trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Karantenebestemmelser ved overgang til annen stilling utenfor staten ble innført for embets- og tjenestemenn i staten med virkning fra 15. februar 2005. Stortinget ønsket ikke den gang at karantenebestemmelsene også skulle gjelde for politisk ledelse i departementene. Det ble vurdert slik at taushetsplikten og ansvaret den enkelte har for å unngå situasjoner hvor det ble reist spørsmål ved deres integritet, ville være tilstrekkelig for å ivareta tilsvarende hensyn ved overgang til politiske stillinger. Samfunnsutviklingen har nå aktualisert problemstillingen. Norge er et land der de samme aktørene ofte går igjen i viktige posisjoner i samfunnet. Å innføre et karanteneregelverk til bruk ved overgang fra politisk stilling i departementene til andre samfunnsaktører vil gi et positivt signal og være med på å styrke allmennhetens tillit til forvaltningen og det politiske systemet. Karantenereglene løser ikke alle utfordringene, men vil allikevel være et viktig bidrag til ryddigere forhold. SV er av den oppfatning at problemene ved overgang til ny stilling hos andre samfunnsaktører vil bli mindre når det går lengre tid fra man går av til man går over i en ny stilling og informasjonen man kan ta med seg, blir mindre relevant. Vi støtter derfor Regjeringas forslag om at det blir innført karanteneregler også ved overgang fra en politisk stilling i departementene til andre samfunnsaktører. Vi viser til retningslinjer for karantene som gjelder for embets- og tjenestemenn, og gir vår tilslutning til at de i størst mulig grad blir lagt til grunn også ved overgang fra politiske stillinger i departementet til stillinger utenfor statsforvaltningen. Det er viktig å se på hvordan det rekrutteres medarbeidere inn i de politiske stillingene, og at det er gode rutiner i forhold til rekrutteringen. Vi er enig med departementet i at det ikke skal være et forbud mot at statsråder, statssekretærer og politiske rådgivere får permisjon fra f.eks. nærings- eller arbeidstakerorganisasjoner eller -virksomheter, og vil understreke behovet for at det i slike tilfeller må foretas en vurdering av eventuelle habilitetsproblemer i forhold til stillingen, og at det blir gjort kjent at vedkommende har permisjon fra en slik organisasjon. Vi er stort sett enige i det saksordføreren har sagt i denne saken, både når det gjelder lønnsvilkår og andre ting, men vi vil påpeke at i særlige tilfeller kan det være riktig at karantenetiden for politisk ledelse og embets- og tjenestemenn i staten er lengre enn inntil seks måneder. Vi foreslår da at det uavhengige utvalget som nedsettes, vurderer fra sak til sak hvor lang karantenetiden og saksforbudet skal være. SV fremmer derfor følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen endre reglene slik at karantenetiden for politisk ledelse og embets- og tjenestemenn kan gå utover 6 måneder hvis utvalgets vurdering er at karantenetiden bør forlenges.» Jeg tar opp vårt forslag.
May Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Jeg er langt på vei enig med statsråden i at det er viktig at man i utgangspunktet vet hvor lang karantenetiden skal være, men fra SVs side mener vi at det har vært saker i Norge hvor karantenetiden helt klart burde ha vært lengre. Det vi har lagt inn et forslag om, er at det skal nedsettes et utvalg som skal vurdere disse sakene fra sak til sak, at det er dette utvalget som skal vurdere karantenetiden i helt spesielle sitasjoner.
Trine Skei Grande (Venstre), 2005-05-10:
Når Stortinget i dag vedtar Regjeringas forslag til bruk av karantene for politisk ledelse i departementene, er det et naturlig og riktig neste skritt etter de reguleringene som har vært gjort de siste årene. Det finnes ingen gode grunner til at dagens karantenebestemmelser for embets- og tjenestemenn ikke skal omfatte politisk ledelse. Venstre er tilfreds med at både regjering og storting er enige i at det trengs bestemmelser for dette, og at ikke alle bedømmelser av den enkeltes integritet i overgangen mellom ulike roller overlates til den berørte sjøl. Erfaring har vist at sjøljustis i slike situasjoner ikke er nok. Norge er et lite land, og det hender at samme person inntar ulike plasser rundt det samme bordet. Det i seg sjøl trenger ikke å være en belastning, men det er viktig at det er oppmerksomhet og spilleregler rundt integritet og rollespørsmål. Det særegne ved å sitte i politisk ledelse i et departement er bl.a. det brede kontaktnettet og den omfattende innsikten i politiske mål og strategier man faktisk får. Slik kunnskap kan være følsom når personer med inngående innsikt går rett fra politiske stillinger til næringslivet eller til interesseorganisasjoner med oppgaver innenfor det samme eller beslektede saksfelt. For Venstre har dette alltid vært en viktig sak. Vi har vært pådrivere for å få på plass retningslinjer for politisk ledelse i departementene og for embets- og tjenestemenn, og vi var den første forslagsstilleren i denne salen på dette området. Både politikere og sentrale embetsmenn er avhengige av tillit. Eksempler på uheldige overganger på 1990-tallet viste at det var behov for å rydde opp i dette. En politisk stilling er en ombudsrolle. Medlemmer av politisk ledelse er ombudspersoner på vegne av norske borgere. Det er disse ombudspersonene sammen med Stortingets representanter som på vegne av folket skal legge premisser for samfunnsutviklingen. Politisk ledelse vil ofte ha inngående kjennskap til politisk lagte strategier og målsettinger og vil også i mange tilfeller få større tilgang på sensitiv informasjon enn embetsverket. Derfor er det naturlig at det er samme regler for embetsmenn og politikere. Forslaget om å etablere et uavhengig utvalg som kan komme sammen ved behov, vil bare forsterke den tilliten som de nye karantenebestemmelsene innbyr til. Når vanskelige situasjoner oppstår, kan det være en styrke for den berørte person og for den stillingen vedkommende skal inn i, å bli vurdert av et slikt utvalg. Når disse karantenereglene nå kommer på plass, vil det gagne alle parter, og det vil bidra til å styrke tilliten til både politikere, embetsverk, næringslivet og interesseorganisasjonene, som vårt demokrati er avhengig av.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-05-10:
