Einar Steensnæs (Kristelig Folkeparti), 2000-10-11:
De internasjonale begivenhetene de siste dagene har på mange måter satt mange av de innenrikspolitiske sakene og debattemaene i et skarpt relieff. Det gir anledning både til ettertanke og kanskje også til å stille noen kritiske spørsmål til hvilken tid og oppmerksomhet vi gir til relativt enkle, avgrensede problemstillinger som fyller opp møtekartene våre. De store globale og regionale utfordringene og en rekke alvorlige konflikter som truer stabilitet og utvikling også innenfor vårt eget interesseområde, burde – i forhold til dette – tilsi en enda større politisk oppmerksomhet og en plassering noe høyere oppe på Stortingets dagsorden av disse spørsmålene. Slik sett må jeg si meg enig i Kristin Halvorsens hjertesukk her i dag når hun påpeker at en debatt om fotnoter blir det sentrale i en replikkveksling med landets statsminister om trontalen. Noen av disse spørsmålene vil jeg nevne, f.eks. den spente situasjonen i Midtøsten med voldsbruk og hat, som har fått de mest tragiske konsekvenser, der også barn blir drept. Det gjelder maktskiftet i Jugoslavia, som heldigvis skjedde relativt fredelig, men der demokratiet er ungt og sårbart og strever med å finne feste. Det gjelder nøden og fattigdommen i mange av utviklingslandene og vårt ansvar som et rikt land når det gjelder å gå foran i arbeidet med å skape større global rettferdighet. For bare gjennom sosial stabilitet kan vi skape politisk stabilitet. Det gjelder nedrustningsarbeidet og kontroll med atomvåpnene, det gjelder det viktige arbeidet med de store globale klimaspørsmålene, og det gjelder selvfølgelig også de store utfordringene Norge nå står overfor når vi skal fylle rollen som valgt medlem av Sikkerhetsrådet i to år. Vi står overfor betydelige utenrikspolitiske utfordringer der Norge har spilt og spiller en aktiv rolle. Mange av disse utfordringene kommer så nært inn på oss at det blir umulig å skape avstand ved å sette på merkelappen «utenrikspolitikk». I den globaliserte virkeligheten deler vi skjebnefellesskap med alle verdens folk og nasjoner. Vi kan knapt skjerme oss mot sjokkbølgene fra økonomiske krakk i fjerntliggende land. Miljøkatastrofer på andre siden av jordkloden vil også kunne påvirke klimaet her i nord. Væpnede konflikter i land på god avstand fra trygge Norden kan også true stabiliteten i vår egen region. Dette er ikke teori. Dette har vi faktisk erfart. Derfor har vi også et felles ansvar for å finne gode løsninger på alle disse områdene som her er nevnt. Og listen over utfordringer er selvfølgelig ikke uttømt med dette. Vårt nye medlemskap i Sikkerhetsrådet fra neste år av gir oss en ny og viktig plattform til å arbeide med en rekke av disse problemstillingene. Hvordan kan vi – gjennom en selvstendig og aktiv rolle og med vårt erfaringsgrunnlag og våre samfunnsverdier – bidra på en god måte til arbeidet i Sikkerhetsrådet med konfliktløsning og forsoningsarbeid og medvirke til at disse viktige globale spørsmålene stadig står høyt oppe på FNs dagsorden? Veien til en meningsfull pådriverrolle i Sikkerhetsrådet går ikke gjennom solospill og egenmarkering, men gjennom et nært samarbeid med andre medlemmer i Sikkerhetsrådet. Men vi skal også være oss bevisst de verdier og de hensyn som vi ut fra vår vurdering mener er viktige som vårt bidrag til gode og fremtidsrettede løsninger. Det betyr f.eks. at vi i sterkere grad har muligheter til å kjempe for viktige menneskerettigheter selv om det skulle berøre ømtålige spørsmål i enkelte land, hva enten det gjelder Kina, Russland eller USA. Vi bør f.eks. kunne bruke denne muligheten til å påtale og til å legge økt press på USA og andre land som fremdeles praktiserer dødsstraff, fordi vi mener ut fra vårt verdisyn at dette bryter med et grunnleggende syn på menneskeverdet og på menneskerettighetene. Vi skal kunne påtale og kritisere voldsbruk og våpenbruk i Midtøsten uansett hvilken part i konflikten som står for overgrepet. At barn blir drept, er dypt tragisk og uakseptabelt