Marianne Aasen (Arbeiderpartiet), 2007-02-13:
Endelig har vi i dag en europadebatt som i mindre grad preges av to motpoler som slår hverandre i hodet med sterkt polariserte argumenter, men som i stedet handler om hvordan Norges europapolitikk best kan ivaretas, uavhengig av syn på medlemskap. Likevel mener jeg det ligger et paradoks i at vi som nasjon streber etter å koble oss tettest mulig opp til EUs beslutningsprosesser, når landet gjennom to folkeavstemninger har valgt å stille seg utenfor EU politisk – altså et klart nei til innflytelse. Men jeg lar det ligge nå. Høsten 1994, i forkant av folkeavstemningen, deltok jeg på et seminar om Norge og EU i regi av Institutt for Journalistikk. En embetsmann fra Utenriksdepartementet innledet om Norges forhold til EU, dvs. å leve med EØS-avtalen om det ble et nei. Han uttrykte bekymring for manglende fokus på det demokratiske underskuddet i EØS, og en uro over hvordan vi som demokrati kunne leve med alle direktivene vi måtte implementere, uten formell innflytelse. Det gjorde inntrykk på meg den gangen, og hver dag siden har denne svakheten med EØS blitt stadig tydeligere. I dag er dette en etablert sannhet, men der ja- og nei-siden har ulike svar. Arbeidet med å sikre seg så mye innflytelse som mulig i EU, går med denne innstillingen et langt stykke videre. Dette har en enstemmig komite klart, fordi alle har lagt medlemskapsspørsmålet til side og gjort det vi har en viss tradisjon for i norsk politikk – med unntak av EU-saken – nemlig å tilnærme oss et følsomt politisk område på en litt mer pragmatisk måte. Styrken i både europameldingen og denne innstillingen ligger i mange konkretiseringer av hva man vil gjøre: halvårlige redegjørelser, at de faste komiteene får en langt viktigere rolle når deres politikkområder er berørt, åpenhet i EØS-utvalget osv. – jeg skal ikke ramse opp alle forslagene. Alt dette er meget bra. I tillegg til det som blir vedtatt med denne innstillingen, håper jeg også det blir en realitet at Stortinget sender en delegasjon til Brussel for å styrke kjennskapen til EU og utvikle et kontaktnett i partigruppene i Europaparlamentet. Det er bra utenrikskomiteen er positiv til dette, men jeg håper altså det blir noe av så fort som mulig. EU var opprinnelig et utenrikspolitisk verktøy for EUs medlemsland i Europa. I dag er det mange områder som man tradisjonelt har sett på som innenrikspolitikk, som er EU-politikk. Mange av de direktivene vi er så flinke til å implementere, påvirker i høyeste grad det meste i Norge i dag. Skillene mellom innenrikspolitikk og utenrikspolitikk utviskes mer og mer. Da er det farlig å beholde disse merkelappene altfor levende, fordi det forleder oss til å tro at det bare er utenriksminister Jonas Gahr Støre i Regjeringen som må håndtere EU-spørsmål. Men alle kollegene hans er vel så mye EU-ministre som han. Merkelappene forleder oss også til å tro at det er utenrikskomiteen og EØS-utvalget som har eneansvaret for EU i Stortinget. Men sannheten er at alle komiteene og representantene bør følge mye tettere med i utviklingen i saker som er viktige for Norge. Og vi bør alle være langt tidligere ute om vi vil ha makt. Mange trodde og håpet kanskje at man ved et nei i 1994 også sa nei til å forholde seg aktivt til Europa. Noe slikt er utopi. Vi er en del av Europa. EU-politikken påvirker Norge hver dag, og det må vi åpent forholde oss til. Likevel tør jeg påstå at nei-et ble en sovepute for de fleste. Medier, organisasjoner, politikere – kort sagt offentligheten i Norge – forholder seg litt for tilfeldig til Europa. Denne enstemmige innstillingen ønsker å motvirke dette gjennom konkrete forslag, noe som er et langt skritt i riktig retning mot en mer aktiv europapolitikk. Dette er ubetinget bra. Mitt eneste ankepunkt er at vi skulle gjort dette for lenge siden.