trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2009-05-28:
Jeg vil bare støtte opp under at det faktisk er slik at man pr. i dag også har rett til følgetjeneste hvis man trenger det. Jeg bor selv en halv time unna den sentrale fødeavdelingen i Østfold, og jeg følger mange kvinner. Det er viktig at man i svangerskapsomsorgen kartlegger de tilfellene hvor det er risiko å føde veldig raskt. Det er jo slik at hvis man har født raskt første gangen, gjør man det i hvert fall andre gangen. Det er viktig at man i svangerskapsomsorgen tar ansvar for å kartlegge hva kvinnene trenger. Det er jo også slik at de sentrale fødeavdelingene rykker ut der det er risiko for at folk skal føde raskt, og det vurderer også eventuelt folk i sykebilen når den kommer. Personlig har jeg fulgt mange kvinner i fødsel, både hvis man trenger det ut fra f.eks. psykiatri, og hvis man vet at det her er risiko for å føde tidlig. Jeg mener at jordmødre er de beste til å vurdere det, det må jeg få sagt, og derfor må vi ha en god jordmortjeneste rundt omkring i kommunene som har stillingsbrøker som man kan leve av. Så vil jeg si en ting om sommerstengte fødeavdelinger. Jeg vil be ministeren om å si fra rundt omkring til helseforetakene at det kan man ikke gjøre, for det er slik at de fleste kvinner føder på sommeren. Det er faktisk da man har den største fødselsboomen i dette landet, det kan man se på en hvilken som helst fødeavdeling rundt omkring i landet. Hvis man har sommerstengte fødeavdelinger, blir også presset på de sentrale, store avdelingene så stort at man kanskje føder alene også der. Det skjer. Derfor er det viktig at man har høy beredskap når fødselstallene er høye. Det er ikke slik at det fødes like mange barn hver dag i dette landet. Det går opp og ned, og derfor må også fødeavdelingene være bemannet i forhold til hvor stort presset er, og at det er varierende fødselstall. Jeg kommer fra et sted som er sentralisert, og til og med der sommerstenger man fødeavdelinger og bruker økonomi som argument. Jeg mener at det er helt uakseptabelt, og jeg syns meldinga sier veldig mye om at det ikke skal skje. Så jeg ber om at det skjerpes inn i forhold til helseforetakene.
Linda Hofstad Helleland (Høyre), 2009-05-28:
Det er gledelig at Stortinget i dag behandler en helhetlig melding om svangerskaps-, fødsels- og barselomsorg. Da er det samtidig trist at ikke Stortinget benytter muligheten til å sørge for at fødende kvinner over hele landet får hevet kvaliteten i fødselsomsorgen betraktelig. Det er nødvendig, for de siste årene har vi sett en forverring i fødetilbudet. I Trøndelag, der jeg er fra, opplever vi sommerstengte fødeavdelinger. Vi opplever at fødeavdelingene på St. Olavs blir stengt, at det bare er en avdeling som er åpen, og at kvinner i fødsel blir overlatt til seg selv på gangen. Vi har vært vitne til at det har vært fødsler på avdelinger uten at jordmor har vært til stede. Det er helt nødvendig at vi nå får en heving i kvalitetstilbudet. La meg si to ord om følgetjenesten. For det første ønsker jeg en avklaring fra helseministeren: Er det slik at han stiller seg bak sin kollega Asphjells uttalelse i Adresseavisen om at hvis det tilbudet som følgetjenesten i dag innebærer, ikke er fullverdig, skal kvinner før fødselen legges inn på sykehushotellene? Vil det være Regjeringens politikk? Er det slik vi nå skal legge opp fødetilbudet – at bor man langt nok unna sykehuset, skal vi sørge for at alle kvinner legges inn på sykehushotell i tiden før en fødsel? Det må nesten helseministeren svare på. Jeg må også kommentere Senterpartiets representant Slagsvold Vedum. Jeg blir mildt sagt sjokkert over å sitte i stortingssalen og høre Senterpartiets representant forsvare at Senterpartiet ikke vil gå inn for en kvalitetsheving av følgetjenesten for kvinner ute i distriktene. Hvis vi skal gjøre det mulig for unge folk som ønsker å få barn, å leve ute i distriktene, da skal vi gi dem en mulighet til å føle seg trygge når det nærmer seg fødsel og kvinnen skal føde på et sykehus som er langt unna. I Trøndelag har jeg selv opplevd en episode på et sykehus, der jeg møtte en kvinne som kjørte fra Frøya eller Hitra, helt alene, for det var ikke mulig å få tak i jordmor. Hun fødte på veien til sykehuset, og det var ikke noen god opplevelse å høre hennes historie. Det er ikke noen god start i livet for et barn å bli født i en bil eller på en ferje på vei til sykehuset, og det er ikke noen god opplevelse for mor. Vær så snill: Jeg ber regjeringspartiene snu. Dere snudde i går i barnehagesaken. Dere skjønte at dere gjorde noe galt, og dere bør skjønne at dere også gjør noe galt i dag og støtte opposisjonspartiene.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Etter å ha hørt avslutningen på debatten og hørt hvor uenigheten er, er det i hvert fall åpenbart at man er enig om det meste. Så er det et par punkter som man er uenige om, og enkelte prøver å lage et litt større nummer av det enn det som muligens er nødvendig. Da må jeg bare få minne representanten Ballo om følgende: Stortinget er den lovgivende og bevilgende forsamling. Det er Stortinget som skal sette en del stolper for hva som skal gjøres innenfor lovverket. Når det gjelder ultralyd, som representanten Ballo selv var inne på, er det styrt gjennom lov, bl.a. når en ultralyd skal kunne gjøres i det offentlige. Når det gjelder det som har med helsehjelp å gjøre, der representanten Ballo på en eller annen merkverdig måte prøvde å skille mellom hva man skulle gi rett til og ikke rett til, tror jeg det blir en fullstendig avsporing, for nettopp når det gjelder den betente blindtarmen, har du rett på helsehjelp når du har behov for det. Den rettigheten ligger altså