trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Hallgeir H. Langeland (Sosialistisk Venstreparti), 1998-12-07:
SV og Senterpartiet i opposisjon var ofte svært einige når det gjelder miljø- og energispørsmål, og begge partia var ofte knallharde i kritikken av Arbeidarpartiet som ikkje prioriterte miljø høgt nok. Då undrar det SV litt at olje- og energiministeren med slik tyngd forsvarer det kompromisset som er inngått med Høgre og Framstegspartiet, når ein veit at mange av dei forslaga frå sentrumsregjeringa som var positive i seg sjølve, er vekke, eller i alle fall reduserte. Det gjeld enøk, det gjeld energiforsking, det gjeld investeringar i leidningsnett, som er redusert med 35 mill. kr, elavgifter som SV støttar, er vekke, og fyringsoljeavgifter er vekke. Likevel seier statsråden at dette er eit veldig bra budsjett – og så er alle desse miljøforslaga borte i dette budsjettet. Dette synest eg det er litt komplisert å forstå, så eg håper at statsråden kan utdjupa dette for meg. Så til det som nå har skjedd i forhold til Kyoto-avtalen og oppfølginga av denne. Meiner statsråden at dei kutta som nå er sette i verk, vil føra til at det blir enklare eller verre for Noreg å gjennomføra Kyoto-avtalen? Og til slutt: Voksenåserklæringa har mange positive element. På kva for måte ser statsråden at det er mogleg å gjennomføra den miljøpolitikken som er nedfelt i Voksenåserklæringa?
Gunn Karin Gjul (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Etter å ha fulgt de siste års debatter om Miljøverndepartementets budsjett må jeg medgi at jeg syns det er en vesentlig forskjell på måten man argumenterer på i dag sammenliknet med hvordan man argumenterte for bare noen få år siden. Spesielt gjelder det det partiet som Lars Rise representerer. Jeg sitter igjen med en følelse av at en er nødt til å skryte sjøl, for en har ikke bygda å lite på. Det første budsjettet som sentrumsregjeringa nå har lagt fram, har det vært skapt store forventninger om, nettopp basert på tidligere års uttalelser. Og det som er det påfallende, er at det er ikke noe stor forskjell på det budsjettet som sentrumsregjeringen nå legger fram, og de som ble lagt fram i de siste årene av Thorbjørn Berntsen – det er nesten en tro kopi. I tillegg har de også skapt store forventninger basert på Voksenåserklæringa og uttalelser i valgkampen, hvor bl.a. visestatsminister Anne Enger Lahnstein uttalte at Regjeringa vil legge opp til en fundamental annen miljøtenkning enn det det har vært lagt opp til fra de foregående regjeringer. Og hva er det vi ser? Jo, vi ser at en har fått en mer løssluppen forbruksvekst enn på lang tid – til tross for at Anne Enger Lahnstein lovte at det nå skulle bli slutt på denne løsslupne forbruksveksten – og vi ser en historisk økning i elforbruket. Men det jeg mener kanskje er det mest alvorlige sviket til sentrumsregjeringa, er likevel det som skjer når det gjelder midlene til Øst-Europa. Rett utenfor vår egen stuedør ligger de alvorligste miljøtruslene, med omfattende atomvirksomhet og store mengder atomavfall som det ikke finnes skikkelig lagring for. På det området foretar man altså dramatiske kutt – i den siste runden i forbindelse med forliket med høyrepartiene kutter man fra 100 mill. kr til 50 mill. kr på disse bevilgningene. Også i Utenriksdepartementet sier man at dette er uforsvarlig. Og da er mitt spørsmål til representanten Rise: Mener han at det er forsvarlig politikk fra sentrumsregjeringa å svikte dem som trenger miljøbevilgningene aller mest, nemlig Kola og Øst-Europa?
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Representanten Jan Tore Sanner berørte vårt forhold til Nordvest-Russland og vårt spesielle ansvar overfor vår nærmeste nabo. Det er vel stor enighet om at Norge har et særlig ansvar for å bidra til å løse de store miljøproblemene i Nordvest-Russland, og jeg registrerer at flertallet prøver å trøste seg med at tidligere avsatte midler fortsatt står ubenyttet. Tror Høyre at mulighetene for å bedre miljøsituasjonen på Kola blir større når det reduseres i bevilgningene? Det forbauser meg, men jeg stiller spørsmålet til Høyre: Hvordan kan Høyre forsvare et så dramatisk kutt, ned til 55 mill. kr i 1999, når de faktisk skriver i innstillingen, og forhåpentligvis også mener, at Norge har «et særlig ansvar»?
Aud Blattmann (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Regjeringen ønsker å fjerne særordningen med refusjon av dokumentavgift på 2,5 pst. – jeg tror det var slik statsråden uttalte seg. Formålet med denne ordningen har vært å bidra til selskapsmessige strukturendringer innen energisektoren. Fjerning av refusjonsordningen vil uten tvil hindre den omstrukturerings- og effektiviseringsprosess i kraftbransjen som kom med innføringen av det nye kraftregimet, og som også Senterpartiet den gang egentlig ønsket. Vi ser at det kan bli en konkurransevridning, fordi selskaper som er kommet langt i omstruktureringsprosessen, får en fordel, i motsetning til dem som er kommet kortere i prosessen. Vi har også sett at det kan føre til en udemokratisk behandlingsprosess fordi det her er knappe tidsfrister. Jeg prøvde i mitt innlegg å stille noen spørsmål til statsråden, og jeg gjentar dem nå: Er det slik at statsråden mener at man ikke ønsker en videre utvikling til større og mer slagkraftige enheter, eller er det slik at det var behovet for økte inntekter til staten som veide tyngst? Vi ser en utvikling der EUs elmarked gradvis åpnes for fri handel og at det skjer store omstillinger. Sammenslåinger og omorganiseringer i kraftsektoren vil være nesten umulig når det vil påføre selskapene dokumentavgifter i millionklassen. Er det egentlig motstand mot et åpnere europeisk kraftmarked som er beveggrunnen for å oppheve refusjonsordningen?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Representanten Sanner har omtalt Regjeringens miljøpolitikk som visjonsløs. Da oppfatter jeg det dit hen at representanten Sanner velger å se bort fra det faktum at Regjeringen kommer til Stortinget med en rekke gode forslag – miljørettede, virkningsfulle forslag som blir stoppet av et flertall i Stortinget, bl.a. av Høyre. Jeg kan nevne spørsmålet om elavgift, som er et viktig virkemiddel for å få elektrisitetsforbruket ned – en målsetting som Høyre også har sluttet seg til. Det har ikke vært like enkelt å få Høyre med på en satsing på enøktiltak, og nå ønsker også Høyre å åpne for bruk av gass på det innenlandske marked. Alt sammen er holdninger som Høyre inntar som strir mot de målsettinger man selv uttrykker at man har. Jeg har lyst til å stille representanten Sanner et spørsmål: Hvordan har Høyre tenkt at vi på denne bakgrunn skal få redusert elektrisitetsforbruket i Norge, slik Høyre har gitt uttrykk for i bærekraftmeldingen, når man på den ene siden sier nei til elavgift, man kjemper litt aktivt imot økende innsats på enøktiltak og man åpner for at vi skal bruke gass på det innenlandske markedet?
