Inge Lønning (Høyre), 2002-11-14:
Det er litt overraskende etter tre og en halv times debatt å høre fra Stortingets talerstol at vi ikke har noen debatt, og at man etterlyser debatt. Det kan jo bli betydelige volumkrav for at noe skal tilfredsstille minstekravene til en debatt hvis man ikke har registrert at man etter tre og en halv time faktisk deltar i en debatt. Til representanten Jacobsen, som hadde problemer med å skjønne de ideologiske bakgrunner for at man kan være tilhenger av det europeiske integrasjonsprosjekt: Det må jo være tillatt å be representanten Jacobsen om å løfte blikket et øyeblikk utenfor Norges grenser og se hvorledes de politiske bildene i andre europeiske land ser ut. Han behøver ikke å løfte blikket lenger enn til vårt naboland Danmark for å finne at hans eget søsterparti har det samme syn på velsignelsen av EU-medlemskap som f.eks. Høyre har. Hvis han kaster blikket enda litt lenger, vil han jo finne at de politiske partiene i Europa som har båret frem dette integrasjonsprosjektet gjennom tiår etter tiår, er de konservative partier, de liberale partier, de kristendemokratiske partier, de sosialdemokratiske partier, uten unntak, og så menn også de fleste venstresosialistiske partier. De partiene som har vært og er ideologisk betingede motstandere av den europeiske integrasjonen, det er de partiene som befinner seg ytterst ute på den motsatte siden av den ideologiske skala. Jeg nøler med å kalle dem mørkeblå, jeg foretrekker å kalle dem ultrafiolette. Det er de ekstremt nasjonalistiske partiene i land etter land som kjemper imot den europeiske integrasjonen. Så Bjørn Jacobsen burde jo kanskje unne seg en liten meditasjon i sitt lønnkammer over hvilket selskap hans eget parti egentlig befinner seg i i dagens Europa. Jeg har ikke vært i stand til, verken ved å lese komiteinnstillingen eller ved å lytte til innleggene fra radarparpartiene SV og Senterpartiet, å høre et eneste tilløp til et politisk alternativ for Norge. Det eneste man har vært i nærheten av når det gjelder noe som minner om et konkret alternativ, er en forkjærlighet for Sveits og den sveitsiske plassering i dagens Europa. Når man tenker på at Sveits er det land som gjennom hele det forrige århundre førte en konsekvent nøytralitetspolitikk, og fremdeles fører en konsekvent nøytralitetspolitikk, når man tenker på at det ikke er mer enn ganske kort tid siden det i det hele tatt var mulig å få et flertall i Sveits for å melde landet inn i De forente nasjoner fordi man var redd for at det ville redusere den nasjonale sjølråderetten, da er det jo litt forunderlig at akkurat Sveits plutselig skulle være et forbilde for norsk europapolitikk. Det ville jo i tilfelle innebære ikke bare et spørsmålstegn ved EØS-avtalen og ved det samarbeidet Norge har utviklet, tross alt, over ganske lang tid med våre nærmeste handelspartnere i Europa, det ville også bety et ganske kraftig spørsmålstegn ved vårt norske NATO-medlemskap. Det ville kort og godt bety å skifte ut hele den politiske kurs Norge har fulgt i tiden etter den annen verdenskrig. Og da må jeg si at det er på en måte litt rystende at partier som ønsker å bli tatt på alvor, kan snakke med en så lettferdig tone og uten å for ramme alvor føle seg forpliktet til å skissere noe som er et alternativ, men isteden gjennom votering ønsker å kaste kortene fra seg og be Regjeringen lage en utredning for dem.