der. Gravide er i utgangspunktet friske personer, men det er friske personer som har behov for bistand til å gjennomføre sitt svangerskap og fødselen, så det kommer faktisk i en annen kategori. Det som har med ledsagertjenesten å gjøre, er utrolig viktig. Jeg skal ikke påta meg noen stor kompetanse på feltet, for jeg har kun vært med på to fødsler – og hvis jeg skal få lov: Foreløpig synes jeg det også er nok! Men jeg må få si følgende: Den usikkerheten som mange føler i en sånn situasjon, særlig som førstegangsfødende, og gjerne ute i distriktet, samtidig som vi ser at fødeavdelinger er lagt ned, vi ser at de er sommerstengte, og vi ser også problemer knyttet til enkelte steders omlegging av ambulansetjenesten, gjør at det faktisk er viktig at vi har på plass et lovverk som ligger i bunnen, slik at vi sikrer nettopp disse tingene. Det er jo det som – jeg holdt på å si – alle andre enn regjeringspartiene ønsker å få på plass her. Så vil jeg selvfølgelig støtte statsråden i det som har med gravide under LAR-prosjektet å gjøre. Men jeg tror det er litt viktig at statsråden også gir noen ytterligere incitament knyttet til at man må gjøre mer forskning på feltet, for selv om man skal innhente råd fra forskjellige miljø, tror jeg det er viktig at vi også går inn og forsker og ser på dette for å få et godt grunnlag for de rådene som da skal gis. Bare én ting til: Den totale omsorgen er selvfølgelig det som er viktig her. Når statsråden sier at det er helseforetakene som skal ha ansvaret i forbindelse med ledsagertjenesten, tror jeg man må pålegge dem å inngå avtale nettopp med kommunene og den jordmortjenesten som ligger der, for det kan ikke være slik at man skal dra ut to timer fra sykehuset for å hente den gravide, og så tilbake igjen. Da taper man mye tid.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Denne saken har tatt en underlig vending, men jeg skal ikke nekte for at det også var ventet at disse kommentarene skulle komme. Det er bare et par små ting jeg vil påpeke. Først til representanten Gunvald Ludvigsen. Jeg synes at det var litt underlig at den kritikken som ble framført fra denne talerstolen, skulle komme nettopp fra Venstre. Jeg skal fortelle en liten historie til representanten Ludvigsen. For ca. en måned siden var jeg i en tv-debatt, i et tv-program som het «I kveld» i NRK. Der hadde jeg en motdebattant, som var lederen i Unge Venstre. I den debatten diskuterte vi aktiv dødshjelp. Undertegnede påpekte at han var motstander av aktiv dødshjelp. Representanten fra Unge Venstre påpekte da at representanten Nesvik umulig kunne ha satt seg inn i den saken, hva det faktisk dreide seg om. Det var faktum, det var Unge Venstres syn. Så kanskje Venstre-representant Gunvald Ludvigsen skal snakke litt med sin ungdomsorganisasjon og spørre om hva det er som har endret seg i den forbindelse. La oss håpe én ting – at vi bruker hver eneste dag i alt vi gjør innen helsevesenet for å prøve å finne lindring for de personene som har det så vondt i livets sluttfase at de ber om hjelp til å avslutte det. La oss sørge for at vi har gode tilbud i den fasen de har det vanskeligst. La oss håpe – og det tror jeg alle håper – at den jobben vi gjør, blir så god at hele debatten vil forsvinne fordi man får hjelp i den fasen som gjør at man ikke kommer på tanken om å avslutte livet sitt. Jeg tror det er litt viktig å ha den biten med seg også. Jeg skal jobbe hver eneste dag, så lenge jeg holder på med helsepolitikk, nettopp for å prøve å bistå, slik at ingen skal ha disse tankene. Det er min oppgave som politiker. Det skal jeg stå for hver eneste dag. Da er det viktig at vi ser på de tilbudene og de tiltakene vi tilbyr personer i livets sluttfase. Dette hospice-forslaget er nettopp ett av mange tiltak for å prøve å hjelpe slik at flere får den omsorgen som representanten Skjælaaen var inne på, der noen kan være sammen med dem og følge dem ut av livet. Jeg håper at man i hvert fall har respekt for at de aller fleste av oss faktisk ønsker å jobbe for at folk ikke skal få disse tankene. Det er i hvert fall min oppgave – og den skal jeg fortsatt ha.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Jeg er svært usikker på om det innlegget som representanten Slagsvold Vedum holdt her akkurat nå, holder i virkeligheten i det hele tatt. Han henviste til forrige debatt om svangerskapsmeldingen. Det var ikke noen debatt om abort, det var en debatt om hvorvidt man kunne ta ultralyd. Jeg regner med at representanten Slagsvold Vedum ikke nødvendigvis ser en sammenheng mellom det å ta ultralyd og det å ta abort. Det må da være grenser. Ultralyd har vi jo i dag. Det tas jo også ultralyd i tolvte svangerskapsuke i det private. Så det må da være grenser for å avspore debatten, som representanten Vedum her klarte å gjøre. Jeg håper at representanten tenker seg om i neste debatt, at han i hvert fall holder seg til saken. I forrige sak snakket man om ultralyd, man snakket ikke om abort i det hele tatt. For hvis det representanten Vedum mente og sa, hadde vært riktig, ser jeg fram til at denne regjeringen umiddelbart fremmer et forslag som forbyr ultralyd i Norge. Jeg regner med at representanten ikke har tenkt det. Så til den andre saken. Fremskrittspartiet har fremmet to forslag – de står i innstillingen – om en statlig finansiering av hospice. Jeg mente å høre at representanten Ballo fra denne talerstol nærmest sa at det var han for – men i innstillingen er man jo imot. Jeg må nesten spørre representanten Ballo, selv om han har brukt opp taletiden sin på å skjelle ut andre: Vil man stemme for disse forslagene som ligger her? For slik det står i innstillingen, er man i hvert fall imot, og det er den jeg forholder meg til.
