Lise Christoffersen (Arbeiderpartiet), 2012-05-31:
Jeg vil gjerne litt tilbake til påstanden om kommunene som tomme skall i møte med en overivrig stat. Debatten om forholdet mellom stat og kommune er jo ikke ny. Tvert imot, denne er bare den siste i rekken av debatter som har pågått i snart 200 år. Men jeg har aldri før sett noen uttrykke så liten tiltro til kommunene som Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti gjør i denne innstillingen. Opposisjonen beskriver et Kommune-Norge nærmest uten potens og egne muskler. En kommune er en politisk styrt organisasjon med selvstendig ansvar for egne disposisjoner, et ansvar kommunene også tar. Det står i skarp kontrast til opposisjonens endimensjonale merknader om at det bare er statens skyld at mange kommuner ikke greier anbefalingene om 3 pst. netto driftsresultat. Men dette er jo selvsagt politikk. Det er fristende med et lite bibelsitat i den forbindelse, fra Første Kongebok 17,14, der det står: «For så sier Herren, Israels Gud: Melkrukken skal ikke bli tom, og det skal ikke mangle olje i kruset til den dagen kommer da Herren sender regn over jorden.» For de potensielt uinnvidde: Dette er altså beretningen om Sareptas krukke. Og ærlig talt: Haga, Kleppa og Navarsetes 60 mrd. kr dryss over kommunene siden 2005 ligner vel mer på denne berømte krukken enn forgjenger Erna Solbergs økonomiske strupetak på kommunene. Opposisjonens merknader til denne meldingen etterlater et inntrykk av tafatte kommunepolitikere, prisgitt en overstyringsivrig statsmakt. Fremskrittspartiet har til og med i denne debatten sammenlignet det med husdyrets møte med rovdyret. Det synes jeg er en stakkarsliggjøring av kommunene som de ikke fortjener. Det er mer fruktbart og riktig å vektlegge kommunenes faktiske handlingsrom og betydningen av å gripe dette rommet. Økonomi og tjenesteyting er ett eksempel, kommunenes rolle som samfunnsutviklere er et annet. Også her synes jeg opposisjonen underslår de påvirkningsmulighetene kommunene har, og som mange av dem faktisk benytter aktivt. I samfunnsutviklerrollen er plan- og bygningsloven det viktigste verktøyet de har – jo mer plan- og bygningslov, jo mer makt til lokale folkevalgte, og jo mer særlov og tilsyn, jo mer makt til statlige sektorinteresser. Den balansen styrer vi herfra. Gjennom vedtak om ny plan- og bygningslov i 2008, som trådte i kraft 1. juli 2009, utstyrte dette stortingsflertallet kommunepolitikere som virkelig vil noe med lokalsamfunnet sitt, med et verktøy for politisk styring. I et 5-minutters innlegg er det umulig å komme inn på alle sider ved dette, men vi kan ta innsigelsesinstituttet som eksempel, siden mange har vært opptatt av det. Der har altså opposisjonen en særmerknad som jeg rett og slett ikke skjønner, at innsigelser fra staten etter deres mening må framgå av lov eller ha hjemmel i lov. Ja, den hjemmelen ligger jo i plan- og bygningsloven. Eller mener opposisjonen at vi skal sitte på Stortinget og lage særlover som regulerer dette ned til minste detalj? Hva slags anstaltmakeri er i så fall det? For ikke å snakke om hvilket byråkrati det ville kreve, og hvor mye makt det ville frata kommunepolitikerne. Men det er ikke dermed sagt at alt fungerer som det skal og bør. En samlet komité påpeker at vi i alle deler av landet blir møtt med misnøye over det kommunene oppfatter som en omfattende innsigelsesadgang fra statlige etaters side, mot kommunale planforslag. Men når flertallet viser til de paragrafene i ny plan- og bygningslov som begrenser sektormyndighetenes adgang til å fremme innsigelse, så hopper opposisjonen av. Det skjønner jeg heller ikke. En helt vesentlig ny bestemmelse sier f.eks. at alle med innsigelsesmyndighet faktisk må delta med sin kompetanse og synliggjøre mulige konflikter fra dag én når arbeidet med en ny plan starter opp. Hvis ikke faller altså retten til å fremme innsigelse bort. Forutsetningen er at kommunen som planmyndighet har varslet om oppstart av arbeidet. Men det er grunn til å ta de klagene vi hører, på alvor, særlig det at dette er akkurat de samme klagene vi hørte før den nye loven ble vedtatt. Det kan tyde på at det nye regelverket ikke etterleves. Da er utfordringen å finne ut hvorfor. Årsaken kan ligge i et sektorbyråkrati som ikke vet, eller som gir blaffen, eller den kan ligge i kommuner som ikke evner å ta handlingsrommet. Begge deler er ille, men svaret må jo da ligge i å formidle kunnskap om de begrensningene som faktisk gjelder, og – enda viktigere – hvilke muligheter det faktisk gir for å ta kommunal politisk styring. Flertallet ber om et sånt initiativ i sine merknader, mens mindretallet altså er merkelig passivt. Vi er tilfreds med at Miljøverndepartementet og Kommunaldepartementet allerede er i gang med et slikt arbeid, og vi ser fram til at resultatet av det presenteres i denne sal.