Erik Solheim (Sosialistisk Venstreparti), 1998-11-27:
Utenriksministeren holdt en aldeles utmerket redegjørelse om OSSE-politikken, hvor det ikke er mulig å finne noe å være uenig i. Det eneste jeg kan gjøre, er å komme med enkelte tillegg og kanskje noen utfordringer. Jeg tror det er fullstendig enighet i Stortinget om at OSSEs hovedoppgave først er å forebygge konflikter og varsle dem på et tidlig tidspunkt, dernest, hvis det er oppstått konflikter, å forsøke å løse dem med fredelige midler og mekling, og at man også er åpen for at OSSE kan spille en rolle som mandatgiver, eller i krisesituasjoner spille en direkte rolle som fredsbevarende operatør. Det er dog litt vanskelig å tro at mandatrollen til OSSE kan bli særlig sentral, i og med at konsensus minus en-prinsippet, eller kravet om fullstendig enighet, trolig ikke vil gjøre det lettere å oppnå et mandat i OSSE enn i FNs sikkerhetsråd. Men det er jo mulig å tenke seg slike situasjoner. Når det gjelder det strukturelle, vil jeg bare peke på én ting, som også Johan J. Jakobsen var inne på, nemlig at Norge har et særlig fortrinn når det gjelder samarbeidet mellom frivillige organisasjoner og politiske myndigheter. Det bør vi gjøre til en eksportvare ved å bruke OSSE-formannskapet til å koble de norske frivillige organisasjonene tettere på myndighetenes politikk. Vi bør bidra til det man kaller den menneskelige dimensjon under oppbyggingen av et sivilt samfunn i de mange landene i OSSE-området hvor denne delen av demokratiet foreløpig ikke er utviklet. Vår erfaring i Norge er at de stedene hvor norske myndigheter og frivillige organisasjoner har operert tett sammen, som i Midtøsten, Guatemala og andre steder, er det det som har gitt de beste resultatene. Min anbefaling er at vi ikke forsøker å skjule dette eller gjøre det til en hemmelighet, men tvert imot åpent prøver å gjøre det sivile samfunn, NGO-ene, til en eksportvare. All erfaring med organisasjoner som OSSE og alle andre er at de først og fremst styres gjennom enkeltsaker og kriser. Og hvis vi ser på de siste to formannskapene, har ingen av dem vært i stand til å forutsi hva som ville bli hovedsaken i deres periode. Jeg tror ikke en eneste politiker eller embetsmann i Danmark drømte om at Albania skulle bli det totalt dominerende tema under det danske formannskapet. Og hvis vi går ett år tilbake, til juletider i fjor, var det ærlig talt ikke særlig mange som trodde at Kosovo ville bli hovedtema i år. Kosovo var muligens forutsigbart, skjønt jeg vil påstå at det egentlig ikke var det heller. Den væpnede kampen i Kosovo hadde ikke kommet ordentlig i gang så sent som for ett år siden. Med andre ord: Nå å være skråsikker på hva som kommer til å prege det norske formannskapet, si helt sikkert at det blir Kosovo, og bare Kosovo, er et veldig farlig utgangspunkt. Bare hvis det er fleksibilitet, evne til å takle nye kriser, kunnskap over et bredt spekter i Utenriksdepartementet, vil vi være i stand til å gjøre jobben. Dette er ikke å undervurdere vanskelighetene i Kosovo-operasjonen, men bare å advare mot nå å binde seg til den sikre spådom at det er Kosovo, og bare Kosovo, man kommer til å holde på med. Den nye typen kriger etter den kalde krigens slutt på 1990-tallet har overalt i verden vært borgerkriger. Nå er det selvsagt et definisjonsspørsmål hvorvidt en krig mellom serbere og Albania er en borgerkrig eller en krig mellom nasjoner. Det er iallfall kriger innenfor de statsdannelsene som er fastsatt. Det nye er også at i nesten alle disse krigene er sivilbefolkningen selve målet. Det er ikke kriger hvor en hær forsøker å knuse en annen, som i den første verdenskrig eller i den amerikanske borgerkrigen, men det er kriger hvor det å voldta tilstrekkelig mange kvinner til at resten forsvinner ut, eller drepe tilstrekkelig mange barn til at alle som har familie, tar med seg sine og flykter, er selve krigens formål. Det er altså en ekstrem brutalisering av krig vi i dag ser både i Europa og andre steder. Og det gjør selvsagt oppgavene desto viktigere å løse og desto vanskeligere også kanskje. Noen ord om Kosovo. Vi er alle glad for løsningen som foreløpig er funnet gjennom Holbrooke og Milosevics avtale, men det er all grunn til å vektlegge de store vanskelighetene vi står overfor. Milosevic kan meget sannsynlig begi seg inn på en Saddam Hussein-politikk i Kosovo, med andre ord strekke strikken så langt det lar seg gjøre ved ethvert tenkelig tidspunkt, utfordre verdenssamfunnet, for så å trekke seg tilbake akkurat på målstreken, slik vi nettopp så i Irak. UCK på sin side har ikke akseptert avtalen, og det er høyst uvisst om UCK vil gi opp sin militære aktivitet. Jeg er helt enig i det alle i denne debatten har sagt, nemlig at en må vektlegge styrkenes sikkerhet og de norske observatørenes sikkerhet. Men vi må også huske at det lever ganske mange mennesker i Kosovo, og vi kan ikke