Bror Yngve Rahm (Kristelig Folkeparti), 1998-12-07:
Representanten Langeland sa to ting, for det første at den kritikken som Stoltenberg i dag reiste mot sentrumsregjeringen, måtte han like mye reise mot sitt eget parti. Allikevel ønsker Langeland at vi skulle hatt et samarbeid med Arbeiderpartiet, i en tro på at budsjettet da ville blitt bedre. Det ville det ikke ha blitt, naturligvis ikke. Og Langeland vet selvfølgelig også at det ikke ville være mulig å etablere et flertall i Stortinget mellom sentrumspartiene og SV. Før det kan bli aktuelt, måtte SV vokse noen hakk til. Så gjør selvfølgelig Langeland denne debatten, som mange andre debatter, til et spørsmål om kontantstøtten. Da er det naturlig at en representant fra Kristelig Folkeparti reagerer på det. Men mitt spørsmål til Langeland er følgende: Hvordan ønsker Langeland å prioritere kontantstøttepengene, for de er jo allerede brukt opp? De er brukt opp av Kristin Halvorsen på barnehager, de er brukt opp av Øystein Djupedal på utdanning, og nå vil Langeland ha dem til å dekke behovene på energisektoren og miljøvernsektoren. Hvilke områder ønsker Langeland å prioritere vekk når kontantstøtten skal dekke alle andre oppgaver som Langeland åpenbart vil prioritere?
John Dale (Senterpartiet), 1998-12-07:
Representanten Torny Pedersen hevda at ho har vanskeleg for å sjå kvar det vert av Senterpartiets miljøprofil, men det er då litt merkeleg at representanten ikkje kjem med eksempel som viser at Senterpartiet ikkje fylgjer opp den lina som me har lagt. Det kom ikkje ei einaste påpeiking av at me miljøpolitisk ikkje fylgjer det programmet som me har lova veljarane å stå inne for. No nemnde eg òg i innlegget mitt at det kjem fram aktive forslag i samband med dette budsjettet, og den satsinga som Regjeringa har tatt initiativ til, og som også Senterpartiet står bak når det gjeld energiøkonomisering, viser at me på eit særs viktig område er i ferd med å leggja kursen om. Til slutt må eg også minna om, som eg sa i mitt fyrste innlegg, at det har ikkje gått så lang tid enno. Me har eit stykke igjen før me skal gå til val, og tida er absolutt ikkje no inne til å gjera opp ein endeleg status for korleis det går med oppfylginga av dei programpostane som me strevar for å koma i land med.
John Dale (Senterpartiet), 1998-12-07:
Eg synest eg la merke til ein viss ironisk undertone i det spørsmålet som var stilt. Eg kan forsikra representanten om at me framover i samband med gjennomføringa av nye enøktiltak vil tenkja så vel på avgifter som på tiltak som må setjast i verk, og som vert finansierte over statsbudsjettet. Det er ein kombinasjon av avgifter og tiltak som kan føra fram, og det som er vår viktigaste oppgåve her, er å finna ein rimeleg balanse i det me gjer. Spesielt må me passa nøye på at avgifter på elektrisitetsbruk vert justerte og fastsette også i forhold til prisen på olje, slik at me heile tida kan vera sikre på at me når det som er hovudmålet, og det er sjølvsagt å redusera energi som kjem frå fossile kjelder.
John Dale (Senterpartiet), 1998-12-07:
Det bør ikkje forbausa nokon at SV har litt meir pengar å spandera på ein del gode formål og også på miljøformål. Dei har i sitt samla budsjett trekt inn mindre pengar og har såleis meir til disposisjon, slik at det representanten her framførte, var eit resultat av at SV ikkje går så langt i innstrammingar som andre parti gjer. Elles må eg igjen seia at Senterpartiet ikkje har noko som helst å skamma seg over når det gjeld innsatsen i miljøpolitikken så langt. Spesielt gjeld dette på området energiøkonomisering. Sjølv etter at me hadde gjennomført forhandlingane med Framstegspartiet og Høgre, stod vi igjen med eit resultat som er det beste på år og dag, og det er ikkje tvil om at sentrumsregjeringa her har vore med og snudd kursen i ei riktig retning. Det har f.eks. medført at Arbeidarpartiet no, etter at dei i årevis har lege veldig lavt i terrenget, har gått den andre vegen og ligg nokre millionar i overbod, over Regjeringa sitt opplegg. Det viser at me har stor innverknad på eit viktig område i politikken, og etter kvart som tida skrir fram, vil det koma fleire nye eksempel på saker som me klarar å gjennomføra, eller i det minste setja fart i.
