Alf Ivar Samuelsen (Senterpartiet), 2007-04-24:
En takk til interpellanten, som har tatt opp et veldig viktig tema, og som i sin spørsmålsstilling også favner veldig bredt. Jeg vil bruke anledningen til å reflektere litt over den bistanden som tradisjonelt har vært gitt, og den utviklingspolitikken som denne regjeringen nå styrker. Først vil jeg imidlertid understreke at uansett hvilken form pengeoverføringer til utviklingssamarbeid og nødhjelp tar, vil det være en utfordring å sikre at pengene når fram til dem de er tiltenkt. Med et bistandsbudsjett på omtrent 20 milliarder kr kan vi ikke anta at det aldri vil skje uregelmessigheter. Slikt hender i vårt eget samfunn også. Overføringer over bistandsbudsjettet vil alltid skje til land og regioner med mangelfullt utbygde institusjoner og demokrati, eller under fullstendig kaos i en katastrofesituasjon. Det er derfor vi gir bistand til nettopp disse landene. Dette sier jeg ikke for å unnskylde uregelmessigheter – tvert imot. Det som er vår utfordring, er å ha rutiner som sikrer at vi oppdager uregelmessigheter, at de får konsekvenser, og at vi lager systemer der sjansen for gjentakelse er liten. Det har vært bred enighet om dette i Stortinget. Dette er et kontinuerlig arbeid som alltid vil måtte følges tett. Derfor har vi evalueringer, revisjoner og Riksrevisjonen. Der vi er usikre på om saken er håndtert fast nok, har vi kontroll- og konstitusjonskomiteen. Slik skal vi forfølge uregelmessigheter sånn som utviklingsministeren og NORAD har gjort det, sist i forbindelse med uregelmessighetene i Kirkens Nødhjelp. Slike rutiner fanget opp det som skjedde i Norfund i fjor, og det som skjedde med Statoil i Iran. Når det gjelder korrupsjon og dårlig styresett, må vi og vil vi ha nulltoleranse. I budsjettet for 2007 gjorde vi et vedtak knyttet til bistand der pengene hadde nådd fram, men der effekten ikke var sånn som vi ønsket det. Vi slettet gjeld etter skipseksportkampanjen. Det var et bistandsfelt der vi hadde koplet norsk kompetanse med norske interesser, med bistand og lån. Det er en lite ærefull del av norsk bistandshistorie. Hvis utviklingssamarbeid ikke baseres på de riktige forutsetningene, hjelper det lite at pengene kommer fram. Når Verdensbanken og IMF har stilt betingelser om privatisering av naturressurser i utviklingsland for å overføre bistand eller lån, enten det er av gruveindustrien i Zambia eller av vann i Bolivia eller Ghana, kan det hende at pengene når fram, men at utviklingen uteblir, eller at fattigdommen øker. Vi har hørt representanter fra utviklingsland som hevder at bistanden er blitt et virkemiddel i en allianse mellom sterke interesser i vestlige land og elitene i utviklingsland, og at bistanden har undergravd utvikling og fattigdomsbekjempelse. Dette bør vi lytte oppmerksomt til. La oss gå lite grann tilbake til den bistand vi fikk i Europa etter den annen verdenskrig. Det kunne ha vært interessant om vi kunne tatt med oss litt av de positive trekkene derfra, om hvorfor den bistanden var så vellykket. Kanskje var det fordi det nettopp ble satset på de lokale kreftene, at man lot dem få et godt innspill, at vi oppnådde noe hensiktsmessig. I dag kaller vi – skal vi si – en tydelig nasjonal aktivitet som den vi hadde den gangen, for nasjonalisme, og det blir uglesett. Kanskje bør vi igjen fokusere på det som kommer befolkningen til gode ved nettopp å invitere dem tungt med i det som skal skje. Når Høyre og Fremskrittspartiet legger så stor vekt på at det er frihandel som skal løse fattigdomsproblemene, tror jeg ikke det er tilfellet. Vi har et godt eksempel i samarbeidet mellom Norge og Namibia innen fiskerisektoren. Nettopp fiskeriene, den ressursen, har vi klart å få til å bli værende innenfor Namibias virkefelt, og der har vi sett positive resultater. La oss kritisk gjennomgå vår bistandspolitikk og lete etter enda bedre løsninger.