trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Eg får seia som Per-Kristian Foss sa i førre runde, at han var glad for spørsmålet. Spesielt gjeld dette fyrste del av spørsmålet, der ein representant frå Arbeidarpartiet igjen går ut og seier at det er Arbeidarpartiet som skal ha æra for barnehagepolitikken her i denne salen. Eg har lyst til å minna om at den barnehagemeldinga som vart handsama her tidlegare, var det Bondevik-regjeringa som la fram. På det eine området der det var forslag til endringar, hadde vi ei finansieringsordning der kommunane skulle betala 30 pst., foreldra 30 pst. og staten 40 pst. Det vart gjort om med full støtte også frå Kristeleg Folkeparti si gruppe her i salen, til 20 pst. på foreldra, 30 pst. på kommunane og 50 pst. på staten. Det må sjølvsagt følgjast opp med overføringar frå staten. Og Kristeleg Folkeparti har gitt full støtte til den omlegginga. Det blir noko meir på staten og noko mindre på foreldra, men det møtte ikkje motstand verken frå Kristeleg Folkeparti si gruppe eller frå Regjeringa. Når regjeringa Stoltenberg no med stor medieomtale gjennomfører det som faktisk eit stort fleirtal her på Stortinget har vedtatt at dei skal gjera, synest eg ikkje det er noko å ropa særleg mykje hurra for. Dei gjennomfører berre den politikken som fleirtalet står for. Det var òg mange andre tiltak i barnehagemeldinga i tillegg til det punktet som eg peikte på her. Det andre som vart endra – dessverre – var at vi ynskte å innføra ei plikt for kommunane til å gjera avtaler med dei private barnehagane slik at dei òg skulle kunna få ned prisane for foreldra. Det gjekk dessverre ikkje eit stortingsfleirtal inn for, og no ser vi at statsråden og Regjeringa ikkje akkurat har hatt fortgang i arbeidet med å få til ei avtale mellom kommunane og dei private barnehageeigarane. Difor har vi framleis stor forskjell i prisnivå mellom kommunale og private barnehagar. Det kunne gått fortare viss ein hadde gjort som regjeringa Bondevik foreslo, men det ville ikkje stortingsfleirtalet. Eg synest vi no kan legga den striden bak oss og vera einige om at det er langt fleire enn Arbeidarpartiet som ynskjer satsing på barnehagar. Den utstrekte handa synest eg det er på tide at Arbeidarpartiet tar imot.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Fyrst til punktet om konkurranseutsetting, som òg førre replikant spurde meg om. Kristeleg Folkeparti er absolutt for konkurranseutsetting, og vi meiner det er eit av dei verkemidla vi kan ta i bruk, spesielt innan kommunal sektor. Men vi er ikkje blåøygde heller når det gjeld konkurranseutsetting. Det er veldig viktig at vi følgjer opp dei tiltaka som i dag er i gang, i forhold til konkurranseutsetting, og dreg erfaringar av det. Vi har òg ei slags differensiering mellom konkurranseutsetting innanfor tenestebehandling, f.eks. av pleietenester og slike ting, og ein del tekniske tenester. Det er mykje enklare å konkurranseutsetta dei tekniske tenestene enn behandling av menneske, som f.eks. eldreomsorga. Vi har òg gått inn for å konkurranseutsetta det, men då med strenge krav til kva ein skal krevja av dei som får anboda. Når det gjeld momsgrunnlaget, som Monsen tok opp, var det ein av dei tinga som vi tok opp med Regjeringa i budsjettbehandlinga i haust. Vi bad Regjeringa utgreia dette når sjølve momssaka skulle leggast fram. Ei av dei sakene som vi trekte fram, var frivillig sektor og å legga moms på tenester der. Det andre gjekk på det området som Per Erik Monsen nemnde i sitt innlegg. Dette vil vi vurdera i samband med arbeidet med revidert budsjett. For å seia det slik: Det ideelle hadde sjølvsagt vore å stå for det vi stod for i 1995. Vi må gå djupare inn i detaljane i Regjeringa sitt opplegg. Vi har ein avtale med Arbeidarpartiet, og så får vi sjå kva vi får til. Men eg er einig i det vi sa i 1995.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Fyrst vil eg oppfordra Øystein Djupedal til å høyra etter kva eg òg seier, og ikkje berre på kva alle andre seier om kva Kristeleg Folkeparti vil. Det er ganske viktig når ein skal vurdera kva tankar Kristeleg Folkeparti har om regjeringssamarbeid. Djupedal kan vera trygg på at om ikkje Høgre tok replikk på Kristeleg Folkeparti, kjem i alle fall Kristeleg Folkeparti til å ta replikk på Høgre. Så til spørsmålet om skilnaden på dei tre sentrumspartia. Sjølvsagt, det er tre forskjellige parti, og vi har noko ulik politikk på enkelte område. Men i ein viss periode verka det som om det var større semje mellom dei tre sentrumspartia enn det var innan Arbeidarpartiet. Vi har vist gjennom to og eit halvt år at vi har klart å koma fram til semje sjølv om vi har hatt tre forskjellige program å gå ut frå. Djupedal nemnde tre område der vi er ueinige, men eg er sikker på at vi skal klara å bli einige der òg. Så har eg lyst til å minna Djupedal om at det står ikkje at offentleg sektor skal veksa mindre. Det står at det skal vera ein balanse. Det står «over tid», «en målsetting at veksten i offentlig sektor over tid ikke skal være høyere enn veksten i verdiskapingen i Fastlands-Norge.» Kvifor er vi med på ein slik merknad? Jo, dersom vi skal ha hender som skal legga grunnlaget for at vi i neste omgang skal ha høve til å satsa på skule, på infrastruktur, på helse, må vi ha nokon som skaper verdiane. I dag har vi det litt lettvint. Vi har eit stort oljefond, og det er freistande å bruka det. Men dersom vi tenkjer framtidsretta, må vi òg ha ledige hender for privat sektor som kan vera med på å skapa verdiar som igjen skal trygga velferdssamfunnet. Dersom ein les denne merknaden litt grundigare, ser ein at det står at det skal vera ein balanse, det skal vera over tid. Det er ikkje snakk om at vi kvart einaste år må gjera opp ein rekneskap, der den offentlege sektor ikkje skal stiga meir enn den private. Men det eg òg har lyst til å nemna(presidenten klubbar) (presidenten klubbar)
