Jan Petersen (Høyre), 2003-02-20:
Jeg holdt en bred redegjørelse om Irak for nøyaktig en uke siden. Jeg har ikke bedt om å få lov til å gi noen tilleggsredegjørelse denne gangen, fordi hovedpunktene slik vi så dem forrige uke, står fortsatt. Jeg understreker det, fordi jeg vil begrense mitt innlegg i dag til å dreie seg om enkelte av temaene. Jeg har imidlertid lyst til å begynne med å understreke at denne stortingsdebatten vitner om en bred enighet om hvilken politikk vi skal føre i forhold til Irak. Det er en stor styrke for et lite land at vi greier å beholde denne brede enigheten. Det er vårt felles mål at vi skal kunne greie å løse denne konflikten uten bruk av militære midler. Samtidig vil jeg også understreke alvoret i den situasjonen vi står overfor. FN har en rekke ganger stilt tydelige krav til Irak. Det er krav som Irak samarbeider om når det gjelder prosess, men ikke når det gjelder substans. FNs våpeninspektør Hans Blix har hatt flere redegjørelser i Sikkerhetsrådet hvor dette er tydelig. Også etter den siste redegjørelsen 14. februar er det slik at de mange og alvorlige ubesvarte spørsmålene fortsatt står som ubesvarte. Også utenriksminister Powell holdt en lengre redegjørelse i Sikkerhetsrådet. Jeg forstår det slik at Kristin Halvorsen oppfatter det som at jeg har gitt denne redegjørelsen min uforbeholdne tilslutning. Det vil Kristin Halvorsen sikkert huske ikke er helt riktig, fordi jeg anmerket at det på noen få områder var reist debatt. Men det kan nok ikke anfekte det faktum at denne redegjørelsen i sitt omfang legger på bordet ganske tung informasjon som verdenssamfunnet må ta innover seg. Det er ikke et spørsmål om dette var nye opplysninger, men det er spørsmål om det var riktige opplysninger, og det sier litt om alvoret i den situasjonen vi står overfor. Jeg stilte i min redegjørelse et ganske sentralt spørsmål som jeg vil gjenta: Hvis det er slik at Saddam Hussein ikke har noe å skjule, hvorfor kan han ikke da samarbeide til inspektørenes og Sikkerhetsrådets tilfredshet? Det er det fundamentale spørsmålet. Og det kan på mange måter utdypes ved følgende problemstilling: Hvis det er slik at Saddam Hussein ikke har masseødeleggelsesvåpen, må det basere seg på ett av to scenarioer, enten at Irak var fritt for masseødeleggelsesvåpen da inspektørene måtte forlate Irak i 1998, men uten at de visste det, eller at Saddam Hussein senere har fjernet masseødeleggelsesvåpnene, men på en måte som ikke lar seg dokumentere. Sannsynligheten for disse to scenarioer er vel kanskje ikke all verden, og det betyr at her står vi overfor en alvorlig utfordring, som Sikkerhetsrådet altså enstemmig har tatt tak i. Og når det nå tas tak i det, er det både fordi vi her har en lang historie om FN-resolusjoner som er overtrådt, hvor samarbeidet ikke er på plass, og fordi vi nå tydeligere enn før erkjenner de store usikkerheter som er. Det er jo en av lærdommene av 11. september, at det er usikkerhet, ubehagelig usikkerhet, som vi ikke kan lukke øynene for, og det er det altså Sikkerhetsrådet ikke har gjort ved nå å gi Saddam Hussein en siste sjanse. Når Sikkerhetsrådet bruker formuleringen «siste sjanse», er det en understrekning av hvor alvorlig saken nå er, at man når det øyeblikket hvor Saddam Hussein må akseptere og gjennomføre FNs krav. Men som jeg sa i min redegjørelse, tiden for denne siste sjansen er ennå ikke omme, og da er det avgjørende også at denne tiden brukes på en skikkelig måte. Men det må ikke være noen tvil om i vår leting etter virkemidler at det er Saddam Hussein som til syvende og sist sitter med virkemidlet, nemlig å kunne samarbeide til FNs tilfredshet. Det er mange ganger krevd, det er mange ganger understreket, og vi må ikke formulere oss som om det kravet ikke lenger er der. Det er det som er det sentrale kravet, slik det også har fremgått av en rekke innlegg i denne salen tidligere i dag. Når det så gjelder den smule opposisjon som har vært mot den brede oppfatningen som er i Stortinget, må jeg si at jeg har undret meg litt over hva alternativet til resolusjon 1441 er. Jeg har lagt merke til