Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2013-03-19:
Den første vellykkede utsettingen av laks knyttet til oppdrett skjedde i 1971. Siden den gang har oppdrettsnæringen – havbruksnæringen – vår hatt en formidabel utvikling. Det er en næring som man på alle måter kan si har vært en suksesshistorie. Norge eksporterer i dag laks som tilsvarer rundt 35 mrd. kr. I dag ligger lakseprisen på rundt 40 kr per kilo, men svinger betydelig. Med andre ord: Oppdrettsnæringen er svært viktig for Norge. Hvis vi bare ser på fiskeriene og på de ressursene som havet – sammen med oppdrettsnæringen – gir oss, ser vi at Norge hver dag eksporterer 32 millioner måltider mat. Med andre ord: Norge er en eksportnasjon knyttet til mat. Det er viktig at man ser hele matproduksjonen i Norge under ett, og ser viktigheten av denne. Jeg vil gi kontroll- og konstitusjonskomiteen ros for de merknader man har i denne saken, og for den måten man har behandlet Riksrevisjonens rapport på. Men når Riksrevisjonen går inn og ser på denne saken og på denne næringen, er det viktig at man tar inn over seg at det er utviklingen og ikke nødvendigvis det politiske verktøyet som skal gjelde i en slik sak. Jeg synes man her har klart å få til en balansert framstilling. Det er et par områder som jeg har lyst til å komme inn på, og som jeg synes ikke har vært godt nok ivaretatt. La oss se på rømningssituasjonen, som flere har vært inne på. I 1999 ble det utarbeidet en NOU med tittelen NOU 1999:9 Til laks åt alle kan ingen gjera? Dette var Rieber-Mohn-utvalgets innstilling. Der tok man nettopp for seg påvirkninger knyttet til villaksen og hvordan man kunne gjøre noe her. Dette synes jeg man har grepet veldig lite fatt i også i denne rapporten, som f.eks.: Hva er virkningen? Hvilke tiltak kan man iverksette, og på hvilken måte? Det er helt åpenbart at denne næringen har en utfordring med rømning fra merdene. Men hvis vi ser på det totale kvantum fisk som man oppdretter, er rømningssituasjonen betydelig bedre i dag enn den har vært tidligere – hvis man sammenligner med den biomasse som til enhver tid står i fiskemerdene. Det man åpenbart ikke har klart å få til ennå, er et skille mellom laksekonsesjoner og ørretkonsesjoner. I dag får man tildelt en lakse-/ørretkonsesjon. Man kan selv velge hvilken type oppdrett man vil ha. I områder med høyt innslag av brakkvann, altså lavt saltinnhold, kan det være svært positivt å bruke ørret som oppdrettsfisk, for den kan trives og vokse i et sånt miljø. Det gjør ikke laksen. I disse miljøene vil det også være stor mulighet for å drive oppdrett av ørret, for den kan ikke formere seg med villaksen. Den kan riktignok gå opp i elvene og rote det til i gropene der formeringen skjer, men den kan ikke utvanne laksens genmateriale. Det er på tide at man foretar en ny vurdering av dette, nettopp for å se om dette kan være én måte å gjøre ting på. I tillegg forskes det for lite på den konkrete påvirkningen som lakselusen har på villfisken i forbindelse med vandring fra elvene og ut i havet. Det er på tide at man bl.a. ser på situasjonen som vi har i dag, når villfiskbestandene våre er rekordhøye. Hvis vi ser på NVG-silda, på torsken vår og på makrellen, ser vi at bestandene er rekordhøye. Alle disse er fiskeslag som er predatorer – de spiser annen fisk. Dette påvirker også det som har med villaksbestanden vår å gjøre. Vi må ikke se oss helt blinde på at det er oppdrettsnæringen som til enhver tid er den som har skylden for utviklingen i disse sakene. Det er på tide å igangsette et større forskningsprosjekt, der man nettopp ser på alle disse innretningene for å se hvordan man påvirker hverandre. Vi snakker også om viktigheten av innovasjon for å få nye produkter. Ingen er mer interessert i dette enn næringen selv, for næringen er jo interessert i å tjene penger. Da går det nettopp på handelen med andre land. Tidlig på 1990-tallet skrev jeg selv en hovedoppgave om norsk eksport av røkelaks til EU og til Sverige. Vi så på de rammevilkårene som lå til grunn for mer innovasjon. Den gangen var det