trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-11-06:
Jeg takker statsråden for hans innlegg knyttet til interpellasjonen, og jeg synes han trekker fram en rekke interessante ting. Jeg er glad for at han også understreker at når det gjelder forholdet mellom ytringsfrihet og lojalitetsplikt, som jeg tror egentlig er ganske sentralt her, er det begrensningene i ytringsfriheten som må begrunnes, ikke motsatt. Det er ganske viktig. Jeg forventer på ingen måte at statsråden skal overta verken Fylkesmannens eller Sivilombudsmannens rolle, men jeg synes det er viktig at han som den fremste person i Utdannings-Norge legger til rette for en kultur for frie ytringer og for meningsutveksling. Det er alvorlig når undersøkelsene de fire siste årene viser at f.eks. flere enn fire av ti velger ikke å si fra fordi de er redde for negative reaksjoner fra sin egen skoleledelse, at 30 pst. sier seg nokså enig i påstander om at «toppledelsen begrenser mine muligheter til å ytre meg offentlig av hensyn til virksomhetens omdømme», og også at svært mange av rektorene og skolelederne mener at det er liten aksept for at de kan gå ut offentlig og ytre seg kritisk til skoleeiers utdanningspolitikk og prioriteringer. Men det er jo slik at hvis folk innenfor skoleverket ytrer seg kritisk til politikere, må vi som politikere ut på banen og delta i den meningsutvekslingen og svare på den kritikken som kommer. Derfor er det nesten mer alvorlig at så mange sier at de ikke våger å ytre seg fordi de er redde for negative reaksjoner fra sin egen administrasjon, sin egen skoleledelse, sin egen toppledelse, for det vil i stor grad være en administrasjon som ikke vil føle det samme ansvaret offentlig for å forsvare hvorfor de begrenser ytringsfriheten for sine ansatte, mens vi politikere ofte må gjøre det, og det mener jeg også er nødvendig at vi gjør i de forholdene. Så det er en forskjell der som jeg synes er avgjørende, og som jeg også synes vi har sett det siste året. Så har jeg lyst til å si at jeg er enig i at det beste svaret på mange av disse problemstillingene er en fortsatt åpen meningsbrytning. Den dialogen statsråden sier at han har tatt initiativ til med forbundene, er viktig. Det er en dialog som bør fortsette. Det å ta problemstillingene på alvor i hvert enkelt tilfelle og også det å ha en løpende debatt omkring det er alt svært viktig. Jeg vil advare mot å blande varslerinstituttet inn i diskusjonen om en fri meningsutveksling i norsk skole. Varslerinstituttet er et særlig institutt som også er regulert særlig lovmessig. Her handler det rett og slett om den store avveiningen mellom friheten til å ytre seg og den begrensningen som eventuelt lojalitetsplikten i arbeidslivet setter, og det er den begrensningen som jeg tror gjør at mange i dag føler en frykt for å ytre seg overfor ledelse og administrasjon i norsk skole.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2018-11-06:
Jeg vil gjerne takke representantene for en interessant debatt. Jeg har lyst til å begynne med igjen å minne om den viktigste begrunnelsen for ytringsfriheten – dette er også et sitat fra Anine Kierulf – og det er den kollektive begrunnelsen, nemlig at vi beskytter ytringsfriheten av hensyn til oss alle. Derfor er det særlig viktig at også offentlig ansatte tør å ytre seg, for de er fagfolk og har en særlig faglig innsikt og erfaring som vi alle trenger å få vite noe om. Det synes jeg det er viktig at vi har i bakhodet. Ellers er det sagt mye her også om det politiske, og vi må vel erkjenne at regjeringens ganske utstrakte arbeid med testing, målstyring og rangering har blitt en driver for konkurranse i skolen, og det har skapt en meningsbrytning og en systemkritikk som nok går lenger enn tidligere. Mange av de enkeltsakene vi har sett de siste årene, handler om nettopp det. Systemkritikken er likevel svært viktig, og den må få lov til å komme til syne, for det blir ikke mindre, men mer kvalitet av at erfaringer, synspunkter og systemkritikk kommer fram. Sjøl om den enkelte person kan være til irritasjon for enkelte, sjøl om lokalpolitikere kan bli irriterte, sjøl om administrative ledere synes at det kan skade skoleadministrasjonens omdømme, og sjøl om en synes at det er knyttet til enkeltepisoder, må en ut i åpent lende og debattere, forsvare og ha en meningsbrytning om dette. Til slutt vil jeg fokusere på at det ikke er noe negativt som kan komme ut av det. Det er nesten bare positive ting som kan komme ut av det. Det er utviklende for skolen som institusjon, det vil korrigere ting som går i feil retning, det vil fremme nytenkning, og det vil hindre en rettsliggjøring av en del av den offentlige sektoren som ikke bør rettsliggjøres. Jeg synes også det er viktig å si at dette gjelder også andre områder. Som flere har vært inne på her, er behovet for en tillitsreform i offentlig sektor stor. Det gjelder i skolen, men det gjelder også innenfor helsesektoren og innenfor beredskap og politi. Også på disse områdene tror jeg at en vil finne tilsvarende problematikk når det gjelder muligheten og friheten til å ytre seg og muligheten til å få den meningsbrytningen som en ønsker i offentlig sektor. Offentlig sektor er tross alt – til sjuende og sist – det fellesskapet som vi som folkevalgte og politikere er satt til å være med og styre. Da er vi avhengig av at det er en bred og åpen debatt, at alle typer synspunkter kommer fram, og at all meningsbrytning får lov til å komme fritt til syne, uavhengig av om det er til irritasjon på grunn av spesielle mål, rammer, tester eller prøver som enkelte politiske krefter eller administrasjon innenfor Skole-Norge har satt i gang.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-11-06:
