trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Sverre Myrli (Arbeiderpartiet), 2009-12-15:
Det var representanten Hoksruds siste innlegg som fikk meg til igjen å tegne meg. Når han påstår at vegprosjektet Ulven–Sinsen ikke er en del av Oslopakke 3, trur jeg rett og slett at det ikke medfører riktighet. Riktignok ble nok forslaget i sin tid lansert før Oslopakke 3 så dagens lys, men jeg er ganske sikkert på at når vi går tilbake til den lokalpolitiske behandlingen av Oslopakke 3 i Oslo og Akershus, var Ulven–Sinsen en del av kompromisset Oslopakke 3 i sin tid. Jeg skjønner det når Hoksrud sier at man skal lytte når man roser politiske motstandere. Martin Tranmæl skal visstnok en gang ha sagt: Aftenposten skriver pent om meg. Hva galt har jeg gjort? Så jeg skjønner på en måte Hoksruds bekymring. Men det jeg sa om tidligere samferdselsbyråd, nåværende stortingsrepresentant Peter N. Myhre, var seriøst og godt ment. Myhre gjorde en solid og god jobb for å få på plass det viktige og skjøre kompromisset som Oslopakke 3 er. Jeg er derfor noe spent på Myhres stemmegiving her i salen etterpå, for vi må være klar over at det forslaget vi har til behandling i dag, ikke er et forslag som i utgangspunktet kommer fra Samferdselsdepartementet eller fra Regjeringa. Det er et forslag som kommer fra styringsgruppa for Oslopakke 3, og i den styringsgruppa sitter Fremskrittspartiets samferdselsbyråd i Oslo, Peter N. Myhres etterfølger. Så jeg er spent på om Peter N. Myhre her etterpå følger opp etterfølgeren sin som samferdselsbyråd i Oslo og det han har bedt staten og Stortinget om å gjøre, eller om han stemmer slik partifellene hans i transportkomiteen går inn for.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2009-01-22:
Jeg vil på vegne av representantene Gunnar Gundersen, Olemic Thommessen, Elisabeth Røbekk Nørve og meg selv fremme forslag om en strategi for å gi aktive bønder større mulighet til å eie de arealene de driver.
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2009-01-22:
Jeg må si at svaret fra statsråden var som forventet. Det skjer ikke mye nytenkning i Landbruksdepartementet – heller ikke på dette området – nå for tiden. Det er sterkt beklagelig. Det kommer bare til å føre til at norsk landbruk vil forsette å forringes. Det jeg imidlertid synes er veldig interessant i statsrådens innlegg, er at han varsler at han vil komme til Stortinget i løpet av vårsesjonen – og det er ikke noe for tidlig, når vi nå går mot slutten av denne perioden – med forslag til lovendringer. Men jeg ble skuffet over at statsråden tydeligvis vil foreslå ytterligere innstramninger i fylkesmannens mulighet til å overstyre lokaldemokratiet i kommunene. Fremskrittspartiet ønsker å fjerne alt dette regelverket. Kjøper og selger må kunne få bli enige om overdragelse og pris uten innblanding fra det offentlige. Hvis man skal ha et system med offentlig vurdering, må det gjøres så nær innbyggerne som mulig, og da er det riktig at det ligger hos kommunen. Vi kan ikke ha et system hvor statlige organer hele tiden overprøver de lokale politikernes vurdering, slik som det skjer i dag, for det vil medføre at svært få etter hvert vil finne det formålstjenlig – og riktig bruk av tid – å være lokalpolitiker. Jeg kjenner godt til at lokalpolitikerne i Sørum kommune ble ganske frustrerte etter denne saken om Øvre Vilberg gård. Det er positivt at statsråden vil se på dette med boverdien, der må det gjøres noe. La meg sitere Ola Borten Moe i Nationen 2. oktober 2008: «Svært få landbrukseiendommer omsettes på det åpne markedet i Norge, med den åpenbare konsekvens at færre får mulighet til å realisere sin drøm om eget gårdsbruk. Hva har så prisreguleringen med dette å gjøre? Jeg tror mange kvier seg for å selge fordi de ikke får realisert de verdiene eiendommen representerer, og heller ikke får frigjort nok kapital til å etablere seg på nytt i det ordinære eiendomsmarkedet. Verdier og muligheter låses dermed inne både for kjøper og selger. Landbruket blir dermed en mer statisk næring enn det burde være. Det burde tvert imot være et mål for myndighetene å få omsetningstakten på gårdsbruk opp, fordi det gir nye impulser og nytt blod inn i ei næring som trenger det, samtidig som flere får mulighet til å slippe til.»(Presidenten klubber.) Han nevner videre argumentet om høyere pris. Det får vi ta senere. (Presidenten klubber.) Deler statsråden Ola Borten Moes syn på dette? Eller er dette noe som Ola Borten Moe ikke har dekning for i Senterpartiet?
