er det Regjeringen har klart. Fra den situasjonen vi hadde sist høst, står vi nå i en helt annen, gunstig situasjon med kontroll over økonomien, med en lavere rente, med en stabil krone, med en kontrollert prisvekst og med en lønnsvekst, også gjennom Arntzen-utvalget, som viser at Regjeringen har klart oppgaven å få til et godt samarbeid med partene i arbeidslivet. Derfor har vi kunnet handle, derfor har vi kunnet vise styrke. Vi sitter ikke med regjeringsansvar bare for maktens skyld, men for å drive politikk. Og vi har fått vist resultater. Det dreier seg ikke bare om 1 000 kr til minstepensjonistene eller om kontantstøtte. Det dreier seg om det vi har klart innenfor internasjonal bistand, om det vi har fått til når det gjelder miljø og sysselsetting; og ikke minst dreier det seg om at vi har kunnet kombinere den vellykkede økonomiske stabiliteten med høy sysselsetting. Utfordringen retter seg derfor skarpt mot det som er problemområdet, og som jeg svarte på i en replikk til Oddvard Nilsen, nemlig situasjonen innenfor leverandørindustrien. Der bør vi søke sammen i et forsøk på skarpt å dreie virkemidlene mot disse bedriftene for å lette presset i den bransjen.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Jeg er glad for at Thorbjørn Jagland nå så å si for åpen mikrofon og i en åpen sal bekrefter at det ikke vil komme nye prinsipielle, nærmest ideologiske, sperrer som skulle stenge for en enighet med regjeringspartiene. Jeg kan også bekrefte fra vår side at vi har den samme innstillingen, og at det derfor er en vilje til å få enighet. Men jeg legger ikke skjul på at f.eks. når det gjelder virkemidlene for å kunne tette inntektsgapet, utjevne forskjellene og dermed sørge for å hente inn også proveny til å finansiere fellesskapets ulike utgifter, har det vært ulike vurderinger i sentrumsregjeringen i forhold til det Arbeiderpartiet har stått for. Regjeringen har for sin del villet øke kapitalskatten gjennom å øke skatt på alminnelig inntekt og motvirke virkningen av det ved økning av personfradrag og minstefradrag. Det har ikke Arbeiderpartiet villet akseptere som et mulig grep. Det har vært andre forslag fra Arbeiderpartiet som har bekymret oss, fordi det virker som at dette er grep som vil berøre rammevilkår for viktig sysselsetting, for små og mellomstore bedrifter og dermed skape usikkerhet på arbeidsplasser som i dag er under press. Ikke minst gjelder det arbeidsplasser langs kysten og i maritime næringer. Det må vi vokte oss for, og vi regner med at på det punktet er det enighet mellom Arbeiderpartiet og sentrumspartiene. Vi ønsker ikke ved denne omleggingen å skape usikkerhet om rammevilkår, forutsigbarhet og verdiskaping, sysselsetting og viktige arbeidsplasser. Med det utgangspunktet regner jeg med at vi skal bli enige, men jeg håper også det er forståelse for at når vi setter oss til forhandlingsbordet med åpne bøker, må vi også ta høyde for at forhandlingene ikke lykkes. Det kan ingen av oss garantere, og da skylder vi både Høyre og Fremskrittspartiet å opptre ryddig og gi dem en rimelig sikkerhet for ryddige forhandlinger dersom dette skulle bli aktuelt.
Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 1999-10-12:
Jan Petersen gir uttrykk for en åpenbar skuffelse, kanskje også klinger det litt mer som en anklage, over at sentrumspartiene denne gangen, som han sier, velger å gå til Arbeiderpartiet for å få til en budsjettenighet. La meg da minne om at det ikke er mer enn ett år siden Høyre var villig til å gå til Arbeiderpartiet for å oppnå budsjettenighet. Så vil jeg gjenta det som jeg har sagt tidligere, at det som skjer i årets forhandlinger i forhold til forhandlingsstrategi, ikke er annerledes enn det som faktisk skjedde både i fjor og i forfjor. Forskjellen er bare den at denne gangen er kontantstøtten ryddet av veien som en avgjørende hindring fram til budsjettenighet. Det bringer oss selvfølgelig noe nærmere målet, selv om jeg hele tiden understreker at det først skal forhandles før vi kan innkassere noen slags gevinst eller seier. Det gjør oss selvfølgelig ikke til noen politisk kloning av Arbeiderpartiet, slik Jan Petersen gir uttrykk for, like så lite som det har hatt betydning for vår politiske profil at vi gjennom to år nå har oppnådd budsjettenighet med Høyre og Fremskrittspartiet. Vi beholder tross alt vår politiske identitet. Forhandlingens kunst er jo å gå inn i et kompromiss hvor begge parter kan leve med forliket og forsvare deler av det, selv om noe er til glede og noe kanskje er mer til ergrelse. Men slik er det i alle forhandlinger. Vi vil fortsatt være ryddige i budsjettforhandlingene på den måten at vi vil sikre en fremdriftsplan som gjør det mulig eventuelt å kunne gjennomføre ryddige forhandlinger også med Høyre og Fremskrittspartiet om det skulle være nødvendig. Nå ryddet representanten Stoltenberg opp i det som jeg vil kalle desinformasjon om noe av det som står i forliket. Jeg har bare lyst til å si at når det gjelder forsørgerfradraget, så dreier det seg ikke om en innstramning, men om en forenkling, hvor forsørgerfradrag og barnetrygd er slått sammen, slik at satsene øker.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Med den ganske ramsalte beskrivelse som Thorbjørn Jagland gav av sentrumsregjeringens politikk, er det ikke små ambisjoner han har for de endringer i budsjettet han ønsker, og den påvirkningen han ønsker gjennom budsjettet. Det er vel kanskje ambisjoner som er større enn de kravene han rent faktisk har fremmet, for så vidt jeg husker, fraskriver han seg muligheten for kritikk senere, ved å presisere at det budsjettet han blir enig med Regjeringen om, skal han stille seg fullt og helt bak i hele perioden. Nå er det ikke første gangen at det er en viss mangel på samsvar mellom Jaglands prinsipielle holdninger og det han gjør i praksis – så vi får nå se hvordan dette går. Selve innlegget hans bærer også bud om en del av denne mangel på samsvar. For eksempel går han til angrep på forskjeller skapt av et skattesystem som ikke minst Arbeiderpartiet har stått bak, og han bekymret seg over at bedrifter forsvinner til utlandet, mens hans bidrag jo er gjennom skatteendringer å gjøre det vanskeligere å beholde disse bedriftene i Norge. Så her er det en kamp mellom liv og lære hos Jagland. Men det jeg hadde lyst til å spørre ham om, er følgende: Når Arbeiderpartiet gav opp regjeringsmakten i 1997 fordi det var så vanskelig å få til et sentrum-arbeiderparti-samarbeid fra regjeringskontorene, hva er det nå som har skjedd siden han søker det samme samarbeidet, men nå fra Stortinget? Har han feilvurdert virkningen av den hovedsaken som stod i veien for samarbeid, nemlig kontantstøtten? Har sentrum blitt mer medgjørlig, mer ansvarlig? Har voksenopplæringen virket, er det derfor han nå søker et sentrum/arbeiderparti-samarbeid, eller er det rett og slett fordi han har et behov for å gjenreise moralen i et parti hvor moralen er på nullpunktet?