Torny Pedersen (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Senterpartiet har tidligere hevdet å være et miljøparti. Sterke miljøtanker kom fra det partiet spesielt da de var i opposisjon. Etter at de fikk regjeringsmakt, er det vanskelig å finne Senterpartiets tidligere profil i miljøspørsmål. Selv om Voksenåsendokumentet inneholder en rekke gode og fromme ønsker, klarer jeg ikke å se at Senterpartiet har fått fram sine mål. Nå virker det som om Senterpartiets profil er blitt en god del borte også når det gjelder andre ting enn miljøspørsmål – jeg tenker her på distriktspolitikk og kommunalpolitikk, og jeg vil spørre Senterpartiets John Dale: Hvor mener Senterpartiet at Senterpartiets miljøprofil kommer til syne gjennom sentrumsregjeringens miljøpolitikk i dag?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-12-07:
Det norsk miljøpolitikk trenger, er aktiv forandring og vilje til å gå i en ny retning. Når jeg nevner dette for SV, er det mulig det er fånyttes, fordi SV nå synes å ville mene at det er bedre å stå på den rene linjen og sørge for at en blir venneløs i politikken enn å støtte opp om de kreftene som drar politikken i deres retning. Nok om det. Langeland og SV ser ikke miljøpolitikken for bare kontantstøtten – derfor litt hjelp: Opplegget for grønne skatter er et av de mest radikale forslagene som er fremmet for dette stortinget på lang tid. Det kom fra sentrumsregjeringen. I spørsmålet om vern av Øvre Otta har Regjeringen inntatt et standpunkt til det som mange oppfatter som den viktigste miljøsaken på 1990-tallet. – Slik kan en fortsette, langt utover den tidsrammen en replikk gir anledning til. Og så et spørsmål til Langeland: Er det slik at de få områdene hvor han kan måle seg fram til enkelte millioner i forskjell mellom Arbeiderpartiet og sentrum, tilsier at norsk miljøpolitikk er tjent med at denne regjeringen, som tar nye grep på de vitale områdene, skiftes ut med et arbeiderparti som synes å ville samarbeide så mye med Høyre at de på sitt landsmøte nullet ut alt som ligner på miljøengasjementet?
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-12-07:
Nå er det slik i vårt politiske system at partienes oppslutning avgjøres ved valg. Vår ambisjon er at den styrkede innflytelsen Venstre har i politikken, skal bidra til at vi får gjennomslag på mange viktige miljøområder, slik at vi med tyngde overfor velgerne i 2001 kan si at de har en valgmulighet. De har valgmulighet mellom en arbeiderpartiregjering, som Thorbjørn Berntsen sa på landsmøtet har nullet ut miljøengasjementet, og et regjeringsalternativ hvor det finnes partier som synes miljø er viktig, ja så viktig at det må tas noen grep som også kan være upopulære. Så det som vi nå gjør av politisk arbeid på miljøområdet og andre områder, skal nettopp legge grunnlag for at vi ved neste korsvei kan ha troverdighet i politikken. Venstre kan ikke komme tilbake på Stortinget med en større gruppe fordi vi er lovende. Nå skal vi komme tilbake fordi vi er et viktig parti, som i praksis har fått vist at vi tar nye grep på viktige miljøområder.
Gunnar Kvassheim (Venstre), 1998-12-07:
Jeg har sagt om Venstre, litt i lys av den siste tids meningsmålinger, at vi nok er i den paradoksale situasjon at vår innflytelse er tidoblet og oppslutningen midlertidig halvert. SVs dilemma er at partiets oppslutning er redusert og innflytelsen nullet ut. Miljøpolitikken trenger ikke bare dem som er velmenende, men den trenger dem som i praktisk politikk tar grep for å flytte den i riktig retning. Nå anlegger Langeland et perspektiv på dette som om det gjelder noen millioner i støtte til ledningsnettet. Jeg prøvde å gå litt opp og se på grønne skatter, Øvre Otta, miljøutgangspunktet når det gjelder skytefelt osv. Da er det jeg sier at denne regjeringen står for en helt annen miljøpolitikk enn den vi avløste og den vi eventuelt vil få igjen, med eller uten Langelands støtte. Jeg forventer ikke at SV skal la være å kritisere Regjeringen. Det er det positivt at en gjør, for Regjeringen og alle andre trenger påtrykk for å komme videre. Men det beklagelige er at SV ikke klart og tydelig kan si at denne regjeringen er mye mer offensiv i miljøpolitikken enn den som er alternativet. Så til dette med friluftsmeldingen. Det var helt klart fra starten av behandlingen i komiteen at sentrumspartiene ønsket at Stortinget på en egnet måte skulle få en melding om dette spørsmålet. Samlet konkluderte vi til slutt med at det kunne gjøres på en formålstjenlig måte ved en stortingsmelding.
Olav Akselsen (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Representanten Kvassheim er redaktør av yrke. Likevel har han og Venstre eit openbert kommunikasjonsproblem. Etter det Kvassheim seier, har sentrumsregjeringa nærmast revolusjonert landet, særleg på miljøområdet. Då er det ein ting som undrar meg – og det undrar meg kvar gong eg høyrer Kvassheim – og det er at ikkje veljarane strøymer til Venstre og dei andre fantastiske partia som har fått utretta så mykje på så kort tid. Snarare er det vel slik at når partileiar Sponheim seier at det no er ro i rekkjene til Venstre, er det eit spørsmål om det i det heile er rekkjer igjen. Det kunne vore interessant å høyra Kvassheims forklaring på den manglande samanhengen mellom Venstres retorikk på dette området og oppslutninga om partiet som han representerer. Kan det vera så enkelt at folk ikkje kjenner seg igjen? Iallfall har eg store problem med å kjenna meg igjen når eg høyrer Kvassheim og den versjonen som han gir. Eg er samd med dei som seier at ein ikkje kan måla Regjeringas miljøinnsats berre med å telja saker frå Miljøverndepartementet. Men når ein held det faktum at det berre er fremja ei sak, opp mot den retorikken sentrumspartia utstyrte seg med i opposisjon, eller når ein held det opp mot dei forslaga som blei fremja, eller kritikken mot den førre miljøstatsråden frå Arbeidarpartiet for den saks skuld, eller når ein ser på Venstres program, må det vera grunnlag for å spørja kvar det er blitt av miljøsatsinga. Argumentet om redusert papirbruk har ikkje vore brukt. Derfor må det vera andre grunnar til at det ikkje er kome andre saker frå Miljøverndepartementet. Kan det vera slik at realismen i desse partias politikk i opposisjon ikkje lét seg gjennomføra i praksis? Eller kan det rett og slett vera slik at Arbeidarpartiets statsråd på dette området allereie hadde gjort jobben før Venstre kom inn i regjeringskontora?