Hans Frode Kielland Asmyhr (Fremskrittspartiet), 2009-01-22:
Når man hører på denne debatten, skulle man tro at det er en del av talerne som ikke har fått med seg den enorme utviklingen som har vært i det norske landbruket – fra en situasjon der nesten alle var bønder, til en situasjon der nesten ingen er bønder, og der det kommer til å bli betydelig færre. Det som er det norske landbrukets store utfordring i dag, er, som en del sier, mangel på kapital og at landbruket i dag mister de aller beste. Det er selvfølgelig de som har ressurser, ressurser til å ta seg utdanning og som ønsker å satse på næringer der utbyttet er større enn i landbruket, som velger bort landbruket i dag. Det er et problem for landbruket. At eiendomsforholdene i landbruket er så lukket som de er i dag, gjør at annen kapital ikke blir investert i landbruket, men heller investert andre steder. Frykten for kapitalen er tydeligvis stor i landbruket. Man tror liksom at bare man løser litt opp på eiendomsforholdene i landbruket, vil kapitalsterke – som man kaller dem – reise rundt og kjøpe opp alle landbrukseiendommer. Det er med respekt å melde tøv, fordi det forutsetter at alle som eier landbrukseiendommer, vil selge landbrukseiendommene sine. Man skulle da tro at de som har penger og kapital, vil finne landbruket interessant, og vil investere alt de eier og har av kapital i det. Det er ikke riktig. Jeg synes også det er bra at representanten Ola Borten Moe er så tydelig som han er, og at han – som en av de unge og fremadstormende i Senterpartiet – har en annen holdning til dette enn de eldre og konservative i Senterpartiet. Det synes jeg er positivt, og jeg tror det vil føre til en annen holdning i Senterpartiet framover. Jeg skjønner at det er mange ideologiske sperrer som står og stenger her. Nå skal statsråden ha sitt siste innlegg i debatten, og jeg håper da han kan svare på de spørsmålene som jeg virkelig har stilt i denne interpellasjonen, for han har ikke gjort det så langt. Senterpartiet ser jo på bønder som en svak gruppe, en gruppe som skal ha velmenende politikere til å regulere alt for seg. Vi ser hvordan utviklingen har vært, og den har ikke vært til landbrukets beste.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-01-22:
Siden representanten Kiellend Asmyhr har nevnt en konkret sak, spørsmålet om priskontroll på Øvre Vilberg gård, vil jeg først kommentere det. Prisen på en landbrukseiendom skal, som sagt, bygge på en særskilt vurdering i den enkelte sak. Etter loven er det imidlertid ikke slik at en konsesjonssøknad uten videre skal avslås selv om prisen ut fra retningslinjene er for høy. Det er, som det ble gjort i denne saken, anledning til å ta hensyn til andre relevante momenter som faller inn under lovens formål. I tillegg til å oppnå et effektivt vern om landbrukets produksjonsarealer er lovens formål å oppnå eier- og bruksforhold som er mest mulig gagnlige for samfunnet. Under saksbehandlingen kan det være aktuelt å vurdere om aktuelle samfunnshensyn tilsier at prishensynet må vike. Det er en del av lovverket og en del av praktiseringen. I 2008 hadde departementet noen enkeltsaker som fikk omtale i media, hvor spørsmålet om priskontroll som virkemiddel generelt kom opp til debatt. Det var den saken som representanten Kielland Asmyhr tar opp, om Caroline Marie Hagens kjøp av Øvre Vilberg gård i Sørum kommune, som kanskje skapte mest debatt. Hensynet til pris tilsa her isolert sett at konsesjonssøknaden burde ha vært avslått. Men ut fra hensynet til å ivareta eiendommens helt spesielle kulturhistoriske verdi mente departementet likevel at konsesjonssøknaden skulle innvilges. Vedtaket i den saken viser at det i særlige tilfeller hvor det foreligger andre viktig samfunnshensyn, kan gis konsesjon, selv om prisen ut fra retningslinjene er for høy. Vi kommer til Stortinget med forslag til endringer både i jordloven, konsesjonsloven og odelsloven. En av målsettingene med det arbeidet er å forenkle lovene, og ikke minst gjøre det enklere for kommunene å følge opp lovarbeidet. Jeg mener at en fortsatt skal ha priskontroll som virkemiddel. Men som jeg sa i mitt første innlegg, vil vi nå se på det nevnte rundskrivet. Vi vil vurdere om det i tilstrekkelig grad ivaretar behovet for økt omsetning av eiendommer, som også jeg mener er viktig for å unngå noe av den leiejordproblematikken vi har for tiden. Det er særdeles viktig når vi snakker om kommunenes rolle og ikke minst SLFs innsigelsesrett, at vi prøver å finne ordninger som skaper likhet for loven, at hvert enkelt medlem av dette samfunnet blir behandlet likt. Det er også intensjonen med dette systemet.
Lars Peder Brekk (Senterpartiet), 2009-01-22:
Dette er en viktig debatt, og en debatt som skal videreføres i forbindelse med andre saker. Det er en viktig debatt fordi vi forvalter et lovverk som er viktig for norske bygder og for norske lokalsamfunn. Det er et komplisert lovverk, og vi har som ambisjon å forenkle det gjennom det arbeidet som vi skal legge fram resultatet av senere på våren. Vi er opptatt av å forenkle og modernisere lovverket, slik at det kan bli bedre å praktisere for de kommuner og de aktører som er avhengige av det. Vi vil også, som jeg nevnte i stad, se på forskriftsverket, slik at vi kan finne ordninger som ivaretar ulike behov som er i ulike deler av landet, spesielt når det gjelder prisregulering. Vi skal se på de ulike elementene der. Jeg er trygg på at vi gjennom en slik gjennomgang skal greie å finne gode løsninger som ivaretar nye utfordringer og endringer som kommer i landbruket, og som vi er opptatt av å tilrettelegge for. Det er også riktig, som representanten Borten Moe sier, at vi ikke kan diskutere endringer eller fjerning av deler av dette lovverket uten at vi ser på konsekvensene for andre lov- og regelverk. Jeg er opptatt av at vi skal se de sammenhengene, for det er det som sikrer landbruket i framtiden. Næringen er ulik i ulike deler av landet. Det er også slik at kommunene har ulik praksis. Det er helt åpenbart at diskusjonen om prisregulering, boplikt, delingsforbud mv. antakelig vil være ulik hvis du sitter i et kommunestyre eller formannskap i Trondheim, eller i et kommunestyre eller formannskap i Rindal eller Vikna, der jeg kommer fra. Det må vi ta hensyn til, og det er komplisert å finne et regelverk som ivaretar de forskjellene. Men jeg er opptatt av at det skal være mest mulig likhet, forutsigbarhet og langsiktighet i det. Og så er jeg opptatt av å understreke at vi ikke kan se lover og regler i samfunnet isolert fra økonomien i næringen. Denne regjeringen har bedret økonomien i næringen de siste tre årene, vi har levert det vi har sagt vi skal levere, og vi har en ambisjon om å fortsette videreutviklingen, slik at vi også kan sikre at det blir fornuftig å drive i landbruket i framtiden. Vi har sett – for å svare Høyres representanter, Gundersen og Hansen – at avgangen fra landbruket har blitt redusert på grunn av at vi har greid å øke inntektene. Jeg har bare lyst til å understreke at med Høyres og Fremskrittspartiets politikk ville avgangen vært mye større og sentraliseringen i næringen mye større. Det bør også nevnes når vi nå diskuterer det. Spørsmålet til slutt er: Hvem skal vi prioritere når vi diskuterer lovverket? Regjeringen og Senterpartiet prioriterer dem som i framtiden skal inn og leve i næringen. En del av de andre partiene i dette stortinget prioriterer dem som skal ut.
