Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 2010-11-30:
La meg si at det er veldig gledelig at interpellanten tar opp kulturminner i Stortinget, at vi får en bred diskusjon om det. Selv om interpellasjonen i sitt innhold kan virke noe knusktørr fordi den går på ordninger og systemer og penger, så er selvfølgelig dette grunnlaget for ivaretakelse av kulturminnene. Men la oss minne om hva det faktisk er. Det er noe av det som gjør oss stolte som nasjon, det er noe av det vakreste vi har: Det er Odda og Rjukan, som vi prøver å få på UNESCOs verdensarvliste som sånne teknisk-kulturelle kulturminner; det er Vikingarv-stedene, som vi i forrige uke arbeidet for å få på den samme verdensarvlisten; det er Nes kirkeruiner, som er satt flott i stand, og som nå brukes til brylluper og en rekke andre hyggelige tiltak; og det er det vellet av store og små hus og andre minner over hele landet som mennesker er opptatt av. Det viser seg også at når de blir utsatt for problemer, så mobiliserer folk – enten det er i forbindelse med brannene i Bergen eller i debatten om Bjørvika. Så det er stor interesse for det. Jeg har også sett det tallet som interpellanten gjengir, at det i dag skal være en reduksjon, eller et tap, på 1,5 pst. i kulturminner i Norge i året. Vi har ikke noe kjennskap til hvor det tallet stammer fra, eller noen dokumentasjon for noe sånt tall. Jeg er vel også noe i tvil om hvor lett det er å tallfeste en slik prosess. Etter de tallene vi har, så er dette forfallet – ut fra enhver måte å regne på – vesentlig mindre. Det betyr ikke at vi ikke skal ta det seriøst, men det betyr at jeg ikke er klar over hvor det tallet kommer fra. Nå sa interpellanten at hun ikke ville ha noen kappestrid om hvem som har vært best på dette området. Det er jeg enig i, men jeg kan jo ikke unngå å legge merke til at hun likevel legger opp til det. Derfor har jeg funnet tallene for hvor mye som ble bevilget på dette området under Bondevik-regjeringen, og hvor mye som ble bevilget under den rød-grønne regjeringen, og det er litt nødvendig å si fra, for økningen på kulturminneområdet var på ca. 60 mill. kr under Bondevik II-regjeringen, mens den er på ca. 190 mill. kr under den rød-grønne regjeringen. Jeg sier ikke dette fordi jeg synes denne diskusjonen er interessant. Jeg synes den er revnende uinteressant, men siden representanter fra den borgerlige fløy hele tiden prøver å framstille det som om det ikke skjer noe under den rød-grønne regjeringen, er jeg nødt til å trekke fram at det altså er en mangedobling av innsatsen under nettopp den rød-grønne regjeringen – en formidabel økning på veldig få år. Riksantikvaren har aldri hatt større ressurser enn han har i dag. Og for riksantikvaren har det å gi eieren av fredede kulturminner bedre rammevilkår vært – og skal fortsatt være – en hovedsak. Den omtalte økningen etter 2005 har nemlig nesten uavkortet gått til dem som eier fredede hus, og til å dekke utgifter til arkeologiske utgravinger i forbindelse med mindre, private tiltak, som å bygge bolig til eget bruk, nydyrking og andre jordbrukstiltak. Budsjettbevilgningene over Miljøverndepartementets budsjett går til fredede kulturminner. Det nasjonale resultatmålet som representanten Hjemdal viser til, dreier seg om de verneverdige kulturminnene – de som ikke er fredet. Adgangen til å frede et kulturminne er hjemlet i kulturminneloven og er forbeholdt kulturminner av stor nasjonal verdi. Det er statens virkemidler. Det er staten som kan frede et kulturminne. Når det er sagt, vil jeg si at det finnes massevis av kulturminner som er verneverdige, men uten at det er mulig å frede dem alle sammen. Et kulturminne kan være av stor betydning for et lokalsamfunn, eller for en større region, men man får ikke dermed støtte fra riksantikvaren for å vedlikeholde det. Et eksempel på et slikt kulturminne er Nordli gård, som ble revet, og som det var stor lokal oppstandelse rundt. Den var ikke fredet som et kulturminne av nasjonal betydning, men det var ingen tvil om at den hadde stor regional betydning og var en følelsesmessig sterk sak for mange av dem det berørte. Det er i dette bildet at Norsk kulturminnefond kommer inn. Fondet er det viktigste virkemiddelet for dem som eier slike verneverdige kulturminner. Jeg må da nevne at regjeringen har økt Kulturminnefondets grunnkapital med 1,2 mrd. kr, fra 200 mill. kr i 2005, da Bondevik-regjeringen gikk av, til 1,4 mrd. kr i år. Det skulle tilsi at vi gradvis blir bedre i stand til også å ta vare på de verneverdige kulturminnene våre. Vi har god oversikt over de fredede kulturminnene, men vi har mindre oversikt over de ikke-fredede. Og det er der kritikken fra Riksrevisjonen rammer, i det spørsmålet som tas opp av interpellanten. Jeg er enig med interpellanten i at det er utfordringer knyttet til mangelen på styringsdata, bl.a. i at det