trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Jan Sahl (Kristelig Folkeparti), 2001-02-08:
Norge er verdens største eksportør av sjømat. Av redegjørelsen kan vi lese at 95 pst. av produksjonen går til markeder utenfor Norge. I avisen Nordlys den 7. februar kunne vi lese at Tromsø er nest størst på fisk i Norge, og at Ålesund er på en suveren førsteplass. Så plasserer de seg tett i tett, kystkommunene fra Finnmark og nedover til Rogaland. Det er med andre ord framtiden for kystbefolkningen som debatteres i dag, og skal vi tro prognosemakerne, går havbruksnæringen en lysende framtid i møte dersom de rette tiltak settes i verk. I Kristelig Folkeparti er vi opptatt av at det vil være avgjørende med et velfungerende samferdselsnett for å frakte norsk sjømat fra produsentene langs kysten og ut til markedene. I så måte er det jo spennende at samferdselskomiteen nettopp i dag skal avgi innstilling om Nasjonal transportplan. Samferdselspolitikk og næringspolitikk er på mange måter to sider av samme sak. Næringslivet kjøper transporter for rundt 45 milliarder kr i året. Det utgjør 8 pst. av næringslivets samlede kostnader og har stor betydning for verdiskapning, lønnsomhet og produktivitet også i havbruksnæringen. Jo lengre avstand til markedene, jo dyrere transportutgifter. Fiskeri- og havbruksnæringen er særlig avhengig av god infrastruktur. Kristelig Folkeparti vil ha økt satsing på havneutbygging og utbygging av det sekundære veinettet langs kysten for nettopp å møte den utvikling som vi forventer innenfor havbruksnæringen. Gjennom samferdselspolitikken legges nødvendige rammebetingelser som bidrar til nye arbeidsplasser i distriktene og utvikling av lokalsamfunn langs vår langstrakte kyst. I Kristelig Folkeparti er vi opptatt av at næringslivets behov for god infrastruktur trolig har altfor liten vekt i de kost-nyttemodellene som brukes for å prioritere samferdselsprosjekt. Personers innsparte reisetid gis relativt høy verdi i kost-nytteanalysene, mens tidsverdien for gods er satt lik null. Det teller høyt å sitte alene i privatbilen i kø på E18, mens det teller null å stå fast med en fullastet trailer med laks på Korgenfjellet en vinterdag. Transportkvalitet, tilgjengelighet og forutsigbarhet for næringstransporter prissettes nesten ikke i dagens kost-nytteanalyser. Derfor ønsker jeg å utfordre fiskeriministeren, som i redegjørelsen nettopp peker på viktigheten av god infrastruktur for havbruksnæringen, til å se på grunnlaget for kost-nytteanalysene og sørge for at næringslivets transporter får større vekt. For havbruksnæringen er det et spørsmål om å komme fram i tide med ferskvare. Forsinkelser fører til reduksjon i pris og tap for næringen.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-08:
I innspurten med transportplanen er det ikke så enkelt å få fulgt med i debattene, men så langt som jeg skjønner, vil forslag nr. 5 komme som sak før påske, forslagene nr. 2 og 3 er på gang, og forslag nr. 4 er allerede effektuert. Da vil jeg be om at vi får en realitetsvotering over forslag nr. 1 og oversender resten, for å gjøre det enkelt.
Inge Myrvoll (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-08:
Greit, president!
Tom Thoresen (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Jeg vil foreslå Kjell Engebretsen og Aud Blattmann.
Hans J. Røsjorde (Fremskrittspartiet), 2001-02-13:
Jeg vil fremsette et forslag på vegne av meg selv, representanten Per Ove Width og representanten Per Sandberg om opprettelse av et fond for bevaring av festninger og andre militærhistoriske bygninger.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Jeg er i hvert fall glad for én ting i statsrådens svar, og det er at hun ser at det ikke er noen prinsipiell forskjell på de direkte økonomiske ytelsene til barnefamiliene, slik som barnetrygd, kontantstøtte og engangsstønad ved fødsel. Det som bekymrer meg mer, er at sosialministeren ikke ser den grove urettferdigheten og den trusselen det faktisk er mot hele systemet med generelle ytelser – slik dette er – at det i praksis bare er de fattigste som ikke får virkningen av de pengene. Det er etter mitt syn en måte å regne på som vi ikke kan leve med. Det andre som jeg ikke kan unngå å påpeke, er at det ser ut til å være fryktelig vanskelig å få satt ut i livet noen konkrete tiltak som kan virke nå. Det er ingen unnskyldning å si at det skal komme en stortingsmelding, det skal komme en langtidsmelding, eller at dette skal ses i en helhetlig sammenheng. Når vi vet at det er noe som treffer akkurat disse familiene nå, og vi vet at de har levd slik lenge, og vi vet hvor skadelig og ødeleggende det er for disse barna som lever i disse familiene, er det ingenting i veien for at man kan hive seg rundt og sette i verk noen tiltak nå. Vi kunne gjort det i fjor – vi burde gjort det i fjor. Nå skal vi altså vente enda lenger. Jeg finner ingen fornuftig forklaring i statsrådens redegjørelse på hvorfor det er riktig å vente, når vi er så enige om hvordan denne virkeligheten ser ut, og hvor skadelig det er for disse ungene. Hvorfor er det mulig å forandre politikken på andre områder når vi ser at det går galt, men ikke i forhold til disse barna? Så til slutt: Hva er grunnen til at sosialministeren og Regjeringa tror at veiledende normer skal løfte nivået på sosialhjelpen? Det gis jo veiledning nå også. Det har blitt gitt veiledning om at kontantstøtten skal holdes utenfor. Det er det veldig mange kommuner som ikke har gjort. Kommunene har et underskudd på 11 milliarder kr, og de har veldig mange oppgaver øverst på dagsordenen. Når sosialhjelpsklientene ikke vinner fram hos sosialministeren og Regjeringa, hvorfor tror sosialministeren at sosialklientene skal være de som står øverst og vinner kampen om kommunebudsjettene, når det er så mange andre påtrengende oppgaver der som en også trenger å løse? Det er veldig vanskelig å skjønne at man har tro på denne teknikken, at det vil hjelpe. Og så kan jeg ikke fri meg fra følelsen av at dette på en måte er en politikk som går ut på at når en har så dårlig råd at en må få sosialhjelp, skal en ha det litt vondt. Det er teknikken: Har en det litt vondt, tar en seg vel sammen og får det bedre. Jeg tror dessverre at det virker motsatt, at dette blir en negativ spiral som tar motet fra folk og hindrer dem i å komme seg på beina igjen.
Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Jeg registrerer at det ikke har vært noen uenighet om beskrivelsen av situasjonen i dag. Det jeg registrerer, er at flertallet er mest opptatt av å problematisere dilemmaene ved å gjøre noe konkret nå framfor å problematisere det store dilemmaet det er at mange barn lever i en slik situasjon, og har gjort det lenge. Vi har visst om det, og vi har ikke maktet å gjøre noe med det. Det er dilemmaer knyttet til alle disse ordningene. Det er ingen som er i tvil om det. Men vi er altså nødt til å gjøre noe, og vi er nødt til å gjøre det snart. Vi trenger ikke flere hauger med papir. Vi trenger å få gjort noe som treffer disse familiene. Det å f.eks. unnta barnetrygden fra denne samordningen med sosialordningen vil hjelpe dem. Det er helt riktig at det er noen av disse barna som også er utsatt for foreldrenes manglende prioritering. Det er helt riktig! Men det er en grov urettferdighet at det skal være slik at alle andre får disse pengene, bare ikke de. Det er en del av den politikken der vi umyndiggjør folk fordi de har dårlig råd. Det er dårlige signaler. Hadde da noen av dem som mener at dette ikke er en god ordning, kunnet sagt: jo, iallfall faste normer, minstenormer på sosialhjelpen, hadde det hjulpet. Da er det ikke snakk om å ta bort behovsprøvingen på en supplerende trygd, men det er snakk om å sette et golv som ingen skal leve under. Når det gjelder trygden, tenker vi jo slik. Hvorfor i all verden skal det være annerledes med dem som ikke har en lønn de kan leve av? Hvorfor mener vi at de skal granskes med lupe hver eneste måned, og at høyt utdannede folk skal bruke tida si på å sitte og finregne på dette i stedet for å bruke tida si på å hjelpe dem sosialfaglig med de tingene de trenger hjelp til? Så dreier det seg om alle de andre store ordningene – dette med at skolen skal være gratis, at barnehageprisene må ned, og at prisene på skolefritidsordningen må ned, og at det må finnes kulturtilbud for barn og unge, dit de kan gå uten å behøve å betale for seg, og uten å bli utestengt hvis de ikke kan. Ja, det er de viktigste tingene, for på en måte gjør det at alle får adgang. Men da må vi altså sikre at det skjer. Det er fullt mulig å gjøre det. Vi hadde en sjanse til jul. Vi har en sjanse neste måned, hvis vi vil. Hvis vi ønsker å gjøre noe med dette, kan vi altså gjøre det nå. Det er veldig mange områder det går an å gjøre noe på, og som vi vet treffer disse familiene. SV er helt enig i at det trengs en stor gjennomgang på mange av disse politikkområdene. Vi ser behovet for det. Men vi deler altså ikke Regjeringens og flertallets tålmodighet på vegne av disse ungene, som nå er utestengt, og som får så mye av sitt framtidshåp og sin framtidstro ødelagt på grunn av vår gjerrighet.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Sosialhjelpen er den økonomiske ordningen som skal virke når ingen av de mange andre økonomiske ordningene er tilstrekkelig. Derfor er den gruppen vi snakker om som er sosialhjelpsmottakere, særdeles uensartet. Å knipse med fingrene og si et eller annet stort beløp må derfor nødvendigvis bli lite målrettet. Derfor arbeider vi med mange tiltak for disse som er hektet til en fattigdomsspiral, med flere tilhektingspunkt, tiltak der vi skal klare å treffe samtidig. Vi vet at en del barn lever i fattigdom fordi foreldrene ikke prioriterer dem, og da er det ganske viktig at vi også bruker tid på å gjøre nettopp det representanten Andersen sa, nemlig se på de generelle ordningene i bl.a. skoleverk, skolefritidsordning og barnehager, og det arbeider Regjeringen også med. Når det gjelder veiledende normer, har det vist seg bl.a. i Sverige at kommunene nærmer seg dem, slik at det blir rimelig likhet i landet. Kommuneøkonomien har faktisk Regjeringen gjort noe med og vil fortsette å gjøre noe med.
Guri Ingebrigtsen (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Sosialhjelpen har vært i fokus i dag. Det ble spurt om når de kommer ut. De kommer i denne uken. Sosialhjelp vil aldri løfte noen ut av fattigdommen. Det ligger i denne stønadens karakter. Den vil imidlertid gjøre det litt lettere å være fattig. Men hovedinnsatsen må ligge på andre felt. Det er der løftene må komme – muligheten for arbeid, for å få arbeidstrening. For vi vet at hvis folk er ute av arbeid over for lang tid, er det ikke lett å komme tilbake. Dette er vi allerede i gang med. Det krever at vi har gode boliger til lave priser. Det er vi også i gang med. Det krever også at de stønadsordningene vi har, skal gi rom for de gruppene som ikke kan delta i yrkeslivet. Og det har jeg altså sagt at jeg vil komme tilbake til litt senere i vår. Vi vet også at det er ganske viktig hvis folk skal klare å komme seg over på egen økonomi, at de kan få god sosialfaglig veiledning. Dette arbeides det med, og det arbeides med gode resultater. Tiltak for kunnskap og brubygging der man rundhåndet deler ut kunnskap til sosialetatene rundt i alle norske kommuner, har vært meget godt mottatt og har bidratt til at langt flere fattige familiervirkelig har fått hjelp. Jeg sa i min innledning at noe av det fattige barn rapporterer som det vanskeligste, er skammen over å være fattig. Regjeringen ønsker et samfunn der vi skal være stolte, der barn som vokser opp, skal ha rom for sin egenart og sine livsvilkår. Det er en utfordring til oss alle, både til oss som er politikere og til mennesker langt utenfor politikken, å arbeide med holdninger som legger vekt på mer enn økonomisk suksess som statusmål. Regjeringen skal ta sitt ansvar for å heve mindretallet økonomisk.
