Inger Lise Husøy (Arbeiderpartiet), 2001-05-16:
Denne interpellasjonen ble levert allerede i februar i fjor, men kom aldri opp på grunn av regjeringsskiftet. Når det nå i revidert nasjonalbudsjett foreslås å gjenopprette ambassade i Havanna, tenkte jeg det ville være interessant å debattere vårt forhold til Cuba. Jeg vil starte med å friske opp hukommelsen med den dramatiske Cuba-debatten, som dreide seg om norsk salg av våpen og ammunisjon som nådde Havanna 17. januar 1959. De borgerlige fremmet et mistillitsforslag, som falt med 79 mot 71 stemmer. Bakgrunnen var at Regjeringen hadde tildelt eksportlisens til et land som befant seg i borgerkrig, noe som var velkjent på den tiden. Andre land hadde nektet våpensalg. Salgskontrakten var opprettet med diktatoren Batista i desember 1958. Varene kom så sent fram at opprørslederen Fidel Castro fikk dem. Men på denne måten forsøkte Norge å gi militær støtte til en diktaturstat. Ifølge daværende statsminister, Gerhardsen, hadde Regjeringen lagt for stor vekt på sysselsettingen og tok selvkritikk. I stortingsdebatten vises det til den fryktede Batistas terror- og torturhandlinger og politiske mord i tusentall. Ifølge referatet i Stortingstidende sa daværende stortingsrepresentant Per Borten følgende: «Regjeringen Batista var kommet til makten ved kup. Om regimet skriver New York Times" korrespondent i Havana bl.a.«at det er utbredt tortur og drap som er ansett som den fremste årsak til at folket så bittert har vendt seg mot general Batista» Og videre: «Det finnes neppe en kubaner som ikke har en slektning eller slektninger som ble drept gjennom Batistas terror».» I ettertid vet vi at rundt 70 000 cubanere ble drept av Batista. På den tiden var cubanerne slaver i eget land. Havanna var dominert av bordeller og spillecasinoer for amerikansk mafia, ofte omtalt som verdens største horehus. Regimet var gjennomkorrupt. Noen var svært fattige, levde i den ytterste nød – andre gjorde seg rike, svært rike. Nasjonal stolthet og cubansk kultur var krenket. De vonde minnene fra denne tiden sitter dypt i det cubanske folk. Jeg skal ikke dvele lenger ved historien, men jeg har tatt det med for å minne om én side ved vår politiske arv i vårt forhold til Cuba, og fordi jeg mener det er en viktig dimensjon når vi nå 40 år etter diskuterer vår Cuba-politikk. Historien er også viktig for å forstå Cuba i dag. Før revolusjonen var øya styrt av amerikanske interesser. USA innførte i 1961 som kjent en total handelsblokade overfor Cuba etter at Castro-regimet var etablert, og eiendommer nasjonalisert. På denne måten ble Cuba samarbeidspartner med Sovjetunionen og COMECON, og konflikten toppet seg med invasjonsforsøk og Cuba-krisen. Mye hadde vært annerledes på Cuba uten den amerikanske blokaden. Den historien får vi aldri vite. Det er på tide at vi legger den kalde krigen bak oss, slik vi har gjort med andre land. Vi må også legge de politiske fordommene bak oss, oppdage Cuba slik det er i dag, og bidra til at Cuba kan delta i verdenssamfunnet. Det cubanske samfunnet er i en brytningstid og er i ferd med å reise seg økonomisk og sosialt, på tross av handelsblokaden. På mange måter har Norge og Cuba et verdifellesskap – når det gjelder sosiale rettigheter, utdanning for alle, et godt helsetilbud for alle og likestilling. Helsestellet på Cuba er kanskje verdens beste, og barnehagene er gratis, som mye annet av det offentlige velferdstilbudet. Alle disse godene har de bygd opp og tatt vare på under blokaden og sammenbruddet hos handelspartnerne. Etter murens fall og oppløsningen av COMECON mistet Cuba 85 pst. av sin utenrikshandel omtrent over natten. Det er dramatisk for et lite land. Jeg synes det står respekt av dette, og jeg har et klart inntrykk av at Cubas sosiale dimensjon ikke står tilbake for den norske, til tross for at det er et svært fattig land med store problemer. Vi har kunnet se, som i VG nylig, Yngve Hågensen og celebriteter i gamle Buicker i