Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2012-11-20:
Fra 2007 og fram til utgangen av 2009 var det en kraftig økning i antall asylsøkere som oppga å være enslig mindreårig, noe som medførte at Norge i 2009 var det landet i Europa som mottok nest flest enslige mindreårige asylsøkere. Vi gikk fra 403 asylsøkere i 2007. Vi hadde 1 374 i 2008, og i 2009 nådde vi en topp på 2 500 enslige mindreårige asylsøkere. Det var ingen holdbar situasjon. Økningen i ankomster medførte store kostnader til mottak, saksbehandling, m.v. I 2009 brukte Norge over 1,3 mrd. kr bare på mottak og omsorgssentre til enslige mindreårige asylsøkere. I tillegg kom utfordringen med å håndtere bosettingen av dem som fikk opphold. Dette reiser spørsmål om Norge i et bredere flyktningpolitisk perspektiv bruker uforholdsmessig mye ressurser på å bistå en begrenset gruppe som vanligvis ikke kommer fra de mest ressurssvake familiene i opprinnelseslandet, og hvorav mange forlot hjemlandet av andre grunner enn at de har et reelt beskyttelsesbehov. Vi mener det vil være uansvarlig ikke å legge vekt på den kunnskapen som etter hvert er opparbeidet om hvilke farer enslige mindreårige asylsøkere utsettes for på reisen til Norge. Det viser seg også at andre grunner enn behov for beskyttelse kan ligge til grunn for at foreldre sender barna sine alene ut på en reise til vestlige land. Muligheten for varig opphold i Norge kan medføre at flere barn som ikke har behov for beskyttelse, sendes vekk fra familie og nettverk for å reise til Norge. I den sammenhengen vises det også til at hensynet til å beskytte barn mot å havne i en belastende og alvorlig situasjon er blant de hensynene som i henhold til Høyesterett kan legitimere begrensninger i barns rettigheter i utenlandsrettslig sammenheng. Ut fra et totalbilde av situasjonen fant norske myndigheter det nødvendig å innføre innstrammende tiltak som retter seg mot denne gruppen av mindreårige, som er nær myndighetsalder, og som ikke blir funnet å ha et reelt beskyttelsesbehov. De nye reglene som ble innført, betyr at enslige mindreårige asylsøkere som har fylt 16 år på vedtakstidspunktet, kan gis en begrenset oppholdstillatelse fram til fylte 18 år dersom det ikke er andre grunner for opphold enn at norske myndigheter mener at barnet er uten forsvarlig omsorg ved retur. Det blir alltid gjort en konkret og individuell vurdering av om enslige mindreårige asylsøkere risikerer forfølgelse ved retur til hjemlandet, eller om vilkårene for opphold på humanitært grunnlag er oppfylt, i tråd med regelverket i utlendingsloven og de internasjonale reglene som Norge er bundet av, bl.a. Barnekonvensjonen. Jeg vil understreke at alle enslige mindreårige som har behov for beskyttelse, skal få oppholdstillatelse i Norge. Uten at det er mulig å konstatere hvilken direkte sammenheng det er mellom innstrammingstiltakene som er satt i verk og utviklingen i ankomsttall, viser statistikken at antallet enslige mindreårige asylsøkere ble kraftig redusert i 2010. Det totale antallet i 2011 er på omtrent samme nivå som i 2010. I alt 30 mindreårige mellom 16 og 18 år ble gitt slik begrenset tillatelse i 2011 av UDI. I 2010 ble det gitt 41 sånne tillatelser, og 33 mindreårige fikk slik tillatelse i 2009. Når det gis begrenset tillatelse i stedet for avslag, kan det skape forventning om videre opphold, slik at det ikke nødvendigvis motiverer til frivillig retur etter at tillatelsen utløper. Det kan derfor være av betydning at barna mottar et tilbud under det midlertidige oppholdet, som er reelt kvalifiserende med tanke på retur til hjemlandet etter fylte 18 år. Et godt tilbud vil også kunne motvirke andre negative effekter av midlertidig opphold. Kristelig Folkeparti har et forslag hvor en vil fjerne adgangen til begrensede tillatelser, og jeg vil slutte meg til de betraktningene som representanten Tetzschner hadde, knyttet til det. Jeg vil kanskje formulere meg litt annerledes, men det reelle innholdet tror jeg vi deler syn på. Det foreligger to alternativer hvis vi tar bort denne muligheten. Det ene er at alle skal få opphold. Det vil få en enorm såkalt pull-effekt ved at vi utsteder en blankofullmakt. Det kan vi ikke akseptere – det vil ikke være håndterbart. Det andre alternativet er å returnere barn – å returnere barn uten at vi vet at det er noen som kan ta godt imot dem. Denne problemstillingen er full av dilemmaer, og i avveiningen mellom de ulike hensynene som vi har drøftet i dag, og som meldingen belyser, mener vi at ordningen med begrenset tillatelse er bedre enn alternativene. Det er en ordning jeg, i likhet med statsråden, vil holde fast ved og forsvare. Vi er ikke blinde for at det ikke er udelt positivt, men som sagt, i mangel av bedre alternativer mener vi at dette er det beste.