at SV har refset Regjeringen og meg mange ganger for å være uklare eller passive, eller hva det nå måtte være. Men realiteten er jo at SV ikke har vært i nærheten av å fremme et eneste standpunkt om hvordan man kan nå frem på annen måte enn den måten resolusjon 1441 foreskriver. Vi har fått på bordet i dag et forslag til vedtak om å garantere Saddam Hussein at han ikke skal bli møtt av militære virkemidler om han fortsatt oversitter FNs krav. Men utover det er det jo SV som ikke har vært i stand til å legge et eneste standpunkt på bordet. Jeg spurte om et råd fra SV under den forrige debatten vi hadde, i oktober, men fikk ikke noe svar, og må konstatere at det svaret fortsatt ikke er der. Da er for så vidt Senterpartiet nærmere. Jeg synes det er interessant å høre at det nå er utvidede sanksjoner som skal være virkemidlet. Det er for så vidt litt forbausende, fordi det har jo vært en ensidig kritikk av sanksjonsvirkemidlet gjennom mange år opp til nå, og derfor har vel de færreste ment at dette var en farbar vei videre. Jeg tror på mange måter at komiteens leder, Jagland, hadde mange viktige observasjoner knyttet til sanksjonsregimet. Ellers la jeg merke til at Senterpartiet på vanlig måte refset Regjeringen for såkalt passivitet. Det er heller ikke denne gangen, synes jeg, en godt begrunnet kritikk. Man kunne kanskje anbefale Senterpartiet å vise litt mer vilje til å høre på og analysere det som kommer. Senterpartiet kom jo faktisk i skade for å refse ikke minst meg for at jeg ikke ville slutte meg til en plan som det viste seg etter hvert ikke engang forelå. Så kanskje en smule mer passivitet på Senterpartiets hånd også ville være klokt når det gjelder å forholde seg til den virkelighetens verden vi står overfor. Det er sagt en del om inspektører som jeg ikke skal gjenta, bare understreke at det fremgår av redegjørelsen at Regjeringen en rekke ganger har talt til fordel for forlenget periode for inspektørene. Ikke minst sa vi det etter den redegjørelsen som inspektørene holdt 27. januar i år, og det er også senere redegjort for. Når det har vært et så pass fremtredende punkt i debatten i dag, tolker jeg det som en tilslutning til den linjen vi har lagt oss på, og jeg ser for så vidt ikke at det er grunnlag for noen annen linje enn den vi har lagt oss på her. Men det må altså være opp til Sikkerhetsrådet, som oppdragsgiver for inspektørene, å vurdere hvordan inspeksjonsregimet skal bringes videre, slik at det gjøres på en meningsfylt måte. Jeg tror det var Jens Stoltenberg som brukte det uttrykket, og det tror jeg er et svært sentralt uttrykk i denne debatten. Så er det også reist et par andre spørsmål som det blir liten tid til å besvare. Jeg kan kanskje bare fort nevne at jeg er helt enig med utenrikskomiteens leder i å fremheve Palestina-Israel-konflikten som et veldig viktig ledd. Jeg er også helt enig med ham i at det er kvartetten som på mange måter sitter på fremdriften for det politiske sporet. Men jeg må understreke at vi fra norsk side har sagt at nå må det såkalte veikartet bli vedtatt og lagt til grunn. Det er ingen grunn til å vente noe mer med det. Det er også viktig for oss å sette lys på den humanitære situasjonen på den palestinske siden, og det var bakgrunnen for det møtet som var i forgårs, i giverlandsgruppen for Palestina. Når det gjelder WTO, vil jeg minne Jacobsen om følgende: Det arbeidet vi nå gjør, gjør vi på bakgrunn av Doha-runden og de oppdragene som der er gitt. Jeg har inntrykk av at Jacobsen anfekter det grunnlaget, men vil da minne om all den skaden sosialismen har gjort i den tredje verden opp gjennom de siste tiårene, og vil anbefale at man følger det sporet som der er. På EØS-området registrerer jeg det synspunktet Fremskrittspartiet har, som ikke er nytt, og som de har varslet oss veldig tydelig om. Der er vi uenige, og jeg vil minne om at det var tilsvarende bekymringer da Norge undertegnet EØS-avtalen, for hva vi skulle få fra Syd-Europa. Det ble det ikke noe av. Sydeuropeerne oppdaget at Norge var et kaldt, vått og mørkt land, og kom ikke og etterspurte våre arbeidsplasser.