Grete Knudsen (Arbeiderpartiet), 1999-11-25:
Vi går inn i et nytt århundre med en for landet uklar situasjon på en rekke områder. Vi har en mindretallsregjering som vingler fra side til side i politikken og har gjort nettopp det til sin politikk, med den mangel dette naturligvis innebærer når det gjelder forutsigbarhet og langsiktighet. Dette sprer seg lett også til andre områder som er avhengig av politiske retningslinjer og vedtak. Dette har vi fått merke på flere områder, der det fokuseres mer og mer på Stortinget som det organ som må trekke opp retningslinjer det vanligvis tilligger en regjering å sørge for. Fremfor alt er vi inne i en periode der vårt næringsliv, på linje med andre lands næringsliv, søker samarbeid og samhandling over landegrensene – et næringsliv som i en slik situasjon er usikker på hvilken politikk den norske regjering vil føre, bl.a. med hensyn til statens medvirkning og myndighetenes støtte. Vi er videre inne i en periode der offshore- og verftsindustrien av ulike årsaker gjennomgår store omstillinger, som mer enn noe annet krever at samfunnets retningslinjer nettopp er trygge, støttende og fremtidsrettede, og der det vises konkret vilje til kompetanseheving for å sikre at spisskompetansen blir i regionene sammen med de arbeidsmarkedstiltak som er nødvendige. Næringen har gjennom forliket som er inngått mellom Arbeiderpartiet og Regjeringen, fått håp om at dette er næringsområder som vårt land trenger, og der vi har kompetanse i verdensklassen. Da må vi ikke stelle oss slik at vi mister kompetanse og konkurransefordeler, som en særlig på Vestlandet møysommelig har bygd opp over år. På området en mer rettferdig fordeling, som særlig dreier seg om folks hverdag, var Regjeringen tydelig ikke fornøyd med samarbeidet de hadde med høyrepartiene, noe som ble uttalt av regjeringsmedlemmer i forbindelse med fremleggelsen av den såkalte forskjellsmeldingen. Når det gjaldt en bedre fordeling av goder og ansvar, var det bare sammen med Arbeiderpartiet en kunne oppnå dette. Dette ble gjentatt av finansminister Restad i en replikkveksling tidligere i dag. Det er det ikke vanske-(Grete Knudsen) lig å være enig med Regjeringen i. Dette dannet bl.a. grunnlaget for det forliket vi drøfter i dag. (Grete Knudsen) Som kjent har en bred utdanningssatsing alltid vært en av hjørnestenene for Arbeiderpartiets satsing – det blir ikke mindre i årene som kommer. På dette området har forliket gitt en dreining i riktig retning. Vi har snudd en reduksjon på utdanningsområdet til en satsing både på mer ressurser til kommuner og fylkeskommuner som har ansvaret for henholdsvis grunnskolen og videregående opplæring, og gitt økte midler til omstilling og desentrali-sert høyere utdanning i en tid da vi vet at både høyere utdanning og kompetanseutvikling i arbeidslivet vil akselerere. Og det blir som følge av budsjettforliket startet opp en utlånsordning av skolebøker som skal gi de unge som har rett til videregående opplæring, gratis skolebøker – dette for å nevne noen av elementene i budsjettforliket. Men enda viktigere: Vi har snudd retningen. For det kunne virke som om Regjeringen var i ferd med å inngå utdanningspolitisk samarbeid med høyrepartiene om selve retningen i utdanningspolitikken, noe de ikke har gjort tidligere. Den skolen har høyrepartiene stått alene om, og vi har heller ikke hørt at lærerorganisasjonene har ønsket å gå inn i fremtiden med fortidens svar. Vi vil fortsatt, i samarbeid med Regjeringen og lærerorganisasjonene, videreutvikle skolen for alle. Men det betyr ikke at vi er fornøyd med situasjonen i skolen. Vi er urolig for en arbeidssituasjon i skolen som er utrygg både for elever og lærere, i en tid med voldsomme endringer som krever mye av dem som er i skolen. Vi har et