Anders Anundsen (Fremskrittspartiet), 2008-10-23:
Jeg vil først kommentere denne sakens utvikling og fremdrift, fordi statsråd Knut Storberget i media har skapt det inntrykk at det er Stortinget som har behandlet saken sakte og sent, og at det er årsaken til at den er sterkt forsinket i forhold til planlagt fremdrift. Regjeringen varslet Stortinget om at proposisjonen skulle legges frem høsten 2007. Den ble imidlertid fremlagt først 15. mai 2008 i en midlertidig utgave. Denne omfattende og viktige saken ble altså lagt frem for Stortinget drøye fire uker før sommerferien. Det er lenge etter det som anses å være frist for innlevering av saker som kan behandles før sommerferien. At statsråd Storberget viser så liten respekt for Stortingets arbeid at han mente en slik sak skulle gjennomføres på uforsvarlig kort tid, og at det på noen måte skulle være Stortingets ansvar at Storbergets regjering ikke evnet å legge saken frem før 15. mai 2008, er tilnærmet uhørt. Jeg legger til grunn at statsråders opptreden i det offentlige rom til vanlig er langt mer etterrettelig enn det justisministerens opptreden var i denne saken. Så over til det viktige spørsmålet. Opplysningsvesenets fond er et selvstendig rettssubjekt som eier eiendommer og finanskapital. Fondet er en av landets største grunneiere, og eiendommene består i hovedsak av prestegårder og eiendommer i Kirkens eie, med opprinnelse helt tilbake til Middelalderen og før reformasjonen. Eiendommene er kjøpt, gitt i gave eller fått som arv. Fondets totale verdi er på om lag 6,6 milliarder kr – riktignok før finanskrisen. Opplysningsvesenets fond er regulert av Grunnloven § 106, som beskytter fondet mot bruk til andre formål enn dem som er særskilt nevnt. Fondet er også regulert gjennom lov om Opplysningsvesenets fond. Lov om Opplysningsvesenets fond, § 5 første ledd, lyder: «Eigedommane og kapitalen til fondet kan ikkje gjevast bort eller brukast opp.» Regjeringens forslag er i realiteten et unntak fra forbudet mot å gi bort eller bruke opp eiendommene og verdiene i Opplysningsvesenets fond for å tilgodese privatpersoner som fester boligtomt av fondet, ved å gjøre tomtefesteinstruksen gjeldende overfor Opplysningsvesenets fond. For alle andre festere, som ikke omfattes av tomtefesteinstruksen, er det reglene i tomtefesteloven som gjelder. Men Regjeringen foreslår altså særlig gunstige innløsningsregler og festebetingelser for festere som fester av OVF. OVFs egne beregninger viser at forslaget vil innebære et tap på ca. 1–1,25 milliarder kr dersom alle boligtomtefestere innløser sine eiendommer etter de av Regjeringen foreslåtte bestemmelser. Hovedspørsmålet er blitt om en slik regel vil være i strid med Grunnloven § 106, som lyder: «Saavel Kjøbesummer som Indtægter af det Geistligheden beneficerede Gods skal blot anvendes til Geistlighedens Bedste og Oplysningens Fremme. Milde Stiftelsers Eiendomme skulle blot anvendes til disses Gavn.» Komiteen er sterkt delt i sakens anledning, og jeg må erkjenne at det er utfordrende å forstå konklusjonen og grunnlaget for konklusjonene til regjeringspartiene. Derfor vil jeg i det følgende i hovedsak presentere Fremskrittspartiets og dels et samlet mindretalls syn og la det være opp til regjeringspartiene å gjøre rede for sitt. Jeg vil likevel berømme hele komiteen for godt samarbeid om praktiske forhold knyttet til saken og vilje til forenkling i de tilfeller hvor det har vært mulig. Mindretallet består i hovedsak av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre. Sistnevnte parti avviker noe i begrunnelsen for avvisningen og har ikke konkludert like tydelig i grunnlovsspørsmålet som de tre andre. Lovendringen vil, dersom den blir vedtatt, medføre en overføring av fellesskapsverdier som i dag forvaltes av OVF, til en svært begrenset gruppe privatpersoner som har det til felles at de fester boligeiendom av OVF. En slik formuesoverføring er meget usosial og vanskelig å rettferdiggjøre. Enda viktigere er imidlertid forholdet til de skranker som Grunnloven setter opp for bruken av fondet. Jeg vil først knytte noen kommentarer til Grunnloven og enkelte tolkningsspørsmål som er direkte relevante for denne saken. Grunnloven er gammel, og den er endret gjennom en årrekke, både ved ordinære grunnlovsendringer etter Grunnloven § 112 og også gjennom konstitusjonell sedvanerett og tolkning. En har sett en økende tendens til at enkelte juridiske miljøer velger å tolke Grunnlovens bestemmelser i samsvar med den forståelse et flertall i Stortinget til enhver tid måtte legge til grunn. Det siste er en bemerkelsesverdig og svært uheldig tradisjon som det neppe er noe formelt grunnlag for å holde seg