Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2008-01-29:
Stortinget vedtok enstemmig forskningsmeldinga Vilje til forskning våren 2005. Meldinga avløste den forrige forskningsmeldinga og gir føringer for hvilke forskningspolitiske satsinger som skal gjøres i perioden fram mot 2010. De strukturelle og gjennomgående forskningsprioriteringene er internasjonalisering, grunnforskning og forskningsbasert nyskaping og innovasjon. Når det gjelder de tematiske satsingene, er de vedtatt til å være energi og miljø, hav, mat og helse. Teknologiplattformene er IKT, nye materialer og nanoteknologi, og bioteknologi. Utfordringen med slike prioriteringer er å ha tålmodighet nok til å la dem ligge fast over tid. I dette tilfellet skal de altså ligge fast fram til 2010 - minst. Det vil til enhver tid komme krav om en sterkere satsing på områder som ikke er en del av den vedtatte strategien og de utpekte områdene. For å sikre at de pengene som brukes på forskning, blir best mulig anvendt, er det viktig å erkjenne at forskningsprioriteringene trenger langsiktighet og forutsigbarhet. Men det er også avgjørende at de økonomiske mål Stortinget har satt, nemlig at 3 pst. av BNP skal gå til forskning innen 2010, hvorav 1 pst. skal komme fra offentlige kilder, blir realisert. I den sammenheng var det med en viss forundring jeg leste Aftenposten 13. november i fjor, der forsknings- og høyere utdanningsminister Tora Aasland kom med løfter om en handlingsplan der klima, helse og velferd prioriteres. Dette står dels i motstrid til prioriteringene i forskningsmeldinga, og det bidrar til usikkerhet rundt de strategiene som ligger til grunn i meldinga. I samme artikkel står det at handlingsplanen skal gjelde for 2009 og 2010 og samle forskningsinnsatsen i større grad om områdene klima og miljø, helse og velferd. Det er lite som tyder på at det forskningspolitiske behovet i Norge dreier seg om å utarbeide nye handlingsplaner som til dels går på tvers av de vedtatte prioriteringene i forskningsmeldinga. Tvert imot har vi jo det verktøyet som vi trenger for å målrette de strukturelle og tematiske forskningsprioriteringene. Det vi derimot ikke har, er tilstrekkelige bevilgninger til å gjennomføre de prioriteringene vi har satt, og til å nå målet om at 3 pst. av BNP skal gå til forskningsformål innen 2010. Det kommer jeg tilbake til. Det er ikke grunnlag for å gi signaler om nye prioriteringer eller nedprioritering av vedtatte satsingsområder nå. Fokus i perioden fram mot 2010 må nå være å gjennomføre det Stortinget har vedtatt. I tillegg til disse nye signalene fra forsknings- og høyere utdanningsministeren har Regjeringa innført en ny praksis for bruk av avkastningen fra Fondet for forskning og nyskaping. Fondet, som var ment å sikre langsiktige og stabile penger til forskningen, har i løpet av de to siste årene i praksis fått ødelagt sin funksjon. I stedet for at avkastningen brukes til å støtte opp om de langsiktige og strategiske satsingene, brukes den nå i stor grad til å betale for løpende driftsutgifter. Blant annet brukes en stor del av avkastningen i 2008, drøyt 1,1 milliarder kr, til å betale kontingenten i EUs sjuende rammeprogram for forskning og for 350 stipendiater. Representanter for regjeringspartiene hevder at dette også er forskning, og det er det sjølsagt. Problemet er bare at dette er utgifter som tidligere er blitt dekket over de ordinære budsjettpostene, som Regjeringa dermed har måttet finne penger til hvert år. Med den nye praksisen slipper Regjeringa å finne friske penger til forskning, fordi den tar av de langsiktige pengene som skulle gått til å støtte opp om de prioriteringene Stortinget vedtok gjennom forskningsmeldinga i 2005. Derfor blir signalene fra forsknings- og høyere utdanningsministeren ekstra foruroligende for de forskningsmiljøene som nå satser i henhold til forskningsmeldinga. Vil prioriteringene endres? Vil den økonomiske satsingen være langsiktig nok? Eller kan vi forvente at målsettingene endres? Kirke-, utdannings- og forskningskomiteen var i forrige uke på et utbytterikt besøk til Sverige. I møter med Utbildningsdepartementet drøftet vi bl.a. forskjeller og ulikheter mellom den norske og den svenske situasjonen på forskningsområdet. Kort oppsummert kan man si at det er mange likhetstrekk når det gjelder tanken om relativt langsiktige og strukturelle tematiske prioriteringer. I Sverige legges en såkalt forskningsproposisjon fram hvert fjerde år. De opererer i likhet med Norge ikke med flerårige forskningsbudsjetter, men forskningsproposisjonene representerer en klar forpliktelse som holder gjennom