Sigrun Eng (Arbeiderpartiet), 2009-01-22:
Framstegspartiet og Arbeidarpartiet har heilt forskjellige syn på landbrukspolitikken. Derfor har vi heilt forskjellige ståstader i høve til det interpellanten tek opp her i dag. Svartmålinga frå representanten Kielland Asmyhr om konsekvensane av eigedomspolitikken kjenner eg meg ikkje att i. Heldigvis er ikkje alt så tungt og svart på landsbygda som nokre skal ha det til. Bøndene er på mange måtar forvaltarar av storsamfunnet sine verdiar, og på vegner av oss alle tek dei vare på kulturlandskapet, er viktige aktørar når det gjeld distriktspolitikken, og sist, men ikkje minst, er dei matprodusentar. Etter Arbeidarpartiet sitt syn er priskontroll eit verkemiddel som er viktig for å sikre dei verdiane fleirtalet i denne salen ynskjer å vareta, både innan landbrukspolitikken og i ein distriktspolitisk samanheng. Landbruksministeren svara slik i ein spørjetime i haust: «Det er etter min vurdering ikke forsvarlig å kombinere en sterk og aktiv landbrukspolitikk der samfunnet tar ansvar for inntektsmuligheter og rammevilkår, med en fri prissetting av eiendommer basert på en markedsliberalistisk tenkning. Priser på landbrukseiendommer må derfor vurderes i et langsiktig perspektiv, og ikke ut fra den enkelte generasjons forventninger.» Dette er eg heilt einig med landbruksministeren i. Vi har eit felles mål: Landbrukseigedomane skal nyttast til næringsverksemd, til produksjon av mat, og som bustad. Vi vil at bøndene skal kunne eige sine eigne produksjonsmiddel og den jorda dei tek i bruk. Vi må ikkje stille oss slik at det blir umogleg å gå inn i landbruket, men sikre ei rekruttering av aktive bønder og leggje til rette for eigarskap til landbrukseigedommar som gir grunnlag for både langsiktig og god ressursforvalting. Da kan ikkje prisnivået vere høgare enn det som reflekterer verdien av eigedommen sitt driftsgrunnlag og den verdi eigedommen har som bustad. Eit frislepp av prisreguleringa er derfor ingen god idé, etter Arbeidarpartiet sitt syn. Blir inngangsbilletten for dyr, trur eg mange vil vegre seg for å gå inn i næringa, og færre vil sjå seg i stand til å overta. Resultatet vil da bli færre bruk i drift. Arbeidarpartiet vil framleis stå for at landbrukseigedommar ikkje skal vere spekulasjonsobjekt i ein marknad. No er det ikkje slik at alt regelverk knytt til landbrukseigedommar er føremålstenleg og skal forsvarast for kvar pris, som òg landbruksministeren var inne på og signaliserte gjennomgang av. Det er på gang eit arbeid i departementet med å forenkle og tydeleggjere viktige delar av landbrukslovgjevinga. Reglane vil bli meir målretta, meir treffsikre og lettare å forstå og handheve, men det er òg eit poeng at prisane ikkje skal haldast kunstig låge. Prisveksten på landbrukseigedommar har auka monaleg dei siste åra. Det varierer sterkt frå kommune til kommune, og det avspeglar kor mangslunge landet vårt er. Alt i alt meiner vi i Arbeidarpartiet at dagens prisregulering fungerer bra, og at praksis til ein viss grad følgjer prisutviklinga elles i samfunnet. Slik bør det òg vere i framtida.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-01-22:
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg tror kanskje ikke at det er de store uenigheter her. Dette har jo vært framme i stortingsmeldinger, og det begynner å komme ganske kraftig fokusering på at evalueringskulturen er for dårlig. Da må vi få gjort noe. Jeg synes også at det var en veldig grei gjennomgang av statsråden av hvilke formål evaluering har. Underveisvurdering er en viktig del av det å skape motivasjon. Jeg er helt enig i at karakterer ikke skaper motivasjonen i seg selv – det må være en hensikt, og det må forstås hvorfor man setter karakterer. En sluttvurdering er allikevel en ganske viktig vurdering av hvor eleven står på sluttidspunktet, og den brukes til ganske mye også utenfor skolen. Det jeg savnet litt i statsrådens redegjørelse, er hvordan vi faktisk kan bruke mye av den informasjonen som ligger der, til å forbedre systemet, altså ved etterkontroll. Det er jo det SSB har pekt på i det oppslaget som var i Dagens Næringsliv, og dette har i hvert fall ikke jeg sett eller registrert har vært omtalt i noen av de stortingsmeldinger eller diskusjoner vi har hatt om temaet tidligere. Når de antyder at det finnes «snille» og «strenge» skoler, har vi en utfordring. Jeg tror vi bare skal være enige om at det er potensielt en ganske stor utfordring, for det påvirker faktisk den enkelte elevs muligheter også framover – derfor syntes jeg det var en ganske alarmerende overskrift da det stod i Dagens Næringsliv. Her er det jo egentlig bare å bevisstgjøre det lokale skoleeierskap og bevisstgjøre også i forhold til samspillet mellom det nasjonale nivå og det lokale skoleeierskap når det gjelder hvordan man kan bruke den informasjonen man allerede har i skolen, til både å kvalitetssikre og kontrollere det som gjøres i skolen i dag. Jeg er glad for at statsråden varsler at det faktisk skal forskes mer på dette, for da er jeg sikker på at den problemstillingen også kommer opp både i departementet og videre. Så jeg ser fram til debatten videre rundt interpellasjonen, og mener at det er et veldig viktig tema, fordi det nettopp påvirker hver enkelt elevs muligheter framover. Samfunnet som sådant skal ha tillit til de vurderingene som gjøres i skolen, og det er vi avhengig av.
