Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-01-08:
Aller først har jeg lyst til å ønske statsråden og kolleger på Stortinget et godt nyttår! Nakkeskader er og har vært et helseområde i Norge som aldri har fått den prioriteringen som det burde ha fått, uavhengig av årsak, ved fødsel, fritidsaktivitet, vold eller ved trafikkulykker. Det er mange årsaker til dette, men jeg tror at vi opplever både systemsvikt, faglig uenighet og underrapportering, og at mange med påviselige skader blir kasteballer og faller mellom mange stoler, hvor kompetanse og forståelse for den enkeltes situasjon smuldrer bort. I tillegg er det liten tvil om at det er altfor nære bindinger mellom deler av det nevrologiske miljøet, medisinske miljøet og forsikringsselskapene. Ved at jeg tar opp denne saken, skal alle være klar over at jeg kun har ett ønske med interpellasjonen, og det er at de som er blitt utsatt for nakkeskader av alvorlig grad, og som har store smerter, skal få en god behandling, og at alle skal få muligheten til å få stilt en kvalitetssikret diagnose i Norge og deretter få behandling så langt det er mulig i Norge eller i utlandet, på lik linje med andre helsetjenester eller skader, etter internasjonale aksepterte metoder som Norge har anerkjent gjennom WHO. Dette omhandler ikke bare en helsebehandling, men også en juridisk oppfølging og en oppfølging gjennom sosial- og Nav-systemene. Oppfølgingen som mange får i dag, er uverdig. Det kan her vises til at en gjennomsnittlig behandlingstid i forsikringsoppgjør for nakkeskader er på ni år. Og da ber jeg om forståelse om jeg skulle ta for hardt i, eller om noen skulle føle seg beklemt. Vi som samfunn kan ikke leve med dagens situasjon, ei heller de som har en nakkeskade, eller som vil få det i framtiden. Allerede i 1997 ble det tatt opp et spørsmål i Stortinget om nakkeskader. Arbeiderpartiets Anneliese Dørum var av den oppfatning at antall nakkeskader var økende, og uttalte bl.a. at hun trodde det måtte mye til for å få ryddet opp i de forholdene som var avdekket, at skadene hadde økt i omfang etter at man begynte å bruke sikkerhetsbelte, og at det da ble dyrt for forsikringsselskapene. «Da blir de interessert i å fjerne denne skaden fra forsikringsbildet. Jeg har mistanke om at det er et for stort samrøre mellom enkelte spesialister og selskapene, og jeg tror at dette er forhold som vi må gå dypt inn i på mange områder.» I desember 2001 tok daværende minister Høybråten opp denne problematikken, og i april 2003 lovet han at her skulle det ryddes opp. I 2004 bad Helsedepartementet Helsedirektoratet om å redegjøre for behandlingen av de alvorligste nakkeskadene, og man viste til kritikk av behandlingstilbudet til pasienter med alvorlige nakkeskader i Norge: Vi ber om at spesialisthelsetjenesten utarbeider faglige retningslinjer for kompliserte nakkeskader i Norge. Den 16. mars 2004 svarte spesialisthelsetjenesten at kompliserte nakkelidelser ville direktoratet komme tilbake til. Det ville da måtte vurderes om det fantes tilstrekkelig kunnskapsgrunnlag for å lage slike retningslinjer. Departementet ble kontaktet av personer med nakkeskader og av Whiplashforbundet i 2006, hvor man etterlyste utredningene. Departementet svarte at direktoratet fant det vanskelig å lage retningslinjer for diagnostikk og behandling. På basis av dette fant ikke departementet grunnlag for på nytt å be direktoratet om å utarbeide faglige retningslinjer. Så opplevde vi den 7. september 2007 et oppslag i VG, og det florerte kritikk av behandlingen av nakkeskader i Norge, hvoretter statsråd Brustad besluttet å be Sosial- og helsedirektoratet gjennomgå behandlingen av alvorlige nakkeskader på nytt. Det var altså VG som klarte å få helseministeren og departementet til å ta opp en sak som nettopp var henlagt. Men spørsmålet blir: Hvem er det som sitter og trenerer en utredning, noe som medfører at altfor mange med nakkeskader ikke får den behandlingen de har krav på? Hvem er det som har så mye makt at man overprøver egne ministeres ønske i årevis? Det er uverdig at man i over ti år har pratet og pratet om at de med alvorlige nakkeskader