Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
To år etter konkursen i Lehman Brothers og den akutte krisen i finansmarkedene er det fortsatt stor ubalanse i internasjonal økonomi. Obama har fått på plass en Wall Street-reform, og amerikansk økonomi er i vekst. Men USA har fortsatt høy arbeidsledighet, høyt budsjettunderskudd og høy statsgjeld. Hjemme i Europa har den greske gjeldskrisen krevd både en redningspakke, som Hellas, eurolandene og IMF ble enige om, og stramme innsparingstiltak, som førte til dramatiske protester med tragisk utfall i Aten. I London foreslår David Cameron å kutte ca. en fjerdedel av britiske budsjetter, bortsett fra innen helse og bistand. I går ettermiddag la den irske regjeringen fram en spareplan som kan få EU og IMF med på en redningspakke også for dem. Portugal, Italia og Spania trues alle av høy statsgjeld. Dette er virkeligheten – utenfor Norge. Her får kommunene en såkalt eldremilliard på 2010-budsjettet – fordi skatteinntektene blir større enn man trodde. Den sterke norske økonomien skyldes selvsagt vår unike tilgang på naturressurser, men også god politisk styring. I 2011-budsjettet tas det ansvar for å stramme inn og tilpasse oss en normalsituasjon etter den ekspansive finanspolitikken under finanskrisen. I dag vedtar vi et anstendig budsjett, med gode tiltak for klima, helse og omsorg. Klimaforliket følges opp med tiltak mot avskoging. Sykehusene gis mulighet til å øke pasientbehandlingen, det gis lån til bygg ved sykehusene i Østfold, Bergen og Stavanger, og det kommer nye pilotprosjekter for kreftscreening. Kommunene rustes opp økonomisk og kan bygge ut eldreomsorgen. Framover er full sykehjemsdekning en spesielt viktig oppgave. Vi må få på plass 12 000 nye sykehjemsplasser og omsorgsboliger og 12 000 nye årsverk i pleie og omsorg. Alle med behov for det må ha rett til sykehjemsplass. Sammen med Samhandlingsreformen for helsevesenet, som følges opp gjennom tilskudd til bl.a. lokalmedisinske sentre, og, etter hvert, ny helse- og omsorgslov og ny folkehelselov er dette en ny giv på helse- og omsorgsområdet i tiden framover. Jeg leste reaksjoner fra opposisjonen i Bergens Tidende dagen etter at budsjettet ble lagt fram, og fant nokså lite av felles profil. For eksempel trakk Høyre fram manglende skattelettelser, Fremskrittspartiet eldreomsorgen, Kristelig Folkeparti rusbehandling og Venstre utdanning. Og jeg undres over hva som er opposisjonens felles prosjekt, utover enigheten om å kaste oss. Vi har prøvd borgerlige regjeringer før. Forrige gang betalte vanlige folk mer skatt enn i dag, mens de rikeste betalte mye mindre. Norge brukte mindre penger på å vaksinere verdens barn enn hva vi gjør i dag, det var mindre vekst til sykehus og kommuner enn hva det er nå, og det siste året med borgerlig regjering fikk vi nedgang i tallet på årsverk i pleie og omsorg. Hvem kan se seg over skulderen og oppriktig ønske seg dette tilbake? Eller, rettere sagt: Hvem kan oppriktig ønske seg et enda blåere alternativ, med enda mer av det samme? Jeg er glad for at regjeringen og Kristelig Folkeparti er enige om mye i den økonomiske politikken. Fremskrittspartiets og Høyres alternative budsjetter får derimot fram skillet mellom flertallet og det blå-blå alternativet, der skattekutt er førsteprioritet, og der det sosioøkonomiske fokuset vendes bort fra vanlige folk med vanlige jobber til høytlønte med mindre vanlige jobber. Høyre oppfordrer til å «skape mer, ikke skatte mer». Det er klart at skattekutt kan ha dynamiske effekter. Men ideene om at skattekutt gir mer tilbake til offentlige budsjetter enn kuttet koster i seg selv, er omtrent hva Bush senior for 30 år siden kalte for voodooøkonomi, mens Bill Clinton fastslo at «tilbudssideøkonomi fornekter matematikken». Hva man tjener, er ikke bare et produkt av egen innsats, men også av de medfødte mulighetene konteksten gir. På samme måte som vi som fødes i et land med voldsomme naturressurser, har et ansvar for å bidra globalt for dem som er født mindre heldige enn oss, kan progressive skattesystemer fordele mulighetene mer rettferdig her hjemme. Norge har klart å kombinere økonomisk vekst med mer rettferdig fordeling enn de fleste andre land i verden. Det er viktig, fordi mindre forskjeller kan skape større etterspørsel og gi vekst i økonomien, og fordi små forskjeller skaper tillit og stabilitet, men, mest av alt, med en lett omskriving av Clintons ord, fordi Norge simpelthen fungerer bedre når flere mennesker har en sjanse til å leve sine drømmer.