Ansgar Gabrielsen (Høyre), 2005-05-31:
Det fremgår av innstillingen at det er full enighet i komiteen om det enkle faktum at det er lang ventetid for behandling av barn og unge med psykiske problemer, og jeg har ingen problemer med å slutte meg til uttrykk som at det er en altfor lang ventetid. Det har jeg også gitt uttrykk for, både i den debatten vi hadde i forbindelse med redegjørelsen i Stortinget, og også i debatten i forbindelse med statsbudsjettet for inneværende år. Hovedtiltaket for å redusere denne ventetiden for behandling er først og fremst den generelle satsingen vi gjør gjennom Opptrappingsplanen for psykisk helse. Parallelt med at vi har hatt den opptrappingsplanen, har vi en situasjon der antall barn og unge som får behandling i det psykiske helsevernet, har økt dramatisk, med hele 60 pst. i en femårsperiode fra 1998 til 2003. Det vil selvfølgelig bli oppdaterte tall for dette i budsjettet som kommer til høsten. Økningen refererer seg dels til økte ressurser og dels til økt produktivitet i tjenesten. Rapporteringen for 2003 viser at de regionale helseforetakene dette året gav en klar prioritet til barn og unge. I henhold til vurdering gjort av SINTEF ligger målet om 5 pst. dekning på landsbasis i 2008 innen rekkevidde. Men som det er påpekt av noen av talerne her, var det måltall vi satte den gangen, i 1997. Det er klart at her er det snakk om bevegelige mål, avhengig av hva som skjer. Det har bl.a. ført til at man i Helse Øst har foretatt en korrigering av dette måltallet på 5 pst. De har for Helse Østs del sagt at det bør være 5,5 pst., slik at de skal være bedre i stand til å håndtere tilleggsutfordringer i hovedstadsområdet. For barn og unge består bruken av spesialisthelsetjenester innen psykisk helsevern i all hovedsak av polikliniske tiltak. 95 pst. av pasientene får polikliniske tiltak, mens det er bare 5 pst. som blir innlagt. Den polikliniske kapasiteten har i perioden 1998 til 2003 økt med over 400 fagårsverk, og på nasjonalt nivå får nå 3,1 pst. av dem som er under 18 år, et behandlingstilbud. Måltallet er altså 5 pst. Flere behandlingsårsverk har gitt økt tilgjengelighet til tjenesten. Økningen i antall tiltak pr. fagårsverk har derimot ikke hatt en tilsvarende effekt. Den har først og fremst ført til at hver pasient i gjennomsnitt har fått flere tiltak. Vi ligger an til å nå viktige mål i opptrappingsplanen, i tråd med det som var Stortingets intensjoner. Årsaken til at dette foreløpig ikke har gitt seg klare utslag i redusert ventetid, er at antall henvisninger har økt nesten like kraftig som økningen i kapasiteten. Vi må imidlertid kunne anta at dette vil gi effekt etter hvert, og at en gradvis vil nå målet om 5 pst. Ved oppstart av opptrappingsplanen antok vi at det var et kraftig underforbruk av tjenester til barn og unge. Det er grunn til å anta at den økte etterspørselen etter tjenester er et uttrykk for at vi er i ferd med å få bukt med dette underforbruket. Selv om økt etterspørsel etter tjenester isolert sett kan sies å være positivt, så er problemet, som komiteen anfører, at ventetiden fortsatt er for lang. Den viktigste begrensende faktoren for en rask nedkorting av ventetiden er neppe økte ressurser, men først og fremst tilgangen på kvalifisert personell, spesielt spesialister innen psykiatri og psykologi. Det er også en positiv utvikling her, men vi må erkjenne at utdanningen av spesialister tar tid. Tilsynsrapporter avdekker manglende ivaretakelse av allerede innførte pasientrettigheter. Jeg har merket meg at Helse- og sosialombudet i Oslo og organisasjonen Voksne for Barn har gitt uttrykk for at dette er et sentralt problem også for barn og unge som har psykiske lidelser. Jeg har derfor gitt klare påpekninger til helseforetaket om det helt selvfølgelige, nemlig at norsk lov skal respekteres også på dette området. På bakgrunn av dette er det imidlertid også grunn til å vurdere nærmere om nye juridiske garantier er et hensiktsmessig virkemiddel for å redusere ventetiden. Jeg understreker at jeg er enig i komiteens vurdering av behovet for raskere hjelp til barn og unge. Jeg har her nevnt noen faktorer som er av betydning for å kunne korte ned på ventetiden. Hvorvidt det er det rette at man innfører nye juridiske virkemidler for raskere å oppnå kortere ventetid, er etter mitt skjønn også litt avhengig av når man gjør det. Når man får en kapasitet som er tilstrekkelig til å kunne håndtere dette løpende, er det kanskje mer egnet. På den annen side vet vi at det har effekt på slike store organisasjoner at man legger et press. Om vi gjør det via eierstyring eller via juridiske virkemidler, får man se på. Dette får vi komme tilbake til, men utredningen skal vi iverksette.