Odd Holten (Kristelig Folkeparti), 2000-04-13:
Jeg skal ikke nå starte en polemikk med representanten Vidar Kleppe om hvem som er kommunenes beste venn. Men jeg vil nok tro at de som nøye leser Fremskrittspartiets budsjettforslag, vil se at det er visse kuttforslag også på kommunesektoren som ligger til grunn for betydelige omfordelinger. Vi behandler nå en sak med sterke følelser knyttet til hvem som skal styre, og der mye kan tyde på at kommuner med god økonomi får bedre nytte av øremerkede midler enn kommuner med stram økonomi. Ikke minst kommer det klart til uttrykk en generell negativ holdning til statlig styring av kommunenes overføringer, uten at de som spørres, klarer helt ut å definere presist på hvilken måte disse øremerkede midlene slår ut, bortsett fra at de henviser til at selve tidspunktet av og til kan være det som er utfordringen i forhold til kommunene når det gjelder dagsbehovet for de enkelte oppgaver. Kritikken går mest på at handlefriheten reduseres og at lovpålagte oppgaver kan bli skadelidende der hvor det ikke er øremerkede midler å få til de konkrete oppgavene. Riksrevisjonens undersøkelse er bredt anlagt, og ved hjelp av ECON blir en kjent med hvordan øremerkede tilskudd påvirker kommunenes prioriteringer i tiden fra 1985 til 1997. Ønsket fra staten var ifølge Innst. S. nr. 305 for 1983-1984 i større grad å legge til rette for lokale prioriteringer. Antall øremerkede ordninger skulle reduseres og i stedet få en dreining over til rammefinansiering. Vi har hørt fra saksordfører klart hvordan dette har utviklet seg. Vi har nemlig sett at vi har fått en økning fra 20 pst. i 1988 frem til 40 pst. i 1998. Veksten synes å kunne forklares med store økninger innen Sosial- og helsedepartementet, mens de andre departementer har en reell reduksjon fra 1992 til 1998. Positivt er det at det ikke har vært noen økning i antall tilskuddsordninger etter 1986. Det er grunn til å merke seg at de største tilskuddsordningene dekker 90 pst. av samlede øremerkede utbetalinger, mens de 50 minste tilskuddsordningene bare utgjør 2 pst. av overføringene. Her ligger det et betydelig potensial for å kunne luke unna et betydelig antall ordninger. Det blir ofte for enkelt å være bare kritisk mot øremerkede overføringer. Utvilsomt er disse ordningene med på å gi et tilnærmet likt tjenestetilbud i de enkelte kommuner, og fremskynder store, tunge reformer, som f.eks. PU-reformen, eldreomsorgstilbudet, barnehageutbyggingen og skolefritidsordningen, for å nevne noen satsingsområder. I Stortinget er det dog bred enighet om at øremerkede tilskudd skal begrenses. Riksrevisjonen reiser etter min mening et viktig spørsmål om hvorvidt staten bruker øremerkede tilskudd i styringen av kommuneforvaltningen på en hensiktsmessig måte. Her er det all grunn til ikke minst å legge vekt på det som saksordfører var inne på i sitt innlegg. Ved å redusere antall øremerkede ordninger kan virkningen av de gjenværende bli bedre, noe som må være et hovedansvar for oss alle. Kommunal- og regionaldepartementet peker på at øremerking kan påvirke kostnadseffektiviteten, og at det er viktig å ta hensyn til at de frie inntektene er store nok for å gi kommuner mulighet til medfinansiering, og at handlingsplanen for eldreomsorg og opptrappingsplanen for psykiatri i henholdsvis 1998 og 1999 må tas med i vurderingene for rammene for øremerkede overføringer etter 1997. Kristelig Folkeparti er enig i intensjonen ved å tilrettelegge for at overføringer fra staten til kommunene i størst mulig grad bør inngå i inntektssystemet. I denne forbindelse er det naturlig å redusere antall overføringsordninger. Dette vil naturlig føre til større variasjoner i kommunetjenestetilbudet. I denne forbindelse er det viktig at en fjerner øremerkede tilskudd som krever at kommunene selv må delfinansiere ordninger som blir prioritert fra Stortinget, og at en i denne forbindelse utvikler resultatmålinger for å avdekke at prioriterte områder blir ivaretatt uten øremerking. Jeg anbefaler forslag til vedtak, noe jeg antar også saksordfører har gjort ved sitt innlegg.