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Grethe G. Fossum seier her, som eg har høyrt frå Arbeidarpartiet veldig mange gonger, at foreldra brukar berre 1 ½ time meir saman med borna sine. Eg har prøvd å seia nokre gonger at måten å rekna ut på er ganske spesiell, fordi veldig mange av dei som er med i dette reknestykket, har vore heime heile tida allereie i utgangspunktet. Så dersom ein skal ha den reelle veksten av tid mellom foreldre og born, må ein berre dela det på dei som har endra åtferd og brukar mindre tid i arbeidslivet enn det dei gjorde før. Då får ein langt fleire timar enn den halvannan timen. Så er eg einig med Grethe G. Fossum i at fedrane ikkje akkurat har imponert, men det hadde eg faktisk ikkje venta meg. Det vart åtvara i høyringsrundane om at dette ikkje var eit likestillingsgrep. Eg sa då ganske klart at kontantstøtta ikkje er eit likestillingsgrep, det er eit grep for at foreldra skal få meir tid med borna sine. Vi i Kristeleg Folkeparti ynskjer å peika på at vi kan ta andre grep for å fremma likestillinga, og då vil vi jobba for at vi skal auka fedrekvoten når det gjeld foreldrepermisjon. Eg trur at det viktigaste grepet for å betra balansen mellom kven som er mest heime med borna sine når dei er små, er lønsproblematikken. For så lenge mor tener mykje mindre enn far, vil mødrene bruka meir tid heime enn fedrane. I dei familiane der mor og far har omtrent same utdanningsnivået og omtrent same løna, viser faktisk ein del undersøkingar at då brukar dei òg mykje meir lik tid saman med borna sine enn i familiar der det er stor skilnad mellom mor og far si inntekt. Det viktige grepet som vi då vil invitera Grethe G. Fossum til, er at vi kan sjå på likestillingslova og kanskje gjera betre grep enn det statsråden har foreslått i endring av likestillingslova til no, for å få likelønsdebatten på banen, for då vil vi òg kunna syta for at fordeling av tid mellom born og far blir noko betre enn det er i dag. Eg trur vi er heilt einige i det biletet som Grethe G. Fossum teikna. Vi er ikkje fornøgde med resultatet – heller ikkje eg.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Ein av dei tinga som evalueringa av kontantstøtta viser, og som eg faktisk hadde vona Kristin Halvorsen kunne vore glad for, er at det er eit av dei mest utjamnande tiltaka som er foreslått og innført. Gamle SV-politikarar har skrive ein del kronikkar om det. Eg synest det er bra. Dei som har minst, får relativt mest, og dei som har mest, får altså relativt minst. Så den utjamnande effekten har vore mykje betre enn ved mange av dei andre tiltaka som ein kan retta mot småbarnsforeldra. Når det gjeld reknestykket her, at 3 milliardar kr blir brukt på nesten ingenting, er det ganske lettvint, men eg trur eg vil koma tilbake til det lite grann seinare. Eg veit òg at for SV tener det best at vi har eit bilete av at Senterpartiet ligg nærare Arbeidarpartiet og SV enn sentrum. Det biletet prøvde Øystein Djupedal å skapa i sin replikk til meg. Det biletet prøver no Kristin Halvorsen òg å skapa, og det biletet høyrer eg at Kristin Halvorsen prøver å skapa kvar gong ho er med i ein TV-debatt. Det må vi berre leva med. Senterpartiet har valt Venstre og Kristeleg Folkeparti. Kristeleg Folkeparti har valt dei to andre sentrumspartia, og det er vårt valalternativ. Det som blir litt frustrerande, er når alle andre snakkar om det alle andre seier om oss. Men lytt sjølve etter kva vi seier og les òg kva som står i innstillinga i forhold til ting vi er einige om. Vi har altså vist i 2 ½ år at vi klarar å koma fram til semje, og vi har òg stort sett vore einige om det meste etter at vi gjekk ut av regjering. Når det gjeld den merknaden som ein har tatt opp nokre gonger i replikkvekslinga, så er det viktig å satsa på skule, på infrastruktur, på helse og på alt dette. Om vi skal ha råd til å gjera det òg i framtida, så er det viktig at vi legg til rette for at næringslivet skal kunna skapa verdiar. Difor har vi vore med på denne merknaden. Den er balansert, men den viser ei retning. Det inneber ikkje at vi skal bruka rein matematikk kvart einaste år, men den viser at vi òg ynskjer eit næringsliv som skal skapa grunnlag for at vi skal kunna byggja vidare på velferdssamfunnet.
Oddbjørg Ausdal Starrfelt (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Representanten Svarstad Haugland har i løpet av den siste veka, og no her, gitt inntrykk av at det var Bondevik-regjeringa som tok initiativ til ei auka satsing på barnehagar. Det tiltaket som verkeleg vil monna, var det Stortinget ved Arbeidarpartiet som tok initiativ til, og heldigvis fekk me fleirtal for det. Det er rett at Stoltenberg-regjeringa har følgt opp stortingsfleirtalet med lovnad om auka statlege løyvingar for å sikra utbygging og redusert foreldrebetaling. Og det er me sjølvsagt alle glade for på vegner av ungane. Så til dette med fornying av offentleg sektor, som representanten Svarstad Haugland ikkje sa noko om. Me behandla i går ei forvaltingspolitisk utgreiing i denne salen. Svarstad Haugland sin partifelle Ola T. Lånke sa ikkje eitt ord om konkurranseutsetjing, sjølv om dette var eit tema. Og Senterpartiet gjekk endå lenger i å forsvara ein sterk offentleg sektor utan konkurranseutsetjing. Difor er det med undring eg no les at sentrum i innstillinga i dag seier: «Det er nødvendig med en langsiktig og bærekraftig balanse i denne utviklingen for å bevare en effektiv og tilstrekkelig konkurranseutsatt sektor.» Eg skulle gjerne ha visst kva det tydde, og på kva område sentrum vil konkurranseutsetja. Konkurranseutsetjing, og særleg då på område der ein produserer og fordeler velferd, kan skapa uvisse om ein velferdspolitikk som skal omfatta alle, uavhengig av kvar dei bur, og kor tjukk lommeboka er. Når sentrum samtidig, i innstillinga om retningslinjer for den økonomiske politikken, seier at veksten i offentleg sektor ikkje skal vera høgare enn veksten i verdiskapinga i Fastlands-Noreg, kan det vera grunn til å vera bekymra for velferdstilbodet. Kan befolkninga då rekna med ei satsing på eldre og helse, på barnehagar, på ein betre skule og alt som representanten snakka om, eller er dette bare nok eit eksempel på at Kristeleg Folkeparti har døra på gløtt for eit regjeringssamarbeid med høgresida?