Søren Fredrik Voie (Høyre), 2005-02-28:
Odelstinget vil i dag vedta en ny felles lov for private og offentlige høyskoler og universiteter. Forarbeidene til loven går tilbake til innføringen av Kvalitetsreformen i høyere utdanning, med påfølgende stortingsmeldinger og revisjoner av nåværende lover på området. Konkret endte dette opp i Ryssdal-utvalgets innstilling. Både Ryssdal-utvalget og proposisjonen understreker de nasjonale og internasjonale utviklingstrekk som stiller våre høyere læresteder overfor en helt annen virkelighet og andre rammebetingelser enn hva som har vært vanlig og stabilt gjennom flere tiår. Konkurransen om de gode studentene, de gode forskerne, de gode lærerne og konkurransen om forskningsmidlene intensiveres. Det skjer i et tempo og et omfang som stiller helt andre krav til omstillingsevne og omstillingsdyktighet, organisatorisk og faglig, enn knapt noen i tradisjonelle akademiske stillinger kunne ha forestilt seg tidligere. Dette krever institusjonelle rammeverk, organisering og ledelse, med evne og vilje til å møte nye utfordringer, samtidig som grunnleggende akademiske tradisjoner og verdier ivaretas. Vi tror den foreliggende lov gir institusjonene det redskapet som er nødvendig for å møte utfordringene. For de private høyskolene er utviklingen fram mot denne loven og de vedtak som fattes i Odelstinget i dag, noe de har sett fram til med stor forventning. Studentene sikres like rettigheter og plikter, og vi får et helhetlig rammeverk for all offentlig godkjent høyere utdanning i Norge, og de samme faglige fullmakter og krav til virksomhetene lovfestes, enten de er offentlig eller privat drevet. For enkelte er nye rammebetingelser en mulighet, for andre en trussel. Loven som i dag blir vedtatt, gir den enkelte institusjon mulighet til å velge sin organisatoriske og faglige profil, rendyrke sin spisskompetanse og framstå som et nasjonalt og internasjonalt fyrtårn, med kunnskapsformidling og forskning på anerkjent høyt nivå. Jeg finner grunn til å understreke at selv om loven nå sidestiller offentlige og private høyere læresteder, gis det samtidig mulighet for å videreføre og videreutvikle pedagogiske og verdimessige alternativer ved de private institusjonene. Dette og øvrige hovedtrekk ved loven er det langt på vei tverrpolitisk enighet om. Noen temaer har dog vakt debatt både i studentkretser, i akademiske miljøer og blant politikerne. Det ene temaet er det såkalte gratisprinsippet, som nå for første gang lovfestes. Komiteens flertall, regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, understreker at dagens praksis og retningslinjer skal videreføres. Institusjonene skal fortsatt kunne ta egenbetaling for etter- og videreutdanning, desentraliserte tilbud, opplegg for fjernundervisning og nettbaserte tilbud. Betalingsstudier skal ikke gå på bekostning av den ordinære utdanningsaktiviteten, men komme i tillegg til det staten finansierer. Institusjonene har også plikt til å tilrettelegge for privatisteksamen og påse at privatistene ikke påføres større kostnader enn hva dette merarbeidet medfører. Flertallet i komiteen har for øvrig i eget forslag bedt Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en orientering om dette. Det andre temaet som har vakt til dels stort engasjement, er institusjonenes styringsform. Her er det en samlet komite som åpner for at dagens styringsform kan videreføres, samtidig som institusjonene også står fritt til å velge Regjeringens foreslåtte modell. Denne valgfriheten gir nå mulighet for en dynamisk tilpasning av institusjonene ut fra markedsmessige og organisatoriske behov og ønsker. Det tredje punktet som har vakt en viss debatt, er den akademiske frihet. Her er det mange tolkninger og synspunkter. All høyere undervisning skal være forskningsbasert. Det betyr ikke nødvendigvis at enhver høyskole eller universitetslærer skal drive egen forskning, men undervisningen må ta utgangspunkt i den fremste forskningsbaserte kunnskapen som finnes, og som er relevant for fagfeltet. For Høyres del er det fortsatt viktig at de tradisjonelle universitetene har om lag like stor andel av sin totalvirksomhet knyttet til forskning som til undervisning. På relevante fagområder vil det være naturlig at de nye universitetene også søker å holde sitt forskningsomfang på et slikt nivå. Langsiktig forskning må kunne prioriteres, selv om det skjer raske endringer i studenttall, finansieringsformer og internasjonalisering. For å kunne møte dette må institusjonene ha rimelig stor fleksibilitet når det gjelder fordelingen av arbeidstid for den enkelte ansatte og bruk av ulike stillingstyper. Når det i innstillingen henvises til at 50 pst. av tiden til vitenskapelig ansatte bør brukes til forskning, må dette følgelig ikke tolkes som noen føringer på individnivå. Her gjelder fortsatt ledelsens mulighet for styring og prioritering, uten at dette etter min vurdering svekker den akademiske frihet. Vi har for øvrig bedt departementet vurdere dette forholdet nærmere. Avslutningsvis har jeg lyst til igjen å understreke det gledelige at vi nå for første gang får en felles lov for private og offentlige høyere læresteder.