Leif Helge Kongshaug (Venstre), 1999-12-07:
Mange nye og andre, mer erfarne kommunestyrerepresentanter sliter i disse dager med å få sine kommunale budsjetter til å gå i hop, uten at det skal bli for dramatiske kutt i tilbud og aktiviteter. Jeg tror vi skal ha det i bevisstheten når vi nå vedtar statsbudsjettet for år 2000. Vi må være så ærlige å innrømme at de rammene som de lokale folkevalgte har, ikke står i forhold til de oppgavene som finnes. Vi må erkjenne det som et resultat av stramme budsjetter både i fjor og i år, ut fra soleklare makroøkonomiske hensyn som det er stor enighet om i denne sal. Innenfor de rammene har Regjeringen forsøkt å holde kommunesektoren oppe, med en realvekst. Men vi vet jo samtidig at denne veksten i hovedsak skjer innenfor øremerkede områder. Samtidig skjer det en utgiftsvekst gjennom underfinansiering av reformer og lønnsoppgjør, som bidrar til å gjøre økonomien i kommuner og fylkeskommuner vanskelig. Ikke alt kommer til kunnskap på riktig tidspunkt. Da Kommunaldepartementet oppsummerte 1998 i forslaget til statsbudsjettet for 1999, ble det påpekt en reell inntektsvekst for kommunene fra 1997 til 1998 på om lag en halv prosent. Når regnskapstallene nå foreligger fra Statistisk sentralbyrå, viser de at kommunesektoren fikk et underskudd på 6,7 milliarder kr, slik også komitelederen påpekte i sitt innlegg. Som politikere må vi erkjenne at vi har et stort pedagogisk problem når vi på den ene siden har et samfunn der økonomien går på skinner, ifølge Statistisk sentralbyrå, og på den andre siden må kutte dramatisk i sentrale velferdstilbud. Regionsykehusene mangler 570 mill. kr for å opprettholde aktiviteten neste år. Fra mitt fylke kan nevnes at fødeavdelingen er foreslått nedlagt, barnerehabiliteringsavdelingen er foreslått nedlagt, det samme gjelder kirurgisk avdeling, rehabilitering osv. I hver by er det fakkeltog med tusenvis av personer som uttrykker utrygghet og vil slåss for sine velferdstilbud. Jeg tror at vi skal erkjenne disse problemene, og stille spørsmål ved om ikke reformkåtheten i Stortinget er for stor i forhold til de ressurser vi utstyrer kommuner og fylkeskommuner med. Vi må også kunne ta en ideologisk debatt om hvor vi går som samfunn, når skolen ikke har råd til å utstyre elevene med blyanter og viskelær, mens elevene sender hverandre tekstmeldinger på mobiltelefon. Det trengs en grunnleggende debatt om organisering av de lokale og regionale forvaltningsnivåene, om ressursene til de mest sentrale samfunnsoppgavene, og om lokaldemokratiets vilkår. Alt dette henger nøye sammen. Flere av partiene i komiteen, der Venstre altså ikke er representert, viser i sine merknader til de problemene for lokaldemokratiet som følger av stramme rammer og øremerking i kommunesektoren. Denne bekymringen deler vi i Venstre, og vi vil bidra til løsningene. Venstre er glad for at budsjettforliket med Arbeiderpartiet har gitt litt mer i frie midler til kommunene. Dette er et av områdene der samarbeid den vegen er enklere enn mot Høyre og Fremskrittspartiet. Disse partiene påberoper seg også det samme spillerom for kommunene, men det står ikke til å nekte at mindre overføringer vil ha konsekvenser. Spesielt vil Fremskrittspartiets alternativ være dramatisk. Venstre ser også behovet for og mulighetene til effektivisering og forenkling i kommunene. Men det er gal politikk å inndra gevinsten på forhånd, og dermed ikke gi kommunene det incitament som ligger i å frigjøre midler til eget bruk. Venstre er positiv til konkurranseutsetting som virkemiddel, men det er ikke det trylleformular som spesielt Fremskrittspartiet framstiller det som. Det er ikke slik at det i et flertall av landets mange små kommuner uten videre lar seg etablere flere levedyktige og alternative bedrifter som kan konkurrere om kommunale oppgaver. Virkeligheten er mye mer komplisert enn Fremskrittspartiets verden. Det er heller ingen sammenheng når partiet i en merknad sier at det lokale selvstyret skal styrkes, samtidig som staten skal øremerke midlene på detaljnivå. Også i distriktspolitikken er det Fremskrittspartiet som framstår med en ytterliggående politikk, med dramatiske virkninger for bosetting og verdiskaping i landet, selv om også det pakkes inn i en del honnørord. Venstre er glad for at det fortsatt er et stort flertall for hovedlinjene i Regjeringens distriktspolitikk, slik budsjettforliket viser. For øvrig vil Venstre slutte seg til de merknader som Kristelig Folkeparti og Senterpartiet har i innstillingen, og støtte de forslag som de samme partiene har gitt sin tilslutning til.