trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2002-11-14:
Senterpartiet og SV har i sine arbeidsprogram for 2001–2005 gått inn for å erstatte EØS-avtalen med et alternativt avtaleverk. I sin felles merknad viser de to søsterpartiene – utenrikspolitisk – til at Sveits har inngått bilaterale avtaler med EU-landene. Derfor er det fristende å se litt nærmere på nettopp Sveits-ordningen. Det å fremstille en bilateral handelsavtale lik den Sveits har med EU, som bedre enn EØS, må bygge på svak kunnskap om hva Sveits" avtale faktisk innebærer og hvilken erfaring sveitserne så langt har gjort med sin løsning. For Norge ville det bety at vi skulle gi avkall på EØS-avtalens fordeler og velge å sitte tilbake med dens svake sider. Som flere har nevnt, tok det Sveits ti år å fremforhandle sine syv avtaler. Avtalene er ikke dynamiske, og når de nå implementeres, er de allerede utilstrekkelige. Derfor er supplerende forhandlinger allerede i gang. Fordi Norge har EØS-avtalen, vil uenigheten om avtalevilkårene bli avgjort med rettslige midler av uavhengige organer og domstoler. Sveits har i sitt forhold til EU ingen institusjoner som tilsvarer EFTAs overvåkingsorgan, ESA, og EFTA-domstolen. Når det oppstår uenighet mellom Sveits og EU, blir det derfor vanskelig for Sveits å sikre seg mot at den sterkestes rett gjelder, ettersom avtalene overvåkes av EU-kommisjonen. Det er et organ som til forskjell fra ESA tilhører den andre part i avtalen. For Norge sikrer EØS-avtalen at tvister mellom EFTA og EU alltid fører til forhandlinger mellom partene gjennom EØS-komiteen. EU fikk i forhandlingene med Sveits gjennomslag for en klausul som med rette kalles giljotinklausulen. Den innebærer at om en av partene bryter avtalen bare innen én sektor, kan avtaleverket som gjelder for alle sektorer, sies opp uten videre. Det viser med all mulig tydelighet styrkeforholdet mellom de to avtalepartene og betyr at det i praksis er enda vanskeligere for Sveits å motsette seg EUs regelverk enn det er for EØS-landene. Alt i alt er det vanskelig å se noen fordeler av betydning ved den sveitsiske løsningen fremfor EØS-avtalen. Den sveitsiske modellen representerer en nødløsning for et land som ikke kom med i EØS, men som samtidig hadde et sterkt behov for å bygge ut samarbeidet med sin klart viktigste handelspartner. Fullt utbytte av samarbeidet med EU, innflytelse i beslutningsprosessen og medvirkning i EUs økende demokratisering får vi først den dagen vi blir fullverdig medlem. I mellomtiden og i vår nåværende situasjon er EØS-avtalen nærmest uunnværlig for Norge. Adgang til det markedet som kjøper 70 pst. av norsk eksport, er av vital betydning for landet, for eksportbedriftene og for deres arbeidsplasser. Kanskje det er dette også «søsterpartiene» har erkjent når de i sine arbeidsprogram og i merknads form ønsker seg ut av EØS, men ender opp med et forslag der en ber om utredninger. En må jo spørre seg om de har gitt opp, eller om de har endret standpunkt. Hva vil de egentlig? Iallfall virker det som de har trukket konklusjonen før utredningen.
Hilde Frafjord Johnson (Kristelig Folkeparti), 2002-11-14:
Det er ingen konflikt mellom Kristelig Folkeparti-politikeren Hilde Frafjord Johnson og statsråden, der er det god konsistens. Jeg vil bare knytte et par kommentarer til representanten Jacobsens spørsmål, for det første om den bilaterale bistanden brukes til å bøte på konsekvensene av de multilaterale institusjonenes politikk og bistand. Da er jeg redd for at representanten Jacobsen gjør den samme feilen som framgår av en del av det arbeidet SAPRIN-nettverket har gjort, nemlig at man tar som utgangspunkt at alle konsekvenser av bankens politikk og de multilaterale institusjonenes politikk er negative, og at det vi må gjøre, er å bøte på dette. Det er feil, bildet er atskillig mer nyansert og faktisk også mer positivt enn det representanten Jacobsen tydeligvis tror. For det andre er det heller ikke korrekt, og det vil vi komme litt tilbake til i forbindelse med den stortingsproposisjonen som vi skal framlegge om IDA, som også vil omhandle bankens politikk. Vår bilaterale bistand går til å bekjempe fattigdom på samme måte som mye av bankens bistand og politikk gjør det. Med det har jeg ikke sagt at alt gjør det, men jeg har sagt at mye gjør det. Verdensbanken er i dag den største bidragsyter til helse, utdanning og bekjempelse av hiv/aids i fattige land, og har også investert betydelige beløp til bekjempelse av fattigdom, noe som har fått konkrete resultater for mange enkeltmenneskers liv og levekår. Så er det en god del som gjenstår, og det spurte representanten Jacobsen om, bl.a. å sikre en gjennomføring helt ut i praksis. Politikken er veldig mye på plass, men en institusjon som banken er stor, og det å gjennomføre endringsprosesser og omleggingsprosesser er ikke bare krevende i norsk sammenheng, det er enda mer krevende i en multilateral institusjon som dette. Det er viktig å sikre at de når helt ut, ned på landnivå og ned i tiltakene i hvert enkelt land, som jeg sa i mitt innlegg, slik at det merkes hos de aller fattigste. Nå er det deres tur.
Åslaug Haga (Senterpartiet), 2002-03-14:
På vegne av meg sjøl vil jeg fremme forslag om behandlingsgaranti for unge og nye stoffmisbrukere.
Michael Momyr (Høyre), 2002-03-14:
Jeg tror generelt at det å gi direkte driftsstøtte, uansett bransje, er en mindre hensiktsmessig måte å bidra til en utvikling på enn om man f.eks. bruker ordninger i MERKUR-programmet. Jeg har aldri hatt tro på at direkte støtteordninger er vegen å gå. Derfor er det et poeng for meg at vi tar utgangspunkt i MERKUR-programmet, vurderer sterke og svake sider ved det, og at vi i neste omgang blir i stand til å spisse programmet slik at vi når de butikkene som har det største behovet. Om det å bruke direkte støtte: Ja, jeg står fast ved at det etter min oppfatning ikke er å skru tiden frem, men å skru den tilbake.