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Først lite grann om Arbeiderpartiet på sidelinjen. Jeg har ikke hatt noe stort behov for å fortelle Arbeiderpartiet om det. Hvis representanten Stoltenberg skal ha trøst, vil jeg si at det er to viktige områder hvor Arbeiderpartiet har vært på banen, og hvor ikke minst Høyre og Arbeiderpartiet sammen har definert rammene for Regjeringens virksomhet. Det gjelder det å føre en aktiv europapolitikk, hvor det helt åpenbart har vært viktig at vi har stått sammen i Stortinget, og jeg vil håpe at Jens Stoltenberg også vil være med oss når det gjelder å utnytte norske gassressurser, slik den logiske konsekvens av Thorbjørn Jaglands artikkel måtte være. Så om moralen kanskje ikke var all verden, vil jeg i hvert fall imøtekomme Arbeiderpartiet på de punktene. Så var det interessant å høre det Jens Stoltenberg sier om hvordan man skal oppfatte disse halvannen sidene som offentligheten har fått når det gjelder budsjettforhandlingen med Regjeringen. Jeg vil imidlertid til mitt forsvar si at det står ingenting i disse papirene om inndekningen, og at det skal være kutt på andre områder. Men det er vel kanskje av de tingene som man foreløpig ikke har sagt noe om, før man har sagt det nå. Det er godt hvis det skal skje, men det øker selvfølgelig vanskelighetsgraden i forhold til det å bli enig med Regjeringen. Det er nok også en del ytterligere forbedringer som Regjeringen og Arbeiderpartiet burde ta sikte på for å få dette til å bli godt nok. Slik det vi har fått vite offentlig, er å forstå, har jeg dekning for det jeg har sagt, men jeg er glad for at det ikke er tilfellet. Når det så gjelder skole – ja, nå lyser det allerede – må jeg si at når vi fikk 21,4 pst. av stemmene ved valget, tror jeg ikke vi har slitt så forferdelig med vår troverdighet på det området – snarere tvert imot. Jeg er helt overbevist om at dette har gått meget bra. Når det gjelder hva vi skal bruke penger på, har vi vært meget tydelige: Den store og tunge økonomiske komponenten vil dreie seg om lønnsspørsmålene. Nå er situasjonen den ulykkelige at det er staten som forhandler med lærerorganisasjonene. Derfor må disse forhandlingene komme på plass. Men så vil jeg gjenta det løftet jeg gav under hele valgkampen, nemlig at da følger vi opp med penger overfor kommunene.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Det var nok ikke slik at det bare var ett tema jeg ikke fikk anledning til å omtale i mitt kvartersinnlegg, det var svært mange temaer jeg gjerne skulle ha berørt. Men så vidt jeg skjønner, er det ett likhetspunkt mellom Carl I. Hagen og meg i dag, nemlig at ingen av oss snakket om kriminalitet, og jeg går derfor ut fra at denne replikken til meg har representanten Simonsen tenkt å gjenta på Fremskrittspartiets gruppemøte ved første anledning. Ellers har han intet som helst grunnlag for sine spørsmål, og det vet han godt som medlem av justiskomiteen. Det vi ikke har stemt for, er Fremskrittspartiets overdrivelser. Alle vet jo at etter at andre partier tar standpunkter som er gjennomtenkte i forhold til utfordringen, legger Fremskrittspartiet alltid på bitte lite grann og drar det ut i urimeligheten, for deretter å komme tilbake med replikker som Jan Simonsen gjør, nemlig å påstå at alle andre stemmer mot fornuftige tiltak. Den replikken som representanten Simonsen nå hadde, har han jo hatt i noen år, så i så måte kan jeg vise til tidligere svar. Dette dreier seg altså om Simonsens overdrivelser og urimeligheter. Den kriminalpolitikken Høyre står for, er en konsekvent og kontant kriminalpolitikk, og det vet han også selvfølgelig godt. Jeg vil for øvrig si at jeg tror noe av det viktigste en kan gjøre når det gjelder gjentakelsesforbrytere, er å sørge for at straffesakskjeden blir vesentlig raskere gjennomført. Da ville mange av de problemene som jeg er helt enig i er problemer, unngås. Men nettopp Høyres forslag i saken er det riktige svaret på dette, og ikke Simonsens overdrivelser. Jeg synes det er litt leit å høre at det siste representanten Simonsen, som i mange år har snakket om kriminalitet, har igjen, er å forsøke seg på replikker av denne typen. I virkeligheten føres det nå en så konsekvent kriminalpolitikk at Fremskrittspartiet har mistet en god del av sitt budskap på dette området.