ikke er etablert tilfredsstillende rapporteringssystemer for å ha oversikt over verneverdige bygninger, samiske kulturminner og fredede bygninger, og det jobber vi nå med å forbedre. Gjennom Kunnskapsløftet for kulturminnefeltet skal det utvikles et forvaltnings- og saksbehandlingssystem for både fredede kulturminner og kulturminner med lokal og regional verdi. Kunnskapsløftet innebærer at databasen Askeladden skal oppgraderes og utvikles videre. Askeladden skal bygges ut som et effektivt verktøy, hvor man kan rapportere om kulturminnenes tilstand og eventuelle tap. Det er satt av 14 mill. kr på neste års budsjett til dette arbeidet. Sammen med byggenæringen har Miljøverndepartementet også i år etablert en nettbasert kunnskapsportal som både skal formidle råd og kunnskap mellom byggenæringen og eierne, og gi eierne sikker tilgang til gode håndverkere. Alle som eier kulturhistorisk verdifulle bygninger, både fredede og verneverdige, skal kunne benytte seg av portalen, og vi forventer også at den skal kunne dekke noen av behovene kommunene har når det gjelder å få tak i folk med kompetanse til å sette i stand verneverdige bygninger. Det er utvilsomt en av utfordringene at en del av kunnskapen som skal til for å ta vare på gamle bygg, kan forvitre, og at man må ta vare på gode håndverkere og god kunnskap hvis man skal kunne holde dem godt ved like. La meg også nevne, siden det ble henvist til riksantikvarens utspill om eiendomsskatt, at jeg ikke var kjent med det initiativet før i denne interpellasjonen. Jeg synes det er veldig positivt at riksantikvaren tar slike initiativ. Det er selvsagt kommunene selv som må bestemme om de vil utnytte dem, men det at riksantikvaren minner kommunene om muligheten som ligger i lovverket for å frita for eiendomsskatt, må jo bare være en positiv ting – og av og til å minne Stortinget om betydningen av riksantikvaren, Direktoratet for naturforvaltning, NORAD og de mange underliggende etatene som jeg bestyrer. Klima- og forurensningsdirektoratet har fått en klar melding om at jeg ønsker at de skal ta initiativet, og at jeg ønsker at de skal markere faglig ståsted i debatten. Jeg hadde ønsket en litt større prinsipiell støtte til dette i Stortinget, for det vi ser gang etter gang i Stortinget, er at representanter som liker det en av disse institusjonene sier, bruker det i debatten, men straks man hører noe man ikke liker, f.eks. fra Direktoratet for naturforvaltning, ropes det om sensur og forbud. Vi må ha en ensartet praksis her. Enten ønsker vi at etatene skal framlegge sitt faglige ståsted som f.eks. riksantikvaren og Direktoratet for naturforvaltning gjør, eller så ønsker vi det ikke. Det kan ikke være slik at man skal lodde stemningen i Stortinget før man kommer med sitt faglige ståsted i den offentlige debatt. Hvis jeg kan komme med en utfordring tilbake, er det for Stortinget litt mer å klargjøre hva Stortinget selv ønsker med hensyn til dette området. Jeg ville jo trodd at det nettopp var opposisjonen i Stortinget som har en interesse av at faglige ståsted for underliggende etater ble lagt fram, og derfor ikke protestere hver gang man ikke liker det man hører. Vel, det var en digresjon. Så spør interpellanten om momsfritak, og hun mer enn antyder at hun vet mitt ståsted på det området. Jeg må bekrefte at jeg er redd for en situasjon hvor man hver gang man ser noe i samfunnet som er positivt og ønskelig, roper på momsfritak. Det er ikke tvil om at dette er et område hvor momsfritak ville vært positivt, men det er et vell av slike områder hvor momsfritak vil vært positivt. Begynner man på det, undergraver man den viktigste finansieringskilden for det norske velferdssystemet. Norsk velferdsstat er finansiert gjennom moms. Den er ikke finansiert gjennom alle de andre skatteformene. De har også en viss betydning, men det er momsen som er selve grunnlaget for den norske velferdsstaten. Uten momsen hadde vi aldri hatt den barnehageutbyggingen, den eldreomsorgen, og de skolene som Norge er stolt av. Det er farlig å begynne, hver gang man oppfatter noe annet å være positivt i samfunnet, å kreve momsfritak på det ene området. Derfor mener jeg at det er bedre å ha målrettede ordninger for direkte å gi støtte til prisverdige tiltak på kulturminneområdet. Et momsfritak vil i tillegg, som finansministeren tidligere har gjort rede for, være veldig vanskelig å overholde, og vil fort inneholde mange gråsoner. Jeg håper jeg da har svart på de fleste spørsmålene, men det blir anledning til å komme tilbake. Jeg vil igjen takke interpellanten for å bringe opp et viktig område, et område hvor jeg tror det også er bred konsensus i Stortinget om at vi ønsker å få til mer. Det å få til mer på dette området i årene framover krever kombinasjonen av en god politikk og budsjetter som år for år må øke for at vi skal klare å innfri forventningene.