Torbjørn Røe Isaksen (Høyre), 2020-02-04:
Det er ingen tvil om at Nav-saken er svært, svært alvorlig. Det har tidligere statsråd sagt, det har statsministeren sagt. Begge har gitt uforbeholdne unnskyldninger, og det slutter jeg meg til. Dette dreier seg om en litt annen type sak, en litt annen type aspekt. Statsråd Hauglie har tidligere formidlet at det er gitt opplysninger til Stortinget om alle relevante faktiske forhold i denne saken. Dersom jeg skulle levert ut departementsinterne dokumenter, kunne det, som vi for øvrig også hørte i innleggene, åpnet for en presedens som Stortinget tidligere har vært avvisende til, og som ville undergrave de hensynene som har begrunnet unntaksadgangen for interne dokumenter. Det er med andre ord rent prinsipielle hensyn som ligger til grunn for regjeringens syn. Som nevnt tidligere har kontroll- og konstitusjonskomiteens rett til dokumentinnsyn blitt diskutert, bl.a. i forbindelse med et forslag som Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti hadde, om at et mindretall av komiteens medlemmer kunne kreve innsyn i taushetsbelagte og interne dokumenter. Det forslaget ble drøftet i Innst. S nr. 210 for 2002–2003, punkt 4.4., og jeg siterer: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre og Kristelig Folkeparti, går mot forslaget om å gi kontroll- og konstitusjonskomiteen utvidet innsynsrett. Likeledes avvises forslaget om 1/3 av de som stemmer eller at medlemmene i kontroll- og konstitusjonskomiteen skal kunne kreve innsyn i taushetsbelagte eller interne dokumenter, unntatt regjeringsnotater mv. og hemmeligholdte opplysninger av hensyn til rikets sikkerhet.» Stortinget forkastet forslaget med 66 mot 38 stemmer. Stortinget har med andre ord eksplisitt vurdert og forkastet en rett til innsyn i interne dokumenter for kontroll- og konstitusjonskomiteen. De samme hensynene taler mot å fatte vedtak etter Grunnloven § 75 f. Forholdet mellom Stortinget og statsråden er som kjent slik at Stortinget forholder seg til statsråden. Dersom interne notater i departementene skal gjøres kjent på lik linje med andre dokumenter, vil denne balansen forrykkes. Forslagsstillerne viser til SSB-saken, der det ble gitt ut tre interne referater til kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det var et unntak fra praksis. I det tilfellet dreide det seg om interne referater i etterkant av tre møter, der sakens spørsmål nettopp var hvilke styringssignaler som hadde blitt formidlet i møtene. At de interne referatene inneholdt den type faktiske opplysninger, er relevant i en meroffentlighetsvurdering. Sivilombudsmannen slo imidlertid fast at det var adgang til å unnta de aktuelle dokumentene fra offentlighet etter offentlighetsloven § 14, om interne dokumenter, akkurat som det er i denne saken. Men i dette tilfellet er det ikke snakk om interne dokumenter som kan kaste lys over avklaringer eller drøftinger som fant sted i møtet. Det er ikke dokumenter som sier noe om hva som faktisk skjedde i møtet, men et notat som er utarbeidet som ledd i forberedelsene i forkant av møtet. De etterfølgende dokumentene, som foreligger i brevs form, og som sier noe om hva som faktisk skjedde i møtet, har blitt oversendt kontroll- og konstitusjonskomiteen som et ledd i forberedelsene til høringen. Skulle denne typen interne notater bli gitt ut, ville det åpne for en praksis om at slike interne dokumenter helt generelt gis ut, stikk i strid med den prinsipielle linjen Stortinget har lagt seg på. Det ser jeg ikke noen grunn til å gjøre, selv om opposisjonen benytter denne prinsipielle tilnærmingen som utgangspunkt for teorier som det ikke er noe grunnlag for – teorier om at regjeringen har noe å skjule. Det har ikke regjeringen.