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Dette var ganske interessant, for det er et papir som heter «Arbeiderpartiets krav til nødvendige omlegginger på statsbudsjettet for 2000», og det er det jeg har å forholde meg til. Det har nå Steensnæs døpt om til «et forlik». Betyr det at man faktisk har kommet svært langt i de substansielle forhandlinger? For hvis dette er å betrakte som et forlik, har man kommet lenger enn selve kravslisten. Men det er nå så. Jeg vil for all del unngå den oppfatning at jeg fremtrer som personlig skuffet. Det jeg sa i innlegget mitt – og det holder jeg fast ved – var at jeg tror Steensnæs skuffer borgerlige velgere ved at Kristelig Folkeparti vender ryggen til andre borgerlige partier. Det er det jeg har sagt. Jeg tror nok at en del skattebetalere også er skuffet, og jeg tror en del småbedriftseiere fort kan bli skuffet hvis Jagland når frem. Kanskje man allerede er enig om hva det skal bli til – hvem vet? Og det er der skuffelsen vil ligge. Det at Steensnæs sier at han nærmer seg dette på samme måte som i fjor, gjør det egentlig ikke noe bedre, og det endrer heller ikke min påstand, nemlig at regjeringspartiene begynner med Arbeiderpartiet og ønsker å bli enig det partiet. Det er bare i det øyeblikk man ikke blir enig med Arbeiderpartiet, at man går videre til andre partier. Det er derfor ikke snakk om å likebehandle mulige samarbeidspartnere. Regjeringspartiene foretrekker Arbeiderpartiet. Det får vi bare registrere, for det er slik det er, og jeg tror ikke Steensnæs skal prøve å prate seg bort fra det. Jeg tror også at representanten husker litt feil hvis han tror det var slik at Høyre og Arbeiderpartiet hadde laget et opplegg i fjor. Det vi husker, var at vi hele tiden sa at vi ønsket enighet med Regjeringen. Når det så ut til at det kanskje ikke ble noe av, sa bl.a. Arbeiderpartiet at da må vi finne frem til kriseløsninger. Til det vil jeg si at det måtte vi selvsagt gjøre, men det var for begge partiers åpenbare tilbakefallsposisjoner, for at landet i det hele tatt skulle få et budsjett. Men hva vi ønsket, var et samarbeid, og det er altså et ønske som Steensnæs ikke har, med mindre han får nei fra Thorbjørn Jagland.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Dette var en pussig replikk, fordi jeg noterte meget nøye hva John Dale sa. Han sa nemlig at Regjeringen varsler at det «kan» bli aktuelt å nedlegge veto i denne saken. Og så spør altså et medlem fra et regjeringsparti opposisjonen om hva vi vil gjøre i en sak hvor regjeringspartiet bare sier at det «kan» bli aktuelt. Til det må jeg si at Regjeringen må forelegge den saken for Stortinget med en anbefaling på vanlig måte. Men jeg registrerer at spørreren for sitt vedkommende bare sier at det «kan» bli aktuelt. For min del vil jeg si at det er en meget komplisert sak, ikke minst fordi det er en språkbruk knyttet til den hvor ordene åpenbart binder tanken. Og realiteten er vesentlig mer mangfoldig enn det John Dale her gav uttrykk for. Det vil være å sette ting helt på hodet hvis det er slik at opposisjonen skal ta standpunkt før Regjeringen, men det er i og for seg ikke overraskende når vi vet hvilken regjering som spør. Når det ellers gjelder det første han sa om skolespørsmålene, må jeg si at her er det helt tydelig ideologiske forskjeller. Det er en av grunnene til at man fattet så stor interesse for den saken. Det er en sak som har klare praktiske konsekvenser, samtidig med at det klart er forskjellige løsninger. Derfor var ikke dette noen enkel sak. Det er en meget viktig sak for Norges fremtid.