Jeg vil igjen takke representanten Marit Arnstad for en både god og viktig interpellasjon og vil understreke det verdifulle i at vi som politiske ledere med forskjellig politisk ståsted står sammen i vår klare holdning til ytringsfriheten for medarbeidere i Skole-Norge og i offentlig sektor for øvrig. Jeg mener at det i seg selv er viktig at vi som ledere markerer en så klar holdning til dette, og det håper jeg også blir lagt merke til. Det er begrensningene i ytringsfriheten som skal begrunnes. Det er også bakgrunnen for at jeg i det brevet som jeg som kommunalminister sendte til kommunene, understreket følgende: «Kommunene bør først og fremst sørge for at de ikke har retningslinjer eller reglement som går for langt i å begrense de ansattes ytringsfrihet. Kommunene bør gjennomgå slike reglementer mv. og vurdere om de er i tråd med gjeldende rett.» Videre står det: «Arbeidet for å sikre de ansatte en reell ytringsfrihet er en kontinuerlig prosess. Det krever mer enn bare gode retningslinjer og reglement. Kommunene bør derfor i tillegg til å gjennomgå reglement og rutiner, vurdere andre konkrete tiltak for å sikre de ansattes ytringsfrihet.» Dette er viktig, for vi kan diskutere retningslinjer, men i bunn og grunn handler dette om hvilken kultur det er i kommunene, på skolene og i det offentlige ordskiftet. Jeg vil til slutt understreke viktigheten av at en leders legitimitet også avhenger av at man er åpen for debatt og kritiske innspill i denne offentlige diskusjonen. Over tid vil legitimiteten undergraves hvis man trekker lojalitetsplikten for langt.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-11-06:
Jeg vil avslutningsvis også takke for en god debatt om et viktig tema. Representanten Mona Fagerås sa at det var synd at dette må tas opp på Stortingets talerstol. Jeg er enig i at det er uakseptabelt at ansatte i skolen opplever en frykt for å benytte sin ytringsfrihet. Samtidig synes jeg det er bra at saken tas opp i Stortinget. Jeg kan egentlig ikke tenke meg et viktigere tema å reise nettopp fra Stortingets talerstol enn vilkårene for ytringsfrihet i vårt samfunn generelt og for ansatte i skolen spesielt. Ytringsfrihet er en forutsetning for vårt demokrati, og en god ytringskultur er viktig for tilliten og samholdet som vårt samfunn skal bygges på. Jeg er også enig i det representanten Marit Arnstad sier, at vi må tåle det som er ubehagelig, og det som kan være irriterende. Jeg vil legge til at det er bedre at det kommer frem i det offentlige rom enn at det får gjære i mer lukkede rom. Så vi er alle tjent med en åpen diskusjon, det skaper legitimitet til offentlig sektor og til ledere. Det trekkes også inn en diskusjon om tillitsreform, og det er en debatt jeg gjerne tar, men jeg vil bare igjen minne om at skal man gjennomføre en tillitsreform, må man som politiker også makte å stå imot når alle kravene kommer om detaljstyring av skolen. Det er ikke mer enn en uke siden vi diskuterte kravet om at man skal innskrenke lærernes metodefrihet ved bruk av fysisk aktivitet i matematikktimen og samfunnsfagtimen – men la det være en parentes. Jeg mener at spørsmålet om tillit er viktig. Regjeringen og departementet jobber nå med fagfornyelsen – som er viktig – og med en gjennomgang av opplæringsloven. Og vi har nå startet et fornyet og forsterket arbeid for å fjerne tidstyver i skolen. Det er også viktig for at både skoleledere og lærere skal ha mer rom til å gjøre det de skal, nemlig sørge for at barna både lærer og mestrer på skolen.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-11-06:
Det var flere problemstillinger representanten tok opp. La meg først si at jeg har fulgt folkehøyskolene helt fra den tiden jeg satt i utdanningskomiteen, på 1990-tallet, frem til min egen datter gikk på folkehøyskole for noen år siden, og til at jeg nå sitter med ansvaret for dette feltet. Jeg vil gi stor anerkjennelse til folkehøyskolenes evne til å utvikle seg og tilpasse seg både de samfunnsutfordringene vi har, og de mulighetene som elevene selv søker. Det er ingen tvil om at mange elever både har behov for og nytte av å ha en fot i bakken etter 13 års obligatorisk skole. Muligheten til å gjøre noe helt annet kan både bidra til mer modning og også til å utvikle og utvide perspektiver, som gjør at valgene man tar for videre studier, kan bli både tryggere og bedre. Jeg mener at det er viktig at folkehøyskolene har den friheten nettopp til å kunne utvikle seg i tråd med tidsånden, samtidig som man selvsagt tar vare på de tradisjonene man har. Derfor ser jeg ikke noe behov for at folkehøyskolene skal ha ny regulering. Tvert imot mener jeg det er viktig at folkehøyskolene har en frihet til å kunne tilpasse seg den tiden vi lever i. Når det gjelder mentorordningen, er det riktig som representanten sier, at de har fått avslag på søknaden. Samtidig er det også slik at Folkehøgskolerådet har midler som gjør at Folkehøgskolerådet selv kan prioritere denne viktige ordningen. Når vi har avslått søknaden, skyldes det at midlene er brukt opp. Vi har, som jeg har vist til, bidratt til at det har kommet flere folkehøyskoler, og at flere elever da har muligheten til å velge dette skoleslaget. Så har vi, som jeg viste til i mitt innlegg, en dialog med Folkehøgskolerådet om kortkursordningen. Vi mener at det er viktigere at vi prioriterer langkursene. Det er slik at vi i årene som kommer, med trangere budsjetter, vil stå overfor noen tøffere prioriteringsdiskusjoner, og da mener vi at det er bedre å prioritere langkursene for ungdom enn å prioritere kortkurs, som har et mye bredere nedslagsfelt, og hvor over halvparten er over 50 år.
