Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-01:
St.meld. nr. 28, Innhald og kvalitet i omsorgstenestene, Omsorg 2000, henger sammen med andre saker som Stortinget nylig har behandlet. Jeg vil nevne både pasientrettighetsloven, helsepersonelloven, lov om spesialisttjeneste og også lov om psykisk helsevern. Det som er felles for disse fire lovene, er at de på konkrete måter påpeker både rettigheter som pasienter har, og plikter som helsepersonell har, og man får også en lovregulering knyttet til tiltak som ikke er basert på frivillighet, men tvang, i lov om psykisk helsevern. Så kan man spørre seg: Hva er kvalitet i omsorgstjenestene? Mange faktorer kan nevnes. Antall stillinger innen ulike faggrupper inkludert fordeling av faggrupper har betydning. Innhold i så vel grunn- som etterutdanningen til de ulike faggruppene har betydning. Og når det gjelder omsorgstjenester, snakker vi også om at det er ganske store grupper som arbeider på sykehjem eller ute i den hjemmebaserte omsorgen, som ikke har noen fagbakgrunn i det hele tatt. Det kan være studenter som har helt andre fagområder enn det som har med omsorg å gjøre, og det kan være ufaglærte som har fått seg vikariater eller som jobber innenfor den hjemmebaserte omsorgen eller på sykehjem. Derfor er det også lett duket for både feilbehandling og omsorgssvikt hvis det ikke foreligger gode rutiner. Da skulle man nettopp ha forventninger til at et dokument som skal behandle disse tjenestene, tar det for seg på en konkret måte, men det gjør dokumentet ikke. Dette dokumentet er, som flere har vært inne på, fullt av velvilje på en rekke områder, men så lite konkret at det knapt kan brukes til noe annet enn å ta opp plass i et arkiv når vi nå er ferdig med å behandle det. Etiske sider ved omsorgsarbeidet er viktig både når det gjelder utdanningen av hjelpepleiere og sykepleiere og når det gjelder legeutdanningen, og mye kunne vært sagt om at man burde ha styrket deler av utdanningen innenfor hver av disse yrkesgruppene, men lite blir sagt om det i dokumentet. Det samme gjelder tilsynslegevirksomheten. Hva skal innholdet i en tilsynslegevirksomhet være ved et sykehjem eller innen den hjemmebaserte omsorgen? Jeg hørte at komiteens leder, John Alvheim, nevnte tall som man jo kan slenge ut. Han sa det skulle være én lege på 50 sykehjemspasienter. Heldigvis er det jo slik at det i dag er langt færre enn 50. Men det er også bare deler av uken at sykehjemslegen er der. Slike ting kan man godt drøfte innholdet av. Rapporten gjør det ikke. Og jeg vil si at det er et ork å lese den, for man leter etter substans og man finner det knapt. På noen områder kan man merke at de som har skrevet dette, har hatt et personlig engasjement, og det går på å ivareta brukernes rettsvern ved eventuelle overgrep. Og det er faktisk et veldig viktig område, jeg har selv sett når jeg har jobbet ute i min hjemkommune, hvor vanskelig det er for personellet å forholde seg spesielt til de som blir skrevet ut i forbindelse med HVPU-reformen, de tyngste av de brukerne, som man kaller dem, som kan være utagerende, og som det er veldig vanskelig å korrigere, og der man er nødt til å iverksette tiltak. Og så vil man hele tiden bevege seg på en knivsegg og være usikker på om det man gjør, er lovlig eller ikke. Det er et stort etisk dilemma. Men jeg vil ikke gi dem det rådet at for å løse dette etiske dilemmaet skal de lese denne meldingen, for meldingen beveger seg ikke noe nærmere en løsning på det dilemmaet. Den er som det ble sagt her, svært ordrik, men de ordene gjør liten nytte når man skal finne fram til riktige løsninger. På en del felter – for ikke å være helt urimelig – synes jeg meldingen er grei. Under pkt. 7.7 Oppsummering av tiltak nevnes nettopp kompetansehevende tiltak i forhold til mennesker med demens og skadeavvergende tiltak i nødssituasjoner ut fra straffelovens prinsipper om nødrett. Men det er ting man må jobbe videre med ut fra denne meldingen. Det var noen som sa at komiteen står samlet om disse betraktningene. Det gjør komiteen ikke. SV er ikke med på en eneste av de merknadene som de andre partiene har, vi har våre egne særmerknader nettopp fordi vi opplever at dette i så stor grad blir en opplisting av selvfølgeligheter at man faktisk bør påpeke det. Over til noe annet – handlingsplanen for eldreomsorgen etter 2 år. Det man kan si om handlingsplanen for eldreomsorgen, er jo at den har vært konkret. Det er dens styrke, og det er på mange måter også dens svakhet. Det er ingen tvil om at man har fått en utvikling innenfor sykehjemsutbyggingen i Norge som har vært tjenlig. Man har kvalitetssikret arealene, man har sikret enerom for mange som ikke burde ha ligget på stue med flere, og man har på den måten satt