Jeg er glad for at et samlet storting slutter seg til alle de viktige spørsmålene som er reist i denne stortingsmeldingen. Innføringen av karanteneregler også for sentrale politikere i regjeringsapparatet vil være ett av flere spørsmål Stortinget denne våren diskuterer og tar stilling til som bidrar til å styrke tilliten til det politiske systemet. I en tid hvor det også er press mot denne type samfunnsinstitusjoner, er det viktig å tenke etter føre var-prinsippet og å bidra til at det ikke skal reises tvil om og stilles spørsmål om tilliten til vårt politiske system. Dette er et viktig bidrag, og jeg er som sagt glad for den enstemmige tilslutningen dette forslaget får. Jeg har bare lyst til å kommentere forslaget fra SV. Det vil alltid være en avveining hvor grenser skal settes. Vi har vurdert at vi innenfor en ramme på inntil seks måneder i så stor grad svekker verdien av å ha detaljert sakkunnskap at vi ivaretar det som har vært intensjonen i det forslaget vi har fremmet overfor Stortinget. Det er viktig at vi i demokratiet vårt ikke legger hindringer i veien for å rekruttere bredt, og vi skal ikke iverksette tiltak som av enkelte vil kunne oppfattes som en unødvendig hindring for å kunne delta i politisk aktivitet i kortere eller lengre perioder. Det er ikke demokratiet vårt tjent med. Det innebærer altså at når vi legger begrensninger på en aktivitet etter ansettelse enten i embetsverket eller i en politisk stilling i regjeringssystemet, må vi også avveie hensynet til arbeidstakeren eller politikeren. Vi har foretatt nettopp den balanseringen og avveiningen i det forslaget vi har kommet til Stortinget med. Jeg er også opptatt av, helt uavhengig av hvor grensene måtte settes, at de som går inn i en politisk stilling, i alle fall har en forutsigbarhet. SVs forslag oppfatter jeg altså som et forslag som innebærer at man faktisk ikke når man går inn i en stilling, vet hva grensen for en mulig karantenetid vil være. Det mener jeg er uheldig i forhold til de interessene for arbeidstakeren og for politikeren som også skal ivaretas.
Morten Andreas Meyer (Høyre), 2005-05-10:
Nei.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2005-05-10:
Jeg vil i utgangspunktet berømme det arbeidet som krisesentrene gjør for kvinner som befinner seg i en utrygg situasjon enten fordi de utsettes for vold, eller fordi de opplever trusler om det. Krisesentrene er et veldig viktig tilbud for mange kvinner og er et nødvendig lavterskeltilbud som drives i tillegg til det offentlige apparatet. Det finnes ca. 50 krisesentre i landet, og de fleste er drevet av frivillige organisasjoner. Mange av krisesentrene sleit lenge hardt og brukte mye tid på å skaffe nok penger til å dekke sine driftskostnader. Det var derfor et stort fremskritt da vi fikk en ordning som innebærer at krisesentrene blir finansiert gjennom tilskudd på 80 pst. fra staten og 20 pst. fra kommunene. Dette bedret krisesentrenes økonomi, og det gav større trygghet for de fleste kvinner som søkte krisesentrene. Dekning av slike ytelser er etter sosialtjenesteloven oppholdskommunens ansvar. For de fleste kvinner som befinner seg på krisesentre, fungerer dette bra. Men for noen kvinner fungerer det ikke, fordi de må søke hjelp og opphold i krisesentre utenfor sin egen kommune og utenfor det området det lokale krisesenteret dekker. Dette er kvinner som er truet på livet, og som er på flukt som følge av familievold, eller de er blitt offer for menneskehandel, «trafficking», eller for tvangsekteskap. Disse er i mange tilfeller best hjulpet med opphold i krisesenter utenfor egen bostedskommune. Men finansieringsordningen bidrar ofte til at det blir en diskusjon kommunene imellom om hvem det er som skal betale. Denne diskusjonen gjør at kvinner som i utgangspunktet har det vanskelig, blir kasteballer i systemet og ofte ikke får god nok hjelp. Dette er bakgrunnen for forslaget om at Regjeringen må sørge for en forskrift eller fremme forslag til lov som sikrer at tidligere oppholdskommune skal bære ansvaret for utgiftene knyttet til de kommunale tjenestene i inntil et år. Flertallet i komiteen, Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti, anbefaler ikke denne endringen, ut fra et likestillingsprinsipp, og viser til andre grupper, som frivillig flytter til annen kommune fordi de ønsker et bedre helsetilbud enn deres egen kommune har. Dette flertallet foreslår på den bakgrunn at forslaget som er fremmet i Dokument nr. 8:28, blir vedlagt protokollen. Et mindretall bestående av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener imidlertid at kvinner på flukt fra voldelige situasjoner er i en tvangssituasjon og ikke kan sammenliknes med grupper som frivillig flytter til andre kommuner for å få et bedre helse- og tjenestetilbud. Dette mindretallet ber derfor Regjeringen gjennom forskrift eller på annen måte sørge for at bostedskommunen forut for inntak i krisesenter skal forpliktes til å betale utgiftene knyttet til kommunale tjenester som ytes av krisesenterets vertskommune, i inntil et år. Jeg viser til innstillingen og tar med dette opp mindretallets forslag.
