trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Odin Adelsten Bohmann (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Interpellanten sier det er viktig med en effektiv organisering av rettsmedisinens rolle i kriminalitetsbekjempelse. Det er et utgangspunkt det er vanskelig å være uenig i. Men det er også viktig å framheve at det blir gjort mye fra regjeringens side når det gjelder kriminalitetsbekjempelse. Vi oppklarer mer og forebygger bedre. Den 1. september 2008 ble adgangen til å registrere DNA-profiler i strafferettspleien utvidet til også å omfatte såkalt hverdagskriminalitet. Et riktig og viktig grep. DNA-reformen er en av de store reformene i strafferettspleien, og formålet er effektiv etterforskning og økt oppklaring, med tanke på både den kriminaliteten som rammer folk flest, og mer alvorlig kriminalitet. Noe av det viktigste med reformen er bl.a. at politiet nå, ved hjelp av DNA, tar flere av gjengangerne. Antallet DNA-analyser har økt betraktelig under DNA-reformen. Ved utgangen av 2009 forelå det ikke restanser hos RMI for analyse av personprøver. Det er viktig å understreke, slik statsråden gjør, at DNA-reformen er et av mange, svært viktige bidrag for økt rettssikkerhet i strafferettspleien. Det er ingen tvil om at i noen av de største kriminalsakene i de siste årene, har DNA-spor vært avgjørende for oppklaringen. Kriminalitet blir stadig mer grenseoverskridende. At Norge nå er en del av Prüm-avtalen, gjør at vi får tilgang til fingeravtrykk og DNA over hele EU, som igjen medfører at oppklaringsprosenten vil øke ytterligere. Det er et viktig tema som blir tatt opp av interpellanten. Regjeringen er opptatt av å styrke bruken av rettsmedisinsk sakkyndighet, men det er også viktig å understreke at denne statsråden og den rød-grønne regjeringen faktisk har avlevert et stort løft innenfor dette området. For når vi også vet hvor særdeles omfattende og varierende sporanalyser kan være fra sak til sak, er det ingen overdrivelse å gi stor honnør til alle involverte i DNA-reformen for alt fra omfang, antall prøver og hvor mange som er registrert, og da også antall treff. Som interpellanten sier, er rettsmedisinen sentral i dagens kriminalitetsbekjempelse. Den har blitt mer sentral under denne statsrådens myndighet, og vil bli ytterligere mer sentral i årene framover. Det gleder meg at vi er enige om det.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
I den foretaksmodellen som Stortinget har valgt for styringen av helseforetakene, er det slik at styringen går gjennom oppdragsdokument og foretaksmøter som vi berammer når vi ser at det er nødvendig. Jeg ble spurt om omstillingen kunne foretas i henhold til at budsjetter skulle holdes og at ventetider ikke skulle økes. Jeg har bare lyst til å minne om når det gjelder budsjettene, at det har vært en klar forbedring, slik at for 2009 var helseforetakene i økonomisk balanse. Det er det sikreste og det beste utgangspunkt for at man skal jobbe videre med å øke kvaliteten og få ned ventetidene ved sykehusene. Og jeg har stilt klare krav om at ventetidene skal ned. De skal ikke øke. Det har vært økning i ventetidene, selv om vi også må forklare det noe med at det har vært en stor økning i pasientbehandling, men det er likevel ikke godt nok. Ventetidene skal vi jobbe for å få ned. Så er det spørsmål om hva gjør jeg for å sikre at denne omstillingsprosessen går etter planen? Ja, som jeg sier: ved oppdragsdokumenter og foretaksmøter. Jeg har lagt opp til mye mer jevnlige møter med Helse Sør-Øst, nettopp for å følge denne prosessen, følge opp avvik, og også disse rapportene som er sett på når det gjelder å følge opp avvik, for å kunne justere og iverksette tiltak og sørge for at det skjer. Det er ikke slik at ansvaret er pulverisert, men det er et ansvar på hvert enkelt nivå. Derfor har også Oslo universitetssykehus et stort ansvar når det gjelder gjennomføringen av sin egen omstillingsprosess. Det er en stor virksomhet – det er sant nok – men likevel kan man ikke fraskrive seg ansvaret på noe nivå – det gjør heller ikke jeg.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Først vil jeg jo si at det har vært en interessant debatt som også har ført langt utover hovedstaden, ja helt ned til Sørlandet, og jeg kan forsikre om at jeg ikke har glemt Sørlandet. Jeg hadde senest i morges en samtale med vår stortingsrepresentant fra Aust-Agder, og hadde det ikke vært for at jeg er i Stortinget i dag og i morgen, hadde jeg vært og møtt fakkeltoget i kveld. Det viser det store engasjementet – det er det ikke tvil om – og det vises også i Stortinget når disse sakene debatteres. Jeg må bare først si at jeg er glad for at det er støtte til gjennomføring av hovedstadsprosessen, for det er absolutt viktig at det er støtte til så store omstillinger. Så skjønner jeg også at man kan bli engstelig når det står mye i media om ting som kan gå galt. Peter N. Myhre leser opp fra en risikoanalyse. Ja, det er heldigvis gjort en risikoanalyse – heldigvis gjør man slike risikoanalyser. De gjøres jo ikke fordi man skal sitte og vente på hva som skjer, men nettopp fordi man skal kunne gjøre tiltak for at det ikke skal skje, det som lyser rødt i henhold til denne analysen. Når det gjelder Fremskrittspartiet, er det ikke slik at man har vært med på dette. Så det at man stiller mange spørsmål og på en måte stiller seg på sidelinjen, ja, det er et ærlig standpunkt, men da må man si at det er det man faktisk gjør. Jeg vil si det slik at jeg vil advare mot å tro at vi kan la alle sykehus være som før. Det ville være det første og største sviket mot norske pasienter, hvis vi kan tro at alt kan være som før. Vi kan bare gå inn og se på de bemanningsutfordringene vi har fremover. Hadde vi klart å ha fullstendig bemanning til alle funksjoner på alle sykehus, kunne jo Norge velge å bruke pengene på det. Men dette vil jo til syvende og sist dreie seg om hvor mye personell og hvor mye fagmiljø man kan klare å ha på de enkelte steder. Jeg står fast ved at vi ikke skal legge ned lokalsykehus. Men jeg kom nettopp, i forrige uke, fra et OECD-møte, et helseministermøte, i Paris. Det er ikke bare i Norge vi jobber med å innrette sykehusene for å ivareta livsstilspasienter. Den utfordringen har man alle steder. Det som i noen sammenhenger kan virke som en nedskjæring på en sektor, er jo faktisk det vi er i ferd med å gjøre; det er jo en stor desentralisering, fordi vi kommer til å trenge mer desentralisert pasientbehandling i fremtiden enn det vi har i dag. Når det gjelder hovedstadsprosessen, skal jeg love at den følger jeg – nå ser jeg tiden min går ut – veldig nøye. Det er viktig, for det er, som også Bent Høie sier, den største omstillingsprosessen i helsevesenet.