Gunhild Elise Øyangen (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Vi så det i arbeidet med utjamningsmeldingen: Vanskeligstilte barnefamilier dreier seg ofte om foreldrenes tilknytning til arbeidslivet. Oppfølgingen av utjamningsmeldingen er viktig for barn i lavinntektsfamilier. Dette arbeidet er i rute. Jeg vil minne om at statsbudsjettet gav bedre bostøtte, boligtiltak i storbyene og mer arbeidsmotiverende trygderegler. Jeg er glad for at Regjeringen i løpet av våren fremmer en stortingsmelding om barn og unges oppvekst og levekår, en handlingsplan for sosial og økonomisk trygghet, og en handlingsplan for rusomsorgen, og at nye, høyere sosialhjelpsnormer med egne satser for barn er på vei til kommunene. Sosialministeren fortjener ros for å ha tatt særlig hensyn til barna. Det må legges vekt på at både utgiftene og belastningen med å ha lite øker med barnets alder. Det er også riktig å øke barnetillegg til trygd og bostøtte til barnefamilier. Jeg mener at sosial- og barneverntjenestene i hver kommune har kjennskap til hvilke barn det dreier seg om. De fattige barna har nok oftest foreldre med sosialhjelp. Og mange sosialsentre har organisert sitt arbeid overfor arbeidsledige sosialhjelpsmottakere i egen serviceenhet og oppnådd gode resultater. Med dyktig ledelse har alle sosialsentra mulighet til å fokusere på barnas situasjon og innen sine rammer prioritere barna i familier de allerede har kontakt med. Vi har kvalifisert personale til å sette inn tiltak. Ved målrettet fokus på barna gir både sosialtjenestelovens regler om økonomisk hjelp og barnevernloven vide nok rammer til å innvilge særskilte økonomiske ytelser og annen støtte til barn, som f.eks. støtte til deltakelse i vanlige skole- og fritidstilbud, og innvilge egenandel for barnehage, fritidshjem og leirskoletur. Generell økning i økonomisk støtte til dem med lavest inntekt sikrer ikke at pengene går til de barna som har det vanskeligst. Lokal, kompetent hjelp med fokus på barn er aller viktigst.
Are Næss (Kristelig Folkeparti), 2001-02-13:
Fattigdom burde ikke vært et tema i et av verdens rikeste land. Likevel viser tall fra Statistisk sentralbyrå at ca. 65 000 personer i dette landet er kronisk fattige, dvs. at de har en gjennomsnittsinntekt under fattigdomsgrensen over en periode på minst 10 år. Minst 20 000 av disse er barn. Dette er klart uakseptabelt. Fattigdom blant barn er spesielt alvorlig, bl.a. fordi lav inntekt over lengre tid fører disse barna inn i en ond sirkel, ikke bare slik at de ikke kan være med på andre barns aktiviteter, men også ved at de ofte vokser opp med dårlig helse, oftere enn andre har avvikende atferd og oftere enn andre blir fattige også som voksne. Som politikere har vi et klart ansvar for å legge forholdene til rette slik at flest mulig kan komme seg ut av fattigdommen ved egen innsats og/eller hjelp fra samfunnet. Etter at minstepensjonistene fikk sitt hardt tiltrengte løft er det nå mottakere av sosialhjelp som har sakket lengst akterut i velferdssamfunnet. Disse forholdene ble drøftet i forbindelse med utjamningsmeldingen som ble lagt fram av sentrumsregjeringen. Kristelig Folkeparti sluttet seg her i likhet med flertallet i Stortinget til forslaget om å innføre en statlig veiledende norm for sosialhjelp. Vi var også med i det komiteflertallet, alle unntatt Fremskrittspartiet, som mener at kontantstøtten ikke skal regnes med i inntektsgrunnlaget for den som søker om sosialhjelp. Jeg merker meg her at sosialministeren går imot et flertall som inkluderer Arbeiderpartiet, og jeg finner ikke begrunnelsen tilfredsstillende. Det er viktig å huske at kontantstøtten er en ytelse som gis til foreldre som velger å være hjemme med sine barn og dermed går glipp av et tilsvarende beløp i form av den statlige subsidiering av barnehageplasser. Det viktigste tiltak mot barnefattigdom er målrettede tiltak mot lavinntektsgruppene, og da først og fremst sosialhjelpsmottakerne. Kristelig Folkeparti mener i likhet med flertallet i sosialkomiteen at forskjellene i utbetaling av sosialhjelp er til dels store og uforklarlige, og at det derfor er nødvendig med veiledende statlige normer. Vi mener også at det bør utredes en ordning med kvalifiseringslønn for langtidsmottakere av sosialstønad som stiller krav til deltakelse, oppmøte og kvalifisering, og støtter forslaget i utjamningsmeldingen om å sette ned en intern arbeidsgruppe som skal utrede spørsmålet om garantert minsteinntekt. Det er foreldrenes fattigdom som er opphavet til barnas fattigdom. Frivillige organisasjoner – som har vært nevnt – gjør en stor og velkjent innsats på dette området. Men det offentlige har et ansvar som hittil ikke har vært fulgt godt nok opp.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-02-13:
Fattigdomen bit seg fast i Noreg i dag. Det er behov for ein tverrpolitisk og ein tverrorganisatorisk dugnad for å hindra dei uverdige levekåra som enkeltbarn i dette landet i dag opplever. Utjamningsmeldinga er ein reiskap for forbetring, både fordi analysane fortel kven dette gjeld, og fordi det her er forslag til konkrete forbetringar. Men det hjelper lite med ei melding dersom vi ikkje no kjem over på forpliktande oppfølging. Ei styrkt støtte til frivillige organisasjonar og kulturtiltak er òg viktig for det nettverket som svært mange av desse ungane i dag saknar. Vi er utolmodige. Vi understreka frå Senterpartiets side i samband med behandlinga av utjamningsmeldinga at det hasta, særleg med tiltak for vanskelegstilte barn. Det er direkte oppsiktsvekkjande, synest eg, at statsråden i dag framleis bruker uttrykket «vurdere» om å auka barnetillegget i uførepensjonen. Er det noka ordning som er meir målretta i høve til vanskelegstilte barn enn nettopp den? Eg vil òg be statsråden kommentera om ho kjem til å gjera noko i høve til overgangsstønaden for einslege forsytarar, og gjera den meir fleksibel. Og så vil eg sjølvsagt gjerne understreka dei gode tiltaka som allereie er sett i gang, og som gjeld både arbeid og bustad til fleire og betre bustøtte. Det er ei god melding at statleg rettleiande normer no er på veg ut til kommunane, for det sikrar større likebehandling. Men det er berre ei god melding dersom desse normene gir eit betre nivå enn i dag å halda seg til for dei som slit. Når det gjeld kontantstøtta, deler Senterpartiet sosialministeren si vurdering med omsyn til å trekkja kontantstøtta inn i inntektsgrunnlaget. Når det gjeld barnetrygda, kan den handterast på to måtar, anten trekkjast inn i inntekta, men då med tilsvarande styrking av barnefamiliane sin situasjon, eller haldast utanom. For oss er det ikkje avgjerande kva pengane heiter. For oss er det avgjerande at ein med desse normene klargjer eit betre nivå som utgangspunkt. Har sosialministeren her tatt omsyn til forskjellen mellom par med og utan barn? Har ho ved desse normene tatt hensyn til Nord-Noreg-tillegg, til tillegg for einslege forsytarar som i dag ligg der, og som eigentleg tilseier at barnetrygda skal haldast utanfor? Dersom ho har tatt høgde for dét i inntekta og i tillegg kommuneøkonomien, skal vi vera nøgde, men ikkje før.