Jan Petersen (Høyre), 1999-10-12:
Jeg skjønner at Solheim har behov for å skyve en journalist foran seg, for det er ikke dekning for den slags uttrykk. Det vet Solheim meget godt! Han vet bl.a. at Oslo-skolene har en meget høy ressurstilgang, hvor de f.eks. når det gjelder timetall, har et antall timer som tilsvarer nesten et helt års skolegang. Det er det tilbudet som har vært der. Det diskusjonen har dreid seg om, har vært et beløp på 100 mill. kr, som ikke engang behøver å være 100 mill. kr, fordi det dekker utgifter i to forskjellige år. Det er uenighet om hva dette tallet består i. Men jeg kan forsikre Erik Solheim om at det budsjettet som ble vedtatt for neste år, vil være bedre enn de budsjettene som har vært vedtatt for inneværende år. Det er derfor ikke dekning for Solheims uttrykk. Han vet dessuten utmerket godt at i forhold til det jeg har lovet, som har dreid seg mye om lærerlønninger og lignende spørsmål, er vi helt på linje med de resultatene vi har fått. Ærlig talt! Jeg synes at man nå skal slutte med dette. Erik Solheim vet like godt som meg at velgerne, slik de uttrykte det i valgkampen, har klar tillit til den skolepolitikken vi har lagt opp til. Og jeg skal kunne dokumentere ved resultater at vi er den tilliten verdig. Ellers må jeg si følgende om Fremskrittspartiet: Det har især hos SV dannet seg den myten at Fremskrittspartiet har hatt en meget stor innflytelse over de politiske beslutningene. Og så er spørsmålet: Hvor da, på hvilke saker? Jo, på en del områder hvor det har vært åpenbart fornuftig, f.eks. når det gjelder innsatsstyrt finansiering. Men det som ligger i overtonen, at noen har vært presset til standpunkter som man egentlig ikke liker, og som egentlig ikke kan forsvares, er det ikke dekning for. Det er bare én gang Fremskrittspartiet virkelig har fått innflytelse på en måte som var meget uheldig, og det var da de gikk hånd i hånd med Arbeiderpartiet når det gjaldt IT Fornebu. Men det var også der problemet lå.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Thorbjørn Jagland la, ikke overraskende, stor vekt på fordelingspolitikken i sitt innlegg. Det synes vi i Senterpartiet er positivt. Og det er også grunn til å merke seg med interesse at Arbeiderpartiet i sitt opplegg til budsjettforhandlinger ønsker å forplikte seg til samarbeid med regjeringspartiene om, som det heter, en oppfølging av utjamningsmeldingen. Men når Jagland velger en så kritisk tilnærming og en så kritisk holdning overfor sentrumspartiene når det gjelder fordelingspolitikken, må det være lov til å minne Arbeiderpartiets leder om en del realiteter som angår nettopp fordelingspolitikken. Den utjamningsmeldingen som Jagland nå legger så stor vekt på, ønsket i utgangspunktet ikke Arbeiderpartiet da Senterpartiet interpellerte om Forskjells-Norge våren 1996. Jeg må også minne om at de økte forskjeller som utjamningsmeldingen dokumenterer, er forskjeller som har oppstått på 1990-tallet fram til 1997, altså i den perioden hvor stort sett Arbeiderpartiet hadde regjeringsansvaret. Endelig må det også være lov til å minne om at når det gjelder det kanskje viktigste utjamningsgrep som har skjedd i denne perioden, nemlig den sterke økningen i 1998-budsjettet til minstepensjonistene – de fikk en økning på 18 pst. – stemte Arbeiderpartiet mot. Det er, som sagt, positivt at dette nå blir satt på dagsordenen, og at dette blir et viktig tema i budsjettforhandlingene. Men Jagland bør være enig med oss i at utgangspunktet for denne debatten og disse forhandlingene bør være at de forskjeller som er skapt, har Arbeiderpartiet i stor grad bidratt til. At vi nå i fellesskap skal forsøke å redusere disse forskjellene, er et ambisiøst siktemål som jeg håper Arbeiderpartiet vil gå inn i med liv og sjel.