Gunnar Owe Gundersen (Høyre), 2009-01-22:
Jeg synes det har vært en litt spennende debatt. Det er ingen tvil om at det ligger noen skillelinjer under. Jeg prøvde å reise debatten ut fra en helt konkret problemstilling, som jeg skjønner at i hvert fall noen i posisjon forstod, som representanten Enger, mens representanten Lena Jensen styrtet rett ned i den ideologiske skyttergrav og besvarte egentlig ikke spørsmålet. Men det viktige er at statsråden gav indikasjoner på at han skjønner dette og tar det på alvor. Når han også signaliserte at det var gledelig at det var bred enighet om en evaluering i skolen, er det vel SV som i og for har nærmet seg resten. Jeg tror at når det gjelder det med karakterer, må man kunne ha flere tanker i hodet samtidig, som representanten Dørum var inne på. Det er jo ingen motsetninger mellom gode tilbakemeldinger og i og for seg andre tilbakemeldinger som en del av underveisevalueringen, hvor man så ender opp i en karakter som må settes. Men da må man også ha kontroll på at de settes noenlunde rettferdig og riktig. Det var bakgrunnen for interpellasjonen. Jeg tror vel at mange nok har skjønt det, så jeg ikke skal mase mer om det. Så til representanten Gerd Janne Kristoffersen, for jeg er litt overrasket over det hun sa. Hun sa bl.a. at hun ikke uten videre kunne skrive under på at det er en svak evalueringskultur i den norske skolen. Det står faktisk i St.meld. nr. 16 for 2006–2007, på side 79, at «det er svak vurderingskultur og vurderingspraksis i skolen». Det står rett ut der. Jeg registrerte ikke at noen i posisjonen tok avstand fra det utsagnet da den stortingsmeldingen ble behandlet. Det får nå så være. Representanten Kristoffersen sa også at svake karakterer er ødeleggende for motivasjonen. Det utsagnet kan jeg heller ikke sånn uten videre skrive under på. Jeg vil minne om hva Gudmund Hernes sa, en ikke ukjent arbeiderpartimann: «I Norge er det vanlig å peke på at prestasjonskrav kan føre til prestasjonsangst. Det glemmes lett at de også ofte fører til prestasjoner.» Når det gjelder diskusjonen om hvorvidt det bør være karakterer fra femte klasse, tror jeg det kan være veldig bra, som det også forutsettes i programforslaget til Høyre, dersom det er enighet mellom foreldre, elever og skole om at det er et hensiktsmessig middel å bruke. Så til slutt til dette med skolebidragsindikatorer og åpenhet. Jeg tror det er en helt sentral del av det å utvikle et aktivt skoleeierskap. Som også representanten Dørum pekte på: det er igjen en forutsetning for et godt og aktivt skoleeierskap og et samspill mellom nasjonalt nivå og skoleeierskapet og for å sikre at de evalueringene som gjøres, er gode. Der vil det å utvikle skolebidragsindikatorer og ha en åpenhet rundt det være gode virkemidler.
Modulf Aukan (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Det er vanskeleg å kjenna seg att i analysen om at den norske eigedomsretten til jorda er så svak som interpellanten beskriv. Som gardbrukar sidan 1969 og mange år som takst- og skjønnsmann er ikkje dette mitt inntrykk. Men nasjonalt og internasjonalt endrar vilkåra for landbruk seg. Etter Kristeleg Folkeparti sitt syn må hovudmålsetjingane for landbrukspolitikken i eitkvart land vera å sørgja for at landbruket er i stand til å produsera det meste av den maten som innbyggjarane har behov for – og å leggja tilhøva til rette slik at unge menneske finn det interessant og meiningsfullt å investera tid og kapital i det å produsera mat og ha garden som arbeidsplass. Langsiktigheit må vera sentralt når det gjeld omsetning av landbrukseigedom. Skal ein ung familie vera økonomisk i stand til å skaffa seg ein gard på den opne marknaden, med dei investeringane som både kvaliteten til produkt og alminnelege krav til miljømessig forsvarleg drift krev, er det heilt nødvendig at fylkesmannens landbruksavdelingar har eit sterkt regelverk som set dei i stand til å overvaka prisnivået ved omsetning av driftseiningar i landbruket. Det var med interesse eg høyrde kva landbruksministeren sa i den samanheng. Som vi forstår, har fylkesmennene ei svært viktig oppgåve rundt om i fylka på dette området. Kravet til kvalitetsprodukt vert sterkare hos oss i Noreg. Mange norske bønder let seg irritera av desse krava. Personleg må eg vel erkjenna at eg til tider også har gjort det. Men forventningane om at norskproduserte matvarer er frie for uønskte tilsetjingar, krev at vi har ei frisk jord og friske dyr. Meldinga frå Mattilsynet i går om at 28 av 49 stikkprøver viste for høge giftverdiar i grønsaker frå Thailand, skulle igjen minna oss om kor viktig det er å ha kontroll med matvarene borgarane våre har tilbod om å få kjøpa. Den hardt pressa landbruksbefolkninga vi har no, treng klåre signal frå alle som ønskjer å styra dette landet, om at unge folk skal få slike vilkår å driva matproduksjonen under, at det igjen vert oppfatta som ideologisk og samfunnsmessig viktig å ta utdaning og elles skaffa seg kunnskap om å produsera mat på norske jorde og i norske fjøs. Det er dette området landbrukspolitikken bør handla om, ikkje om at ein eller annan spekulant vil sitja att med litt mindre profitt enn han hadde tenkt seg. Finanskrisa burde ha lært oss eitt og anna på dette området.
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Jeg takker statsråden for svaret, og det er ikke mye jeg kan si meg uenig i. Tvert imot synes jeg tilnærmingen er veldig overensstemmende med det som er interpellasjonens utgangspunkt. Jeg merker meg at Politidirektoratet vil utarbeide en erfaringsrapport som vil komme kommunene og andre som arbeider med denne problematikken, til gode. Det tror jeg er viktig for at man kan få fakta på bordet. Er det noe som ofte preges av synsing, er det den type debatter vi her står overfor. De fakta man har, blir ofte ikke tatt på stort alvor, for å si det forsiktig. Det jeg tror en med fordel kan gjøre noe med, er å se på forskning knyttet til dette området. Nå vil jeg personlig si at forskning på justisområdet generelt er undervurdert i forhold til mange andre sektorer. At lov normerer og har virkninger, er absolutt noe som burde være et større tema i mange sammenhenger. Vi fra Kristelig Folkeparti hilser selvfølgelig muligheten til å kunne diskutere alkoholloven velkommen. Jeg skjønner at den saken blir fremmet i løpet av dette halvåret, slik at den kan behandles av dette stortinget, og at man der vil vurdere både de rammer som alkoholloven gir for kommunenes skjønnsutøvelse, og også gå gjennom reaksjonsformene. Jeg tror det er mye å hente på å sørge for at man får et reaksjonsregister på kommunenes hånd som er effektivt, og som kan bidra til å bygge opp under at vi får en næring som er en positiv bidragsyter og ikke det motsatte. Det skal også sies at det er den – hva skal vi si – sunne delen av næringen som lider under at man har stadige brudd på skjenkereglene og har folk som ikke følger reglene. Det er konkurransehemmende for dem som driver redelig og ordentlig. Jeg har bare lyst til å utfordre statsråd Storberget og Regjeringen litt mer konkret. Kommer loven til Stortinget slik at den kan behandles før sommeren? Vil man også der vurdere å styrke politiets rolle ytterligere, slik at politiets innvirkning på kommunenes skjenkepolitikk kan styrkes?