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Jeg skal holde meg til samme tema som forrige replikant, nemlig et tema som representanten Svarstad Haugland for så vidt ikke var inne på i sitt innlegg, men som er av vesentlig betydning, i hvert fall for oss. Fremskrittspartiet ser det slik at for å få en fornying og ikke minst en rasjonalisering av offentlig sektor, er det viktig at vi får anledning til å konkurranseutsette de offentlige tjenestene. Dette gjelder i statlig sektor, men kanskje i særlig grad i kommunal sektor. Og da er det én ting som er helt grunnleggende, nemlig at man får bort den urettferdigheten som ligger i at ikke kommunene får momskompensasjon for alle tjenester de kjøper. Her har Kristelig Folkeparti vært veldig uklare. I 1995, i Innst. O. nr. 25 for 1994-95, var de krystallklare. Siden har de ved to anledninger vært særdeles uklare og faktisk stemt imot muligheten for å få til en generell momskompensasjonsordning. Jeg siterer fra innstillingen fra 1995: «Disse medlemmer mener at de tungtveiende, prinsipielle argumentene for like konkurransevilkår tilsier at det gjennomføres en generell ordning. Disse medlemmer vil bemerke at gjeldende regler fungerer diskriminerende og urettferdig for dem som rammes, selv om omfanget varierer fra bransje til bransje. Disse medlemmer vil videre vise til at en generell ordning også har den fordel at den vil forebygge uheldige utslag etter hvert som problemet eventuelt utvikler seg til nye områder.» Det har det nå gjort, nemlig ved at momsgrunnlaget er utvidet, og at momssatsene er hevet. Det er altså et større problem nå enn det var tidligere. Mitt spørsmål skal være så konkret som mulig: Mener Kristelig Folkeparti i dag det de mente i 1995, eller mener de det de har vist ved et par anledninger senere, hvor de har stemt imot en generell ordning?
Per Erik Monsen (Fremskrittspartiet), 2001-05-15:
Jeg ønsker å ta utgangspunkt i noe som representanten Djupedal sa i innledningen til sitt innlegg, nemlig «verdens beste skole». Han sa at vi har gått glipp av muligheten til å skape verdens beste skole. Men det faktiske forhold er jo at Norge satser mer enn nesten alle andre land på skole. Vi har tettere lærerdekning enn nesten alle andre land. Spørsmålet mitt må jo bli: Hvordan ser SV for seg verdens beste skole? Jeg har med interesse lest SVs merknader, og de går stort sett ut på å redusere sentrale læreplaner – flere lokale forsøk. Vi har hatt en mengde reformer i norsk skole de senere årene. Resultatene har stort sett blitt dårligere leseferdigheter hos elevene, dårligere matematikkunnskap, vi får tilbakemelding fra universitetene om stadig lavere kunnskapsnivå hos studentene og dårligere rating for norske studenter ved utenlandske universiteter. Spørsmålet blir da: Hvilken skole vil SV egentlig ha, og hvordan vil de få dette til? Vil de bare pøse inn mer penger i den norske skolen – selv Regjeringen innrømmer jo at bare å øke bevilgningene ikke nødvendigvis fører til positive resultater – eller vil SV se på innholdet i skolen? Kan SV f.eks. tenke seg et samarbeid med næringslivet og ta noe mer hensyn til næringslivets behov, se mer på realfagene og ha visse felles standarder for norsk skole totalt sett?
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Et annet viktig politikkområde for Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti er familiepolitikken, og vi er, begge partiene, enige om at det er viktig å tilrettelegge for god omsorg for barna, samtidig som begge foreldrene har mulighet til å delta i yrkeslivet. Jeg understreker begge, fordi både norsk og internasjonal forskning viser at det trengs en aktiv politikk for å oppnå at begge deltar. Evalueringen av kontantstøtten foreligger, og den viser følgende: Mor er riktignok sammen med barna mer – 1 ½ time mer pr. uke – til en kostnad av 3 milliarder kr. Og far jobber like mye, eller kanskje mer. Kontantstøtten har dermed blitt en morsordning og har ført til ulikheter mellom fedres og mødres yrkesaktive liv. Da kontantstøtteordningen ble innført – riktignok med en høringsfrist på tre uker, det er halvparten i forhold til det man nå beskylder Regjeringen for å gjøre når det gjelder sykehusreformen, det er tross alt seks ukers høringsfrist der – ble den daværende statsråden advart mot likestillingsproblematikken, minoritetsproblemer, sosialklientenes problemer og barnehageutbyggingen. Og evalueringen ligger der. Har Kristelig Folkeparti tenkt å gjøre noen som helst slags forandringer i forhold til kontantstøtten? Og hvorfor er det slik at man ved foreldrepermisjonen kan bruke tvang på fedrene? Hvorfor kan man ikke bruke tvang når det gjelder kontantstøtten, for å få fedrene til å bruke mer tid sammen med barna? Jeg skulle like å vite forskjellen på de to tingene.
Grethe G. Fossum (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
En skulle etter beskrivelsen av alle de sjansene Norge har misbrukt de siste fire årene, nesten ikke tro at vi bodde i samme land. Jeg er i hvert fall enig med representanten Djupedal i én ting, at Norge er i en særstilling ved at vi har store inntekter av oljevirksomheten og at vi har muligheter som ingen andre land har. Det betyr at vi må bruke de mulighetene med klokskap. Balansen mellom å løse viktige samfunnsoppgaver og holde igjen for overoppheting av norsk økonomi stiller oss faktisk overfor ganske vanskelige valg. Da jeg hørte på representanten Djupedals innlegg her, var jeg glad det bare varte i fem minutter, ellers hadde vi fått høre at enda mer var viktig. Det aller viktigste var velferdsstaten, det aller viktigste var barn og unge, det aller viktigste var kollektivtrafikken og det aller viktigste var å være en ledende miljønasjon. Da er spørsmålet mitt til SV: Hva er det man egentlig vil? Har vi råd til å ha en SV-politikk som går ut på at alt er det aller viktigste? Jeg vil utfordre SV på dette at når man vil modernisere og få til noe i forhold til velferdssamfunnet, så skal man ha mer av det gamle og bruke mer penger på det gamle. Hvilke oppgaver innenfor velferdssamfunnet vil SV f.eks. kvitte seg med, slik at man har muligheter til å bygge opp nye løsninger som det nye, moderne samfunnet trenger?
