Tove Karoline Knutsen (Arbeiderpartiet), 2008-03-03:
Vi har hatt en omfattende debatt om skolen den siste tida, en debatt som fortsatt pågår, og hvor både politikere, skolefolk og andre deltar. Og det er bra, for den debatten er viktig. Det er viktig at vi har en skole med en så god og variert undervisning og et så godt læringsmiljø som mulig, en skole der de faglige og pedagogiske oppgavene i hele utdanningsløpet ses i sammenheng, en skole som er for alle. Det er resultatene fra den siste PISA-undersøkelsen, «Programme for International Student Assessment», som i stor grad har vært retningsgivende for den skoledebatten vi nå har. PISA-undersøkelsene startet i 2000, ble fulgt opp i 2003 og kom altså med de foreløpig siste resultatene i 2006. I undersøkelsene sammenlignes 15-årige elever i OECD-landene gjennom testing av kunnskaper på tre sentrale fagområder: lesing, matematikk og naturfag, der man går i dybden på ett av disse utvalgte fagene hvert år. Det tør være kjent at Norge ikke scorer særlig høyt på PISA-undersøkelsens resultatliste, og at vi ligger særlig dårlig an om vi sammenligner oss med andre nordiske land. Det er all grunn til å ta på alvor at norske 15-åringer ligger dårligere an i basisfag som språk og matematikk enn det man skulle ønske og forvente. Min interpellasjon i dag er derfor ikke et uttrykk for at jeg ser på funnene i PISA-undersøkelsen som uviktige eller irrelevante. Tvert imot: Det er av stor betydning at vi har oppmerksomhet rettet mot ferdighetene i basisfag hos norske elever. Men jeg har savnet et breiere perspektiv på skolens oppdrag og skolens muligheter i den debatten vi har hatt så langt, og jeg tror vi skal ta oss tid til å se litt bak tallene fra PISA-undersøkelsen, slik at vi kan være helt sikre på hva statistikken egentlig forteller oss. For å bidra til det vil jeg i dagens interpellasjon melde noen problemstillinger som går langs to hovedlinjer. Den ene dreier seg om hva som er skolens viktigste overordnede læringsmål ut fra det som er nedfelt i læreplaner for de ulike trinnene. Den andre har å gjøre med hva slags metoder som kan være formålstjenlige for å nå de definerte læringsmålene. Kunnskapsløftet holder fram et breit kunnskapsperspektiv, som omfatter hele utdanningsløpet, fra grunnopplæring til videregående skole og voksenopplæring. Et overordnet mål er at alle elever i norsk skole skal utvikle grunnleggende ferdigheter og kompetanse. Skolen skal også gi alle elever muligheter til å utvikle sine evner og talenter individuelt og i samarbeid med andre, bidra til å stimulere elevenes lærelyst, utholdenhet og nysgjerrighet og styrke den enkeltes etiske, sosiale og kulturelle kompetanse. For å få til dette må skolen etter min mening ha et breiere fokus enn det PISA-undersøkelsen og, for så vidt, de nasjonale prøvene legger opp til. Jeg tror ikke det finnes noen kvikke løsninger som kan hjelpe oss med å hente ut det forbedringspotensialet som finnes i skolen, men jeg er overbevist om at bredde i fagporteføljen og fokus på det skapende mennesket må stå sentralt. I februar 2007 ble Nasjonalt senter for kunst og kultur i opplæringen åpna i Bodø av daværende kunnskapsminister Øystein Djupedal. Statsråden la i sin åpningstale vekt på at læreplanene for skolen skal legge til rette for at elevene får utvikle kunst- og kulturfaglig, estetisk og skapende kompetanse. Dette er viktig ut fra flere betraktningsmåter: Kulturfagene skal ha en plass i skolen i kraft av sin egenverdi, samtidig som vi må åpne for å se hvordan estetiske fag kan gi metoder for skapende læring i hele fagporteføljen - metoder som vi i dag ikke utnytter fullt ut. Musikk, dans, drama, litteratur og håndverksfag har noen felles grunnleggende trekk, som innebærer at de gir elevene hjelp til å øve opp evnen til å forstå logiske strukturer, håndtere kvantitative og kvalitative størrelser og oppøve evnen til refleksjon og kritisk tenkning. I 2006 kom boka som bygger på UNESCO-rapporten «The Wow Factor», basert på en omfattende undersøkelse av professor Anne Bamford. Rapporten bygger på et globalt forskningsprosjekt, som gjennom både kvantitative metoder og kvalitative case-studier tar for seg kunstfagenes betydning for barn og unge. «The Wow Factor» fokuserer både på opplæring i kunstfagene og opplæring gjennom kunst. Professor Bamfords tilnærming viser hvordan begge perspektivene gir viktige argumenter for å vektlegge kunstfagene i undervisninga. Rapporten konkluderer med at utdanningsmetoder som benytter kreative og kunstneriske virkemidler i mange fag, forbedrer de samlede resultatene og fremmer et positivt skolemiljø. Anne Bamford understreker imidlertid at gode resultater er avhengig av at undervisninga holder et høgt faglig nivå. Er det faglige innholdet i kulturfagene for dårlig, slår det negativt ut ved at uro og misnøye preger skoletimene. Professor Anne Bamford sannsynliggjør sammenhengene mellom «methods through arts» og et godt læringsmiljø, gjennom å knytte sin forskning opp mot resultatene fra PISA-undersøkelsen. Og hun har funnet at det er en klar sammenheng mellom høg score i basisfag på PISA-prøvene og de samme landenes satsing på undervisning i og gjennom estetiske fag. Ser vi på et av landene som kommer best ut på PISA-prøvene, Finland, er det faktisk slik at finnene i sine læreplaner innbefatter metoder fra estetiske fag i nesten 80 pst. av undervisninga. Karakteristisk for Finland er også at man har sterk satsing på dyktige lærere, med utgangspunkt i en faglig og pedagogisk god utdanning. Vi gjør klokt i å merke oss de funnene som Anne Bamford holder fram i sin rapport for UNESCO. Noe av det viktigste vi kan gjøre, er å se læreren som skolens fremste ressurs. Jeg vil også understreke at det gjøres mye godt undervisningsarbeid i norsk skole, av dedikerte og flinke lærere. Derfor er god utdanning og etterutdanning for lærere en nøkkel til en bedre skole. Vi trenger faglig dyktige, trygge og tydelige lærere som makter å løfte det breie kunnskapsbegrepet som er innbefattet i Kunnskapsløftet. Og vi trenger en skole som konsekvent stiller opp et forsvar for det skapende menneske. Det er et faktum at ulike læreplaner for norsk skole de siste åra alle har understreket kunst- og kulturfagenes betydning. Til tross for dette er det relative timetallet i slike fag stadig blitt redusert siden midten av 1970-tallet. Dette har konsekvenser for utdanning av lærere innen kunstfagene, og dermed også for skolens muligheter for å rekruttere gode lærere til fagene. Det gjør også at vi kanskje ikke fullt ut makter å utvikle og ta i bruk det Anne Bamford kaller for «methods through arts». I en globalisert og uforutsigbar verden, som i stadig sterkere grad krever av oss at vi kan takle forandringer, at vi våger å møte det nye og ukjente, er det livsviktig at skolen kan gi barn og unge de ulike redskapene de trenger for å møte tilværelsens mange utfordringer. Da må vi være sikre på at vi har sørget for å ivareta alle de læringsmålene som faktisk er nedfelt i skolens bredt definerte oppdrag.