Karin Andersen (Sosialistisk Venstreparti), 2005-12-16:
Norge har en av verdens mest effektive økonomier, og det til tross for, eller kanskje på grunn av, at vi også har og har hatt en god arbeidsmiljølov og gode lønns- og arbeidsvilkår. Ja, fordi vi tar vare på arbeidskraften, den menneskelige ressursen, som er den aller viktigste, viser vi også gode økonomiske resultater. Det viser at konflikten mellom det å ha en svært god vernelov og et høyt nivå på velferden, og det å være effektiv, konkurransedyktig og lykkes faktisk ikke eksisterer. Formålet med det vi skal gjøre i dag, er nettopp å ta enda bedre vare på det som er landets viktigste ressurs, nemlig arbeidskraften. For hvis vi ser oss om i samfunnet nå, ser vi at et av de virkelig store problemene er utstøting av arbeidslivet, ekskludering fra arbeidslivet, og at stadig flere makter å stå til pensjonsalderen. Det er jo alle enige om når vi diskuterer disse spørsmålene i et litt større perspektiv. Da må vi se på hvordan lover og regler som regulerer arbeidsmarkedet, er en viktig bit av dette. I tillegg har vi vedtatt rammene for en pensjonsreform som ser ut til å bli slik at vi forventer at folk skal stå enda lenger før de kan få full pensjon. Da blir det enda viktigere at rammene rundt dem som skal være i arbeidslivet, blir slik at det gjør det mulig for flere både å komme inn, å være der og å stå til pensjonsalderen. I tillegg dreier også arbeidsmiljøloven seg om fordeling av makt i samfunnet. Jeg skal komme litt inn på det seinere. Men noe av det viktige med en slik lov er at man i formålet avspeiler det som er viktigst. Derfor er SV veldig glad for at vi nå får en vernelov, slik som arbeidsmiljøloven var. Poenget med det er at det er slett ikke noe gammeldags. Det er faktisk noe svært moderne, nytt i det politiske liv, og det er en moderne ting som vi bør beholde. Det sier noe vesentlig om nettopp det jeg innledet med, nemlig at arbeidskraften er den viktigste ressursen, som et land må ta vare på og forvalte fornuftig på en slik måte at både den enkelte og samfunnet får mest mulig ut av den, og at man ikke opplever skade og utnytting. Et av de grepene som den forrige regjeringen var veldig opptatt av, var at man skulle fjerne noen av de bestemmelsene som gikk på struktur i lovverket. Da har jeg behov for å sitere hva Statens arbeidsmiljøinstitutt skrev om slike endringer i lovverket rundt arbeidsmiljøloven, når det dreier seg om forenkling og fjerning av enkeltbestemmelser som bl.a. gav den enkelte arbeidstaker mulighet til å søke råd og bistand hos tillitsvalgt, f.eks. når det gjelder overtid. De skrev: «Spørsmålet er imidlertid hvilke gruppers behov som skal ivaretas i situasjoner der for eksempel arbeidstakere og arbeidsgivere har forskjellige interesser, eller der de svakeste arbeidstakergruppene kan ha helt forskjellige interesser i forhold til de «unge og sterke».Rammepreget regulering kan lett tjene den sterkeste parten, mens klare, detaljerte og kontrollerbare grenser vil tjene den svakeste. Et eksempel på overgang til rammepreget regulering er endringen i overtidsbestemmelsene som ble vedtatt allerede i 2003. Da fjernet man detaljerte bestemmelser om overtid. Dermed gjelder det nå mer allmenne regler om at arbeidstiden ikke må utsette folk for uheldig belastning, helse- eller sikkerhetsrisiko. Økt konkurranse gir krav om stor «overtidsvilje».» Da er det ikke vanskelig å se hvem det er som vinner i en slik situasjon, og da vil det i mange bransjer være veldig store forventninger om økt overtid utover vanlig arbeidstid. Det kan få store konsekvenser for mange. Det betyr at når man beholder en forholdsvis detaljert bestemmelse på slike områder, er det et politisk formål med det, nemlig at man vet at detaljerte bestemmelser verner de som konkurrerer dårligst for seg sjøl og alene. Viktige hensyn for denne regjeringen og for SV i regjeringen er at vi skal ha lovbestemmelser som tar hensyn til dem som