Erik Dalheim (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Tilbake til hverdagen. Det går så det suser i dette landet. Så å si alle som ønsker det, er i jobb. Utfordringen er å holde balanse i økonomien slik at renten ikke går opp. I denne situasjonen fortsetter Fremskrittspartiet å pøse på med penger i skattelette som om det skulle være mulig å oppheve de økonomiske tyngdelover. Fremskrittspartiet gir skattelettelser og avgiftslettelser i størrelse bortimot 40 milliarder kr årlig, skattelettelser som først og fremst kommer dem som har mye fra før, til gode. Samtidig rapper de penger bl.a. fra syke og svake ved å innføre egenandeler for å være syk i hvert fall i størrelsesorden 3 000–4 000 mill. kr i året. Jeg forstår godt at en slik politikk kan være salgbar overfor dem som eksempelvis tjener 1 mill. kr, og som får 100 000 kr i skattelettelse av Fremskrittspartiet ved at toppskatten fjernes. Men hvordan kan Siv Jensen og Fremskrittspartiet forsvare ytterligere egenandelutvidelse, sett i forhold til hva nedbyggingen av spleisingen på skole, helse og omsorg og økt rente vil bety, f.eks. for slike som jeg kjenner – ei småbarnsmor i kassa på ICA, som tjener 200 000 kr? Det er liksom litt besnærende det å redusere skatter og sånn. Men for vanlige folk er det slik at det å spleise på kostnadene, som er litt varierende gjennom et liv, er ikke så dumt. Når man i den sammenheng går gjennom Fremskrittspartiets regnestykker, er det dramatisk å se hvem som får mer og hvem som får mindre.
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
For oss i Kristeleg Folkeparti er det viktig å ha eit samfunn som er prega av nærleik bl.a. mellom publikum og avgjerdstakar. Me meiner at det skaper både tryggleik, interesse og medansvar og er utviklande for ekte demokratiske prosessar. Det er mange eksempel på at velmeinte samordningstiltak og rasjonaliseringsprosessar både i offentleg sektor og i privat næringsliv har enda med stort byråkrati og ein større avstand mellom ulike partar. Her er det nemleg sterke mekanismar som verkar, og utan aktive mottiltak kan veldig lett rasjonaliseringseffekten forsvinna og verta til det motsette. Framstegspartiet seier ein god del om innsparing som følgje av ei eventuell avvikling og oppgåveoverføring frå fylkeskommunen. Men eg finn ikkje noka drøfting av korleis dei skal hindra det eg nett nemnde. Og då vert mitt eine spørsmål: Kva slags grep har Framstegspartiet tenkt å bruka, slik at desse sterke mekanismane endå ein gong ikkje skal få fritt spelerom, dersom Framstegspartiet sitt mål om avvikling av fylkeskommunen skulle få gjennomslag? Vidare meiner me i Kristeleg Folkeparti at ein aktiv distriktspolitikk er nødvendig for å ta vare på vekst og utvikling, for å sikra mangfald og for å vidareutvikla det nødvendige gjensidige avhengigheitsforholdet som faktisk eksisterer mellom by og distrikt. Derfor prøvde eg med interesse å finna ut kva Framstegspartiet meinte om sin distriktspolitikk, men det var litt vanskeleg. For under kapitlet om dette temaet i innstillinga til langtidsprogrammet viser Framstegspartiet til omtale i fraksjonsmerknaden, men då eg såg etter der, fann eg ikkje noko. Så mitt spørsmål vert då: Når det gjeld distriktspolitikken til Framstegspartiet, er den overlaten til kreftene sitt frie spel, eller har Framstegspartiet ein distriktspolitikk?
Ingebrigt S. Sørfonn (Kristelig Folkeparti), 2001-05-15:
Dei frivillige organisasjonane representerer stor breidd og mangfald. I dag ser me ei ny og spennande samhandling mellom det offentlege, den tradisjonelle frivilligheita og dei nye aksjons- og organisasjonsformene. Frivillige organisasjonar skal vera eit sjølvstendig korrektiv og supplement til det profesjonelle i samfunnet, og på den måten òg vera eit verktøy for styresmaktene til å løysa velferdsutfordringar i samfunnet. Verdien av desse organisasjonane sin innsats er faktisk sett til fleire titals milliardar kr pr. år. Kristeleg Folkeparti vil ta vare på eit velferdssamfunn med breidd og med mangfald, der òg frivillig sektor har sin naturlege og nødvendige, ja uerstattelege plass. Dette krev at frivillig sektor får levelege vilkår med pårekneleg økonomi, m.a. ved hjelp av ulike økonomiske støttetiltak. I langtidsprogrammet snakkar SV om ein velfungerande velferdsstat, og representanten Djupedal utdjupar det ytterlegare i siste replikksvar. Men eg finn ikkje at dei i det heile har brukt uttrykket velferdssamfunn. Det hadde difor vore interessant å få ei avklaring av korleis SV vurderer frivillige lag og organisasjonar sin samfunnsinnsats, og om dei vil stimulera til å ta vare på og utvikla det mangfaldet som denne sektoren representerer. Knytt til dette kjem sjølvsagt òg det naturlege spørsmålet om SV er villig til å medverka til at frivillige lag og organisasjonar vert sikra økonomisk tilfredsstillande vilkår.
Børge Brende (Høyre), 2001-05-15:
Først må jeg si at jeg er litt overrasket over at representanten Siv Jensen brakte Høyre inn i replikkordskiftet med Erik Dalheim, der han tok opp spørsmålet om den sosiale profilen i Fremskrittspartiets skatteløfter. I Fremskrittspartiets nylig vedtatte stortingsvalgprogram er det vedtatt flat skatt. Høyre står for flatere skatt. Mitt spørsmål til Siv Jensen er: Hvordan kan man greie å unngå at de som betaler mest skatt, også får de største skattelettelsene i et system med flat skatt? Fremskrittspartiet har satt seg selv på sidelinjen under behandlingen av langtidsprogrammet ved å samle alt de mener, bakerst, slik at ingen andre kan slutte seg til det. Tidligere har man vært opptatt av – og i alle fall forsøkt – å få flertall. Det er man åpenbart ikke lenger. Jeg har studert Fremskrittspartiets synspunkter, og jeg må innrømme at jeg er litt forvirret. Fremskrittspartiet har et avsnitt bakerst i «lefsa» som de kaller «Finanspolitikk – Tæring etter næring». Her står det: «Offentlig virksomhet må avkreves balanse mellom utgifter og inntekter.» Videre står det at man vil «redusere det offentliges andel av bruttonasjonalproduktet». Betyr det at Fremskrittspartiet ikke lenger vil bruke oljepenger? For dersom det offentliges andel av BNP skal reduseres, kan man ikke sette ned skatter og avgifter uten å bruke oljepenger. Eller betyr det at Fremskrittspartiet regner oljeinntektene inn blant offentlige inntekter, og dermed mener at de offentlige utgiftene kan være like store som oljeinntektene og skatteinntektene til sammen? Hvordan vil i så fall det henge sammen med Fremskrittspartiets mål om at offentlig sektor skal blir mindre? Det er jeg spent på å få høre. Eller er det slik at Fremskrittspartiet både vil ha en større og en mindre offentlig sektor – på én gang? Er det kanskje slik at Fremskrittspartiet både vil og ikke vil bruke mer oljepenger?