Hans Olav Syversen (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Jeg har en følelse av at jeg ikke ved enhver anledning kan stå og si etter å ha hørt Jan Bøhler, at jeg er enig i stort sett alt han sa, så jeg benytter anledningen – når den først er her. Jeg kan i stor grad slutte meg til Bøhlers oppsummering. Jeg vil også si at dette er ingen bystyredebatt – på ingen måte. Det er Stortinget som bestemmer rammene for lovverket også på dette området, og det er faktisk slik at det som er lovens hovedregel, nå er blitt uthulet i mange kommuner, og unntaksbestemmelsen i loven er mange steder blitt hovedregelen. Og det er klart at da er det også et ansvar for landets lovgivende forsamling å se etter om formålet med alkoholloven faktisk blir fulgt opp, eller om det er slik, som det er i Oslo by, at det er næringsinteressene som styrer denne politikken, og ikke noe annet. Bare for å utkvittere situasjonen i Oslo: Det er slik at den alkoholpolitiske handlingsplanen nå har ligget i bystyret i over et halvt år, bl.a. fordi mange i byrådspartiene – og da langt inn i Høyre og delvis inn i Fremskrittspartiet – er sterkt i tvil om den svarer til de utfordringer som denne byen faktisk har. Jeg må også si til representanten Nistad at Kristelig Folkeparti nok ikke sitter med noen hånd på rattet i denne saken. Det er det representanten Dørum og hans parti som gjør. Så er jeg trygg på at Dørum vil overveie nøye hva som er rett politikk, selv om hans velgere ut fra den samme målingen som Bøhler viste til, nok er blant de mest liberale. Det kan jo gi også en viss bekymring for hvor partiet ender til slutt. Men det får vi ta i tur og orden. Jeg er glad for de signaler som er kommet i forhold til revisjonen av loven, og jeg kan forsikre om at Kristelig Folkeparti skal bidra så langt vi kan for å få en lov som er tilpasset de faktiske forhold som Kommune-Norge opplever – selvfølgelig uten å frata kommunepolitikere det hovedansvaret de har for å føre en ansvarlig skjenkepolitikk. Jeg vil gjerne avslutte med å sitere, når det sies at det ikke brukes ressurser på dette i Oslo-politiet, følgende fra Oslos visepolitimester: «Store ressurser går med til å opprettholde den alminnelige ro og orden i byen i helgene, og det må nødvendigvis gå på bekostning av andre oppgaver. Er det riktig at så store ressurser skal settes av for å kontrollere privat alkoholomsetningsvirksomhet og dens følger?» Det er det landets kommunepolitikere og vi som nasjonalforsamling må svare på.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-01-22:
La meg aller først si, litt i tråd med debatten, når vi nå over lang tid, som jeg sa i mitt forrige innlegg, har diskutert politiets ressurser, at det som har vært maktpåliggende å understreke når det gjelder politiets situasjon, er at man har en arbeidstidsbestemmelse – og den er fortjenstfull, riktig og viktig – som gjør at det er vanskelig å få mannskap ut fordi man må verne om den legitime fritiden man har. Derfor syns jeg det i en slik situasjon, i forhold til forebygging og i forhold til å tenke politikraft og politiressurser, er utrolig viktig at vi tar forebyggende grep som også bidrar til at man kan få brukt politiressursene der det gjelder. Og når vi har en slik åpenbar mulighet til å fjerne veldig kostbare timer for norsk politi, både i kroner og også når det gjelder overtid og arbeidstidsbestemmelser, nemlig nattetimene i helgene, mener jeg at man bør legge stort press inn på det. Det har vært bakgrunnen for at en fra politiets side har valgt å gå såpass inn i lokalpolitikken som man har gjort. Jeg mener at her kan man virkelig skape politikraft. For å illustrere: En polititjenestemann som bruker sin arbeidstid mellom kl. 03 og 04 natt til søndag i Rosenkrantz' gate, kunne kanskje heller ha brukt fem timer på dagtid for å avdekke mer vold i nære relasjoner. Vi som politikere er nødt til å tenke i de baner. Vi vil aldri få nok politifolk, fordi vi ser at det stadig er utfordringer i kriminalitetsbildet som vi ønsker å ta fatt på. Det handler om å ha flere tanker i hodet på en gang. Vi utdanner flere politifolk enn noen gang, men samtidig må vi prøve å skyve politiets ressurser slik at vi får brukt dem der hvor det i dag forefinnes veldig store mørketall. Når det gjelder forskning, er det nå en åpenbar, stor mulighet til å gå inn med forskningsmidler. Vi vil vurdere det fra Justisdepartementets side. Vi har satt av noe i år til forskning, og det vil komme mer. Og der er dette ett av de temaene som er aktuelle, fordi vi nå er i forandringens tid. Man ser forandring og har mulighet til å teste både før og etter. Jeg kan ikke svare nøyaktig på hva helseministeren tenker om alkohollovgivningen, men det er nok helt åpenbart en ambisjon at den skal presenteres i Stortinget før valget, slik at vi får anledning til å diskutere viktige alkoholpolitiske spørsmål. Der vil det være aktuelt fra vår side å se på reaksjonsmuligheter, slik at vi også kan flytte noe av politikraften over i det sivile sporet, ved at det får konsekvens når det skjer overskjenking.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-01-22:
Dette har vært en veldig bra debatt i den forstand at Regjeringen har fått en anledning til å lodde stemningen i forhold til mange tiltak som skal iverksettes, både når det gjelder rent forebyggende tiltak, men ikke minst de lovmessige grep som må gjøres for å regulere en bransje som jeg mener bør reguleres bedre, særlig knyttet til de sanksjoner som skal settes inn. I så måte tar vi jo med oss alle de signaler som kommer herfra. Men jeg vil bemerke at det har skjedd mye politisk når det gjelder dette. Jeg tror neppe vi kunne ha gjennomført en slik debatt for 5–10 år siden – og da tenker jeg ikke nødvendigvis på Fremskrittspartiets standpunkt, men vi ser jo at det i alle partier har vært en oppvåkning i forhold til nettopp behovet nå for både å tenke forebyggende og mer restriktivt. Regjeringen har jo en politisk plattform hvor vi ønsker å opprettholde en restriktiv alkoholpolitikk – og vi opplever faktisk at vi får mer og mer tilslutning til det. Når det gjelder alkoholpolitikken i Norge, er instrumenter som Vinmonopolet, avgifter og skjenkepolitikken i lange tider blitt framstilt både som latterlige og som lite virksomme, og som å