Kjersti Toppe (Senterpartiet), 2017-06-01:
Det er ei litt spesiell sak, i og med at det er det eine regjeringspartiet som fremjar ei sak om helsepolitikk som deira eigen statsråd ikkje er einig i. Men intensjonen bak det kan alle vera einige i: Det er viktig å ha tiltak for å førebyggja kjønnslemlesting, vald og overgrep. Det er eit ekstremt viktig område, og at ein peikar på verksemda til helsestasjonen i det arbeidet, er òg veldig viktig. Det Framstegspartiet har føreslått i forslaget, er at ein skal få eit lovforslag om at helsekontrollar for barn i alderen null til ti år vert obligatoriske, og at kontrollane skal gå føre seg ved at veging og undersøkingar skal skje utan klede. Med mindre barnet jamleg vert følgt opp av helsevesenet av andre grunnar, må alle barn og familiar møta til dei faste kontrollane, og det skal lovfestast at kommunane skal vera ansvarlege for å følgja opp barn som ikkje møter til obligatorisk helsekontroll. Eg har først lyst til å understreka at det er ikkje eit stort problem i Noreg at barn og familiar ikkje møter opp på helsestasjonen. Ifølgje Statistisk sentralbyrå møter 98 pst. av alle barn opp til kontroll på helsestasjonen det første året, og fortset fram til skulestart. Det er eit veldig høgt tal. Det står i grunngivinga for forslaget at familiar kan bruka religion og kultur som unnskyldning for ikkje å møta opp til helsekontrollar gjennom skule eller på helsestasjonar. Eg vil spørja: Veit Framstegspartiet at det er dette som er det store problemet? Kva om det kan vera familiar med problem som psykiske lidingar, rusproblem, fødselsdepresjonar – det er mange årsaker til at dei ikkje møter. Berre å nemna religion og kultur reagerer eg noko på. Den store og prinsipielle diskusjonen her er om helseundersøkingar skal vera obligatoriske. Landsgruppen for helsesøstre sa tidleg i høyringa at helseundersøkingar i Noreg er i dag samtykkebaserte. Helseministeren slår fast i svaret sitt at all helsehjelp – på helsestasjonen, i skulehelsetenesta – er basert på tilbod og frivilligheit. Tenestene har stor oppslutning i befolkninga. Statsråden skriv til komiteen at han trur at «tilliten fra befolkningens side har å gjøre med at tilbudet er frivillig». Og vidare: «Tillit til tjenesten er etter min mening avgjørende for at den fortsatt skal kunne være et lavterskeltilbud og» – det som Høie skriv at helsestasjonen skal kunna gjera – «oppfylle sitt samfunnsoppdrag om helsefremmende og forebyggende arbeid og tidlig innsats.» Eg har sjeldan vore meir einig med statsråden i ei sak. Det er utruleg viktig for helsevesenet å halda fast på at tilbodet skal vera basert på frivilligheit og tillit. Det er veldig sjeldan vi lovfestar noko som kan minna om tvang og påbod. Vi må ha tillit til at fagpersonane der ute gjer det beste opp mot dei pasientane og ungane dei har, som alle er forskjellige. Samtidig har vi system i dag som gjer at ein kan nå ut til dei utsette familiane. Det er òg eit klart ansvar hos helsestasjonen å nå dei ungane og dei familiane som ikkje møter, men det ligg jo i det forsvarlegheitskravet dei har til seg i dag, og det treng ein ikkje ei lovfesting for å oppnå. Eg registrerer at Framstegspartiet har endra forslaga sine. No føreslår dei ikkje å gjera det obligatorisk, dei føreslår ikkje å gjera det påbode å kle av alle ungar opp til ti år, men det skal gjelda dei minste barna. Dette er å slå inn opne dører, for det er jo slik tenestene fungerer i dag. Til det at ein kritiserer at ein i dei faglege retningslinjene ikkje brukar ordlydane «må» og «skal», er det å seia at det er ikkje slik vi lagar faglege retningslinjer. I alle retningslinjer som har med fagleg utvikling å gjera, brukar ein dei omgrepa, men tenestene les det som at dette på ein måte er ein fagleg standard som dei skal prøva å oppfylla. Det har Senterpartiet tillit til og vil difor ikkje stemma for dei forslaga som ligg i innstillinga.