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
: Jeg er helt enig med representanten Hegna i at spørsmålet om et framtidig industrikraftregime er av svært stor betydning. Det er en viktig sak for mange industrisamfunn i dette landet og også for mange lokalsamfunn. Fra departementets side er vi i full gang med arbeidet når det gjelder å utvikle et nytt industrikraftregime. Det er ingen enkel sak, fordi det vil være en del forskjellige behov som gjør seg gjeldende i de ulike lokalsamfunn. Det er en ganske stor kraftportefølje det er snakk om, og jeg tror også at med de kommersielle avtalene en har fått for en del bedrifter, vil vi nå se et industrikraftregime etter to spor: de mer politisk bestemte avtalene og de mer kommersielle, forhandlede avtalene. Fra departementets side føler vi at vi har en god dialog med de mest berørte aktørene og med bransjen som sådan. I forbindelse med en interpellasjonsdebatt for ikke så lenge siden – jeg tror kanskje representanten Hegna var til stede da jeg sa det – forsikret jeg Arbeiderpartiet i denne sal om at industrikraftregimet kommer. Det blir framlagt sammen med energimeldingen før påsken 1999. Det betyr at dersom representanten Hegna har tålmodighet i fire måneder til, vil han få se Regjeringens forslag på dette området.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
: Fem minutter er kort tid, så det er flere ting som jeg hadde ønsket å ta opp i mitt innlegg, men som jeg ikke fikk tid til å komme inn på. Jeg er glad for at det blir en replikkrunde, slik at jeg får muligheten til å gå nøyere inn på en del av de spørsmålene. Det er riktig at Regjeringen har som målsetting at en bør opprettholde tre uavhengige nasjonale oljemiljø. Det har også tidligere vært sentrumspartienes målsetting, og det ønsker vi å holde fast på i årene framover. Etter vår mening ligger de oppkjøp som Statoil har gjort i Saga, innenfor en slik målsetting, i den forstand at 20 pst. ikke vil være en bestemmende andel for Statoil i Saga, og i den forstand at Statoil ikke vil få mulighet til styreplass i Saga, i tråd med det som var ordningen fra 1990, da både Hydro og Statoil hadde betydelige eierposter i Saga. Når det gjelder videre oppkjøp fra Statoils side, er jeg ikke kjent med at det er aktuelt. Jeg regner med at det vil være et spørsmål som Statoil i tilfelle tar opp med eieren. Fra eierens side er det slik at videre oppkjøp som går ut over den klare målsetting som Regjeringen har om å opprettholde tre nasjonale uavhengige miljø, vil vi ikke se på med positive øyne. Men jeg har lyst til å nevne at det er et dilemma i det vi her snakker om: Vi vil ha tre uavhengige miljø, men vi vil også ha tre nasjonale miljø. Og det er klart at det kan bli et dilemma dersom en her kom i en situasjon der Saga kunne bli kjøpt opp av utenlandske interesser.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
For å ta konkurransekraft først: Regjeringen er opptatt av en løpende vurdering av rammebetingelsene for virksomheten på norsk sokkel. Vi har det siste året sett at det har vært et høyt aktivitetsnivå og et svært høyt investeringsnivå, og vi har da vært nødt til å foreslå en del tiltak for å prøve å dempe utslagene av akkurat dette. Investeringsutsettelsen må ses i det lyset. Samtidig er det ingen tvil om at vi står overfor en usikker situasjon framover når det gjelder markedet, men da skal vi også huske at her er det en langsiktig industri vi står overfor. Det prisbildet vi lever med nå, har vi levd med i ¾ år. Prisbildet i fjor på denne tida viste nesten 10 dollar i økning, så her svinger det ganske mye. Vi er altså nødt til å utforme rammebetingelsene i forhold til den langsiktigheten som er knyttet til disse prosjektene, men også i forhold til den mer dagsaktuelle situasjonen. La meg også få lov til å nevne at investeringsanslagene for oljesektoren er usikre. Vi har foreløpig ingen indikasjoner på at de vil gå betydelig ned i 1999. Tvert imot viser øyeblikksbildet så langt at en kan få en økning i investeringene på opptil 9 pst. i forhold til det som er lagt til grunn i nasjonalbudsjettet. Det tyder på at vi er i en mellomposisjon i forhold til redusert aktivitet og i forhold til det veldig høye aktivitetsnivået vi har sett i 1998. Men det er klart at vi vil følge spørsmålet om konkurransekraft nøye, og vi vil sette i gang et utredningsarbeid – ikke knyttet til den framlagte oljemeldingen som Høyre ønsker, men i forhold til den neste oljemeldingen. Vi vil bruke et års tid på å gå grundig gjennom de spørsmålene. Når det så gjelder forholdet til Saga, må jeg si at det spørsmålet som representanten Sanner stilte, er et hypotetisk spørsmål. Det foreligger ingen flere planer om oppkjøp, og dersom det skulle foreligge, vil eieren ta stilling til det den dagen det foreligger. Men det vi i dag ser, ligger innenfor rammen av tre uavhengige oljemiljøer. Jeg tror en skal være forsiktig med som representant i denne salen å indikere at vi pr. i dag har noe annet enn tre uavhengige oljemiljøer.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
Med all respekt er det vel slik at SV ikke har all verdens erfaring med forlik, mens vi i sentrumspartiene vet at et forlik innebærer både å gi og å ta. En får støtte til en del ting, og så er en også nødt til å gi på en del punkter. En kommer ikke utenom at en på enkelte punkter må gi etter for å bli enig. Jeg må si jeg reagerer på den beskrivelsen som representanten Langeland gir av enøksatsinga i år i forhold til tidligere. I mitt innlegg nevnte jeg at både i 1995 og 1996 var enøksatsinga på under 100 mill. kr. Fra 1997 til 1998 foreslo Arbeiderpartiet å øke enøksatsinga med 16 mill. kr, og det kalte de et vesentlig løft. Vi har i løpet av et drøyt år økt den med 75 mill. kr. Bevilgningene til alternative energikilder har aldri før vært så store som de er nå. Jeg forventer ikke at SV ikke skal kritisere Regjeringen, det har SV sjølsagt rett til å kunne gjøre, men erfaringene tatt i betraktning i forhold til alternativ energi, må jeg spørre om SV oppriktig mener at en arbeiderpartiregjering, som SV støtter, ville ha kommet til å foreslå en satsing på dette nivået. Det vil jeg si at jeg betviler. Ellers er jeg enig i at det blir en utfordring i forhold til Kyoto-avtalen og klimaspørsmålene å kunne fortsette den opptrappinga som sentrumsregjeringen nå har lagt opp til med hensyn til alternativ energi. Den langsiktige satsinga en kan klare å få til – ikke bare de 75 mill. kr vi har klart å få til i løpet av ett år, men det en klarer å få til på lang sikt – vil være helt avgjørende i så måte. Det er Regjeringen klar over, og vi ønsker også å legge opp vårt videre arbeid innenfor energipolitikken med det for øye.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 1998-12-07:
Jeg merket meg det representanten Blattmann tok opp i sitt innlegg. Det ble vist til at dette ble innført i forbindelse med energiloven og åpningen av energimarkedene. Det er riktig. Det var ment som en hjelp til omstillingen. Nå har denne omstillingsperioden vart i sju år – det er sju år siden energiloven ble innført. Spørsmålet er hvor lenge omstillingsperioden skal vare før en normaliserer forholdene og innfører den samme ordningen for kraftbransjen som den som gjelder for alle andre typer overganger fra en juridisk person til en annen. Det er jo ikke slik at alle andre sektorer i samfunnet slipper å betale dokumentavgift. Dokumentavgiften er en generell ordning som i utgangspunktet skal betales av alle, men der kraftbransjen har et unntak. Det unntaket har vært begrunnet i omstillingshensyn. Nå har det gått en såpass lang periode at Regjeringen så det som mest formålstjenlig å normalisere forholdene også for kraftbransjen. I en tid med stramme økonomiske rammer må jeg også tilstå at det må være berettiget å ha en diskusjon om hvorvidt dette er den riktige måten å prioritere bruk av offentlige midler på.