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-02-13:
St.meld. nr. 16 fortel fyrst og fremst at Husbanken er staten sitt viktigaste verkemiddel i bustadpolitikken. Meldinga viser òg at det var rett prioritering av sentrumsregjeringa å auka Husbanken sine rammer frå 8 til 11 milliardar kr, og at det er nødvendig med ei ytterlegare styrking. Husbanken medverkar gjennom dei mange låne- og tilskotsordningane til å fremja ei rekkje bustadpolitiske løysingar som marknadskreftene aleine ikkje ivaretek godt nok. Når både etableringslån, etableringstilskot og oppføringslån i stor grad går til dei som etablerer seg for fyrste gong, så fortel det i seg sjølv noko om akkurat det. Husbanken medverkar òg til å fremja bustadmiljø og -kvalitet i samband med både nybygging og utbetring. Dette gjeld særleg dei nisjane i bustadmarknaden som Husbanken er med på å finansiera, f.eks. studentbustader, utleigebustader, omsorgsbustader, barnehagar osv. I tillegg til dei økonomiske verkemidla som Husbanken rår over, har denne institusjonen samla sett ein monaleg fagleg kompetanse. Det er ingen tvil om at både faglege råd og fagleg rettleiing er til det beste ikkje berre for den einskilde kunden, men òg for storsamfunnet. Vi vil frå Senterpartiet si side koma tilbake i ein annan samanheng til framtida for Husbanken, men vi ynskjer å streka under den viktige plassen som vi meiner Husbanken òg skal ha framover. Eg vil nytta høvet no til å retta merksemda på ein felles merknad frå fleire parti, ein fleirtalsmerknad på side 8 i innstillinga, der unge og vanskelegstilte er noko problematisert. Dette er ei stor og ueinsarta gruppe menneske, der det er viktig med ytterlegare innsats. Fleire tiltak frå utjamningsmeldinga er allereie sette i gang. Vi vil gjerne medverka til ei ytterlegare styrking av Husbanken sine tilskotsordningar til bruk for kommunane i deira arbeid med bustadlause, og vi ynskjer òg at Regjeringa vurderer fleire finansieringsordningar eller forsøksordningar anten det gjeld bukollektiv eller andre ordningar – samfinansiering med organisasjonar osv. Så ynskjer vi òg å streka under behovet for å sjå nærare på inntektsgrenser for dei som i dag har moglegheit til å nytta kjøpslån. Ei grense på 225 000 kr hindrar svært mange i å nytta seg av Husbanken ved kjøp av rimeleg brukt bustad. Vi ser gjerne at Husbanken blir brukt endå meir aktivt og kjem endå fleire til gode òg når det gjeld kjøp av brukt bustad. Så vil eg til slutt utfordra kommunalministeren på status i forhold til tiltak overfor bustadlause, og særleg dei prosjekta som gjeld dei fem største byane.
May Britt Vihovde (Venstre), 2001-02-13:
Eg synest det er eit veldig viktig spørsmål som representanten Andersen har tatt opp i dag. Sjølv om det kjem både ei stortingsmelding om barn sine levekår og langtidsprogrammet, er det ein del moment som me frå Venstre har lyst til å peika på. Statsråden gav på ein måte uttrykk for redsel for at ein skulle ha trygdeytingar og sosialhjelpssatser som gjer at det lønner seg å motta trygd og sosialhjelp framfor å gå ut i jobb. Den redselen trur eg gjer at ein aldri klarer å målretta dei satsane. Der er aldri nok politisk vilje til å målretta tiltak mot dei som er nedst på rangstigen i dag. Ein har den innebygde redselen for at det skal lønna seg å motta trygd. Men eg trur dei aller fleste ønskjer å koma ut i arbeidslivet. Dei ønskjer det, fordi alle indikatorar peikar på at det er godt for helsa, det er godt for det sosiale nettverket, og det løyser opp veldig mykje. Ein ønskjer ei tilknyting til arbeidsmarknaden. Dersom me frå Venstre skulle peika på ein del ting, er det heilt klart at me ikkje ønskjer ei avkorting i alle barnetillegga i ulike ordningar fordi foreldre mottar sosialhjelp eller gjeldssanering. Nå har den nye gjeldsordningslova vore ute til høyring. Ho har lege i departementet veldig lenge, og vi har venta på ho. Ho er varsla i april, og eg håpar at der ligg det inne ordningar som gjer at dagens praksis der midlane til underhald av barn blir vurderte varierande, kan bli endra, og det er nå viktig at ein får satsar for underhald av barn som sikrar ei mest mogleg lik behandling av barnefamiliar med gjeldsproblem. Statsråden snakka om å leggja til rette for å kombinera arbeid og trygd. Det trur me frå Venstre er viktig. Men like viktig er det, ut frå Venstres synspunkt i alle fall, å få fortgang i arbeidet med å kunna samordna sosialkontor, trygdeetat og arbeidsmarknadsetat. Dette er eit overadministrert system som ofte fører til ei klientifisering av brukarane, og det rammar hardast dei som har minst ressursar til å orientera seg i systemet med. Å få til denne samordninga vil utløysa masse ressursar som ein kan bruka til meir målretta tiltak. Eg har òg lyst til å trekkja fram NOU 2000: 12. Der kan me lesa at det i dag føregår uakseptable utstøytings- og marginaliseringsprosessar på barns og ungdoms oppvekstarenaer. Det var òg representanten Andersen inne på. Det verkar som om dette er ei aukande og negativ utvikling. I aukande grad har oppveksten blitt prega av kommersielle krefter, og det betyr at i aukande grad må barn og unge ha ein akseptabel økonomisk bakgrunn for å bli akseptert. Dette er leitt. Det er noko me må ta stilling til når me skal vurdera kva som er fattigdom i dagens Noreg. Eg håpar at statsråden i den varsla stortingsmeldinga òg tar inn moment som dette.
