Kristin Halvorsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-10-10:
Som vanlig har SV mye på hjertet når det er trontaledebatt og stort sett alltid ellers også. Men jeg har tenkt å prøve på å konsentrere meg om noen hovedutfordringer og noen av de viktigste innvendingene vi har mot Regjeringens politikk. Det dreier seg om miljøpolitikken, og det dreier seg om de internasjonale utfordringene som vi står overfor, særlig sett i lys av at vi kan bli medlem av Sikkerhetsrådet i løpet av kvelden eller natten. I et av verdens rikeste land tilhører vi den politiske generasjon som har større muligheter til å forme framtiden enn noen annen generasjon før oss har hatt. Ingen har hatt så store muligheter som vi til å gjøre noen klare politiske valg for framtiden, og testen på om vi står til troende, er om resultatene av de små skritt vi tar i dag, i morgen og i forbindelse med årets statsbudsjett, overlater til neste generasjon et samfunn og en klode som er bedre enn den vi selv fikk å forvalte. Er det slik at stortingsflertallet skal fortelle sine barn og barnebarn, ja kanskje til og med sine oldebarn, at, ja, i år 2001 satt oldefar på Stortinget. Det var det året jeg lyktes i å få kotelettene 2 kr. billigere, lille venn. Det var det året da bensinprisen gikk ned med 1,20 kr. Flere kunne kjøre mer. Det var en fest. Vi grillet med engangsgrillene inne i bilen og med motoren på, fordi vi sparte så mye penger på det. Hva? Litt av et ærerikt ettermæle. Årets trontaledebatt og trontale er blottet for ambisjoner i miljøpolitikken. Da finansministeren i forrige uke la fram statsbudsjettet for neste år, skrøt han av at for første gang var det nå en finansminister som satte ned bensinavgiftene. Og samtidig er Norge et av de landene i Vest-Europa som bruker minst offentlige kroner på kollektivtrafikken. I år 2001 kommer det til å være slik at enda flere bussruter legges ned, og det kommer til å være færre avganger med NSB. Det begynner nå, det varsles flere rutekutt neste år. Det er rett og slett en politikk som går i stikk motsatt retning av det stortingsflertallet sier at man ønsker. For i alle transportplaner og i alle festtaler sier man at man ønsker en overgang fra bil til bane, og særlig i de sentrale strøk. Med åpne øyner gjør man det motsatte, legger til rette for at privatbilismen skal øke, mens kollektivtrafikken skal få mindre andel. Man vet jo hva som virker. Det er rett og slett slik at kollektivtrafikken taper andeler av trafikken fordi tilskuddene er så små. I Trondheim, Bergen og Tromsø har man hatt en reduksjon av innsatsen overfor kollektivtrafikken på 10 pst., mens gjennomsnittet i Europa er at kollektivtrafikken subsidieres med 50 pst. Det betyr at mange andre storbyer i Europa har betydelig bedre kollektivtrafikktilbud enn det vi har. Det har vært reduksjoner også i Oslo, men i Kristiansand har man hatt en økning. Den som har økt takstene sine mest i løpet av de siste årene har vært Bergen, mens man har redusert dem i Kristiansand. Og tallenes tale er meget klar. I Bergen kjører man mindre kollektivtrafikk nå enn tidligere, mens man i Kristiansand faktisk har klart å ha en vekst. Det fins én oppskrift for å få folk over fra privatbilisme til bane og til kollektivtrafikk ellers, og det er rett og slett å satse på kollektivtrafikken og ikke bruke alle pengene – til sammen 2,5 milliarder kr – på å gjøre bensin og diesel billigere. Så er det noen som tror at det er god distriktspolitikk å sette ned bensinprisen. Men det er det altså heller ikke! Det er rett og slett ikke sånn at det først og fremst er i de mest grissgrendte strøkene i Norge at folk kjører mest bil. Det er først og fremst i distriktene rundt de store byene at folk kjører mest bil, og det er godt gasjerte menn i gode biler som kjører mest, og de driver mest matpakkekjøring. Derfor er det dem som får størst glede av at bensinprisen går ned. Og hva er det som skjer da? Jo, da vil antakelig køen på veiene inn til Oslo bli litt lengre. Og hva skjer da? Da øker presset for at flere av veimilliardene