Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-05:
Det skjer to tilsynelatende motstridende ting i verden samtidig. På den ene siden har man i Det fjerne østen en bred prosess som bringer flere mennesker ut av fattigdom enn i noen annen tidsepoke noen gang. På den annen side er det et altfor stort antall mennesker som fortsatt lever i fattigdom – som den skamplett det er. Det er kanskje 1 milliard mennesker som lever for under 1 dollar om dagen. De fleste av dem lever i Afrika, men det er også et stort antall i Asia. Det er altså stor framgang for mange, samtidig som et altfor stort antall mennesker henger igjen i fattigdom. Hvis man går 40 år tilbake, vil man se at Ghana og Sør-Korea var like rike. Og man kan si mer enn det: Nesten alle forståsegpåere i verden sa at det var Ghana som hadde de gode utsiktene, og Sør-Korea som hadde de dårlige. I dag er Sør-Korea 10 eller 15 ganger – jeg vet ikke helt – så rik pr. innbygger som Ghana, og forskjellen bare øker. Titusenkronersspørsmålet er selvfølgelig: Hva kommer det av at man i noen deler av verden nå fjerner fattigdom – et tema som man aldri har sett – samtidig som andre henger igjen i fattigdom? Jeg tror svaret er at det er en stor helhet. Akkurat på samme måten som ingen kan si at det var én enkelt faktor som brakte Norge ut av fattigdommen, er det heller ikke én enkelt faktor som har brakt Sør-Korea – og stadig flere mennesker i Kina, på Taiwan og i Thailand – ut av fattigdommen. Det er en bred historisk prosess, hvor mange faktorer virker samtidig: en relativt fornuftig politikk, en ganske sterk og velfungerende stat, en åpen og markedsbasert økonomi – hvor man kan selge varer til andre deler av verden – og kulturelle faktorer. Det er summen av alle disse faktorene som bringer land ut av fattigdom. Derfor må den nye regjeringens politikk nødvendigvis også være å se på vårt tilskudd til bekjempelsen av fattigdom som et virkemiddel i en langsiktig og bred historisk prosess. Men vi må ikke gå inn på noe som gjør at det ene får bli en unnskyldning for det andre. Det er fullstendig uakseptabelt å tenke at fordi vi gir mye bistand, trenger vi ikke å åpne våre markeder for produkter fra den tredje verden. Det motsatte er også helt uakseptabelt, slik jeg ser det, nemlig å mene at hvis man bare åpner markedene sine, vil det være nok – da trenger man ikke å gi bistand. Begge deler er nødvendig, og det er denne brede prosessen som kan virke. Jeg er glad for den tilslutningen som flere har gitt til Regjeringens mål om at 1 pst. av vår BNI skal gå til bistand i løpet av denne perioden. Jeg må si som flere andre talere: Jeg er særlig glad for at Høyre, om ikke presist – det ville det være fint om Høyre gjør – har sluttet seg til dette målet, og jeg ser gjerne at Høyre blir en pressgruppe for å holde dette bistandsmålet oppe. Uansett er det bra med den brede forankring vi nå har, hvor et samlet storting – unntatt Fremskrittspartiet – ønsker å holde norsk bistand på et meget høyt nivå. Jeg merket meg også at representanten Høglund sa at han trodde dette kom til å bli prioritert i budsjettene fra denne regjeringen i tiden framover. Det kan jeg love at det skal bli. Jeg synes også det er tendenser i Fremskrittspartiets tenkning i debatten her i dag som er en bevegelse, slik jeg ser det, i en fornuftig retning. Regjeringen velger å satse på FN. Det er ikke fordi vi mener at FN er perfekt, men det er akkurat på samme måten som at om så Fremskrittspartiet skulle få flertall i denne sal – måtte Gud forby at de skulle få det – vil SV og denne regjeringen mene at vi må styrke Stortinget som lovgivende myndighet. Uansett trenger man en sterk nasjonal lovgivende myndighet. På samme måten trenger man FN som normgiver i verdenssamfunnet. Ingen andre kan sette de normene. Tenk hva FN har betydd for verden f.eks. ved å sette menneskerettighetsnormer! Man trenger FN som beslutningstaker. Ingen andre kan på vegne av verdenssamfunnet gi tilsagn til bruk av det ytterste maktmiddel, nemlig vold. Man trenger FN for å drive programmer over hele verden. Av denne politiske grunn – et lite land som Norge trenger mer enn noen andre et sterkt FN – ønsker vi å vektlegge FN mer. Det er ikke uten å stille krav, som utenriksministeren sa. Det at vi vil vektlegge FN mer, betyr at vi vil stille sterkere krav. Og vi vil bruke ytterligere de midler som Norge vil gi til FN, til å kreve mer innflytelse over driften av FNs organisasjoner. Så har noen tatt opp spørsmålet om hvorvidt Regjeringen satser for lite på Afrika. Det er en liksom-debatt. Det er ingenting i det som er lagt fram her, som vil bety mindre penger til Afrika. Går man inn for å overføre penger til vaksineformål, vil selvsagt mange av de sprøytene bli satt nettopp i Afrika. Går man inn for penger til FNs nødhjelpsfond eller til FNs fredsbyggingsfond, vil selvsagt mange av de pengene bli satt inn i nettopp Afrika. Så det er en liksom-debatt hvis