Jan Tore Sanner (Høyre), 2018-11-06:
Jeg vil også takke for en god debatt. Det ligger mye anerkjennelse i de lovordene som er gitt fra ulike representanter i denne interpellasjonsrunden. Jeg mener det er viktig at vi også løfter frem og diskuterer folkehøyskolene. Når jeg i et tidligere svar sa at det ikke er behov for ny regulering, handler ikke det om at jeg ikke er åpen for å se på rammeverket. Vi skal alltid være åpne for å se på rammebetingelsene, både for skoler og andre virksomheter. Mitt poeng er at jeg ikke ser behov for at vi skal innsnevre folkehøyskolenes rammevilkår, og at de skal reguleres mer inn i det ordinære utdanningssystemet. Jeg mener det er viktig at folkehøyskolene har en fri posisjon og kan være både et supplement og et alternativ. Jeg mener også det er viktig at vi ser på kortkursene, først og fremst ut fra en prioriteringsdiskusjon, slik at vi kan gi et større rom for hovedsatsingen til folkehøyskolene, som er langkurs for ungdom. Så er det riktig, som representanten peker på, at vi også er inne i en kompetansereform. Kompetansereformen handler om å sørge for at de som er i arbeid, har den kompetansen de trenger for å kunne ta nye oppgaver og opprettholde sin tilknytning til arbeidslivet. Folkehøyskolene har selvfølgelig en mulighet til også å spille inn i den diskusjonen, selv om jeg vil tro at det primært er fagskolene, yrkesfaglig studieretning, universitets- og høyskolesektoren og også privat sektor som vil ha en viktig rolle i kompetansereformen. Men folkehøyskolene kan selvfølgelig ha sin egen diskusjon og se hva de kan bidra med inn i reformen Lære hele livet. Så helt til slutt til Nina Sandberg, som mener at folkehøyskolene er nedprioritert under den borgerlige regjeringen. Selvsagt er det slik at alle budsjettposter må tåle et kritisk blikk i en budsjettprosess, men når vi nå ser på tallene og resultatene av samarbeidet mellom Kristelig Folkeparti, Venstre, Fremskrittspartiet og Høyre, ser vi at i perioden 2013–2018 er bevilgningene økt med nominelt 173 mill. kr. Det har kommet tre nye folkehøyskoler, mens det i perioden 1991–2013 kun kom én ny folkehøyskole. Jeg mener at disse tallene taler for seg.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-06:
Jeg takker for statsrådens svar. Mange unge mennesker har – og vil forhåpentligvis fortsette å ha – stor glede av å gå på folkehøgskole, og det er bra at regjeringen gir tilsagn til flere nye folkehøgskoler. De er nemlig en viktig del av det norske utdanningssystemet også med sitt bidrag til livslang læring. Det er flott at kunnskapsministeren er opptatt av utdanning og unge mennesker også innenfor et bredt felt av praktiske og estetiske fag. Kortkursene mener Senterpartiet også er et viktig tilbud og verdifullt for dem som deltar. Da må jeg være litt undrende til den varslede kompetansereformen som regjeringen har i gjære, der nettopp behovet for kortere kurs og påfyll også for dem over 50 år er viktig. Da må jo nettopp livslang læring og folkehøgskoler og kortkurs kunne være et element inn i det. Og da må vi anerkjenne folkehøgskolenes plass i utdanningssystemet. I fjor ble det foreslått at støtten til skolene skulle bli kuttet. Da ville både skolene og elevene og tilbudet bli berørt. Det ville ført til færre elever. Færre elever risikerer man også ved kutt i studiestøtte. Det må vi være bevisste på når forslaget til statsbudsjett blir lagt fram. Jeg vil også vise til en framtredende Høyre-politiker ved navn Kåre Willoch, som har et barnebarn som selv har gått på Valdres Folkehøgskole. Jeg kan sitere ham på følgende: «Vi har fått en grundig bekreftelse på det vi visste: for en fremragende, gledesskapende og oppløftende institusjon folkehøgskolen er». Dette sa Kåre Willoch i sin tale på avslutningsfesten ved Valdres Folkehøgskole. Det er slike eksempler og erfaringer vi må få flere av, og det er slike eksempler og erfaringer vi ikke må begrense til et mindretall av den norske befolkning. Kunnskapsministeren har selv tatt til orde for livslang læring og verdien av økt kompetanse i befolkningen. Også her er folkehøgskolene en vekker. De har hjemmel i lov og følger forskrifter for hvordan skoletilbudet og kursene skal bli gjennomført. Og da må jeg spørre: Mener Høyre og regjeringen at nytten folkehøgskolene tjener, skulle vært bedre dokumentert eller annerledes regulert? Kan vi forvente oss økte tilskudd til folkehøgskoler i tiden framover? Og mentorordningen, som statsråden skryter av, har fått avslag fra Kunnskapsdepartementet på søknad om midler i inneværende år. Vil det bli gjort om på dette? Senterpartiet oppfatter verdien av skolene og vil kjempe mot kutt fra regjeringen.
Marit Knutsdatter Strand (Senterpartiet), 2018-11-06:
De som har gått på folkehøgskole, omtaler det, som foregående taler sa, som et av sitt livs beste år. Med danning og folkeopplysning som formål er det ingen tvil om at folkehøgskolene har en viktig plass i utdanningssystemet. Statsråden viser til egne erfaringer med folkehøgskolene, og det er godt å høre, for her er det faktisk sånn at man omtrent må ha vært på en folkehøgskole før man vet hva det handler om. Statsråden peker ikke på nye reguleringer som løsningen. Han peker på at de tar samfunnsansvar. Men anerkjenner dagens reguleringer potensialet som ligger i folkehøgskolene? Folkehøgskolerådets rammer er visstnok vide og gode, men det ville det være interessant å se om Folkehøgskolerådet kjenner seg igjen i. I tøffe prioriteringer kommer de også til å måtte redusere andre initiativ, og når vi nå setter kortkursene opp mot langkursene og sier at kortkursene dessverre må gå, er jeg spent på om man tar inn over seg konsekvensene dette får, og det folkehøgskolene varsler at dette vil føre til. Om vi i løpet av det neste året kommer til å se en kompetansereform som etablerer nye kortkurs, nye læringsarenaer, nye institusjoner som skal ivareta også de over 50 år som ikke nødvendigvis er kjøpesterke eller har den kompetansen de trenger for å møte endringene i arbeidslivet, vil det være forferdelig trist dersom vi har latt det gå ut over kortkursene vi allerede i dag har ved folkehøgskolene, og som allerede i dag er lettbeinte og møter endringene i samfunnet. Vi må spørre oss: Hva er framtidspotensialet? For det er nettopp det denne interpellasjonen handler om. Hvilken funksjon har folkehøgskolene i utdanningssystemet? Vi kan allerede nå se at folkehøgskolene har lansert to store prosjekter: psykisk helse og livsmestring. Er det noe vi må anerkjenne i dag, er det nettopp at grunnskolen ikke dyrker fram motiverte og glade elever i stor nok grad. Stadig flere opplever ensomhet, også i stadig yngre alder. Grunnskolen og videregående har kanskje noe å lære av folkehøgskolene, og vi må kanskje også anerkjenne at folkehøgskolene burde få en større plass i utdanningssystemet i Norge. Hvem vet hva framtiden bringer? Dette har vært en interessant diskusjon, og det har ikke stått på lovord om folkehøgskolene. Det må vi ta som et godt tegn.
