Rasmus Hansson (Miljøpartiet De Grønne), 2014-05-22:
FNs klimapanel ga oss tidligere i år beskjed om to ting. Det ene er at det haster mer enn noen gang å få ned klimagassutslippene. Det andre er at oppgavene er større enn noen gang fordi så mange land øker utslippene. Vi har veldig lenge snakket veldig mye og veldig ofte om dette. Mens vi snakker, utvikler det seg foran våre og alle andres øyne et stadig større gap mellom det storting og regjering skaper inntrykk av å gjøre, og det som gjøres. Forholdet mellom det inntrykket storting og regjering skaper om norsk klimapolitikk, og den klimapolitikken som faktisk føres, er blitt uholdbart. Norge leverer ikke de faktiske utslippskuttene vi må levere for å gi vårt rimelige bidrag til den globale klimajobben, og avstanden mellom det vi sier og gjør, produserer den giften som er aller farligst for det demokratiet vi nå feirer med så stort engasjement i disse dager: politikerforakt. Samtidig er det nå heldigvis tegn på politisk bevegelse og vilje til ny erkjennelse i Stortinget og i regjeringen. Miljøpartiet De Grønnes hensikt med denne interpellasjonen er å invitere alle til å legge til side standardforsvaret av egen politikk og spørre: Hvilke tiltak kan vi bli enige om nå, som bringer de norske klimatiltakene nærmere det som faktisk trengs? Men vi er nødt til å ta inn over oss noen fakta. Klimapanelet har altså anbefalt rike land å kutte 40 pst. Vi har vedtatt å kutte 30 pst. Vi har innprentet norske velgere at klimaforliket er ambisiøst og betyr at vi kutter 30 pst. innen 2020 og tar to tredjedeler av utslippskuttene på hjemmebane. Av de velgerne som vet noe som helst om norsk klimapolitikk, vet minst 90 pst. dette – 30 pst. kutt, to tredjedeler på hjemmebane. Men vi som sitter her, vet at dette er grovt uriktig. Klimaforliket innebærer å kutte i norske klimautslipp i Norge med bare 5 pst. innen 2020, sammenlignet med 1990-nivået. Vi vet at sannheten er enda verre. Norske utslipp avtar ikke – de øker. De har økt med 5 pst. siden 1990 og 2 pst. bare de siste år. CO2-utslippene har økt med 30 pst., men takket være industritiltak som hadde fint lite med norsk klimapolitikk å gjøre, har man kuttet andre typer klimagassutslipp, som kamuflerer den egentlige økningen i utslipp av CO2. En svært stor del av det angivelige 30 pst.-kuttet i utslipp av CO2 skal dessuten tas gjennom kjøp av FN- og EU-kvoter. Alle har vel nå fått med seg at det er en svært tvilsom regneøvelse å ta igjen kjøp av FN-kvoter, altså CDM-kvoter, tilbake til det norske klimaregnskapet som kompensasjon for å la være å kutte utslipp her. Eksperter regner CDM-ordningen som døende. Likevel legges det opp til at store deler av norske framtidige utslippskutt skal tas ved kjøp av CDM-kvoter. Samtidig skjønner stadig flere at EUs kvotemarked, ETS, ikke fungerer. Overskuddet av kvoter i markedet er enormt. Alle får de kvotene de ønsker. Prisene er lave, og kvotekjøp i ETS fører ikke til teknologiutvikling og ikke til utslippskutt. Denne situasjonen vil etter all sannsynlighet vedvare lenge. Likevel legges det opp til at store deler av såkalte norske utslippskutt skal skje gjennom kjøp av ETS-kvoter. Men storskala kvotekjøp har jo en klimaeffekt i Norge. Den effekten er at kvotekjøp systematisk brukes som begrunnelse for ikke å ta utslippskutt i Norge. Etterslepet på 8 millioner tonn i klimaforliket, som regjeringen meget fortjenestefullt har fått dokumentert, er nå velkjent. Men i fjor godkjente vi her i Stortinget Kyoto 2-avtalen, og da sa jeg fra denne talerstolen: De representantene og partiene som ikke har tenkt å gjennomføre dette, bør stemme mot Kyoto 2. Alle stemte for. Med Kyoto 2 forpliktet Stortinget seg til at norske utslipp skal være 43 millioner tonn i gjennomsnitt hvert år i perioden fra 2013 til 2020. I dag er tallet som kjent 53 millioner tonn, og det øker. Mellomlegget mellom målet og de faktiske norske utslippene må dekkes inn gjennom tiltak og kvotekjøp. Sannsynligvis må vi kjøpe om lag 56 millioner tonn kvoter i denne perioden. Det er dobbelt så mye som vi kjøpte i Kyoto 1-perioden. Men storting og regjering er akkurat nå i en fase hvor det signaliseres vilje til å justere politikk. Regjeringen