Snorre Serigstad Valen (Sosialistisk Venstreparti), 2017-06-15:
Jeg gjør et kort og midlertidig comeback i utenriks- og forsvarskomiteen. Jeg takker for hyggelige ord fra saksordføreren, som skal overbringes til forslagsstilleren. Vår innretning av politikken overfor Israel og Palestina bærer litt preg av på den ene siden stabilitet, forutsigbarhet og mye å være stolt av. På den andre siden får jeg litt følelsen av at vi alle står og sier at dette er bra, og så stiller vi oss ikke spørsmålet om det egentlig fungerer. Oppnår vi egentlig det vi var ute etter, f.eks. da Oslo-avtalen ble inngått? Da Espen Barth Eide var utenriksminister, var han tydelig på at det etter hvert må settes et klart tidspunkt der man gjennomfører en såkalt «stocktaking», altså at man så å si gjør opp regnskap for arbeidet med Oslo-avtalen generelt, og med giverlandsgruppen spesielt. Det var helt på sin plass, for med tanke på den demokratiske utviklingen i Palestina og den politiske utviklingen i Israel risikerer vi gjennom våre handlinger og beste hensikter i verste fall å bidra til å sementere en situasjon som låser palestinerne fast i ufrihet, og som låser Israel inn i en stadig mer moralsk uakseptabel rolle. Der har vi på den ene siden et Palestina som ikke de facto er en egen stat, og som ikke de facto har en fri befolkning, og på den andre siden et Israel som aktivt saboterer forsøkene på å oppnå det, av innenrikspolitiske, taktiske hensyn de politiske aktørene internt i Israel imellom. Løsningen på denne konflikten ligger internt i det politiske livet i Israel og i Palestina. Da må vi være sikre på at de politiske virkemidlene vi benytter oss av, fungerer etter hensikten. Nettopp fordi vi leder giverlandsgruppen, har vi et ansvar for å tenke over det. Det har også vært støtte fra faglig hold for vårt forslag. Børge Brende hadde John Kerry på besøk denne uka, hvor han snakket om behovet for å tenke nytt i fredsdiplomatiet. Det slutter jeg meg fullt og helt til. Men at utenriksministeren og flertallet i Stortinget da velger å si nei til faktisk å evaluere et av de største prestisjeprosjektene for norsk fredsdiplomati gjennom tidene, finner jeg mer underlig. Vi har jo investert en betydelig grad av politisk prestisje i vårt arbeid i Midtøsten. Det kan også bety at vi ikke er helt uhildet i vår analyse av hvorvidt dette har fungert. Det var ingen som kunne se for seg da Oslo-avtalen ble inngått, at vi fortsatt skulle være der vi er nå, mer enn 20 år etterpå. Det påkaller ikke bare evaluering, det påkaller også en viss ydmykhet fra Stortingets side, både fra oss som tilhører den mer Palestina-orienterte fløyen på Stortinget, og fra Israel-vennene på Stortinget. På samme måte som jeg overhodet ikke kan si meg komfortabel med den demokratiske utviklingen i Palestina og i Abbas’ regime, kan ikke Knut Arild Hareide si seg komfortabel med den politiske utviklingen i Israel, med den retorikken Netanyahu bruker, og den sabotasjen den israelske regjeringen utfører, som i praksis hindrer en framtidig fredsavtale, gjennom bygging av stadig nye bosetninger. Der har Knut Arild Hareide og jeg noe til felles, nemlig å skape en plattform for en ærlig debatt om norsk Midtøsten-politikk. Det tror jeg hele Stortinget hadde vært tjent med, uavhengig av hvilken innfallsvinkel man har i denne debatten. I 2013 besøkte jeg ungdommer på Gaza. Det var unge aktivister og bloggere. Her i Norge assosierer vi bloggere med tvilsomme sponsoravtaler og ikke nødvendigvis alltid de viktigste spørsmålene i livet. Det å være blogger på Gaza er livsfarlig. De kan kastes i fengsel, de kan bankes opp og i verste fall bli drept. Jeg snakket med ungdommer som er låst fast mellom Hamas’ religiøse jernregime på den ene siden og israelsk militærmakt på den andre. Vi må stille oss spørsmålet: Har vi innrettet vår politikk overfor Israel og Palestina på et vis som gir disse ungdommene et større håp om å leve i frihet, eller status quo? Jeg mistenker at Stortinget ikke vil kunne svare sikkert på det. Og hvis vi ikke er i stand til å svare på det, er det på høy tid med evaluering, nettopp fordi vi leder giverlandsgruppen, og nettopp fordi det ligger så sterk norsk politisk prestisje i det rådende internasjonale regimet for hvordan man forholder seg til konflikten i Midtøsten. Jeg tar opp forslaget fra SV.