Laila Dåvøy (Kristelig Folkeparti), 2004-11-18:
Jeg er helt enig med representanten Faldet i at målet for barnevernet er at utsatte barn og deres familier raskt skal få den hjelpen de trenger, og slippe å stå i kø. Vi skal ikke ha «mappebarn» i Norge, og det har vi heller ikke. I dag hjelper barnevernet flere barn enn noen gang, og lovens frister overholdes i svært høy grad. Det er et godt grunnlag for å skape et enda bedre barnevern og rette opp de svakhetene som Riksrevisjonen påpekte i sin gjennomgang av barnevernet i 2003. Jeg vil understreke at samfunnet har et helt spesielt ansvar for at barn og unge som plasseres utenfor eget hjem, får god omsorg og behandling. Etter at staten overtok fylkeskommunens oppgaver i barnevernet fra og med i år, vil derfor både kvaliteten på og tilsynet med tiltakene i barnevernet bli sterkere prioritert og mer helhetlig for landet under ett. Barne- og familiedepartementet har i den forbindelse fastsatt nye forskrifter både for barnevernsinstitusjoner og fosterhjem. Forskriften om tilsyn med institusjoner fastslår at fylkesmannen skal påse at lover og regler blir fulgt, og at barna får forsvarlig omsorg og behandling. Respekten for barnas integritet er understreket; fylkesmannen skal f.eks. informere barna om at de kan ta direkte kontakt med tilsynsmyndigheten, og om hvordan de skal opprette slik kontakt. Fylkesmannen har ellers et særlig ansvar for å følge opp eventuell tvangsbruk ved institusjonene og påse at barna ikke utsettes for noe som krenker deres integritet eller rettigheter etter barnevernsloven. Videre skal det føres tilsyn ved besøk i institusjoner så ofte som forholdene ved den enkelte institusjon tilsier det. Fylkesmannen skal gjennomføre minst to besøk årlig ved hver institusjon, hvorav minst ett skal være uanmeldt. Ved institusjoner som tar imot barn med alvorlige atferdsvansker, skal det utføres minst fire besøk årlig, herav minst to uanmeldte. I tillegg skal besøk foretas ved alle klager eller når fylkesmannen ellers blir kjent med uheldige forhold. Besøkene skal foretas når barna er til stede, og tilsynet skal ta kontakt med det enkelte barn. Barnas rett til å snakke med tilsynet uten at personalet er til stede, er understreket, og barna skal opplyses om denne rettigheten. I forskriften om kvalitetskrav pålegges hver institusjon å ha en skriftlig plan for virksomheten der det redegjøres for hvordan den kan imøtekomme kravene i kvalitetsforskriften og annet lov- og regelverk. Kravene gjelder bl.a. fysisk utforming, bemanning og de ansattes kompetanse. Det dreier seg om ledelse og faglig opplæring og veiledning, oppbevaring av beboernes private eiendeler, medisinsk tilsyn og behandling av personopplysninger. De statlige regionale barnevernsmyndighetene har nå ansvar for godkjenning, faglig oppfølging og kontroll med institusjonene. Også de har altså kontrollansvar når det gjelder institusjonene. I den nye godkjenningsordningen heter det at Barne-, ungdoms- og familiedirektoratet «når som helst og på den måte det finner det hensiktsmessig» kan føre kontroll med at vilkårene for godkjenning er til stede. Direktoratet har også myndighet til å trekke godkjenningen tilbake. Det vil i så fall medføre at institusjonen ikke lenger kan benyttes til plassering av barn etter barnevernsloven. Den første gjennomgangen i den pågående godkjenningsprosessen har avdekket store sprik mellom de private institusjonene med hensyn til kvalitet. Mange institusjoner har fått midlertidig godkjenning med en tidsfrist for når manglene skal være utbedret, og det blir i den forbindelse gjennomført befaringer på samtlige institusjoner. Denne prosessen har allerede ført til store forbedringer og mange nye godkjenninger. Pr. i dag er ca. 80 pst. av de private institusjonene enten godkjent eller