Aud Gaundal (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Problemet med at flere barn lever i fattigdom er som sagt et sammensatt problem. Et av de mest betydningsfulle vilkår for å ha regningene under kontroll er imidlertid at man har boutgifter som harmonerer med inntekten. Stortinget har sagt og vedtatt mye om denne de senere årene. En av ordningene som er av stor betydning når det gjelder boutgifter, er bostøtten. Som et ledd i oppfølging av St.meld. nr. 50 for 1998-99, Utjamningsmeldinga, er det satt i gang et prosjekt som skal kartlegge og vurdere sammenhengen mellom bostøtte og sosialhjelp. Det har kommet fram flere forslag fra NBIs rapport om forholdet mellom bostøtte og sosialhjelp. Denne skal Regjeringen nå vurdere, og den rapporten skal også med i arbeidet til det offentlige boligutvalget som er oppnevnt. I innstillinga til St.meld. nr. 16 for 2000-2001, om Husbankens virksomhet i 1998-99, har en samlet komite en merknad som viser at tallet på barnefamilier som leier bolig, og som er berettiget til bostøtte, er nesten tredoblet fra første til tredje termin 1999. Dette synliggjør berettigelsen av endringer i bostøtteordningene og er svært positivt, fordi det treffer dem som har det vanskeligst når de har en nøktern bolig. Det er også en ordning som er uavhengig av boligens finansieringsform. Imidlertid viser NBIs rapport at det fortsatt er mulighet til forbedringer. Over 90 kommuner vil i løpet av 2001 ha et samarbeid med Husbanken om boligutfordringene for de vanskeligstilte gruppene. Husbanken har også i samarbeid med kommunene flere ulike virkemidler som gjør det mulig å sette sammen f.eks. finansieringspakker av lån, tilskudd og eventuelt bostøtte tilpasset hver enkelt husstand. Som sagt, det er vanskelig med tiltak som treffer hvert enkelt barn, men i boligpolitikken har vi i hvert fall muligheten til å treffe hver enkelt familie.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Det er eit viktig tema representanten Andersen tek opp. Det er fint at ho kjenner seg såra på vegner av dei som har aller minst i dette landet, og eg er samd i at det at folk har dårleg råd, får konsekvensar for mange ungar, slik Andersen nemner eksempel på. Eg tykkjer likevel at representanten Andersen dett i den grøfta å forenkla problema – eller rettare: peika på løysingar som har mange dilemma i seg, og som ikkje utan vidare løyser problema. Eg er glad for at saka får stor plass i langtidsprogrammet ved at ein handlingsplan vert presentert der. Men eg vil spørja sosialministeren om det skjer noko med sosialhjelpssatsane no, eller nokså snart, og kva ho har på trappene der. Dei fattige har anten for låg lønn, for låg sosialhjelp eller trygd – eller for låg inntekt i ein kombinasjon av desse inntektsformene. Det gjeld faktisk dei fleste. Dei har litt inntekt og litt trygd. Ungar som ikkje får det utstyret dei treng, høve til å delta i idrettslivet eller gå i bursdagar, er barn av desse foreldra. Men i tillegg er det barn og foreldre som ikkje klarer å prioritera ungane sine behov. Desse to gruppene treng ulike tiltak, og me snakkar om dei som om det var same sak. Då er eg inne på desse dilemma, for som det blei sagt på den fattigdomskonferansen som FO arrangerte førre veka, som faktisk eg var på, i hop med representanten Andersen, er det viktig at me lagar ordningar som samstundes stimulerer folk til å gå i arbeid. Det vart sagt heilt konkret at me må sjå til at hjelpepleiarane framleis ønskjer å jobba, sjølv om dei ikkje har så høg løn. Så får me eit dilemma i forhold til det universelle, i forhold til det meir målretta med meir individuelle tiltak. Me må gjera meir og meir i retning av å laga normer og laga det likt, og laga rammer der dei får det som løn. Det har av og til ikkje nødvendigvis ført til at ungane har fått det betre, fordi foreldra ikkje klarer å prioritera ungane. Dei som har nok, men ikkje klarer å prioritera, må me kanskje igjen lyfta fram nokre diskusjonar om når det gjeld meir generelle kontra meir individuelle ordningar. Eg har lyst til å problematisere litt dette med normene og kva ein skal halde utanfor sosialhjelpsnorma. Poenget er ikkje kva ein tek inn eller held utanfor. Poenget er at summen av det går i hop. Det hjelper ikkje å la vera å ta med barnetrygd og kontantstønad dersom ein f.eks. går ut frå at barnetrygda for ein 17-åring er nok til alt for ein 17-åring. For ca. 1 000 kr månaden er det ikkje godt å halda ein 17-åring med mat og utstyr. For meg er det mykje viktigare at me får ei samansetjing når det gjeld korleis me må vurdera inntekter og utgifter, som gjev pengar nok til å klara det mest naudsynte. Og det må tilpassast det enkelte alderstrinn, for det kostar meir å ha ein 17-åring enn ein 4 – 5- åring f.eks. Så min bodskap til sosialministeren er at om ein lagar normer, må ein passa på å sjå veldig nøye på både inntekts- og utgiftssida.