skal gå til det sentrale østlandsområdet, for her står man i kø, og så brukes det enda noen flere milliarder til å bygge flere veier i det sentrale østlandsområdet, og så flytter vi køen litt lenger nedover i Vestfold og i Østfold, og så bruker vi nesten ikke noen kroner på jernbanen. Da kommer det til å skje som har skjedd før, nemlig at det er i distriktene, der man trenger større innsats for vei, bedre standard, rassikring, mulighet for næringslivet til å få fram varene sine, man kommer til å få mindre penger til vei. Og så kommer hele presset til å komme i østlandsområdet. Og når dette underbygges ved at man gjør en annen vri på avgiftene, nemlig ved at man øker årsavgiften på bil, men gjør det billigere å kjøre bil – altså dyrere å ha bil, men billigere å kjøre bil – så går det motsatt vei. Det man burde gjøre, var å komme fram til et system som var sånn at man tok bort årsavgiften på bil i de områdene av landet der vi vet at kollektivtrafikken ikke kan konkurrere, for det er riktig at buss og tog mange steder ikke kommer til å være noe alternativ til privatbil, mens man i sentrale strøk, der man kan satse kollektivt, i hovedsak retter innsatsen på kollektivtilbudet for å få en overgang fra privatbil til bane. Det hadde vært en framtidsrettet politikk. Da hadde man kunnet se både barn, barnebarn og oldebarn inn i øynene og sagt: Yes, i 2001 la vi om kursen. Da staket vi ut en kurs som gjorde at forurensningen i byene ble mindre, CO2-utslippene gikk ned, flere gikk over fra bil til bane. Det hadde vært en framtidsrettet, skikkelig miljøpolitikk! Stortingsflertallet kommer til å gjøre det motsatte – med åpne øyne. Det er også forstemmende at en av de viktige kampsakene for Regjeringen, det som egentlig er grunnlaget for at denne arbeiderpartiregjeringen sitter, er kampen for å bygge gasskraftverk i Norge. Det er med åpne øyne man åpner for å øke CO2-utslippene med 2 mill. tonn. Ingen ny vurdering er bestilt fra SFT. SV synes det er påfallende. Derfor har vi lagt fram et forslag om at Stortinget bør be Regjeringen be Statens forurensningstilsyn vurdere virkningene av at man nå ikke stiller noen krav om reduserte CO2-utslipp i forbindelse med bygging av nye gasskraftverk. Denne åpningen fra Regjeringen kommer jo til å bli anket, og det kan ha stor betydning for ankebehandlingen hva SFT faktisk sier. Det er ikke sånn som Dag Terje Andersen og andre talere fra Arbeiderpartiet sier, at det automatisk vil bety at man får mindre utslipp fra kullkraftverk nedover i Europa hvis vi bygger gasskraftverk her. Det er rett og slett sånn at både miljøvernministeren og andre talspersoner fra Arbeiderpartiet sier: Det er et trosspørsmål, det kan vi ikke dokumentere, men vi tror det. Det holder altså ikke i miljøpolitikken! Dette betyr en gigantisk økning av CO2-utslippene, mens vi burde gått motsatt vei. Da holder det ikke med trosspørsmål i miljøpolitikken. I løpet av kvelden blir det klart om Norge blir medlem av Sikkerhetsrådet. SV har tidligere i denne debatten utfordret både denne regjeringen og Kristelig Folkeparti til klar tale i forbindelse med konflikten i Midtøsten. Så skjønte jeg på Bondevik at det nærmest er litt uhørt at man diskuterer dette i Norge. Nå skal man liksom gjøre felles sak, og det er uhørt å diskutere hva slags politiske krav man skal ha i forhold til Israel og til palestinerne. Unnskyld meg, president, men det er faktisk sånn at man ikke lager noen fred i Midtøsten hvis ikke det er en rettferdig fred. Og da nytter det ikke å si at her er begge parter like ille. Da nytter det ikke å si at her er det sånn at man bare må sørge for å bli venner. Her må man legge til rette for at det blir en rettferdig fred. Hvis ikke blir det ikke fred, hvis ikke blir det ikke noe grunnlag for en varig fred i Midtøsten. Det er rett og slett sånn at Israel har ført en politikk hvor de har tillatt nybyggere å etablere seg i palestinske områder, hvor de har fortrengt palestinere, hvor Israel skyter med skarpt, og hvor det selvfølgelig er ungdom fylt av opprør, hat og