midlertidig godkjent. Det er derfor i beste fall svært upresist når interpellanten hevder at flere private institusjoner ikke blir godkjent i henhold til de nye forskriftene. De institusjonene som ikke blir godkjent etter at prosessen er avsluttet, bør sannsynligvis heller ikke bli det. De er for dårlige. For øvrig har Barne- og familiedepartementet, i samarbeid med tilsvarende svenske barnevernsmyndigheter, utviklet en helt ny modell for institusjonsbehandling av ungdom med alvorlige atferdsvansker. I Norge vil modellen bli utprøvd i alle regionene. Modellen inneholder en utredningsdel, en behandlingsdel i institusjon og en oppfølgingsperiode etter utflytting. Institusjonsoppholdet skal i utgangspunktet ha en varighet på ca. seks måneder, og oppfølgingen vil vare i tre–fire måneder. Ved full drift vil hvert institusjonstiltak ha plass til 16 ungdommer, hvorav åtte befinner seg på institusjonen og åtte i oppfølgingstiltak. Den nye modellen kan på denne måten sies å være en kombinasjon av institusjon og nærmiljøbaserte tiltak. Barnevernet skal også følge opp og føre kontroll med hvert enkelt barns situasjon når det gjelder fosterhjem. Det omfatter plikt til å gi fosterforeldre råd og veiledning etter behov så lenge plasseringen varer, og besøk i fosterhjemmet minst fire ganger årlig. I tillegg skal det oppnevnes en tilsynsfører til det enkelte barn når et fosterhjem blir godkjent. Dette er nytt i de nye forskriftene. De er strammet inn. Tilsynsføreren skal ha en uavhengig rolle i forhold til både barnevernet og fosterforeldrene, og barn over sju år skal kunne uttale seg om valg av tilsynsfører. Det skal legges vekt på å finne en tilsynsfører som barnet har eller kan få nødvendig tillit til. Tilsynsføreren skal besøke barnet i fosterhjemmet så ofte som nødvendig og minst fire ganger årlig, og barnet skal sikres mulighet til å ta opp eventuelle problemer med tilsynsføreren uten at fosterforeldrene er til stede. Med utgangspunkt i Riksrevisjonens rapport har departementet denne høsten – i samarbeid med fylkesmennene – arrangert erfaringskonferanser for kommunene i samtlige regioner. Fokus har særlig blitt lagt på tiltaksplaner og tilsyn med fosterhjem. Det har vært meget god deltakelse på disse konferansene. Departementet kommer til å følge opp regionskonferansene med å utarbeide nye veiledere for arbeid med barn som har tiltak fra barnevernet. Jeg ønsker økt fokus på forebyggende arbeid og en utvikling hvor færrest mulig barn får behov for å bli plassert på institusjon. Det vil imidlertid alltid være noen barn og ungdommer som har behov for opphold på institusjon i en periode. Jeg har aldri mottatt signaler om at de ordinære omsorgsinstitusjonene i barnevernet ikke er gode nok. Derimot har noen av institusjonene for ungdom med alvorlige atferdsproblemer vært for dårlige, og det er derfor vi nå foretar en grunnleggende endring av tilbudet til denne gruppen. Når staten har overtatt det ansvaret fylkeskommunene tidligere hadde i barnevernet, innebærer det også at staten skal bli en kompetanseressurs for kommunene. Her kommer de regionale fagteamene – 26 i alt – til å spille en viktig rolle. Disse teamene skal arbeide nært sammen med det kommunale barnevernet og andre kommunale tjenester for barn, ungdom og familier. Fagteamene er tverrfaglig sammensatt med barnevernsfaglig, psykologisk og pedagogisk kompetanse, slik at en sikrer faglig bredde i arbeidet. Etter min vurdering er situasjonen i barnevernet tilfredsstillende, men den kan og skal bli enda bedre. Som en oppfølging av Riksrevisjonens undersøkelse, som Stortinget behandlet høsten 2003, vil jeg komme tilbake til Stortinget våren 2005 med en nærmere orientering om de ulike elementene i det arbeidet som gjøres for å styrke oppfølgingen av barn i barnevernstiltak.