Jan Tore Sanner (Høyre), 2008-12-02:
De store petroleumsinntektene setter Norge i en enestående posisjon. Vi kan sikre velferden og bygge landet, og vi har inntekter til å skape trygghet for pensjon, både for dagens og for morgendagens pensjonister. Skal vi lykkes, forutsetter det at vi både makter å spare penger til morgendagens pensjonister, og at pengene som brukes, investeres i virksomhet som bygger opp under verdiskaping for morgendagens velferd. Dette er viktig, for det finnes knapt ett eksempel på land gjennom verdenshistorien som har kommet raskt til store inntekter, slik Norge har gjort, som ikke har brukt opp pengene og satt resten av økonomien over styr. Vi har gitt oss selv to redskaper for å håndtere de store inntektene. Det ene er handlingsregelen, som skal begrense den årlige bruken av oljeinntekter. Det andre er Pensjonsfondet, som skal forvalte det som spares, til glede for morgendagens pensjonister, men jeg vil også legge til, morgendagens skattebetalere, for finnes det ikke nok oppsparte midler, blir skattebyrden for morgendagens yrkesaktive enda høyere. Så langt har vi lyktes med å sette av penger på pensjonsfondet. Det mener jeg det brede flertall i Stortinget skal være stolt av. Det handler om å ta ansvar for dem som kommer etter oss. De siste ti år har oljeprisen svingt fra ned mot 5 dollar fatet til opp mot 150 dollar fatet. Nå ligger den i underkant av 50 dollar fatet. Det betyr dramatiske svingninger i inntektene. Den økonomiske politikken kan selvsagt ikke svinge som en jojo, den må være forutsigbar. Langsiktighet er ikke alltid like etterspurt i politikken, men politisk lederskap handler om å tenke fremover. Men dette holder bare så lenge det er et politisk flertall som har en velgermessig tilslutning til en slik politikk. Da handlingsregelen ble vedtatt, var det enighet om at det hvert år skulle brukes om lag det som tilsvarer realavkastningen av det vi nå kaller pensjonsfondet. For 2009 tilsvarer det over 90 milliarder kr eller omtrent det samme som vi bruker på sykehusene våre. Selvsagt må bruken tilpasses situasjonen i økonomien, dvs. at i oppgangstider bør det brukes mindre for å bidra til å dempe presset i økonomien, mens det i nedgangstider kan brukes mer, slik vi bl.a. gjorde i sentrum–Høyre-regjeringen i 2002 og 2003. Denne interpellasjonen handler ikke først og fremst om hvor mye oljepenger som skal brukes. Denne interpellasjonen er reist for å sette i fokus hva vi skal bruke ekstrainntektene til. En bærekraftig bruk av oljeinntektene handler nemlig ikke bare om hvor mye som brukes, men også om hvordan pengene brukes. Da handlingsregelen ble vedtatt i 2001, var både regjering og storting opptatt av dette spørsmålet. Den daværende Stoltenberg-regjeringen skrev i St.meld. nr. 29 for 2000–2001: «Regjeringen legger derfor vesentlig vekt på at handlingsrommet som økt bruk av oljeinntekter gir, skal brukes på en måte som også vil styrke vekstevnen til norsk økonomi. Lavere skatter og avgifter kan gi næringslivet bedre arbeidsvilkår, slik at konkurranseevnen styrkes. Tilsvarende vil tiltak for en bedret infrastruktur, samt tiltak for å bringe fram ny kunnskap gjennom forskning og utvikling, bidra til å styrke vekstevnen.» Dette ble forsterket i Stortinget, med tilslutning fra alle partier med unntak av SV og Fremskrittspartiet. Det var med andre ord enighet om at oljepengene skulle brukes til å senke skatter og avgifter og til å investere i kunnskap, forskning og infrastruktur. Den gang var også Arbeiderpartiet tilhenger av skattereduksjoner, ikke bare for ett år, men som en varig premiss for bruken av oljeinntektene. Jeg har forstått at de rød-grønne partiene i dag ikke er like