Jon Engen-Helgheim (Fremskrittspartiet), 2019-10-15:
Takk til interpellanten for at han tar opp et veldig viktig tema, som bør diskuteres ofte. Takk også til utenriksministeren for et grundig og utfyllende godt svar. Det er helt riktig at det er mørke skyer på horisonten. Jeg tror også regjeringen ser dem. Det er det blitt gitt uttrykk for. Situasjonen i Midtøsten er svært krevende. Vi ser at Tyrkia er villig til å gå langt for å nå sine mål. Det som er en stor utfordring for Europa, er at man i realiteten bruker asylordningen og asylinstituttet som et verktøy og våpen mot Europa for uforstyrret å få gjennomført sine operasjoner. Det er et problem når Tyrkia truer med å sende millioner av flyktninger inn i Europa. Det må vi ta på alvor. Da må vi nok også ta følgende diskusjon i Norge og Europa: om asylinstituttet har utspilt sin rolle og om ordningen med å søke asyl på andre kontinenter, slik det nå er blitt, kan brukes til å misbruke de menneskene som nå sitter i Tyrkia, og som ønsker seg til Europa. Vi har også sett at altfor mange dør i forsøket på å nå Europa – for å nå målet om å få opphold. Vi må se på hva andre har gjort. I Australia har man hatt samme utfordring, med båtmigranter, som i stor grad opplevde samme skjebne. Mange døde, druknet og ble borte på veien. Man sa noe om hvordan Australia ville behandle asylsøknader, og klarte å få antall drukninger nærmest ned mot null ved å gi et tydelig signal om at man ikke lenger kunne behandle asylsøknader på den måten. Det tror jeg er en situasjon som alle vil tjene på, hvis man tør å ta den diskusjonen – hvis man kan fjerne Erdogans og Tyrkias trusler om å oversvømme Europa med flyktninger, ved å si at vi skal ikke behandle det på den måten. Derfor er det viktig – og det skal jo Arbeiderpartiet ha honnør for at de har turt – å snakke om sekundærbeskyttelse. Det er også noe regjeringen har tatt inn i sin regjeringsplattform, fordi det er viktig at man ikke gir forhåpninger om varig opphold i Norge dersom en sånn situasjon blir utløst av statsledere, som Tyrkias, som sitter på en del mekanismer, som er en utfordring og en trussel mot Europa. Så er det ikke sånn at Arbeiderpartiet er det eneste partiet som har gått gjennom sin innvandrings- og integreringspolitikk. Sannheten er at andre partier har gjort det mange ganger, men først nå har Arbeiderpartiet gjort det – og da tror de at de er de eneste som har gjort det. Det stemmer jo absolutt ikke. Dette er noe Fremskrittspartiet har gjort jevnlig. Vi ser gang på gang til vår store glede at Arbeiderpartiet, når de har gått gjennom sin politikk, henter inspirasjonen fra Fremskrittspartiet. Problemet er at man ikke tør å ta dette helt ut. Man må faktisk velge hvordan man skal hjelpe best. Jeg mener at Norge burde valgt å sette inn all innsatsen i nærområdene. Vi ser det fungerer. Det har blitt nevnt at komiteen har vært på reise. Det som var spesielt da komiteen var på reise i Libanon og Jordan, var at ingen der – verken myndighetene eller flyktningene selv eller de humanitære organisasjonene, bortsett fra én, som var en norsk humanitær organisasjon – ba Norge om å ta imot flere kvoteflyktninger. Jeg er klar over at UNHCR gjør det i noen brev som sendes til myndighetene hvert år. Men når man snakker med dem som er ute i felten og de som er ledere i de forskjellige landene, er det ikke det man fokuserer på. Det man fokuserer på, er at man trenger stabile, forutsigbare finanser for å huse de 760 000 syriske flyktningene som befinner seg i Jordan. Det er der skoen trykker. Så har UNHCR et problem med hvordan de skal plassere alle kvoteflyktningene, men der har Norge tatt sitt ansvar. Hvis vi skal fortsette å bruke opp penger på noen få her i Norge, vil man aldri kunne utløse noen større midler til de mange som trenger det mye mer i nærområdene til der det er krig og konflikt. Derfor kommer Fremskrittspartiet til å jobbe hardt for at det er der innsatsen skal settes inn i framtiden.