Ivar Kristiansen (Høyre), 2012-05-15:
Det er en viktig interpellasjon interpellanten tar opp i dag, for det er helt åpenbart at NATOs fremtid i veldig stor grad også kommer til å berøre vår egen sikkerhetsmessige og sikkerhetspolitiske situasjon. Med henvisning til den forrige debatten kan jeg gjerne fortelle forsamlingen at jeg i forrige uke deltok på en demokratikonferanse i Vilnius i regi av Parliamentary Forum for Democracy. Det er klart at de baltiske land, de tidligere sentral- og østeuropeiske land, har en frykt under vignetten «sikkerhet» som sannsynligvis er langt større enn den situasjonen som vi selv opplever. De har gjennomgått en situasjon internt via finanskrisen hvor også alminnelige demokratiske prinsipper virkelig har kommet til utfordring. Vi ser at ikke-demokratisk utvikling og økonomisk utvikling går hånd i hånd, men at antidemokratiske krefter og gjerne korrupsjon er det som fremstår som alternativ. De henviser – i betydelig grad med uro – til situasjonen i Russland, men nå også til den aktuelle situasjonen i Ukraina, som gjør at bekymringen sitter langt utenpå hos de refererte nasjonene. Én ting har disse i hvert fall felles, og det er at våre nordiske naboland kanskje i større grad bør interessere seg for situasjonen i disse landene. Det er åpenbart at NATOs nye strategiske konsept kommer til å bli endret som følge av ikke bare økonomiske endringer, men også på grunn av at det gamle forsvarsspillet, de gamle konsept, ikke er like vedvarende som før, og nye utfordringer står for døren. Overvåking, kontroll og terror har i større og større grad overtatt de gamle trusselbegrepene, og det er forhold som vi må forholde oss til. Samtidig er vi i en situasjon hvor det er helt åpenbart at vi ikke noe særlig lenger i samme grad som før kan lene oss både sikkerhetsmessig og økonomisk tilbake og i større grad stole på NATO-alliansens styrke enn vår egen styrke. Det gjelder i den situasjonen som flere har pekt på i debatten i dag, under utviklingen i våre nordområder og de felles retningslinjene og ambisjonene vi selv har lagt oss på i denne forbindelse. Det er ingen tvil om, som interpellanten understreket, at når det gjelder regionale lager av taktiske atomvåpen, har vi anslagsvis 1 000–1 500 av disse på Kolahalvøya. Det er våpen som er tiltenkt og anvendbare for regional bruk. Jeg går ut fra at det er ingen i denne sal som ved noen form for fantasi ser for seg at disse noen gang kommer til å bli anvendt. Derfor må det være et politisk mål å få disse fjernet, samtidig som det må være et mål i norsk politikk å få denne typen atomvåpen med i de START-forhandlingene som for fremtiden skal finne sted. Det er ingen tvil om at vi i dagens situasjon er nødt til å stille opp med de forpliktelser som vi har mulighet til selv. Vi har en økonomisk styrke som nesten ingen andre NATO-land har. Det er lett å forstå den argumentasjonen som USA bruker når det gjelder Europa, hvor man velger å trappe ned de økonomiske bidrag i en situasjon der verdenssamfunnet stadig mer etterspør et verdenspoliti som kan stille opp der FN ikke stiller opp. Vi har sett det gjennom historikken fra Afghanistan, Irak og Libya, og det kommer nye situasjoner der vi vet at en eller annen institusjon er nødt til å gripe inn der behovet måtte være. Dette betyr at vi må delta i den fremtidige debatten. Vi må sørge for at de vedvarende bærende prinsippene i NATO-doktrinen står fast. Dette skal og må gå i takt med den demokratiske utviklingen som vi ser foran oss både i eget nærområde og i og under hele alliansen.