insisterer på å styrke klimaforliket, og det er skapt et bedre grunnlag for debatt gjennom dokumentasjonen av manglende utslippskutt. Det er flertall for å elektrifisere Utsira, og det er egentlig flertall for å trekke oljefondet ut av kullselskaper. Dette, samt nye signaler fra sentrale politikere, peker mot muligheten for en strategisk og prinsipielt betydelig styrking av klimapolitikken. Men den absolutte forutsetningen er at videre klimapolitiske tiltak blir tilstrekkelig ambisiøse til at Norge faktisk i rimelig grad oppfyller sine klimaforpliktelser, og at tiltakene blir så forståelige, konkrete og forpliktende at regjering og stortingsflertall kan bli målt på om vi leverer. Miljøpartiet De Grønne mener at en slik politikk bør forankres i tre punkter. For det første: tonn. Det som spiller noen rolle for jordas klima, er hvor mange tonn klimagass som slippes ut i atmosfæren. Det viktigste for Norges klimaregnskap er hvor mange tonn vi har tenkt å slippe ut i årene framover. Vi må fortelle hva vi vil gjøre med utslippene på 2,4 millioner tonn fra Mongstad, 1,1 millioner tonn fra Yara Porsgrunn, 1,1 millioner tonn fra Statoil på Melkøya, 0,8 millioner tonn fra Norcem Brevik, 1,2 millioner tonn fra bygg, 10 millioner tonn fra veitrafikken og 14 millioner tonn fra oljeindustrien. Det er dette vi må informere om, forplikte oss til og snakke om. Det er det klimaet skjønner, og det er det folk skjønner. Punkt to er sektor. Riksrevisjonen skrev i 2010 at det er store svakheter i hvordan de ulike departementene ivaretar sitt sektoransvar. Sektordepartementene har i liten eller ingen grad operasjonalisert klimamålsettingene gjennom arbeidsmål og konkretisering av virkemidler eller gitt styringssignal om klimamål til underliggende etater. I høst ble lagring av CO2 på Mongstad – månelandingen – skrinlagt. 1–2 millioner tonn CO2 som skulle vært fjernet, slippes fortsatt ut i atmosfæren – dobbelt så mye som vi nå fjerner ved elektrifisering av Utsira. Hvis oljesektoren hadde hatt et forpliktende utslippsmål og en klar, forpliktende kuttplan, måtte sektoren og regjeringen ha svart på hvordan de skulle kutte de 1,2 millioner tonnene som de ikke kuttet på Mongstad. Statsråd Lien måtte svart på dette, eller han måtte spurt f.eks. statsråd Solvik-Olsen om kanskje han kunne ta disse kuttene innen samferdsel isteden. Statsråd Solvik-Olsen ville antakelig svart: Nei, jeg har nok med mine egne kutt, pell deg hjem og kutt selv. Punkt tre er kontroll. De aller fleste sektorer i det norske samfunn blir kontrollert med tanke på måloppnåelse, og avvik blir grundig påpekt, ikke minst her i Stortinget. Men ingen sektorer i Norge kontrolleres med tanke på, eller må stå politisk til rette for, måloppnåelse innen klimagassutslipp. Hvis statsminister og statsråd rutinemessig hadde måttet gi Stortinget en faglig dokumentasjon på nasjonal og sektorvis utvikling av måloppnåelse for klimagassutslipp, ville vi fått en klimadebatt som handlet om realiteter. Vi ville fått en klimapolitikk som aktivt presset fram konkrete tiltak for å nå mål. Norge har nå massiv og ubestridelig erfaring for at den måten vi har drevet klimapolitikk på fram til nå, gir veldig dårlige resultater. Det er mer enn åpenbart at mangelen, slik Riksrevisjonen påpeker, er konkrete mål, forpliktelser og planer som kan gjennomføres både sentralt og sektorvis, og som kontrolleres og rapporteres rutinemessig. Denne typen forpliktelser og kontroll er elementær rutine på de fleste andre områder innen stat og næringsliv. Dette kan oppnås på flere måter i klimapolitikken. Hovedpoenget er å ta i bruk velkjente mekanismer for å sikre måloppnåelse. Kristelig Folkeparti, Venstre, Senterpartiet og, så vidt jeg skjønner, SV og Miljøpartiet De Grønne mener at en klimalov er et hensiktsmessig virkemiddel. En klimalov vil ikke være ett blant mange andre klimatiltak. Den vil være det forpliktende og systematiske rammeverket rundt all klimapolitikk som setter mål, lager en mekanisme for gjennomføring og forplikter dem som har ansvaret for gjennomføringen. Det må gjerne komme bedre eller andre løsninger, men det må komme noe. Stortinget kan ikke være bekjent av å fortsette den klimapolitikken vi driver nå.