det sies at Regjeringen vil gjøre mindre i Afrika. Tvert imot, vi vil gjøre mer – ikke som en kritikk av den forrige regjeringen, men fordi nye muligheter åpner seg. Blant annet har Norge nå fått en vesentlig rolle å spille i det såkalte Africa Partnership Forum, hvor det er store forventninger til at vi skal være drivkraften i dette i det neste året. Det vil vi forsøke å være. Og vi vil gjøre mer i Sudan, ikke fordi den forrige regjeringen gjorde det så dårlig i Sudan, men fordi det skjer mye nytt i Sudan. Sudan er det land i Afrika hvor Norge har den største innflytelsen, hvor det er de største forventningene til Norge, og hvor Norges ambassadør, Tom Vraalsen, har kommet i en helt sentral posisjon som leder for overvåkingskommisjonen for våpenhvilen. Han skal ha Norges absolutt fulle støtte i sitt arbeid, fordi han ganske enkelt er den nordmann som i dag betyr mest for utviklingen noe sted i Afrika. Så er, etter min mening, også diskusjonen om prosentmål en liksom-debatt, nettopp fordi man i det øyeblikk man kanaliserer midler inn i vaksineformål eller FN-fond e.l., ikke kan bestemme på prikken hvor mye av dette som skal gå til Afrika. De som gir penger inn til f.eks. FNs nødhjelpsfond eller FNs fredsbyggingsfond, kan ikke på forhånd vite nøyaktig hvor krisene eller konfliktene vil komme, og nøyaktig vite hvor pengene vil bli brukt. Det blir veldig lite fleksibelt hvis vi utstyrer oss med et veldig stort antall slike prosentmål. Jeg mener derfor at vi bare må se relativt fleksibelt på dette, og vi vil komme tilbake til Stortinget i en egnet form for å diskutere bruken av slike prosentmål. Så har noen diskutert som om Regjeringen foreslo kutt. Det er altså ikke kutt på noe punkt på utviklingsministerens budsjett. Det er noen flyttinger av penger i forhold til Bondevik-regjeringens budsjett, men det er ingen kutt i forhold til virkeligheten. Og det er vel det viktigste. Ikke på noe punkt, så vidt jeg kan huske, har man fått mindre penger i år. Men det er altså flytting av noe av det som ble foreslått av Hilde Frafjord Johnson, over til andre formål som vi mener akkurat nå er viktigere. Flere har i debatten vært inne på behovet for effektivitet. La det ikke være noen tvil om det: Vi skal etter fattig evne forsøke å følge hver eneste krone og sørge for at den blir brukt så effektivt som mulig. Det kan ikke være slik at bistand skal være et hellig område hvor man ikke skal spørre om pengene blir brukt fornuftig. Hvis det påvises at pengene er brukt ufornuftig, skal vi endre det og bruke dem på en mer fornuftig måte. Men dette er jo ikke forskjellig fra hva vi må gjøre på veibudsjettet, eller hva man gjør med hensyn til næringsutvikling eller på noe annet område. Jeg satt i samferdselskomiteen i fire år, og ærlig talt: Det var ikke slik at det ikke var et eneste ufornuftig samferdselsprosjekt i Norge. Det var ikke engang slik at hver eneste krone der ble brukt på aller beste måte. Men ingen av oss kom på den tanken at konklusjonen på det var å halvere samferdselsbudsjettet. Konklusjonen på det var å tenke ut hvordan vi kunne bruke samferdselsbudsjettet enda mer fornuftig for det formålet å skape god kommunikasjon i Norge. Akkurat slik er det med utviklingsbudsjettet; det skal være så maksimalt effektivt og fornuftig som overhodet mulig, med det formål å bidra til mer utvikling framover for hver eneste krone som er satt av. Dette har vært en utmerket debatt, slik jeg ser det, som har vist bred støtte til Regjeringens politikk på dette området, og det takker jeg for. Jeg vil til slutt si at veldig mange har stilt spørsmål til meg de siste to månedene om hva som vil bli den nye utviklingspolitikken i forhold til Hilde Frafjord Johnsons. Det har jeg til hensikt å komme tilbake til Stortinget med i en redegjørelse en gang på vårparten. Jeg håper det vil bli akseptert. Jeg vil bare stikkordsmessig si at i den grad man ser etter noe nytt, tror jeg det nyeste vil være at det blir tenkt mer politisk. Vi vil hele tiden se utviklingspolitikken som en forlengelse av norsk innenriks- og utenrikspolitikk, og vi vil lete etter de områdene hvor Norges bidrag kan bety den største forskjellen internasjonalt. Vi kan ikke bare stille det spørsmål som har blitt stilt i debatten her mange ganger, nemlig: Hvor er de største behovene? For behovene er enorme, både i Afrika, i store deler av Asia og i Latin-Amerika, for den del. Men vi må hele tiden stille spørsmålet: Hvor har Norge en særlig forutsetning for å gjøre noe som betyr en forskjell? Jeg vil avslutte med å si at vi har særlig en forutsetning når det gjelder miljø, når det gjelder olje og energi, når det gjelder fred og forsoning, og når det gjelder å holde en høy kvinneprofil i det internasjonale bistandsarbeidet. Dette vil være fire områder som jeg vil gi prioritet, fordi vi her har større forutsetninger for å gjøre noe som betyr en forskjell, enn på mange andre områder som også er viktige.