Dagfinn Høybråten (Kristelig Folkeparti), 2012-02-28:
La meg først understreke det alle er enige om: Løpende, grundige og uavhengige evalueringer av bistandsprosjekter er viktig for å dokumentere at bistanden virker etter hensikten. De bidrar også til å sikre at midlene brukes mest mulig effektivt. Evalueringer er dessuten viktig for å kunne samle erfaringer og lære av feil. Norge har altså – sammen med mange andre giverland og mottakerland – utviklet en rekke forskjellige former for mer uavhengige evalueringer. Dette er gjort gjennom flere tiår. Det er ikke noe nytt. De NORAD-finansierte evalueringene blir gjort av uavhengige konsulenter og forskere. Disse velges etter en internasjonal anbudsrunde. Departementet kan ikke instruere eller påvirke denne delen av NORADs virksomhet. Så langt er hele komiteen enig. Bistand er ikke unndratt evaluering. Tvert imot – bistand er en sektor som kanskje oftere og grundigere enn mange andre samfunnssektorer blir analysert. Det vet vi. Da forbauser det meg en smule at Fremskrittspartiet ikke vil være med på komiteens henvisning til noen av de mange uavhengige evalueringer som vitterlig utføres også av andre organer. Her kan nevnes noen: Riksrevisjonen har egne forvaltningsgjennomganger. De er en sentral del av evaluerings- og læringsarbeidet. OECDs komité for utviklingssamarbeid, DAC, gjennomfører periodiske «peer reviews». I disse blir norsk bistandsarbeid vurdert av andre lands bistandseksperter. I tillegg kommer mange andre evalueringer. Også Det internasjonale pengefondets eksperter har gjennomført evalueringer av bistandens virkninger. I en kjent studie ble den tradisjonelle formen for skandinavisk bistand spesielt framhevet. Forskerne trakk et skille mellom bistand som antas å virke positivt på utvikling, slik som bygging av veier, skoler og helsestasjoner, og bistand som ikke gjør det. De skandinaviske landene gir mye ubundet og utviklingsorientert bistand. Når giverland rangeres etter kvaliteten på bistand, kom skandinaviske land svært godt ut i IMFs evaluering. IMF-studien viser også til at bistandens virkning på økonomisk vekst må ses over lang tid, gjerne flere tiår. De har sett på hvordan ulike typer bistand fra ulike land gitt i perioden 1960–1990 virker på BNP-veksten per innbygger i årene 1990–2000 i 30–40 land. Konklusjonen er klar: Uviklingsorientert bistand som skandinaviske land tradisjonelt har gitt mye av, har en positiv og betydelig effekt på økonomisk vekst. Norsk utviklingsorientert bistand virker. Funnene i IMF-studien stemmer for øvrig godt overens med budskapet til professor William Easterly, en av verdens ledende bistandskritikere. Han viser bl.a. til forskning som klart underbygger at bistand til helse og utdanning nytter. Det redder liv, og det gir bedre helse. Det gir fattige muligheter til å lære å lese og skrive. Dette er mål i seg selv og viktige forutsetninger for å bidra til vekst på sikt. Easterly er spesielt opptatt av helserelatert bistand: Helse er det området hvor bistand har nytt sin mest iøynefallende suksess. Han lister så opp en rekke eksempler på hva dette handler om, bl.a.: rutinemessig immunisering, kampanjer for å bevisstgjøre foreldre om bruken av rehydreringsterapi, et regionalt program for å eliminere polio i Latin-Amerika, osv. Easterly viser til det faktum at spedbarnsdødeligheten i fattige land har falt. Forventet levealder har økt. Han peker på at mange av disse programmene har nytt godt av donorfinansiering og teknisk bistand, og at fakta støtter troen på at bistanden var effektiv i mange av de ovennevnte tilfellene. Han konkluderer på følgende måte: Ja, vestlig bistand kan hjelpe fattige mennesker med noen av deres mest desperate problemer. Videre: Bistand alene kan ikke gjøre fattigdom til historie. Bare de selvstendige anstrengelsene til fattige mennesker og fattige land kan gjøre slutt på fattigdommen. Men bistand som konsentrerer seg om å gjennomføre oppgaver, vil lette lidelsene til mange desperate mennesker i mellomtiden. Han avslutter med det retoriske spørsmålet: Er ikke dette nok? Det viser i alle fall at god utviklingsbistand virker. Så må vi løpende videreutvikle evalueringsmetodene, vurdere effekten tydeligere, endre opplegg der ting ikke virker, og ikke minst dra lærdom av hvordan andre land gjør det. Jeg har tillatt meg å spørre utviklingsministeren tidligere om den type brede totalgjennomganger av bistanden som britene nå har gjort, og som man har gjort i Sverige og Australia, ikke burde være noe Norge på et tidspunkt burde legge opp til. Jeg ser gjerne at han kommenterer det. Når Kristelig Folkeparti støtter innstillingen, er det fordi vi følger det velprøvde og gode prinsipp om ikke å reparere noe som fungerer.