Børge Brende (Høyre), 2001-05-15:
Det har åpenbart skjedd en del endringer i norsk politikk når Arbeiderpartiets og SVs adrenalin øker på grunn av en komitemerknad som Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre og representanten Steinar Bastesen har gått sammen om, der det står at man ønsker «å ha en balanse i forholdet mellom privat og offentlig sektor i norsk økonomi». Er det slik å forstå at SV ikke ønsker at det skal være noen balanse mellom offentlig og privat sektor? Det står videre i merknaden, og det har også Djupedal gjort et poeng av, at «det må være en målsetting at veksten i offentlig sektor over tid ikke skal være høyere enn veksten i verdiskapingen i Fastlands-Norge», med vekt på over tid. Nå utgjør det offentliges andel av Fastlands-Norge 55 pst. Mener ikke SV det er grenser for hvor stor den offentlige sektoren kan være? Ser ikke SV at det er en sammenheng mellom en robust privat sektor og det velferdssamfunn vi har og det velferdsnivå vi kan bevilge oss? Har ikke SV lært noe av det som skjedde i Finland og Sverige da man så at industrien falt sammen, hvilke følger det også fikk for velferdssamfunnet? Så til et annet tema som jeg kanskje ikke får noe kompliment fra Djupedal for å ta opp, eller som han er glad for at jeg tar opp. Det er jo ingen som kan være så moralsk høystemt som SV, der imponerer man jo til stadighet. Men både Kristin Halvorsen og Øystein Djupedal har jo til dem å være vært påfallende stillfarende når det gjelder at deres miljø- og energipolitiske talsmann har foreslått Nobels fredspris til Castro. Castro er og blir en diktator. Han viser ikke respekt for menneskerettighetene. Han kaster folk i fengsel. Djupedal er raskt ute og krever at Regjeringen skal rydde opp når en i Petroleumsfondet trår feil med sine investeringer. Fortjenstfullt, men hvordan har han tenkt å rydde opp i nominasjonen av Castro. Vil ledelsen rydde opp, slik at vi heretter slipper at SV nominerer diktatorer til Nobels fredspris bare fordi regimet kaller seg rødt?
Magnhild Meltveit Kleppa (Senterpartiet), 2001-05-15:
Framstegspartiet har levert ein omfattande merknad til langtidsprogrammet. Noregs forhold til EU er ikkje vurdert, med eit unntak: Støtte til at Noreg deltar aktivt i «EUs arbeid på støyfeltet». Kanskje har det å gjera med at Carl I. Hagen ikkje ynskjer støy om dette spørsmålet i neste periode. Han har sagt at han meiner det ikkje er nødvendig å reisa spørsmålet om norsk EU-medlemskap i komande stortingsperiode. Framstegspartiet sine representantar vil likevel no måtta ta stilling til eit grunnlovsforslag frå Høgre, der målet er å gjera det lettare å melda Noreg inn i EU. Mitt fyrste spørsmål er: Vil Siv Jensen støtta eit slikt forslag? Mitt neste spørsmål går direkte på innleiinga i Framstegspartiet sin merknad. Her legg partiet opp til ei hylling av marknadsøkonomien og den internasjonale frihandelen, samtidig som ein seier klart ifrå om at spesielle tiltak som tek vare på produksjonen i vårt eige land, skal vekk. Framstegspartiet går altså langt i det å fjerna seg frå den korrigeringa av marknadskreftene som mange meiner er heilt nødvendig for å ta vare på folkestyret, miljøet og fordelinga. Inneber denne framstillinga, som minner svært mykje om grunnhaldningane i EU, at Framstegspartiet eigentleg meiner at Noreg burde vore medlem av EU?
Erna Solberg (Høyre), 2001-05-15:
Jeg tror at representanten Odd Roger Enoksen og jeg kan være enige om at det er viktig at vi utvikler systemene våre i offentlig sektor når det gjelder endringer og nye reformer, spesielt med henblikk på hvordan de virker i forhold til distriktene og hvordan de virker i forhold til de mindre kommunene i Norge. Derfor har jeg lenge vært forbauset over et standpunkt fra Senterpartiet, som jeg også tok opp med Anne Enger Lahnstein i gårsdagens fornyelsesdebatt, nemlig spørsmålet om utvidelse av momskompensasjonen for kommunene. Nå er det slik at vi får iverksatt en ny reform fra 1. juli. Den reformen innebærer at en rekke tjenester som ikke minst småkommunene i Norge må kjøpe inn fra private, blir momsbelagt. En rekke store kommuner har råd til å holde sin egen kommuneadvokat, de har råd til å ansette folk for å løse disse problemene, de kjøper mindre av tjenester, men produserer mer selv. Småkommunene – og det er en viktig del av deres aktivitet – etterspør dette ofte lokalt, og gjør det på en måte som sørger for at det lokale næringslivet blir mer robust. Men dem vil altså Senterpartiet nå påføre en merkostnad på 24 pst., noe som kommer til å medføre at kommunene får dårligere økonomi fordi man må betale 24 pst. mer for nødvendige tjenester hvis man skal utrede noe og f.eks. må bruke advokathjelp for å utrede eiendomsbeskatningen rundt omkring i landet. Det er ikke få kroner som har gått med til det, og slike tjenester vil altså bli belagt med 24 pst. mer skatt fra 1. juli. Men det er altså en rekke små aktiviteter her som kan gå dukken fordi det offentlige etter hvert vil få problemer med å etterspørre dem lokalt ved et så høyt kostnadsnivå som vi nå vil få, eller vi må velge å ansette folk selv for å løse disse problemene. Det vil undergrave det lokale næringslivet. Mitt spørsmål til Enoksen er: Vil Senterpartiet fortsatt ikke være med på å innføre en generell momskompensasjon til beste både for distriktene og kommunene?