Beate Heieren Hundhammer (Høyre), 2005-05-10:
Jeg tror ingen er uenig i at kvinner på flukt fra vold og tvangsekteskap skal tilbys nødvendig hjelp, sikkerhet og oppfølging. Svært ofte er en plass på et krisesenter den beste og kanskje eneste muligheten for å oppfylle dette. Ofte er det nødvendig å plassere en kvinne på et krisesenter i en annen kommune, enten fordi det ikke finnes krisesenter i hennes opprinnelige bostedskommune, eller fordi det er nødvendig for å få avstand fra den man trenger beskyttelse mot. For at brukere av ulike tjenester skal kunne flytte fritt til den kommunen man måtte ønske, er det nedfelt i sosialtjenesteloven at tjenester skal betales av oppholdskommunen, også opphold av midlertidig karakter. Dette er et godt prinsipp, som gjør at innbyggere i Norge fritt skal kunne flytte til hvilken kommune de måtte ønske, og motta tjenester der. Det er også med på å forhindre at brukeren skal oppleve å bli nektet tjenester på grunn av uenighet mellom kommunene om hvem som skal betale. Dette er hovedgrunnen til at Høyre ikke kan støtte at tidligere bostedskommune skal betale for opphold på krisesenter. Dessuten vil det være en forskjellsbehandling overfor grupper som flytter frivillig til en annen kommune for å få et bedre tjenestetilbud. Videre foreslås unntaksbestemmelsen i sosialtjenesteloven, som åpner for at den forutgående bostedskommune i visse tilfeller skal bære kostnadene ved opphold på institusjon, avviklet av Bernt-utvalgets forslag til ny felles helse- og sosiallovgivning. Forslaget er nå ute til høring, og eventuelle endringer i forhold til hvem som skal betale for opphold på krisesentre, bør derfor uansett ikke vedtas før høringsinstansene har uttalt seg. Jeg synes også det er grunn til å minne om at krisesentrene blir finansiert med 80 pst. av staten, noe som sterkt begrenser kommunenes utgifter. I tillegg vil jeg som representant for et parti som både har tro på og vil styrke det kommunale selvstyret, minne om at det finnes noe som heter interkommunalt samarbeid. Ved etablering av krisesenter er det fullt mulig for kommunene å inngå avtaler som fører til en fordeling av kostnadene, i erkjennelse av at det ikke er formålstjenlig å ha et krisesenter i alle kommuner, verken i forhold til kvalitet eller i forhold til kvantitet.
John I. Alvheim (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
I likhet med de øvrige partiene beklager vi den utvikling som har skjedd de senere år, med mer vold i familien, flere tvangsekteskap og en sterkt økende bruk av krisesentre. Naturlig nok vil det i disse ekteskapsformene være barna som blir de mest skadelidende. Dette er etter Fremskrittspartiets mening altfor lite vektlagt av foreldrene, det være seg gifte eller de i parforhold, hvor en utelukkende ser sin egen situasjon i problemene, og glemmer at for barna som skilles fra foreldrene, den ene eller begge, er det en tragedie som kan skade barna alvorlig psykisk på lang sikt. De økonomiske problemene som disse menneskene kommer opp i, kan sikkert være tøffe og vanskelige, men, slik jeg ser det, er det slett ikke de viktigste problemene i slike situasjoner. Krisesentrene finansieres i dag med 80 pst. av staten og 20 pst. av kommunene. Så lenge vi har en finansiering av velferdsordningene fordelt mellom stat og kommune, finner Fremskrittspartiet ikke noen grunn til å endre på dette. Jeg viser i denne sammenheng til statsrådens brev av 2. februar 2005. En utredning rundt disse problemene er på gang, og et forslag er ute på høring. Stortinget vil derfor få saken tilbake på egnet måte på et senere tidspunkt. Om Fremskrittspartiet hadde fått gjennomslag for sin finansiering av alle velferdstiltak ved statlige overføringer til den enkelte familie, ville dette ikke vært noe problem i denne situasjonen, idet staten ville måtte betale uavhengig av bosted. Fremskrittspartiet finner det imidlertid ikke rettferdig at enkelte grupper av vanskeligstilte, eksempelvis de som må søke krisesenter, skal forskjellsbehandles i forhold til andre enkeltmennesker og deres skjebner. For eksempel kan eldre og syke mennesker ha vanskeligheter med å flytte over til en annen kommune for å få en bedre omsorg, sammen med familien, ved livets slutt, der en ikke vil være prioritert når det gjelder sykehjemsplasser. Fremskrittspartiet støtter derfor forslaget om at saken vedlegges protokollen.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Kvinner som er utsatt for familievold, tvangsekteskap eller andre alvorlige trusler og overgrep, er ofte på flukt for bokstavelig talt å berge eget liv og helse. De er dermed i en nødssituasjon der det er avgjørende viktig at samfunnet både legger til rette for at disse kvinnene kan få nødvendig trygghet og beskyttelse, og fjerner alle muligheter for at uenigheter og uklarheter omkring ansvar og økonomi skal kunne hindre en slik nødvendig beskyttelse. Slik dagens system er, fungerer ikke dette godt nok. Det er ofte helt avgjørende for kvinner som er i en slik situasjon, å søke tilflukt i et krisesenter utenfor egen bostedskommune nettopp for å ivareta egen sikkerhet på best mulig måte. Det er også slik at det i svært mange av de norske kommunene ikke er etablert et krisesentertilbud, og mange er derfor uansett avhengige av tilbud i en annen kommune enn sin egen. Kommunene der det er etablert gode krisesentertilbud, vil derfor kunne bli påført betydelig økonomiske belastninger fordi betalingsprinsippet i sosialtjenesteloven tilsier at det til enhver tid er oppholdskommunen som skal finansiere alle utgifter til opphold, også opphold av midlertidig karakter. Dette prinsippet er i utgangspunktet greit og riktig nettopp for å hindre uenighet mellom kommuner når det gjelder finansiering og utforming av tjenester. Men når det gjelder denne gruppa, kvinner på flukt, kan prinsippet om at oppholdskommunen skal betale, i seg selv være til hinder for at hjelp og beskyttelse kan bli gitt. Krisesentrene skiller seg ut fra de fleste andre kommunale tilbud innenfor sosialtjenesten ved at de ikke er lovpålagt og derfor heller ikke eksisterer i svært mange kommuner. I tillegg kommer det viktige faktum som jeg har vært inne på, at for mange kvinner på flukt er det nettopp et poeng å søke tilflukt utenfor sin egen kommune. Ved at de kommunene som har etablert krisesentre, blir påført urimelige økonomiske belastninger, kan vi risikere at også disse tilbudene kan stå i fare. Derfor ønsker SV, som også er forslagsstiller til dette Dokument nr. 8-forslaget, å sørge for at det er kvinnenes bostedskommuner som skal være ansvarlige for å finansiere et midlertidig opphold i et krisesenter, uansett i hvilken kommune dette tilbudet ligger. Et slikt system vil sikre både mer rettferdig økonomisk fordeling av utgiftene til drift, og også i større grad sikre at gode tilbud ikke blir satt i fare. SV er glad for at både Arbeiderpartiet og Senterpartiet støtter dette forslaget, men vi er skuffet over at verken regjeringspartiene eller Fremskrittspartiet er villige til å se litt bort fra prinsippene for å finne den løsningen som er best for denne svært utsatte gruppen av forfulgte kvinner. Det er etter SVs oppfatning helt irrelevant, slik regjeringspartiene og Fremskrittspartiet framstiller det, at man sammenlikner kvinner på flukt fra vold og trusler med grupper som frivillig flytter fra en kommune til en annen.
