Per Olaf Lundteigen (Senterpartiet), 2014-03-20:
Jeg vil i all hovedsak slutte meg til representanten Are Helseths erfarte, kunnskapsbaserte innledning. Det gjorde godt å høre på. Det er et mål for helsetjenesten at befolkningen skal ha likeverdige helsetjenester av god kvalitet, ikke minst gjelder det uansett bosted, som er en stor utfordring for Norges befolkning. Det er et av hovedmålene at vi skal bidra til at ressursene i spesialisthelsetjenesten utnyttes på best mulig måte. Denne undersøkelsen går inn på det faktum at mange sjukehus kan effektivisere pasientbehandlinga ved å lære av andre. Og som representanten Helseth sa, viser undersøkelsen at sjukehus med kort liggetid har like god kvalitet på pasientbehandling som sjukehus med lengre liggetid. Dette er en hovedkunnskap som Senterpartiet slutter seg til. I innstillinga er det noen flertalls- og mindretallsmerknader, og vi har en spesiell flertallskonstellasjon og en mindretallskonstellasjon i to avsnitt som ender opp med akkurat samme setning, hvor det heter: «Møtet mellom pasient og behandler skal alltid være det viktigste.» Det er vel den viktigste setninga i denne innstillinga. Hvis alle som både politisk og faglig arbeider med disse spørsmålene, har dét fokuset, nemlig at alt en gjør skal stimulere til at møtet mellom pasient og behandler blir best mulig, og at alt som er med på å forkludre det møtet, skal vekk eller forbedres, er vi inne på en vei som til de grader er poengtert, og som lett skaper en felles virkelighetsforståelse. Jeg synes den setningen som ikke minst de som sitter i diplomatlosjen, bør merke seg etter denne debatten, er at det er møtet mellom pasient og behandler som alltid skal være det viktigste, og at all ledelsesfilosofi innenfor denne sektoren skal ha det som fokus. Så får en se hvor mye en må utvikle det for at det skal kunne praktiseres. Så har jeg et par korte kommentarer til spørsmålet om kortere liggetid. Det er svært avhengig av et kommunalt tilbud, som Senterpartiet påpeker. Det var jo Samhandlingsreformens viktige formål at en skulle få til et bedre kommunalt tilbud og at en dermed også som konsekvens fikk kortere liggetid på spesialistsjukehusene. Ikke minst var det vesentlig i mange sjukehusbyer – for å si det på den måten – hvor en kanskje var blitt preget av den kultur at en hadde sitt lokalsjukehus som en avlastning for det som var det kommunale ansvaret. Når en da får en kortere liggetid, er det behov for færre sengeplasser, men en må da også ha med seg behovet for kapasitet ut fra beredskapshensyn. En må altså ha flere tanker med seg hele tida. Jeg vil også understreke at de som har lang reisevei til sitt spesialistsjukehus, vil ved kort liggetid i mange tilfeller ha behov for overnatting før og etter behandling, og det vil da være uheldig om pasientene sjøl må ta kostnadene, dersom de har lang reisevei. Helt til slutt vil jeg bare si at undersøkelsen som sagt er relevant og viktig, men den må tolkes med solid kunnskap om praksis, og en helhetlig pasienttilnærming er avgjørende for den samlede kvaliteten på behandlingstilbudet hvor kropp, sinn og sosial situasjon ses i sammenheng. Når en sammenlikner enkeltfaktorer på tvers av regioner, er det viktig at en tolker dette kritisk og ser på ulik sjukdomsbelastning og ulike sosioøkonomiske og andre forhold mellom regioner for å kunne få et best mulig bilde av det hele. Men, som nevnt, undersøkelsen viser behov for å se mer til hverandre og å lære mer av hverandre med utgangspunkt i at det skal være møtet mellom pasient og behandler som helt soleklart skal stå i sentrum.