en standard som det på mange måter står ære av. Når jeg sier at det også er en svakhet, er det fordi det på mange måter har forsinket selve utbyggingstakten. Mange har ventet på å få plass på sykehjem, men har ikke fått det fordi tosengsrom har vært omgjort til enerom. Og der får man et dilemma i avveiingen av hvem som burde ha vært prioritert. Jeg tror likevel ikke at man i for sterk grad skal kritisere de tiltak som har vært gjennomført, for de har vært riktige. Men de har kanskje vært for mye preget av ensidig fokusering på sykehjem og kvaliteten på sykehjem og for lite opptatt av tiltakskjeden utenfor sykehjem. Ikke minst gjelder dette den hjemmebaserte omsorgen. Det er klart at veldig mange eldre og veldig mange syke helst ønsker å kunne bo hjemme dersom forholdene legges til rette for det. Ikke minst betyr det at man må ha tilgjengelig personell som er fleksibelt, og som kan stå til den enkeltes disposisjon når behovet er der. Man bør kanskje også i større grad enn i dag få til en ordning med personlige assistenter, personlige sykepleiere eller annet helsepersonell, slik at det er en kontinuitet i omsorgen og i oppfølgingen. Dette overlapper nettopp i forhold til det vi tidligere snakket om, nemlig Omsorg 2000, men som rapporten berører for dårlig. Den store utfordringen videre i forhold til handlingsplanen blir å imøtekomme de mange forskjellige differensierte behovene som befolkningen har, på en fleksibel måte. Jeg registerte at Sonja Sjøli brukte en god del av tiden sin til å snakke om konkurranseutsetting, og at det kan medføre bedring av tjenestene. Det kan det kanskje. Å gjøre dette til et ideologisk spørsmål synes jeg er helt kunstig, men spørsmålet er om det er det det fører til. Noe av dilemmaet man kan se i forhold til konkurranseutsetting, er at man får svært isolerte betraktninger om den type tjenester det skal dekke, og så får man nettopp ikke ivaretatt hele kjeden. Hvis man skal få en god omsorg, må man også ha hjemmesykepleien, den hjemmebaserte omsorgen, til å spille på lag med sykehjemmene, man må kanskje ha felles opptak i forhold til å fordele sykehjemsplasser eller vurdere om noen skal være innenfor den hjemmebaserte omsorgen eller om de skal være i institusjon. Men det man i hvert fall bør sikre seg i forhold til en slik modell, er en paraply over alle disse tiltakene, også hvis man konkurranseutsetter det, slik at man har en felles faglig vurdering av hvordan tjenestene skal fordeles. Diskuterer man også et slikt innhold i det, kan det vel til og med tenkes at konkurranseelementet er en stimulus til at kommunen ser på sine tjenester og gjør det bedre. Jeg var i en diskusjon i Asker der man beskrev at man nettopp hadde gjort den erfaring at man fikk en betydelig forbedring av de kommunale tjenestene, og at de kommunale tjenestene faktisk meget vel konkurrerte i pris med de tjenestene som var konkurranseutsatt. Så jeg synes man skal se på innholdet i dette mer enn å gjøre det til et spørsmål om ideologi. Jeg registrerer at Fremskrittspartiet fremmer et forslag om «STATOMSORG», som det står innledningsvis, underveis i dokumentet ser jeg at det blir til «STATSOMSORG», uten at engang Fremskrittspartiet legger spesielt merke til det. Dette er på mange måter oppsiktsvekkende. Hvis man tenker seg grunnlaget for stiftelsen av Anders Langes parti i 1973, var det altså til sterk nedsettelse av skatter, avgifter og offentlige inngrep. Det interessante med dette forslaget er at det inneholder absolutt alt som Anders Lange var imot. Det er både en måte å øke behovet for skatteinngangen på – man trenger flere avgifter for å dekke disse kostnadene – og det er i aller høyeste grad et offentlig inngrep. Og det som i et historisk perspektiv er interessant, er at det fremsettes av Carl I. Hagen, som var en enorm tilhenger nettopp av grunnlaget for dannelsen av Anders Langes parti. Jeg har med stor glede flere ganger lest Carl I. Hagens memoarer, som han skrev på et meget tidlig tidspunkt – han var sågar yngre enn Erik Solheim var da han skrev sine – og det må være vanskelig for ham i dag å svelge en del av sine egne betraktninger når han skuer tilbake til 1973. Det forslaget som reises, er i hvert fall et særdeles dårlig forslag. Det er jo bare å prøve å tenke seg et speilvendt system for dette, nemlig at utlendinger skulle kjøpe seg plass rundt omkring i norske kommuner, og så skulle de bo på de sykehjemmene som de da kjøpte seg plass på, til dels med norsk helsepersonell, men i stor grad med utenlandsk helsepersonell. Det første partiet i denne salen som ville ha reist motstand, ville nettopp vært Fremskrittspartiet, fordi de ville ha funnet tanken helt usmakelig. Og det er den naturligvis også om man ser det den motsatte veien.