ha lite legitimitet ute i befolkningen. Det viser seg at det er feil. Og det viser seg at utviklingen er positiv i den forstand at f.eks. Vinmonopolet har en betydelig større folkelig oppslutning nå enn det hadde for noen år siden, både når det gjelder service og med hensyn til de sosiale formål som de nevnte instrumentene er ment å ivareta. Så jeg mener vi har et politisk momentum til å snakke om disse sakene i mye større grad, og det er helt åpenbart at her er vi helt avhengig av at vi har flere tanker i hodet på en gang. Regjeringen ønsker å utdanne flere politifolk, og ikke minst – og det vil jeg si til representanten Nistad – ønsker vi flere sivile inn i politiet. Jeg vil i denne sammenheng i hvert fall gi klare signaler om at vi skal gjøre hva vi kan for å øke innsatsen for å få inn flere sivile i 2009, også utover det som ligger i budsjettet. Vi skal gjøre hva vi kan ved hver eneste anledning, slik at – jeg holdt på å si – retten på Gjøvik skal kunne bemannes av arrestforvarere, av sivilister, som har gjennomgått kurs for å kunne ta på seg denne typen oppgaver, slik at vi får frigjort politifolk. Jeg mener at denne debatten har bidratt til å gi dette et ytterligere politisk trykk både når det gjelder regjeringsarbeidet og ikke minst det som skjer lokalt. For det vil fortsatt være et stort lokalt ansvar. Tenk hvor mye makt kommunene har her! Dette er et spørsmål hvor man ikke må møte de politiske utfordringene med å finne mer penger, men har makt til å skape bedre situasjoner – både for barn som venter hjemme, og ikke minst for dem som deltar i aktiviteter ute i byen og ønsker å ha det trygt. Her har vi makt, og det er en makt som vi kan bruke til beste for oss alle.
Thore A. Nistad (Fremskrittspartiet), 2009-01-22:
Som vanlig er det Fremskrittspartiet som får skylden for alt som er galt, og det tok siste taler opp nå også. Jeg må bare minne siste taler om at det ikke er Fremskrittspartiet som sitter med makten, og vi har heller aldri sittet med makten. Men i Oslo, som har med disse åpningsvedtektene å gjøre, er det et mindretallsbyråd utgått fra Høyre og Fremskrittspartiet. Det er støttet av Kristelig Folkeparti, så de sitter med begge hendene på rattet. Men likevel: Det er en prisverdig og bra interpellasjon som representanten har tatt opp. Vi er vel alle enige om at vi vil ha et mer synlig politi i gatene, og at vi vil ha et roligere sentrum ved nattetid. Det er også helt klart at politiet kan bruke sine ressurser bedre enn det de gjør i dag, og at statsråden kan sørge for at politiet utnytter sine ressurser bedre. Men jeg tror også – så det er sagt – at statsråden er opptatt av det, og at han prisverdig forsøker å utnytte de midlene som politiet har i dag. Når det er sagt, må jeg bare minne om at det pågår en rettssak i mitt hjemfylke. I rettssalen sitter det 20 politifolk som vakter for å passe på noen som er tiltalt. Tallet 20 har jeg fra pressen, så jeg har ikke talt dem selv. Det er 20 topputdannede politifolk som sitter der dag etter dag. Den interpellasjonen som er tatt opp i dag, dreier seg igjen om det stadig tilbakevendende problemet, at det er alkoholen og lukningsvedtektene som er skyld i alt som skjer ved nattetid i Oslo. Statsråden var opptatt av å dempe kriminaliteten, og særlig ved nattetid i Oslo. Det er vi vel enige om begge to, men statsråden vil flytte politiet fra Rosenkrantz' gate til andre steder. Jeg er mer opptatt av at politiet kanskje kunne fritas fra noen av de oppgavene de har i dag, bl.a. fra det å være en tilbringertjeneste og en vakttjeneste. I dag sitter det 20 politifolk i en rettssal i mitt distrikt, og gatene er rensket for politi. Kanskje det hadde vært bedre å flytte disse 20 til Rosenkrantz' gate? Da hadde det kanskje blitt litt roligere der. Når det gjelder hvordan man skal angripe og dempe kriminaliteten, leste jeg en glimrende liten artikkel i VG HELG, som var skrevet av Giæver nå i helgen. Den tar for seg to mindre kriminelle saker, en i New York og en i Oslo. Jeg skal ikke si så mye om den artikkelen. Den kan man bare hente opp fra VG Nett og lese den der. Men kjernen i den var at i Oslo rykket ikke politiet ut engang, og de brydde seg heller ikke i etterkant. I New York var politiet på pletten med en gang, og de løste saken med en gang. Det er slik det foregår i New York, og det er dessverre slik det foregår litt for ofte i Oslo. Det viser jo også oppklaringsprosenten ganske klart. Her skal vi hele tiden klage på at dette skyldes lukningsvedtektene og alkoholbestemmelsene, som Fremskrittspartiet og byrådet i Oslo er ansvarlige for. Det er vi ikke helt enig i. Vi mener at politiet bør rykke ut og ta bråkmakerne, og slå ned på det som er. Til slutt vil jeg bare minne om at det er et mindretallsbyråd i Oslo, og at det er noen som har hånden på rattet og kan være med og styre litt også her.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Jeg vil takke statsråden for svaret og også for en del dokumentasjon som det er viktig å få fram. Det er riktig at de årlige bevilgningene til rusmiddelområdet er styrket, og i særdeleshet er det langt flere som er inne i LAR-programmet. Som statsråden selv sier: Tiltak henger ikke alltid sammen, og kompetanse og kapasitet er mangelvare i rusbehandlingen i dag. Som jeg sa i mitt innlegg, så vet vi noe. Jeg viste til noen undersøkelser som er foretatt. Mitt poeng er at jeg tror vi hadde hatt nytte av, og at det er nødvendig, kanskje å ha en helhetlig evaluering som er mye grundigere enn den vi har hatt til nå. Det har vært en del kunnskapssøk, og det har vært en del enkeltvise undersøkelser. Statsråden var selv inne på en del. Dette med bivirkninger er heller ikke så godt dokumentert. Det er i alle fall mange som har tatt kontakt med meg, og som er usikre på hvorvidt de store dosene de bruker, gjør at de har en god del bivirkninger. Vi har veldig høye dødsrater knyttet til metadon – sidemisbruk var statsråden selv inne på. Salget og markedet for salg av metadon har vært økende. Jeg spør igjen: Kan det tenkes at vi i større grad burde hatt noe mer helhet når det gjelder hva som må være betingelsene for LAR, for at man skal lykkes i denne behandlingen? Selv om vi vet at man må ha rehabilitering, psykososiale tiltak, og at det sannsynligvis er helt avgjørende