Ruth Grung (Arbeiderpartiet), 2016-05-26:
Jeg vil først takke representanten Kjersti Toppe for å ta opp dette temaet, for i alle undersøkelser viser det seg at det er i overgangen mellom spesialist og kommune og kommune og spesialist at vi har et av de mest sårbare, utsatte og risikofylte områdene. Arbeiderpartiet er i tvil når det gjelder hastigheten med å få det innført. På den ene siden har vi erfart, når vi har vært ute på komitéreiser og på besøk, at ruspasienter blir lagt inn til veldig gode tilbud i spesialisthelsetjenesten, og så blir de skrevet rett ut til hospits – altså en behandling av våre medborgere som ikke hører hjemme noe sted. På den andre siden – som flere har vært inne på, statsråden og representanten Kjersti Toppe – er det ingen tvil om at veldig mange av disse pasientene vil få en langt bedre kvalitet på livet sitt ved å få en normalitet rundt seg, få botrening og tilpasning til arbeidslivet. Vi vet også at det er, til forskjell fra i somatikken, mer sammensatte lidelser knyttet til ruspasienter. Det er både psykiatriske diagnoser, rusdiagnoser og somatiske utfordringer. Å fange dette opp på en god måte er også en utfordring. Vi er litt spente på hvordan incitamentene skal utvikles videre slik at det ikke blir slik at de mest ressurskrevende blir værende igjen i institusjonene, og at kommunen tar dem som det er lettest å tilpasse, slik det ble da vi tilrettela boliger, hvor de valgte på øverste hylle for å få gode resultater, og hvor de tok de enkleste pasientene for å tilpasse dem i boliger. Innenfor psykisk helse har man egentlig kommet lenger. Døgntilbud blir trappet ned, mens man i større grad får dagtilbud, hvor man også kan opprettholde relasjonene knyttet til eget nettverk og tilpasning til bolig og arbeid. Når det gjelder finansiering, er jeg ikke enig med statsråden. Kommunal medfinansiering hadde også veldig mange positive sider ved seg. Det er i alle fall den tilbakemeldingen vi har fått fra kommunene. Det var drivkraften til at de engasjerte seg så sterkt når det gjaldt oppbygging av samhandlingsreformen. Men det hadde sine svakheter, og det å finne incitament som kan erstatte den positive drivkraften som vi opplevde i forbindelse med kommunal medfinansiering, blir også en utfordring som bør ses nærmere på. Det er helt rett at vi har ledig kapasitet på øyeblikkelig hjelp-sengene. Men det er også knyttet opp mot at man ikke har fått ordningen på plass i forhold til fastleger, kommunal og spesialist. Man har ikke fått det engasjementet knyttet til hvordan de skal brukes på rett måte. Det vil i aller høyeste grad også gjelde innenfor rus og psykiatri. Når det gjelder ruspasienter, har Arbeiderpartiet – når vi har vært rundt og besøkt institusjoner – sett at det kanskje er behov for å ta samhandlingsreformen enda lenger ut enn det vi har gjort innenfor somatikk. Da vil jeg gjenta det vi opplevde da vi besøkte en av de tyngste rusinstitusjonene som Helse Bergen har, Floenkollektivet, som har tatt i bruk den metodikken hvor de helt i oppstarten av behandling tar jobbstøtte-metodikken i bruk, slik at de tilpasses bolig. Da trenger man en kombinasjon av kommunal tjeneste, spesialisthelsetjeneste og ikke minst samarbeid med Nav. Når det gjelder den kvaliteten som er knyttet til det tilbudet som kan gis i kommunene, så behandler vi nå et nytt kommunalt register som kan gi en bedre oversikt over kvaliteten. Men det tar lang tid før vi får fram data i tilstrekkelig grad, så der er vel kanskje den største bekymringen fra Arbeiderpartiets side den manglende kunnskapen vi har i kommunene for å sikre at de mest sårbare pasientene får et så godt tilbud som mulig. Som opposisjon presser vi på der hvor vi ser svakheter, og så forventer vi – og er gjerne med på å drøfte – gode svar der vi ser muligheter.