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Komitélederen henviste nettopp til sine erfaringer med to fødsler. Jeg går ut fra at den ene var hans egen, for akkurat den erfaringen har jo de fleste av oss, formodentlig. Det kan vel være verdt å minne om på tampen av denne debatt at graviditet og fødsel er ikke sykdommer. Det å være gravid er ikke en sykdomstilstand, men det er en veldig spesiell tilstand og en meget sårbar og utsatt tilstand. En fødsel er en ganske gjennomgripende påkjenning, så vel for mor som for barn, og eventuelt far hvis han skulle være til stede. Det som må være ledestjernen her, må nødvendigvis være å skape størst mulig trygghet for alle de involverte parter, primært for det aller mest sårbare, nemlig det barnet som er underveis, og som forhåpentligvis skal kunne forløses på vellykket måte, dernest for den fødende kvinne, og dernest for familien som helhet. Slik sett synes jeg komiteens innstilling ved at den på de fleste punkter er båret opp av en bred konsensus, er et adekvat svar på akkurat det, og at det man fra komiteens side har understreket, kanskje vil bidra til å øke tryggheten enda litt mer enn det som fra før av er tilfellet i vår norske fødselsomsorg. Det var to ting til som jeg følte behov for å kommentere så vidt. Det ene var statsrådens utsagn om at helsepolitikk er en miks av fag og politikk. Ja, det er det selvfølgelig. Men nettopp derfor synes jeg kanskje at helseministerens veldig skarpe skille mellom det som er bare fag, og det som er bare politikk, egentlig ble litt ulogisk, og at det også blir litt ulogisk når det gjelder dette med bruk av narkotiske stoffer under svangerskap, bare å gjemme seg bak de rent faglige autoriteter, hva enten de befinner seg i Genève eller de befinner seg i Oslo. Fullt så lett tror jeg ikke man slipper fra det, for også de faglige autoriteter legger jo svært ofte politiske vurderinger til grunn. Da er det vår oppgave som politikere også der å være litt på vakt og sortere de faglige elementene som bare er faglige, fra de politisk skjønnsmessige vurderingene som også fagfolk selvfølgelig foretar. Så en liten kommentar til dette med ultralyd. Dette er et tema som har vært gjenstand for to konsensuskonferanser i årenes løp i Norge, og begge gangene var det full enighet faglig om at det nåværende tilbud med én undersøkelse i et normalt forløpende svangerskap ressursmessig og faglig var det eneste riktige. Derfor forbauser det meg at noen bare med henvisning til én enkelt faglig autoritet, kan fremme forslag om at dette skal forandres over natten. Man bør vel i det minste gå veien om en konsensuskonferanse.
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Jeg er svært glad for statsrådens innlegg, og synes det svarte veldig godt til det jeg argumenterte for, at dette er et både–og og ikke et enten–eller, så det er ikke av den grunn jeg bad om ordet. Det er i innstillingen fra komiteen vist til, med Legeforeningens høringsuttalelse som grunnlag, at man i Danmark skulle ha sett en utvikling hvor utbyggingen av hospice skulle ha gått på bekostning av det generelle nivået på palliativ omsorg i dansk helsevesen. Jeg har ikke sett verken fra Legeforeningen eller noen annen kilde at dette er dokumentert, og jeg har meget vanskelig for å tro at det faktisk holder stikk. Men siden nå regjeringspartienes representanter i komiteen har brukt dette som grunnlag for sin reservasjon og skepsis mot å gå videre på hospiceveien, er mitt spørsmål: Kunne statsråden tenke seg å gi sine fagorganer i oppdrag å innhente en vurdering av situasjonen i Danmark, slik at det blir en reell sammenligning Danmark–Norge?
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Det er formodentlig et tilfeldig sammentreff i tid som gjør at vi behandler dette representantforslaget samtidig som den offentlige debatt koker på grunn av det prinsippvedtak som Per Sandberg omtalte. Men jeg må jo si at det hadde vært oppsiktsvekkende om det ikke hadde blitt berørt i denne debatten i Stortinget. Da måtte man jo tro at Stortinget er både døvt og blindt, og ikke er i stand til å oppfange den debatt som er trukket i gang nettopp gjennom det prinsippvedtaket Per Sandberg viste til. Jeg kan ikke skjønne at Fremskrittspartiet har noen som helst grunn til å bebreide oss andre for at vi tar opp den debatten, og i hvert fall ikke i samme åndedrag som man anklager andre for ikke å ville gå inn i debatten. Jeg har oppfattet det slik at det er et prinsippvedtak, og det er i ordets egentlige forstand et radikalt vedtak, dvs. et vedtak som går til roten og rykker den opp. Med roten mener jeg den grunntanke at menneskelig liv har den samme verdighet uansett hvilken tilstand det befinner seg i, den samme verdi og det samme krav på respekt. Grunnen til at jeg for min del f.eks. er prinsipiell motstander av dødsstraff, er at jeg mener det ligger langt utenfor samfunnets beslutningskompetanse å treffe et så radikalt vedtak. Men det innebærer for meg også at det ligger utenfor min egen beslutningskompetanse å forføye over mitt eget liv. Ingen spurte meg til råds den gang jeg ble født, og jeg går ut fra at de fleste i denne salen er i samme situasjon. Det innebærer at jeg heller ikke ser noen som helst grunn til at noen skal spørre meg om når jeg ønsker å dø, simpelthen fordi det dreier seg om fundamentet for det i det hele tatt å være menneske og kunne velge noe som helst. I det øyeblikk man avliver en person, er det ikke lenger noen selvråderett. Jeg synes fremdeles at det er rystende at et politisk parti på et så spinkelt grunnlag kan treffe et så fundamentalt prinsippvedtak, og så si at vi etterpå får komme tilbake til hvordan vi skal tilrettelegge dette i praksis, hvor mange det skal omfatte, og under hvilke omstendigheter. Da har man viklet seg inn i en helt umulig situasjon. Jeg håper inderlig at de som havnet i mindretall ved voteringen på Fremskrittspartiets landsmøte, ikke kommer til å gi opp kampen når det gjelder å få partiet til å snu. Det er noe som heter å snu i tide.
Inge Lønning (Høyre), 2009-05-28:
Representanten Fredriksen viste til meningsmålinger som skal vise 70 pst. oppslutning om aktiv dødshjelp. De meningsmålingene er klassiske eksempler på at man får akkurat de svarene som man ber om å få. Hvis man ser nærmere etter hvorledes spørsmålsalternativene er utformet, vil man se at de er omhyggelig laget med sikte på å få frem akkurat de sifrene. De som står bak og bestiller undersøkelsen, er en ideologisk interesseorganisasjon med ett overordnet formål, nemlig å få gjennomslag i lovgivningen for dette. Det som imidlertid er et tankekors, er at det er et iøynefallende misforhold mellom premiss og konklusjon, for premisset for at man kjemper for dette er autonomi, den enkeltes rett til å bestemme over sitt eget liv – og avbestille sitt eget liv. Samtidig går forslaget ut på at dette bare skal skje i ekstreme unntakstilfeller og etter vurdering av to leger. De to tingene henger jo ikke i hop! Forslaget er paternalisme satt i system, og premissene er autonomi.