motstand som kaster stein mot en okkupasjonsmakt. Men man kommer altså ingen vei i Midtøsten uten en rettferdig fred. Jeg er derfor glad for at Regjeringen har blitt mye klarere i løpet av de siste dagene i forhold til hvor ansvaret for konflikten i Midtøsten og opptrappingen der nå ligger, og FNs Sikkerhetsråd likeså. Vi har imidlertid flere oppgaver, ikke bare hvis vi skulle bli medlemmer av Sikkerhetsrådet, men også hvis vi ikke blir det. Men la meg ta noen utfordringer fra SV: For det første er jo verdenssamfunnets og FNs største utfordring at man klarer å forhindre konflikter før noen tyr til våpen. Det er alltid for seint når noen tyr til våpen i en konflikt. Hele tiden etter den kalde krigen har verdens konflikter og kriger vært kjennetegnet mer av borgerkriger enn av kriger mellom nasjonalstater, ikke med de supermoderne nye teknologiske våpnene, slik man ofte tror, men med gammeldagse mausere og av situasjoner hvor overgrep mot sivilbefolkningen, kvinner og barn, er måten man driver krig på. Men når det har kommet såpass langt, er det nesten alltid for seint. En stor utfordring for FN er derfor å ha så god oversikt og kunnskap at man vet hvor konflikter kan komme – ikke i morgen, men om fem år, ti år. Dette er først og fremst en utfordring for andre deler enn Sikkerhetsrådet. Sikkerhetsrådet er mye mer konsentrert om de konfliktene som faktisk fins, men det er altså hovedperspektivet. Det betyr at alt som dreier seg om fattigdomsbekjempelse, som dreier seg om å ikke forklare konflikter ut fra etnisitet eller religiøse forskjeller, er noe av det viktigste fredsarbeidet vi kan bidra med. Den andre utfordringen fra SV er: Vi må ha en annen sanksjonspolitikk fra verdenssamfunnet overfor stater og despoter man ønsker å straffe. Jeg synes måten sanksjonene har fungert på i forhold til Irak, er en utfordring for verdenssamfunnet, fordi vi vet at det er den sivilbefolkningen som vi er opptatt av skal få bedre kår, og som vi vil beskytte, som først og fremst lider under verdenssamfunnets sanksjoner. Det er derfor ikke noen vei å gå, derfor må sanksjonene forandres slik at man får dem målrettet mot den eliten man ønsker å svekke, og ikke slik at man med åpne øyne sier at alle barn i Irak som får leukemi, bare må dø fordi det er en konsekvens av sanksjonene. Sanksjonene virker så bra her hjemme og konsekvensene gjør at vi føler oss så fryktelige mot Saddam Hussein. Internasjonalt er det en vanskelig, krevende debatt å ta, men det er fryktelig viktig at Norge tør å stå opp, først og fremst mot USA, men også for å forandre sanksjonene. For det tredje handler også Norges rolle i FN og hva slags rolle man f.eks. kan ha i forbindelse med spredning av atomvåpen til nye land og nye grupper om hva slags arbeid en gjør selv. Norge er fremdeles medlem av en forsvarsallianse som baserer seg på førstebruk av atomvåpen. Det er vanskelig å tro at man med moralen i behold kan løfte pekefingeren overfor India og Pakistan og si: Nei, dere skal ikke ønske dere atomvåpen, men vi vil gjerne forbeholde oss retten til å ha et såkalt forsvar basert på førstebruk av atomvåpen. Der må Norge kjøre en mye tøffere linje. Atomvåpen er ikke forsvarsvåpen, og det kan være et meget viktig signal for et land som ønsker å bekjempe spredning av atomvåpen, og baserer seg på fredelige løsninger. For å oppsummere i klartekst i de siste minuttene: Norge har ingenting å gjøre i Sikkerhetsrådet hvis vi skal oppføre oss som løpegutter for USA. Vi har mye å gjøre hvis vi tør å bruke den selvstendige rollen vi har som et ikke-EU-medlemsland, med den jobben vi faktisk har gjort, og som vi gjør som bidragsytere til fredsprosesser rundt omkring i verden. Det er mye jeg kunne ha på hjertet, f.eks. når det gjelder bekjempelse av fattigdom i Norge, som flere har vært inne på. Min utfordring er: Det er ingen grunn til å utrede dette mer. Hvis det er politisk vilje til å sørge for at det ikke skal være fattigdom(presidenten klubber) blant barn i Norge, gjør vi det når statsbudsjettet behandles. (presidenten klubber)