Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2017-01-31:
Over 100 000 offentlig ansatte er fengslet, avsatt eller under etterforskning i Tyrkia etter kuppforsøket i juli. Blant de pågrepne er lærere, dommere, politifolk og soldater. Situasjonen er altså langt verre enn den representanten Lysbakken beskriver i sin interpellasjon. Isolert sett burde dette kvalifisere til et totalt diplomatisk brudd med Tyrkia. Argumentene for det er mange. Men verden er dessverre ikke like enkel og svart-hvit som representanten Lysbakken vil ha det til, fremført i dag av representanten Solhjell. Det er jo interessant at man kan stå her og fremheve situasjonen i Tyrkia til demonstrasjoner mot vår fremste samarbeidspartner og allierte, Trump, ute på gressplenen. Diplomati innebærer ivaretakelse av eget lands interesser – altså Norges interesser – og det er ikke gitt at Norges interesser best ivaretas gjennom selvstendige, høylytte protester overfor Tyrkia. Svært få nordmenn applauderer den autoritære utviklingen i Tyrkia, men det er ikke like åpenbart hva som bør være Norges respons. Målet må være å oppnå endret tyrkisk atferd. Det kan faktisk hende at Norge er best tjent med en multilateral tilnærming til utviklingen. Norge har over tid hatt en tendens til litt for raskt og gjerne alene å reagere overfor ulike lands eventuelle brudd på menneskerettigheter og annet. Det er prinsipielt korrekt og gir oss god samvittighet, men det er langt fra sikkert at det ivaretar Norges interesser på beste vis, slik definisjonen av diplomatiet forutsetter. Ei heller er det sikkert at det ivaretar interessene til dem vi faktisk ønsker å hjelpe. Alenegang i utenrikspolitikken fører sjelden til det resultatet man uttalt har som mål. Ja, utviklingen i Tyrkia er bekymringsfull. Den har gått i mer autoritær og islamistisk retning, og Norges forhold til landet er et levende paradoks. Norge og Tyrkia er allierte gjennom landenes medlemskap i NATO. Tyrkia utfordrer alliansebegrepet. Artikkel 5 i NATO-traktaten tilsier at et angrep fra et annet land på et av alliansens medlemsland er et angrep på alle 29 medlemmene. Dette er en reaksjon og konsekvens som skjer automatisk og uten konsultasjoner. Vi er med andre ord forpliktet til å stille med våre militære kapabiliteter og soldater dersom tyrkisk territorium skulle bli utsatt for angrep. Det er ikke noe spørsmål om om eller hvis – vi er forpliktet per definisjon. Da gjenstår det selvfølgelig å definere hva et angrep i realiteten er. Det er ikke alltid like enkelt. Det er uansett en utfordring og et paradoks at NATO-landenes innsats mot IS i Irak og Syria innebærer en støtte til de kurdiske peshmergastyrker i deres kamp for større autonomi. Samtidig bedriver Tyrkia en kamp både mot kurderne og IS, og enkelte ganger kan man få inntrykk av at kampen mot kurderne er vel så høyt prioritert som kampen mot IS. Videre kan Tyrkia, Russland og Iran ha sammenfallende interesser i Syria. I et slikt svært uklart politisk og militært bilde vil det være lite klokt av Norge å spille en ledende rolle. Enkelte ganger er det klokt å erkjenne vårt lands nasjonale interesser og begrensninger, ikke minst. I dette bildet må det også inngå en nasjonal vurdering av Tyrkias rolle som dirigent og konstabel i flyktningtrafikken. Med andre ord: Det blir for enkelt, ja kanskje rett og slett for politisk korrekt å vurdere situasjonen i Tyrkia med nasjonale briller. Spørsmålet Norge heller bør stille seg, er i hvilken grad vårt land er tjent med å spille en sentral militær rolle i konflikter langt utenfor NATOs grenser, såkalt «out of area». Men det er en annen diskusjon.