Mona Fagerås (Sosialistisk Venstreparti), 2018-11-06:
Hva bør gjøres for å styrke kulturen for ytringsfrihet i skolen? Det er et godt spørsmål. Jeg har lyst til å starte med å si at jeg synes det er synd at noen må løfte dette spørsmålet opp på Stortingets talerstol. De toneangivende lærerorganisasjonene i Norge er tydelige og klare på at behovet for en tillitsreform i skolen – der det profesjonelle handlingsrommet øker, der læreren får tid og handlingsrom, og der beslutninger og ansvar flyttes nedover i systemet til rektor og lærere i samarbeid – er stort. 850 lærere i Osloskolen ga klart uttrykk for dette behovet i vår gjennom et leserbrev. Hvis skolen skal være god og trygg for alle elever, må vi som politikere vite hva som fungerer, og hva som må forandres. En forutsetning for dette er at de som kjenner skolen på kroppen – rektorer, lærere, elever og foreldre – både tør, vil og opplever det som meningsfylt å delta i debatten. De må oppleve at de blir hørt, og, når de sier fra om alvorlige forhold, at de blir lyttet til, og at det blir tatt «action». De må aldri oppleve at det å si ifra er illojalt eller problematisk for skolens økonomi. Seks ulike undersøkelser som Utdanningsforbudet, Norsk Lektorlag og fagfolk har gjort, viser et åpenbart behov for forbedring, og det gjelder både skoleledere, lærere og offentlig ansatte: 85 pst. av skolelederne mener at det var blitt stilt strengere krav til lojalitet overfor skolemedarbeiderne. 30 pst. av lektorene er redde for offentlig å kritisere forholdene ved skolen i frykt for negative reaksjoner. 56 pst. av rektorene mener det er liten aksept for å kunne uttale seg kritisk til skoleeiers prioriteringer eller politikk. 30 pst. av lærerne sier seg helt eller delvis uenig i at de kan delta i den offentlige utdanningsdebatten uten å bli møtt med negative reaksjoner fra rektor eller lokale skolemyndigheter. Fafos undersøkelse viser at offentlig ansatte generelt opplever dårligere vilkår for å ytre seg enn ansatte i det private. Slik kan vi ikke ha det. Vi er helt avhengig av et godt tillitsforhold mellom det offentlige og menneskene som tjenestetilbudet er til for. Da må det være trygt for ansatte å delta i samfunnsdebatten om arbeidsplassen sin og tjenestene de skaper. I likhet med representanten Martin Henriksen savner jeg mer ambisiøse mål fra ministeren på representanten Marit Arnstads spørsmål. Spørsmålet jeg stiller meg, igjen og igjen, i denne forbindelsen, er: Ville ikke en tillitsreform være første skritt på veien?
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2018-11-06:
Jeg vil også takke representanten Arnstad for å ta opp denne viktige debatten. Det er ingen tvil om at vi trenger en bedre kultur for å løfte bekymringer, tanker og skjønnsmessige vurderinger i norsk skole, og Malkenes-saken har helt klart pekt på utfordringene med nettopp ytringskulturen i skolen. Den saken og den påfølgende debatten har også gitt oss noen verdifulle innspill til hvordan man kan skape en bedre og mer lyttende skole for både lærere, elever og skoleledere. Og saken har ført til endring. Malkenes-saken har vist verdien av at noen bruker sin ytringsfrihet og snakker ut. Jeg synes det er bra at statsråd Sanner i dag understreker at denne debatten i seg selv er viktig, og ikke minst understreker at vi som politiske ledere må vise holdninger som underbygger dette, og være gode eksempler. Men da synes jeg samtidig det er litt synd å se at Høyre ikke er helt tro mot dette selv i den offentlige debatten, som når stortingsrepresentant Mathilde Tybring-Gjedde fra Høyre sier i en Facebook-film når hun refererer til Malkenes-saken, at han beskriver Osloskolen veldig svart-hvitt – det er jo 17 000 andre lærere. Dette er et eksempel på en marginalisering, at en marginaliserer erfaringene til en lærer framfor å lytte til det den læreren egentlig sier og gå inn i diskusjonen om hvordan skolen kan bli enda bedre. Så skal Sanner nå sitt mål om at denne debatten må bli bedre, må jo også vi unngå denne typen marginalisering som Høyre har drevet med i denne debatten. For det handler ikke om kun én lærer. Det viser den støtten Malkenes fikk fra flere kollegaer nå i vår. Jeg synes også det er bra at Sanner i sitt innlegg ser utfordringene med ytringsfriheten og ytringskulturen i skolen. Det er også bra at Sanner nå har satt i gang en dialog med forbundene. Men også jeg vil etterlyse de konkrete tiltakene for å unngå at vi er på status quo. Hva konkluderte en med i møtet i oktober? Hva ønsker statsråden nå selv å gjøre etter den dialogen han har hatt med forbundene? For denne debatten kan ikke kun handle om hva vi fra Stortinget skal forvente at skolene kan gjøre. De må også kunne forvente tilbake at Stortinget og regjeringa gjør noe. Så jeg vil igjen gi statsråden en mulighet til å si noe om hva han som kunnskapsminister vil gjøre med denne saken.