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-14:
Representanten Michael Momyr sier at SV ønsker å skru tida tilbake. Enkelte ganger kan det være hensiktsmessig å skru tida tilbake. Vi ser at EU-landet Sverige nå har vedtatt å innføre en rekke støtteordninger for nærbutikkene, nettopp fordi de ser at det er nødvendig å skru tida tilbake. Mener representanten Momyr at EU-landet Sverige og andre land som er medlem av EU, skrur tida tilbake når de nå viser en aktiv holdning med hensyn til å gi nærbutikkene støtte?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-14:
Begrepet «utkant» definerer representanten Hedstrøm og jeg tydeligvis forskjellig. Når representanten Hedstrøm trekker fram Røros som eksempel på en utkant, vil jeg si at Røros for meg er en del av de sentrale områdene i Norge. Med utkant i denne sammenhengen tenker vi på plasser der man faktisk må kjøre båt en time utover i havet. Så kommer man til et øysamfunn med kanskje 70, 100, 120 innbyggere som har en nærbutikk som har hundre prosent kundetilslutning, men som ganske enkelt har for få innbyggere til at man kan få varer på en enkel måte. I dette Dokument nr. 8-forslaget tar vi ikke utgangspunkt i samfunn som Røros, som nærmest er et bymessig område. Her snakker vi om samfunn som vi har veldig mange av i Norge, både på Vestlandet, i indre strøk, og ikke minst i Nord-Norge, der man har små livskraftige lokalsamfunn, men som dessverre er såpass små at det med de marginene som en kjøpmann har, ikke er mulig å drive en butikk der og ha en forsvarlig inntekt. Ser representanten Hedstrøm forskjell på Røros og f.eks. Utsira eller Sandland i Finnmark, der det bor 70-80 innbyggere, når han snakker om støtte til utkantbutikker? Eller ser han på Røros og en sånn type samfunn som har de samme typer utfordringer?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-14:
Statsråden har rett i mye av det hun sa. Hun har rett i at MERKUR-programmet har fungert veldig bra i forhold til å heve kompetansen i mange nærbutikker rundt i Norge. Men problemet er at enkelte steder i dette landet er så små at uansett om de har verdens beste kompetanse, har de ikke nok kunder til å få butikken til å gå på en slik måte at den blir lønnsom. Det er der problemet ligger. MERKUR-programmet er glimrende for kanskje 90–95 pst. av våre nærbutikker, men så er det noen butikker som har så tynt befolkningsgrunnlag at det ikke er mulig å drive lønnsomt, uansett om man har 100 MERKUR-program. Mitt spørsmål blir derfor: Er statsråden villig til å se på denne type butikker på en helt annen måte enn de butikkene som man generelt snakker om når man snakker om nærbutikker? Da snakker vi faktisk om en type støtteordning, men ikke en rein subsidiering. Vi har mye subsidiering av ulike tjenester i dette landet. Tenk bare på hva vi subsidierer operabilletter og teaterbilletter med i dette landet – til hver eneste forestilling! I denne sammenheng snakker vi om støtteordninger til nærbutikker som utfører en del offentlige tjenester, ikke en passiv støtte, men små nærbutikker som i tillegg til å selge dagligvarer utfører en del offentlige tjenester, men som allikevel ikke får det til å gå rundt. Er statsråden villig til å se på denne type marginale butikker på en annen måte enn de generelle nærbutikkene som vi omtaler?
Inge Ryan (Sosialistisk Venstreparti), 2002-03-14:
Spørsmålet er om Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV er villige til å gjøre om sitt forslag til et oversendelsesforslag, og det er vi! Hvorfor er vi det? Jo, fordi vi faktisk ønsker at denne saken skal gå videre i Regjeringa. Vi tolker også en del av statsrådens innlegg dit hen at hun bl.a. vil se hva Sverige har gjort. Det tyder på at det er bevegelse i saka. Da er det viktig for oss at den bevegelsen ikke stopper opp ved at vi legger saken død her i Stortinget. Kanskje vi allerede ved neste års statsbudsjett eller ved en senere korsvei kan få til en del løsninger som gjør at vi kan berge de små nærbutikkene som mange av oss er opptatt av at vi skal berge, slik at vi kan unngå at en del små lokalsamfunn blir fraflyttet. Derfor støtter vi forslaget som ble framsatt om oversendelse til Regjeringa.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2002-03-14:
Slik det er sagt tidligere, er det enighet om at det bør tas et grep for et tettere samarbeid med dagligvarekjedene for å sikre butikktilbud også til dem som bor mest avsides til. Det er en utfordring fordi ingen vil drive butikker – eller for den saks skyld annen virksomhet – uten at en tjener penger på det, i det minste vil en i hvert fall ikke tape på det. For Arbeiderpartiet er det vanskelig å se for seg at en skal kunne subsidiere i en slik størrelse at en enten kan fortsette å drive en allerede eksisterende butikk eller kan etablere nye. Når en så vet at det er bare 2 pst. av omsetningen innen matvarehandelen som skjer utenfor kjedene, er det ingen tvil om at det er kjedene, som for tiden har store økonomiske overskudd, som kan være med og finne løsninger. Arbeiderpartiets ønske er at det skal finnes løsninger slik at det er mulig uten altfor lang reisetid å få dekket sine behov i forhold til dagligvarehandel. Det er ikke bare når det gjelder varehandel, at det er en utfordring å bo i utkantkommunene. Like raskt som butikkene er blitt nedlagt, er også bensinstasjonene blitt borte. Dette er som sagt en utfordring, hvor vi politisk gjerne vil at folk skal ha sine tilbud, men der ingen er villig til å tape penger eller drive med tap. MERKUR-programmet blir av enkelte i dagligvarekjeden skissert som en veg å gå. Jeg er derfor glad for at komiteen ber Regjeringa vurdere å gjennomføre en ny evaluering av programmet. Dette, sammen med vedtaket om at det må tas et grep for et nærmere samarbeid med disse kjedene, gjør at jeg har stor tro på at det går an å fokusere på disse utfordringene. Så vil selvsagt noen si at det hjelper lite å sette dette i fokus hvis det ikke konkret blir gjort noe. I så måte er forslaget fra SV og Senterpartiet et konkret forslag. Begrunnelsen for at Arbeiderpartiet ikke kan gå med på forslaget, er at det direkte støttesystemet som vi hadde, i liten grad virket. Det var derfor vi i 1996 erstattet det med MERKUR-programmet. Når vi mener at evaluering og samarbeid er vegen å gå, er det med bakgrunn i kjedenes sterke rolle i matvaremarkedet. Ikke minst mener vi at staten må ta et ansvar for å koordinere en del tjenester som butikkene kan tilby for det offentlige. Og jeg vil, uten å moralisere, mer henstille til kjedene – som for tiden har store overskudd – om også å engasjere seg i den samfunnsoppgaven det er at alle bør få sine dagligvarebehov dekket, uten å måtte reise urimelig langt.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-14:
Det er en betydelig mobilitet i det norske folk. Forholdet er at på grunn av den distriktspolitikken som har vært ført de siste tiårene – som også SV har hatt ansvaret for – bor snart halvparten av befolkningen i østlandsområdet. Også representanten Ryan må innrømme at når befolkningsgrunnlaget ikke lenger er der, når noen personer bor spredt her og der, er også næringsgrunnlaget for en virksomhet borte. Det er et mobilt mønster. Fremskrittspartiet ønsker, som jeg nevnte i mitt hovedinnlegg, i langt større grad å bruke generelle virkemidler, som lavere skatter og avgifter og å åpne for alternativer. Men vi vil være realistiske. Når man leser den utredningen som er foretatt om støtteordninger til utkantbutikkene, vil man se at f.eks. Sverige, der man har gitt selektiv støtte på en rekke områder, bare har utsatt disse problemene. Der har man på 1990-tallet og rundt 2000 hatt en rekke nedleggelser av utkantbutikker – til tross for alle selektive støtte- og tilskuddsordninger som SV nå ønsker at vi skal innføre i Norge. Vi vil ikke på den galeien som kanskje på et litt senere tidspunkt – men til slutt – vil gi det samme resultat.
Øystein Hedstrøm (Fremskrittspartiet), 2002-03-14:
Til dette med definisjonen av en utkantbutikk: Skal det være sistebutikken i en kommune eller i et område med et visst antall kunder, eller er det andre kriterier som skal legges til grunn? Det kan selvfølgelig diskuteres. Men det denne debatten koker ned til når det gjelder å gi støtte til eventuelle utkantbutikker, er at det går en grense. Det enkelte menneske må selvfølgelig ha lov til å bo og virke hvor det vil i vårt langstrakte land, men hvor går yttergrensen for at samfunnet og det offentlige skal stille opp med et serviceapparat på mange forskjellige områder? Jeg regner med at det også for Senterpartiet går en grense for dette. Jeg regner med at én person som f.eks. bor på en øy ute i havgapet, ikke er nok for at det offentlige skal stille opp med et fullgodt serviceapparat. Så mitt spørsmål til Senterpartiet blir: Hvor går denne grensen for Senterpartiet?
Olaf Gjedrem (Kristelig Folkeparti), 2002-03-14:
Det er to forhold i det siste innlegget der eg føler behov for ei viss klargjering. For det fyrste seier Senterpartiet og SV i forslaget sitt at ein «ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2003 fremme forslag til økonomisk kompensasjon til butikker som ligger svært langt fra nærmeste innkjøpsalternativ». Etter mi vurdering er det eit lavt presisjonsnivå på dette forslaget, og det er vanskeleg å tolka om det er avstand, om det er tid, kilometer eller andre kriterium, som driftsresultat, talet på butikkar i nærleiken, som skal vera avgjerande. Difor føler eg at det forslaget som er fremma, har eit svært lite presisjonsnivå og har liten nytte. Det andre forholdet som eg vil ta opp, gjeld representanten Arnstads vurdering av mitt syn på lokalsamfunnets ansvar. Eg vil hevda at i mange samanhengar – det seier eg på bakgrunn av mange år som ordførar – er det lokalsamfunna sjølve som har primæransvaret når det gjeld levekår, kontaktar, tenester, vilje til å overleva, moglegheit til å skapa eit kvalitetssamfunn, og deira ansvar å ta vare på eksisterande tenester for å kunna behalda dei i morgon. Difor meiner eg at Stortinget i mindre grad bør blanda seg inn i lokale forhold. Lokalbefolkninga som i dag er meir privilegert enn nokon gong med tilgjengelege kommunikasjonsmiddel både på tråd og andre måtar, vil alltid kunna ha ein akseptabel kontakt med omverda. I dag er det faktisk mogleg å bu på plassar der det tidlegare aldri ville vore mogleg. Difor meiner eg at utfordringa fyrst og fremst bør returnerast til lokalsamfunna. Redd deg sjølv, så skal det offentlege bidra om det er gnist nok i lokalsamfunna til å villa overleva. Eg trur faktisk at ein vil skapa ei betre framtid for mange lokalsamfunn om dei sjølve tek ansvar.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-14:
La meg komme med en liten erkjennelse først, og det er at presisjonsnivået i dette forslaget muligens ikke er det helt store. Men da vil jeg også si at det er ikke noe nytt i denne sal at enkelte forslag ikke er preget av en helt presis utforming. Vi er fra Senterpartiets og SVs side sjølsagt åpne for at Regjeringen, når den kommer tilbake til Stortinget med et forslag, kan få lov å utforme de nærmere kriteriene. Men vi sier at dette må dreie seg om svært lang reiseavstand. Om det gjelder i tid eller i kilometer, vil de to tingene i svært mange tilfeller være sammenfallende. Er det mange kilometer, vil det ofte også ta lang tid. Men vi kan være åpne for å gi Regjeringen handlefrihet til å utforme de nærmere kriterier for det. Jeg tror, i likhet med representanten Gjedrem, at de fleste lokalsamfunn tar et stort ansvar for utviklingen av servicetilbud i de grendene og bygdene som inngår som en del av det lokale samfunnet. Det er jeg ikke i tvil om. De kjemper hver dag for det. Men det vi snakker om her, og som er kommentert spesielt fra komiteen, er at det er stadig flere offentlige etater som kan tenke seg å tilby tjenester gjennom nærbutikken. Vi ser at Posten har gjort det. Men det er stor diskusjon rundt omkring i landet om Posten er villig til å betale det som faktisk kreves for å utføre Post i Butikk. Og det mener jeg det er et statlig ansvar å vurdere, ikke et kommunalt. Det gjelder også andre offentlige tjenester som kan bli tilbudt gjennom servicekontorer, som kan bli lagt inn under nærbutikk eller inn under andre offentlige tjenester. Det må vi ikke lesse over på kommunene, der må staten være med og ta et ansvar. Og det er det vi sier fra om i innstillingen. Jeg tror mange lokalsamfunn, når de kjemper for eksistensen for bl.a. sine nærbutikker, føler at støtten fra storsamfunnet i dag i forhold til i tidligere tider er liten, ikke bare når det gjelder konkret støtte i form av økonomi og faglige ting, men også når det gjelder støtte i form av rett og slett en forståelse for hva distriktspolitikk handler om, og hva det lokale samfunnet betyr.
