Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2011-06-16:
Dette er en interessant og viktig redegjørelse. Vi har til og med fått med et nytt kapittel i år med et historisk tilbakeblikk på strukturelle utviklingstrekk fra 1970 til i dag. Det mest slående er at finanssektoren har hatt en enorm vekst som andel av norsk økonomi. Det innebærer jo selvsagt at vi må ha et særlig våkent blikk på denne sektorens utvikling. Det ble jo også nylig grundig understreket da Norge ble kastet ut i en finanskrise sammen med store deler av verden for øvrig. Vi har jo lært en god del av dette og av konsekvensene av den norske bankkrisa på 1990-tallet. Vi har lært at regulering er viktig, og at deregulering har klare farer forbundet ved seg. Vi har lært at problemene i finanssektoren kan slå raskt og kraftig inn i realøkonomien på måter som vi kanskje ikke hadde forutsett. Vi har lært at finanssektoren ikke bør bli for dominerende. Vi har lært betydningen av å regulere bonuser på en fornuftig måte. Vi har lært hvor viktig det er med systematisk og godt tilsyn. Vi har lært at velferdsstater kan være viktige også som buffere mot kriser, og at det mildt sagt kan diskuteres om det er riktig at finanssektoren skal skjermes for skatter og avgifter som andre sektorer må betale. Dette er jo diskusjoner som vi skal gå inn i nå til høsten, og som vi ser fram til å ta fra SVs side. Det er jo til dels hjerteskjærende scener som utspiller seg i Europa om dagen. Det er skyhøy ledighet i mange land, og ungdomsarbeidsløsheten er mange steder dobbelt så stor som ledigheten for øvrig. Det gir jo særlig utfordringer både med tanke på faren for destabilitet, at ungdom mister troen på framtida, mister troen på at de kan ha framtida si i det landet, at mange velger å emigrere, at mange velger å søke seg til miljøer som er destruktive, og faren for fattigdom. Noe av det som arbeidsløshet også fører meg seg, og som er en av hovedårsakene til at vi har vårt hovedfokus på å bekjempe ledighet, er at det forrykker maktbalansen mellom arbeidsgivere og arbeidstakere og gjør at arbeidstakere blir utsatt for ekstra stor sårbarhet og mulighet for å bli presset til å godta betingelser man ellers aldri ville ha akseptert. Så man risikerer varig endring av samfunnet og et sterkt tilbakeslag når det gjelder rettigheter som har vært opparbeidet. Derfor er også fagforeningene veldig sterkt involvert i de diskusjonene og demonstrasjonene som nå pågår rundt i Europa. Mange vet ikke hva slags alderdom de vil få, og mange vil være svært avhengige av familien sin framover. Alenemødre henvises til fattigkassa, også i land som tradisjonelt har tatt relativt godt vare på i hvert fall utsatte grupper. Mange mister boligene sine eller må bo hos sine foreldre og har ikke mulighet til å flytte ut. Vi hører også om personer oppe i 30-årene som ikke engang har mulighet til å få barn, som må velge det bort fordi man ikke har råd til å skaffe seg barn. Det er en stor grad av bitterhet knyttet til det faktum at de som forårsaket krisa, enten gjennom at de la til rette for den gjennom deregulering eller gjennom at man satte grådighet i system, ansvarliggjøres i stor grad ikke for konsekvensene av krisa. Så kan vi gå til vårt eget land og se hvor godt vi har klart oss gjennom denne krisa, og det er ikke tilfeldig. Det er bl.a. som følge av kraftfulle tiltak som ble satt i verk, og ikke minst at vi satset så massivt som vi gjorde på bevilgninger til offentlig sektor, som igjen sørget for at vi holdt hjulene i gang i privat sektor, bl.a. i byggenæringa. At vi også satset så mye på studieplasser og på styrking av GIEK og Innovasjon Norge og garantier ikke minst til bankene, var særdeles viktig. Vi kan ikke forstå hvorfor man fra mindretallets side så effektivt velger å parkere flere av forslagene fra Finanskriseutvalget, særlig sett i lys av den situasjonen som vi nå ser i landene rundt oss, og at vi har behov for ytterligere virkemidler også i Norge for å forebygge nye kriser. Vi mener at vi må gå inn i disse debattene på en åpen måte.