Bent Hegna (Arbeiderpartiet), 1998-12-07:
Spørsmålet om nytt industrikraftregime har vært en gjenganger i denne salen i flere år. Det er selvfølgelig fordi det er en svært viktig sak, og fra Arbeiderpartiets side har vi vært aktive for å få avklart dette spørsmålet. For snart to år siden drev regjeringskolleger av Marit Arnstad et såkalt rotterace mot Arbeiderpartiets statsråder for å få fortgang i arbeidet med et nytt industrikraftregime. Allerede i januar 1997, altså for snart to år siden, sa bistandsminister Frafjord Johnson at statsråden må følge opp Stortingets anmodning og sikre at vi får på plass et nytt industrikraftregime i 1997. Det er, som statsråden selvfølgelig vet, tusenvis av arbeidsplasser og en hel rekke lokalsamfunn basert på kraftkrevende industri som har ventet lenge på en avklaring, og det er på høy tid at den kommer. Statsråden var så vidt innom dette spørsmålet i innlegget sitt, men kom ikke med noen som helst forsikring om dette. Mitt spørsmål er: Kan statsråden nå en gang for alle forsikre om at spørsmålet om nytt industrikraftregime kommer opp denne vinteren, slik at vi kan være helt sikre på at det kommer til å skje noe framover?
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 1998-11-13:
Jeg foreslår Ursula Evje.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 1998-11-13:
På vegne av representantene Jørn L. Stang, Vidar Kleppe, Terje Knudsen og meg selv har jeg gleden av å fremsette et privat forslag om en handlingsplan for å øke sikkerheten for polititjenestemenn.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
På vegne av Sverre J. Hoddevik og meg selv har jeg gleden av å fremsette forslag om å nedsette et uavhengig utvalg som skal gjennomgå lover og annet regelverk som legger begrensninger på det kommunale selvstyret og bidrar til mindre effektivt styre, og at utvalget skal jobbe etter modell av Næringslovutvalget.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Man måtte lytte nøye til det saksordføreren sa, for å se at det som faktisk har skjedd i denne saken, er at Regjeringen har anbefalt at man ikke ratifiserer nå, men at regjeringspartiene i Stortinget har gått imot sin egen regjering i dette spørsmålet. Det jeg er mest opptatt av, er konsekvensene av en eventuell ratifisering nå. Fordi man substansielt mener at innholdet er greit, men at det er problemer med måten man kommer til å implementere dette på i norsk lovverk – altså valgmulighetene som foreligger mellom arbeidstids- og hviletidsbestemmelser – er det interessant å vite noe om hva saksordføreren egentlig mener når det gjelder tidsperspektivet for ratifisering og gjennomføring. For det som er forskjellen på at Høyre nå stemmer imot og følger Regjeringen, og at de øvrige partier stemmer for en ratifisering og går imot Regjeringens forslag, er altså spørsmålet om hvorvidt man skal vente og se hvilken måte EU foreslår å implementere dette på, og hva EU-landene faktisk gjør når det gjelder måten man implementerer på. Det har betydning ikke minst for den nære skipsfarten langs norskekysten – det er konkurranseforholdene i Nordsjøbassenget bl.a. dette er spørsmål om. Og da vil jeg direkte fra saksordføreren gjerne vite: Hva mener saksordføreren at Regjeringen nå skal gjøre? Skal man vente til EU er ferdig med direktivet sitt? Skal man vente og se hva EU-landene gjør? Eller skal man gå i gang med hele lovarbeidet uavhengig av det? Det synes jeg det er påkrevet at flertallet gir et klart svar på, for det er veldig dulgt sagt det saksordføreren sa nå.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Regjeringen har i sitt brev skrevet at de fremdeles antar at det vil «være mest hensiktsmessig å avvente bl. a. forslaget til EU-direktiv før konvensjonen ratifiseres». Dette er også et spørsmål om i hvilken grad kan vi ratifisere og så vente og gjøre lovendringene over lang tid. Jeg vil altså ha et veldig klart svar fra saksordføreren: Mener Kristelig Folkeparti at Regjeringen skal vente til dette EU-direktivet foreligger i vedtatt form innenfor EU før de kommer til Stortinget med hvordan man skal gjøre lovendringene for å implementere denne konvensjonen i norsk lovgivning? Det hadde vært greit å få et ja eller nei.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Jeg syns statsrådens innlegg var ganske oppklarende med hensyn til hvordan saksbehandlingen kommer til å bli. Den blir tilsynelatende rimelig annerledes enn det saksordføreren gir inntrykk av, nemlig at hvis vi nå vedtar det flertallet vil vedta, så har Regjeringen egentlig fått et pålegg om å komme tilbake igjen raskt. Hvis ikke, kan vi ikke ratifisere konvensjonen, for vi må gjøre lovendringene før vi ratifiserer, vi kan ikke vente til etterpå. Det betyr altså at vi får én lovtekst i 1999 med ett opplegg, og så må vi kanskje vente ett eller to år. For realiteten er – uansett hvor mange nei-folk som nå har vært på talerstolen, og som tror at EU er en effektiv og rask organisasjon – at EU bruker litt tid på dette, ikke minst i perspektiv av at dette direktivet sannsynligvis skal hjemles i en traktat som ennå ikke er ferdiglaget innenfor EU, nemlig Amsterdam-traktaten. Det betyr at først får vi én lovbehandling, og så får vi en tilleggslovbehandling for å se om det vi gjorde første gang, tilfredsstiller det EU faktisk har foreslått. Og siden dette er et spørsmål om valg mellom hvile- og arbeidstid, og det valget har rimelig store ulike konsekvenser når det gjelder konkurransebetingelsene for deler av norsk næringsliv, er jeg i grunnen litt forbauset over at Regjeringen ikke påtaler at det nå har vært uttalt fra flere at Regjeringen egentlig mener at det Stortinget gjør, er helt greit. Det betyr jo at man sier nei til den anbefalingen som Regjeringen faktisk har kommet til Stortinget med, nemlig ikke ratifisering. Jeg vil be om å få en bekreftelse på at det statsråden nå ser for seg, ikke er å vente til man har kommet med et EU-direktiv før man foretar lovendringene, men eventuelt å komme i et to-front-spor, hvor man først gjør et valg uavhengig og uten å ha kunnskap om hva våre naboland faktisk gjør når det gjelder spørsmålet om valg mellom hvile- og arbeidstidsbestemmelser.