Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-06-06:
Først vil jeg få benytte anledningen til å takke utenriksministeren for redegjørelsen han holdt for to dager siden. Det er jo en tendens blant mange til å snakke om vårt engasjement i Afghanistan i fortid – som om det er noe som var, og ikke noe som er. Men det er i aller høyeste grad nåtid. Både vårt sivile og vårt militære engasjement skjer nå og kommer til å vare i mange år framover. Hvis jeg skulle nevne noe som jeg gjerne skulle hatt mer av i utenriksministerens redegjørelse, var det nettopp å få diskusjonene om strategien for det norske bidraget framover – både det sivile og det militære – enda mer utbrodert. Vi har nettopp undertegnet en avtale mellom Norge og Afghanistan som gir et langsiktig perspektiv på utviklingssamarbeidet de neste fem årene. Det er også trolig at vi kommer til å være til stede i en eller annen form også med et militært bidrag. Jeg vil også benytte anledningen til å gi stor anerkjennelse til dem – både militære og sivile – som hver dag gjør en stor innsats i Afghanistan. Vi har mange av våre organisasjoner som har vært til stede i landet i 30 år. De kjenner landet godt. De gjør en stor innsats, men de jobber ofte under vanskelige forhold. Det er også slik at de soldatene som har vært, er og kommer til å være i Afghanistan, også yter en stor innsats. Det er de som gir det ytterste for at vi andre skal være trygge. De har gitt store offer. Mange av dem kommer tilbake med strålende erfaringer og tar fatt på nye oppdrag. Noen av dem opplever å få skader på sjel og legeme, og noen – ti personer – har måttet gi det ytterste offer, nemlig sitt eget liv. Vi vil også gi en anerkjennelse til de familiene som sitter hjemme og venter på at deres kjære skal komme hjem igjen. Vi kommer fortsatt til å være i farlige operasjoner og i krevende oppdrag. Vi skal aldri glemme bakgrunnen for Norges tilstedeværelse i Afghanistan. Det var en frihavn for terrorisme som det internasjonale samfunnet, med FN-mandat og etter invitasjon fra afghanske myndigheter, så seg nødt til å forsøke å gjøre noe med. I den konteksten kan man si at det vi har gjort til nå, har vært en betinget suksess. Det er fortsatt store utfordringer, men det er også mye som går bra, og jeg skal komme tilbake til det. Det er mange store, dyptpløyende og dyptgripende problemer i Afghanistan. Mange av dem er faktorer i det afghanske samfunn og afghansk politikk som viser lange historiske linjer tilbake. Og det er nettopp mange av de konfliktene vi nå ser utspille seg mer enn tidligere. Det skal være presidentvalg 5. april 2014. Det er utstrakt rivalisering og posisjonering, og ikke minst påvirker jo alt dette sikkerhetssituasjonen, både i Faryab og i resten av landet. Samtidig med dette er det internasjonale nærværet mindre, og det kommer til å bli mindre, så transisjonen skal være sluttført samtidig som man skal gå over i en ny politisk fase i Afghanistan. Som mange også tidligere har vært inne på, er det ikke en militær ende på denne krigen, men en politisk. Det regionale perspektivet slår fullt inn for Afghanistan, som det gjør for alle andre land. Afghanistan er på sett og vis avhengig av sine naboer, og det definerer mye av forholdet rundt. Det er viktig for å kunne forstå, for å kunne forutse og for å kunne bidra til en konstruktiv løsning. Afghanistan er jo i tillegg del av et kanskje særlig spent nabolag. Vi hadde en debatt her i salen for to uker siden om Kashmir hvor vi tok opp noen av de temaene som der berøres. Det er mange land som bruker Afghanistan og urolighetene i Afghanistan som et område for å utøve sin egen politikk. Men det er ingen tvil om at mulighetene for reell forsoning i Afghanistan øker dersom landene i regionen tar sitt ansvar. Det er neppe noe som kan gjøres fra andre land, men det må være i en sammenheng med nabolandene, der afghanerne tar ansvaret for egne prosesser. Så vil jeg gå over til noen av utfordringene i Afghanistan. Utenriks- og forsvarskomiteen har vært på to reiser til landet. Det har vært to veldig interessante reiser hvor vi har fått se hele spekteret både av den norske og den internasjonale innsatsen, og vi har snakket med veldig mange afghanske politikere og andre som på mange måter har ansvaret for utviklingen av Afghanistan videre. Forskjellen på de to reisene var ganske tydelig. På den andre reisen, som vi gjennomførte i april 