regjeringsskifter. Det var også meningen med den norske forskningsmeldinga fra 2005. Den ble enstemmig vedtatt, med unntak av at SV primært ønsket enda sterkere opptrapping av kapitalen i Forskningsfondet, en tallfestet opptrappingsplan for forskningsbevilgninger over statsbudsjettet og en øremerket milliard til vitenskapelig utstyr hvert år. Disse primærforslagene ser man ikke så mye til med SV i regjeringsposisjon. Der Norge og Sverige klarest skiller lag, er når det gjelder den private andelen av forskningsinnsatsen. Utfordringen i Sverige er sjølsagt den at de store firmaene som forsker mye, bl.a. innenfor legemiddelindustri og teknologi, ikke nødvendigvis blir i Sverige til evig tid. Også i Sverige oppleves fra tid til annen utfordringen med at nye forskningsprioriteringer foreslås eller kreves. Da gjelder det å stå fast på de prioriteringene som er gjort, og ikke falle for fristelsen til å gi nye signaler - eller endatil foreslå en plan i planen. Fordi forskningsmiljøene er helt avhengige av å vite hva de har å forholde seg til over tid, må signalene også være entydige over tid. Hvis behovet ikke hadde vært der for en slik type langsiktighet og entydighet, hadde heller ikke Stortinget behøvd å lage forskningsmeldinger. Da kunne Stortinget vedtatt forskningsprioriteringene fra år til år. Det er en grunn til at vi ikke gjør det. Da bør de mål, satsinger og prioriteringer vi gjorde for perioden 2005-2010, få ligge fast. For å få den offentlige andelen av forskningsinnsatsen opp til det vedtatte målet på 1 pst av BNP innen 2010 må de årlige forskningsbevilgningene økes med om lag 4 milliarder kr. Enkelte representanter for regjeringspartiene mener at hovedproblemet ikke er at staten ikke oppfyller sin andel, men at vi ikke når målet om 2 pst. privat forskningsandel av BNP. Jeg er enig i at det er et problem at næringslivet ikke forsker mer, men det er - for det første - ingen unnskyldning for å la være å oppfylle statens andel av målsettingen at næringslivet ikke forsker mer. Tvert imot bør det være en målsetting for staten å gå foran med et godt eksempel og vise at forskningsprioriteringene og målsettingene er alvorlig ment. Hvis staten dropper sitt eget mål, er det klart at heller ikke næringslivet motiveres til å satse. For det andre har Regjeringa i budsjettene fattet - etter min oppfatning - ukloke beslutninger, bl.a. om å kutte i skatteFUNN-ordningen, en ordning som faktisk bidrar til at næringslivet forsker mer, og som nettopp kom veldig godt ut i en evaluering foretatt av Statistisk sentralbyrå. Norge har forutsetninger for forskningssatsing som andre land bare kan drømme om. Vi har penger, og vi har kloke hoder. Derfor syns jeg det er passivt av Regjeringa å vise til et raskt voksende BNP som en unnskyldning for ikke å innfri de målene vi satte oss for bare to og et halvt år siden. Tvert imot er det nettopp i veldig gode økonomiske tider vi har en ekstra stor handlefrihet til å prioritere det som er viktig. Takket være de gode tidene, har Regjeringa 130 milliarder kr mer til fordeling i dag enn den forrige regjeringa hadde ved regjeringsskiftet i 2005. Det gir en eventyrlig mulighet. I stedet opplever universiteter og høyskoler, der mye av forskningsinnsatsen foregår, store kutt som går ut over både kvalitet og kvantitet i forskningen. Vi opplever også at det skapes usikkerhet om hvorvidt de enstemmig vedtatte målene i forskningsmeldinga står fast, og usikkerhet om størrelsen og innretningen på forskningsprioriteringene. Prioritering handler om vilje. La meg gi et eksempel: Fra budsjettet for 2007 til budsjettet for 2008 øker de statlige bevilgningene til barnehager med 19,8 pst., eller drøyt 3,5 milliarder kr. Plutselig er ikke økninger av budsjettposter i milliardklassen et problem. Det bare skjer. Barnehagesatsing er viktig, og jeg skal ikke gjøre meg til talsmann for å satse mindre på barnehager. Men jeg syns det er påfallende at man ikke kan se den samme besluttsomheten og viljen til satsing fra Regjeringas side når det gjelder investeringer for framtida. Hvis de offentlige forskningsbevilgningene kunne økt med bare 2 av de 3,5 milliardene som barnhagesatsingen øker med, ville situasjonen sett mye lysere ut. Kombinasjonen av uklare signaler om hvilke faglige prioriteringer som skal gjelde, spørsmålet om hvorvidt kursen i forskningsmeldinga står fast eller ikke, uklarhet om og manglende innfrielse av den statlige andelen av det vedtatte forskningsmålet og endret bruk av Forskningsfondets avkastning gjør at det er naturlig å be statsråden om en redegjørelse for Regjeringas prioriteringer i forskningspolitikken.