konkurrerer dårligst. De som konkurrerer godt, konkurrerer veldig godt åkkesom. Det er endringer i arbeidslivet nå som gjør at flere har frie stillinger, og også mange som ønsker seg en økt grad av fleksibilitet, og da imøteser jeg opposisjonens støtte bl.a. til forsøk med 6-timersdag osv., som kan gi folk en økning i den fleksibiliteten. Det kan være interessant å se. Men det er fremdeles store arbeidstakergrupper som ikke kan nyte godt av det. Den andre siden av det er at også i de yrkene der en ønsker seg en økt fleksibilitet, er det noe som kalles «honningfella», som er ganske kjent: Mange yrker er veldig spennende. Det blir en manglende overgang mellom arbeid og fritid, og folk ender opp som totalt utbrente og utslitte 30-åringer. Jeg har vanskelig for å se for meg at de menneskene greier å stå til pensjonsalderen, som vi nå ønsker at flere og flere skal gjøre. Sammenhengen mellom uhelse og overtid er også kjent. Da vi behandlet saken i vår, la Statens arbeidsmiljøinstitutt fram en hel rekke internasjonale studier som viste hvordan overtid og ikke minst omstillinger etter New Public Management og høyresidens prinsipper skapte mye utrygghet, mye uhelse og mye utstøting fra arbeidslivet. Den forskningen viste tydelig at folk blir syke av det. Derfor er det viktig for SV og for Regjeringen å regulere dette slik at vi minsker den risikoen for flere. Så til spørsmålet om flere midlertidige ansettelser. Det har allerede vært mange runder på det i dag. Muligheten for flere midlertidige ansettelser fører ikke til at det blir flere jobber og flere ansatte. Det gjør dessverre ikke det. Det er også slik at de som har skoen på, nemlig de som er yrkeshemmede og funksjonshemmede, er helt entydige i sitt råd til oss, at dette ikke virker for dem, bl.a. fordi arbeidsgiverne er nødt til å tilrettelegge arbeidsplassen mer for en som er funksjonshemmet, enn for en som er funksjonsfrisk. Jeg må si at hvis det hadde vært meg som skulle ha ansatt noen og vært en økonomisk rasjonell arbeidsgiver, hadde jeg selvfølgelig valgt den som jeg ikke hadde behov for å tilrettelegge for, hvis mitt behov var midlertidig. Det er også slik at det i dag er mange som er midlertidig ansatt, så loven er verken trang eller umulig å praktisere. Den er veldig praktikabel. Det er flere forhold som ikke tas opp i denne proposisjonen som vi behandlet i vår, som vi ønsker å komme tilbake til i forbindelse med proposisjoner framover. Det dreier seg bl.a. om endringer på arbeidsmarkedet, som vi har sett veldig tydelige tegn på nå i det siste, bl.a. at man på eiersiden, altså på arbeidsgiversiden, har fått veldig komplekse eierstrukturer. Det har ikke blitt gjenspeilet ordentlig slik loven nå foreligger. Det ble nedsatt et utvalg, Konsernutvalget, som var ferdig med sitt arbeid i 1999, og det grep fatt i disse problemene, på flere områder, bl.a. dette med hva slags ansvar en hovedentreprenør, hvis jeg skal bruke det begrepet, har for det som skjer hos underleverandører, eller underentreprenører, og overfor de innleide arbeidstakerne. Dette ville det være naturlig å følge opp videre, fordi også domstoler har slått fast at det kan være behov for et utvidet arbeidsgiverbegrep, slik at man kan følge med i tida, og sørge for at man har et lovverk som håndterer situasjonen på noen av de arbeidsplassene som det kanskje er vanskeligst å kontrollere, og på noen av de arbeidsplassene der vi i dag vet at det foregår omgåelse av både dette lovverket og kanskje også lovverk som er knyttet til andre sider av dette, bl.a. til sosial dumping. Så her imøteser SV at man går igjennom lovverket framover og bl.a. bedrer dette. Helt til slutt: Når det gjelder praktiseringen av overtidsbestemmelsene, vil jeg bare henlede oppmerksomheten på det som står i innstillingen, nemlig flertallets intensjon om at redusert bruk av overtid skal ligge fast, både når det gjelder avgrensing i volum og avgrensing av andelen som skal unntas fra bestemmelsen.