Inge Lønning (Høyre), 2004-06-07:
Det er interessant at akkurat Senterpartiets leder er så opptatt av at et parti står alene. Det må jo være fordi hun har rik erfaring fra denne sal. Det er vel ikke noe parti som med så stor glede står alene, som akkurat Senterpartiet. Men det er samtidig en påminnelse om at vår diskusjon om Grunnlovens ånd er en ganske komplisert diskusjon. Grunnloven kjenner verken etter sin bokstav eller sin ånd politiske partier. Og den kjenner i hvert fall ikke den praksis at politiske partier gjennom gruppevedtak binder sine representanter til å stemme på en bestemt måte. Selvsagt har Åslaug Haga rett i at ingen kan tvinge en stortingsrepresentant til noe som helst. Enhver som er valgt til denne forsamling, står i enhver sak fritt til å stemme slik vedkommende føler seg samvittighetsforpliktet til. Det innebærer naturligvis at det i teorien også er fullt mulig å stemme for at Stortinget skal be folket om et konkret råd i ja/nei-form i et helt konkret spørsmål som EU-medlemskap og så etterpå, gjennom sin stemmegivning, demonstrere at man ikke lytter til det rådet folket har gitt. Ingen kan hindre noen representant i å gjøre dette. Ingen kan heller hindre et parti i å gjøre det kollektivt, selv om det ville være oppsiktsvekkende om en hel partigruppe skulle marsjere i takt i en slik sak. En helt annen sak er at den praksis som har utviklet seg bl.a. etter at parlamentarismen ble innført, og etter at de politiske partiene har fått en større og større vekt i hele utøvelsen av demokratiet, har skapt en entydig politisk tradisjon som det skal svært mye til at man bryter, simpelthen fordi det å bryte denne politiske tradisjon ville være egnet til å skape forvirring, og det ville gjøre forholdet mellom velgere og valgte representanter mer ugjennomsiktig og vanskeligere for folk å forstå. Det er vel grunn til å minne om i forhold til alle de forslagene vi nå debatterer, at grunnen til at den norske konstitusjon – i likhet med de fleste andre lands konstitusjoner – har innebygde sikkerhetsmekanismer, hva enten det dreier seg om to tredjedels eller tre fjerdedels kvalifisert flertall, eller det dreier seg om andre prosentsatser, er at man ønsker å forebygge den mulighet som ellers kunne tenkes å inntreffe: at den folkevalgte forsamling skulle havne på kollisjonskurs med flertallet av velgere. Hen-sikten med slike sikkerhetsmekanismer var aldri– heller ikke den sikkerhetsmekanismen som ble innført på 1960-tallet – at man skulle ha et generelt krav om at det må være et folkeflertall i den størrelsesorden for at en beslutning skal være legitim. Det ville jo være i strid med selve folkesuverenitetsprinsippet dersom et mindretall, det være seg på 25 pst. eller en annen prosentsats, skulle være i stand til å overkjøre eller blokkere folkeviljen. Slik har det aldri vært ment. Det som er det grunnleggende konstitusjonelle problem i vår norske rettstilstand i dag, er at vi har innført en tradisjon med rådgivende folkeavstemning i EU-saken som ikke er tilpasset Grunnlovens struktur og mønster. Det gjør det mulig å sjonglere med begrunnelser, alt etter hva man har bruk for i den politiske debatt, og det var det Åslaug Haga nettopp gjorde: sjonglere med begrunnelsene ettersom det passer med den konklusjonen man ønsker å komme frem til. Tilbake til det som er gjenstand for debatt, nemlig forslag nr. 13. Er det noen grunn til at vi skal skrive inn i Grunnloven at Stortinget skal, dvs. må, innpasse en folkeavstemning i prosessen? Mitt svar på det er helt klart nei, for det er ikke et menneske som kjenner dagens norske politiske praksis, som er i tvil om at det vil det være nødvendig å gjøre når den tid kommer. Og da er det egentlig misbruk av Grunnloven å skrive det inn.