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Jeg vil først bare understreke at rusmiddelavhengige er rettighetspasienter på linje med andre pasienter, hvis det blir vurdert slik. Det er også slik at en mye større andel av henviste pasienter til rusbehandling ble vurdert som pasienter med rett til nødvendig helsehjelp. Hele 85 pst. ble vurdert som pasienter med rett til nødvendig helsehjelp. Det er vanskelig for meg å stå på Stortingets talerstol og svare på om jeg kjenner til at noen er blitt nektet behandling på grunn av at man ikke ville ta LAR-behandling. Jeg forutsetter at man tilbyr den behandlingen som man i det enkelte tilfellet vurderer er best for den enkelte. De tallene som jeg nevnte når det gjelder antall som vurderes for LAR, er jo veldig få i forhold til alle dem som er innenfor et hjelpeapparat i løpet av et år. Så er jeg også veldig enig i at det å få et helhetlig behandlingsforløp er helt avgjørende for at vi skal lykkes i behandlingen av rusmiddelavhengige. Derfor må de ulike tiltakene – som gjerne begynner med avrusning og skal fortsette videre i hjelpeapparatet – henge sammen. Det er en veldig klar målsetting. Det er blitt bedre mange steder, men jeg ser jo at dette er noe som vi må jobbe videre med om vi skal lykkes med å komme i mål. Det er viktig at vi har en bred debatt om ruspolitikken totalt sett. Det kommer en stortingsmelding i 2011. Det kan virke lenge til, men det er mange debatter som må tas på veien dit. Stoltenberg-utvalget har en rekke tiltak i så måte som vi ønsker at det skal bli en bred debatt om, og som regjeringen vil være veldig lydhør overfor med tanke på innspill.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Jeg vil også si at det har vært en veldig god debatt. Jeg opplever egentlig hver gang vi har en rusdebatt i Stortinget, at det er ganske stor enighet – i hvert fall om målene. Så er det noen nyanser underveis, og det er jo kanskje også viktig. Jeg har bare lyst til å komme litt tilbake til dette med LAR. For hvis det er slik at noen pasienter bare får tilbud om LAR og ingenting annet, er det ikke i tråd med den veiledningen som er gitt for denne type behandling – bare så det er klart. Som Bent Høie veldig riktig sa: En rusmiddelavhengig har fått rettigheter som alle andre pasienter, og skal behandles som alle andre pasienter. Det betyr også at hvis man akutt må inn til avrusning, skal man komme akutt inn. Da er det ikke sånn at du skal sitte i en kø på gaten og vente, du skal faktisk ha akutt behandling. Sånn sett skal disse pasientenes diagnose vurderes på akkurat samme måte som alle andre diagnoser i helsevesenet. Så er det flere som har vært inne på dette med det helhetlige behandlingsforløpet. Og noe som jeg også sa innledningsvis, og som jeg bare vil understreke, er: Når noen venter, og når ventetiden går opp fordi stadig flere blir behandlet, er det lett å tenke at ingenting er godt nok. Men det er faktisk veldig mye som har blitt bedre – bare det faktum at veksten i budsjettene etter 2005 har vært på 31 pst. Det er, tross alt, ingen andre steder – verken innen somatikk eller innen psykisk helse – man har hatt en så sterk vekst, et så sterkt fokus og en så sterk utvikling, vil jeg også si, i behandlingen. Så er det slik at en del institusjoner som har vært brukt, kanskje ikke brukes lenger. Men her blir det også gjort kvalitetsvurderinger av de regionale helseforetakene. Så det er ikke slik at vi er imot å bruke ideelle institusjoner eller ideelle organisasjoner. Hvis man ser seg rundt i Oslo på det tilbudet som er til rusavhengige, er det faktisk sånn. Jeg ville egentlig sagt til representanten Trine Skei Grande at jeg faktisk har vært på de stedene som er for rusavhengige. Jeg har snakket med ganske mange der. Og det hadde ikke vært mange tilbud f.eks. i Oslo, eller andre byer, hvis det ikke hadde vært for de ideelle organisasjonene. Kirkens Bymisjon, Frelsesarmeen – og det er flere – gjør en fantastisk jobb, og en veldig viktig jobb, som absolutt skal verdsettes. Men det offentlige helsevesenet må ha både kompetanse og behandlingskapasitet på dette området, som er så viktig. Så får vi bruke private og ideelle organisasjoner der hvor det er riktig å gjøre det. Jeg skjønner at når komiteen har vært i Sveits, blir det mye diskusjon om dette ene tiltaket. Men jeg håper at debatten fremover vil dreie seg om alle de andre tiltakene også, at ikke det ene tiltaket om eventuell heroinassistert behandling skal overskygge alt det andre.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Vi er enige om at prioriteringsdebatten ikke bare dreier seg om økonomi. Vi er også enige om at det er viktig å ha en prioriteringsdebatt, selv om jeg nok vil hevde at vi har prioriteringsdebatt nesten hver gang vi har en debatt. Det er selvfølgelig viktig å få med de gruppene som er mest vanskelig stilt, fordi det er de som kanskje ikke oppsøker helsevesenet. Derfor må jeg si at vi i Samhandlingsreformen kommer til å legge stor vekt på å nå dem som ikke går til lege. Her mener jeg også at førstelinjetjenesten har en stor oppgave og også må settes i stand til å ivareta dem som ikke oppsøker helsevesenet. Jeg hører ofte når jeg er i Stortinget, om folk som sliter, særlig med psykisk helse, og som ikke får behandling. Og så ser jeg samtidig at en del av den nye behandlingen innenfor psykisk helsevern er veldig god, og mange opplever at de har et helt nytt liv i forhold til dem som hadde behandling i det gamle systemet. Det er fremdeles en lang vei å gå. Det er vi helt enige om. Derfor har vi også fokusert mye på dette området, som er så viktig, og som rammer så mange mennesker. Prioriteringsdebatten dreier seg også om funksjonsfordeling. Det dreier seg faktisk om at man av og til må ta noen litt tøffe valg. Det dreier seg om: Skal vi ha alt alle steder? Eller skal vi sørge for å ha fagmiljøer som er kompetente, som er sterke, og som kan utvikle hverandre? Jeg er jo ikke i tvil om at den dagen vi blir syke, vil vi ha behandling av de beste fagmiljøene. Derfor er det vanskelig å løsrive én del av prioriteringsdebatten. Dette er en total debatt, en helhetlig debatt, som er krevende, men som jeg – som sagt – opplever at vi har hele tiden. Så får vi se hva som kommer ut av debatten her i dag.
