Audun Lysbakken (Sosialistisk Venstreparti), 2008-04-24:
La meg først få takke utenriksministeren for en fyldig og god redegjørelse, som retter fokus mot en rekke av de viktigste spørsmålene som bør prege debatten om Norges politikk i forhold til EU i tiden som kommer. Siden regjeringsskiftet i 2005 har Norge fått en mer aktiv europapolitikk, som har gitt gjennomslag for norske interesser i en rekke viktige saker. Vi har dessuten sett en regjering som mer aktivt bruker den utenrikspolitiske handlefrihet som Norges posisjon utenfor EU gir, f.eks. i WTO-forhandlinger, i klimaforhandlingene og i Midtøsten-politikken. Jeg ser at enkelte medier har fokusert på at utenriksministeren understreker utfordringer Norge vil stå overfor når det gjelder å jobbe for gjennomslag for norske interesser der de blir berørt av EU-systemet. Men jeg merket meg at utenriksministeren også understreket at konsekvensene av Lisboa-traktaten kan være at det blir vanskeligere for Norge å vinne gjennom om vi ikke makter å tilpasse oss. Regjeringen har allerede vist evne til å få gjennomslag, og debatten må handle om hvordan vi skal kunne fortsette en slik positiv utvikling. Redegjørelsen viser, som utenriksministeren selv sier, at Norge er sterkt involvert i EU på mange plan. SV mener folkets nei til EU i 1994 var en riktig beslutning. Det er utfallet av folkeavstemningen som skal ligge til grunn for den europadebatten vi skal ha i årene som kommer, en debatt som ikke handler om medlemskap, men om hvordan Norge best skal bruke mulighetene som vår selvstendige posisjon gir. På mange områder er det både fornuftig og hensiktsmessig med et tett samarbeid mellom Norge og EU, både fordi Norge ligger geografisk der vi ligger, og fordi EU og EU-land er Norges største handelspartnere. Som selger av bl.a. fisk, olje og gass har Norge interesse av et godt forhold til EU, og jeg deler utenriksministerens understrekning av forskningssamarbeid som viktig og riktig i tiden som kommer. Miljø- og klimapolitikk er et annet område der jeg håper at samarbeidet vil kunne gi økte resultater. En ting som vi jo er opptatt av, er en avklaring av EUs og ESAs holdning til norsk CO2-rensing. Det er viktig at vi ikke kommer dit at norsk foregangsvilje i miljøsaker forsinkes av hensynet til EUs fokus på konkurranse- og statsstøttelovgivning. Den strenge økonomiske reguleringen som EUs indre marked innebærer, gjør at hensynet til konkurransen for ofte går foran hensyn som burde gått først, f.eks. i miljøspørsmål. Jeg er glad for at utenriksministeren så sterkt vektlegger det nordiske perspektivet. SV er som kjent en varm tilhenger av nordisk samarbeid, ikke minst i nordområdesammenheng. Det er derfor også interessant i en debatt som denne å peke på et viktig trekk ved EU-debatten i våre naboland akkurat nå, nemlig den uroen som de dommene i EF-domstolen, som også representanten Bjørnstad viste til, har skapt. Det gjelder dommene i Vaxholm/Laval-saken, det gjelder Viking Line-saken og nå sist Rüffert/Niedersachsen-saken, som utfordrer så vel nasjonal streikerett som nasjonal arbeidsrett og ILO-konvensjon 94, ifølge kritikere i Sverige og andre land. Den siste ILO-konvensjonen har jo også Norge tiltrådt, fordi den anses som svært viktig for at det offentlige skal kunne pålegge leverandører å ha ordnede og gode lønns- og arbeidsforhold. Det blir ofte hevdet i Norge at nasjonal arbeidsrett er unntatt og overordnet EU-retten. Disse dommene peker altså i en annen retning, og det er viktig å merke seg også for oss. Jeg er glad for at utenriksministeren brukte tid på å omtale datalagringsdirektivet i sin redegjørelse, og at Regjeringen her vil gå inn på