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Vi syns ikke det er uinteressant å påvirke, og vi er jo veldig glad for at medlemmer av SV ser så positivt på mulighetene til å påvirke og endre EU-systemet. Det som er problemet, er tidsperspektivet i forhold til et valg mellom hviletids- og arbeidstidsbestemmelser, og den eneste måten vi ville kunne påvirke på, var å velge arbeidstidsbestemmelsen implementert i norsk lovgivning. Og det har vi ikke tatt noen stilling til ennå, ikke før saken kommer til behandling som egen lovsak. Så problemet er at hvis det tar tre – fire år før våre konkurrenter i land rundt Nordsjøbassenget gjør dette, betyr det at deler av norsk skipsfart, som allerede er presset sterkt på marginene, kommer til å oppleve såpass tøffe tider – ikke minst når stortingsflertallet har redusert subsidieordningen til sjøfolk og en del andre ting som har bidratt til å holde konkurransedyktigheten oppe – at jeg er redd konsekvensene, særlig for den trafikken som er i vårt nærområde. Det vil få rimelig store konsekvenser for enkeltrederier som driver med såkalte to-vaktsordninger. Det er klart at når det gjelder mesteparten av norsk tonnasje har ikke dette betydning – de fleste rederiene har ikke to-vaktsordninger for de har ikke så små skip, men dette gjelder de mindre skipene på Vestlandskysten. Og for dem av oss som har sett hvordan en del av de rederiene sliter allerede i dag, er det å gi dem f.eks. tre – fire år med helt ulike konkurransebetingelser, inntil Stortinget oppdager at det de gjorde, var feil, nok til at noen av dem ikke vil kunne drive i tiden fremover. Det syns jeg er å harselere både med norske arbeidsplasser og med Distrikts-Norge, for dette er en vesentlig del av sysselsettingen på Vestlandet.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Jeg understreker at det vi sier i merknadene, er at vi er imot ratifisering før vi vet hva de andre landene faktisk gjør når det gjelder valg mellom hvile- og arbeidstidsbestemmelser, fordi det har en konsekvens i forhold til norsk lovgivning. Jeg syns egentlig det er utrolig at noen kan spørre om hvorfor vi i 1966 var med på et enstemmig vedtak av en ratifikasjon, og vi i dag mener noe annet – for det har tross alt skjedd ganske mye siden 1966 innenfor skipsfart! Det kan man jo sjekke når det f.eks. gjelder antall sjøfolk i Norge og konkurransedyktigheten i forhold til andre land. Vi har opplevd et dramatisk fall i antallet sjøfolk fra 1966 til i dag, bl.a. på grunn av at vi har hatt – og det er en konsekvens av at vi er et høykostland med et bra velferdstilbud – mye høyere lønnskostnader og bedre velferdsordninger enn de land vi konkurrerer med. Det er denne forandringen siden 1966 som har gjort at Stortinget har vedtatt å ha – iallfall inntil budsjettet er behandlet – en subsidieordning på lønnssiden når det gjelder sjøfolk og som har gjort at et flertall på Stortinget har vedtatt å ha et eget beskatningssystem for rederiene fordi vi ønsker å fortsette å være en sjøfartsnasjon. At situasjonen i dag når det gjelder sjøfarten, er en annen enn den var i 1966, tror jeg alle som har fulgt med, vet. Så det at vi i dag er nødt til å ta mye sterkere hensyn til hva våre konkurrenter gjør, er av avgjørende betydning for å fortsette å være sjøfartsnasjon. Poenget er egentlig hvilket valg man tar når man kommer til hvile- og arbeidstidsspørsmålene. Og jeg er helt innforstått med at det er valget, men jeg syns på en måte at når vi gjør det valget, burde vi ha visst mest mulig, og jeg syns det er rart at man fra flertallets side lukker øynene for det å vite mest mulig.
Erna Solberg (Høyre), 1998-11-13:
Det er ikke slik å forstå at vi mener at man skal endre de arbeidstakerrettighetene som eksisterer. Jeg har lyst til å vise til det som skjedde da man fikk det såkalte trepartssamarbeidet i forbindelse med tilskuddet til sjøfolk, nemlig at arbeidstakerne gav opp noen rettigheter som de hadde fremforhandlet, rederne la opp et program for opplæring, og staten gikk inn med et tilskudd. Det bryter jo nå sammen fordi flertallet ønsker å ta bort denne refusjonsordningen. I den situasjonen syns jeg det blir vanskelig hvis Stortinget på toppen av dette også skal bidra til arbeidstidsreguleringer og lovfestede endringer som ikke kommer som et krav etter forhandlinger på båten eller forhandlinger mellom arbeidstaker- og arbeidsgiversiden ute, men som altså kommer som et pålegg fra Stortinget om å gjøre lovendringer som fører til at vi får arbeidstidsordninger som medfører økte kostnader. Det hadde vært bedre at man hadde hatt tillit til at partene kunne forhandle om den typen arbeidstidsspørsmål enn at Stortinget brukte lovveien til å pålegge arbeidstakerne arbeidstidsordninger som de faktisk ikke har forhandlet om, eller som ikke har vært et arbeidstakerkrav i forhandlingene så langt.