begeistret for å redusere skatten på arbeidsplasser og på vanlige lønnsinntekter, men også venstresiden bør se verdien av at det er balanse mellom offentlig og privat sektor. Dersom alle oljepengene brukes til å øke offentlige driftsbudsjetter, vil privat sektor og konkurranseutsatte bedrifter få svekket sitt handlingsrom. Det vil over tid svekke vår mulighet til å trygge og bygge ut velferden. Dersom oljepengene hadde vært brukt etter intensjonen, ville vi hatt en enestående mulighet til å skape et kunnskapssamfunn med gode skoler og fremragende kunnskapsinstitusjoner, og vi kunne ha ligget i verdenstoppen på langt flere områder innenfor forskning og teknologiutvikling enn vi gjør. I stedet har kampen de tre siste år dreid seg om å rette opp rød-grønne hvileskjær innen høyere utdanning og forskning. Hadde intensjonen i handlingsregelen vært fulgt, ville vi ha kommet betydelig lenger i å bygge en tilfredsstillende infrastruktur i Norge, med gode veier og kollektivtransport, og gjennom dette vært bedre rustet til å sikre velferden. Det kan se ut til at den rød-grønne regjeringen har forlatt enigheten om at oljepengene skal brukes til å investere i infrastruktur og kunnskap. At de rød-grønne ikke vil senke skattene, har de fleste av oss fått med seg, men også når det gjelder kunnskap og infrastruktur har denne regjeringen sviktet. Det svekker vår evne til å møte dårligere tider og til å bære fremtidig velferd. Det spiller åpenbart en rolle hvem som styrer. Ifølge en nylig offentliggjort NHO-analyse brukte sentrum–Høyre-regjeringen nesten 9 av 10 kr i økt handlingsrom fra økningen i pensjonsfondet og den økonomiske veksten til å investere i kunnskap og infrastruktur og til å gi skattelettelser for næringslivet og privatpersoner. Det la til rette for gode tider og økte skatteinntektene til både stat og kommune. De rød-grønne har ifølge den samme rapporten brukt i overkant av 15 pst. av sitt økte handlingsrom på kunnskap og infrastruktur. Det har vært en markert vekst i de offentlige utgifter, men de har ikke gått til vekstfremmende tiltak. Det bør være et stort paradoks for den rød-grønne regjeringen at man går inn i det siste regjeringsåret med en rekordlang liste med løftebrudd samtidig som man har sviktet i forhold til de langsiktige investeringene. Regjeringen befinner seg i en selvforskyldt forventningskrise. Fattigdommen er ikke utryddet, eldreomsorgen skinner ikke, kommuneøkonomien er stram, og satsingen på høyere utdanning og forskning ble ikke mer enn å rette opp egne kutt fra tidligere år. Regjeringen har manglet verken penger eller vilje til å bruke penger. Problemet er at alt har vært målt i penger og ikke i resultater. Alt skal løses med mer penger, ikke nye løsninger. Dermed har kostnadsveksten langt på vei spist opp de økte bevilgningene. Et eksempel på dette er samferdselssektoren, hvor det helt riktig bevilges mer penger enn for fire år siden, men på grunn av kostnadsveksten bygges det likevel mindre vei nå enn under den borgerlige regjeringen. Mitt poeng er følgende: Vi trenger en debatt om hvordan vi kan få mer ut av de pengene vi har til disposisjon. Svaret er ikke alltid mer penger, det kan også være nye løsninger. Det er ikke bevilgningsnivå, men resultater som er avgjørende. Uten en slik debatt vil kravet om å bruke stadig mer av våre petroleumsinntekter bare tilta i styrke. Mitt andre poeng, og her kommer jeg til spørsmålet i interpellasjonen, er: Har Regjeringen en annen forståelse av enigheten fra 2001 om hvordan oljepengene skal brukes, eller har Regjeringen bevisst valgt å bryte enigheten om å investere i kunnskap og infrastruktur og å senke skattene for bedrifter og arbeidsplasser?