Terje Halleland (Fremskrittspartiet), 2018-11-06:
Jeg ønsker å takke for svaret. Jeg satt vel ikke igjen med et inntrykk av at regjeringen ønsker å endre politikken sin på dette området – som kunne gi som resultat at vi får mindre bruk av palmeolje. Hvis vi tror på det som blir sagt om avskoging av regnskogen, så skjer det nå. Jeg har litt problem med å forstå at vi har en satsing som gjør det utfordrende å oppnå innkjøp av avansert biodrivstoff for aktørene som gjør at vi skal fortsette med den satsingen vi har. Regjeringen sier tydelig i sitt krav til luftfarten – som skal ha et prosentkrav innen 2020 – at det skal legges vekt på at kravet innebærer at det ikke skal brukes biodrivstoff fra problematiske råstoff, som palmeolje, i luftfarten. Altså er regjeringen veldig tydelig på at en har innsett problemet. Da er mitt spørsmål: Hvorfor har en ikke sett den samme utfordringen når det gjelder våre biler? Det er forskjellige grep en kan ta for å redusere – og eventuelt fjerne – bruken av palmeolje. Det er nok en del motsetninger, og man kan ikke få alt gjennomført problemfritt, men jeg føler at en sitter her og er mer opptatt av å finne ut hva som hindrer sånne grep, enn å være litt mer framoverlent og si at dette løser vi. Vi kunne foreslått at avansert biodrivstoff gir en økt faktor, mer enn den doblingen man gir i dag. Vi kunne hatt en satsing på å forholde seg til 2030-målet – og så glemmer vi 2020-målet – og at avgiftsfritaket utover omsetningskravet bortfaller. Her er rikelig med muligheter. Jeg håper at det er noen som tar tak i dem.
Terje Halleland (Fremskrittspartiet), 2018-11-06:
Jeg vil også takke for en god debatt. Jeg opplever jo at det er bred enighet om målet, og da bør det absolutt være mulighet for å ta en prioritering med seg hjem til regjeringen. Det er store ambisjoner om å innfri Norges klimaplikter. Det er fristende å spørre om vi har en satsing på biodrivstoff som er for stor. Hvis vi sier det samme om elbilen og stiller spørsmål om vi satser for mye på elbilen, er konsekvensen av det at vi må betale noen flere kroner for det. Palmeoljen og biodrivstoff tar regnskog nå, og det er en mye større pris. Vi har brukt 23,5 mrd. kr – og over det – de siste ti årene. Da bør vi vurdere om det er tiltak som kan settes inn. Vi må ikke la ambisjoner og symboler stå i veien for resultater. Tre til fire år fram i tid har markedet endret seg, norsk næringsliv kommer på banen. Det vil bli mye bedre for klimaet, det vil bli mye bedre for norsk næringsliv og for norsk økonomi. Da vil en i en slik satsing også få folk flest med seg. Vi har mange muligheter. Som jeg nevnte tidligere, kan regjeringen foreslå at en øker faktoren utover den doblingen en har for avansert biodrivstoff i dag. Vi kan forholde oss til 2030-målet og ha en annen innfasing sånn at vi glemmer 2020-målet, eller avgiftsfritaket utover omsetningskravet bortfaller. Etter at Elvestuen svarte meg, fikk jeg et mer positivt inntrykk av at det er mange tiltak og flere vurderinger som også regjeringen vil se på. Jeg vet at det er en stor satsing, men jeg tror ikke at sykkel og gange løser dette problemet. Jeg vil også si til representanten fra Venstre som mente at han var uten fly, at jeg fra Haugalandet er uten tog, men jeg er hindret fra å sykle og gå av den grunn. Det er mange tiltak mot dette. Avskogingen skjer nå, jeg forventer at det kommer tiltak fra regjeringen som hindrer det.
Ola Elvestuen (Venstre), 2018-11-06:
Vi angriper jo dette fra alle kanter. Det viktigste er at vi må få ned forbruket av fossilt drivstoff i Norge. Det gjør vi med satsingen på kollektiv, sykkel og gange, og også med økningen i budsjettet til byvekstavtalene og belønningsmidlene. Det andre er at vi må gå over til nullutslipp så raskt som mulig. Det gjør vi ved at vi viderefører satsingen på nullutslipp – elbilsalget er nå på godt over 30 pst., det var 38 pst. i forrige måned – og også gjennom satsingen Enova har på tungtransport. Innenfor kollektivtransport skal bussene ha nullutslipp i 2025, kollektivtransporten skal være fossilfri i 2025. Det viktigste er å øke andelen avansert biodrivstoff, og den øker hvert år. Neste år økes den også – mot kravet i 2020 – og vi ser da muligheten for å få en raskere opptrapping, nettopp for å få ned den andelen konvensjonelt biodrivstoff som er i omsetningskravet. Fram mot 2020 er det også riktig igjen å se på om en skal fjerne avgiftsfritaket på det som er utenfor omsetningskravet. Jeg mener at det også der er viktig å se på om vi fortsatt skal beholde en differanse, at avansert biodrivstoff kanskje fortsatt bør ha fritak, men ikke det konvensjonelle. En annen problemstilling er om også syntetisk drivstoff, som Quantafuel og andre, hvor man produserer drivstoff fra plast – det er igangsatt et arbeid – bør ha en fordel når man skal gjøre denne endringen. Jeg mener det er riktig å gjøre dette i 2020. Så gjør vi jo noe nå. For det første øker vi – også i 2019 – andelen som får veibruksavgift, den økes fra 10 pst. til 12 pst. Og så er det arbeidet i Difi som skal gjennomføres, slik at en får en god veiledning innenfor alle deler av det offentlige. Alle andre kan jo også bruke den samme veiledningen, og jeg tror man har en felles interesse av å få bort palmeolje, dette trenger man ikke å vente med. Jeg mener også det er riktig at forbrukeren skal ha informasjon om kvaliteten på biodrivstoffet, for vi vet at det er ulike aktører. Noen av dem bruker ikke palmeolje i dag, og som en ren forbrukerinformasjon er det viktig å ha den kunnskapen. Jeg er helt sikker på at det også vil virke. Nå kjenner vi ikke tallene for salget i år, for de endelige tallene, altså fordelingen mellom de ulike produktene, kommer ikke før til neste vår. Men vi har de foreløpige tallene fra Skattedirektoratet, og det er hittil i år solgt mer avansert biodrivstoff enn det ble gjort i hele fjor.