bare vektlegge vår egen sikkerhet. Når jeg sier det, er det ut fra erfaringene fra krisesituasjoner de senere årene. Jeg skal nevne to gode eksempler. I Srebrenica var den nederlandske utenriks- og forsvarsledelsen utelukkende opptatt av én ting, nemlig hvordan de skulle få de nederlandske soldatene smertefritt ut av Srebrenica. At 57 000 mennesker, muslimske menn, så ble myrdet, var ikke på hovedagendaen i Nederland. Og man kan forstå det. Det nytter ikke å moralisere over det. Man vinner ikke noe valg i Nederland på å redde mennesker i Srebrenica, men man kan tape valg i Nederland på egne tap. Det er de politiske dilemmaene vi står overfor. Enda mer grotesk var dette i Kigali i Rwanda, hvor ti belgiske soldaters liv gjorde at man trakk ut den internasjonale styrken. Man satte inn en styrke med et eneste formål: å redde de hvite ut av Rwanda. At så 800 000 rwandere ble drept etterpå, var ikke i vesentlig grad på den internasjonale dagsordenen. Når jeg sier dette, er det ikke for at vi ikke skal vektlegge vår egen sikkerhet, men det er fordi vi må ha begge disse momentene med samtidig. Når det gjelder Kosovo og tidligere Jugoslavia, vil jeg også be utenriksministeren ha et meget våkent øye på situasjonen i Montenegro, som ganske sikkert kan utvikle seg i en farlig retning, og mange montenegrinere frykter at Arkan og den typen bander fra Serbia kan bli eksportert dit som neste skritt i politikken til Milosevic. For å nevne et par andre kriseområder: I Nagorno- Karabahk er det altså langt flere flyktninger enn i Kosovo. De har vært flyktninger i fire år, mange av dem bor i jernbanevogner under de mest uverdige forhold. Alternativet til å finne en fredelig løsning på den konflikten er å vente til Aserbajdsjan får tilstrekkelig militær styrke gjennom oljeinntekter og en raskere økonomisk framgang enn Armenia, så de med militære midler kan gjenopprette situasjonen slik de ser den. Jeg oppfatter det slik at vi har fått det signalet fra mange i området at trass i valget av en nokså ekstrem president i Armenia, er det mange som nå ser større muligheter for diplomatiske initiativer enn før. Jeg må også bare be om at man der har øynene åpne for å se om det i det hele tatt kan by seg noen mulighet for Norge til å ta et initiativ, uten at jeg kan foreskrive hvordan det skal være. Men skulle noen mulighet by seg til å løse den konflikten, må vi altså huske at det er drept mange flere, og at det er mange flere flyktninger i Nagorno-Karabahk enn hva det er i Kosovo, men det er lenger fra oss og mindre i Europas sentrum. Det er grunnen til den lave oppmerksomheten om den konflikten. Jeg må også trekke fram Tyrkia. Öcalans plutselige gjenoppståing i Roma er jo en situasjon som kanskje byr på nye muligheter. Det er åpenbart at PKK er militært sterkt svekket ved at de ikke lenger kan bruke Syria som oppmarsjområde. På den annen side kan man jo tenke seg at kurderne nå er i en sterkere politisk situasjon dersom Öcalan kan operere et eller annet sted fra i Europa. Å tro at Tyrkia direkte skal inngå i forhandlinger med PKK, kan vi vel se bort fra, men en eller annen form for forhandlingsprosess, at Tyrkia kunne tenkes nå å gå inn i en eller annen form for dialog med kurderne i en situasjon hvor PKK er militært svekket, burde være mulig. Her mener jeg at den norske OSSE-ledelsen må se med åpne øyne på hvilke initiativer som muligens kunne tas. Det eksisterer i OSSE den såkalte Moskva-mekanismen, hvor det altså er mulig så å si å påtvinge et land undersøkelser av dets menneskerettighetssituasjon. Om det er det rette, vet ikke jeg, men iallfall er det uakseptabelt at et land som er så nært alliert med Norge som Tyrkia er, år etter år kan ha en slik menneskerettighetssituasjon som de har, og at et kulturelt mindretall som kurderne i realiteten er nektet alle kulturelle rettigheter som vi de fleste steder ellers i verden tar som en selvfølge. Jeg tror altså at det er gjennom håndteringen av disse konkrete krisene mer enn gjennom strukturer og sikkerhetspakter og den slags at OSSE kommer til å utvikle seg. Utenriksministeren snakker i sin redegjørelse om at Norge bør drive nytenkning og være dristig i den utenrikspolitiske tenkning. Da vil jeg nevne et spørsmål som ligger i utkanten av OSSE, men som ligger i sentrum for Europas sikkerhetspolitikk, og det er det nye tyske initiativet for å avvikle NATOs strategi om førstebruk av atomvåpen. Vår idé om førstebruk av atomvåpen er i dag en av de viktigste hindringer for global atomnedrustning. Jeg har i høst vært to ganger i India og diskutert spørsmålet både med den indiske utenriksministeren og med den indiske forsvarsministeren. I begge tilfeller var det første de kom opp med, på hvilket grunnlag Norge kan kritisere India – Norge, som selv er med i en allianse som proklamerer førstebruk av atomvåpen. Dette er en relikvie fra den kalde krigen som nå bør avvikles.