Anita Apelthun Sæle (Kristelig Folkeparti), 2001-02-13:
Statens Husbank er og har vore ein viktig reiskap for ein fornuftig bustadpolitikk i Noreg. At det framleis er bruk for Husbanken, viser t.d. det faktum at det er 4 000 bustader med vesentleg understandard i Oslo og ytterlegare 1 000 slike bustader i Bergen og Trondheim. Vi har nettopp hatt ein debatt om fattige barn, og Husbankens oppgåve er nettopp å medverka til at vanskelegstilte husstandar og bustadlause får moglegheit til eigen bustad – i tillegg til alle oss andre som har hatt nytte av denne banken. Kristeleg Folkeparti er opptatt av at Husbanken vert meir fleksibel og tilpassa dei måla som vi vil nå. Eksempelvis er det nok i dag for vanskeleg å få lån for å kjøpa brukte bustader. Det er ein del tilbakemeldingar på at inntektsgrensene er for snevre, og at f.eks. mangebarnsfamiliar kan falla mellom alle stolar og ikkje få tilpassa hjelp når det gjeld å kjøpa seg hus. Det same gjeld unge og vanskelegstilte. Dette er ei melding om kva som har skjedd i Husbanken, og saksordføraren har gjort greie for det. Signala frå fleirtalet er at Husbanken betre skal leggja til rette for kjøp av rimelege bruktbustader – det er eit klart signal. Husbanken er viktig for å få til eldrereforma, men Kristeleg Folkeparti vil streka under at det gjev grunn til uro at ein omsorgsbustad kostar 3 200 kr meir for kvadratmeteren enn ein vanleg bustad. Det fører med seg at mange eldre vert avhengige av bustøtte når dei flyttar i omsorgsbustad, noko vi burde ha klart å unngå. Og Kristeleg Folkeparti meiner at når eldrereforma no er utvida og forlengd, må ein gjera det som er mogleg for å redusera entreprisekostnadene innanfor dette området.
Erna Solberg (Høyre), 2001-02-13:
Bare noen korte kommentarer til innstillingen. I utgangspunktet har ikke den årlige behandlingen av stortingsmeldingen om årsrapporten om Statens Husbank vanligvis avstedkommet de store debattene i Stortinget, i tillegg har da også Stortinget gjentatte ganger diskutert boligpolitikk i forbindelse med en rekke ulike initiativ tatt av ulike partier og regjeringer de senere årene. I så måte er mange av merknadene i innstillingen også mer en oppsummering av hva ulike partier har ment. Jeg har bare lyst til å kommentere to områder. Det ene området er det historiske tilbakeblikket og spørsmålet: Var det riktig det man gjorde på 1990-tallet med å omlegge Husbanken slik at man istedenfor å gi rentesubsidier på generelt grunnlag til alle som bygde boliger og var heldige å få lån i Husbanken, gikk inn for målrettede tilskudd? Fra et mindretall understrekes det at dette var feil. Jeg syns det er forbausende når deler av det mindretallet samtidig er blant de partiene som mener man skal styre banken mot å bli en mer etableringsorientert bank. Det er jo nettopp det man gjør når man målretter tilskuddsformene sine istedenfor å ha den generelle ordningen. I så måte syns jeg det er påfallende at en del partier er med på akkurat den typen merknader. Den andre biten jeg har lyst å si noe om, er spørsmålet knyttet til videreutvikling av bostøtteordningen. Bostøtteordningen er et bra tilbud for å sikre inntektsøkning og hjelp til utgiftene for de svakeststilte gruppene i boligmarkedet, og spesielt dem som har et langvarig boligproblem. Jeg mener at det er riktig at vi videreutvikler bostøtteordningen for dem som har et langvarig problem i boligmarkedet, men jeg tror det er viktig at man sondrer mellom dette; at alle som har problem i boligmarkedet og trenger bolig, også kortvarig hjelp og stønad til det, skal inn under en mer permanent bostøtteordning, det vil bli feil. En av grunnene til at f.eks. ungdom ikke kommer inn under denne ordningen, hvis de ikke er uføretrygdet eller annet, har jo vært at man har ment at hjelp til bolig skal gå via sosialkontorene i kommunene fordi dette ikke er et permanent problem som skal løses gjennom disse bostøtteordningene. Det er i kapitlet om bostøtte som er skrevet med merknader fra komiteen, tendenser til å forkludre forskjellen med hensyn til hva en varig bostøtteordning er, og hva som på en måte bør være sosialkontorenes oppgave fremover når det gjelder stønad til bolig. Jeg tror det er viktig at vi tar med oss prinsippet om at bostøtte via sosialkontorene er et mer fleksibelt tiltak som hjelper på kort sikt, og at den statlige bostøtteordningen bør være en ordning for grupper som vi ser vil ha varige problemer i boligmarkedet, og som kommer til å trenge en inntektshjelp for å klare boutgiftene sine.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Det er en enstemmig komite som samtykker i at det inngås en frihandelsavtale mellom EFTA og Makedonia. Jeg har derfor bare et par korte kommentarer. Dette er en avtale som skal være ett av flere bidrag til iverksettelsen av Stabilitetspakten for Sørøst-Europa – en pakt som skal fremme utviklingen av bl.a. demokratiske prosesser og demokratiske institusjoner, og ikke minst bidra til utvikling, vekst og regionalt samarbeid i området. Jeg vil i den forbindelse også vise til Innst. S. nr. 128 for 1999-2000, der vi drøftet hovedtrekk i framtidig norsk bistand til landene i Sørøst-Europa. I tillegg til prioriteringer, innretning og kanalisering av norsk bistand til Sørøst-Balkan understreket også den innstillingen ønsket om – gjennom handelspolitiske tiltak – å bidra til den økonomiske utviklingen i området. Frihandelsavtalen mellom EFTA og Makedonia må ses på som en del av en slik helhet. Med dette anbefaler jeg en enstemmig innstilling.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Jeg har noen kommentarer til SV og Senterpartiet – som alternativ til den replikkrunden som det ikke ble noe av. Først: Jeg er ikke helt sikker på hva «flyktningpolitisk nøytral» er, men det høres for meg ut til omtrent å være like absurd som «verdipolitisk nøytral». Det som er helt sikkert, er at Dublinkonvensjonen, eller den institusjonelle avtalen som knytter oss til Dublinkonvensjonen, ikke vil gjøre det vanskeligere å få asyl i Norge eller i EU generelt. Det får de enkelte EU-land selv svare på, i og med at de ikke har felles EU-regler om kriterier for asyl. Men det å fremsette en påstand fra denne talerstolen om at Dublinkonvensjonen vil gjøre det vanskelig å få asyl i Norge og i EU generelt, mener jeg er positivt feil. Jeg mener også at det blir galt når Johan J. Jakobsen sier at vi får en «redusert handlefrihet». Det er jo helt opp til oss selv. Det vil være helt opp til den til enhver tid sittende regjering å praktisere og det til enhver tid sittende stortingsflertall å vedta hva slags handlefrihet vi skal ha i flyktning- og asylsøkerspørsmål. Dublinkonvensjonen og vår tilknytning til den gir altså rett til å få behandling i ett land innenfor området. Det betyr at man ikke kan avvise en asylsøknad innenfor området, og man kan la være å behandle en søknad på nytt hvis den er behandlet i et annet land. Men det er helt opp til oss selv, og det dreier seg selvfølgelig ikke om vilkår for asyl, bare