Ola Elvestuen (Venstre), 2018-11-06:
Jeg har først lyst til å si at den norske biodrivstoffsatsingen reduserer utslipp. Den reduserer med 1,6 millioner tonn i Norge. Regner vi med produksjonen, reduserer den med 1,2 millioner tonn. Men så er det risikoen for indirekte arealbruk som er der, og den risikoen er reell. Det er ingen tvil om at den finnes, og at forbruk er med på å drive fram en avskoging. Men hvor stor den er, er ikke like lett å si – nøyaktig hva en tank fører til, eller disse tallene. De tallene vi bruker, fra fornybardirektivet til EU, gir den totale utslippsreduksjonen på det norske biodrivstoffet – 330 000 tonn – som jo også bare er en beregning. Men det som er viktig, er at vi skal ha ned forbruket av palmeolje. Det er riktig det som ble tatt opp av representanten Haltbrekken, som refererte til Thommessen-rapporten. Jeg gjentar ikke hele, men viser til der det snakkes om at det «vil kunne være lovlig(…) så lenge staten kan dokumentere med en tilstrekkelig tyngde at produksjon av biodrivstoff basert på palmeolje fører til større klimagassutslipp enn andre typer biodrivstoff». Det gjelder da om man har en forskrift for offentlige anskaffelser. (…) Problemet er jo at for den palmeoljen som brukes, kan man vise til at de følger bærekraftskriteriene. Den som brukes, følger bærekraftskriteriene. Det er den ene usikkerheten som er der. Den andre er at EU opererer med felles verdi for indirekte arealbruk for alle vegetabilske oljer, altså palmeolje, men også for soya og raps. Vi vet allerede at dersom vi innfører en forskrift, vil vi bli utfordret. Da må det veies opp mot at selv om man har en forskrift med forbud i offentlige anskaffelser, gir det kun en begrenset effekt. Da går vi heller på det regelverket vi har, altså å gi en veileder. Jeg er definitivt for at Julie Andersland og Bergen ikke bruker palmeolje i det de skal anskaffe. Alle andre i det offentlige kan også gjennomføre politikk hvor de ikke anskaffer med palmeolje. Vi skal lage en veileder for å hjelpe til med det. Men det store bildet er at vi må få mer avansert biodrivstoff. Biodrivstoff i framtiden vil også måtte brukes på flere områder – foreløpig på tungtransport, på fly og på andre områder. I den politikken vi er i nå, er vi nødt til å gå framover med å få ned forbruket av fossilt drivstoff og få opp det avanserte, i en framdrift hvor vi skal ha ned utslippene. Jeg opplever at dette er en debatt hvor alle er enige om formålet. Det er ulike synspunkt på virkemidlene, men bruken av palmeolje må uansett ned.
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2018-11-06:
Jeg vil starte med å takke representanten Halleland for å reise en viktig debatt i Stortinget i dag. Bruken av palmeolje globalt er fordoblet siden 2000, og heldigvis opplever jeg at palmeoljen har få venner i denne sal. Men det uvennskapet har ikke ført til en så konkret politikk som vi skulle ønske det kunne ha gjort. I Norge eskalerer bruken av palmeolje i biodrivstoff som norske biler kjører på. En beregning Regnskogfondet har gjort, viser at det i gjennomsnitt blir ødelagt 10 m 2 regnskog for hver dieseltank som blir fylt hos diverse bensinstasjoner som bruker palmeolje i sitt drivstoff. I tillegg fører palmeoljediesel til enda høyere klimagassutslipp enn vanlig diesel, både fordi en bil som kjører på palmeoljediesel, slipper ut klimagasser gjennom eksosrøret, og fordi regnskogen blir ødelagt for å dekke inn den økte etterspørselen etter palmeolje. Tallenes tale er klar: I fjor ble det solgt 659 mill. liter biodrivstoff i Norge. Hele 317 mill. liter var palmeoljebasert, og det er dobbelt så mye som i 2016. En kan jo spørre seg hvorfor dette skjer. Svaret er forholdsvis enkelt: Palmeoljebasert drivstoff er billigere. Norske drivstoffaktører tjener altså penger på dette. Derfor er det viktig at vi bruker både politisk makt og – ikke minst – forbrukermakt. Arbeiderpartiet ønsker strengere lovgivning for å sikre drivstoff som er bærekraftig. Stortingets flertall har gitt tydelig beskjed om at det ikke skal benyttes biodrivstoff basert på palmeolje eller biprodukter av palmeolje, og at endringen skal skje så snart som mulig. Den beskjeden kan ikke og må ikke misforstås. EU har bestemt seg for å kutte ut palmeoljebasert drivstoff innen 2030. Det er altfor sent. Mens vi står her i dag, er norske forbrukere ute på veien og fyller – gjerne uvitende – opp tanken med drivstoff basert på palmeolje. Det minste vi kan gjøre, er å pålegge de stasjoner som har palmeolje i drivstoffet, å merke det enda mer synlig med emblem og ikke med et lite klistremerke nederst på pumpa, hvor forbruker egentlig kun har øye for hva drivstoffet koster. Helt til slutt frister det meg å si: Det er ikke alle i Norge som kan sykle. Det er ikke alle som bor i en storby med gode kollektivløsninger. Og det er faktisk et fylke i Norge som ikke har god nok dekning av ladestasjoner. Dette er noe både regjering og storting kan gjøre noe med i dag.
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2018-01-31:
Jeg vil på vegne av representantene Knut Arild Hareide, Geir Jørgen Bekkevold, Trude Brosvik og meg selv legge fram forslag om å sikre at forsøk på kjøp av seksuelle tjenester er straffbart. Jeg vil også på vegne av representantene Geir Jørgen Bekkevold, Knut Arild Hareide, Hans Fredrik Grøvan og meg selv legge fram forslag om at det skal være pålagt at nettbrett, pc-er og lignende enheter som er tilgjengelige for barn i barnehagen og i småskolen, skal benytte filtre som hindrer elever tilgang til alvorlig skadelig innhold på nett.