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Jeg er helt enig med representanten Kosmo i at dette med skatt bare er ett viktig virkemiddel når det gjelder utjevningspolitikken. Derfor nevnte jeg også helt konkret både et mer finmasket sosialt sikkerhetsnett og en mer sosial boligbygging som andre viktige grep for å bidra til en slik utjevning. Jeg deler også den oppfatning som representanten Jørgen Kosmo gav uttrykk for når det gjelder den kommunale sektors betydning for å yte offentlige tjenester, som også er en viktig del av utjevningspolitikken. Nå bør ikke representanten Kosmo være så overrasket og synes dette er så merkverdig som det han nå gav uttrykk for, fordi det budsjettet som er lagt fram, tross alt er et hakk bedre enn den skisse og den ramme for kommuneøkonomien som ble vedtatt i forbindelse med kommuneøkonomiproposisjonen i vår. Jeg har registrert at Arbeiderpartiet nå ønsker å yte mer i frie midler til kommunene. Når vi har så sterk binding i øremerkede midler, vet også Kosmo utmerket godt at det har sammenheng med de viktige helse- og sosialreformene Stortinget har vedtatt, som forutsetter en slik øremerking. Dette er også vedtak som Arbeiderpartiet prisverdig har vært med på. Når det gjelder det siste spørsmålet som representanten Kosmo reiste, nemlig dette med statlig engasjement, tar jeg dette som et slags delsvar på den utfordring som lå i mitt innlegg, nemlig hvorvidt Arbeiderpartiet fortsatt mener at statlig medvirkning og statlig eierskap kan være viktig, ikke minst for å hindre utflagging av viktige samfunnsinstitusjoner, som bankene og forsikringsselskapene fortsatt er.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Jeg må være enig med representanten Sandberg i at jeg brukte ikke all verdens tid på distriktspolitikken, selv om det var et viktig innslag. Det har også sammenheng med at kommunal- og regionalministeren faktisk står på talerlisten, og vi fra Senterpartiet som deltar i denne debatten, må fordele litt på oppgavene – bare så det er sagt. Når det gjelder distriktssatsingen, er det ingen grunn til å benekte det som kan leses direkte ut av budsjettene, både for inneværende år og for neste år, at den budsjettmessig fikk et markant løft i inneværende år. Og når vi fra et høyt nivå satser ytterligere på distriktene, slik også budsjettet for år 2000 viser, tror jeg nok at Senterpartiet med stor frimodighet fortsatt skal hevde at vi kjemper en kamp for distriktene. Så må vi bare trekke den konklusjon at et av de saksområdene hvor Senterpartiets og Fremskrittspartiets veier skilles, nettopp er et område som Sandberg tok opp, nemlig miljøpolitikken. Vi må nesten oppfatte Sandberg slik at han er imot prinsippet om at forurenser skal betale, at han er imot prinsippet om at avgift skal bidra til å sikre miljøet, og han nevnte helt konkrete ting i den forbindelse. I samme forbindelse må vi også innenfor miljøsektoren nevne dette med gasskraftverk, for jeg har oppfattet at Fremskrittspartiet sier at de overhodet ikke har noen betenkeligheter med å starte bygging av varmekraftverk ut fra en teknologi som faktisk er på vei ut. Så det Sandberg sa om miljøspørsmål, bekrefter bare en politisk realitet, at her skilles Senterpartiets og Fremskrittspartiets veier.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Min sidebemerkning til Jan Petersen om små partier fikk kanskje en litt annen brodd enn det som var ment. Jeg er selvsagt helt enig med Jan Petersen i at regjeringspartiene er for små, men de er ikke for små til å være styringsdyktige. Jeg skal gjerne bidra til å rette opp bildet av at vi er for små, jeg skal gjerne være med og arbeide for å skape et bredere og tyngre parlamentarisk grunnlag, men det som var mitt poeng, var at denne regjeringen gjennom to år har vist at den er styringsdyktig, og det til tross for at den har et smalt parlamentarisk grunnlag. Jeg er enig med Inge Lønning i at det som har skjedd av meningsutvekslinger mellom sentrumspartiene og Arbeiderpartiet, ikke har noe med frieri å gjøre. Og jeg er helt enig med Inge Lønning i at begrepet frieri er lite dekkende, for det er nettopp litt av poenget med denne regjeringen at den ikke ønsker å binde seg i noen livslang troskap til blokker i Stortinget. Det med blokkuavhengigheten var jo noe av grunnlaget for at denne regjeringen kom i stand. Når det så gjelder utviklingen av Forskjells-Norge på 1990-tallet, viser statistikken at i perioden fra begynnelsen av 1990-årene og fram til 1997 har forskjellene økt. Da er nok bildet litt for enkelt når Inge Lønning sier at dette er resultat av et samarbeid mellom Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Det har nok vært langt større variasjon og bredde i konstellasjonene også på 1990-tallet, og jeg tror også Høyre her må være med og ta sin andel av ansvaret. Så hvis det Lønning sa om dette spørsmålet betyr at også Lønning og Høyre vil være med på en aktiv linje for å jevne ut forskjeller og redusere forskjellene, er dette meget hyggelig.