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1998-11-13:
Kommunalkomiteen har behandlet proposisjonen framlagt av Kommunal- og regionaldepartementet om den 85. internasjonale arbeidskonferanse i Genève 3.-19. juni og om Norges stilling til konvensjon nr. 181 og rekommandasjon nr. 188 om privat arbeidsformidling og Dokument om endring av ILOs konstitusjon, som der ble vedtatt. Videre har departementet lagt fram forslag om at Norge ratifiserer konvensjon nr. 176 og tiltrer rekommandasjon nr. 183 om sikkerhet og helse i bergindustrien, som ble vedtatt på arbeidskonferansen i juni 1995. Flere arbeidstaker- og bransjeorganisasjoner har gitt sine høringsuttalelser, som særlig berører spørsmålet om privat arbeidsformidling. Både NHO, Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon og Autoriserte Vikarbyråers Forening tilrår at konvensjon nr. 181 blir ratifisert, og at det gjøres endringer i sysselsettingsloven slik at privat utleie og formidling av arbeidskraft blir tillatt. Arbeidstakerorganisasjonene med LO, YS og AF i spissen går imot dette. Dette synet deles av både departementet og komiteens flertall. Komiteens flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti, viser til at Norge med sin nåværende lovgivning ikke kan ratifisere konvensjonen og tiltre rekommandasjonen om privat arbeidsformidling. Dette flertallet peker på at det gjennom kgl. resolusjon er oppnevnt et eget utvalg som skal vurdere dagens norske regelverk for formidling og utleie av arbeidskraft. Departementet vil fremme egen sak for Stortinget etter at rapporten fra dette utvalget foreligger. Komiteens flertall mener derfor at det mest naturlige vil være å vurdere de prinsipielle og praktiske sidene ved å tillate privat arbeidsformidling og utleie av arbeidskraft i lys av dette utvalgets rapport. Komiteens mindretall, bestående av Høyre og Fremskrittspartiet, mener at det kan åpnes for privat utleie og formidling av arbeidskraft, og viser til at disse partier tidligere har foreslått å endre sysselsettingslovens bestemmelser i tråd med dette. Hvilke løsninger for formidling av arbeidskraft man for framtiden velger, må etter Arbeiderpartiets syn innebære at arbeidsledige raskt kommer i arbeid, noe som er i fellesskapets og det offentliges interesse. Om de øvrige konvensjoner og rekommandasjoner i saken har komiteen ingen merknader.
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1998-11-13:
Det er fra Arbeiderpartiets ståsted svært gledelig at regjeringspartiene i Stortinget støtter opp om det som har vært Arbeiderpartiets syn under hele behandlingen av saken, nemlig at konvensjon nr. 180 må kunne ratifiseres, og at de også stemmer i tråd med dette. Jeg registrerer at sentrumspartiene da er uenige med sin egen regjering, som anbefaler i proposisjonen at man ikke går inn for ratifikasjon av konvensjon nr. 180 nå. Det hadde vært interessant å få, i en veldig kort form, noen hovedtrekk når det gjelder hvorfor saksordfører ser det som mest naturlig å gå inn for ratifikasjon nå og dermed sikrer flertall for å ratifisere konvensjon nr. 180 – som, som sagt, fra vårt synspunkt er svært gledelig.
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1998-11-13:
Ser vi bort fra konvensjon nr. 180 og rekommandasjon nr. 187, har komiteen stort sett vært enig i synet på ratifisering og tiltredelse av de instrumenter som proposisjonen omtaler. Komiteens flertallsmerknader viser at alle partiene, med unntak av Høyre, støtter ratifikasjon av konvensjon nr. 180 og rekommandasjon nr. 187. Konvensjonen omhandler bestemmelser om hyrer, arbeidstid og bemanning av skip. Når det gjelder spørsmålet om hyre, viser Norge til at hos oss er det praksis å overlate dette til partene i arbeidslivet. Gjennom en ratifisering av konvensjon nr. 180 gjøres det vedtak om at egne regler for arbeidstid og hviletid om bord i handelsflåten innføres. Slike regler har vi i en årrekke hatt for arbeidstakere på land, og disse reglene er blant de mest sentrale i reguleringen av arbeidstakeres rettigheter. De blir også sett på som helt selvfølgelige. Arbeiderpartiet har varslet at partiet fullt ut vil støtte opp om ratifikasjon av samtlige ILO-instrumenter som fremmes i proposisjonen. Underveis har Arbeiderpartiet fått støtte for sitt syn gjennom at også regjeringspartiene har funnet å kunne anbefale dette. Norges rolle som sjøfartsnasjon er betydelig. Det er derfor av internasjonal interesse hvilken stilling Norge inntar i spørsmålet om ratifikasjon av disse ILO-instrumentene. I lys av Norges posisjon som skipsfartsnasjon bør vi gå foran i arbeidet med å få etablert internasjonale regler som ivaretar arbeidstakernes rettigheter. Konvensjon nr. 180 er en revisjon av konvensjon nr. 109, som Norge tidligere har ratifisert. Dessverre har ikke Norge fått følge av tilstrekkelig mange land til at konvensjonen har trådt i kraft. Siden konvensjon nr. 109 allerede er ratifisert og implementert av Norge, vil det være logisk og fornuftig om vi også gav vår tilslutning til revisjonen av denne konvensjonen. Jeg er glad for at det er tilfellet, nå når regjeringspartiene stemmer for ratifikasjon og dermed sikrer et solid flertall for det.
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1998-11-13:
Høyre advarer mot ratifikasjon av ILO-konvensjon nr. 180. Høyre gjør dette særlig klart i partiets merknader i innstillingen, der de advarer mot det de kaller «ytterligere forverringer i konkurransebetingelsene». Nå er det slik, som flere andre talere har vært inne på, at ILO-konvensjon nr. 180 er en revisjon av konvensjon nr. 109, som Stortinget debatterte den 7. februar 1966. Den gangen ble konvensjonen enstemmig vedtatt ratifisert. Det blir da interessant og fristende å spørre representanten Solberg om hva hun tror er årsaken til at Høyre i dag er imot revisjon av noe de tidligere var for.