Marit Arnstad (Senterpartiet), 2002-03-14:
Denne debatten koker ned til at en samlet komite synes at MERKUR-programmet er positivt. Det bør evalueres, og en del av oss mener at det bør gjøres en smule mer offensivt. Det er viktig at hele komiteen er opptatt av det. Så koker det ned til at Senterpartiet og SV mener at for enkelte butikker som det er svært lang reiseavstand til, bør det være en mulighet for direkte støtte. Det er ikke at det offentlige skal stille opp med et serviceapparat, for det er den lokale kjøpmannen som kommer til å utføre den servicen. Mange av de lokale gründerne som har holdt ut lenge – og dem er det en del av – er de som utfører servicen overfor folk i lokalsamfunnet. Det er ikke det offentlige. Men de bør få en støtte for å kunne utvikle det videre. Senterpartiets utgangspunkt er at når en bor og virker et sted, må en ha mulighet til å kjøpe dagligvarer for å klare seg i hverdagen. Og det bør en kunne ha mulighet til uten å være nødt til å reise land og strand rundt. Så skjønner jeg at representanten Hedstrøm ønsket en diskusjon om hvorvidt én person er tilstrekkelig eller ikke. Det er en debatt jeg ikke har tenkt å gå inn på. Men jeg vil gjerne overfor Fremskrittspartiet få lov til å vise til at det er utrolig mange lokalsamfunn i landet som har 50, 100, 150, 250 innbyggere. De skal ha et tilbud om å få kjøpt det mest elementære av de varene de ønsker, og det skal de kunne gjøre uten å være nødt til å kjøre milevis for å få gjort det.
Erna Solberg (Høyre), 2002-03-14:
Jeg mener det er viktig å støtte dagligvarebutikkene med offentlige tjenestetilbud som kan legges ut. Jeg tror den modernisering av offentlig sektor som gjøres, er bra. Jeg har konstatert at den første oppstarting med f.eks. Post i Butikk, som var et distriktspolitisk virkemiddel fordi det var vanskelig å opprettholde postkontorene rundt omkring, nå faktisk kommer til å gi alle som bor i Oslo Vest, et bedre posttilbud. I løpet av våren kommer man der til å ha postbutikker som er åpne til kl. 23, fordi man har videreført og tilbakeført ideen som har kommet i et distriktspolitisk perspektiv. Men når det gjelder spørsmålet om vi vil gjøre noe spesielt for de butikker som ikke har en stor nok kundebase, selv med tilføring av denne kompetansen og det arbeidet som skjer gjennom MERKUR-programmet, gjennom en direkte støtte, vil jeg ikke svare positivt på det. Grunnen til at jeg ikke svarer positivt på det, er at vi står overfor en stor reform når det gjelder regionale og distriktspolitiske virkemidler. Jeg ønsker ikke å legge nye føringer med hensyn til hva vi skal bruke regionale og distriktspolitiske virkemidler og penger til, i en prosess hvor denne regjeringen går inn for at vi skal overføre midlene på disse kapitlene til fylkeskommunene, og hvor fylkeskommunene i mye større grad gjennom sine regionale utviklingsprogrammer skal få utforme regional- og distriktspolitikken. Derfor vil det være galt av meg i dag å begynne å legge nye føringer inn i et program hvor jeg egentlig mener at vi skal desentralisere myndigheten. Men siden vi står overfor en slik reform, synes jeg ikke det er riktig at vi skal begynne å legge opp til nye føringer på hvor pengene skal. Det har jeg tenkt å ha respekt for. Jeg ønsker at fylkeskommunene selv skal få lov til å gjøre det i fremtiden, og derfor gir jeg ingen nye løfter om den type virkemidler her i dag.
Ivar Kristiansen (Høyre), 2002-03-14:
La meg innledningsvis slå fast at jeg har betydelig sans for forslagsstillerens intensjoner når det gjelder dette Dokument nr. 8-forslaget, for den betydning som nærbutikken har i de mest spesielle utkantområdene, kan ikke overvurderes og har antakelig like stor betydning som skolen og barnehagen. Faktum er at antall butikker av den standard er blitt halvert i løpet av de siste tjue år. Men selv om antallet butikker er halvert til ca. 4 800 i dag, har vi likevel en større butikktetthet i Norge enn eksempelvis Sverige, som noen har henvist til tidligere i debatten. Vi har faktisk en tetthet som ligger vel 25 pst. over det som svenskene har og kan tilby, og i tillegg har vi en mer desentralisert struktur i Norge. Jeg deler Inge Ryans oppfatning av at vi må prøve å finne frem til mer treffsikre ordninger. Når han definerer de mest marginale typer butikker, så får det være neste utfordring. Å la dette være ensbetydende med at det skal henge sammen med en statlig støtte, tror jeg ikke vil være veien til suksess. På grunn av sentralisering er det stadig blitt færre mennesker å selge melk, brød, såpe eller hva det måtte være, til, spesielt i Distrikts-Norge. Utfordringen må være å få til mer forpliktende ordninger i forbindelse med det vi har av offentlige og øvrige institusjoner – eksempelvis Posten, Norsk Tipping, spedisjonstjenester og kommunale tjenester for øvrig – som kan være med og bidra til at vi i større grad oppnår det vi ønsker. Derfor er det statsråden henviser til, etter min oppfatning greit, nemlig at det legges frem en rapport om premissene for det videre arbeidet i forbindelse med MERKUR-programmet. Det som ligger i komiteens tilråding i innstillingens II, der man spesifikt henviser til dagligvarekjedene, blir relativt lite treffsikkert. Eierne av dagligvarekjedene er jo ikke mest kjent for at det de holder på med, utføres gratis. Jeg har forstått representanten Arnstads definisjon av eget forslag slik at presisjonsnivået kanskje kan være litt lavt, så jeg vil sterkt anbefale at man velger å oversende dette til Regjeringen. Jeg skal også bidra til at dette får den oppfølging som statsråden også i dag har vært inne på, for å finne alternative løsninger for å nå de mål jeg tror vi alle er enige om at vi skal nå.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2002-06-04:
Jeg foreslår Oddbjørg Ausdal Starrfelt og Kjell Engebretsen.
