Tore Hagebakken (Arbeiderpartiet), 2011-06-14:
Om vi i komiteen ikke har blitt enige om alt – det framgår for så vidt av debatten så langt – har det vært god samhandling i komiteen. Det vil jeg understreke. Det arbeidet som sluttføres i dag, har gått effektivt og fint for seg – og honnør også til saksordførerne som har gjort en solid innsats. Som Sonja Mandt sa, er Samhandlingsreformen en stor tillitserklæring til kommunene og – jeg vil legge til – lokalpolitikerne. Jeg tror de vil løse oppgavene godt, men det trengs mye og fruktbart samarbeid for at vi skal få ut størst mulig helsemessig og samfunnsmessig gevinst av reformen. Det er derfor positivt å se alt kommunesamarbeid som nå etableres – og mye har jo vært etablert fra før – innenfor helse- og omsorgstjenestene. Slik blir kommunene også sterkere og bedre samarbeidspartnere overfor spesialisthelsetjenesten, og aller viktigst: Slik kan befolkningen få et enda bedre helse- og omsorgstilbud – ja, rett og slett, får vi håpe, bedre helse. For også i forebyggingsøyemed kan samarbeid mellom kommuner gi større og nye muligheter. Fylkeskommunene har også en viktig rolle i denne sammenhengen, som det er grunn til å minne om, og sjølsagt vil de frivillige organisasjonene og andre bidragsytere, som vil stille opp og skal være samarbeidspartnere, være viktige. Og kommunene må sørge for at de trekkes aktivt med. Kort sagt: Alle gode krefter skal gå sammen og legge best mulig til rette for at flest mulig skal kunne leve et lengst mulig og godt liv. Så har vi sjølsagt hver og en det aller største ansvaret for å ta best mulig vare på egen helse, så lenge vi har mulighet for det. Det er et stort engasjement knyttet til Samhandlingsreformen i svært mange av landets kommuner. Det er kommet inn 301 søknader – mange fra samarbeidende kommuner – om å få ta del i de 131 mill. kr som i år er satt av til prosjektmidler i forbindelse med reformen. Det viser tydelig at tida er inne for å iverksette reformen over hele landet fra 1. januar 2012, med de økonomiske virkemidler regjeringa har foreslått. Jeg mener at kommunalt medfinansieringsansvar med den innretningen og i det omfanget som er foreslått, balanserer bra med de ulike hensyn som må tas for å sikre en trygg gjennomføring, uten å eksponere kommunene og spesialisthelsetjenesten for uheldig risiko. Det samme gjelder ordningen med at kommunene skal betale for utskrivningsklare pasienter som blir liggende på sykehus. Jeg mener også at flyttingen av midler mellom spesialisthelsetjenesten og kommunene og fordelingen av pengene kommunene imellom vil bli gjennomført på en så rettferdig måte som mulig, slik det er lagt opp. Det var for øvrig betryggende å høre direktørene i de regionale helseforetakene under komitéhøringen forsikre at uttrekket av penger fra deres virksomhet er i en slik størrelsesorden at det absolutt er til å håndtere. Så får tida vise hvor mye av disse pengene som kommer tilbake til spesialisthelsetjenesten. Jeg vil understreke viktigheten av godt samarbeid mellom helseforetakene og kommunene, ikke minst i månedene fram til 1. januar, for å sikre en best mulig start på reformen og minst mulig overgangsproblematikk. Eventuelle endringer i spesialisthelsetjenestens tilbud som følge av reformen må harmoniseres godt med hva kommunene har fått bygd opp og kan tilby. Det lovpålagte avtaleverket blir sjølsagt viktig, men det er også særlig viktig med god samarbeidsånd. Helseforetakene og kommunene må også støtte opp under hverandre med hensyn til å sikre velkvalifisert personell og etablere spleiselag der det er naturlig. Særlig aktuelt er spleiselag knyttet til etablering og drift av lokalmedisinske sentra. I dag har vi tolv slike sentre. To av disse befinner seg i mitt hjemfylke, Oppland: på Otta i Sel kommune og på Fagernes i Nord-Aurdal. På Otta har for øvrig kommunen, med noen millioner også fra fylkeskommunen, bygget et senter til nesten 100 mill. kr. Sykehuset Innlandet, gjennom sykehuset på Lillehammer, er en meget god og aktiv samarbeidspartner. Sel har også fått nasjonale prosjektmidler. Gjennom denne satsingen legger Sel kommune og samarbeidende kommuner i regionen til rette for at spesialisthelsetjenester kommer nærmere lokalbefolkningen, og slik blir de kommunale tjenestene enda bedre. Jeg synes det er så fint å se dialysepasienter slippe å reise timevis flere dager i uka for behandling, slik de før gjorde til Lillehammer. Nå er det seks slike behandlingsplasser på Otta, og det har vært dialysetilbud der i mange år. Den i disse dager flomrammede kommunen fortjener honnør for hvordan de satser på å bygge ut gode helse- og omsorgstjenester. Og de er ikke alene. En hel del