Anne-Grete Strøm-Erichsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Helt innledningsvis hadde Fremskrittspartiet et innlegg om at dette var en debatt som dreide seg om penger, og at man ikke kunne sette en prislapp på et menneskeliv. Det er vi veldig enige i, vi skal ikke sette en prislapp på et menneskeliv. Men hvis vi fristiller prioriteringsdebatten fullstendig fra økonomi, tror jeg det bærer ganske galt av sted. Det som er viktig i Norge, og det som også var viktig i den prioriteringsdebatten som var, er nettopp det at norske pasienter skal være trygge på at de får den beste behandlingen de har krav på. Men når vi sier god behandling, best behandling, er det også ut fra at det skal være god, utprøvd behandling. Og jeg ønsker i hvert fall ikke at det skal skapes usikkerhet om at vi får god behandling i Norge. Det vil alltid være et spørsmål om når man skal ta inn nye behandlingsmetoder. Det blir jo også gjort, men det må gjøres på kontrollerte måter. Jeg vil si at den sterkeste prioriteringen regjeringen gjør i helsesektoren, er Samhandlingsreformen, fordi det er en retningsreform med en sterk prioritering av kronikere, av mange hundre tusen mennesker som ikke har hatt så god behandling i helsevesenet som de kanskje burde hatt, skulle hatt eller hadde hatt krav på, ut fra sin tilstand. Med henvisning til at man av og til ser litt utover sitt eget land, ikke minst med tanke på folkehelse og hvilke perspektiver vi har der, kommer det signaler fra USA om at denne generasjonen, altså den oppvoksende generasjon, kan være den første generasjonen som lever kortere enn sine foreldre. Det gir noen perspektiver på, og sier også noe om, hva vi er nødt til å prioritere. Og det går langt utover det vi behandler på sykehuset – det går faktisk på hele folkehelsen og folkehelseperspektivet. Så det er alvorlig ment når vi sier at vi må satse på forebygging, vi må satse på folkehelse, og vi må faktisk satse på at vi også fremover skal være et friskere folk.
Are Helseth (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Jeg vil innledningsvis få takke representanten Dåvøy for denne interpellasjonen. Dette er en av de viktigste debattene i det moderne Norge. Det er samtidig en av de vanskeligste, og det er en debatt som må lede prosessene knyttet til prioriteringer i helsetjenesten. Dagens interpellasjon åpner for hele problemstillingen, fra de overordnede prioriteringer på samfunnsnivå til prioriteringer på individnivå. Denne bredden viser at prioriteringsdebatten er et ansvar både for Stortinget og den enkelte medarbeider i helsetjenesten. Interpellanten trekker fram frykt og uro knyttet til prioriteringsdebatten. Her vil jeg si følgende: Det er lov å oppleve frykt når vi behandler et så vanskelig tema, fordi prioriteringsdebatter rører ved vår sårbarhet, og fordi debatten utfordrer vår frykt for å fatte gale eller dårlige beslutninger. Men slik frykt behøver ikke hemme oss. Den bør tvert imot føre til at vi blir bevisste på ansvaret og leverer etter våre beste evner. Denne debatten starter ikke i rute én – heldigvis. Vi har gjennom mange år hatt gode debatter om prioritering, og vi har et bredt felles ståsted for etikk i helsetjenesten i storsamfunnet. Det er en del av det siviliserte fellesskap at et grunnlag for prioriteringer i helsetjenesten er nedfelt i norsk rett, bl.a. gjennom en egen forskrift for prioritering. Vår debatt må ta utgangspunkt i at prioriteringer skjer i dag, og at behovet vil øke. Prioriteringer er valg, basert på etikk og kunnskap. Det må være valg og ikke tilfeldighet. Valg innebærer at utfallet kan være alternativt. På politisk nivå ligger det overordnede prioriteringsansvaret mellom samfunnssektorer og de oppgaver som skal løses. Videre skal det overordnet prioriteres når det gjelder fordeling mellom områder som bl.a. somatisk medisin, psykiatri og rusbehandling. Alt dette er Stortingets ansvar. Prioritering knyttet til diagnostikk og behandling for den enkelte pasient er et hovedanliggende for fagmiljøene. Det kan oppstå problemer knyttet til individuell prioritering når kriterier og prinsipper ikke er allment synlige eller allment aksepterte. Behovet for og kompleksiteten i helsetjenestens prioriteringer vil øke i årene som kommer. Dette vil i særlig grad skyldes den akselererende veksten i kunnskap. Noen ganger vil ny kunnskap forbedre og forenkle innsatsen, men i sum har det vist seg at ny kunnskap øker behovet for spesialisert helsepersonell og medisinsk-teknisk utstyr. Ny kunnskap skal komme norske pasienter til gode, men ingen land har som mål umiddelbart å ta i bruk alt som kommer av nye behandlingsforslag, fordi alt nytt ikke representerer reelle og viktige forbedringer. Dette gjelder selv om det nye blir etterspurt i et helsemarked. Mange hevder at økningen i antall eldre vil være en hovedårsak til vanskeligere prioriteringer i fremtiden. Etter min vurdering stemmer ikke dette. Det er kunnskapsutviklingen og nye metoder som potensielt vil løfte kostnader og behovet for helsepersonell utover bærekraften i alle vestlige land i fremtiden. Derfor er prioritering uløselig knyttet til arbeid med gode helsetjenester.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Jeg takker statsråden for svaret og kvitterer tilbake at statsråden viser et sterkt engasjement for rusavhengige. Jeg er enig med statsråden i at forebygging er ufattelig viktig, og jeg er glad for at vi i Norge tross alt har mye mindre rusmiddelmisbruk enn vi ser i andre, sammenlignbare land. Det er jo også viktig at vi har en realistisk tilnæring til alle tiltakene vi har. Jeg er veldig glad for at statsråden sier at rusfrihet er et langsiktig mål for de aller fleste. Det er jeg enig i. Jeg er også enig i at rusfrihet aldri må være en betingelse for å få hjelp. Alle mennesker skal få hjelp. Vi har jo sett at det er ikke alle som klarer å slutte med rusmidler, og mange kan bruke lang, lang tid på dette. Like fullt er det faktisk slik at noen opplever at man får avslag på behandling dersom man ønsker medikamentfri behandling. Jeg kunne godt tenke meg at statsråden ga en kommentar til dette, om hun mener at dette er riktig, gitt at pasienten faktisk er en rettighetspasient. Dette