Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2010-05-25:
Først til verdipapirhandelloven og shortsalg. Shortsalg av verdipapirer er et salg der selgeren ikke eier verdipapiret på tidspunktet for inngåelse av salgsavtalen – med andre ord spekulerer selgeren i at aksjen eller obligasjonen vil falle i verdi. Tyske myndigheter har besluttet å innføre et delvis forbud mot shortsalg av enkelte aksjer. De begrunner forbudet med de svært ustabile forholdene i markedet og uttaler at shortsalg i utstrakt skala vil kunne skade stabiliteten i hele det finansielle systemet. Dette fører til at myndighetene i andre europeiske land uttaler seg svært kritisk til tyske myndigheters opptreden, og at de på egen hånd gjennomfører tiltak uten å konferere med andre land. Det er vel akkurat som å høre diskusjonen her i dag, hvor Fremskrittspartiet og Høyre i dagens storting ikke ønsker at vi i Norge skal utvikle oss i samme retning som de tyske erfaringene. Likedan vedtok Senatet i USA nå den 20. mai den mest omfattende endringen i regulering av den amerikanske finansnæringen siden 1930-tallet. Reformen innebærer bl.a. at innskuddsbanker forbys handel i eiendomsverdier, opprettelse av et statlig organ for bedre konsumentbeskyttelse og fullmakt til myndighetene til å overta systemviktige selskaper. Nyheten ble dårlig mottatt i markedene og bidro til at aksjeverdiene på amerikanske børser sank kraftig torsdag. Amerikanske myndigheter velger altså likevel å gjøre dette. Det er forbilledlig. Det er sjølsagt nødvendig for å styrke tilliten i finansmarkedene. Og det er viktig det som skjer i USA. I 1930-årene fikk amerikanerne sin Glass-Steagall Act, som medvirket til stabile finansmarkeder i nærmere 60 år. Så ble den avløst av det eksperimentet på 1990-tallet som nå har vist seg ikke å fungere. Det er derfor viktig at det norske Finanskriseutvalget nøye gjennomgår dette og tør å være systemkritiske og systemendrende, slik at vi kan få en helt annen form for stabilitet i finansmarkedet enn det vi nå har opplevd. Bare det vil være ansvarlig politikk. Et annet felt som jeg har lyst til å vie noen ord, som ikke står i denne samleproposisjonen, men som er svært tilgrensende, er en sak under finansavtaleloven, som ligger innunder Justisdepartementet. Innunder finansavtaleloven hører Bankklagenemnda, som ble godkjent ved kgl. resolusjon 19. mai 2000. Det er forbrukernes klagenemnd for bank-, finans- og verdipapirfondsaker. Det er et tvisteløsningsorgan etablert av Finansnæringens Hovedorganisasjon, Sparebankforeningen i Norge, Finansieringsselskapenes Forening, Verdipapirfondenes forening og Forbrukerrådet. Organisering og finansiering kan reise tvil om uavhengigheten og habiliteten til styret og sekretariatet for Bankklagenemnda. Ikke minst den såkalte Røeggen-saken viste dette, til manges overraskelse. Ved Røeggen-saken uttalte daværende leder i Bankklagenemnda at han ville avvise å behandle klagen fordi saken var for komplisert. Ja, stikk den! Saken var for komplisert, men senere, etter betydelig påtrykk, ble saken tatt opp og fikk sin behandling. Det er viktig at Bankklagenemnda blir gjennomgått. Den er som sagt hjemlet i finansavtaleloven, som sorterer under Justisdepartementet, mens de ulike klagenemndene har sin offentlige forankring i Forbrukerrådet, som sorterer under Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Det er et viktig hovedprinsipp at aktuelle bransjer sjøl dekker det vesentlige av kostnader ved behandling av de klager som er en følge av egen virksomhet. Dette bør kunne finansieres gjennom en avgift knyttet til omsetningen av de selskapene som deltar i bransjen, og at det forvaltes av offentlige organ, slik at vi kan få en habil behandling av sakene. De bransjevise reklamasjonsnemndene eksisterer ved siden av, og fanger opp en stor del av de tvister som ikke behandles i det offentlige Forbrukertvistutvalget, som er hjemlet i forbrukertvistloven. Det er nå en gjennomgang i en NOU som kommer til høsten, av dette spørsmålet, det offentlige Forbrukertvistutvalget og de ulike bankklagenemndene. Det er da på sin plass, bl.a. med bakgrunn i eksemplet om Røeggen-saken, å se gjennom organisering, finansiering og åpenhet rundt Bankklagenemndas videre arbeid, for det er svært viktig for å sikre at forbrukernes interesser blir ivaretatt på et område som er svært komplisert, og som er vanskelig for folk flest å ha fullt innsyn i uten at vi har et trygt offentlig organ som kan påse det.