Gunnar Kvassheim (Venstre), 2000-02-23:
Vi har lagt bak oss et århundreskifte som var preget av et sterkt ønske om og en sterk vilje til å heve blikket og finne løsninger som kunne bære fram over lang tid, og det ble uttrykt håp om at vi sammen kunne ta nye og framtidsrettede grep. Så kom vi til den første store testen – utformingen av framtidens energipolitikk – og så ser vi at det er stor fare for at vi kan trå feil, at vi kan velge de løsningene som hører fortiden til. Når det gjelder gasskraftdebatten, er det to mulige spor. Dersom politikerne vil, kan begge føre fram samtidig. Det ene sporet er det som Arbeiderpartiet og Høyre har gått sammen om, å tillate bygging av forurensende gasskraftverk uten at det stilles krav til CO2-rensing før i 2008. Det hemmer utviklingen av ny teknologi, det er ingen garanti for mindre import av kullkraft, og det flytter byrdene, ved å oppfylle Kyoto-avtalen, fra gasskraftverkene og over på andre aktører, næringer, bedrifter og transportsektoren. Det andre mulige sporet er å slå fast at vi står foran et veiskille i vår energipolitikk om å treffe et valg som bærer fram over flere tiår. Det valget er at i stedet for å subsidiere med gratis CO2-utslipp, så legger vi til rette rammevilkårene slik at det blir mer lønnsomt å bygge de rene gasskraftverkene. Det er fullt mulig, og omkostningene ved det er ikke større enn ved å tillate fritt utslipp av CO2. Gevinsten er i tillegg stor på miljøområdet. Og i tillegg til at vi da kan produsere ren energi, så vil vi bidra til å utvikle ny teknologi som kan brukes på en rekke andre områder, og som kan bli en eksportartikkel av betydning. Det er denne utfordringen vi står overfor – altså ikke bare en isolert energisak, men et valg om vi skal ha de framtidsrettede løsningene som baserer seg på utviking av teknologi. Energi- og miljøkomiteen har nylig vært i Nederland og i Irland. Der besøkte vi gasskraftverk. Vi opplevde at de på spørsmål om hvordan de skulle håndtere CO2-utslippene, sa at det skyver vi foran oss og ordner det via kvoter. Det betyr at de som tror at kvotehandel blir en lettvint og billig løsning, tar feil. Norge vil måtte kjempe om dyre kvoter, et knapphetsgode. Dersom vi satser på ren teknologi nå og utvikler gasskraftverk som ikke er avhengig av å slippe ut CO2 , så får Norge et konkurransefortrinn ved at vi ikke går inn i Kyoto-systemet med den ballasten det vil være å ha store utslipp som skal arbeides inn i dette systemet. Det er altså ikke bare et teknologisk konkurransefortrinn vi kan få, men også et fortrinn når det gjelder kvotehandel, til stor glede for annen virksomhet i vårt land som er helt avhengig av å få en ordning med kvoter for å drive videre. Jeg tror at den dagen våre lokalsamfunn ser at flertallets gasskraftpolitikk også er en trussel mot arbeidsplasser i mange deler av Norge, så får vi en ny dimensjon i denne debatten som Høyre og Arbeiderpartiet skal få problemer med. Bærekraftig og nyskapende er stikkord for Venstres politikk. Det gjelder også for vår næringspolitikk på andre områder. Derfor er det meget tilfredsstillende at statsministeren så sterkt vektlegger behovet for omstilling og nyskaping i sitt innlegg. Han peker på IT-næringene, og han peker på fiske og havbruk. Disse mulighetene må tas i bruk, men det krever omfordeling av virkemidler, at vi flytter ressurser fra områder som vi tradisjonelt har satset på, til nye områder. Det er en smertefull prosess, og det er en del av forklaringen på Jens Stoltenbergs aggresjon overfor Venstres næringspolitikk og vår skattepolitikk i forhold til næringslivet. Vi vil flytte fra dem vi har basert oss på, til dem som vi skal basere oss på når det gjelder næringspolitikken. Det jeg hadde håpet at vi skulle kunne vie oppmerksomhet i den debatten vi har hatt i dag, var disse lange linjene og de store valgene vi står overfor, og i stedet har vi fortapt oss i bønnerop – i hvert fall i deler av debatten.