har skjedd. Jeg er også glad for at opptrappingsplanen blir utvidet. Det var jo en politisk debatt om det i vår – mener jeg å huske – og det er veldig bra at vi også får en egen stortingsmelding om ruspolitikken. Når det gjelder statsbudsjettet, kommer vi jo tilbake til det. Men jeg synes jo ikke det er satt av veldig mange midler i forhold til den utfordringen vi har, nemlig at mer enn 4 000 ruspasienter står i kø. Så helt til slutt litt om dette med skadereduserende tiltak. Det er klart at det er viktig med skadereduserende tiltak, men de må ikke bli så mange at det på mange måter er det pasientene får, og så kommer man ikke lenger. Det hjelper ikke å ha en avrusningsenhet om vi ikke har mulighet for å sende pasienten videre like etter oppholdet der, eller å ha et åpent sted hver eneste natt hvis man ikke kan sende pasienten videre der og da, når den rusavhengige er motivert. Det er jo det som skjer i dag, at den helhetlige behandlingen – som også Stoltenberg-utvalget påpekte var helt nødvendig – mangler.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Jeg har lyst til å kommentere noen av innleggene. Men først har jeg lyst til å takke for en etter min mening veldig god debatt. Representanten Forsberg sa at jeg satte skadereduserende tiltak opp mot rusfrihet som mål. Selvsagt gjør jeg ikke det. Vi må ha skadereduserende tiltak. Men vi må ikke ha bare det, vi må også ha alt det andre i tillegg. Men noen skadereduserende tiltak er jeg skeptisk til, bl.a. heroinbehandling. Representanten Trine Skei Grande var oppgitt over debatten. Ikke vet jeg hvorfor hun var oppgitt. Men hun nevnte også noe som ikke var oppe i debatten, nemlig at interpellanten hadde snakket om pris og tilgjengelighet, og det syntes hun var rart. Det synes jeg var veldig rart at hun sa, for jeg har ikke nevnt pris og tilgjengelighet. Dette er sannsynligvis en av de første debattene jeg har tatt initiativet til der jeg faktisk ikke har nevnt pris og tilgjengelighet, men har vært opptatt av andre ting. Det har vært en god debatt med fokusering – fra de aller fleste i denne debatten – på tiltak rettet mot den syke ruspasienten. Jeg er også glad for Senterpartiets helt klare holdning til rusfrihet som mål i ruspolitikken. Når det gjelder erfaringer fra komiteens tur til Sveits, er jeg veldig enig med representantene Kjos og Høie; det er utrolig viktige påpekninger de kommer med. Vi har selvfølgelig litt forskjellige erfaringer fra den turen, men akkurat de to påpekningene synes jeg var veldig viktige. Også det representanten Bøhler sier, er jeg veldig enig i. Om det er det femte forsøket eller det er det tiende, må vi aldri gi opp noen som faktisk ønsker å få hjelp. Altfor mange ruspasienter har nok opplevd det opp gjennom årene. Og når jeg ser tilbake på min egen erfaring ved å jobbe ved avrusningsenheten i Bergen, Blå Kors, tenker jeg på dem som kom inn dag etter dag, natt etter natt. Det hendte vi sa: Nei, nå har du vært her så ofte, nå må du tenke deg om, om du virkelig skal få lov å komme inn én natt til. Helt til sist: Det er to ting som jeg har lyst til at statsråden skal ta med seg videre. Jeg håper at statsråden vil bidra til at vi kan klare å få til et forlik når det gjelder å bruke ideelle institusjoner på en bedre måte enn det vi gjør i dag, for dette vil ha stor betydning også for ruspasienter, for dem som står i kø. Det andre jeg har lyst til, er rett og slett å vise til Stoltenberg-utvalgets rapport. Det som jeg synes er det viktigste derfra, er den helhetlige tilnærmingen de tross alt har til helhetlig behandling. Stoltenberg-utvalget billedliggjorde dette med å si: Se på det som en stafett – ikke slipp stafettpinnen før neste ledd har overtatt. Jeg synes det er et veldig godt bilde på sånn som det bør være.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Takk til statsråden for å gå inn i denne debatten på en god måte. Jeg er helt enig i mye av det hun sier, både med hensyn til likeverdighet og at det er viktig at vi prioriterer videre. Det som har vært noe av mitt utgangspunkt også for å reise debatten, er at prioritering ikke må handle om økonomi alene. Det handler absolutt om å bruke midler riktig. Det handler om forebygging, tidlig diagnostisering, rask behandling til dem som trenger det, og mer rehabilitering. Dette er jo egentlig områder som, som jeg også sa i mitt innlegg, veldig lett blir mindre prioritert. Og da kommer vi aldri ovenpå, slik som vi burde, når det gjelder mange av disse gruppene som er avhengige av tidlig diagnostisering, forebygging og rehabilitering – kronikere, psykisk syke og også ruspasienter, som vi debatterte tidligere i dag. Så er det også viktig og riktig å si at pasientsikkerhet absolutt hører med i en debatt om prioritering – også effektiv bruk og kvalitet. Når det så gjelder de ti virkemidlene som statsråden nevnte, er det vanskelig å være uenig i dem – ja, kanskje det er ett jeg er litt uenig i – men jeg har lyst til å utfordre statsråden. Statsråden kjenner jo til at det kan hende at noe kan bli enda bedre etter en debatt i Stortinget – altså at gode tiltak kan bli enda bedre, og et av dem skal vi debattere om ikke veldig lenge. Det er bra med gode veiledere. Jeg tror det er et viktig grep som vi har tatt, også når det gjelder Nasjonalt råd for kvalitet og prioritering i helsetjenesten og det arbeidet de gjør. Men når det gjelder veiledere, vil jeg likevel fremheve at det er ikke alle, til tross for at man har veiledere, som kommer så langt at de kommer til behandling, og da tenker jeg kanskje spesielt innenfor psykisk helse, som er et område der flere, både fastleger og andre, sier at det i det hele tatt er svært vanskelig for noen pasienter å få hjelp innenfor spesialisthelsetjenesten. Altså: Kommuneleger får nei til behandling. Det er jo det mange, også ruspasienter, har opplevd, at de rett og slett ikke kommer på ventelisten, fordi de får nei. Da hjelper det jo ikke at man har veiledere. Så prioriteringsdebatten må også handle om dette, at alle som trenger det, får hjelp. De grepene er ofte vanskelige å ta der ute i helsetjenesten, i hvert fall er det i førstelinjen man ofte først og fremst sliter med å få til nok behandling.
Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2010-10-12:
Jeg må få lov til å takke representantene og statsråden for en god debatt også om denne interpellasjonen. Representanten Bent Høie var inne på Lønning-utvalgene vi har hatt, og også stortingsmeldingen om verdier, som kom i 1999. Vi har fra vårt politiske ståsted selvsagt gjort en del, men vi er langt fra i mål, og, som Sonja Mandt sa, denne debatten må aldri stoppe. Den må pågå hele tiden. Flere har pekt spesielt på de store utfordringene knyttet til likeverdighet, til at det er store forskjeller og også dette med økonomi – at økonomien kanskje styrer mye. Kanskje skulle vi ha tørket støv av den stortingsmeldingen fra 1999 om verdier for den norske helsetjenesten. Her står det en del om likeverdighet i tjenestetilbudet for alle, bedre helsetjenester ved livets slutt, forutsigbare og tydelige prioriteringer, større vekt på pasientens medbestemmelse og fortsatt lav terskel for kontakt med helsetjenesten. Det var en del av de verdiene som ble trukket frem der. Nettopp det å trekke frem verdiene i helsetjenesten – altså verdiene den bør bygge på – er om mulig enda viktigere i dag enn før. Det å betrakte de valg vi gjør i helsetjenesten, i et etisk perspektiv, gir oss kanskje andre svar enn når vi gjør det i et markedsøkonomisk perspektiv. Som det står i meldingen, og nå siterer jeg: «I ei tid med stor vekt på reformar knytte til økonomi, utstyr, personell, organisering og lovgjeving, er det viktig at ein ikkje mistar av syne kva som er det eigentlege målet med og innhaldet i helsetenesta.» Kanskje trenger vi et felles verdigrunnlag for helsetjenesten som er overordnet profesjonsetikken – et etisk fundament der vi drøfter hva slags helsetjenester vi vil ha og hvordan vi praktisk kan gjennomføre det, gjerne ut fra representanten Bent Høies inndeling på tre nivåer, der profesjonsetikken er ivaretatt. Innenfor profesjonsetikken pågår etikkdebatten hele tiden – kontinuerlig – også når det gjelder prioritering. Kanskje vi politikere har noe å lære av det? Helt til sist er jeg glad for at statsråden snart legger frem en ny nasjonal helse- og omsorgsplan, og jeg håper også at den kan fokusere nettopp på verdigrunnlaget for helsetjenesten i forhold til det som er vårt ansvar som politikere – hvordan dette kan skape bevissthet om bedre prioriteringer og viktige prioriteringer fra vårt ståsted.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-12:
Jeg tar i grunnen ordet for å understreke det som helseministeren sa i sitt innlegg, at grunnlaget for den prosessen som vi er inne i nå når det gjelder sammenslåingen av sykehusene i Oslo-regionen, er vedtaket om å slå sammen Helse Sør og Helse Øst. Det var et vedtak som ble gjort med bredt flertall i Stortinget. Videre, det var vel ikke nevnt, men vi har altså investert rundt 20 milliarder kr, mener jeg det skal være, i et nytt, moderne sykehus, et av Nordens flotteste – Ahus. Det er også lagt til grunn for den prosessen som skal gjennomføres. Dette er, helt riktig som det er sagt, et av de mest kompliserte offentlige omstillingsprosjektene som blir gjennomført her i landet. Og vi forutsetter, som statsråden også sa, at dette skal gjøres på en forsvarlig måte i forhold til pasientbehandlingen. Det skal ikke gå ut over kvaliteten på pasientbehandlingen. Det skal også gjennomføres på en forsvarlig måte i forhold til personellet, som blir overført til Ahus. Så disse tingene skal ligge til grunn. Og de risikoanalysene som kommer opp nå, er veldig viktige for å ivareta nettopp det. En understreking av at det må ligge til grunn, og at man om nødvendig også må korrigere kursen, korrigere tempoet og korrigere ressursbruken for å få dette gjennomført på en forsvarlig måte, er veldig viktig. Og jeg føler meg trygg på at statsråden ivaretar det ansvaret på en god måte ved den understrekingen hun ga, nemlig at dette følges tett opp. Så har jeg lyst til å si – og det var derfor jeg ba om ordet – at dette ikke bare er en sak for hovedstaden. Dette er en sak som har stor betydning for befolkningen i Helse Sør-Øst-området, på Sørlandet og i Innlandet i forhold til framtidige tilbud og framtidige sykehus. Det har også en dimensjon i forhold til nasjonal helsepolitikk. Spesialisthelsetjenesten står overfor omstillingsutfordringer i stor skala i årene som kommer. Det gjennomføres omstillinger per i dag som utfordrer personell, og som utfordrer kvaliteten på pasientbehandlingen – kontinuerlig. Det har det gjort, og det vil det gjøre. Derfor er gjennomføringen av denne prosessen av stor betydning. Det er mange som følger med rundt omkring i landet på hvordan dette blir gjennomført. Derfor tror jeg enhver antydning om å skulle stoppe opp og ikke gjennomføre dette ville få store konsekvenser. Det oppfatter jeg at interpellanten ikke har til hensikt, det lå ikke bak, for det ble understreket at Høyre støtter den prosessen som nå gjennomføres. Men det er viktig at den blir gjennomført med god kvalitet. Det er også SVs utfordring: at den blir gjennomført slik at den både ivaretar kvaliteten på pasientbehandlingen på en god måte og også personellbehandlingen og de omstillingene man der står overfor. Det synes jeg at helsestatsråden ga et godt svar på.
