Martin Engeset (Høyre), 2003-05-28:
Jeg vil først få lov til å takke saksordfører for en grundig og reflektert innledning til denne debatten. På mange av enkeltpunktene og hovedområdene synes jeg faktisk saksordfører var så pass god at det hadde vært fristende å kopiere innlegget og henge det opp i glass og ramme i møterommet til kontroll- og konstitusjonskomiteen, og for så vidt kanskje også i enkelte andre av Stortingets komiteer. Gjennom innstillingen fra utvalget til å utrede Stortingets kontrollfunksjon og kontroll- og konstitusjonskomiteens etterfølgende behandling har Stortinget i dag god anledning til en prinsipiell debatt om Stortingets egen rolle, virkemidler for å kunne utøve kontroll på en god måte, og hvordan makt- og arbeidsdelingen mellom storting og regjering bør være. Stortingets kontroll med regjering og forvaltning gjennomgikk en rekke reformer i løpet av 1990-tallet. I 1993 opprettet Stortinget kontroll- og konstitusjonskomiteen, i 1995 innførte man EOS-utvalget, i 1996 ble åpne høringer en realitet, samt at bruken av stortingsoppnevnte granskingskommisjoner ble brukt hyppigere. I tillegg kommer at Riksrevisjonen og Sivilombudsmannen har utvidet sine felt med relevans for Stortinget. Reformene har kommet hver for seg og noen av dem uten større debatt i Stortinget. På mange måter må dagens debatt ses som en oppsummering av hvordan vi har kommet ut totalt sett etter alle disse reformene, og hvordan kontrollfunksjonen som helhet best kan ivaretas i fremtiden. Økningen i antall kontrollinstanser setter Stortinget overfor utfordringen å klare å skille mellom det å drive kontroll og det å styre regjeringen i forkant eller under dens myndighetsutøvelse. Det kan derfor være grunn til å minne om de grunnleggende prinsipper for et parlamentarisk demokrati. Tanken om at den folkevalgte lovgivende makt skal føre kontroll med den utøvende makt, stammer fra 1700-tallets konstitusjonelle teori og har blitt et grunntrekk ved nesten alle demokratiske styreformer. En nasjonalforsamling er særlig ment å skulle gi lover, vedta budsjetter og debattere andre spørsmål av generell politisk interesse. Å utøve makt – løpende og i enkeltsaker – må derimot overlates til regjering og forvaltning. Det er altså ikke slik som enkelte her i huset later til å mene, at regjeringen nærmest utelukkende skal være et ekspedisjonskontor for å sette ut i livet Stortingets meget detaljerte vedtak og instrukser. Maktutøvelsen må finne sted i regjering og forvaltning, som har kapasitet og kompetanse til nettopp dette. Så vil det altså være slik at Stortinget har de beste forutsetninger for å utøve kontroll av den utøvende makt – altså regjeringen – i ettertid. En slik kontroll er en helt naturlig og nødvendig del av maktfordelingen, også under et parlamentarisk styresett. Kontroll er derfor det motsatte av stortingsregjereri, men kontroll utøvet på den rette måte og på det rette tidspunkt. Stortingets kontroll skal nemlig være i form av etterfølgende gransking og eventuell sanksjonering av den utøvende makt. Nettopp derfor er det så viktig at Stortingets kontroll- og konstitusjonskomite er seg dette bevisst i sitt arbeid for å ivareta kontrolloppgaven. Når vi nå ønsker å gi intiativretten til et mindretall på en tredjedel av medlemmene i kontroll- og konstitusjonskomiteen, er ikke dette begrunnet i at ikke kontrollvirksomheten i dag er omfattende nok. Dette er prinsipielt begrunnet. Det er et viktig demokratisk prinsipp at mindretallet skal kunne undersøke om flertallet misbruker sin makt. Å gi initiativrett til en tredjedel av kontroll- og konstitusjonskomiteens medlemmer skal sikre denne adgangen for et mindretall i en situasjon der regjeringen har et flertall bak seg i Stortinget. Å innføre denne mindretallsrettigheten legger imidlertid et stort ansvar på alle partier for at ikke instituttet skal bli misbrukt og bringe kontrollinstituttet i miskreditt, f.eks. ved å åpne en kontrollsak utelukkende i et forsøk på å score partipolitisk gevinst, eller ved å gå utover kontrollmandatet og blande seg inn i forvaltningens løpende saksbehandling, eller hoppe inn i saker som er til behandling i rettsapparatet, for å nevne noen eksempler. Når denne komiteen gjennom de vedtak som fattes i denne saken her i dag, får utvidede fullmakter og nye rettigheter, må ikke dette oppfattes som et uttrykk for at vi fra Høyres side er strålende fornøyd med måten komiteen har ivaretatt sin kontrolloppgave på. At disse vedtak blir gjort i dag, med Høyres støtte, skjer på tross av og ikke på grunn av de erfaringer vi har gjort oss så langt i denne stortingsperioden. Det må innrømmes at det har vært vanskelig å forholde seg til at komiteen til tider etter vårt skjønn har påtatt seg noe som kan ligne på rollen som Stortingets altmuligkomite, påtalemyndighet, rettsapparat, forsvarer og vikarierende riksrevisjon på én og samme tid. Når og hvis komiteen blander seg inn i den løpende saksgangen i de enkelte departementer, er det et uttrykk for en pervertering av kontrollfunksjonen. Konsekvensen er en utvisking av ansvarslinjene, hvilket vil gjøre det vanskelig å sanksjonere i ettertid. Så noen ord om Grunnloven § 75 f, om Stortingets rett til innsyn i regjeringens og forvaltningens interne dokumenter: Frøiland-utvalgets flertall peker på at tolkningen av hvor langt denne innsynsretten strekker seg i praksis og teori, har vært mer omstridt. På dette punkt har så flertallet kommet på den meget originale idé at de vil innta en egen bestemmelse i Stortingets forretningsorden som regulerer dette. Dette er med respekt å melde en meget spesiell fremgangsmåte. Dersom flertallet er av den oppfatning at dette spørsmålet bør presiseres eller avklares nærmere, vil jo den naturlige og nødvendige fremgangsmåte være at disse partier fremmer et forslag til grunnlovsendring, som behandles på ordinær måte. En ny formulering i Stortingets forretningsorden avklarer jo ikke hvordan Grunnloven skal forstås på dette punkt. Stortingets forretningsorden regulerer Stortingets forhandlinger og Stortingets eget arbeid og er ikke konstitusjonelt bindende for regjeringen eller for tolkningen av Grunnloven. Derfor burde flertallet på dette punkt ta seg tid til å følge den av Grunnloven oppsatte fremgangsmåte for å endre Grunnloven, og ikke forsøke seg på en snarvei gjennom først å endre forretningsordenen. Det fremstår som åpenbart etter min oppfatning, eller i det minste i hvert fall ikke usannsynlig, at dette i etterkant vil bli brukt som et argument for nettopp å endre Grunnloven på dette punkt. Dette er etter vår oppfatning en prinsipielt meget uheldig fremgangsmåte, som flertallet ikke burde gi seg inn på. Til slutt vil jeg bare understreke at det på de fleste punkter er en relativt bred enighet i innstillingen, som saksordføreren har gjort rede for. Det er jeg glad for, fordi dette er et område som har alt å tjene på at det er bred politisk enighet om spillereglene og om hvordan Stortingets kontrollfunksjon skal ivaretas på en best mulig måte.