utdanningssamfunn, og mye tyder på at fremtidens samfunn i enda høyere grad blir et utdanningssamfunn. Vi vil ikke bagatellisere de resultatene som er oppnådd på utdanningsfronten. Statistikkene viser en enorm kvantitativ vekst som også har vært en demokratisering. Henrik Wergeland skrev at bokhyllen er den stige hvorved du kan bli din overmanns like. Gjennom reformene i utdanningssystemet har vi reist denne stigen, slik at alle skal ha muligheter. Dette arbeidet må fortsette, og det må intensiveres. Både vektlegging av selve læringsprosessen, mer ansvar for den enkelte elev gjennom aktiv medvirkning, mer samhandling mellom skole, bedrift og lokalsamfunn og mer hjelp gjennom flere lærere, slik at lærerne kan møte en arbeidssituasjon som er trygg, også faglig, fordi flere deler på ansvaret, vil derfor stå sentralt. I dette budsjettet fremmes det forslag om forsøk med flere lærerressurser inn i skolen – en retning som Arbeiderpartiet har slått til lyd for lenge, der vi håper å videreutvikle de skisserte forsøkene på ungdomstrinnet til en reform som kan sikre tilpasset opplæring for alle, innenfor det fellesskap som den offentlige skolen utgjør. Vi støtter også det opplegget til oppfølging av den nye etter- og videreutdanningsreformen som myndighetene sammen med arbeidslivets parter har kommet frem til. At reformen nå følges av en juridisk rett for alle som ikke har fått muligheten tidligere, er positivt. Å kunne få videregående opplæring er et håndslag til det arbeid arbeiderbevegelsens ulike ledd gjennom år har kjempet for, men som det ikke har vært flertall for før nå. Men Regjeringen endrer sin tidligere holdning – heldigvis! Læreren og lærerrollen er viktig, og ser vi nærmere på skolens innhold, på arbeidsmiljøproblemene, får vi frem et nokså entydig bilde. Gode skoler, gode utdanningsinstitusjoner, er avhengig av gode lærere. Vi må derfor interessere oss for lærerfunksjonen, for hvordan opplæringen organiseres og også sette søkelyset på skolelederens rolle innenfor utdanningssystemet, alt ut fra det faktum at skolen er til for elevene. Om lærernes mindre søte liv har vi hørt mye den siste tiden, signaler som vi tar på dypeste alvor. Og det er et nokså dystert bilde som kommer frem overfor allmennheten, når lærerne skildrer sin hverdag: dårlig betaling, vantrivsel, arbeidsbelastning og lærerflukt. Like fullt kan vi ikke si at lærerstabiliteten er lav i skolen. Det betyr jo at mange fortsatt ønsker å være i denne utskjelte profesjonen. Vi vet at for mange er læreryrket fremdeles et godt yrke. Vårt ansvar bør nå være å kunne samle et bredt flertall i Stortinget om veien frem når vi nå skal drøfte lærerrekruttering, for nettopp å sikre at unge lærere har lyst til å gå inn i skolen. Men da må vi samhandle med lærerorganisasjonene, også for å få frem det positive det er å arbeide med barn og unge. Lærernes konkrete sorger og noen gleder får vi altså nok av muligheter til å komme tilbake til når vi skal drøfte nettopp denne lærerrekrutteringsmeldingen som Arbeiderpartiet foreslo skulle fremlegges for Stortinget. Flere partigrupper har imidlertid allerede nå gått på barrikadene og gitt løfter om både 50 000 kr og 100 000 kr i lønnstillegg, og har svingt seg til de store høyder slik at forventningen fra lærerorganisasjonene og fra den enkelte lærer ute i skolen nå er at Stortinget skal lage en handlingsplan for bedre lønn. Jeg vil håpe at vi i løpet av budsjettdebatten kan bli enige om at eksisterende kjøreregler i arbeidslivet fortsatt gjelder, slik at vi i dette huset kan gå inn i en arbeidssituasjon når det gjelder denne meldingen som ikke fører til skuffelser eller til forventninger foran lønnsoppgjøret som ingen nå kan ane konsekvensene av, og som ingen av oss her i dette huset skal forhandle frem.