Mari Helén Varøy (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
For døende mennesker er en verdig og trygg avslutning på livet viktig. Det har de siste årene blitt startet lindrende og palliative enheter i flere kommuner. I tillegg eksisterer det tilbud på flere sykehus. Bare i mitt fylke, Telemark, er det startet opp to slike avdelinger i løpet av det siste året, både i Porsgrunn, hvor jeg kommer fra, og i Skien. Her har de lindrende enhetene opparbeidet seg gode fagmiljøer, hvor personalet hele tiden utvikler sin kompetanse, bl.a. innen kreftsykepleie. I tillegg er det på tvers av kommunegrensene og mellom kommuner og sykehus et godt faglig samarbeid og utvikling av kompetanse innen lindrende behandling. Arbeiderpartiet ser det som positivt at det innen helsetjenesten dannes kommunale tilbud som skal gi en verdig og trygg avslutning på livet. En verdig og trygg avslutning på livet er viktig overfor pasienter, men det er også viktig overfor de pårørende. Det er derfor håp om at flere kommuner vil starte lindrende og palliative enheter i framtiden når vi ser hvor godt det har fungert så langt i de kommunene og sykehusene som har det.
Per Sandberg (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Først, og det vil jeg legge stor vekt på: Jeg satte virkelig pris på innlegget fra statsråden. For det er det denne saken handler om: Den handler om at flere tusen mennesker kanskje ikke får den pleien som vi alle sammen ønsker skal være til stede i sluttfasen av livet. Jeg er også imponert over de menneskene som i dag jobber med palliativ pleie. De er også litt glemt i denne debatten. Derfor blir det for meg litt trist – og det var derfor jeg tillot meg å ta ordet – at en representant som er respektert i mange sammenhenger, og som i tillegg er lege av profesjon, oppfører seg på den måten fra talerstolen som vi var vitne til i dag. Og når denne representanten i tillegg raljerer på den måten som han gjør, og flytter fokus bort fra disse menneskene som faktisk har behov for hjelp, så er det enda verre. For det var jo det representanten Ballo faktisk gjorde, han flyttet fokuset bort fra det som alle andre her i salen er opptatt av, altså palliativ pleie til mennesker. Og det er alvorlig. Når representanten Ballo i tillegg tillater seg å framstille det som at Fremskrittspartiet har behandlet et benkeforslag på sitt landsmøte, må gjerne representanten Ballo komme til meg, så skal han få informasjon om hvor lang tid jeg har jobbet med denne saken som leder i programkomiteen. Derfor ble det også på vårt landsmøte et prinsippvedtak, ikke et vedtak i noe handlingsprogram. For vårt landsmøte var også delt. Så det vi har gjort her, er et prinsippvedtak. Vi ønsker å ta en debatt. Og vi er fullstendig klar over at når vi har gjort et sånt prinsippvedtak, så må vi ha store utredninger og grensesetting, om et sånt forslag skal settes ut i livet. Men jeg registrerer at noen ikke ønsker å ta den debatten, og bruker vekslende argumenter for å møte en nødvendig og viktig debatt. Det synes jeg er trist, men jeg har full respekt for det statsråden sa i sitt innlegg, og det er det som er intensjonen bak forslaget fra Fremskrittspartiet.
Jan-Henrik Fredriksen (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Det er jo hyggelig å bli vist så stor omtanke fra representanten Lønning som det vi blir i denne stund. Jeg sier tusen takk for det. Men det var uttalelsene fra vår kjære Ballo nå som gjorde at jeg måtte gå på denne talerstolen i dag. Det er forunderlig å oppleve en SV-er som er mer konservativ enn paven. Vi opplever en SV-representant som overhodet ikke ønsker å yte sine kolleger på Stortinget en liten grad av respekt, som overhodet ikke forholder seg til saken, og som begynner å diskutere en helt annen prinsipiell sak. Det forslaget vi behandler her i dag, vil vedkomme mange tusen mennesker om det skulle bli vedtatt. Da blir det meningsløst å vri hele debatten over på et tema som sånn sett ikke har noe med saken å gjøre overhodet. Men når man nå har vridd debatten, må jeg si: Det forslaget som ble vedtatt på landsmøtet, handler ikke om mangler i helsevesenet eller i eldreomsorgen. For dem dette gjelder, er selv ikke den beste omsorg noe alternativ. Aktiv dødshjelp er for dem som er døende, og som all verdens medisinsk bistand ikke kan redde. Da blir det meningsløst at man ønsker å fremme en skremselspropaganda om dette. Det er slik at ca. 70 pst. av befolkningen er for dette forslaget. Så kan man mene at 70 pst. av befolkningen er idioter, men det er et veldig dårlig valgargument. For dem som skryter så voldsomt av tilstanden i det norske helsevesenet i dag, har jeg lyst til å sitere styreleder Levi Fragell fra foreningen Retten til en verdig død. I en kronikk i Aftenposten 29. april skrev han følgende om hva som skjer i dag: «En eldre mann med kreft og en invalidiserende muskelsykdom har pakket kofferten og skal reise til Sveits i rullestol for å få dødshjelp. En kreftsyk yngre mann har skaffet seg en pistol. En kvinne med MS i sin «beste alder» satte sitt håp til hagla i skapet så lenge hun kunne bruke hendene til å løfte våpenet. Hun endte sitt liv med en overdose heroin, innkjøpt av venner på Plata i Oslo. Som anestesisykepleier visste hun hva som måtte til. Gjør det selv-håndbøker kjøpes via Internett: Søppelposer over hodet og gassbeholdere med helium er hva politiet og pårørende finner når de bryter seg inn.»(Presidenten klubber.) Dette er tilstanden i dag. (Presidenten klubber.)