og understreker alvoret i denne situasjonen. Samtidig må vi også vokte oss for tendensen til ensidig å legge skylden på én part i konflikten, med skråsikre oppfatninger om årsaksforhold og årsakssammenhenger. Det er en form for utenrikspolitisk avstandsbetraktning jeg har liten sans for, og jeg tror også det vil kunne svekke vår troverdighet og vår mulighet som en viktig medspiller og tilrettelegger for fredsforhandlingene i Midtøsten. Vi bør videre kunne presse på for et større internasjonalt gjennomslag for reduksjon av gjeldsbyrden for de aller fattigste landene, og vi vil kunne kritisere uakseptable koplinger hos de rike landene mellom bistand og landets egne næringsinteresser. Vi bør videre kunne påpeke, presse på og få en større oppmerksomhet på oppfølgingen av nivået på bistanden, slik at den mer kommer på linje og i tråd med FNs vedtatte målsettinger. Jeg er tilfreds med at utenriksministeren allerede har varslet at han vil gi Stortinget en redegjørelse om Regjeringens syn på hvordan Norge skal fylle sin plass i Sikkerhetsrådet. Jeg håper det også vil innebære et signal om at Regjeringen ønsker at Stortinget og Stortingets organer skal bli trukket aktivt inn, med informasjon og konsultasjon i forhold til de saker som løpende kommer til behandling i Sikkerhetsrådet. I går, på trontaledebattens første dag, ble klimapolitikken på mange måter et hovedtema. Dette er nemlig et av de viktigste globale forvaltningsspørsmålene, der Norge også har muligheter til å sikre en forsvarlig ressurs- og miljøforvaltning nasjonalt. Arbeiderpartiets parlamentariske leder, Hill-Marta Solberg, ville i går ha det til at i miljøpolitikken går hovedkonflikten mellom sentrum og Arbeiderpartiet på utnyttelsen av gasskraft. Underforstått: Resten bør sentrum og Arbeiderpartiet kunne bli enige om. Men som det ble påpekt i går, uten at det syntes å gjøre noe særlig inntrykk på Arbeiderpartiets talere, så enkelt er det dessverre ikke. En trontale som nærmest var fri for miljøpolitikk, speiler dessverre Arbeiderpartiets mangel på visjoner og praktiske grep i miljøpolitikken. Dette ser jo også Arbeiderpartiets egne miljøbevisste representanter, som hadde flere gode innlegg her i går. Det innrømmes riktignok at det er betydelig mindre til satsing på alternative fornybare energikilder og til energisparing. Det skulle bare mangle. Det går jo klart fram av budsjettforslaget. For det er langt igjen til tiltakspakken som innebærer en satsing på 5 milliarder kr over ti år, med andre ord 500 mill. kr fordelt likt over disse ti årene. Det er heller ingen tung satsing på forskning for videreutvikling av teknologier som kan gi CO2-frie gasskraftverk. Men det arbeides altså med et nasjonalt kvotesystem som forhåpentligvis kan behandles av Stortinget til våren, og dette er selvfølgelig positivt. Men Regjeringen legger på elavgiften uten at den følger opp med tilsvarende satsing på ny miljøteknologi og nye fornybare energikilder, slik energimeldingen la opp til. Og da mangler den vesentlige begrunnelsen for å foreslå en slik avgiftsøkning. Det må være en kobling mellom det en legger inn i avgifter, og det en ønsker å bruke disse avgiftene på i miljø- og klimapolitikken. Også kollektivtrafikken rammes kraftig gjennom høyere priser som vil følge av at Regjeringen foreslår moms på slik virksomhet. Dette slår selvfølgelig også i neste rekke negativt ut for miljøet. Arbeiderpartiets fikenblad i denne sammenheng er en nominell økning i Miljøverndepartementets budsjett på 80 mill. kr som dekker prisstigningen og litt til. Det er ikke særlig mye å skryte av. Og det kommer jo først og fremst kulturminner, friluftsliv og rovdyrforvaltning til gode. Og det er bra. Det ser vi positivt på. Men klimapolitikken blir forsømt. Og det er ille. Så får vi da se hvordan dette kan rettes opp når Stortinget senere skal behandle dette budsjettforslaget. Sentrumspartiene – og Kristelig Folkeparti – vil i alle fall for sin del ved eventuelle forhandlinger legge til grunn at det her må rettes betydelig opp.