til. Endringer i Grunnloven krever to tredjedels flertall i Stortinget. Å legge til grunn en tolkning av Grunnloven på bakgrunn av et syn som deles av et simpelt flertall i Stortinget, vil være i strid med Grunnlovens ånd og i stor grad tilsidesette meningen med Grunnloven § 112 i viktige spørsmål. I denne saken er det derfor særlig grunn til å peke på at en ikke kan tolke Grunnloven i lys av hva et knapt og simpelt flertall måtte mene om innholdet i Grunnloven, særlig fordi den aktuelle grunnlovsbestemmelsen, § 106, er ment som skranke for Stortingets myndighetsutøvelse på dette området. Den vil således også kunne ses på som en skranke mot Stortingets generelle myndighetsutøvelse som lovgiver i henhold til Grunnloven § 75 a. En slik bestemmelse kan ikke omgås gjennom den tolkningstradisjon som har utviklet seg i en del grunnlovsspørsmål, og som Lovavdelingen i stor grad i sine betenkninger og i Stortingets høring har lagt til grunn. Komiteens flertall støtter seg på Justisdepartementets lovavdeling, som bl.a. har skrevet i sin betenkning at en skal «være forsiktig med(…) å gripe inn i Stortingets lovgivende myndighet etter Grunnloven § 75 a». (…) Det fremføres imidlertid ingen begrunnelse for en slik konklusjon, og professor Eivind Smith mener et slikt utgangspunkt er av mer ideologisk karakter enn av rettslig karakter. Det er et syn jeg deler. Det er imidlertid verdt å merke seg at Lovavdelingen avslører en viss usikkerhet i sin hovedkonklusjon om at lovforslaget er innenfor Grunnloven § 106. Den sier klart at spørsmålet må vurderes særskilt av Stortinget i forbindelse med behandlingen av lovforslaget, hvilket ikke er en særlig vanlig formulering fra Lovavdelingens side. Advokat Frode A. Innjord ved advokatfirmaet Hjort har skrevet flere betenkninger om grunnlovsmessigheten av Regjeringens forslag på oppdrag av Opplysningsvesenets fond. Hans konklusjon er klinkende klar: Lovforslaget er klart i strid med Grunnloven § 106. Professor dr. juris Eivind Smith var også helt utvetydig i sin konklusjon under komiteens høring. Lovforslaget er klart i strid med Grunnloven § 106. Han la også til at han mente det ikke fornuftigvis kan hevdes at en gave på 1 milliard kr til privatpersoner er innenfor Grunnlovens ramme i § 106. I praksis er det kun Justisdepartementets lovavdeling som mener at lovforslaget er innenfor rammen av Grunnloven § 106. Jeg finner det da riktig å vise til at den rollen som Lovavdelingen tradisjonelt har hatt som viktig og nær sagt overordnet objektiv bidragsyter i den juridiske debatten, har vært avhengig av at det ikke har vært grunnlag for å mistenke avdelingen for å ta politiske hensyn. Den tiden ser ut til å være forbi. Justisdepartementets lovavdeling bør sannsynligvis i fremtiden ses mer på som det den faktisk er, nemlig Justisdepartementets og derved Regjeringens verktøy for å tolke bestemmelser i forbindelse med Regjeringens politiske arbeid – intet mer. Grunnloven § 106 setter en relativt klar og endelig ramme for bruken av fondets midler. Dette er bakgrunnen for dagens § 5 første ledd i lov om Opplysingsvesenets fond. Det er lite omstridt at Grunnloven § 106 også stiller opp et krav til forsvarlig forvaltning av fondets midler. Dette syn deles også av Justisdepartementets lovavdeling. Justisdepartementets lovavdeling forsøker imidlertid i sin vurdering av grunnlovsspørsmålet, som flertallet har lagt avgjørende vekt på, å oppkonstruere en problemstilling om at det ikke stilles krav til profittmaksimering ved salg av fondets eiendommer. Det forholdet er ikke omstridt. Spørsmålet er hva forsvarlig forvaltning innebærer. Stortinget har ved en rekke anledninger uttrykt dette ved å stille krav om at hovedregelen for avhending av fondets eiendommer er at det skal betales markedspris, men at det kan finnes noen unntak fra en slik hovedregel, f.eks. der markedet ikke kan fungere skikkelig fordi OVF er en for dominerende grunneier. Det er grunn til å merke seg at henvisningene fra Justisdepartementets lovavdeling i betenkningene på dette punkt i stor grad er ufullstendige, og at de derfor er supplert i innstillingen fra mindretallets side. Flertallet mener at § 106 i Grunnloven er oppfylt så lenge en i forvaltningen av fondets midler tar rimelig omsyn til de oppramsede formål. Flertallet sier imidlertid ingenting om hva de mener med rimelig omsyn. En tapping av verdiene i fondet på mellom 1 og 1,25 milliarder kr til forhold som ikke har noe med formålene oppramset i bestemmelsen å gjøre, er åpenbart i orden, etter flertallets syn. Verken flertallet eller Justisdepartementet har våget seg inn i en vurdering av hvor en slik grense eventuelt går. Flertallet