Gard Folkvord (Arbeiderpartiet), 1998-11-13:
Det er helt åpenbart at representanten Solberg har rett i at det har skjedd mye siden 1966 også innen skipsfarten. Men det som jeg er på jakt etter å få belyst fra Høyres side, er om arbeidstakernes rettigheter er noe som skal vurderes når konkurransesituasjonen utvikler seg slik den gjør. Jeg vil derfor be representanten Solberg presisere om hun mener at en, dersom konkurransesituasjonen innenfor skipsfartsnæringen tilsier det, må vurdere å endre de rettighetene som arbeidstakerne om bord i flåten i dag har. Er det slik Høyre er å forstå?
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-13:
SV er enig med flertallet i denne saken, men vi har behov for å si at vi har både prinsipielle og praktiske motforestillinger til en ratifikasjon av konvensjon nr. 181 og rekommandasjon nr. 188, og at vi vil komme tilbake til det når saken kommer til Stortinget. Det ser ut til å være et stort flertall for å endre reglene for utleie og for privat arbeidsformidling. Det er et stort press på det i et globalisert arbeidsmarked. Men for oss er det viktig å holde fast ved både at det er et offentlig ansvar å drive formidling, og at formidlingen må være altomfattende, slik at de som skal formidle arbeid, har bred kontakt både på arbeidstaker- og arbeidsgiversida. Samtidig vil vi slå fast at vi ønsker å styrke fast arbeid som den normale tilsettingsformen, og ser store ulemper for arbeidstakersida ved å øke utleiemarkedet, som en ratifikasjon ville medføre. Vi vil komme tilbake til det når saken kommer opp i Stortinget.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-13:
Jeg skal ikke trette salen med historien om denne saken, men det har vært en del usikkerhet rundt den, og det er kanskje det som nå også kommer opp litt i debatten. Men fra SVs side har det hele tida vært klart at vi ønsker ratifikasjon. Det er fordi vi mener at det nå må gis et tydelig signal om at vi ønsker å implementere dette i norsk lovverk. Vi syns det ville vært meget uheldig om Norge nå skulle stå igjen som et sinkeland og vente på at andre skulle gå foran. Jeg syns vi skal beholde posisjonen i tet. Hvor raskt dette skal implementeres, har komiteen ikke sagt helt tydelig. Det slingringsmonnet har i hvert fall vi fra vår side vært villig til å gi Regjeringen, slik at de kan komme tilbake til Stortinget med en proposisjon når de ser tydelige konturer av hvordan de vil implementere dette i norsk lov. Det viktigste for oss er nå å gi tydelige politiske signaler om ønsket om ratifikasjon. Slik vi også har lest Regjeringens brev, som er kommet under behandlingen av saken, har heller ikke Regjeringen noe imot at Stortinget ratifiserer disse konvensjonene og rekommandasjonene allerede nå. Så de spørsmålene som knytter seg til det, syns jeg er temmelig uinteressante.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-13:
Representanten Solberg sa at det kanskje var fare for at man så for store vanskeligheter med dette, og jeg tror Høyre er i ferd med å gjøre det. Etter de høringene vi har hatt, er det veldig vanskelig å forstå at dette skulle få så store negative konsekvenser for norsk skipsfart – også ut fra de holdningene som jeg har oppfattet at Norges Rederiforbund har til innholdet i konvensjonen, er det vanskelig å forstå det. Det er klart at en slik ratifikasjon er noe annet enn å endre et lovverk i ettertid og tilpasse oss et EU-system. Dette er en folkerettslig forpliktelse som står på egne bein – og det er jo spørsmål om tempo her. Det er klart at vi i ettertid kan bli tvunget til å gjøre noen endringer, men det som ganske tydelig ligger i kortene nå, er at EU jobber med denne saken etter de retningslinjene som vi nå har blitt gjort kjent med. Da blir det viktig med hva slags posisjon Norge ønsker å ta mens denne debatten pågår. Vi er en stor sjøfartsnasjon og må ha interesse av å påvirke så mye vi kan den debatten som også skal foregå i EU. Selvfølgelig vil EU-landene ta stilling til dette ut fra sine interesser, men det kan heller ikke være uinteressant for Norge som nasjon å bruke den lille påvirkningsmuligheten vi har for å trekke dette i en retning vi faktisk ønsker. Er det slik at Høyre syns det er helt uinteressant at Norge gjennom sin lovgivning og sin stillingtaken til denne ILO-konvensjonen forsøker å påvirke slik at arbeidsforholdene for sjøfolk blir best mulig?
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1998-11-13:
Som jeg sa i mitt saksordførerinnlegg, er både flertallet og Høyre i sin særmerknad opptatt av at det må være like konkurransevilkår. Flertallet har klart gitt uttrykk for den forventning til partene at man sørger for det. Så til spørsmålet om hva Regjeringen skal gjøre. Regjeringen har gjort rede for hvordan den oppfatter situasjonen, i brev til komiteen datert 3. november, hvor kommunalministeren peker på at man nå vil få et direktiv fra EU. Vi er kjent med at kommisjonen v/kommisjonær Kinnock har anbefalt at EU-landene nå ratifiserer. Og det vil være helt nødvendig for Regjeringen å følge den prosessen og koordinere sin implementering av norsk lovgivning i forhold til det som skjer i EU.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1998-11-13:
Ut fra de opplysningene vi har fått i komiteen, kan vi regne med at dette arbeidet vil gå rimelig raskt i EU, og på den bakgrunn vil mitt svar, hvor jeg da er avkrevet et klart ja eller nei, være ja.
Ivar Østberg (Kristelig Folkeparti), 1998-11-13:
Regjeringen har både i proposisjonen og i brevet av 3. november, som det er vist til, klart gitt uttrykk for at man ønsker å ratifisere konvensjon nr. 180. Konvensjon nr. 180 er, som jeg sa i mitt hovedinnlegg, en revisjon av en tidligere konvensjon som Norge – dessverre – var den eneste nasjonen som ratifiserte. Norge har som skipsfarts- og sjøfartsnasjon en tradisjon for ikke bare å slåss for like konkurransevilkår, men også for å sikre sjøfolks arbeidsliv, arbeidstid og sikkerhet, og regjeringspartiene ønsker at Norge ved å ratifisere konvensjon nr. 180 nå fortsatt skal ha en ledende rolle som internasjonal sjøfartsnasjon også på dette området. Dette er begrunnelsen for at vi ønsker å ratifisere nå, og dette skjer i forståelse og samarbeid med Regjeringen, jf. brevet av 3. november.