om prosedyre. Samtidig har jeg lyst til å utfordre både representanten Rugtvedt og representanten Jakobsen på om ikke representantene mener at det faktisk er behov for en samordning også på dette området innenfor et større og et bredere justissamarbeid. Hvis det er noe som vi nå ser i Europa og på grensene til Europa, så er det at menneskesmugling faktisk har blitt en viktig inntektskilde for internasjonal mafia. Vi husker alle med gru containeren som ble stående på havna i Sør-England i fjor sommer, hvor folk døde av kvelning, og hvor det da var noen som hadde skodd seg nettopp på menneskesmugling. Og her kommer vel også Eurodac-forordningene inn, for det er jo slik at i den type saker kan det være veldig vanskelig å identifisere asylsøkere og få en oversikt over hvilket land de faktisk kommer fra, eller hvordan de er kommet inn i området. For å effektivisere dette samarbeidet under Dublinkonvensjonen har altså EU-landene planlagt å opprette Eurodac for å lagre og utveksle fingeravtrykk og enkelte personopplysninger for bevisformål i asylsakene. Eurodac vil kunne føre til at identifikasjon i utlendingssaker og tilbakeføring mellom landene i Europa vil gå betydelig smidigere. Norsk utlendingslov har for øvrig siden 1991 hatt regler som tillater lagring og utveksling av fingeravtrykk i utlendingssaker. Jeg vil ellers understreke at Eurodac bygger på og utdyper EUs personverndirektiv, og ifølge det er det begrenset hvilke opplysninger som kan registreres. Slike opplysninger kan heller ikke utleveres til tredjeland. Dette er, så vidt jeg kan skjønne, i tråd med norsk praksis, hvor den som opplysningene refererer seg til, må samtykke til at disse blir utlevert til Eurodac.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2001-02-13:
Bare en kort oppfølging. Johan J. Jakobsen sa at ingen internasjonal avtale er slik at den ene part blir upåvirket av formålet med avtalen. Formålet med avtalen er ikke å endre innholdet i asylpolitikken i noe EU-land, og jeg vil gjenta at de enkelte EU-land selv bestemmer sin asylpolitikk, altså kriteriene for å innvilge asyl. Hensikten med avtalen er – som også utenriksministeren understreket – å effektivisere prosedyrer og regler ved ankomst av asylsøkere til Schengen-området etter at grensene blir åpnet innen dette området når avtalen trer i kraft 25. mars i år. Da sier det seg selv at det også kan være behov for å samordne og samarbeide om å finne regler for hvordan man skal håndtere asylsøkere i ett land i forhold til et annet, altså: Kan et EU-land eller et land innen Schengen-området fortsatt gi asyl selv om et annet land har sagt nei? Ja, sier Dublinkonvensjonen, og det er også slik at man skal ha rett til å få en asylsøknad behandlet. Nok en gang vil jeg understreke at det er det til enhver tid sittende storting, den til enhver tid sittende regjering og utlendingsmyndighetene som avgjør kriteriene for å få asyl i Norge. Når representanten Rugtvedt sier at hun tror at det blir vanskeligere å få asyl i Norge, så må selvfølgelig representanten Rugtvedt få mene det. Men det betyr ikke at det er i samsvar med de faktiske forhold.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Komiteens flertall gir inntrykk av at Dublinkonvensjonen er nøytral når det gjelder innholdet i flyktningpolitikken. Jeg mener at det ikke er en slik nøytralitet i Dublinkonvensjonen. Og når representanten Nybakk synes begrepet nøytralitet er så absurd i denne sammenhengen, begynner jeg å lure på om ikke hun også er enig i at innholdet ikke er nøytralt i flyktningpolitisk forstand. Spørsmålet er altså om det blir flere eller færre asylsøkere med Dublinkonvensjonen. Jeg frykter at færre vil få muligheten til å søke i Norge, og jeg frykter at det er hensikten med Dublinkonvensjonen, at vi skal få færre søknader i Norge. Blir det vanskeligere eller lettere å få asyl i Norge og Europa med Dublinkonvensjonen? Jeg tror det blir vanskeligere på den måten at det nærmest blir umulig å søke i flere land. Det blir nærmest umulig å prøve seg i et annet land dersom en har fått avslag i ett land. Og når vi vet at det er så store forskjeller mellom land, tror jeg vi alle kan være enige om at det kan være asylsøkere som har fortjent å få søke i et nytt land dersom de har fått avslag i det første landet de har prøvd. Spørsmålet er om det er behov for samordning. Jo, det er mulig, men ikke den type samordning som har det utgangspunktet at flest mulig skal stenges ute fra Europas grenser. Så viste saksordføreren til at menneskesmugling er et av de problemene som en vil til livs med denne type samordning. Menneskesmugling er selvfølgelig noe som vi må være med og bekjempe. Men det er et stort tankekors om ikke den muren vi har rundt Europa, om ikke alle de restriksjonene vi nå har lagt på Europa, nettopp fremmer den type hasardiøs menneskesmugling som vi har sett eksempler på. Med et åpnere Europa, et Europa som det er lettere å få adgang til for folk fra den fattige del av verden, ville kanskje ikke folk ta sjansen på slike groteske smuglingsmetoder som vi har sett eksempler på, og hvor menneskesmuglerne også får veldig stor makt.
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Når vi har en sak som angår sanksjonene mot Irak, på dagsordenen, og har utenriksministeren i salen, er det fristende å benytte anledningen til å ta opp et par spørsmål knyttet til norsk Irak-politikk og arbeidet med sanksjonene. Utenriksministeren har nylig møtt sin nye amerikanske kollega. Inntrykket vi har fått gjennom media, er at dette var et møte i skjønn politisk forening. Det er riktignok kommet fram at det var en viss uenighet knyttet til Irak, men det virker ikke som denne uenigheten var særlig stor. Utenriksministeren har tidligere gitt uttrykk for at han vil gå inn for endringer i sanksjonsregimet overfor Irak for å komme fram til sanksjoner som ikke like mye som dagens, rammer sivilbefolkningen. Ifølge Dagsavisen den 10. februar sier utenriksminister Jagland: «– Ikke bare må vi beholde sanksjonene, men vi må også styrke sanksjonene som et våpen mot Saddam Husseins forsøk på å bygge masseødeleggelsesvåpen. Derfor må vi nå forsøke å ta fra ham det sterkeste kortet han har, nemlig den humanitære situasjonen for sivilbefolkningen.» At vi skal frata Saddam Hussein det poenget at sanksjonene ødelegger den humanitære situasjonen i Irak, er et resonnement jeg følger fullt ut. Men den eneste logiske konsekvensen av dette ville jo være å heve de sanksjonene som rammer sivilbefolkningen. Regjeringen gir så tvetydige signaler når det gjelder sanksjonene, at det er nødvendig å spørre nok en gang: Går Regjeringen inn for å oppheve de sanksjonene som rammer sivilbefolkningen, og argumenterte utenriksministeren for dette overfor utenriksminister Powell? Og dersom Regjeringen fremdeles er for å oppheve en del av sanksjonene mot Irak, hvordan vil Norge arbeide for å skape oppslutning om dette synet og påvirke bl.a. USA og Storbritannia til også å gå inn for endringer i sanksjonene?