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Jeg har faktisk oppfattet denne regjeringen slik at Regjeringen som sådan har sagt et krystallklart nei til patent på liv. Så har en sagt at det i den forbindelse kan være aktuelt når spørsmålet dukker opp, å bruke vetoretten. Men som Ballo sikkert vet, finnes det også andre måter å møte en slik situasjon på. Jeg oppfatter dette som helt avklart når det gjelder Regjeringens holdning: Regjeringen har sagt nei til patent på liv. Og derfor var også John Dale på sikker grunn da han stilte sitt spørsmål til Høyre, som ikke har signalisert det samme standpunkt i Stortinget.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 1999-10-12:
Det er hyggelig å registrere at Berit Brørby både er glad og gleder seg til de forestående forhandlinger. Når det gjelder kommuneøkonomien, er det egentlig litt interessant i dag å minne om det som skjedde høsten 1996, da bl.a. Berit Brørby og jeg satt i flere dagers forhandlinger og forhandlet fram en økning av kommuneøkonomien på mellom 4 milliarder og 5 milliarder kr. Dette er midler som fortsatt er i systemet, og som en hele tiden har bygd på toppen av. Så det er for så vidt litt av en skjebnens ironi at Berit Brørby nå opptrer i en helt annen situasjon. Men jeg skal gladelig gi Berit Brørby rett i at kommuneøkonomien er en viktig del av det sikkerhetsnett som skal bidra til trygghet og utjevning i samfunnet. Og når Berit Brørby spør helt konkret hva vi vil gjøre i denne situasjonen når det gjelder dette med øremerkede midler, har jeg tidligere svart på det i den replikken Jørgen Kosmo hadde til meg tidligere i debatten. Det som er situasjonen i dag, er at det ligger et kommunebudsjett på bordet som er et forbedret budsjett i forhold til det som ble stilt i utsikt i forbindelse med behandlingen av kommuneøkonomiproposisjonen i vår. I dagens situasjon har vi registrert at ett av de elementer som Arbeiderpartiet har lagt inn som en del av sitt budsjettopplegg, er økte frie midler for kommunesektoren. Og det er klart at i Senterpartiet ser vi med forventning fram til denne diskusjonen. Vel å merke hvis dette kan innpasses innenfor en ansvarlig økonomisk ramme, vil dette være av de elementer i Arbeiderpartiets opplegg som det vil være lettest for oss i Senterpartiet å akseptere.
Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 1999-10-12:
Jeg har lyst til å starte med å gratulere Arbeiderpartiets leder, Thorbjørn Jagland, med et godt innlegg. Jeg tok meg i å tenke noen ganger der jeg satt på benken at det nesten hørtes ut som en regjeringserklæring innimellom. Og i SV er vi helt enig i mange av de sakene som Jagland tar opp. Det trengs et politisk flertall i Stortinget som setter noen av de store spørsmålene på dagsordenen, og som jobber systematisk for å endre kurs. Derfor blir ikke vi i SV sure når Arbeiderpartiet blir opptatt av fordelingspolitikk. Jeg blir litt matt over at mange av de tingene som SV sa før den store skattereformen ble vedtatt, viser seg å stemme – forskjellene øker. Vi har lagt fram forskjellsrapporter som har vist at forskjellene har økt i årevis. Men vi blir da ikke sure når et stortingsflertall begynner å bli enig med SV i at vi må gjøre noe. Det som er utfordringen, er å si: OK, finnes det et flertall, kan vi snu en utvikling? Og det er det store spørsmålet når det gjelder fordeling, miljø, sikkerhetspolitikken, og når det gjelder om vi kan erstatte oljeøkonomien med en kunnskapsøkonomi ved inngangen til et nytt årtusen. Vi må rett og slett føre en kurs i den politikken som blir vedtatt, og som gjelder for folk flest, som tåler dagslys om 10 år og om 20 år, og som viser at vi har gjort den jobben som gjør at ungene våre overtar noe bedre enn det vi fikk sjøl. Og der er vi ikke pr. i dag. Nå har vi i to år hatt en situasjon med en regjering som har planlagt for en halv dag av gangen, og som i den grad den har fått igjennom sakene sine, har vært avhengig av Carl I. Hagens dagsform og luner. Spørsmålet er nå om vi gjennom den nye ambisjonen om samarbeid mellom Arbeiderpartiet og sentrum er i ferd med å komme over i et nytt spor. Mitt spørsmål til Jagland blir da: Vil et budsjettforlik mellom Arbeiderpartiet og sentrum i høst danne grunnlaget for en flertallskonstellasjon ut disse to årene fram til neste stortingsvalg i år 2001?