Abid Raja (Venstre), 2017-05-23:
Jeg vil innlede med å takke interpellanten for å ta opp et så viktig tema om en konflikt som ofte blir glemt. Jeg vil også takke utenriksministeren for en grundig redegjørelse om konflikten og om hvor sammensatt ikke minst den er. Enhver politikers hovedoppgave må være borgernes sikkerhet. Ofte snakker vi om sikkerhet på denne måten når vi snakker om sikkerhet for egne borgere i eget land, og da må det være veldig dramatisk for de to landene å være vitne til at opp mot 100 000 mennesker er rapportert å ha mistet livet i denne konflikten så langt. I utenrikspolitikken har man mange hovedoppgaver. Klarer en nasjon å skape fred i verden, løse en konflikt, få partene til å møtes til dialog som løser floker, legge ned våpen? Jeg tror ingen ting annet føles bedre for en nasjon – og en utenriksminister på vakt – når det skjer. Colombia er Norges siste eksempel, men det er langt fra Norges eneste, heldigvis. Heldigvis betyr Norge mye internasjonalt. Heldigvis bryr norske politikere og embetsverket i Utenriksdepartementet seg om fred i verden, og heldigvis er våre utsendte i ambassader og spesialsutsendte i stand til å skape fred og er godt skodd for det arbeidet. Norge føler et ansvar, og Norge tar et ansvar internasjonalt. Det er positivt, og det håper jeg utenriksministeren og UD vil fortsette med å gjøre. Kashmir-konflikten er en vond konflikt som har vart altfor lenge. Den har påført folk i Kashmir enorme lidelser. Det føles på kroppen også for svært mange nordmenn med bakgrunn fra de to landene som er involvert. Pakistanere i Norge utgjør om lag 40 000 mennesker, og det er om lag 10 000 med indisk bakgrunn i Norge. Noen av dem er her på galleriet. Jeg vet at svært mange av disse 50 000 menneskene i Norge følger denne konflikten nøye. De håper på at det internasjonale samfunnet skal bidra til å løse konflikten. Mange av oss har en sammensatt bakgrunn. Min egen far innvandret fra Pakistan, men han er født i Jabalpur i delstaten Madhya Pradesh i India, hvor han gikk på katolsk skole fram til han var ti år. Min bestefar jobbet også i India, i det britiske militæret. Jeg har selv besøkt Pakistan ved flere anledninger, og jeg har også hatt gleden av å jobbe for den norske stat ved den norske ambassaden i New Dehli. Slik sett har jeg reist i store deler av Pakistan og i store deler av India – også i nordområdene. Det som slår meg mest på disse reisene, er den gjensidige kjærligheten som folk har for hverandre på begge sidene av grensen. Og alle har en historie å fortelle om slektninger eller andre bekjente på den andre siden av grensen. De med pakistansk bakgrunn vokser opp med Bollywood-filmer og indisk musikk, og man har felles referanserammer tilbake til filmer på 1970- og 1980-tallet og ikke minst de nye som kommer. Da jeg reiste til India, var jeg litt engstelig for hvordan min bakgrunn kom til å slå ut. Det er et naturlig spørsmål: Hvor kommer du fra? Og jeg måtte da redegjøre for dette. Men til min store overraskelse gikk det helt knirkefritt – det var ingen som brydde seg med det. Tvert om ble det betraktet som positivt. Ved mitt første besøk på et lokalt utested var det en cricketkamp som gikk mellom Pakistan og et annet, vestlig land. Jeg ble litt sjokkert, for inderne på dette utestedet heiet på Pakistan! Jeg trodde at her ville man heie på det andre landet. Men da sa de: Med mindre de spiller mot India, så heier vi alltid på Pakistan. Det er fordi vi har en kultur, en felles referanseramme med Pakistan. Folk i de to nasjonene har et ganske godt forhold til hverandre. Jeg vet at både indere og pakistanere i Norge ønsker å dra til disse to landene og besøke hverandres land. Men dessverre, visumreglene på begge sider gjør det vanskelig for nordmenn med en bakgrunn fra India og Pakistan å besøke de to landene. Jeg skjønner at utenriksministeren ikke kan bidra til å løse konflikten der nede med et tastetrykk, men kanskje vi kan bidra til at nordmenn som har norsk pass, og som kommer fra disse to landene, men bor i Norge, kan få reist dit og besøkt hverandres land. Klarer man ikke å besøke hverandre, vil man heller ikke kunne ha noen dialog eller utveksling av ideer, men kan man åpne opp for en mykere visumpraksis, tror jeg også man kan få større grad av tilnærming til hverandre. Jeg tror Norge kan gjøre mer. Vi behøver ikke å ta stilling til hvor grensene skal gå. Norge trenger ikke å velge side, men det er veldig positivt om Norge stadig viser at vi er villig til å bidra, at vi viser at vi er motiverte og tilgjengelige, at vi er der – ikke først og fremst på grunn av herboende borgere i Norge, som bryr seg intenst om å få løst konflikten, men først og fremst på grunn av et folk der som har lidd mer enn nok.