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Lat meg først seie at det var veldig mykje av det som representanten Enoksen sa, som eg er einig i – det var veldig mykje god sosialdemokratisk politikk i det. Det er mange som seier at dei ikkje ser forskjell på partia i Noreg, og det gjer det uklart og er ein del av årsakene til vandringa partia imellom. Men når vi ser på innstillinga til langtidsprogrammet, på budsjettbehandlinga og for så vidt på den alminnelege politiske debatten, synest eg at det i alle fall når det gjeld retningar, utkrystalliserer seg eit klart skilje mellom høgre- og venstresida i norsk politikk. På mange måtar står vi overfor eit verdival, valet mellom å vidareutvikle og vidareføre dei nordiske velferdsgoda og det ein kan kalle for den amerikanske modellen, der enkelte i større grad må kjøpe si eiga velferd. Enoksen var veldig opptatt av ein sterk offentleg sektor og ei rettferdig fordeling, og eg kunne gjerne tenkt meg at han presiserte kvar dei står i dette biletet der vi har ei sterkare polarisering mellom ei høgre og venstre side i norsk politikk. Vi registrerer jo til dei grader at både Kristeleg Folkeparti og Venstre nå orienterer seg meir mot Høgre, sjølv om dei opererer med det som eit B-alternativ. Eg vil peike på overfor representanten Enoksen at det står klart i langtidsprogrammet at vi i Arbeidarpartiet er opptatt av at fordelinga òg skal gjelde geografisk. Vi er opptatt av å få til ein betre kommunikasjon over det ganske land for å styrkje kommuneøkonomien, satse på regionale høgskular, regionale helsetenester, regionale utviklingsmiljø og regionsenter for med det å ta heile landet i bruk, nettopp det som òg Enoksen peikte på. Dette er tiltak Arbeidarpartiet vil sette i verk nettopp for å sikre busetting, aktivitet og velferd over heile landet. Eg håpar at Enoksen er einig i det som er Regjeringa sitt langtidsprogram på dette området.
Torstein Rudihagen (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Eg har berre lyst til å følgje opp det svaret som representanten Enoksen gav meg i stad. Da prøvde han nokså febrilsk – etter mitt syn – å halde på sentrumsalternativet som ei form for union. Men den førre replikkrunden mellom Enoksen og SV-representanten viser at her er det prinsipielle forskjellar mellom Senterpartiet på den eine sida og dei to andre sentrumspartia på den andre sida når det gjeld satsinga på offentleg sektor sett i forhold til verdiskapinga elles. Men det er da litt merkeleg å høyre at Kristeleg Folkeparti nå gjer alt dei kan for å bortforklare denne merknaden, og nå gjer faktisk òg Senterpartiet det same. Dei seier at dei ikkje vil låse seg inne. Men Kristeleg Folkeparti har gong på gong sagt at denne merknaden ikkje kan lesast slik at ein låser noko som helst. Her skal ein ha stor fleksibilitet. Det andre Enoksen gjorde, var å prøve å klistre Arbeidarpartiet på Høgre i landbrukspolitikken. Det er faktisk ikkje meir enn eitt år sidan vi behandla ei landbruksmelding lagd fram av Bondevik-regjeringa, der nettopp Arbeidarpartiet og sentrum stod i hop om det som skulle vere landbrukspolitikken i tida framover. Og det var nokre vesentlege element her, bl.a. at vi skulle bevare eit småskalalandbruk over heile landet. Men samtidig såg ein at det blir færre og færre som lever av landbruket, og derfor skulle ein prøve å styrke dei bruka som har eit ressursgrunnlag godt nok til at bonden kunne ta ut heile eller delar av inntekta si der. Det er nettopp det som nå ligg i det tilbodet som landbruksministeren har kome med, og som låg til grunn for jordbruksoppgjeret i fjor. Dessutan stod vi saman om å prøve å styrke inntekta av det landbruket sjølv produserer, nemleg å stimulere til ei ny verdiskaping. Står ikkje Senterpartiet lenger ved det vi i fellesskap var einige om i landbrukspolitikken i fjor?
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-15:
Begrepet borgerlønn, eller samfunnslønn, har stått på Venstres program i snart ti år. Og i velferdsmeldingen, som sentrumsregjeringen la frem og som Arbeiderpartiet gav sin tilslutning til, er dette begrepet tatt opp, og Arbeiderpartiet har gitt sin tilslutning til å prøve det ut. Når Venstres landsmøte, som er en edruelig forsamling, i alle fall under programbehandlingen, antydet at det kanskje kunne ta lang tid – 30 år er meg ukjent – så skyldes jo det at vi ikke har så stor tillit til at f.eks. Arbeiderpartiet er så veldig opptatt av å gjennomføre denne visjonen. Venstre tror at dette er fremtidens måte å sørge for at de som har minst i samfunnet, får et visst minimum uten å være klienter, men at de får noe de har krav på fra samfunnet. Og når representanten Hildeng sier at alle skal få det, må jeg si at det tror jeg ikke er innbefattet i denne visjonen. For øvrig er denne visjonen beskrevet i boken om scenarier som akkurat er kommet ut, slik at dette er ikke noe som Venstre står alene om, men som samfunnsvitere og samfunnsøkonomer fra mange leire faktisk gir sin tilslutning. Det som er hovedhensikten med dette, er å fjerne det millimeterbyråkratiet som bl.a. Arbeiderpartiet er ansvarlig for, og som gjør at de med minst ressurser faktisk er de som drukner i disse finmaskete garnene. Det er dette Venstre først og fremst vil til livs gjennom en forenklet ordning. I tillegg til at mange andre ordninger skal tas opp i dette, vil også en vesentlig del av byråkratiet som vi i dag benytter oss av, forsvinne.