skal få et verdig tilbud i Norge, uten at noe faktisk har skjedd. Jeg har sendt inn fire skriftlige spørsmål om dette temaet, og de svarene jeg har fått tilbake, er så misvisende og så fulle av feil at man kan stille spørsmål ved om det har noen hensikt å ha et system med skriftlige spørsmål. Jeg har fått svar tilbake at det er vanskelig å diagnostisere alvorlige nakkeskader, og at det knapt finnes medisinsk litteratur på området, til det motsatte, at det er meget enkelt å diagnostisere de alvorligste skadene etter grad III og IV av WAD. Man kan undre seg over om det er slik at departementet tar ansvar for dem med mindre grad av skade, mens man overlater til et lite nevrologisk miljø å forholde seg til de alvorligst nakkeskadde og med dette fraskriver seg sitt ansvar. Jeg vil da minne om det som representanten Dørum tok opp i 1997, da hun påpekte samrøret mellom spesialister og forsikringsselskapene. Det ville, slik jeg ser det, være riktig å få på plass et system som ivaretar at personer med nakkelidelser får en vurdering av spesialister som avgjort er habile. I dag opplever vi at person etter person må dra for egen regning til utlandet for å bli diagnostisert og for å få behandling. Noen drar til Tyskland, andre drar til Iran, Spania, USA, Sverige eller India. Dette kan ikke fortsette! For det første blir mange med alvorlige skader ikke diagnostisert i Norge. Uten diagnose får de ingen behandling eller oppfølging gjennom helsevesenet eller Nav-systemet. Skjønner man ikke at man ikke bare gjør galt gjennom å unnlate å diagnostisere og behandle, men at man gjør trippelt galt? Man overlater mennesker med store smerter til seg selv, uten rettigheter og oppfølging. Kan man kalle noe uverdig, er det den behandlingen som de som har alvorlig grad av skade i nakken, får i Norge. Videre er situasjonen slik at man ikke har tallmateriale for nakkeskader i Norge. Man har kun et pasientregister hvor det er umulig å trekke ut slutninger om hvor omfattende dette skadeproblemet er. Departementet forholder seg til tall fra tidlig på 1990-tallet og påstår at det i Norge kun er 42 nakkeslengskader pr. 100 000 innbyggere. Dette er meget forunderlig. Danmark har til sammenlikning 301 skadde pr. 100 000 innbyggere, og Sverige har 422. Vi skal ergo ha kun 10 pst. av de skadene som våre naboland har. Ca. 60 pst. av nakkeskadene er relatert til trafikkskader, og vi har ikke færre trafikkskader enn våre naboland. Videre er 40 pst. av skadene relatert til det øvrige samfunnsliv. De seneste tall fra internasjonal forskning på området, som ble offentliggjort i tidsskriftet Spine våren 2008, tilsier at det i Norge ut fra skader i trafikken er ca. 300 skadde pr. 100 000 innbyggere. Dette vil tilsi at vi har ca. 13 500 nakkeskadde. Tar man så med at 40 pst. av skadene oppstår andre steder enn i trafikken, blir tallet på nakkeskadde i Norge pr. år 22 500. Derfor blir direktoratets tall på 2 000 i året helt feil, så feil at man kan tro at man bevisst ønsker å holde dette tallet så lavt som mulig. Jeg vil minne om at de tallene jeg bruker, er hentet fra offisielle forskningsstatistikker. Ingen kan i dag svare på hvilke diagnoser som er blitt benyttet, og hvor mange som har fått skader av grad III og IV av WAD. Men hvis vi forholder oss til våre naboland og til internasjonal forskning, vil det årlig være mellom 300 og 400 som blir påført en nakkeskade som er av alvorlig grad. Det er underlig at det bekreftes at ICD-10-diagnoser skal brukes av spesialisthelsetjenesten, når det ikke er konsensus for WAD, som igjen blir brukt av rettssystemet. Ergo bruker helse- og jussystemene ulike begreper og oppfatninger som ikke samsvarer med hverandre. De nakkeskadde i Norge forsvinner bort gjennom registreringssystemet. Veldig mange får ikke stilt en diagnose og blir i prinsippet fratatt alle rettigheter. Slik kan vi ikke ha det! Jeg ser fram til at statsråden faktisk griper tak i denne saken og får orden på sysakene, for nå har vi pratet om å kunne hjelpe de nakkeskadde i ti år, men vi har faktisk ikke klart å få på plass et system som sikrer dem en rettferdig og god behandling i Norge.