Peter Frølich (Høyre), 2020-05-28:
Tittelen på dette Dokument 8-forslaget kan gi inntrykk av at det handler om rettsbygninger i Østfold, men det handler om noe mye, mye større. Det har gått over til å handle om domstolenes fullmakter, styringsevne og hvordan de behandles av Stortinget. Det startet kanskje som en sak om rettsbygninger og et litt merkelig premiss hvor vi i Stortinget skulle gå inn som overdommer og betvile en enkeltprosess som har pågått i Østfold, en prosess som for øvrig er varslet og forankret, både her i Stortinget gjennom budsjettbehandling og i regjeringen. Vi skulle liksom ta stilling til hvorvidt avtalene som var inngått mellom sorenskriverne, var reelt frivillige eller ikke. Slik det veldig ofte blir i denne salen, blir vi da egentlig en slags form for forvaltningsorgan i en enkeltsak. Forslagsstillerne har i realiteten latt sterke og for så vidt kompetente pressgrupper og særinteresser få innflytelse over det som skulle være en domstolstyrt prosess. De overstyrer faglige anbefalinger, og de overstyrer Stortingets egne retningslinjer. Hvis man tror at obstruksjon er god politikk, hvis man tror at obstruksjon er det som gir mange velgere, er dette forslaget forståelig, forutsigbart og kanskje til og med også logisk. Men underveis i saksbehandlingen har denne saken utviklet seg. Den store forskjellen sånn jeg kan se det, er at også tingrettene på Romerike plutselig dras med i sluket. Det er altså en prosess som ikke bare er støttet av de aller fleste, men den er også hyllet. Det er en løsning som uten tvil ville gitt en bedre domstol for Romerike, raskere saksbehandling og bedre rettssikkerhet for publikum. Men uten høring, uten varsel og uten involvering våkner altså domstolen på Romerike opp til nyheten om at det arbeidet de har lagt ned over flere år, er kansellert, eller i det minste satt på vent. Når til og med knirkefrie prosesser som den vi har sett på Romerike, stanses, handler ikke dette lenger om rettsbygninger i Østfold eller på Romerike. Det handler om at den frivillighetslinjen som Stortinget har sluttet opp om i lang, lang tid, er død. Dette har vært et fundament i domstolenes styring i lang tid. De har brukt tid, energi og penger på disse prosessene, og selv om Stortinget har debattert strukturen ganske heftig, har oppslutningen om frivillighetslinjen vært solid i denne salen. Dette har domstolene festet lit til, og i dag river vi bort dette under føttene på dem. De har i stedet blitt, som de selv oppfatter det, en kasteball i et politisk spill. Det denne salen må tenke på i dag, er hvordan dette oppfattes ute i domstolene. Hvilken forutsigbarhet har de igjen? Hvilken tillit skal de ha til oss og de retningslinjene vi gir? Og hvilken tillit ser det ut som at vi gir til domstolene? Hvilke fullmakter har egentlig domstolene nå til å styre seg selv? Vi kan ikke la det være noen tvil om at dommerne tar dette veldig, veldig alvorlig. De er eksemplarisk saklige i stilen, men under overflaten koker det. Domstolene ser på det som skjer nå, som noe av det mest dramatiske de har opplevd på lang tid. De har innkalt til ekstraordinære møter, de sier at flere vurderer å gå av i protest mot den behandlingen de utsettes for, og de har bedt om øyeblikkelige møter med partiene på Stortinget. Jeg håper den invitasjonen besvares raskt og bekreftende av alle partier, spesielt av de partiene som i dag tar på seg ansvaret for langt på vei å avskilte domstolledelsen i Norge.