Sigbjørn Molvik (Sosialistisk Venstreparti), 2005-05-10:
Jeg vil først vise til saksordførerens innlegg og slutte meg til det. Jeg vil også understreke at når SV ikke støtter Dokument nr. 8-forslaget fra Senterpartiet, er det fordi vi er kjent med at det er i gang et større arbeid om en nasjonal plan for forebygging, forskning og behandling av diabetes. Vi forutsetter, i likhet med resten av komiteen, at tiltak for å redusere sukkerforbruket vil bli en sentral del av denne planen. Det er altså ikke fordi vi er uenige i at det høye og økende sukkerforbruket er et alvorlig helseproblem. Det er det i aller høyeste grad. Jeg vil spesielt si litt om skolens rolle i denne sammenhengen. Det er godt dokumentert at grunnlaget for gode og sunne kostholdsvaner legges i barne- og ungdomsårene, og at et usunt og feilaktig kosthold i tidlig alder kan føre til store og alvorlige helsekonsekvenser, ikke bare når det gjelder den fysiske helsen, men også i forhold til psykisk balanse, utholdenhet og konsentrasjonsevne. Skolen er en svært viktig del av barns og unges liv, både fordi de tilbringer store deler av dagen på skolen – og den tida kommer til å bli utvidet – og fordi skolen kan være med og spille en avgjørende rolle i barns og unges utvikling også når det gjelder kunnskaper om og holdninger til mat, drikke og kosthold. I tillegg er det et faktum at et sunt og variert kosthold kan virke avgjørende inn på barns og unges læring og mestring av skolehverdagen. Derfor blir det helt feil når det eneste tilbudet om mat og drikke som fins på mange norske skoler, er en brusautomat. Det er ikke engang god tilgang på reint, kaldt og friskt drikkevann på alle norske skoler. Undervisning og opplæring om mat, matlaging og kosthold er blitt en salderingspost på mange skoler og i mange kommuner med trang økonomi. Det har ført til at elevene i mange heimkunnskapstimer sitter og tegner god og riktig mat i stedet for å lage den, servere den og spise den i et sosialt fellesskap. Dette er etter SVs mening ikke verdig en god og moderne skole. Det er heller ikke svaret på de helse- og læringsutfordringene som mange norske skoleelever har, og som har sin årsak i feilaktig kosthold og et altfor stort inntak av sukker. Derfor vil SV arbeide for at alle norske skolebarn skal få et godt, velsmakende og sunt skolemåltid, som de sjøl gjerne kan delta aktivt i når det gjelder tilberedning og servering. Mange andre land har hatt skolemåltid som en naturlig del av skolehverdagen i mange år. Hvorfor ikke i Norge? Jeg, og SV, tror at et slikt tiltak vil bety mye for barns og unges kosthold og matvaner. Det vil bl.a. kunne bidra til et redusert sukkerforbruk og være svært viktig for å bedre trivselen og fremme læring og prestasjoner i skolen. Jeg håper derfor at helse- og omsorgsministeren kan bekrefte at skolens rolle både i forhold til undervisningsopplegg, ressurser og skolemåltid for alle, er en viktig del av departementets arbeid for å redusere sukkerforbruket og fremme sunne kostholdsvaner.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2005-05-10:
Kristelig Folkeparti deler forslagsstillernes intensjoner om å hjelpe kvinner som er på flukt fra tvangsekteskap. En egen handlingsplan mot tvangsekteskap ble lagt fram i 2002. Søkelyset var rettet mot å forebygge at dette fremdeles skal skje i Norge. I tillegg så en behov for kompetanse og bedre samordning og samarbeid mellom ulike aktører. Det er ca. 50 krisesentre i Norge i dag. De fleste er drevet som private stiftelser og representerer en trygg havn for kvinner som er på flukt fra tvangsekteskap. I den senere tid er det kommet fram at stadig flere kvinner opplever vold i nære relasjoner. For kvinner som er på flukt fra familievold, som tvinges til prostitusjon eller tvangsekteskap, er det viktig at det finnes et tilbud til dem. Mange av disse blir nok best hjulpet om de får opphold i et krisesenter utenfor bostedskommunen. Tilskuddsordningen for krisesentrene er basert på en kommunal andel på 20 pst. som utløser et statstilskudd på 80 pst. av krisesentrenes budsjett. Jeg kjenner ikke til at kvinner på flukt fra tvangsekteskap har fått avslag på grunn av betalingsordningen. Kristelig Folkeparti er, som forslagsstillerne, opptatt av tydelige ansvarsforhold, slik at ikke kvinner som trenger hjelp og bistand fra krisesentrene, blir kasteballer i hjelpeapparatet. Brevet fra helseministeren av 2. februar i år understreker at krisesentrene skal være åpne for alle, uansett verdi- eller livssyn. De skal være gratis for brukerne, og det skal ikke kreves henvisning for å komme dit. Det slås fast at den kommunen kvinnen oppholder seg i, er ansvarlig for å yte og finansiere de sosiale tjenestene på krisesentrene. For kvinnen gir det en trygghet å vite at hun kan få hjelp mens hun bor eller midlertidig oppholder seg i en annen kommune. De nye arbeids- og velferdskontorene som skal etableres i alle kommuner, kan yte samordnet hjelp til kvinner som er på flukt av ulike årsaker. For tiden er Bernt-utvalgets innstilling om en ny felles sosial- og helselovgivning ute på høring. Utvalget går ikke inn for en videreføring av refusjonsregelen i sosialtjenesteloven § 10–1 annet ledd. Krisesentrene kommer i dag ikke inn under unntakene, da de ikke har institusjonsstatus. Skal en utvide refusjonsadgangen til å gjelde krisesentrene, kan det bli vanskelig ut fra likebehandling i forhold til grupper som frivillig flytter til en annen kommune for å få et bedre tjenestetilbud. Kristelig Folkeparti tror at den beste måten å unngå konflikt mellom kommunene på er at den kommunen som har krisesentrene og utgiftene, også har fordelen av at finansieringen er der. Oppholdskommunen har også ansvar for tjenester etter kommunehelsetjenesteloven og barnevernstjenesteloven. Det kan føre til mer administrasjon om en gir refusjon for sosiale tjenester i krisesentrene og ikke andre tjenester som kvinnen trenger. Kristelig Folkeparti avviser ikke Dokument nr. 8-forslaget. Vi vil vente til høringsinstansene i Bernt-utvalget har uttalt seg om forslaget før vi tar en endelig avgjørelse. Jeg anbefaler derfor at Dokument nr. 8-forslaget vedlegges protokollen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2005-05-10:
Det er ikke lenger enn to år siden vi stod på denne talerstol og debatterte folkehelsepolitikken. St.meld. nr. 16 for 2002-2003, Resept for et sunnere Norge, trakk opp nye strategier for folkehelsearbeidet for de neste ti årene. Som saksordfører i forbindelse med den meldingen vil jeg se parallellene bakover. Nå, som da, vet vi at de største ernæringspolitiske utfordringene i tiden framover er å redusere inntaket av fett, og da særlig mettet fett, og øke forbruket av grønnsaker og frukt i alle grupper av befolkningen. Det er også viktig å stimulere til økt forbruk av grove kornprodukter og fisk, og til redusert inntak av sukker og salt. Slike kostforandringer vil redusere risikoen for utvikling av hjerte- og karsykdommer, enkelte kreftformer, overvekt, diabetes type 2, benskjørhet og tannråte. For mye sukker i kostholdet er derfor bare en del av utfordringene i folkehelsepolitikken og kan ikke ses isolert. Grunnlaget for et sunt og godt kosthold legges i barne- og ungdomsårene. Dette vet også forslagsstillerne, og de har barn og unge som målgruppe for forslaget om å legge fram en handlingsplan for et redusert sukkerforbruk. Derfor har også Regjeringen satset på målgruppen barn og unge når de har laget en tiltakspakke på ernæringsområdet. Blant annet sikrer Regjeringen at temaene mat og ernæring inngår i førskoleutdanningen og i lærerutdanningen. Landets 9.-klassinger får en gratis kokebok. Dette er en fin måte å lære unge gode matvaner på. Når ingrediensene til oppskriftene skal kjøpes inn, er det viktig at merkingen på varene er enkel å forstå, slik at de skjønner hvor mye sukker og søtningsstoffer produktene inneholder. Kristelig Folkeparti er glad for at Norge deltar aktivt i det arbeidet som EU har med hensyn til revisjon av merkeregelverket. Kristelig Folkeparti gleder seg også over at stadig flere skoler kutter ut sine brusautomater, og at dette i stor grad skjer frivillig. Det er også svært positivt at mange kommuner forbedrer sin vannkvalitet slik at drikkevannet blir attraktivt. Økonomiske midler til finansiering av abonnementsordningen for frukt og grønt i grunnskolen sikres, slik det ble gjort ved budsjettbehandlingen for 2005. I år ble det bevilget 22,2 mill. kr til frukt og grønt i skolen. Ordningen er nå etablert i alle fylker, og det satses på å øke elevdeltakelsen. Oppfølgingen av St.meld. nr. 16 vil vi se virkningene av i tiden framover. I løpet av 2005 vil Regjeringen legge fram en nasjonal plan for forebygging, forskning og behandling av diabetes. Der mener Kristelig Folkeparti at det bl.a. må fokuseres på tiltak for å redusere sukkerforbruket. Med bakgrunn i det grundige arbeidet som er gjort, og som er meldt på det totale folkehelseområdet, finner jeg det naturlig at Dokument nr. 8:34, fra representantene Lund og Gløtvold, om å utarbeide en handlingsplan for redusert sukkerforbruk blant barn og unge, vedlegges protokollen.
Åse Gunhild Woie Duesund (Kristelig Folkeparti), 2005-05-10:
Muskel- og skjelettlidelser er et økende problem blant dem som er sykmeldte eller blir uføre. For mange er forebygging på arbeidsplassen, slik IA-avtalen legger opp til, den beste medisin for å unngå at plagene blir kroniske. Mange trenger fysikalsk behandling og rehabilitering over lang tid for å mestre en arbeidssituasjon og unngå redusert livskvalitet. For Kristelig Folkeparti er det viktig at vi bygger opp høy kompetanse og har nok behandlingskapasitet i Norge til denne gruppen. I tillegg har vi alltid støttet at pasienter med ulike diagnoser får mulighet til et korttidsopphold i varmere klima. Tilbakemeldingene fra disse behandlingsreisene, eller klimareisene, som noen kaller dem, har vært gode. Etter at ordningen med behandlingsreiser til utlandet ble innført, har Kristelig Folkeparti vært opptatt av at de som reiser, skal få et kvalitativt godt behandlingstilbud. Vi har derfor støttet at Rikshospitalet sender prøvegrupper til ulike steder for at de som trenger behandling, skal få optimal hjelp. I forrige stortingsperiode anmodet vi Rikshospitalet om å sende en pasientgruppe til Dødehavet. Både Danmark og Tyskland har hatt egne behandlingsavdelinger der i årtier på grunn av det unike klimaet. Resultatet for den norske gruppen ble ikke så godt som forventet – dette, sammen med oppbygging av kapasitet andre steder, er mye av årsaken til dagens negative innstilling. Det er fortsatt Rikshospitalet som har ansvar for å velge hvilke behandlingssteder vi skal sende norske pasienter til. Gjennom konkurranseutsetting etter gjeldende regler vil alle behandlingssteder kunne konkurrere på like vilkår i forhold til de kravspesifikasjoner som blir utarbeidet. Jeg er en av dem som har vist interesse for og vært positiv til behandlingstilbud ved Dødehavet. Det førte til at jeg stilte et spørsmål til helse- og omsorgsministeren 4. oktober 2004. Jeg spurte om mulighetene for å initiere en evaluering av klimabehandling ved Dødehavet for andre lidelser enn psoriasis, f.eks. leddgikt, revmatisme og senskader etter polio. I besvarelsen av 13. oktober 2004 ble det opplyst at det ble gjennomført en studie med en prøvegruppe psoriasispasienter til Dødehavet i 1999. Dette er seks år siden, og omfatter kun én diagnose. Jeg er nå blitt orientert om at Helse- og omsorgsdepartementet på nytt har mottatt en søknad fra prosjektgruppen i Rogaland om godkjenning av behandlingsreiser til Dødehavet som en del av helsereiser finansiert av staten, slik Dokument nr. 8-forslaget foreslår. Til grunn for denne søknaden ligger det nå en ny rapport utarbeidet i februar i år. Jeg mener det er grunn til å se på denne rapporten og de mulige nye opplysningene som kommer fram her, spesielt med hensyn til nye tall for kostnader. Jeg håper at helse- og omsorgsministeren stiller seg positiv til dette. Kristelig Folkeparti støtter intensjonen i representanten Simonsens forslag om å foreta en gjennomgang av statens kjøp av behandlingsplasser i utlandet, og håper at det blir omgjort til et oversendelsesforslag.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-05-10:
Mange kvinner som er utsatt for vold og tvang, må rømme fra det stedet de oppholder seg på i utgangspunktet, og slik sett er det ofte at kvinner som søker krisesentre på grunn av bl.a. tvangsekteskap, vold og trusler, flyttes eller selv flytter til en annen kommune for å få den hjelp som et krisesenter kan gi. Ytelse etter sosialtjenesteloven er i utgangspunktet oppholdskommunenes ansvar. Det blir framholdt av bl.a. helse- og omsorgsministeren at krisesentre ikke er noe unntak i denne sammenheng, og at hovedregelen følgelig er at det er kommunene som krisesentrene ligger i, som har ansvaret for å dekke kostnadene ved opphold og etablering for kvinner på flukt fra tvangsekteskap. Et mindretall i komiteen bestående av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet mener at dette prinsippet ikke fungerer like godt for de kvinner som er på flukt i et avgrenset tidsrom på grunn av f.eks. trussel om tvangsekteskap, eller på grunn av at de er utsatt for vold. Dette gjør at vi støtter forslagsstillerne i at Regjeringen bør gå igjennom de forskrifter som er, og gjennom nye og klare forskrifter, eller på annen måte, sørge for at bostedskommunen forut for inntak i krisesenter skal være ansvarlig for å refundere utgiftene til kommunale tjenester under et midlertidig opphold i et krisesenter. Vi har fått en finansieringsplan for krisesentrene nå, og det er vel og bra, med 80 pst. statlig tilskudd og 20 pst. som skal dekkes av kommunene. Man kan jo si, som representanten for Høyre sa i sitt innlegg, at troen på kommunalt selvstyre skal gjøre at man har håp om og forutsetter at dette fungerer ved interkommunalt samarbeid, og at kommunene også skal dekke disse utgiftene slik som det er forutsatt i sosialtjenesteloven. Det er for så vidt et greit prinsipp, men det er ikke alltid prinsipper passer sammen med hverdagen, og heller ikke at kart og terreng er samsvarende. Det vi er redd for, er at spesielt små krisesentre som har gode tjenester, og som blir oppsøkt av mange av disse kvinnene her, får et problem med sin sosialetat og sin barnevernstjeneste fordi det vil belaste den kommunen som dette krisesenteret ligger i, uforholdsmessig mye. Det gjør at vi ønsker at utgangspunktet skal være at det som er ens bostedskommune før man flykter til dette krisesenteret, skal bære utgiftene. Jeg hadde håpet på at det som ligger i intensjonen fra forslagsstillerne her, hadde blitt vedtatt i dag. Det er imidlertid verdt å merke seg innlegget fra representanten Woie Duesund, som sier at en vil se på Bernt-utvalgets innstilling nå først, og så vurdere om en kanskje skal følge det som mindretallet her foreslår. Det er i hvert fall en åpning for at man skal se på dette slik at det fungerer på en best mulig måte, og slik at det ikke belaster et lite, godt krisesenter i en relativt liten kommune, og heller ikke forårsaker at kvinner på flukt blir kasteballer i et byråkratisk og økonomisk system som er lite verdig en håndtering av medmennesker.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-05-10:
Det er ikke meningen å opptre som noen geriljasoldat her, selv om undertegnede har vært beskyldt for å tilhøre også en annen Hedmarks-gerilja. Men jeg har lyst til å kommentere det som helse- og omsorgsministeren var inne på nå til slutt, dette med merkeregelverket. Vi vet nå at det også brukes GMO for å omdanne maissukker til fruktose, og at dette søtningsmiddelet bl.a. brukes i drikkevarer. Vil helseministeren i arbeidet med merkeregelverket påse at ikke bare sukkermengde, men også sukkertype kommer fram, og hvordan denne sukkertypen er framstilt – vil han påse at slike ting nå blir tatt inn i regelverket for merking av søtningsmidler og matvarer? Dette er, etter undertegnedes mening, veldig viktig for å få en reell bakgrunn for hva slags matvarer og hva slags søtningsmidler vi har foran oss. En del av diskusjonen om søtningsmidler er nemlig ikke helt reell når det gjelder hva slags søtningsmidler som brukes.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-05-10:
Bare noen korte presiseringer. Det er ingen grunn til å ta en ny kamp om røykeloven nå, selv om vi var av den oppfatning at den burde evalueres relativt raskt i forhold til det som viste seg å være praktisk vanskelig og kanskje kunne føre til inkonsekvente handlinger. Jeg syns imidlertid ikke det er grunn til å smøre så tjukt på som representanten Nesvik fra Fremskrittspartiet gjorde. Det jeg syns er viktig, er å minne om at tobakkskadeloven § 6 åpner for muligheter for dispensasjon, og at denne dispensasjonsmuligheten førte til ulik praksis ved innføringen av røykeloven. Det har da gitt seg en del tvilsomme utslag. Jeg er imidlertid fornøyd med at Sosial- og helsedirektoratet har instruert og sendt tilsynsmyndighetene klarere retningslinjer for en mer lik praktisering av dispensasjonsadgangen. Det som nå kommer som en følge av denne saken, er en presisering av mulighetene for dispensasjonsadgang, og at disse blir mer i samsvar med det som var Odelstingets intensjon den gangen loven ble behandlet. Fra komiteens flertalls side legger en til grunn at Direktoratet for arbeidstilsynet, som har ansvaret for større geografiske områder, sikrer at det nå blir lik behandling av denne type dispensasjonssøknader for hele landet. Jeg tror det er veldig viktig at en har en tilnærming til dette som gir en følelse av reell likebehandling og rettferdighet.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-05-10:
Ved første gangs lesing av innstillingen fra komiteen kan en få det inntrykk at det er bred politisk enighet om konklusjonen her, og at forslaget fra representanten Jan Simonsen avvises, slik det står i forslag til vedtak. Men når det gjelder intensjonene her, og merknader, blir jeg litt forundret over at så mange av dem som har hatt ordet, nå sier at vi bør vente og se, og kanskje blir det slik at vi også skal velge å gi folk behandlingstilbud ved Dødehavet. Det er viktig at vi har gode behandlingstilbud, spesielt for våre kronikere, men også for andre folk med helseplager kan det være viktig å finne behandlingstilbud utenfor landegrensen. Men de norske pasientene må da i tillegg til å få et godt faglig medisinsk tilbud, også ha sikkerhet for at det er stabile politiske og sikkerhetsmessige forhold i det området hvor man er til slik behandling. Det resulterte jo bl.a. i at tilbudet ved Igalo i en tid ble sterkt tonet ned på grunn av uro i området i og rundt Montenegro. Det som nå kommer fram, er at vi kanskje skal prøve å finne en løsning når det gjelder behandlingstilbud ved Dødehavet – og prøveprosjektet der konkluderer jo ganske klart med at det ikke er noen spesielle medisinske fortrinn ved tilbudet. Det er det ene. Og så til det som forundrer meg mest, at kostnadene ved det tilbudet lå 90 pst. over kostnadene for behandling i Europa – og likevel ser en da bort fra dette når vi ellers, hver eneste gang, får stresset omkring anbud og kostnadseffektivitet og alt det som er toneangivende i norsk helsepolitikk. Det gjelder alt fra akuttberedskap og ambulansetilbud til andre ting. Men her skal man se bort fra det, og det gjør at jeg blir ganske forundret. Jeg er med i en merknad sammen med medlemmer fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti der vi sier at vi er bekymret over at det ikke har vært god nok utvidelse i forhold til antall pasienter til de institusjonene som vi allerede har hatt avtaler med i lengre tid, nemlig i Tyrkia og Igalo. Det er viktig at en får sendt pasienter dit som har behov for disse tilbudene, også for å sikre at pasienttilbudet der blir opprettholdt. Vi vet at det har vært et problem i hvert fall når det gjelder institusjonene i Igalo. Jeg synes det er viktig at kronikere, uansett hva slags diagnose de har, får behandlingstilbud i utlandet, og at vi konsentrerer oss om det istedenfor stadig å komme tilbake til et opplegg som etter det jeg kan skjønne, ut fra de prøveprosjekt som har vært, ikke er i samsvar med de intensjoner man ellers har i helsepolitikken når det gjelder kostnader, sikkerhet osv.
Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2005-05-10:
For politikere flest, ikke minst her i Stortinget, er det en oppgave å være forutseende – og forutseende nok. For å kunne være det må vi av og til lene oss til faglige råd og faglige vurderinger. I denne saken i hvert fall er de medisinsk-faglige råd og vurderinger ganske entydige. I høringsnotatet fra Legeforeningen av 4. april 2005 påpekes det at det verken i Norge eller i utlandet anses å være behov for en slik bank eller en slik behandlingsmetode som det man får skissert i forslaget. Representanten Osmundnes var også inne på at et nyfødt barns behov for egne stamceller senere i livet regnes som meget lite. Beregningene viser en sannsynlighet på 0,005 pst. Man skal være ydmyk i forhold til statistikk og bruke den for alt den er verdt. Men likevel er mitt dilemma når det gjelder forutseenhet, å vurdere behovet for en biobank for navlestrengsblod opp mot behovet for ressurser til å forske på adulte stamceller, som er et vedtatt satsingsområde når det gjelder celleforskning i Norge. Det har flertallet i denne salen sagt. Saksordføreren var inne på at man måtte ha stamceller tilgjengelig for slik forskning. Det er jeg enig i. Men ut fra de faglige vurderinger som jeg bygger på her, er det ikke noe særlig problem at man ikke har nok stamceller tilgjengelig. Jeg mener at den ordningen som nå blir etablert, og som vi må få retningslinjer for fortest mulig, vil gi oss anledning til et ganske stort cellemateriale basert på navlestrengsblod som vi kan forske på, for å se hvordan det er mulig å bruke dette i den gode medisinske tjeneste videre framover. Når det gjelder både autologe og allogene transplantasjoner, tror jeg at det man her får fram av stamceller fra navlestrengsblod, vil være tilstrekkelig. Senterpartiets vurdering er i hvert fall at de ressurser som nå er tilgjengelige, bør vi først og fremst bruke på forskning og ikke binde opp i en bank som kanskje krever større ressurser enn ønskelig er, fordi det meste skal brukes til å se på hva disse stamcellene kan gi av medisinske muligheter. Det er ikke noe problem å få tak i stamceller fra navlestrengsblod i dag. Slik det er i dag, har vi bl.a. sykehus som samler dette. I samarbeid med fødeavdelinger og etter samtykke fra de fødende selv vil stamceller være tilgjengelig for slik bruk framover. Jeg var inne på retningslinjer for samspillet mellom den offentlige og den private sektor. Dette er det viktig å få fram fortest mulig. Jeg mener også at man bør få kvantifisert de ressurser som det offentlige helsevesenet bruker på dette, og se på hvor mange penger som sykehus, fødeavdelinger og fødestuer bruker på dette, slik at man ser om kost-nytte-verdien også er i samsvar med annen kost-nytte-verdi, som man nå stresser veldig i helsevesenet.