2012, merket vi tydelig at alvoret hadde gått opp for afghanske myndigheter. Det var helt tydelig at de hadde en klar formening om at det er nå det skjer, det er nå transisjonen begynner, og det er nå ansvaret kommer til å bli lagt på dem. Det er mange som har pekt på at i Afghanistan nytter det ikke å se provins for provins isolert. Man må se helheten for å kunne forstå og helheten for å kunne lage gode løsninger. Det er ingen grunn til ikke å være realistiske. Det er mange og store utfordringer kanskje særlig når det gjelder sikkerhetssituasjonen og menneskerettigheter – spesielt for kvinner. Men det er heller ingen grunn til å svartmale. Vi må passe oss så ikke forventningene om en ytterligere, negativ utvikling skaper en selvoppfyllende profeti. Hvis alle snakker om at ting går i feil retning, er det lett at det blir oppfattelsen man har av situasjonen, og at man da ikke ser de faktorene som går i riktig retning. Jeg nevnte spørsmålet om kvinners situasjon. Det er jo mange som nærer en ganske stor bekymring for – selv om man har oppnådd til dels like rettigheter i lovverket – at det ikke er implementert i virkelighetens verden. Det er også mange som nærer en bekymring for at kvinners rettigheter igjen kan bli et forhandlingskort i samtaler med Taliban og andre grupper. Og det er mange som mener at selv om man nå har flere barn på skole – det er nå ca. åtte millioner barn på skole sammenliknet med rundt 900 000 i 2001 – og mange av dem er jenter, er ikke det nok til å sikre en stabil og langsiktig utvikling. Det må mer til. Noen ord også om det som er gode og positive ting. De afghanske sikkerhetsstyrkene er i stand til å håndtere stadig mer og stadig flere komplekse operasjoner. Det er også fordi man fra ISAFs side har lagt stor vekt på å drive opplæring, trening og mentorering – være ute i felt med afghanerne – og på den måten bidra til opplæringen. Det er stor framgang på mange områder, spesielt innenfor helse. Mødre- og barnedødeligheten har sett stor og positiv utvikling i riktig retning. Når det gjelder utdanning, går åtte millioner barn på skole, sammenliknet med 900 000 i 2001. Det er stor økonomisk vekst. Det er infrastrukturutbygginger som på sikt vil bidra til å skape et bedre samfunn. En liten kuriositet, men likevel interessant: Det er nå 16 millioner mobiltelefoner i Afghanistan, sammenliknet med rundt 10 000 i 2001. Grunnen til at jeg nevner de to faktorene, særlig utdanning, infrastruktur og mobiltelefoner, er følgende: Flere afghanere sier at et av de viktigste bolverkene mot at Taliban igjen skal få et ordentlig fotfeste er nettopp at foreldre til barn som nå går på skolen, aldri vil akseptere at de ikke lenger får gå på skolen. De som nå benytter seg av moderne infrastruktur på alle felt, vil aldri igjen akseptere at man kommer tilbake til en situasjon der man ikke har den typen infrastruktur, der man ikke har pressefrihet, der man ikke har ytringsfrihet. Det er mye man kan si om PRT-modellen, det er mange læringspunkter og ikke minst behov for en mer enhetlig implementering uavhengig av hvor i landet man er. Det er noen av de punktene som garantert vil bli en diskusjon i evalueringene. Utenriksministeren valgte å framheve den norske modellen som – jeg holdt på å si – den eneste som hadde vært nokså vellykket. Men det fins mange modeller som har fungert helt eller delvis, og jeg syns mange av de punktene utenriksministeren nevnte som årsaker til at ting ikke hadde gått så bra, er noe som er verdt å ta med seg fordi Norge sannsynligvis kommer til å være ute i den typen operasjoner igjen i en eller annen form, og kanskje dette er et konsept som man da ser nærmere på. Det har vært et politisk diskusjonstema om den norske modellen. Det er ingen som har ment at samrøre er en god idé, men tett koordinering og samvirke mellom norske aktører og den samlede norske innsatsen har vært et viktig poeng. Dette blir også en del av evalueringen, det er det viktig å legge vekt på. Helt avslutningsvis vil jeg si at vi som er i salen her i dag, og vi som deltar i denne debatten, har et særlig ansvar for å bidra til at de argumentene som fra enkelte kan se ut som en vel negativ svartmaling av både situasjonen i Afghanistan og den norske sivile og militære innsatsen, ikke får fotfeste, men faktisk suppleres med det som er den reelle situasjonen på bakken. Den er utfordrende og krevende, men den er altså i bedring.