viser imidlertid til Justisdepartementets lovavdeling, også når den skriver: «Systematisk omdisponering av betydelige deler av fondets formue uten hensyn til de oppregnede formålene og uten at det ble gitt noen form for vederlag vil være eksempler på disposisjoner i strid med grunnlovsbestemmelsen.» Kan man for alvor mene at et gaveelement på 1–1,25 milliarder kr til tilfeldige privatpersoner ikke er en systematisk omdisponering av betydelige deler av fondets midler? Grunnlovsspørsmålet dreier seg ikke først og fremst om størrelsen på tapet, men størrelsen på tapet bidrar til å utelukke at en befinner seg i en tvilssituasjon. Bruddet på grunnlovsbestemmelsen er rimelig åpenbart. Regjeringens forslag er alene motivert i et punkt i Soria Moria-erklæringen. Således er det intet revolusjonerende med Regjeringens forslag. Det som gjør saken så spesiell, er at regjeringspartiene har lovet mer enn det er rettslig grunnlag for å holde uten en endring i Grunnloven. Det kunne man selvsagt løse ved å fremme forslag til endring av Grunnloven § 106, som da ville bli tatt til ordinær grunnlovsbehandling i neste periode. Imidlertid viser det seg at støtten for forslaget er meget svak, og det kan se ut til at det heller ikke er full enighet mellom regjeringspartiene. Derfor velger man altså å bruke flertallsmakt for å få dette igjennom. Dette er et åpenbart udemokratisk trekk, og jeg er redd for at det kan sette nok en spiker i kisten for politikertroverdigheten. Dersom det utelukkende hadde vært snakk om hvorvidt det er en god politisk nyordning som blir foreslått, ville konsekvensen vært langt mindre dramatisk. Utfordringen her er at man setter selve Grunnlovens skranke for Stortingets kompetanse på prøve. Dette noe spesielle politiske utgangspunktet ble bekreftet av tidligere statsråd, stortingsrepresentant Øystein Djupedal under behandlingen av Innst. S. nr. 254 for 2007–2008 om å be om Høyesteretts uttalelse om grunnlovsmessigheten av lovforslaget i henhold til Grunnloven § 3. Djupedal var tydelig på at dette i grunnen ikke var noe problem, for dersom Grunnloven satte skranker for Stortingets og Odelstingets myndighet i denne sammenheng, ville det bare kunne løses gjennom rettsapparatet i ettertid. Jeg synes det er en usedvanlig merkelig måte å håndtere Grunnloven på. Regjeringspartiene misbruker flertallsmakt til å overkjøre Grunnlovens bestemmelser for deretter å la domstolene rydde opp. I sine lønnkamre håper nok regjeringspartienes representanter at saken ikke blir prøvet for retten. Selv må jeg si at det er sjelden det oppstår situasjoner hvor en fra denne talerstol er så fristet til å oppfordre interesseorganisasjoner og andre med potensiell søksmålskompetanse til å angripe et vedtak fattet i denne sal med rettslige virkemidler. Så vil sikkert noen si at Fremskrittspartiet er for bastant i sine konklusjoner om at lovforslaget er grunnlovsstridig. Kanskje kan de ha noe rett i det, for det er selvfølgelig nyanser i dette bildet også. Imidlertid har det vist seg å være svært vanskelig å få noen andre enn departementet selv til å mene at lovforslaget fra Regjeringen er innenfor Grunnlovens rammer. Da kan det være grunn til å være bastant. Og det er grunn til å være fortvilet – fortvilet over et flertall som hopper over de store spørsmål for å løse de små. Sett med et politisk blikk er også det politiske grunnlaget for lovforslaget underlig, for denne regjeringen har jo laget et stort poeng av at den vil omfordele en større del av private formuer og inntekter til fellesskapsverdier. Lovforslaget tar fellesskapsverdier forvaltet av OVF og overfører dem til en tilfeldig gruppe utvalgte privatpersoner, som for øvrig kan gjøre svært gode penger på en slik rød disposisjon. Gaveelementet for flere av eiendommene er oppe i 90 pst. Det betyr at en kan utløse en umiddelbar skattefri gevinst ved salg på opptil 900 pst. av innløsningssummen. Det er ingen dårlig avkastning av investert kapital. At politikere som til vanlig snakker om bedre og mer rettferdig fordeling, får seg til å gjøre noe slikt, er ganske vanskelig å forstå. Det vedtaket som ser ut til å bli fattet i Odelstinget i dag, vil hjemsøke dette hus i lang tid fremover. Sjelden eller aldri har alarmbjellene ringt så høyt og tydelig som de gjør i denne saken. Flertallet ser ut til å bry seg lite om det, for de har fått et råd fra en avdeling i Justisdepartementet som tydeligvis er bedre egnet til å vite det meste om Grunnloven enn all verdens øvrige juridiske kompetanse. Da snakker vi ikke lenger om arroganse. Da må vi finne opp et nytt begrep, som overgår arroganse. På denne bakgrunn tar jeg opp mindretallsforslaget i saken.