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2009-05-28:
Jeg har ikke tatt ordet før i debatten, og jeg satt lenge og lurte på om jeg skulle gjøre det. Først har jeg lyst til å gi statsråden stor ros for det innlegget som han holdt. Han sa noe om hvordan det bør være, og hvordan det er, mange steder rundt omkring i landet vårt når det gjelder et menneskes siste dager. Jeg har også som menighetsprest fått lov til å følge mange hjemme. Jeg har fått lov til å følge med, se hjemmesykepleien komme og gå – følge mennesker til de trekker sitt siste sukk. Det har jeg også fått gjøre på sykehus mange ganger. Derfor handler denne debatten om noe annet enn det representanten Giltun bare snakker om, nemlig om pengene skal følge pasientene eller ikke. Denne debatten handler om hva livet er for noe. Det handler om noe langt mer enn om å velge, noe langt mer enn valgfrihet. Det handler om hva et menneske er. Det handler om menneskets verdi, uavhengig av hva man er eller hvordan man er. Ikke minst handler det om å stille opp for hverandre. Når mennesker opplever meningsløsheten, skal altså ikke svaret vårt være: Det er greit at du tar livet ditt, eller, det er greit at du får assistanse til å ta livet ditt. Da skal svaret vårt være å våge å gå inn og møte den meningsløsheten som mennesker kjenner på. Det å møte mennesker i denne livsfasen handler om å gå noen skritt sammen med et helt og fullt menneske for å hjelpe det til å komme i et rett forhold både til seg selv, sine medmennesker og eventuelt til sin gud, om de skulle ha en slik. Det er det omsorg ved livets slutt i utgangspunktet handler om: å stille opp og være til stede for mennesker som skal forlate denne verden, forlate et liv som de elsker og er glad i, eller som de hater og ønsker å komme raskt ut av – å stille opp, være der og gå sammen med dem de siste skrittene. Det er utfordringen til alle oss som står rundt.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2009-05-28:
Spesialisthelsetjenestens tilbud til voksne med psykiske problemer er temaet for Riksrevisjonens undersøkelse. Etter Opptrappingsplanen for psykisk helse er det bra at Riksrevisjonen på en grundig måte har gått igjennom tilbudet til voksne. Men en svakhet ved undersøkelsen er at det bare er spesialisthelsetjenestens tilbud som er undersøkt, og ikke også kommunehelsetjenestens tilbud. Bakgrunnen for at jeg sier dette, er at det er en sammenheng mellom det tilbudet som en kan få lokalt av kommunehelsetjenesten, og det tilbudet en må gi sentralt av spesialisthelsetjenesten. En godt utbygd kommunal helsetjeneste bør kunne dempe behovet i spesialisthelsetjenesten. Et dårlig tilbud lokalt kan føre til for stor pågang sentralt. Det ser vi faktisk flere eksempler på. Høringen komiteen hadde under behandlingen av denne rapporten, viste videre at en har vært igjennom krevende omstillinger i det psykiske helsetilbudet til voksne på grunn av fastlåste kulturer som bl.a. manglet brukerperspektivet i tilstrekkelig grad. Det har vært svært krevende mange steder å endre behandlingskulturene. Det er ikke gjort over natten å få til gode omstillinger. Det har vist seg å være langt mer krevende innenfor psykiatrien enn innenfor somatikken å få til nødvendige omstillinger. Riksrevisjonen fastslår at forskjellene helseregionene imellom er store. Det viser seg også at dette har innvirkning på den henvisningspraksisen til fastlegene. Hele komiteen mener at det er alvorlig at fastlegene har så ulike terskler for henvisninger til spesialisthelsetjenesten – det er det ene. Det andre er at det faglige skjønnet i så stor grad blir påvirket av tilbudet som finnes. Komiteen mener videre at det er urovekkende at mange henvisninger er mangelfulle – det er det ene. Det andre er at spesialisthelsetjenesten i slike tilfeller ikke ber om tilleggsinformasjon. Komiteen ber departementet følge opp problemstillingen knyttet til henvisningspraksisen, slik at pasientene får lik behandling. Ellers merker komiteen seg at departementet har skjerpet kravene til rapportering og laget en mal for melding som skal gjøre styringsdialogen mellom helseforetakene og departementet bedre. Det er veldig bra og nødvendig. Da kan departementet følge utviklingen. Noe av problemet har vært at departementet ikke har visst hvordan situasjonen har vært ute, fordi en rett og slett ikke har hatt gode nok styringsdata til å kunne følge utviklingen. Likeverdige tilbud innenfor psykisk helsevern skal være tilgjengelig uavhengig av hvor man bor. Riksrevisjonens undersøkelse viser at det er store geografiske forskjeller. Norsk psykiatri var i svært dårlig forfatning da opptrappingsplanen ble iverksatt. Mye er blitt bedre, og på mange felt er det blitt svært mye bedre. Men rapporten fra Riksrevisjonen viser at det fremdeles gjenstår mye for å sikre at det psykiske helsetilbudet for voksne er godt nok. Komiteen forventer at departementet i forbindelse med Nasjonal helseplan 2007–2010 viser veien fram mot målet om å gjøre det psykiske helsetilbudet for voksne bedre og likeverdig i hele landet.
Rune J. Skjælaaen (Senterpartiet), 2009-05-28:
Komiteen understreker at målet med legemiddelpolitikken er å sikre at pasientene har god tilgang på nødvendige legemidler, at legemidler brukes faglig forsvarlig, og at prisene holdes på et nivå som er akseptabelt, altså et rimelig nivå. Utgiftene både for staten og for brukeren er avhengig av prisene på original- og kopilegemidler og hvor raskt kopilegemidler blir tilgjengelig på apotekene. Norge er blant de billigste land i Europa når det gjelder legemidler. Det er et inntrykk mange av oss ikke har, men det er faktisk tilfellet, og når det gjelder kopilegemidler i trinnprissystemet, er vi faktisk aller billigst i Europa. Det viser, mener jeg, at de tiltak som det offentlige har satt i verk for å skaffe rimelige legemidler, faktisk har vært vellykket. Men Norge har en noe lavere andel av generiske legemidler enn andre land i Skandinavia, og Stortinget har flere ganger påpekt at generikaandelen må økes. Lang saksbehandlingstid i Legemiddelverket for å få markedsføringstillatelse for kopilegemidler fører til at det offentlige bruker for mye ressurser på medisin. Stortinget har faktisk styrket budsjettet til Legemiddelverket med vel 25 mill. kr for å få ned saksbehandlingstiden, og for utvikling av elektroniske løsninger som har det samme formål. Men komiteen ber departementet følge utviklingen tett, slik at de målene som er satt for saksbehandlingstid, nås, og slik at andelen av generiske legemidler økes til et nivå tilsvarende nivået i andre land i Skandinavia. Som sagt er prisene i legemiddelmarkedet både for staten og brukerne på et rimelig akseptabelt nivå, men vi skulle ønske at det hadde vært en noe større andel av kopilegemidler, og at de kom raskere på markedet.