Jorunn Gleditsch Lossius (Kristelig Folkeparti), 2018-01-31:
I regjeringserklæringen står det ikke mye om bioteknologiloven, men dette er et spørsmål som behandles av Stortinget i disse dager. Det påpekes i bioteknologimeldingen at fosterdiagnostikk kan føre til et samfunn der det ikke er plass til alle. Kristelig Folkeparti mener at fosterdiagnostikk er bra så lenge det letes etter tilstander som kan behandles. For oss handler utfordringen om jakten på egenskaper og tilstander som ikke kan behandles. Det å søke etter trisomier og funksjonsnedsettelser sender et veldig tydelig signal, og det bryter også med idealet om et samfunn der det er plass til alle. Kristelig Folkeparti og SV står ofte sammen i kampen for likestilling og inkludering. Hvordan forholder egentlig SV seg til at teknologien muliggjør sortering og ekskludering på en måte som vi aldri tidligere har kunnet forestille oss?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Honnørordet kan vi være enig i, men oppskriften på et bærekraftig velferdssamfunn i Norge er at folk jobber, at de er kvalifisert for jobb, at de møter den gode læreren, ikke en vikar som kommer inn uten kvalifikasjoner, og at spleiselaget vi har, virkelig satser på kompetansen til folk og tryggheten til dem som er på jobb. Jeg tror det er en oppskrift som mange land ser til når de ser til den nordiske modellen, særlig i møte med omstilling og bruk av ny teknologi. Det er bra med en aktivitetsplikt. Den hadde kommunene allerede mulighet til å gi. Men vi skal også ha en aktivitetsrett – vi skal sørge for at det blir lagt til rette for at de som får denne plikten, også får en mulighet til å ta sine evner og forutsetninger i bruk. Det er tilretteleggingen og oppfølgingen for å skaffe denne bærekraften, få opp andelen av oss som jobber, slik at vi får et inntektsgrunnlag til fellesskapet, som skiller. Jeg tror vi kommer til å se i denne salen at oppskriften for å nå et honnørord – bærekraftig velferdssamfunn, som Arbeiderpartiet alltid har slåss for – kommer til å skille, og jeg tror regjeringen vil oppleve at det vil være flertall for en annen kurs enn det den peker ut.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Det er et ganske stort felleseie i Norge. Det skal vi anerkjenne, og det er en styrke for oss. Men jeg mener kursretningen er feil – troen på at vi nå skal sidestille private leverandører i løsningen av sentrale velferdsoppgaver, og troen på skattekuttene, som andre land har praktisert, og som gir økte forskjeller. Økte forskjeller er et komplisert fenomen. Det kommer krefter innenfra og utenfra, og det går over tid. Politikken må virke mot det, ikke med det. Her snakker vi om retning og hvordan vi tar utgangspunkt i det som er norske fortrinn, norske ressurser, norske mennesker – en kompetansereform. Jeg synes NTB gjengir meg gripende godt når de oppsummerer hva jeg sa i går. Jeg mener vi alle er enige om at vi skal finne kvalifiserte lærere til ungene våre, og til og med barnebarna våre skal få det. Men da ønsker vi at de lærerne som kommer, ikke er avskiltet, at det ikke er vikarer som må fylle opp plassene, slik ordførere rundt om i landet nå forteller at de må gjøre. Det er fordi vi ikke har investert i å gjøre det. Det er fellesskapets ansvar, og det er fellesskapets mulighet.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Noen av de stolteste øyeblikkene vi i Arbeiderpartiet har, er når Høyre omtaler hva som var Arbeiderpartiet – alle de flotte kvalitetene vi hadde før, alle oppskriftene vi hadde på å skape det gode samfunnet de nå sitter og styrer og tar ansvaret for. Vi fikk til full barnehagedekning gjennom et samarbeid mellom det private og det offentlige. Vi har utviklet dette samfunnet gjennom en blandingsøkonomi hvor private leverer løsninger kreativt, deltar i økonomien og kan tjene gode penger på det, men hvor kjernen i løsningen av oppgavene som sikrer at vi har like rettigheter og små forskjeller, og at de som trenger å bli sett, blir sett, er et offentlig ansvar. Når vi får en politikk som sidestiller private kommersielle aktører med det offentlige ansvaret på noen områder, bryter man ned den modellen Arbeiderpartiet var stolt av, som liberale i USA ser til, og som andre kommer for å hente leksjoner fra. Man kan ikke kopiere en samfunnsmodell, men man kan hente lærdommer. De lærdommene man kan hente fra Norge nå, advarer vi mot. Vi skal være konstruktive i Stortinget, det er Arbeiderpartiet alltid, men det som er konstruktivt nå, er å samle et flertall for en annen politikk og en annen retning.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Den svært dyktige ordføreren i Porsgrunn, Robin Martin Kåss, har sørget for at det er bygget nye sykehjem i kommunen hans – offentlige sykehjem. Jeg har vært med på å feire og markere de sykehjemmene – veldig flott politikk! Her gjelder som ellers på skatt: så lite som mulig, så mye som nødvendig for å løse oppgavene. Det vi har sett disse fire årene, er at eiendomsskatten har gått opp i kommune etter kommune – også i Høyre- og i Fremskrittsparti-styrte – for de som sitter tett på behovene til folk, ser at det må til for å levere barnehagetjenester, eldreomsorg, løse de kjerneoppgavene. Det skyldes bl.a. den politikken som ble ført fra flertallet i denne sal i forrige periode. Hvis oljepengebruken – det ble det ikke snakket om i regjeringserklæringen i går – skal holdes på det nivået som stortingsflertallet og regjeringen sa på slutten av forrige periode, og ikke være et frislepp som i forrige periode, vil det bli et valg mellom skattekutt og velferdskutt i denne perioden. Hvis skattene skal ned, på både statlig og kommunalt nivå, løser vi oppgavene dårligere enn det vi har gjort til nå.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Konstruktiv! For øvrig brukte jeg ikke ordet «grå», men det hørte jeg representanten Raja bruke. Regjeringen er blå-blå-blå. Det er symptomatisk at han må bruke et innlegg på å si hva Venstre har fått igjennom her. Nå forstår jeg at avviklingen av pelsdyrnæringen er Venstres gjennomslag i denne regjeringen og ikke nødvendigvis regjeringens politikk. Det skal bli interessant å følge. Jeg gratulerer Venstre med plassen i regjeringen. Vi skal møte den konstruktivt. Vi skal bidra til gode løsninger der vi er enige, og det er vi på en del områder hvis politikken følger opp de gode honnørordene. Men på områder hvor man svekker det organiserte arbeidslivet – man skal anerkjenne det ikke å være organisert og kutte i fagforeningsfradraget – kan man ikke drive med det samtidig som man holder et innlegg på talerstolen her og sier at høy fagforeningsgrad er et konkurransefortrinn for Norge. Hvis man skal skaffe et konkurransefortrinn, kan man ikke ødelegge de virkemidlene som virkelig bidrar til det. Slike møter kommer vi til å få i denne salen for å virkeliggjøre honnørord som kan samle oss, men i en politisk retning som får flertall her. Jeg er langt mer optimistisk med hensyn til det med Kristelig Folkeparti i sentrum, nå som Venstre har valgt sine partnere.