Dag Terje Andersen (Arbeiderpartiet), 2018-05-08:
Jeg viser til den foreliggende innstillinga og flertallet der, som jeg også representerer. Det gjelder bruk av rikets forsvarsmakt på fremmed jord, der det er et flertall som går imot den foreslåtte grunnlovsendringen. Bakgrunnen for det er at vi har et system som har fungert i veldig mange år, og som mange vil si fungerer greit. Allikevel vil jeg påstå at flertallets innstilling ikke er en arrogant avvisning eller en tilsidesetting av noe av bakgrunnen for at forslaget blir reist, og det går også fram av merknadene i innstillinga. Det vises i merknadene til at det er enighet om at det er et aktuelt tema å diskutere om hvorvidt dagens praksis oppfyller kravet til samtykke – eller rettere sagt, om det i tilstrekkelig grad kan dokumenteres at Stortinget har gitt sitt samtykke. Det samtykket som skjer via den utvidete utenriks- og forsvarskomiteen, er noe som foregår, og som har virket – når det da ikke er linjetropper det er snakk om, som ikke krever samtykke. DUUFK fatter et vedtak og gir sin tilslutning til regjeringas forslag, men det kan altså ikke dokumenteres. Det er et problem som er verdt å se på, om en kan få fram en form som gjør at hvis en borger i Norge spør om hvor vedtaket om Stortingets samtykke er, så kan det faktisk dokumenteres. Det er et demokratisk spørsmål. Så er det flere spørsmål som gjør det aktuelt å diskutere Grunnloven § 25. Når det gjelder både «linjetroppene» og «landvernet», er det begreper som brukes i den aktuelle grunnlovsparagrafen, men som er fjernet gjennom vedtakelsen av forsvarsloven i 2016 fra det vokabularet som i dag brukes av og om Forsvaret. Det er jo viktig, apropos tidligere diskusjoner om oppdatering av språk, at vi faktisk bruker begreper som gjør det tydelig hva som er regjeringas ansvar uavkortet, og hva Stortinget skal gi sitt samtykke til. Noen vil hevde at det generelt kunne være grunnlag for en mer åpen debatt, i plenum, enn det vi har hatt i Norge. Det er en annen diskusjon. Det at de militære begrepene er endret, gjør som sagt at det er grunn til å diskutere formuleringen i Grunnloven, om den er aktuell for framtida i den forstand at de begrepene som brukes der, ikke lenger er i bruk i dagliglivet og i forsvarsloven. Når vi allikevel går imot den endringen som her er foreslått, er det flere grunner til det. For det første: I den grad en skal gjøre endring i det reelle forholdet mellom regjering og storting, må vi i hvert fall ha klart for oss hvilke typer utenlandsaktivitet vi da snakker om, og få klare avgrensninger når det gjelder det. En annen ting er at forslagsstillerne har sagt at den typen debatter bør foregå i lukkede møter i Stortinget. Hvis jeg skulle foreslått å endre den paragrafen, ville jeg heller foreslått at det skulle være et møte i Stortinget, og så fikk Stortinget definere hvorvidt møtet skulle være lukket eller ikke – for å ta noen eksempler på begrunnelsen for at det forslaget som vi i dag har til behandling, ikke får støtte. Jeg understreker at det er deler av utenlandsaktivitet som det i dag skal gis samtykke fra Stortinget til, og at den praksisen har fungert fram til i dag. Men av hensyn til det jeg nå har referert, endring av ordbruk og spørsmålet om dokumenterbarhet på Stortingets samtykke, ser jeg gjerne at vi kan ha en diskusjon om det framover, enten i form av å diskutere selve § 25 i Grunnloven og mer moderne og presise formuleringer der – ikke nødvendigvis for å endre praksis, men for å klargjøre praksis – eller eventuelt også i Stortingets forretningsorden, som jo sier noe om hvordan Stortinget skal behandle sine saker. En kunne jo også tenke seg der at en presiserte hva som var samtykket fra Stortinget når det er aktuelt. Men altså, til slutt: Innstillinga går på at forslaget ikke bifalles.