for pasientene, er det faktisk slik i dag at mange pasienter ikke får det. De får bare behandling. Jeg har lyst til å utfordre statsråden nok en gang: Burde det ikke være slik at når en pasient får innvilget LAR-behandling, skulle man ikke begynne med disse medikamentene med mindre man først hadde prøvd ut et alternativ uten medikamenter? Dernest: Skal man begynne med LAR-behandling, skal det stå et apparat klart med andre tiltak. Både rusmiddelinteresseorganisasjonene og andre påpeker i dag at det er den store svakheten. Nei, det skjer ikke mirakler over natten – det har vel kanskje gjort det noen ganger. Jeg er enig med statsråden i at rusbehandling tar veldig lang tid, for mange tar det år. Derfor er det utrolig rart for meg at man tillater at man reduserer rusbehandlingen så drastisk som man har gjort, spesielt i Helse Sør-Øst. Langtidsbehandlingen har gått ned – det blir mer og mer kortidsbehandling. Jeg er redd for at også ruspasienter etter hvert blir svingdørspasienter.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2009-01-22:
Jeg har lyst til å takke alle. Jeg synes det har vært utrolig mange bra innlegg her i dag, og har lyst til å knytte noen få kommentarer til dem. Bøhlers innlegg var svært, svært bra. Både Bøhler og Ballo synes jeg veldig godt satte fingeren på enkelte områder som vi trenger mye mer både evaluering og forskning omkring. Det håper jeg også statsråden tar med seg. Ellers er jeg enig med representanten Dørum i at mangfold må vi ha. Vi er så forskjellige alle, og det som hjelper for én, hjelper kanskje ikke for en annen. Til representanten Nesvik: Han stiller et utrolig viktig spørsmål, nemlig: Hvor ofte skal man kastes ut av en behandling? Jeg skal ikke gå inn på selve eksemplet, men jeg har selv jobbet i rusomsorgen i mine yngre sykepleierdager – på en avrusningsstasjon i Bergen. Den gangen diskuterte vi dette seriøst. Hvis en pasient hadde kommet inn så og så mange ganger til avrusning i løpet av en tid, var det en del som mente at da burde man kanskje ikke få komme inn igjen. Men det er jo slik at disse menneskene er syke. De er avhengige av rus, det er det som er sykdommen deres. Vi må ikke bli for kravstore, og si at vi lukker døren for deg hvis du tråkker uti én gang eller to. Da må de få lov å komme til behandling, fordi de er syke. Det som jo er problemet deres, er at de ikke klarer å stoppe. Jeg tror vi er ganske på linje i en sånn tenkning. Men i gamle dager, eller tidligere, hadde man flere, andre og strengere kriterier knyttet til dette, i alle fall en del steder. Jeg er veldig glad for at statsråden så klart sier at han ønsker å jobbe videre med en type helhetlig tenkning, og gjerne evaluering, i forbindelse med det videre arbeidet med opptrappingsplanen – det er bra – og også for at han så klart sier at det skal være en utprøving av medikamentfri behandling først, og at helhetlige tiltak er veldig viktig. Selvfølgelig finnes det gode eksempler. Heldigvis finner vi mange gode eksempler i Norge i dag, og det er jeg veldig glad for. Men bekymringen er at det sannsynligvis finnes like mange – og jeg er redd flere – dårlige eksempler på der man ikke får det til, og det er store lokale forskjeller. Jeg mener at vi aldri må oppgi målet om rusfrihet for dem som er rammet. Jeg har lyst til å avslutte med et brev jeg fikk fra RIO så sent som i desember – bare et par setninger: «Det norske LAR … fungerer ofte ikke i dag. Det er et stort fokus på legemiddel og lite fokus på rehabiliteringen. Det blir yngre og yngre personer som kommer med i LAR, og i det siste har personer i LAR programmet kommet til meg og fortalt om unge rusavhengige i LAR som ikke engang har brukt opiater.» Og så sier en at vi må ha mer fokus på rehabilitering, og det synes jeg alle her har vært enige om i alle fall.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-22:
Først vil eg seie at eg er veldig glad for at det no er ei langt breiare einigheit om kor sentralt undervegsvurderinga står i oppfølginga av vurderinga av den enkelte eleven. Eg ser det som veldig positivt at det er ei brei politisk einigheit om det. Det har ein ekstremt sentral plass på to måtar. Det eine er motivasjonsfaktoren, men det andre er det eg vil kalle innhaldsfaktoren – kva for område er det ein må forbetre seg på, og kva for område er det ein er god på? Det er det som verkeleg kan setje fart i eit system for vurdering der den enkelte kan sjå ei retning på det som må verte betre. Så er eg òg heilt einig i dei utfordringane representanten tek opp no i det siste innlegget sitt. Det er klart at det er òg avgjerande at vi har eit auge på korleis karaktersetjinga er på enkelte skular. Derfor var det eg i så stor grad både la vekt på arbeidet med undervegsvurdering og sluttvurdering i innlegget mitt. Eg trur at det arbeidet vi no gjer når det gjeld kjenneteikn for måloppnåing, er ekstremt viktig i den samanhengen, for eg trur både representanten og eg lett kan verte einige om at dersom det finst tendensar til «snille» og «slemme» skular i karaktersetjinga, eller tøffe og mindre tøffe skular, er iallfall ikkje ein særleg god veg ut av det at vi finn på å vedta at no skal alle vere middels snille, og så satsar vi på at det vert slik. Tvert imot er det då svært sannsynleg at i den grad det finst slike tendensar, har det bl.a. å gjere med at det er vanskeleg å ha eit konsistent og klart bilete av kva for ting som faktisk representerer eit nivå av måloppnåing. Det er eit ganske komplekst, viktig og stort arbeid ein må gjere med omsyn til det, ikkje minst når ein har eit nytt læreplanverk, som gradvis skal setje seg. Det er derfor det har vore så viktig å setje i gang eit omfattande utviklingsarbeid med ulike inngangar til det, og eg trur at det er eit arbeid som vil ha vesentleg betydning òg for at sluttvurderinga kan verte både enklare for dei som skal jobbe med det, og ikkje minst enda meir rettferdig og riktig rundt omkring. Så eg trur eg berre avrundar med å seie at vi i det arbeidet vi set i gang, legg omfattande vekt på å lage ei langt betre undervegsvurdering, få det inn og gi det den plassen i skulen som er heilt nødvendig. Det er heilt sentralt for både innhald og motivasjon, men òg for å forbetre sluttvurderinga, noko eg er heilt einig med representanten i.