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Det gjør vi med politikken, og i politikken mener vi at vi skal legge vekt på både etikk, moral og mulighetene som teknologien gir. Bioteknologien stiller oss overfor noen ganske vanskelige utfordringer, men den stiller oss også overfor noen fantastiske muligheter. I dag tidlig hørte vi hvordan norske og svenske leger er i ferd med å løse kreftgåten på nye områder – fordi vi har et sterkt forskningsmiljø, veldig mye av det offentlig finansiert ved våre universitetssykehus, bl.a. Jeg nærmer meg disse bioteknologiske mulighetene med det etiske og moralske ansvaret vi har som politikere i denne salen. Jeg synes ikke det er veldig klare spor i regjeringserklæringen av dette. Den meldingen som vi fikk på tampen av forrige periode, overlater også veldig mye til debatter her i Stortinget. Men det ansvaret har vi klart å ta tidligere, og det mener jeg vi også må kunne klare å ta nå. Da skal det selvfølgelig være et samfunn som setter menneskeverdet i sentrum, som viser at vi er mangfoldige, og som har respekt for at det er forskjeller mellom mennesker. Men teknologien gir oss også store muligheter til å løse problemer, helbrede sykdommer og gi folk muligheter de ikke hadde før.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Den siste oppfordringen går til alle, går jeg ut fra, også til posisjonen. Jeg har lyst til å begynne med å berømme statsministeren for hennes profil under besøket i Washington D.C. Jeg synes hun representerte Norge på en god måte i møte med den amerikanske presidenten. Men det er ett tema der som jeg ønsker å komme litt tilbake til: Norges forpliktelser når det gjelder 2 pst.-målet. Når det skal nås, kan vi diskutere, men vi er forpliktet til å øke BNP-andelen vi bruker på forsvar. I 2018 vil den være på 1,56 pst. ventelig. I forrige uke kom regjeringen til Stortinget og sa at den trolig vil synke til 1,5 pst, og under behandlingen av langtidsplanen for Forsvaret i 2016 garanterte regjeringen det motsatte. Da skrev forsvarsministeren til Stortinget at det «(…) vil(…) i 2020 ligge i spennet mellom 1,58 og 1,71 pst.». (…) (…) Spørsmålet mitt er: Er dette feilinformasjon til Stortinget? Og da president Donald Trump sa «I believe Norway will get there soon» når det gjaldt 2 pst., informerte statsministeren da om at nei, vi går motsatt vei i Norge?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Du har 15 sekunder til.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Statsministeren må rydde opp i mer enn glassene her, hun må rydde opp i sitt eget tallgrunnlag. Jeg har sittet i regjering og opplevd at BNP-banen har økt, og det er utfordringen for å nå prosentmål. Her går andelen ned, det er budskapet. Det tror jeg ikke statsministeren sa i Det hvite hus, og jeg tror at han hun møtte, ville da ryddet opp i sine glass, eller tatt seg et glass, for å håndtere det. Et annet spørsmål jeg har lyst til å stille til statsministeren, er: Hun sa i sin redegjørelse at vi trenger å tilby ungene våre kvalifiserte lærere, og det er jeg helt enig i. Derfor foreslår vi at vi må ha flere og godt kvalifiserte lærere inn i skolen. Nå har vi sett at andelen ukvalifiserte lærere øker inn i skolen og er den høyeste på 15 år. Det er en økning på rundt 40 pst. siden Fremskrittspartiet og Høyre overtok i 2013. Det er en utvikling som er i strid med alt det andre vi vil. Jeg vil spørre statsministeren: Er hun uroet over at den utviklingen som nå kommer, svekker kvaliteten på de lærerne som kommer i skolen, når hele Stortinget ønsker det motsatte?
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Men det er det samme eksemplet her: Målet man har satt seg, andelen man skal nå, er honnørord, men utviklingen går i motsatt retning. Derfor snudde også Arbeiderpartiet i synet på avskilting av lærere – mange kompetente som skal ut og mobiliseres fra arbeidsreserven. Men på ett område viser dette flertallet i Stortinget at vi nå tar ansvar for å endre på en del utviklingstrekk, som skal samsvare med det som er behovet der ute. Det gjelder bl.a. rehabilitering og oppussing av sykehjem. Der har stortingsflertallet – i går – samlet seg i komiteen om at det skal gis støtte til både rehabilitering og oppussing, som til nye investeringer. Det sitter ordførere og kommunestyrer rundt om i landet i dag og planlegger i et 10–15-årsperpektiv. Nå vet de at det Stortinget som sitter ut denne perioden, holder på at det skal være likebehandling av de to. Har statsministeren fått noen tilbakemeldinger fra begeistrede ordførere der ute som sier at ja, nå kan vi virkelig gå i gang med å gjøre det som trengs? Jeg ser at eldreministeren nikker, og hun bør jo være meget fornøyd med at hun har stortingsflertallet med seg, i den grad hun vil de eldres beste.
Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2018-01-31:
Vi skal ha kompetansekrav i mange fag, men realiteten nå er at mange lærere som kommer ut og møter våre elever, våre barn og våre barnebarn, er reserver. De har ikke kompetanse til å stå i skolen. Det har økt med 40 pst. under din regjering. Det bør uroe. Men til slutt en sak som vi har hatt oppe litt i debatten tidligere i dag: søskenbarnekteskap. Folkehelseinstituttet peker på helsefaren knyttet til det. De viser at av barna født i Norge mellom 1967 og 2010, og som har foreldre fra Pakistan, har så mange som 41 pst. søskenbarnforeldre, og det er grunn til å tro at det finnes et ganske stort press innen familien i den retning. I tillegg er det de helsemessige utfordringene. Det samme instituttet peker i en undersøkelse fra 2007 på at risikoen for dødfødsel er 63 pst. høyere enn for barn av ubeslektede foreldre, og faren for spedbarnsdød er 142 pst. høyere for inngiftede enn for andre. Mitt spørsmål er: Hva tenker regjeringen om dette? Jeg har hørt Venstre tidligere si at de er for, nå hører jeg at de er imot. Fremskrittspartiet har vært for, nå sa representanten Limi at han ville stramme inn på dette. Arbeiderpartiet går inn for et forbud. Hva mener statsministeren?