Geir-Ketil Hansen (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-12:
Jeg vil gi honnør til interpellanten for å ta opp et viktig spørsmål. Ruspolitikk i sin bredeste forstand handler om hele skalaen fra en aktiv, offensiv forebyggende politikk til behandling og ikke minst rehabilitering, til å gi et godt tilbud – bolig, arbeid – etter at man har vært til behandling. Her har vi store utfordringer. Jeg er glad for at regjeringen i sitt budsjettforslag foreslår ytterligere 100 mill. kr til rustiltak, og at de i sum har bevilget 1 mrd. kr i denne regjeringsperioden. Men det er ikke nok, og jeg har ambisjoner om og håper på at vi i årene som kommer, fortsatt kan ha en opptrappingsplan når det gjelder ruspolitikken. Det vil være nødvendig. Når jeg tar ordet, er det fordi interpellanten så tydelig annonserer en skepsis til, eller kanskje annonserer at hun direkte er imot, innstillingen fra Stoltenberg-utvalget om heroinassistert behandling. Mitt utgangspunkt og SVs utgangspunkt er at vi er åpne for å diskutere forslaget fra Stoltenberg-utvalget, vi har et åpent utgangspunkt når det nå sendes ut på høring, og vi setter ikke to streker under noe svar. For det handler om å gi en mulighet, verdighet, menneskeverd til de alvorligst syke, de tyngste narkomane, kronikerne. Jeg må si at den komitéreisen vi hadde til Sveits – og flere har vært inne på det – hvor vi fikk informasjon om hvordan behandlingen fungerte i Sveits, hvilke resultater det ga, i alle fall gjorde inntrykk på meg. Det som jeg mener det er verdt å merke seg, er at de evalueringene som er gjort, viser at de som fikk denne behandlingen, oppnådde bedre fysisk helse, bedre psykisk helse – tilbake til jobb, integrert med familie igjen, bolig. Og ikke minst: 5 pst. av dem som fikk den behandlingen, ca. 1 000 mennesker i Sveits, ble også rusfrie. Jeg opplever at de resultatene som det der vises til, er det umulig å vende ryggen til, umulig å ikke ta inn over seg og umulig å ikke vurdere seriøst. Og som jeg sa innledningsvis: Det handler også om – og det mener jeg må være en viktig dimensjon i vår ruspolitikk – menneskeverdet til de sykeste, de kronisk syke, og om å ha en politikk på det området også. Derfor er vi åpne for å diskutere det forslaget som kommer fra Stoltenberg-utvalget. Det er vårt utgangspunkt, og det kommer vi tilbake til når den rapporten kommer i en egen melding til neste år.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-12:
Nå må du sannelig uttale navnet riktig, president. Hvis ikke blir det flere oppslag i VG om de viktige tingene vi gjør her i huset!
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-12:
Jeg tenkte at jeg skulle begynne med det som er ment som en hyggelig oppmuntring til presidentskapet: Når man tar opp saker som angår dette temaet, burde man kanskje ha tolket debatten på tegnspråk. Det var ment som en vennlig henstilling om å vurdere.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-12:
Jeg vil gjerne takke statsråden for det jeg syns var et godt svar. Hun tok seg veldig inn på slutten. Det jeg tror er en viktig distinksjon mellom starten og slutten på statsrådens innlegg, er at starten handler veldig mye om sosialpolitikk, mens slutten, som er veldig viktig, vil jeg gjerne utfordre statsråden på å si litt mer om. Når man anerkjenner et språk som et offisielt språk i Norge, sier man noe om kultur og dannelse rundt det språket. Vi har, når det gjelder samisk – sørsamisk, lulesamisk og de ulike dialektene – hatt en erkjennelse av at det faktisk er kulturformidling i språket. Døvespråket er også en kultur. Alt knyttet til tegnspråk og formidling er også en kulturformidlingsarena. Og det er klart at hvis man skal ta vare på et språk, kan man ikke bare ta vare på en liten bit eller behandle det som en sosial hjelp til noen som trenger det. Man må faktisk behandle det som et språk. Da er kultur, dannelse, utdanning og forskning innenfor det området veldig viktig. Jeg har ingen sterke meninger om hvilken institusjon som bør ha et sånt ansvar. Jeg er godt kjent med det som skjer i Oslo – som også statsråden redegjorde for. Det viktige for meg er at ansvaret ligger et sted, at noen har ansvaret for å følge opp dette faget til det akademiske nivå som et offisielt språk faktisk skal ha. Så er det viktig å sørge for å knytte til seg de profesjonene man ønsker skal tilby dette. Det er det jeg ønsker å fokusere på. I stedet for at Nav skal tenke at de skal hjelpe noen døve, bør egentlig en viss kvote av alle som utdanner seg på det fagfeltet, også få tilbud om å ha tegnspråk i fagkretsen. Jeg skulle gjerne hatt statsrådens kommentar til mine tanker om å gjøre tegnspråk til et fremmedspråk man kan velge. Sjøl om det ligger nedenfor utdanningsgraden som statsråden har ansvar for, mener jeg det hadde vært en veldig stor styrke for å utvikle faget hvis skoler kunne tilbudt tegnspråk som et fremmedspråk både for hørende og for andre som bruker tegnspråk i hverdagen sin.