Dag Ole Teigen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg tror jeg vil begynne med å si at det er tverrpolitisk enighet om behovet for å satse mer på rusfeltet. Det er derfor vi er inne i en periode ikke bare med økonomisk opptrapping, men også med arbeid med konkrete tiltak som helse- og omsorgskomiteen i stor grad er samlet om, som etablering av rusakutt i Oslo. Når det er behov for større kapasitet, flere plasser, færre fristbrudd osv., er det viktig at det offentlige tar ansvar for å bygge opp, hindre fristbrudd osv. Fra mitt fylke er jeg kjent med at rus er et satsingsområde for Helse Bergen, som fra 1. januar i år har etablert en avdeling for rusmedisin som skal arbeide med bl.a. å rydde opp i fristbruddene og skape god samhandling mellom det offentlige helseforetaket, det private og kommunene. Samtidig er det jo et viktig tema som Laila Dåvøy tar opp, fordi det på et felt som rusfeltet, der det private utgjør en så stor andel av behandlingstilbudet som de gjør, også er helt nødvendig med god samhandling nettopp mellom det offentlige og det private for å bevare forutsigbarheten og langsiktigheten i det tilbudet som til enhver tid blir gitt. Det kan i og for seg delvis handle om at en må ha et profesjonelt forhold til institusjonene selv, men først og fremst handler det ikke om institusjonene som sådanne, men om tilbudet de gir, og det tilbudet som blir gitt til pasientene. Det handler om ikke å bygge ned tilbud før en har bygd opp noe som i alle fall er like godt, og om å ta vare på kompetanse osv. Det er mange private, ideelle organisasjoner som vi har et hjerte for, og som gir et veldig godt tilbud som må ivaretas. For eksempel er over 90 pst. av rusbehandlingsplassene i Bergensområdet private. Bergensklinikkene er en av landets største ideelle aktører innenfor rusfeltet. Den kompetansen som finnes i et så sterkt fagmiljø, må det offentlige selvfølgelig spille på lag med og ivareta. Når det gjelder kjøp av rusbehandlingsplasser i det private, mener jeg det som hovedregel er helt rett å skille mellom ideell og kommersiell virksomhet, og at en så langt som mulig prioriterer de ideelle innenfor det handlingsrommet unntaksbestemmelsene gir. Der vil jeg vise til det svaret som statsråden nettopp gav, som jeg synes var veldig godt. Så ser jeg at også interpellanten konsentrerer seg om «ideelle institusjoner», og jeg tolker det slik at vi langt på vei har en felles innfallsvinkel til det skillet. Arbeiderpartiet omtaler også dette temaet i sitt program for neste periode, 2009–2013, der det heter at vi, så langt det er mulig, vil unnta ideelle organisasjoner fra anbud innenfor barnevern og rusomsorg.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg har bare noen få merknader til innlegget til Per Ove Width. Han tok Riksrevisjonens rapport til inntekt for, og som en bekreftelse på, det Fremskrittspartiet har hevdet underveis gjennom behandlingen av omstillingene og de årlige budsjettene, at Forsvaret blir for lite og får for lite midler. Det er feil forståelse av Riksrevisjonens rapport. For Riksrevisjonen har ikke vurdert om det Stortinget har vedtatt, er tilstrekkelig for Forsvaret. Riksrevisjonen driver heldigvis ikke noen overprøving av Stortingets vedtak, men den sjekker om Stortingets vedtak blir fulgt opp. Der har det vært noen anmerkninger. Bare for å ta et eksempel i forhold til om det har vært nok penger: Det har av ulike grunner i flere år vært slik at man ikke har evnet å bruke opp de pengene man har fått til materiellinvesteringer, f.eks. Det er det anmerkningene gjelder. Så mener man nå at man ikke har vært godt nok informert underveis om de avvik som alltid oppstår ved den slags store omstillinger. Det finnes det iallfall ikke noen støtte hos Riksrevisjonen for. Det er ingen anmerkninger om manglende rapportering til Stortinget. Det denne rapporten bekrefter, i likhet med en del av de delrapportene som vi har behandlet tidligere, er at omstillinger i offentlig sektor, særlig så omfattende omstillinger som vi her snakker om, blir mer krevende – det tar mer tid, og man gjør feil underveis – enn det man forestiller seg når man starter. Vi har sett det i flere rapporter om omstillinger. Vi så det i samband med barnevernet og andre virksomheter, og vi kommer til å se det i kommende omstillinger. Vi må evne, også her i Stortinget, å ta høyde for at ting tar tid, at ting er krevende og framfor alt at omstillinger ofte koster penger, for vi har en tendens, uavhengig av politisk ståsted, til å skulle hente ut gevinsten allerede i første budsjett, før man i det hele tatt har hatt mulighet til å få ut gevinsten.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Representanten Morten Ørsal Johansen begrunnet forslaget med at den formuleringen som er i den nye loven – hvor man altså har innført et skadevilkår for å unnta den typen dokumenter, og det er en klar innskjerping i forhold til tidligere lov – kunne misbrukes. Da stusser jeg, for i det forslaget Fremskrittspartiet legger fram, heter det altså at man skal ha åpenhet «i alle saker der det ikke finnes tungtveiende grunner til hemmelighold». Jeg skjønner ikke helt forskjellen på de to formuleringene i forhold til begrepet «kunne misbrukes». For uansett hvordan man formulerer seg, var det altså tverrpolitisk enighet i Stortinget under behandlingen av den nye offentlighetsloven om at selv om hovedprinsippet er offentlighet, er det lovlig å unnta dokumenter på visse vilkår. Da er det alltid en vurdering, og noen må gjøre den vurderingen. Den kan misbrukes, uansett hvordan den er formulert. Derfor må det gjøres et stykke arbeid på hvordan man bruker loven. Det må være et politisk trykk på og en vilje til at det skal være mest mulig åpenhet, slik at adgangen skal brukes bare der det er nødvendig, så langt det er mulig å formulere det. Jeg skal ikke trekke opp hele historien, men jeg hadde den tvilsomme fornøyelsen å sitte i det utvalget som utredet den siste offentlighetsloven. Det var etter at det først var gjennomført en stortingsmelding og behandling i Stortinget, hvor Stortinget sa at ja, vi må ha mer åpenhet, men akkurat den løsningen den daværende regjeringen skisserte, ville de ikke ha. Så ble utvalget nedsatt. Vi jobbet i fire år – to år lenger enn det som var planen. Den daværende regjeringen, regjeringen Bondevik II, brukte så lang tid på å bearbeide utvalgets innstilling at saken først ble lagt fram så sent at en ikke rakk å behandle den i forrige periode. Da var det Venstres Odd Einar Dørum som var justisminister, og ingen vil beskylde Venstre eller Odd Einar Dørum for ikke å være opptatt av offentlighetsloven. Den ble liggende over valget, og ble behandlet i denne perioden og iverksatt først 1. januar i år. Det illustrerer at det er krevende å finsikte inn disse hullene som vi må ha for å kunne unnta noen dokumenter. Så til det forsøket Carl I. Hagen gjorde på å bondefange justisministeren. Carl I. Hagen vet godt at det er noen dokumenter som selv ikke Sivilombudsmannen har krav på å få se, ut fra dokumentets natur. Et slikt dokument er regjeringsnotater. Et annet dokument er f.eks. råd som Regjeringen innhenter fra advokater. Da trenger ikke Sivilombudsmannen å se dokumentet for å vite at offentlighetsloven er slik at man kan unnta innsyn. Det tilfellet Carl I. Hagen forsøkte seg på, var et slikt eksempel.