Sylvia Brustad (Arbeiderpartiet), 2002-06-04:
Jeg vil fremme forslag om å legge til rette for at strømkunder over hele landet får tilbud om toveiskommunikasjon mellom strømkunde, strømleverandør og nettselskap.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2002-06-04:
Denne saka har sin bakgrunn i at Folketrygdfondet i januar søkte om mellombels dispensasjon til å sitje med eit ansvarleg lån. Det vart søkt om dispensasjon fordi reglementet for Folketrygdfondet ikkje eksplisitt opnar for at Folketrygdfondet kan investere i ansvarlege lån. Det er reglementets § 5 som regulerer kva for finansielle instrument som Folketrygdfondet kan investere i. Det var i samband med restruktureringa av gjelda i Kværner at Folketrygdfondet vart sitjande med eit ansvarleg lån – ei restrukturering som fondet fann det nødvendig å vere med på. Det er Stortinget som etter folketrygdlova gir føresegner om Folketrygdfondet, og Finansdepartementet vurderer det slik at Regjeringa ikkje har heimel eller fullmakt til å gi dispensasjon i tilfelle som dette. Finansdepartementet foreslår derfor at reglementet for Folketrygdfondet § 9 blir endra slik at Kongen kan dispensere frå § 5 i slike særlege tilfelle. Ein samrøystes komite meiner at Kværner-saka viser at Regjeringa bør få fullmakt til å gi dispensasjon i slike særlege tilfelle, og at Stortinget blir orientert om bruk av fullmakta ved første høve. Komiteen sluttar seg derfor samrøystes til forslaget.
Torbjørn Hansen (Høyre), 2002-06-04:
Finanskomiteen har behandlet forslaget om å justere drivstoffavgiftene etter de internasjonale råoljeprisene. Samarbeidspartiene og flertallet i komiteen mener at en slik avgiftsregulering vil føre til store administrative kostnader som vil være med på å øke prisen på drivstoff for forbrukerne. Det vil i tillegg påføre tolletaten ekstra administrative kostnader. Et av formålene med drivstoffavgiften er å prise de samfunnskostnader som bilen påfører samfunnet. De samfunnsøkonomiske kostnadene går ikke ned når prisen på olje øker. Disse kostnadene vil være omtrent stabile, uavhengig av drivstoffpriser. En grunnleggende forutsetning for en fungerende markedsøkonomi er at prisene endres ved endring i tilbud og etterspørsel. En ordning med politisk bestemte priser vil i stor grad fjerne prisenes signaleffekt til tilbyder og konsumenter om endrede markedsforhold. Pris er et viktig instrument for å sikre effektiv utnyttelse av ressursene. Avgiftssystemet som her er foreslått, vil i så henseende være svært uheldig og innebære et system som ligger svært langt fra markedsøkonomisk tenkning. Det er også nødvendig å påpeke at drivstoffavgiftene er en viktig inntektspost på budsjettet. Å la disse avgiftene svinge med oljeprisen vil skape usikkerhet om statens inntekter og skape uforutsigbarhet i forhold til budsjettering. Flertallet viser videre til at man i flere budsjettbehandlinger har justert drivstoffavgifter når det har vært samfunnsøkonomiske grunner til det. Dette anses for å være en mer effektiv og forutsigbar måte å justere drivstoffprisen på. Skal man altså redusere drivstoffavgiftene, er det rett og slett mest hensiktsmessig å ta dette i forbindelse med de årlige avgiftsvedtakene i statsbudsjettet. Et avgiftssystem der man justerer drivstoffavgiftene etter prisutviklingen på råolje, vil hemme konkurransen. Konkurranse er et viktig element for å redusere drivstoffprisene til forbruker. Det er mange grunner til ikke å begi seg inn på den ordningen forslagsstillerne her legger opp til. Vi foreslår derfor at Dokument nr. 8:108 ikke bifalles.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-06-04:
Dette forslaget føyer seg inn i en etter hvert lang rekke av forslag som fortrinnsvis bør behandles i forbindelse med statsbudsjettet slik at det kan ses i en helhetlig sammenheng. Nå er også bilavgiftene under vurdering, og Regjeringen vil komme med et forslag til endringer i engangsavgiften i statsbudsjettet for neste år. På samme måte har finansministeren i sitt brev til komiteen, som sakens ordfører redegjorde for, varslet at årsavgiften er under vurdering, og at en omlegging slik at avgift betales for den tid kjøretøyet er registrert, er blant de ting som vurderes. Fra Arbeiderpartiets side mener vi dette er en sak som bør behandles på grunnlag av en slik bredere vurdering, og vi vil avvente Regjeringens forslag i så måte. La meg derfor på denne bakgrunn få rette opp en feil i innstillingen. Ved en inkurie fra vår side har Arbeiderpartiet kommet inn sammen med SV, Senterpartiet og Kystpartiet i merknaden der man foreslår et system med geografisk differensiering av årsavgiften. Jeg vil derfor varsle at Arbeiderpartiet ved avstemningen ikke vil støtte dette forslaget, som også er komiteens tilråding i innstillingen. Vi vil derimot støtte forslaget fra de tre regjeringspartiene om at Dokument nr. 8:91 vedlegges protokollen, og ber om at presidenten gjør oppmerksom på det ved avstemningen.
Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2002-06-04:
Det politisk interessante ved dette forslaget må jo ligge i at Fremskrittspartiet, som stort sett har betydelig tro på hva markedet kan utrette for oss på de fleste områder, her stiller seg bak et forslag som i prinsippet – vel, i hvert fall i praksis – ikke innebærer noen makspris, men et prisgulv på bensin og diesel, og som er innrettet slik at det vi måtte ha av konkurranse i dette markedet, vil forsvinne. For oljeselskapene og bensinstasjonene vil jo det være et godt forslag, så de slipper å forholde seg til denne konkurransen om kundene. At vi så i tillegg vil få et offentlige byråkrati som i hvert fall ikke blir mindre – som Fremskrittspartiet som regel vil – men som får mer å gjøre, er også interessant. Og hvis man nå er bekymret for at næringslivet og folk flest skal få en trangere økonomi på grunn av at prisen stiger på ting man er avhengig av, bør man etter det sjeldent gode lønnsoppgjøret vi har hatt, rette den bekymringen sterkere mot faren for renteøkning etter sommerferien enn mot bensinprisene. Da er det helt andre grep og virkemidler man må ty til enn å fjerne konkurransen på bensinmarkedet og velte kostnadene over på staten. Det grepet må eventuelt gjøres i revidert nasjonalbudsjett, og det gjenstår å se om de partiene som står bak forslaget, vil være med på det.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-06-04:
Før 1978 hadde vi en ordning med månedsvis beregning av årsavgiften og refusjon hvis kjøretøyet ble avskiltet i avgiftsåret. Dagens system hvor det betales full avgift om kjøretøyet er registrert 1. januar, og hvor det må leveres til hugging senest 15. mars for å få fritak for avgiften, er åpenbart en forenkling av avgiftsadministrasjonen, men gir samtidig flere urimelige utslag. Særlig gjelder dette motorsykler og enkelte biltyper som bare benyttes om sommeren, men også kjøretøy som av ulike grunner avskiltes i løpet av året uten å bli hugd opp. Dette bekreftes for så vidt i brevet fra finansministeren av 19. april 2002. Under komitebehandlingen har forslaget bare fått støtte fra Fremskrittspartiet og Kystpartiet. Imidlertid behandlet finanskomiteen et nøyaktig likelydende forslag våren 2000. Den gang fikk forslaget også støtte fra Høyre, hvor nåværende finansminister, den gang stortingsrepresentant, Per-Kristian Foss var fraksjonsleder, og i en fellesmerknad fra Fremskrittspartiet, Høyre og representanten Steinar Bastesen står følgende: «Disse medlemmer ser ikke at en omlegging av årsavgiften til en avgift som betales for den delen av året kjøretøyet er registrert vil føre til så store administrative kostnader at de ikke kan rettferdiggjøre en slik omlegging. Disse medlemmer vil påpeke at en omlegging av systemet til å gjelde den tid kjøretøyet er registrert, er å oppfatte som om eierne betaler for de måneder eller kvartal av året som kjøretøyet er registrert. Disse medlemmer forventer at Regjeringen gjør vurderinger av administrative kostnader i forhold til om betalingen skal skje månedlig eller kvartalsvis, eller om det skal betales som i dag og refunderes etter søknad, og kommer tilbake til Stortinget med en slik vurdering.» Da jeg leste brevet av 19. april fra finansminister Per-Kristian Foss, slo det meg at dette har jeg lest før. Og det hadde jeg. Brevet fra tidligere finansminister Karl Eirik Schjøtt-Pedersen av 2. mai 2000, som Høyre blankt avviste, og brevet fra finansminister Per-Kristian Foss av 19. april 2002 er nesten ordrett identiske, med nøyaktig samme argumentasjon. Jeg må innrømme at jeg var forsiktig optimist med hensyn til å få støtte fra finansministeren denne gangen, med bakgrunn i fellesmerknaden for to år siden. Det er merkelig at finansminister Per-Kristian Foss i dag mener det motsatte av det han mente for to år siden, og nøyaktig det samme som arbeiderpartifinansministeren mente den gangen. Jeg har i hvert fall ikke registrert at det har skjedd noe som skulle tilsi en slik snuoperasjon, annet enn at Per-Kristian Foss har flyttet inn i Karl Eirik Schjøtt-Pedersens kontor. Det hadde kanskje ikke vært urimelig om noen fra Høyre hadde sagt noe om bakgrunnen for denne 180 graders snuoperasjonen. Forslaget om en geografisk differensiering kan vi ikke støtte. Til slutt vil jeg ta opp forslaget fra Fremskrittspartiet og Kystpartiet.
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2002-06-04:
Det er ingen hemmelighet at Fremskrittspartiet ikke er spesielt begeistret for alle de geografisk betingede særordningene som Stortinget gjennom tidene har innført. Og det kan jo virke som om vi her er med på å utvide en ordning vi egentlig er imot. Det som har vært tyngst for oss i denne saken, er likebehandlingsprinsippet. Det ville være helt urimelig om utbygging av fjernvarme som ellers er konkurransedyktig, skulle stoppe opp på grunn av at en konkurrerende energikilde har fått et konkurransevridende avgiftsfortrinn. Det er altså prinsippet om like konkurransevilkår som for oss har hatt avgjørende betydning ved vurderingen av denne saken.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-06-04:
Når det gjelder Dokument nr. 8-forslaget som nå er til behandling, kan jeg slutte meg til det som er sagt av Arbeiderpartiets talsmann. Vi kommer tilbake til realitetsbehandlingen av innholdet i det. Jeg har inntil i dag trodd at Arbeiderpartiet og Senterpartiet var enige om at vi burde få en utredning om en differensiering av bilavgiften, slik at bilholdet i distriktene kunne bli billigere enn i dag. Det er synd at Arbeiderpartiet her har kommet på andre tanker. Bilhold er kostbart, men det er betydelig dyrere i distriktene. Når vi da ikke greier å få på plass en ordning for fraktutjamning eller for prisutjamning på drivstoff, er dette med å differensiere årsavgiften en mulighet. En differensiering – i hvert fall slik vi har tenkt det – vil føre til at avgiftene blir lavere, og at bilholdet blir billigere i Norge. Dette er et forslag om sterk nedsettelse av skatter og avgifter som jeg hadde trodd Fremskrittspartiet var opptatt av. Jeg hadde trodd at det kunne bli enighet om i det minste å få utredet denne saken. Jeg beklager at det ikke har vært mulig denne gangen, men Senterpartiet kommer til å følge opp temaet senere.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-06-04:
Dette er en bitte liten sak i proveny, men det er en viktig sak. Det er enighet i komiteen om at alternative energikilder ikke skal diskrimineres. Det er tilfellet i dag i Nord-Norge, der elkraft-omsetningen er fritatt fra moms. Å fjerne denne diskrimineringen kan gjøres enkelt, ved momsfritak for salg av varme fra nye fornybare energikilder, eller det kan gjøres meget komplisert, ved at alle anlegg må søke om årlige tilskudd tilsvarende momsen fra Enova eller andre. Det siste alternativet er komplisert, det er uforutsigbart og det vil føre til at ingen bryr seg om å bygge ut de energianleggene som vi ønsker skal bli utbygd. Norsk Fjernvarmeforening har arbeidet lenge for å få til et slikt momsfritak, og de anbefaler den løsningen som flertallet nå går inn for. Jeg synes det er fint at flertallet har holdt sammen gjennom behandlingen. Nå er det viktig at Regjeringen raskt kommer med det lovforslaget som er etterlyst. Dette dreier seg om å fjerne en forskjellsbehandling. Det trengs ingen Brussel-tur for å avklare det.