Bård Vegar Solhjell (Sosialistisk Venstreparti), 2009-01-22:
Ein av fordelane med at Venstre, Stortingets minste parti, som oftast kjem til slutt i debattane på mitt felt, er at representanten Dørum på ein glimrande måte kan oppsummere debatten, som eg synest han gjorde no igjen. Han trekte inn mange av dei perspektiva som har vore oppe, i ein i all hovudsak god og reflektert debatt. Eg må likevel kort kommentere eit par ting som representanten Røe Isaksen tok opp, som eg trur at eg kanskje ikkje har fått med meg, eller som iallfall eg ser litt annleis på. Det SV i mange tiår har sagt, er at vi treng ei langt betre og meir omfattande tilbakemelding, evaluering, vurdering av elevane dersom vi skal skape forbetring og motivasjon. Det er derfor vi no er nøydde til å gjennomføre klare forbetringar på dette området, og gjer det, altså eit krav i ny forskrift om at ein kvart halvår skal ha ein samtale om framgangen og utviklinga til eleven i forhold til kompetansemåla, at vi prøver ut grunngiving for karakterane og skriftlege tilbakemeldingar og ein langt meir omfattande bruk av mappevurdering i den norske skulen. Så er det slik at det som representanten Gundersen på ein veldig god og reflektert måte, synest eg, tek opp – i tilfelle ikkje alle har fått det med seg – er at det er eit problem med karaktersystemet, nemleg at sjølv om ein har talkarakterar som skal gi likskap, viser verkelegheita at det ikkje er heilt slik. Det er store forskjellar med omsyn til korleis ein forstår eit nivå, og kanskje til og med systematiske forskjellar mellom det han kalla «snille» og «strenge» skular, og det er derfor ikkje nok med det. Ein må ha ei rekkje av desse tiltaka, men ein må òg jobbe meir med forståinga av kva ein karakter eller eit nivå betyr, og ha ei omfattande satsing på kompetanse på dei områda. Det er altså i den delen av Høgre som interpellanten no tok utgangspunkt i, eit reflektert og godt syn på dette, som støttar opp om det SV i veldig lang tid har sagt, nemleg at karakterar i seg sjølve ikkje er nok; ein må ha ei langt meir omfattande og betre tilbakemelding og evaluering, som må supplerast med andre ting. Det er eg framleis veldig glad for at det er ei svært brei tilslutning til i Stortinget. Spørsmålet om skulebidragsindikatorar har Stortinget samrøystes bedt meg sjå på ein gong til. Det skal eg sjølvsagt gjere. Eg vil berre leggje til at det OECD i haust tok opp i ein rapport som vart omtalt her, var ikkje at det er det systemet vi bør ha, men dei anbefaler eit system der ein kan sjå i kva grad skular forbetrar elevane frå det utgangspunktet dei har, at ein klarer å få til læring, og at ein kan samanlikne det. Vi skal sjølvsagt gå inn i dette og kome tilbake igjen til det. Eg takkar igjen for ein svært god debatt med mange gode innlegg, som viser brei einigheit om Regjeringas politikk.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2009-01-22:
La meg starte med å si at generelt mener jeg at kunnskapssituasjonen på rusfeltet er for dårlig. Det er all grunn til å tenke gjennom behovet for enda grundigere evalueringer og kunnskapsinnhenting. Ikke minst tenker jeg på dette i forhold til det faktum at det jo er enighet i denne salen, inkludert meg, om at når den rusplanen vi nå har, går ut i løpet av 2010, skal den erstattes av en ny – en mer forpliktende opptrappingsplan på rusfeltet. Jeg bruker ofte å sammenlikne mine tanker om den planen med den plantypen vi har hatt for opptrapping innenfor det psykiske helsevernet. Jeg skal ta med meg det Laila Dåvøy sier om behovet for helhetlige evalueringer, som et grunnlag for arbeidet med opptrappingsplanen. Så bare noen få kommentarer til hva som skal være inngangsporten, hva som skal være grunnlaget for å få LAR-behandling. Representanten Dåvøy peker på to forhold. Det skal være prøvd andre behandlinger først, og det skal være et helhetlig opplegg. Jeg vil jo påstå at det er det som er utgangspunktet for dagens LAR-program. Altså: Det skal i utgangspunktet ikke være et førstealternativ. Man skal ha prøvd medikamentfri, alternativ behandling. Jeg tror ikke jeg har møtt noen som er i LAR-programmet, som ikke forteller om at de har hatt forsøk på Tyrili-kollektivet, eller har hatt annen type rusfrie behandlingsalternativ, at det ikke har gått bra, og at det så har blitt LAR til slutt. Senest i går åpnet jeg en ny kvinneavdeling på Frelsesarmeens gatehospital. Jeg satt da og snakket med mange rusmiddelbrukere som var på vei inn i LAR. De beskrev hvordan de selv – og i samarbeid med andre – jobbet hardt for å skaffe seg leilighet, skaffe seg arbeid eller få avklart inntektssituasjonen – altså opplegget rundt. De var i og for seg bekymret over at dette var krevende, for de kom ikke i gang med LAR før det var på plass. Vi må ikke beskrive det slik at LAR liksom er en greie som veldig raskt settes i gang uten at alternativer er prøvd, eller uten at det stilles krav om helhet. Det kan helt sikkert gjøres bedre, det er det ingen tvil om! Men at det gjennomgående ikke skjer, er ikke tilfellet. Til slutt: Jeg er enig med Laila Dåvøy om at rusbehandling tar tid, og at det skal skje over mange år. Men det er ikke sikkert at den beste rusbehandlingen er mange år i institusjon, for man skal leve med sitt rusproblem i sin hverdag. Mer behandling må skje der.