norske kommuner har i flere år vist vei for Samhandlingsreformen. Dette er ingen ovenfra-og-ned-reform, slik høyrepartiene hevder når de skal bortforklare mangel på egne alternativer. Samarbeid handler ofte om å gå sammen både faglig og økonomisk. De foreslåtte økonomiske virkemidlene er på ingen måte ment å skulle erstatte de gode spleiselagene; jeg vil understreke det sterkt. Jeg synes Steinkjer er et godt eksempel. Der finansieres det lokalmedisinske senteret ved at de samarbeidende kommunene, det lokale helseforetaket og det regionale helseforetaket dekker en tredjedel hver. Hvordan finansieringen av de lokalmedisinske sentrene skal innrettes rundt omkring i Norge, vil jo sjølsagt avhenge av hva sentrene inneholder, og graden av spesialisthelsetjeneste. Den nye kommunale helse- og omsorgsloven danner sammen med folkehelseloven og Nasjonal helse- og omsorgsplan rammene for Samhandlingsreformen. Men det nye lovverket er ikke utløst alene av reformen. Det har lenge vært behov for å samordne og rydde opp i lovverket, slik det nå gjøres. Jeg er for øvrig glad for de endringer som ble gjort i lovforslaget etter høringsrunden med hensyn til fylkesmannens muligheter til å kunne fatte nytt vedtak i forbindelse med klagebehandling, i tillegg til å kunne oppheve vedtak og sende saken tilbake til ny behandling i kommunen. Dette er viktig for brukernes rettssikkerhet. Med den nye helse- og omsorgsloven får kommunene et sørge-for-ansvar uten å pålegges bestemte måter å organisere tjenestene på. Pliktene kommunene har, er utformet mer overordnet og profesjonsnøytralt enn tidligere. Vi mener at en detaljert opplisting av enkelte profesjonsgrupper i loven vil kunne gi inntrykk av en prioritering som kunne være uheldig, eksempelvis for pasienter eller brukergrupper med behov for tjenester fra profesjoner som ikke er listet opp i loven. I det gamle lovverket står f.eks. fysioterapeuten nevnt, men ikke ergoterapeuten. Nå vil de bli likestilt. Kommunale helse- og omsorgstjenester vil kreve tilgang på et vidt spekter av personell med ulik kompetanse. Om ny lov gir kommunene større frihetsgrad til å velge organisering av tjenestene, og om loven er profesjonsnøytral, er det lagt klare føringer på kommunene med hensyn til faglig forsvarlighet i tjenesten som sikrer at tjenesten bemannes med kvalifisert personell. Departementet gis også hjemmel til å kunne gi forskrift om krav til innhold i tjenestene, herunder bestemmelser om kompetansekrav for ulike typer tjenester. Vi har fått høre her i dag at loven er utformet for overordnet, og at det er for mange hjemler for departementet til å kunne gi forskrift. Jeg synes det er fornuftig å gå fram på denne måten, særlig sett i lys av at en her skal innfase en stor reform. Da kan det være behov for tilpasninger underveis. For Norge er variert, og det trengs variasjon – skreddersøm ut fra lokale forhold og behov – men alle skal sikres et kvalitativt godt tilbud. Eksempelvis kan et detaljert lovverk med klare grensedragninger mellom spesialisthelsetjenesten og kommunens ansvarsområde virke hemmende på å finne gode samhandlingsløsninger. En samlet komité sier at det vil være noen overlappinger og gråsoner, og understreker viktigheten av at disse avklares gjennom å finne hensiktsmessige løsninger som tar hensyn til forutsetninger og behov. Nettopp derfor er det åpnet for at departementet i forskrift kan gi nærmere bestemmelser om hva som er helse- og omsorgstjenester etter loven, og likeledes gi forskrift etter spesialisthelsetjenesteloven om hva som skal anses for å være spesialisthelsetjenester – hvis det viser seg å være behov for en slik mer detaljert beskrivelse og avklaring. I dag kommer Stortinget til å slå fast at brukerstyrt personlig assistanse skal rettighetsfestes for brukere med stort behov. Riktignok ber vi regjeringa utrede videre de økonomiske og administrative konsekvenser. For alle er tjent med å ha flest mulig fakta på bordet, og at vi kvalitetssikrer innretningen. Men vi understreker at regjeringa raskt skal komme tilbake til Stortinget med et slikt forslag. Rettigheten skal etableres innenfor de økonomiske rammer som gjelder i dag, og innebærer at disse brukerne sjøl kan velge om de ønsker tildelt bistand utført som BPA eller som ordinære tjenester. Samhandlingsreformen har stor oppslutning. Nå gjelder det å komme i gang. Om vi ikke vet hundre prosent hvordan alt vil gå, er det viktig at vi kommer i gang, og at alle er med – vi sier det gjerne slik – og det fra start. Vi trenger ikke å gå veien om piloter over hele landet. Vi har piloter allerede, og kommunene er utålmodige etter å få greie på de statlige betingelsene som vi nå vedtar i dag.