Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2010-02-17:
Statsministeren avsluttet sitt innlegg med å invitere Stortinget til samarbeid. Men allerede i replikkvekslingen som fulgte noen sekunder etterpå, avslørte han at han overhodet ikke er interessert i å høre på de innspillene Stortinget kommer med. Jeg ga flere, Erna Solberg ga flere, og alt ble avfeid av statsministeren etter noen få sekunder. Da er jo spørsmålet: Hvem er det statsministeren egentlig skal høre på? Og hva er det han egentlig skal bruke de rådene han får, til? Jeg hørte ingenting nytt i statsministerens tale – ingenting nytt! Snarere tvert imot oppdaget jeg at statsministeren endelig har klart å få med seg innspillene som har kommet fra næringslivet rundt omkring i det ganske land, men de har jo kommet i mange, mange år. Det er ikke noe nytt at næringslivet melder om behov for å gjøre noe med formuesskatten eller arveavgiften. Det er ikke noe nytt at næringslivet advarer mot byråkrati, skjemavelde, statlige inngrep. Det er ikke noe nytt at næringslivet ber om et smidigere fremfor et mer tungrodd Innovasjon Norge. Det er altså ikke nytt at næringslivet ber om mindre statlig innblanding – de ber ikke om mer statlig styring. Dette vet vi, og da er det i bunn og grunn én ting som gjenstår, og det er handling. Da er utfordringen til statsministeren og Regjeringen når de har tenkt å begynne å handle der hvor dette måtte stride mot deres egen ideologi eller indre uenighet. Det er dét næringslivet nå ber om. Jeg synes det er urovekkende når statsministeren avfeier de utfordringene som nå kommer fra oljeindustrien og leverandørindustrien. Jeg la merke til at statsministeren avfeide hele problemstillingen med å si at aktiviteten er så høy at det trenger vi ikke å bry oss noe om. Det er en kraftfull omskriving av virkeligheten. Virkeligheten dreier seg om et miljø som er i ferd med å forvitre, bedrifter som er i ferd med å sende ut permitteringsvarsler, bedrifter som står overfor enorme utfordringer på grunn av ordretørke. Grunnen til at det skjer, er at Regjeringen i sin virketid på fem år ikke har klart å ta substansielle beslutninger hva gjelder å utvikle nye spennende, interessante leteområder som kan gi ny aktivitet i olje- og gassnæringen i Norge. Det er virkeligheten. Statsministeren vet utmerket godt hvor lang tid dette tar, og at konsekvensene nå kan bli ganske dramatiske, hvis man ikke raskt sender helt andre signaler enn dem man nå sender. Jeg merket meg at statsministeren var opptatt av å få flere i arbeid. Det er jeg helt enig i. Men skal vi klare å få flere i arbeid, må vi få flere til å skape arbeidsplasser. Da er det avgjørende viktig å lytte – og ikke bare lytte, men å ta inn over seg og gjøre endringer i rammebetingelsene som gjør at flere tør å satse sparepengene sine på å bygge arbeidsplasser. Og dét er ikke denne regjeringen kjent for. Så er det slik at statsministeren har hatt ansvar for mange prosjekter i sin regjeringsperiode, og felles for alle disse prosjektene er at de går dårlig eller er i ferd med å bli skrinlagt. Nav-reformen mangler fullstendig politisk styring og kontroll, og oppleves som et mareritt for alle brukerne som er avhengig av å få bistand derfra. Samhandlingsreformen er i ferd med å bli utsatt, og der kan det virke som om avisen VG er bedre orientert enn Stortinget om utviklingen. Det sier også noe om Regjeringens manglende kontroll med dette, og ikke minst om forholdet til Stortinget. Månelandingen på Mongstad – det er neppe nødvendig å minne statsministeren om når han lovet å rense denne gassen. Men den situasjonen vi ser, er altså en høy strømpris som skaper helt andre utfordringer for det næringslivet man i utgangspunktet skulle forsøke å hjelpe. Kort oppsummert har mange av disse prosjektene som statsministeren har engasjert seg i, gått i vasken. Kanskje er det derfor han nå er interessert i å begynne å lytte til hva folk mener, for det kan hende at man får sunnere innspill til hvordan man skal iverksette gode næringspolitiske tiltak, og kanskje en vakker dag også oppdager at det ikke er et rungende rop om mer statlig styring, men et rop om fravær av statlig innblanding.