slik at hvis man røkte laksen, fileterte den – etter å ha sløyet den – og gjorde den klar for et marked, var tollbarrierene for å få den på markedet så høye at det ikke var lønnsomt å gjøre det. Vi ser at en del nisjebedrifter har klart å finne sine veier inn. Det er veldig positivt. Det må vi sørge for fortsetter i denne takten og, ikke minst, enda raskere enn i dag. Jeg lurer på om det var en fra Kristelig Folkeparti som var inne på dette med miljøtilpasset vekst. I den forbindelse er det flere ting man kan se på, bl.a. lusetall. I dag har vi en grense på 0,5 kjønnsmodne hunnlus. Får man redusert tallet på hunnlus, er det absolutt en miljøtilpasset vekst hvis man tillater økt biomasse i anleggene – mot at man f.eks. har rømningsstatistikk i området som tilsier at man kan gjøre det. Har man en lusesituasjon som gjør at man har kontroll på både VHS-smitte og PD-smitte i den regionen som man holder til i, kan man se på disse indikatorene og si at her kan det være rom for ytterligere vekst i MTB-en knyttet til anlegg som vi har. Videre er det selvfølgelig en kamp om sjøareal. Jeg støtter fullt ut det som Venstre var inne på når det gjaldt kommunenes andel. Denne næringens videre vekst betinger også en støtte til disse etableringene i lokalsamfunnet. Når det gjelder ordningen med grønne konsesjoner, koster jo den 10 mill. kr i Sør-Norge. Men 4 millioner av disse kronene, som man skal tildele lokalt, tildeler man ikke kommunen – nei, man tildeler dem fylkeskommunen. Det er – med respekt å melde – for meg et underlig system. Det er jo lokalitetskommunen som får utfordringene. Det er ikke fylkeskommunen som får utfordringene med at en oppdrettskonsesjon gis. Da må man sørge for at nettopp de som har ulempene eller utfordringene, også er de som får kompensert for litt av dette. Dette forslaget ble for øvrig nedstemt da saken var til behandling før jul. Fremskrittspartiet fremmet dette forslaget. Jeg tror også Venstre støttet det i salen. Dette er en av de måtene vi kan få til ytterligere vekst på. Jeg ser virkelig fram til sjømatmeldingen som skal komme. Jeg tror ikke den kommer på fredag. Jeg har en mistanke om at statsrådet enten blir flyttet eller blir tidligere. Når jeg ser programmet – som kom i dag – fra Fiskeri- og havbruksnæringens landsforening, som de to neste dagene skal ha sin konferanse i Ålesund, der både jeg selv og statsråden, sjømatministeren, skal delta den første dagen, og når jeg ser at statsministeren har meldt sin ankomst dag nr. to, får jeg en mistanke om at sjømatmeldingen da allerede er framlagt, og at vi får et innlegg om den. Det håper jeg virkelig skjer. Dette er i hvert fall en melding det har vært snakket mye om. Det er nesten slik at du tror det ikke, før du får se det – før den faktisk ligger der. Det er svært mange saker der man nettopp har vist til at dette skal vi komme tilbake til i sjømatmeldingen, dette kan ikke vi si noe om nå, det kommer i sjømatmeldingen. Heldigvis kommer sjømatmeldingen nå. Det er knyttet enorme forventninger til den, for den skal visst løse alle problemer. Det skal det bli spennende å se om den faktisk gjør, for det er store utfordringer som ligger foran oss. Rømningssituasjonen har vært én ting, grense en annen. Hvor skal grensen for PD-smitte gå? Skal den gå ved Hustadvika, eller skal den flyttes? Skal vi endre grensen? Hva gjør vi? Når det gjelder arealforskriften og arealbegrensningene knyttet til bl.a. Hardangerfjorden, skal man ha grensen, soneinndelingen, ytterst i fjorden, eller skal man dele slik man gjør i dag? Hvor store volum skal man tillate? Hva med lusesituasjonen? Skal det fortsatt være 0,5 hunnlus per fisk? Her er det mange utfordringer. Mange har vist til disse grønne konsesjonene. Det eneste jeg har oppfattet, i hvert fall fra næringen og som mange organisasjoner er samlet om, er at man forstår svært lite av det som faktisk ligger der. Jeg har også utfordret statsråden i denne sal i Stortingets spørretime. Det er noen underlige ting med denne konsesjonen, og statsråden klarte i hvert fall ikke å opplyse eller