en grundig prosess for å vurdere de viktige prinsipielle spørsmål knyttet til personvernet som direktivet reiser. Direktivet innebærer som kjent at teleoperatører, de som tilbyr e-posttjenester, og andre selskap i kommunikasjonsbransjen blir pålagt å lagre data om hvem som kommuniserer med hvem, hvor de befinner seg, og når de er i kontakt. Selskapene skal lagre disse opplysningene i opp til to år. Det er reist kraftfulle og etter mitt syn relevante innvendinger mot en slik registrering fra en rekke hold, bl.a. fra det norske Datatilsynet og tilsvarende institusjoner i andre europeiske land. Det handler både om det rent prinsipielle ved å registrere opplysninger om hele befolkningen på denne måten og om farene for misbruk av opplysningene. Som kjent dukker det stadig opp eksempler på dataregistre på avveie. Et viktig hensyn som bør belyses i vurderingen av direktivet, er mulige konsekvenser f.eks. for kildevernet til journalister og politikere og vernet om varslere generelt, dersom det blir lettere å spore denne typen kilder. Som utenriksministeren påpeker, har Regjeringen ennå ikke tatt stilling til om direktivet bør anses som EØS-relevant. Jeg er glad for at Regjeringen vil gå grundig inn i den problemstillingen. Her er det også verdt å peke på at Irland vil føre en sak for EF-domstolen for å få belyst nettopp direktivets relevans for det indre markedet. Et område hvor Regjeringen på prisverdig vis har brukt handlefriheten utenfor EU, er i WTOs tjenesteforhandlinger. Her har Norge lagt til grunn det syn at fattige land må ha muligheten til å beskytte oppbyggingen av egen økonomi og eget næringsliv. I SV er vi fortsatt bekymret for at EU utøver press mot flere u-land i motsatt retning gjennom de frihandelsavtalene som kalles EPA - «Economic Partnership Agreements». To kritiske rapporter om EUs forsøk på å etablere frihandelsavtaler med det som kalles CAP-landene, altså karibiske og afrikanske land og stillehavsland, ble offentliggjort for kort tid siden. Det gjelder rapporter fra organisasjonene World Development Movement og hjelpeorganisasjonen Oxfam, som advarer mot det de kaller ensidige avtaler fra EUs side som vil føre til at disse landene må åpne markedene for selskaper som de ikke er i stand til å konkurrere med, og dermed hindre disse landenes mulighet til å nå FNs tusenårsmål om bekjempelse av fattigdom. Som kjent har vi i SV alltid hatt innvendinger mot EØS-avtalen. Men et rikt land som Norge har forutsetninger for å klare seg i konkurranse med EU og dra nytte av den på flere områder. De fattigste landene har ikke slike forutsetninger og vil tape på å skulle konkurrere med EU på like vilkår. Ved siste forhandlingsrunde om den såkalte EØS-kontingenten, som jo egentlig ikke er en kontingent, la de norske forhandlerne stor vekt på at en stor del av EØS-midlene skulle håndteres bilateralt, direkte mellom mottakerlandene og Norge. Resultatet ble at ca. halvparten av midlene skulle håndteres på denne måten. Det er bra, for det understøtter mulighetene for et bredt norsk engasjement på helse-, sosial-, undervisnings-, kultur- og miljøfronten, der ikke minst norske organisasjoner og institusjoner kan få muligheter til å bidra i et positivt internasjonalt samarbeid. I tillegg gir det den ikke ubetydelige fordel at norske myndigheter i mye sterkere grad kan ha medinnflytelse og tilstrekkelig kontroll med hvordan pengene blir brukt, og se til at de blir brukt fornuftig. SV synes det er positivt at Norge kan bidra til utvikling i de fattigste EU-landene. Her merker vi oss også, og ser det som veldig positivt, at utenriksministeren peker på miljø- og klimatiltak som et mulig satsingsområde.