Anne Marit Bjørnflaten (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Saken vi har til behandling, gjelder representantforslag fremmet av representantene Per Sandberg, Arne Sortevik, Bård Hoksrud og Jan Arild Ellingsen. Forslaget omfatter endringer når det gjelder evalueringen av offentlighetsloven, og består av to punkter. Det første er at representantene ber Regjeringen legge fram et lovforslag om utvidet innsyn i korrespondanse mellom departementer og ytre etater i alle saker der det ikke finnes tungtveiende grunner til hemmelighold. Det andre punktet er at representantene ber om at Regjeringen skal foreta en evaluering av offentlighetsloven ikke senere enn fem år etter at loven er vedtatt iverksatt. I tillegg vises det til en rekke eksempler i representantforslaget, der representantene mener offentligheten har vært hindret innsyn. I 2006 la regjeringen Stoltenberg fram en ny offentlighetslov som fikk flertall i Stortinget. Hovedformålet med den nye loven var å styrke innsynsretten, bl.a. for å sikre en bredest mulig deltakelse i demokratiske prosesser. Den nye loven tok til å gjelde fra 1. januar 2009 og styrket retten til innsyn i offentlig virksomhet vesentlig i forhold til tidligere lovverk. Det blir også en snevrere anledning til å gi unntak fra innsyn. Det kan kreves innsyn i flere former for informasjon enn etter gammel lov. Under saksbehandlingen av innsynskrav får de som krever innsyn, nå en sterkere stilling, bl.a. gjennom at plikten til å gi en begrunnelse ved avslag på krav om innsyn blir styrket. Den nye loven innbærer at journalene til en rekke organer blir tilgjengelige på Internett på en egen portal, såkalt Offentlig elektronisk postjournal. På denne bakgrunn har flertallet i komiteen, som består av medlemmer fra Arbeiderpartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti, vist til at de fleste av de beskrevne eksemplene i representantforslaget er fra tiden før loven trådte i kraft. Flertallet mener at lovforslaget som skal omfatte utvidet innsyn, allerede er gjennomført, og viser til svaret fra justisministeren, der det bl.a. heter: «Etter den gamle bestemmelsen(…) kunne dokumenter innhentet fra et underordnet organ til bruk for departementets interne saksforberedelse unntas. Adgangen til å unnta har blitt vesentlig snevrere i den nye loven ved at man har innført et skadevilkår. Dokumentene kan nå bare unntas når det er nødvendig for å sikre forsvarlige interne avgjørelsesprosesser.» (…) Vedrørende forslaget om å «foreta en bred evaluering av offentlighetsloven ikke senere enn fem år etter at loven er vedtatt iverksatt», viser flertallet til Stortingets eget vedtak om at loven skal evalueres i løpet av neste stortingsperiode. I og med at loven tok til å gjelde fra 1. januar i år, vil dette måtte medføre at den nye offentlighetsloven må evalueres i løpet av de neste fem år. Flertallet mener derfor at det heller ikke er grunn til å støtte dette forslaget. På denne bakgrunn anbefaler flertallet at forslaget vedlegges protokollen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg mener at behag og ubehagsfølelse hos statsråder eller andre ikke kan være særlig tyngende momenter når man vurderer spørsmålet om offentlighet. Men det er ikke slik at man har innsyn i alt. Hvis man skulle gi innsyn i alt, f.eks. i det Politidirektoratet jobber med som underliggende etat, ville det kunne gå på bekostning av f.eks. politiets strategier og innsats med hensyn til alvorlig kriminalitet. Da vil jeg tro at Fremskrittspartiet ville være veldig opptatt av at den opplysningen måtte holdes skjult. Men vår erfaring er at når vi gir offentligheten innsyn, og senest de siste dagene har jo offentligheten fått innsyn i rapporter fra Politidirektoratet, bl.a. om våpen og oppfatninger om trusler i forhold til folk som har vært ute i tjeneste – som man kan diskutere og være uenig i, men jeg ber representanten legge merke til at det er gitt innsyn – har vi mye å tjene på det, for da får vi en best mulig politisk debatt.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg er glad for at representanten Hagen og jeg er enige om at det er behov for mer åpenhet. Jeg mener at hele lovarbeidet rundt offentlighetsloven og alle partier som sluttet opp om det, bekjentgjorde det veldig tydelig. Så mener jeg samtidig at det nå er viktig at man lar loven få lov til å virke, og samtidig bidrar til at man både får opplæring og kompetanse ut i de forskjellige etater. Når det gjelder spørsmålet om Sivilombudsmannens innsyn, er det vanskelig å svare på generelt. Det er helt åpenbart at enhver som behandler spørsmål om offentlighet, har alt å tjene på at man sjøl besitter de dokumenter man skal vurdere om skal være unntatt offentlighet. Men generelt er det vanskelig å si ja eller nei på et slikt spørsmål om Sivilombudsmannen.