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-15:
Svaret på spørsmålet er ja. Det er samsvar mellom det Venstre mener og det Venstre gjør. I motsetning til Fremskrittspartiet har Venstre ikke bare sittet på sidelinjen og snakket om hva vi vil gjøre, men vi har også vært inne på banen og forsøkt å gjøre noe der hvor spillet egentlig foregår. Forskjellen mellom Venstre og Fremskrittspartiet er jo at vi forsøker å øve innflytelse på tross av at vi er Stortingets minste parti, hvilket Fremskrittspartiet faktisk ikke gir seg selv anledning til – og sannsynligvis heller aldri vil få anledning til, men det er en annen sak. Representanten Svendsen drister seg til å snakke om kultur, hvilket jo i seg selv er et interessant tema sett fra Fremskrittspartiets side, siden de da har forsverget at det offentlige overhodet bør blande seg bort i kultur. Han snakker om båtliv som en del av kulturbegrepet, og det kan jeg for så vidt være enig i. Men når han snakker om de avgiftene som legges på kjøp av komponenter til å drive båtliv, griper han inn i et skattesystem som ikke har noe med støtte til kulturlivet å gjøre. Det er faktisk helt riktig som representanten Svendsen antyder, at Venstre til en viss grad ønsker å drive atferdsterapi gjennom skattesystemet. Der skiller vi oss fra en del andre partier, for vi mener at skatter og avgifter faktisk kan påvirke folk i bestemte retninger. Men det vi har tatt sikte på, er å bruke skatter og avgifter i miljøets tjeneste, og det er det som kalles det grønne skatteskiftet. En del av de avgifter som pålegges båtlivet, har faktisk dette til hensikt. Det syns Venstre er bra, at vi begrenser en del av den miljøskadelige bruken.
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-15:
Jeg finner ikke helt samsvar mellom representanten Kaldhols innledning om at vi ikke skulle være preget av omsorg for Arbeiderpartiet, og det vi ellers står for. Men la nå det ligge. Spørsmålet hans går på Venstres grunnholdning til sykelønnsordningen. La meg si det på denne måten: Vi i Venstre er faktisk sterke forsvarere av sykelønnsordningen, men den er blitt en klamp om foten økonomisk. Dette vet nå Arbeiderpartiet enda mer om etter at de kom tilbake i regjering og ser at folketrygden øker med 7 milliarder kr i året. Problemet er at denne – den mest kostbare av alle norske velferdsordninger – går til de friske, arbeidsføre. Venstre ser at dersom vi skal få til en bedre fordeling enn vi har i dag, er vi nødt til å be de friske, de arbeidsføre, om å være solidariske med dem som har det verre. Venstre ønsker ikke å herje med sykelønnsordningen, slik enkelte andre partier vil – snarere tvert om. Når vi har vært ute og beskrevet hva slags system vi ønsker oss alternativt, har vi sagt at vi tar utgangspunkt i Sandman-utvalgets forslag, som vi mener er rimelig og balansert. På vegne av Venstre har jeg flere ganger sagt at vi skal gjøre unntak for dem som virkelig trenger det, f.eks. foreldre med små barn og de kronisk syke. Jeg kan også være villig til å ta med kvinner i lavtlønnsyrker. Det som er problemet i dag, er jo at alle, fra direktøren via stortingsrepresentantene og til de aller svakeste, nyter godt av denne ordningen. Når den er i ferd med å sprenge alle rammer, slik at vi ikke har råd til å gjøre noe av alt det andre vi ønsker oss, er det på tide å samarbeide for å finne en løsning.
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-15:
Jeg kan for det første glede representanten Foss med at i vår modell for borgerlønn, som i de beregninger vi holder på å foreta, faktisk utgjør 100 000 kr i året, inngår det også et skattefritt bunnfradrag for alle på 100 000 kr. At vi ønsker å fjerne progresjonen i inntektsbeskatningen, er også riktig. For å finansiere dette må vi dosere kapitalbeskatningen noe annerledes enn vi har gjort før, og vi regner med at med en flat skattesats på litt i overkant av 30 pst., vil vi få inn mesteparten av det vi gir bort. Så er det slik at vi mener at for å få til en betydelig skatteomlegging, som det her er snakk om, og som vi faktisk har et prinsippvedtak om i forliket med Arbeiderpartiet – altså sentrum-Arbeiderpartiet – må en slik skattereform smøres med skattelette. Vi tar gjerne en diskusjon med Høyre om hvor stor den skal være. Den kommer ikke til å bli av den størrelse som Høyre foreslår, men vi kan godt tenke oss å smøre en slik reform med noen milliarder kr. Når det gjelder de grønne skattene, er det slik at elavgiften sammen med merverdiavgiften nå har vært med på å bringe prisen på elektrisk kraft opp på et nivå som vi mener er passende. Vi ønsker ikke å gjøre noe med elavgiften på det nivået som prisen til forbruker nå ligger. Nå har vi kommet på det nivået vi hadde i 1997. Det er det eneste året vi hadde nedgang i forbruket, og det var det vi ville oppnå med dette.
Terje Johansen (Venstre), 2001-05-15:
Gjennom fire år i Stortinget har jeg observert at for representanten Svendsen dreier det seg til syvende og sist, enten man nå tar utgangspunkt i kultur- eller næringspolitikk, om båt eller bil. Jeg skal innrømme én ting: Når man sitter som et lite parti i diskusjoner om et statsbudsjett hvor man er nødt til å skaffe flertall, er det faktisk ikke mulig å nå frem dit man vil. I arbeiderpartiregjeringens fremlegg til budsjett hadde de lagt opp til en økning av arbeidsgiveravgiften på 1,5 pst. pluss en rekke andre ting – moms på reiseliv ikke minst – for småbedrifter i Nord-Norge som vi fant utålelige. Vi forhandlet da i én uke for å få bort de verste utvekstene, men for å få til inndekning var vi nødt til å tåle noen mindre smerter. Når det gjelder saldoavskrivningene, er jeg faktisk ganske ulykkelig over at vi måtte være med på det. Men: Jeg må si at i den situasjonen som Norge nå befinner seg i med hensyn til tilgang på arbeidskraft, er jeg helt sikker på at en økt arbeidsgiveravgift på 1,5 pst., som hadde vært til betydelig skade også for langtransportfirmaene, hadde vi ikke klart å få ut av budsjettet igjen i neste runde. Derimot mener jeg at saldoavskrivningene bør vi kunne klare å få ut allerede i neste budsjett, muligens med andre samarbeidspartnere. Jeg tror det er en mindre smerte enn en økt arbeidsgiveravgift ville ha vært, for den måtte betales av alle, enten bedriften går med overskudd eller ikke. Avskrivningene og avskrivningssatsene rammer bare dem som har et overskudd, og ikke alle de småbedriftene – også langtransportfirmaene – som går med underskudd. De hadde vært skadelidende dersom vi ikke hadde gått med på dette kompromisset.
