Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2000-11-17:
Realistisk, lavmælt og ambisiøst var representanten Blankenborgs beskrivelse av Regjeringens opplegg for arbeidet i FNs sikkerhetsråd fra 1. januar. Arbeidet i Sikkerhetsrådet må være resultatorientert, og vi må skape tillit. I det tillitskapende arbeidet er det ikke minst viktig å ha en god dialog med toneangivende og regionalt sterke representanter for den såkalte G77-gruppen. Utenriksministeren nevnte i sin redegjørelse Sør-Afrika og India i den forbindelse. Det tror jeg er klok politikk. Kontakt med India er også viktig med tanke på situasjonen i Sør-Asia, der Kashmir er en tikkende bombe, og der vi også har et uregjerlig regime i Afghanistan. En virkelig stor utfordring for FN som organisasjon og for Sikkerhetsrådet i de nærmeste årene, er utviklingen i Afrika, som mange har vært inne på. Vi har i tidligere debatter her i salen understreket at vi må fokusere på Afrika i bredden, normalisere – om man vil – relasjonene med Afrika, alt fra økt handel via gjeldslette til konfliktløsninger og bistand. Jeg mener det er viktig at Norge i Sikkerhetsrådet forsøker å bidra til et langsiktig konfliktforebyggende arbeid i Afrika. Det er igjen nær knyttet til fattigdomsbekjempelse, utvikling og målrettet bistand. Jeg er kjent med at Arbeiderpartiets kvinnebevegelse overfor utenriksministeren har tatt opp behovet for å fokusere på kvinnenes situasjon både i utviklingsarbeidet og i arbeidet med å forebygge og løse konflikter. Jeg vil også vise til at utenrikskomiteen i innstillingen om Handlingsplan for menneskerettigheter understreker at Norge som medlem av FNs sikkerhetsråd må bidra til å forsterke oppmerksomheten om de humanitære og menneskerettsmessige virkninger av konflikter. Fattigdommen i verden feminiseres. To tredjedeler av verdens fattige er kvinner. Den dramatiske spredningen av HIV og AIDS rammer også kvinner, ikke minst i Afrika. Hundretusener av kvinner dør som følge av graviditet, fødsler og illegale aborter. Kjønnslemlestelse eller omskjæring av kvinner er et stort helse- og utviklingsproblem. Det gjelder også spørsmålet om tvangsekteskap, som også representanten Odd Einar Dørum for øvrig tok opp, og som også bør ligge til grunn, i tillegg til spørsmål knyttet til æresdrap og elementære menneskerettigheter for kvinner. I tillegg er 90 pst. av dem som rammes i de nye krigene, sivilbefolkning. Dette er blitt forsterket under de mange konfliktene basert på etniske motsetninger, konflikter som enten er interne borgerkriger eller regionale konflikter. Jeg tror det er viktig å styrke FNs fredsbevarende og fredsskapende rolle og sikre FNs autoritet på dette området, særlig i Afrika. FN er den eneste organisasjonen som kan ha tillit nok til å kunne spille en slik rolle. Jeg har merket meg at utenriksministeren også legger vekt på å styrke de regionale afrikanske organisasjonene for at afrikanske land selv, sammen med FN, skal kunne ta et ansvar for konfliktforebygging. Her er det viktig med styrking av kompetanse og kapasitet. Ikke uventet er sanksjonene mot Irak blitt tatt opp i denne debatten. Sanksjoner må alltid vurderes ut fra sin hensikt og sin effekt. Dersom sanksjoner har utilsiktede virkninger, rammer sivilbefolkningen og ikke fungerer slik de var ment, er det både riktig og nødvendig å endre dem. Det er i dag tilfellet med sanksjonene mot Irak, som må erstattes med tiltak som er mer målrettet, og som skjermer de svakeste gruppene, stort sett sivilbefolkningen, særlig Iraks barn. Til slutt: Da Stortinget behandlet reformer i FN-systemet, gikk utenrikskomiteen inn for avgift på valutatransaksjoner som en ekstra inntektskilde til verdensorganisasjonen. Det må Norge følge opp. Også det helt nødvendige reformarbeidet må Norge fortsatt engasjere seg sterkt i.