Trine Skei Grande (Venstre), 2010-10-12:
Jeg syns det har blitt en fin debatt, og jeg er veldig glad for at alle partiene deltok – jeg regner da statsråden som SV-er. Det gir oss et håp om at mye må skje. Men jeg er veldig enig med representanten Giltun i at det er veldig mye som er ugjort på dette feltet. Det er veldig mange lovnader som er gitt, men som også er brutt. Så dette handler i bunn og grunn om rettigheter til aktivitet og rettigheter til deltakelse. Det er klart at vi kan gjøre mye med vårt politiske system også. På samme måte som Fremskrittspartiet døvetolket sitt landsmøte, prøvde vi å legge ut alt brosjyremateriell i valgkampen i tegnspråkversjon – og det er alle mulighetene som YouTube og andre nettløsninger gir til også fattige partier. Jeg vil oppfordre alle andre partier til å tenke på hvordan vi skal få mobilisert denne gruppa til enda større politisk deltakelse. Det er en utfordring både for Stortinget og for partisystemene våre. Det siste jeg skal komme med, er en oppfordring til statsråden om virkelig å følge opp disse lovnadene og også å sørge for at hele regjeringa klarer å følge opp dette. Hvis vi skal klare å gjøre det løftet som det er å si at tegnspråk skal bli et offisielt språk, og at det skal bli mer enn en merknad i en stortingsmelding, er det ganske viktig at hun får med seg alle statsrådene rundt statsrådsbordet for en felles plan for hvordan vi skal løfte dette språket på ordentlig vis. Det er ikke bare snakk om penger, det er også snakk om vilje.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-12:
Jeg vil minne representanten, og interpellanten, om at hun selv startet sitt innlegg i interpellasjonsdebatten med å si at spørsmålet hennes kunne vært reist til mange statsråder. Jeg vil fastholde at dette er vel så viktig for Arbeidsdepartementets ansvarsområde som for Kunnskapsdepartementets og Kulturdepartementets område. Det er en sak som har flere sider, for det gjelder både brukere og andre som har behov for tegnspråk – enten det er den skriftlige tolkingen eller bruk av tegnspråk for å kunne være med på alle viktige områder i samfunnsliv, utdanning og kulturliv. Det har å gjøre både med Arbeidsdepartementets ordninger og med våre ordninger innenfor utdanningsområdet. Men jeg tar gjerne utfordringen fra interpellanten på alvor når det gjelder tegnspråk både som en del av vår generelle språkpolitikk og som en del av vår viktige kulturformidling. Så her tror jeg det ligger veldig godt til rette når dette nå blir, slik som det ser ut til, et fag ved Høgskolen i Oslo, som sammen med de to andre høyskolene kan videreutvikle en strategi for dette, både som en del av en profesjonsutdanning og som en del av den forskningen de faktisk driver innenfor profesjonsfag, inklusive hele dannelsesperspektivet og språkpolitikken. Jeg tror faktisk at dette kan være en bedre måte å forankre utviklingen av tegnspråket på enn en tilværelse ved Universitetet i Oslo hvor vi så at man var i ferd med å trappe det ned. Så jeg har stor forhåpning til at den overføringen som er i ferd med å bli sluttført, skal være en vellykket begynnelse på en bedre tilværelse for alt som har med døvespråket og tegnspråket å gjøre, og at vi også kan komme dit hen at man, på samme måten som når det gjelder de ulike variantene av samisk, kan velge tegnspråk som noe man lærer seg i tillegg til de nødvendige to språkformene vi har i norsk. Så jeg er med på diskusjonen om dette og skal gjerne være med på å stimulere de høyskolene dette angår, til å være med på en slik strategi videre.
Tora Aasland (Sosialistisk Venstreparti), 2010-10-12:
Det er helt klart at det er snakk om vilje, og jeg trodde jeg var rimelig tydelig i mitt første innlegg på den nødvendige konkrete oppfølgingen når det gjelder utdanningen i Oslo, som vil følge med en eventuell overføring til Høgskolen i Oslo. Jeg var tydelig på å si at i tilfelle vi får en avklaring av hvor denne utdanningen skal være, vil vi trå til med flere studieplasser, og vi vil kunne se utdanningen i tegnspråk og av tolker i sammenheng med viktig kunnskapsutvikling både ved den høyskolen – altså Høgskolen i Oslo – og ved de to andre stedene hvor dette skjer i dag, nemlig Høgskolen i Bergen og Høgskolen i Sør-Trøndelag. Så det å utdanne nok tolker er mitt konkrete mål nr. 1, som er høyskolenes, kanskje universitetenes – men først og fremst høyskolenes – ansvar. Det vil vi oppnå ved å legge til rette for flere studieplasser. Som organisasjonene selv sa i møte med departementet, som jeg refererte til: Det er også ønskelig med en gjennomgang av kvaliteten på disse utdanningene og videreutviklingen av utdanningene i takt med differensierte behov i brukergruppene. Det må vi også ta med oss og stimulere dem som har ansvaret for studietilbudene, slik at de er villig til å se med kritisk blikk på studiene for å fornye dem og gjøre dem best mulig, i takt med samfunnets behov. Jeg har også lyst til å nevne at vi i den andre enden, for at studentene skal få utvikle sine studier og praktisere sin utdanning i forhold til universitetene og høyskolene som de går på, i årets budsjett har fremmet forslag om en bedre studiefinansiering spesielt for funksjonshemmede studenter. Det er klart at er man døv, trenger man først og fremst en døvetolk, men man kan også trenge et bedre økonomisk grunnlag for å få hjelp til det som man trenger ekstra i sin studiehverdag. Jeg er overbevist om at en bedre studiefinansiering for funksjonshemmede studenter også vil være til god hjelp for de studentene som er døve. Men det første og viktigste ansvaret er å utdanne nok døvetolker. Der legger vi til rette for den prosessen som er nå mellom Universitetet og Høgskolen, og jeg har stor tro på at den kommer til å føre til at vi både i Oslo, Bergen og Trondheim nå får et meget godt grunnlag til å utdanne døvetolker. Så tar jeg de forslagene som er kommet i debatten om viktig samarbeid og samspill med andre statsråder, på alvor og skal selvfølgelig følge opp også på den måten i saken videre.