Morten Lund (Senterpartiet), 2002-06-04:
Kvinner tjener i gjennomsnitt 60 pst. av det menn tjener. Det er en stor tapspost for samfunnet, mener jeg, og den er unødvendig, og det er en urettferdig situasjon. Bare noe av denne forskjellen skyldes at det ikke betales lik lønn for likt arbeid. Én årsak er at flere er på deltid, en annen at flere velger typiske kvinneyrker der de er lavt lønnet, og en tredje årsak er at det er færre kvinner med lederlønninger – og det som hører sammen med lederlønninger. Jeg tror at dagens tema, høyere pensjonspremie ved ansettelse av kvinner, kan bety mer enn premieforskjellen skulle tilsi. 600 arbeidsgivere ble av KLP i en undersøkelse spurt om de tror at ekstrapremien vektlegges av andre som ansetter folk, og 37 pst. svarte ja på spørsmålet. Langt færre innrømte at de selv gjorde det. 14 pst. sier at de selv legger stor vekt på det spørsmålet. Jeg tror ikke at arbeidsgiverne kjenner pensjonskostnadene i detalj ved alle ansettelser. Også alder spiller inn. Men jeg tror at kjønnsforskjellen betyr noe. Jeg vil bare nevne ett eksempel: Hvis to 30-åringer, en mann og en kvinne, skal sikres en livsvarig alderspensjon på 30 000 kr i året fra de er 67 år, er ekstrapremien for kvinner 27 pst. Er de 50 år når denne avtalen inngås, er ekstrapremien for kvinner 20 pst. Forslaget om å lovfeste kjønnsnøytrale pensjonsordninger er også satt fram for å hindre at det motsatte skjer, at KLPs ordning med gjennomsnittsberegning for offentlig sektor rett og slett skal blir forbudt. Det ville være et stort steg i feil retning. I Danmark har man lovfestet at premieberegningen skal være kjønnsnøytral for visse ordninger, i USA likeså. Det synes jeg er et argument for at også vi skal gjøre det. Her i Norge synes saken til nå å ha stoppet mot en mur av velvilje. Nå fikk vi ikke i denne omgangen fastslått hva partiene her står for, men Regjeringen har altså varslet at den kommer til Stortinget med en sak. I Dagsavisen i går var det en artikkel der det framgikk at arbeiderpartikvinnene går sterkt inn for ordningen. Kristelig Folkeparti er positivt, SV er positivt og Senterpartiet er positivt. I løpet av august får vi altså høre om Kristelig Folkeparti har vunnet denne saken internt i Regjeringen. Senterpartiets private forslag ble fremmet fordi vi ønsket denne behandlingen nå. Vi visste ikke om initiativet fra Regjeringen. Jeg vet ikke om forslaget vårt utløste brevet. I dag vil jeg røpe at Senterpartiet vil ta ytterligere initiativ for å fjerne urettferdig forskjellsbehandling i arbeidslivet. Ved behandlingen av revidert nasjonalbudsjett vil vi foreslå at det nedsettes et offentlig utvalg for å utrede tiltak for reell likestilling av kvinner og menn i arbeidslivet. Når jeg nevner det nå, er det en invitasjon til andre partier om å slutte seg til et slikt forslag, eller eventuelt at Regjeringen kan komme Stortinget i forkjøpet med et initiativ.
Svein Flåtten (Høyre), 2002-06-04:
Interpellanten trekker opp en sammenlikning når det gjelder gebyrer for betalingsforsinkelse, mellom private krav og de krav som staten som kreditor for kringkastingsavgift, årsavgift for biler og tilbakebetaling av studielån har overfor oss. Finansministeren har i sitt svar på mange måter godt illustrert at det er betydelige forskjeller mellom den private sfære og næringslivet hvor man selv kan ta en risikovurdering av om man ønsker å etablere et økonomisk mellomværende eller ei, og staten, som når det gjelder de områder interpellasjonen gjelder, er henvist til å forholde seg til alle som anskaffer så vel bil som TV/radio, og på den måten sikrer seg staten som sin kreditor. Det er i tillegg til hva statsråden har sagt, også et poeng at når det gjelder vanlige kontraktsmessige forhold mellom private og offentlige parter som reguleres av inkassoloven, er disse forhold ofte atskillig mer kompliserte og med et underliggende forretningsforhold som inneholder atskillige vurderingsmuligheter og nyanser i forholdet mellom partene. Det er derfor naturlig at forsinkelser i slike forhold er lovregulert på en annen måte enn de kontraktsforhold mellom staten og hver enkelt av oss som tas opp i denne interpellasjonen. Man kan også diskutere hvorvidt tilleggsavgiftene på kringkastingsavgift og årsavgift egentlig er å benevne som gebyrer. At kontraktsparter for øvrig innkrever et mindre behandlingsgebyr av sine kunder regulert av inkassoloven, har etter mitt syn mer preg av rene ekspedisjonsomkostninger, mens de gebyrer som omtales i denne interpellasjonen, er rene tilleggsavgifter. På toppen av det er det tilleggsavgifter som er vedtatt av Stortinget selv ved de årlige budsjettbehandlinger, og slik sett formelt heller ikke er Regjeringens og Finansdepartementets ansvar. Sammenlikningen av disse stortingsvedtatte tilleggsavgifter i forhold til ordinære gebyrer etter inkassoloven blir sterkt haltende. Dette understrekes også av den store mengde debitorer som ikke betaler ved forfall – over 10 pst. bare når det gjelder kringkastingsavgiften, slik statsråden opplyser i sitt svar i dag. Det er formodentlig slik at ved lavere tilleggsavgifter og mildere innkrevingsrutiner, kanskje til og med med en individuell behandling i forhold til betalingsutsettelser, som antydet i interpellasjonen, kan mengden av mislighold og betalingsforsinkelser fort øke ytterligere. Dette vil påføre staten ytterligere utgifter i innkrevingsomkostninger og administrasjon, og ikke minst vil en individuell behandling av betalingsutsettelser i forhold til den enkeltes personlige økonomi kunne medføre betydelig økt offentlig administrasjon for å få en saksbehandling gjennomført på en kvalitetsmessig tilfredsstillende måte. Vi har jo hørt i dag statsrådens fremstilling av sin egen omgang med forpliktelsene i forhold til staten. Jeg tror vi bør fortsette å ha disse reglene, slik at flere kan følge statsrådens eksempel.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-06-04:
Det denne interpellasjonen dreier seg om, er om staten skal ha særfordelar i forhold til andre når pengar skal krevjast inn. Medan private kreditorar må avgrense seg til eit purregebyr på 52 kr og 12 pst. forseinkingsrente pr. år, kan staten på enkelte område krevje skyhøge gebyr dersom kravet ikkje blir betalt presis på forfallsdagen. Dette gjeld først og fremst tre område. Det er årsavgifta for motorkjøretøy, der ein får eit tilleggsgebyr på 250 kr. Ein får ei tilleggsavgift ved for sein betaling av lisensavgifta som er fastsett til 15 pst. av kringkastingsavgifta. Og når det gjeld for sein innbetaling til Statens lånekasse, får ein 260 kr i gebyr ved førstegongspurring og 360 kr i gebyr ved annangangspurring. I motsetnad til private, som berre krev purregebyr når reell purring er foreteke, kan staten krevje sine gebyr om ein er berre ein dag for sein med betalinga, utan at purring er foreteke. Eg har fått utgreiingsseksjonen her på Stortinget til å rekne ut kor mykje denne tilleggsavgifta utgjer omrekna til årsrente dersom ein betaler ein dag for seint. Dei tala vil eg lese opp her. Når det gjeld TV-lisensen, utgjer tilleggsavgifta ei årsrente på 5 470 pst., når det gjeld årsavgifta for ein ordinær familiebil utgjer den 4 028 pst., og ved ei innbetaling på 5 000 kr til Statens lånekasse utgjer årsrenta 1 898 pst. Sjølv om effektiv årsrente blir lågare jo meir forseinka ein er, må det gå an å seie at dette er statlege ågerrenter. Det gjer det sjølvsagt heller ikkje betre at staten er ein nådelaus pengeinnkrevjar. Fristane skal haldast. Eg har også fått mail frå ein trygda som hadde litt problem med å betale årsavgifta presis den 15. Han bad om utsetjing til den 20., for då var det trygdeutbetaling. Svaret var bastant nei. Eg kjenner også til eit eksempel der ein person bad om utsetjing av innbetalinga på studielånet med to dagar, til løna kom inn på konto. Svaret var like bastant nei. Det verkar som om staten er av den oppfatninga at dei som ikkje betaler, har dårleg betalingsmoral og derfor skal straffast. Og om nokon kjem med gode grunnar for sine betalingsproblem, blir dei ikkje høyrde. Om ein har svak økonomi og aukande betalingsproblem, blir det slett ikkje betre av at ein blir utsett for staten sine pengeinnkrevjarar og dei gebyra som følgjer av det. Mykje tyder på at dei millionane som staten tek inn på desse gebyra, som oftast blir betalte av dei som har dårlegast økonomi frå før. Gebyra kan derfor bidra til at ein allereie svak økonomi hos enkelte blir forverra. Eg har vanskeleg for å sjå ein einaste god grunn til at det er fornuftig å halde ved lag desse særreglane. På bakgrunn av dette er det min klare oppfatning at denne forelda ordninga med særfordelar til staten ved pengeinnkrevjing, bør avviklast snarast, slik at staten må rette seg etter dei same reglane som gjeld for private kreditorar.
Gjermund Hagesæter (Fremskrittspartiet), 2002-06-04:
Eg hadde eigentleg håpt at eg hadde fått eit litt meir imøtekommande svar på interpellasjonen, men får berre ta svaret til orientering. Eg synest ikkje det blei spesielt klargjort korfor det offentlege skal ha særreglar, særgebyr og særordningar når det gjeld innkrevjing. Det blir nemnt at private i større grad kanskje kan velje kven dei handlar med, enn det offentlege, at dei kan ta pant i bil, osb. Eit poeng i tillegg er vel at også det offentlege har rike moglegheiter til å ta beslag i både TV og bil dersom lisens og årsavgift ikkje blir betalt. Det er klart at ein skal stimulere til at folk betaler rekningane sine i tide. Det er inga usemje om det. Men eg meiner at når dei gebyra og dei rentereglane som gjeld generelt, er gode nok for det private, bør dei også vere gode nok for det offentlege. Det er slik at dei som får betalingsproblem, blir oppfordra til å ta kontakt med kreditor. Det er det mange som gjer. Men då gjeld det altså å ha private kreditorar, og ikkje offentlege kreditorar. Dersom ein tek kontakt med ein privat kreditor, viser han som regel velvilje til å utsetje betalinga nokre dagar til vedkommande har fått ordna seg. Det kan vere gode grunnar til at debitor får utsett fristen nokre dagar. Når det gjeld det offentlege, har ein altså ikkje den fleksibiliteten. Eg hadde eigentleg håpt at finansministeren ville sett litt på dette, slik at ein fekk fleksibilitet også der. Det blir nemnt av finansministeren at ein ikkje kan det på grunn av at det då vil vere så mange som tek kontakt og ber om betalingsutsetjing. Private greier jo å handtere dette. Når f.eks. straumrekningane skal betalast, har ein ikkje dei same stivbeinte reglane som ved andre offentlege krav, som dei tre offentlege krava som blei nemnde her. Dette greier ein å handtere på ein god måte. Då synest eg at både TV-lisens, studielånsavdrag og bilavgift bør kunne handterast på same måten, og at dei same reglane som gjeld for private kreditorar, også bør gjelde her.