Bjarne Håkon Hanssen (Arbeiderpartiet), 2005-05-10:
Det økende sukkerforbruket blant barn og unge er et viktig tema. Høyt sukkerinntak kan bidra til helseskader som diabetes og tannsykdommer. Sukker er også en viktig årsak til overvekt. Overvekt er et økende og alvorlig problem og fører til sykdommer som hjerte- og karsykdommer, diabetes, enkelte former for kreft, muskel- og skjellettlidelser samt psykiske problemer. Studier viser at man de siste årene har registrert en kraftig økning av type 2-diabetes. Samtidig har det også skjedd en økning i inntak av sukker. Dette berører et veldig viktig tema, nemlig temaet om å vri ressurser over fra reparerende til forebyggende virksomhet. Et viktig grep i så måte er en hard og målrettet innsats for redusert sukkerforbruk. En samlet komite er derfor enig i intensjonene i forslaget fra Morten Lund og Ola D. Gløtvold. Spørsmålet er hvordan vi skal arbeide. Trenger vi en egen handlingsplan, eller kan dette skje på en annen måte? I så måte viser komiteen til at Helse- og omsorgsdepartementet har startet arbeidet med å utarbeide en nasjonal plan for forebygging, forskning på og behandling av diabetes. Planen blir ferdig i løpet av 2005. Komiteen formoder at tiltak for å senke sukkerforbruket blir et sentralt tema i handlingsplanen. Komiteen antar at dette temaet også er viktig i arbeidet med oppfølgingen av St.meld. nr. 16 for 2002-2003, som heter «Resept for et sunnere Norge». Komiteen mener det er svært viktig med en rekke tiltak for å redusere sukkerforbruket, og forutsetter at dette blir viet stor oppmerksomhet i de nevnte planene som Regjeringen allerede arbeider med. På denne bakgrunn anbefaler komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, SV og Kristelig Folkeparti, at dokumentet vedlegges protokollen, mens komiteens mindretall, komiteens medlem fra Senterpartiet, mener det økte sukkerforbruket og de negative konsekvensene dette har for helse og samfunn, tilsier at det utarbeides en helhetlig handlingsplan, og fremmer forslag i tråd med det.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Jeg skal prøve å være litt mindre krigersk i forhold til å snakke om geriljaen og det som foregående taler var inne på. Men det er helt åpenbart en kjensgjerning at det har skjedd en foruroligende økning av gjennomsnittsvekten, ikke bare hos den voksne delen av befolkningen, men også hos barn og unge. Dette er bekymringsfullt, all den tid en rekke sykdommer kan knyttes til mangel på fysisk aktivitet og dertil påfølgende overvekt. Det er grunn til å være bekymret over denne utviklingen, og særlig hvis vi ser den i sammenheng med økningen av diabetes 2 spesielt. Forslagsstillerne fokuserer i sitt forslag på nødvendigheten av at det må utarbeides en egen «handlingsplan for å redusere sukkerforbruket blant barn og unge». Bakgrunnen for forslaget er ifølge forslagsstillerne selv at sukkerinntaket hos barn og unge har økt mye i de senere år. Jeg tror at samtlige i denne sal har tatt innover seg og satt fokus på denne problemstillingen i utformingen av sin politikk hva angår barn og unges oppvekstmiljø. Det er imidlertid å slå inn allerede åpne dører når man fremmer dette forslaget nå. Det er en rekke saker om denne problemstillingen som allerede er fremmet, og det er saker som ligger til behandling, slik det helt riktig framkommer i brev fra helse- og omsorgsministeren til sosialkomiteen, datert 10. februar i år. Stortinget har allerede vedtatt at det i løpet av 2005 skal utarbeides en nasjonal plan for forebygging, forskning på og behandling av diabetes, etter forslag fra Fremskrittspartiet. Dette er nettopp en sak der det er naturlig å ta opp de problemstillinger som framkommer i det framlagte Dokument nr. 8-forslaget, men bare i en større og mer omfattende sammenheng. Det er viktig at vi holder fokus på hva som faktisk også er foreldrenes ansvar hva angår kosthold og aktivitet, og at en ikke i for stor grad bare forsøker å overføre en for stor del av dette ansvaret til det offentlige. Det er imidlertid viktig at forholdene legges til rette hva angår både kosthold og fysisk aktivitet innenfor de arenaer som er det offentliges ansvar, som f.eks. den stadig lengre skoledagen, som også må komme i framtiden. Fremskrittspartiet vil i dag stemme mot Senterpartiets forslag om at det skal utarbeides en handlingsplan, all den tid det allerede er igangsatt et arbeid som knyttes opp mot barns kosthold og helse.
Harald T. Nesvik (Fremskrittspartiet), 2005-05-10:
Det var nærmest rørende å lese om den omtanke representantene Trond Giske og Sigvald Oppebøen Hansen gjennom sitt Dokument nr. 8-forslag viser overfor dem som driver bingo, eller som bare er der som spillere. Den omtanken går så langt at disse representantene fremmer forslag om at Regjeringen skal sørge for at tobakkskadeloven «praktiseres slik at bingolokaler gis anledning til å tilby enkel servering.» Jeg finner grunn til å sitere følgende fra forslaget som disse representantene har framsatt: «Det bør være mulig å praktisere lovverket på en fornuftig måte, slik at man både kan ivareta målene om røykfri luft og gi mulighet for enkel servering.» Jeg er helt på linje med forslagsstillerne, som viser til at denne meget strenge norske røykeloven har noen underlige og meget uheldige konsekvenser. Det er fullt mulig å sørge for at både røykere og ikke-røykere i dette landet faktisk kan leve side om side, uten at man skal tvinge noen til å gå ut på gaten for å ta seg en røyk, eller at noen ikke kan delta i det sosiale liv på grunn av for tett røyk i et lokale. Fremskrittspartiet fremmet faktisk i forbindelse med behandlingen av røykeloven et forslag om at det skulle være en åpning for at bl.a. restauranter skulle kunne etablere ubetjente røykerom, slik at interessene til både restauranteierne, de ansatte ved restaurantene, røykerne og ikke-røykerne kunne bli ivaretatt også i Norge. Dette stemte alle andre partier mot. Det samme gjorde forslagsstillernes egne partier. Og jeg vil anta at de forslagsstillerne som var til stede i salen, også selv stemte mot dette. Det er jo det som gjør denne saken om bingolokalene ekstra rørende. Jeg må imidlertid understreke at jeg nå med spenning ser fram til hvordan de samme forslagsstillerne vil stille seg til Fremskrittspartiets forslag om ubetjente røykerom, der røykerne iallfall kun vil skade seg selv og ikke andre. Det holder faktisk ikke å si f.eks. at de som skal rydde der senere på natten eller dagen etterpå, blir utsatt for røyk, da dette vil kunne reguleres gjennom skikkelig ventilasjon. Det er også i dag fullt mulig å sørge for at røyk ikke siver ut i tilstøtende lokaler ved hjelp av røykegardin. Til slutt tar jeg opp det forslaget fra Fremskrittspartiet som er inntatt i innstillingen, som nettopp ivaretar interessene til ikke-røykerne, røykerne, restauranteierne og restaurantansatte. Det skal bli veldig spennende å se voteringen i dag.