Anna Ljunggren (Arbeiderpartiet), 2010-10-12:
Først vil jeg takke interpellanten for å ha tatt opp dette temaet i salen i dag. I likhet med henne er jeg og Arbeiderpartiet opptatt av at døve skal gis muligheten til å delta i samfunnslivet, de som er født døve eller med svak hørsel, så vel som de som i voksen alder opplever å miste hørselen. Denne regjeringen har et mål om et universelt samfunn for alle, derav loven om universell utforming. Tolker er sentrale for at døve skal kunne delta i samfunnet, og jeg setter stor pris på Skei Grandes engasjement på dette feltet her i dag. Det er ingen tvil om at utdanning, forskning og faglig utvikling med hensyn til tegnspråk og tolkning er sentralt for samfunnsdeltakelsen til døve. Tegnspråk har en lang historie. På enkelte døveskoler ble tegnspråk benyttet i undervisningen så tidlig som på slutten av 1800-tallet. Men det var ikke før fra 1970-tallet at undervisningen for alle døve ble endret til å omfatte ulike tegn for ord. Etter hvert som tegnspråkforskningen viste at tegnspråk var et naturlig utviklet språk med egne grammatiske særtrekk, skjedde det en grunnleggende endring i forståelsen av døve som en språklig minoritet. På nettsidene til Høgskolen i Sør-Trøndelag kan en lese at norsk tegnspråk er «både undervisningsspråk og undervisningsfag, og tospråklighet(…) målet for opplæringen av døve barn og unge» i dagens undervisning. (…) Fra og med 1997 har døve barn og unge med tegnspråk som førstespråk rett til opplæring i og på tegnspråk. Dette har fått konsekvenser for opplæringen av døve, deres familier og pårørende og andre som omgås tegnspråkbrukere. Blant annet er opplæringen i tegnspråk blitt en viktig del av tilbudet til foreldre til døve og tunghørte barn og i den språklige opprustningen av lærere for døve. Dette er noe utdanningsinstitusjonene som underviser i tegnspråk, har måttet ta inn over seg, og i lys av dette er det naturlig at det er behov for mer undervisning tilpasset brukerne, pårørende og hjelperne, altså tolkene. Det er naturlig også at vi får mer forskning og utvikling på dette feltet. Jeg er imidlertid skeptisk til at Stortinget og statsråden skal blande seg inn i opprettelse og nedleggelse av studier ved universiteter og høyskoler. Institusjonene skal ha en viss autonomi. Når det kommer til snevre studier som tolkestudier, er det ingen tvil om at det er behov for at departementet følger med, slik at ikke disse tilbudene blir radert vekk fra norske utdanningsinstitusjoner. Jeg er derfor glad for statsrådens presisering rundt forholdene til de tre institusjonene som tilbyr tolkeutdanning i dag, Universitetet i Oslo, Høgskolen i Bergen og Høgskolen i Sør-Trøndelag, og at det stilles aktivitetskrav til de to høyskolene, men ikke til Universitetet i Oslo. Det er også gledelig å høre fra statsråden at det er på gang en løsning mellom Universitetet i Oslo og Høgskolen i Oslo som vil redde det studietilbudet, der det kan være mulig å etablere flere plasser, og at det vil være en styrking av tilbudet. Igjen vil jeg takke interpellanten for et godt innlegg, som viser hvor sammensatt dette temaet er.
Henning Warloe (Høyre), 2010-10-12:
Jeg merker meg at Fremskrittspartiet også i denne debatten har en noe bred definisjon av begrepet akademisk frihet. Det er prisverdig av interpellanten å ta opp igjen situasjonen for gruppen døve i Norge. Det har hun også gjort tidligere, i et skriftlig spørsmål, og Høyres Elisabeth Aspaker gjorde det tidligere i år. Så vi er altså flere som er urolige for den risikoen vi løper for at utdanningskapasiteten for tegnspråktolker, eller døvetolker, som vel er det begrepet som brukes i dagligtalen, skal bli redusert i årene som kommer. Det paradoksale er at dette kan skje samtidig som det fra mange hold rapporteres om økt behov og vanskeligheter med å få tak i tolker når bestilling skal gjøres. Det er naturligvis et ytterligere paradoks at Stortinget gjennom behandling av den såkalte språkmeldingen har anerkjent tegnspråk som offisielt språk, og dermed gitt de døve økte rettigheter, samtidig som muligheten til å nyttiggjøre seg disse rettighetene kan bli dårligere. Sentralt i denne saken står altså å sikre utdanning av et tilstrekkelig antall tegnspråktolker for å dekke behovet i årene som kommer. Utdanningen skjer i dag ved Universitetet i Oslo og ved høyskolene i Bergen og Sør-Trøndelag. Det foreligger, som vi allerede har hørt i debatten, nå et forslag om å legge ned utdanningen i Oslo, slik statsråden omtalte i sitt innlegg. I svaret fra kulturministeren på Elisabeth Aspakers skriftlige spørsmål datert 3. mai i år sies det at tilgangen på tegnspråktolker er den kritiske faktoren. Kulturministeren tar videre til orde for «et mer helhetlig grep for å sikre og utvikle tegnspråkbrukernes interesser og rettigheter» og «vil derfor i nær fremtid vurdere i samråd med andre berørte departementer hvordan vi mest hensiktsmessig kan arbeide videre med saken» – i nær fremtid altså. Jeg vet ikke om tidspunktet «nær fremtid» har inntruffet allerede, men en lovproposisjon om lovfesting av tekst- og tolketilbudet på tv er i alle fall varslet til kommende årsskifte. Jeg har stor forståelse for at oppfølgingen av ulike deler av språkmeldingen selv for dette relativt avgrensede området krever utredninger, vurderinger og samordning mellom ulike departementer. Men det er urovekkende at et så sentralt tiltak som utdanningskapasitet risikerer å bli betydelig redusert mens man tenker seg om. Høyre vil derfor stille seg bak oppfordringen fra brukerorganisasjonene til statsråden om å gjøre tiltak for å sikre tilstrekkelig utdanningskapasitet for døvetolker allerede nå og først og fremst sikre en videreføring av utdanningstilbudet i Oslo. Derfor er vi veldig glad for den dialogen som nå er opprettet med Høgskolen i Oslo, som statsråden gjorde rede for, og har store forventninger til at tilbudet kan bygges ut og kanskje gjøres enda bedre hvis Høgskolen i Oslo overtar dette viktige utdanningstilbudet.