Knut Storberget (Arbeiderpartiet), 2009-05-28:
Jeg tar offentlighetsloven og de vilkår som er knyttet opp mot offentlighetsloven, og for så vidt også prosessen, såpass på alvor at jeg ikke tar saksbehandling stående her i Stortinget når det gjelder så viktige spørsmål. Jeg må derfor bare vise til mitt opprinnelige svar når det gjelder det.
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Det er interessant å høre statsrådens innlegg. Han sier at han er opptatt av at det skal være full åpenhet, at man ikke skal unnta dokumenter fra offentligheten. Da forutsetter jeg at statsråden kan svare veldig klart og konkret på et spørsmål: Er det da ikke slik at departementer og statsråder skal kunne unnta dokumenter fordi det kanskje er ubehagelig for en statsråd eller for et departement at forskjellige rapporter blir offentliggjort umiddelbart etter at rapporten er ferdig?
Bård Hoksrud (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Statsråden sa i innlegget sitt at han mente at det ikke lenger var dekning for å si hvorvidt ting går i gal retning eller ikke. Han mente for så vidt at det ikke gikk i gal retning. Jeg synes det er litt spesielt. For statsråden var veldig opptatt av at den nye offentlighetsloven trådte i kraft 1. januar. Da er det ganske interessant å ha med seg at bl.a. jeg 2. januar sendte et spørsmål til statsråden i Samferdselsdepartementet og bad om å få en oversikt over listen over hemmeligholdte veiprosjekter som kunne finansieres i henhold til tiltakspakken, men fikk ikke svar fra statsråden. Man begrunnet dette med at det var en del av de interne arbeidsprosessene i departementet, og dermed ville man ikke gi ut informasjonen. Jeg synes det er litt spesielt når noe av det som har blitt framhevet som viktig, at loven har trådt i kraft og at det har skjedd en endring, at man opplever dagen etter at loven har trådt i kraft, at dokumenter blir holdt tilbake. Og det er den samme begrunnelsen: Stortinget og stortingsrepresentanter får ikke mulighet til å utføre jobben sin på en skikkelig måte, nettopp fordi departementer holder dokumenter tilbake. Vi har flere eksempler: Vi har Kystverkets rapport om oljevernberedskap. Vi har Difis rapport om Luftfartstilsynet, som ble holdt tilbake av departementet. Men etter masse spetakkel og mye fram og tilbake valgte til slutt departementet å offentliggjøre rapporten. Vi har ikke minst skolebussaken, hvor departementet hadde bedt om å få en rapport, og holdt rapporten hemmelig. De ønsket å gå igjennom rapporten før den skulle offentliggjøres, slik at offentligheten kunne få kjennskap til hva som lå i rapporten. På samme måte er det bedt om å få et oversiktskart over hvor de farligste ulykkesstrekningene i landet er. Statsråden sier at man skal komme tilbake, og at Stortinget skal få se dette kartet. I etterkant viser det seg sannsynligvis at det ikke er det opprinnelige kartet som Veidirektoratet har utarbeidet som kommer offentligheten til kjenne. Jeg synes at det er denne typen ting som er problematisk, at man ikke gir offentligheten mulighet til faktisk å få se de opprinnelige dokumentene og å få vite hva som ligger i de opprinnelige dokumentene. Derfor må vi nå ta opp dette, slik at offentligheten skal få mer innsyn, og at offentligheten skal få mulighet til å være med i diskusjonen i det offentlige rom om hva de forskjellige tingene faktisk dreier seg om. Jeg hadde håpet at det var flere partier som ville støttet opp om at offentlighet er viktig, og at offentligheten faktisk skal få fullt innsyn i viktige dokumenter for å kunne delta i den offentlige debatten.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Jeg er glad for at statsråden også bekrefter behovet for mer offentlighet og mer åpenhet sånn prinsipielt. Men statsråden er også klar over at det fra tid til annen dukker opp journalister som søker om innsyn i offentlige dokumenter, og som får avslag. Da er systemet i dag at man kan klage til Sivilombudsmannen. Sivilombudsmannen kan i hvert fall vurdere om det etter hans oppfatning er berettiget innenfor loven om en klage skal avvises, eller om man vil si at her skal det egentlig være offentlig innsyn. Er statsråden enig med meg i at for at Sivilombudsmannen skal kunne utføre sitt arbeid, må man ha tilgang til de dokumenter som gjelder i saken, ikke for å offentliggjøre dem, det er noe helt annet, men for å vurdere om det etter hans oppfatning er et dokument som burde vært utlevert som følge av offentlighetsloven eller ikke? Altså at ombudsmannen selv i alle fall må ha tilgang til det dokumentet for å kunne gjøre sin lovbestemte jobb.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2009-05-28:
Jeg takker statsråden for dette generelle svaret. Men det er et rent prinsipielt spørsmål: Hvorledes skal Sivilombudsmannen kunne vurdere om et dokument er omfattet av offentlighetslovens bestemmelser om at det skal utleveres eller ikke utleveres til en journalist som spør, hvis Sivilombudsmannen selv ikke får se dokumentet? Hvorledes i all verden skal Sivilombudsmannen da kunne vurdere det? Derfor er det et rent prinsipielt spørsmål. Det ville ha hjulpet om statsråden hadde et noe klarere svar. Da hadde man spart et lovforslag fra meg i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett, i og med at en statsråd har nektet å utlevere til Sivilombudsmannen et dokument som Sivilombudsmannen har fått en klage på ikke er utlevert, og det er umulig for Sivilombudsmannen. Her kunne statsråden ha skåret igjennom og løst dette på vegne av Regjeringen nå, uten at vi får en ny runde om en uke eller to.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2009-11-04:
På vegne av representantene Ulf Leirstein, Harald T. Nesvik og meg selv har jeg gleden av å fremsette et forslag om forenklinger i rapportering, skjemaer og regelverk for næringslivet samt et forslag på vegne av representantene Ulf Leirstein, Kari Storstrand og meg selv om å forby offentliggjøring av skattelister.
Kari Kjønaas Kjos (Fremskrittspartiet), 2009-11-04:
På vegne av Per Arne Olsen, Jon Jæger Gåsvatn og meg selv vil jeg fremme et forslag om en utredning knyttet til prøveprosjekt med Naloxon nesespray til bekjempelse av overdosedødsfall.