belyse denne saken noe bedre i den seansen. Vi skal ha et system der man i nord skal ha et krav om mindre enn 0,25 hunnlus per fisk hvis du leverer inn ordinær konsesjon, og da skal du få to grønne konsesjoner tilbake. Der har du ikke lenger krav om færre enn 0,5 hunnlus per fisk, men 0,25 lus per fisk. Da kan du få to konsesjoner. Hvis du ikke innfrir, men bryter dette kravet, kan du altså det påfølgende året møte krav om å levere tilbake disse to konsesjonene. Da skal du få tilbake den du opprinnelig hadde. Det skal bli et interessant sammensurium av et regelverk når en skal begynne å håndheve det. Hvem skal betale for disse investeringene? Hvordan skal man iverksette kontrolltiltakene? Hvordan skal man gjøre dette i praksis? Litt lenger sør skal vi begynne å tildele disse ti andre konsesjonene, som ikke er innløsningskonsesjoner. Der skal man ha et krav om færre enn 0,1 hunnlus per fisk. Det skal bli interessant å se hvordan man har tenkt å følge dette opp for her beveger man seg inn i et vepsebol. Det får vi se på videre. Jeg ønsker statsråden lykke til med tildelingen av disse konsesjonene, og så får vi se hva framtiden bringer. Her er det også en rekke andre ting som det kunne vært interessant å gå inn på, men jeg skal bare ta ett område til, og det er spørsmålet om lukkede anlegg. Næringskomiteen har nettopp hatt et seminar om lukkede anlegg. Det skjer veldig mye spennende på dette området. Det er mange forskjellige måter å gjøre det på – alt fra tette kar som må festes til bunnen, til presenninger. Men det som er fellesnevneren, er at ingen av disse er i dag klare til å kunne bli tatt i bruk kommersielt innenfor den ordinære lakseproduksjonen. Flere av dem setter nå i gang forsøk, og i første omgang er det knyttet til smolt og settefisk. I dag har man en unntaksbestemmelse der man faktisk kan bli gitt konsesjon til å drive oppdrett på settefisk og smolt. Den er blitt økt fra 250 gram til 1 000 gram, altså 1 kg. Men dette er også en produksjon som i dag like godt kan gjøres på land. Det er flere som går med planer nettopp om å starte produksjon av fisk opp til 1 kg på land. Men da melder det seg en del utfordringer, og statsråden har fått oversendt et skriftlig spørsmål fra undertegnede i dag. Det gjelder hvilke begrensninger som ligger i disse konsesjonene. Skal det ses i sammenheng med matfiskkonsesjon, eller skal det være slik at det blir fritt? Hvilke begrensinger skal legges til hvert enkelt anlegg? Ligger de i anleggets innretning, eller er det total mengde som skal produseres totalt i landet? Vi kan se for oss følgende situasjon: Det kommer en og sier at han bare skal produsere fisk opp til 1 000 gram, 1 kg, så slakter han den. Han bruker dette som ren filet, produserer den på land, slakter den og selger den ut. Dette vil møte store utfordringer: Kommer dette inn under matfiskkonsesjon eller som settefiskkonsesjon? Det framgår nemlig ikke av forskriften som ligger der, og den har jeg sittet og studert veldig nøye så sent som i dag. Jeg ser lyst på framtiden til norsk oppdrettsnæring. Markedet er der ute. Det er stor etterspørsel etter norsk laks. Jeg tror det var representanten Lundteigen som var inne på problemstillingen knyttet til det som har med fôr og fôrsituasjonen knyttet til villfisk å gjøre. Bestander av både øyepål og tobis og en del andre fiskeslag er i bra hold. Det er fullt ut mulig å beskatte en del av disse ressursene ytterligere. I tillegg ser vi bl.a. en større utnyttelse av avskjæret knyttet til pelagisk sektor. Når du produserer filet av makrell, føres veldig mye av den ensilasjen tilbake igjen nettopp til å produsere fôr til bl.a. oppdrettsnæringen. Vi må forske videre på dette, slik at vi kan gjøre det enda bedre, gjøre det enda mer lønnsomt og mer bærekraftig. Det er viktig at vi gjør disse tingene i samråd med næringen og ikke trosser næringen. Det er viktig at vi kommer framover. Dette er en næring som skal ha vekst. Dette er en næring som skal utvikle seg videre. Verden trenger mat, og vi har enorme muligheter innenfor oppdrettssektoren.