Lisbet Rugtvedt (Sosialistisk Venstreparti), 2001-02-13:
Jeg er fullt klar over hvilken sak vi har til behandling i dag. Jeg er også fullt klar over forhistorien bak sanksjonene mot Irak. En del av historien er at SV gikk inn for disse sanksjonene i sin tid, fordi vi mente at det trengtes sterke virkemidler mot et regime som ikke respekterte internasjonal rett, og som er et undertrykkende regime. Men vi mener at det nå er på tide å endre sanksjonsregimet, og oppheve de sanksjonene som rammer sivilbefolkningen. Jeg synes det er relevant i saken, også den saken som vi konkret har på bordet i dag, å spørre om hvordan Norge vil arbeide for å endre sanksjonsregimet, noe jeg tidligere har oppfattet at Regjeringen har gått inn for. Jeg oppfatter at Regjeringen sender veldig tvetydige signaler, og bad derfor om et klart svar på om Norge vil eller ikke vil gå inn for å oppheve noen av sanksjonene mot Irak. Jeg konstaterer at det er veldig vanskelig å få et klart svar på det. Spørsmålet vi altså ønsker å få et helt klart svar på, er om Norge mener alvor med det at man vil utvikle smarte sanksjoner: erstatte dagens sanksjonsregime med sanksjoner som er rettet inn mot den politiske eliten i Irak, og oppheve noen av de sanksjonene som rammer sivilbefolkningen. Jeg konstaterer at det ikke er mulig å få et klart svar på det, og jeg synes det er skuffende at Regjeringen ikke holder fast ved de signalene den tidligere har gitt, nemlig at man er for å endre sanksjonsregimet og oppheve noen av sanksjonene.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-13:
Saksordfører Marit Nybakk presiserte i sitt andre innlegg nok en gang at norsk asyl- og flyktningpolitikk nærmest skal bli upåvirket av den avtale som inngås. En kan da spørre: Hva er da hensikten med avtalen? Men en kunne også snu på spørsmålsstillingen og spørre om saksordfører Marit Nybakk kan vise til en internasjonal avtale hvor Norge som avtalepart blir upåvirket av hovedhensikten med den avtalen som er inngått. Jeg tror det skal bli vanskelig. En skal huske på at prosedyrer og institusjonelle forhold faktisk også er en viktig del av den totale flyktning- og asylpolitikk, ja, jeg vil faktisk si det sterkere: Prosedyrer og institusjonelle forhold knyttet til et regelverk og en avtale, er en viktig del av den totale politikk på det aktuelle området. Jeg vil derfor holde fast ved at når Norge inngår en internasjonal avtale, kan en ikke se bort fra hva som er hensikten fra dem som i sin tid fant det nødvendig å inngå denne avtalen. Og så er det slik at det er mange andre forhold knyttet til denne saken, som vi i Senterpartiet er kritiske til. Jeg har nevnt dette med Eurodac og det faktum at Regjeringen varsler endringer i utlendingsloven uten å gå noe nærmere inn på hva dette skal være. En naturlig konsekvens av dette er etter min oppfatning at en bør avvente hvilke konkrete endringer i det norske lovverket Regjeringen har til hensikt å foreslå, før en forskutterer støtte til denne avtalen. Jeg vil derfor holde fast på det jeg har sagt tidligere, nemlig at norsk flyktning- og asylpolitikk må forventes å bli påvirket av den avtale vi inngår. Når vi ser på utviklingen i de aktuelle EU- og Schengen-land, rettes det hard kritikk både fra generalsekretær Kofi Annan og fra høykommissærene for menneskerettigheter og flyktninger. De er meget krasse i sin kritikk av den utvikling som nå skjer innenfor EU. Jeg nevnte helt konkret det ferske møtet mellom justis- og innenriksministrene i de aktuelle EU-land – de hadde nettopp et møte i Sverige – hvor det bl.a. fra britisk side nærmest ble krevd at en nå måtte samordne denne politikken på en bedre måte enn tidligere, og da i skjerpet retning. Jeg registrerte at saksordføreren i sitt avslutningsinnlegg brukte nettopp det uttrykket, at det er fornuftig med en samordning med andre land i Europa når det gjelder denne politikken. Jeg synes jo at det var en bekreftelse på at det er en samordnet flyktning- og asylpolitikk som egentlig ligger til grunn for det avtaleverk vi i dag skal ta stilling til.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-13:
Til innlegg.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-13:
Jeg registrerer at både utenriksministeren og Marit Nybakk står fast på at dette kun er en institusjonell avtale, og at avtalen ikke får konsekvenser for den totale asyl- og flyktningpolitikk. Jeg vil gjenta det faktum at prosedyrer ved behandling av søknader, bl.a. den tilbakesendelsesmekanismen som ligger her, i høyeste grad har med den totale flyktning- og asylpolitikk å gjøre. Men ettersom utenriksministeren var så kategorisk som han nå var, har jeg lyst til å utfordre ham, for i avtalen står det faktisk – jeg viser til side 21 i proposisjonen – at partene som har inngått denne avtalen «er overbevist om at det er nødvendig å ta inn en mekanisme i denne avtale som sørger for samsvar med utviklingen av Fellesskapets regelverk». Dette minner etter min oppfatning klart om en utviklingsklausul, som også er en del av den avtale som de norske forhandlerne har underskrevet.
Johan J. Jakobsen (Senterpartiet), 2001-02-13:
President, det skal være 14 – jeg trykket ikke.