Britt Hildeng (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Det er et langtidsprogram vi behandler, og muligheten til å beskrive hvordan en vil drive en sammenhengende og forutsigbar politikk, er til stede. Venstres landsmøte mente seg også å trekke opp politiske, langsiktige linjer. Og en borgerlønn, som også Johansen nevnte, på 100 000 kr til alle ble framstilt som den store visjonen og i tråd med Venstres grunnsyn. Riktignok er den visjonen, og det ble understreket, basert på et tredveårsperspektiv og ikke en langtidsperiode på fire år. Men en må undre seg på hvorfor man må vente i 30 år, og hva det er Venstre mener å se i den framtidige utviklingen som gjør det mulig å gjennomføre forslaget da og ikke nå. Og et spørsmål til. Nå frir jo Venstre både til Høyre og til sentrum. Men fra hvilke partier og i hvilken utstrekning tror representanten Johansen at Venstre vil kunne få tilslutning til sine såkalte visjoner? Eller er gjennomføringen av forslaget mindre interessant og mer egnet for en kommende valgkamp?
Ottar Kaldhol (Arbeiderpartiet), 2001-05-15:
Både i og utanfor dette huset viser Venstre stor interesse for Arbeidarpartiet. Men vi som følgjer litt med i politikken, merkar jo at der er ein undertone som klart beviser at denne interessa ikkje akkurat er prega av omsorg for Arbeidarpartiet. Eg vil heller seie det ber preg av meir avmakt i forhold til eit parti som brukar politisk makt til fordeling i samfunnet. Og eg kan love Terje Johansen, som representant for Venstre, at Arbeidarpartiet vil halde fram med å bruke all den makta vi har, til rettferdig fordeling også i forhold til dei velferdsordningane som eit borgarleg fleirtal, der også Venstre er med, vil redusere. Eg var nesten hensett til nasjonaldagen då eg høyrde representanten snakke om toleranse, rettferd, fridom, fellesskapsløysingar osv. Men når vi ser på Venstre sitt angrep på sjukelønsordninga, står det ikkje i forhold til innlegget som representanten hadde. Eg må verkeleg spørje: Kan Venstre sitt angrep på sjukelønsordninga forsvarast ut frå Venstre si forhistorie og Venstre sin tradisjon? For Arbeidarpartiet er sjukelønsordninga eit sterkt uttrykk for tillit og respekt for arbeidsfolk i dette landet. Kvar i Venstre sitt grunnsyn og tradisjon finn Terje Johansen grunnlag for det angrepet som Venstre no står for? No har Venstre tradisjon for å vise til Sandman-utvalet si innstilling. Det eg spør om, er faktisk Venstre sitt grunnsyn, ikkje Sandman-utvalet si innstilling.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Jeg foreslår Kjell Engebretsen.
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
Jeg skal anstrenge meg kraftig for å være vennlig, saklig, hyggelig og imøtekommende overfor regjeringspartiene inntil jeg har noe saklig å ta dem hardt på. Med det mener jeg å si at jeg ikke skal beskylde dere for mye, i og for seg heller ikke beskylde dere for løftebrudd før jeg ser hva dere faktisk gjør. Det jeg sier, er bare at jeg venter med spenning, fordi dere nå skaper forventninger både om historiske reduksjoner i inntektene til felleskassa og historiske økninger i utgiftene fra felleskassa. Dere mener jo f.eks. – og det er veldig klart i regjeringserklæringen – at det mangler om lag 3 milliarder kr på forsvarsbudsjettet, og så har dere sagt helt tydelig at flyseteavgiften skal bort fra 1. januar, hvis ikke vil finansministeren gå med frakk. Og jeg regner med at finansministeren ikke har tenkt å gå med frakk hele neste år – inne! Jeg regner med at det er alvorlig ment når man sier at man skal finansiere den nye forsvarsstrukturen. Vel, bare dette er 4,5 milliarder kr. Jeg ønsker dere lykke til med å finne 4,5 milliarder, altså 3 milliarder kr ekstra til Forsvaret og 1,5 milliarder kr til flyseteavgiftene. Og så er det mange andre ting dere har lovt, og jeg ser med enda større spenning fram til det. Det er først når finansministeren går med frakk, altså når det er kuttet på områder hvor dere har skapt forventninger om at det skal bli økt innsats – f.eks. til å hjelpe de aller fattigste, til sysselsettingstiltak, til attføring, til å hjelpe uføretrygdede tilbake i jobb eller til lønnstilskudd til bedrifter som tar inn utsatt arbeidskraft – jeg vil være mer rå og brutal. Nå skal jeg holde meg til det konstruktive. Fordelingsvirkningen av vårt skatteopplegg er god.(Presidenten klubber) (Presidenten klubber)
Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 2001-10-25:
For det første merket jeg meg at lederen i finanskomiteen tar sin oppgave alvorlig og forsvarer regjeringspartiene. For det andre har jeg ikke påstått at de er uansvarlige. Jeg har sagt at de raskt kan komme til å bli det. Jeg har bare påpekt at det mangler noen sider i Sem-erklæringen og i regjeringserklæringen, nemlig de sidene hvor man omtaler hvordan man skal finne penger til alle de løftene man gir. Det er selvsagt mulig å finne disse pengene, det er i og for seg en enkel sak. Flere av partiene som nå sitter i regjering, har kommet med forslag til kutt i utviklingshjelp, i tiltak for de aller svakeste, i arbeidsmarkedstiltak, attføringstiltak og kutt på andre områder for å finansiere den type løfter som Regjeringen har gitt i regjeringserklæringen. Jeg håper jo i det lengste at Regjeringen ikke vil gjenta den type forslag, og til dels er den type forslag i strid med det Regjeringen selv har sagt i sin egen regjeringserklæring. Den avgåtte regjeringen har enten allerede gjennomført eller i hvert fall vedtatt svært store endringer i store deler av offentlig sektor i Norge. Forsvaret er et eksempel på det, og innsparingen her er opp mot 5 000 årsverk ved å fjerne byråkrati, slanke staber, nedlegge militærforlegninger og få til bedre virksomhet ved å slå dem sammen i det som kalles kraftsentra innenfor Forsvaret. Den anslåtte innsparingen der er 2 milliarder kr. Disse pengene blir i Forsvaret. Så har flertallet i Stortinget ønsket en struktur som er om lag 3 milliarder kr dyrere, og så har Regjeringen sagt at den skal finne disse pengene. Det er det jeg sier blir krevende, men selvsagt ikke umulig.