eksotiske omgivelser. Bildene forteller også om et land som knapt har kunnet importere en reservedel verken til biler, traktorer eller busser, eller har hatt bensin å kjøre med. Verre er det at de ikke har kunnet importere pacemakere, fordi de alle har amerikanske deler. Livsnødvendige medisiner har vært omfattet av boikotten. Boligmangelen er stor, og moderne produksjonsutstyr er mangelvare som så mye annet på grunn av blokaden, som også innebærer at skip og fly fra andre land har vært nektet å anløpe amerikanske havner hvis de har vært i cubansk havn det siste halvåret. Situasjonen har vært dramatisk på den lille øya, som er helt avhengig av handel. Blokaden har rammet hardt og brutalt. Helms-Burton-loven fra 1996 innebar et ytterligere «jerngrep» og truer med straffereaksjoner overfor bedrifter i tredjeland som handler med Cuba. Til tross for dette skjer det mye spennende og framtidsrettet virksomhet på Cuba. De har en avansert bioteknologisk industri, der man bl.a. arbeider med å utvikle vaksiner mot kolera og aids. På 1980-tallet utviklet de vaksine mot hjernehinnebetennelse, som i dag eksporteres til mange land. Kreftforskningen er også langt framme. Cuba har åpnet for utenlandske investeringer i joint ventures. Hundrevis av selskaper er etablert. Antall turister er nå oppe i to millioner. Bruttonasjonalproduktet øker for hvert år, og den lille velstandsøkningen cubanerne opplever i dag, kommer alle til gode. De har delt på fattigdommen lenge, og nå kan de dele på godene. Det hersker mange myter om Cuba. Erkjennelsen av den faktiske situasjonen er heldigvis i ferd med å bryte gjennom. Mange ble nok overrasket da Verdensbanken nylig anerkjente at Cuba ligger bedre an på det sosiale området enn de fleste andre utviklingsland. Forventet levealder er høyere enn i alle andre latinamerikanske land, unntatt Costa Rica, barnedødeligheten er mye lavere, og analfabetismen er så godt som utryddet. «En fabelaktig jobb», sa Verdensbankens president da han omtalte Cubas satsing på utdanning og helse. Og det har skjedd uten en eneste krone i hjelp verken fra Verdensbanken eller Pengefondet, som Cuba ikke er med i. Til og med den amerikanske utenriksministeren Powell måtte under en høring i Representantenes Hus nylig kommet med rosende ord og innrømme at Castro hadde gjort en del gode ting for sitt folk. Spørreren ville ha forklaring på hvorfor USA handlet med Kina, Vietnam og Nord-Korea, men ikke med Cuba. Mange i Latin-Amerika og i andre u-land ser opp til Cuba, fordi det der ikke er et eneste barn som vokser opp på søppeldynga. Det er ikke gatebarn i Havannas gater. Det er ikke ett barn som ikke kan gå på skole, og ikke ett barn som ikke får mat, rent vann og godt helsestell. Det er altså stor kontrast mellom hvordan mange latinamerikanere og folk i u-land ser på Cuba, og slik vår del av verden gjør det. Menneskerettighetene er udiskutable, men respekten og praktiseringen har alltid en sammenheng med hvilken utenrikspolitisk situasjon og fase i utviklingen et land befinner seg i. Cuba har etter revolusjonen kontinuerlig levd med en supermakttrussel. Amerikanerne har ennå ikke forlatt militærbasen i syd. At Miami-mafiaen skal gjeninnta Havanna, er for de fleste cubanere det verste som kan skje. Det ville innebære at den vanskelige tiden har vært helt forgjeves. Man behøver verken være kommunist eller i salsarus for å konstatere det. Jeg er overbevist om at utviklingen vil gå i mer demokratisk retning også på Cuba. Til tross for iherdig amerikansk innsats gjennom blokaden og massiv propaganda øker Cubas samhandel, samarbeid og kontakt med andre land. Jeg er glad for at Norge er ett av disse landene, og at vi nå er i ferd med å få en Cuba-politikk på plass. Og det er på høy tid at ambassaden gjenåpnes. Paven har vært der. Yngve Hågensen har vært der. Det har også sosialkomiteen, Steensnæs og stortingspresidenten. Jeg synes at det nå er på tide at også vår utenriksminister besøker landet.