Øyvind Halleraker (Høyre), 2003-10-06:
Statsminister Bondevik vektla Samarbeidsregjeringens verdigrunnlag i sitt innlegg tidligere i dag, et verdigrunnlag som bygger på den kristne og humanistiske kulturarv, med respekt og frihet for enkeltmennesket og verdsettelse av personlig ansvar. Det er dette som gjør denne koalisjonsregjeringen så spesiell; verdigrunnlaget og de store og viktige linjene er ens for alle partiene. Og nettopp derfor må det være vanskelig for opposisjonen å framstå med en helhetlig alternativ politikk, som ikke bare skal samle et flertall, men også gi resultater. En «bærekraftig politikk» kalte Oddvard Nilsen Regjeringens politikk. Ja, det er nettopp det det dreier seg om. Kun Samarbeidsregjeringens politikk, som baserer seg på et felles verdigrunnlag, er bærekraftig i dette storting. Og kanskje er det slik at det nettopp er vissheten om dette som fullstendig har tatt spensten av opposisjonens debatt i dag. For hva er det vi opplever? Jo, en partileder fra Arbeiderpartiet som bruker tre fjerdedeler av sitt innlegg til å snakke om selvfølgeligheter i forhold til regjeringskonstellasjoner og støtteteorier, og resten av tiden snakker han stort sett om EU. Så spinner dagens nei-dronninger videre på dette uten å tilføre noe nytt, annet enn å bekrefte nok en gang at et regjeringsgrunnlag disse tre imellom er å betrakte som et tettlagt minefelt. Og her er det ikke små personellminer det er snakk om. Og så er det Sylvia Brustad, Arbeiderpartiets førstedame, i alle fall i dag, som nok en gang forlanger vekslende statsråders svar på likt og ulikt – denne gang om Statoils forretningsdrift, sist gjaldt det Snøhvit-utbyggingen – og i nærmest playbackstil spør om hvorfor ikke Regjeringen bygger gasskraftverk. Hun satt da vitterlig i den regjeringen som delprivatiserte Statoil, med de styringsmuligheter dette nå gir storting og regjering. Samme regjering vedtok også å gi konsesjon for gasskraftverk, tre gasskraftverk som for øvrig også Samarbeidsregjeringen støtter. Men det interessante er: Hvorfor gjorde hun ikke noe med framdriften og realiseringen den gang? Selvfølgelig fordi nøyaktig de samme markedsbetingelser gjelder nå som da: Det er ikke lønnsomt med dagens kraftpriser. I det hele tatt: Opposisjonen framstår som tafatt og uten klar politisk linje og alternativ politikk. For folk flest må det være rimelig tydelig at Samarbeidsregjeringen vil noe, og får noe til. Jeg konstaterer at langsiktig og målrettet politikk sakte, men sikkert er i ferd med å få orden på vår økonomi og optimismen tilbake i næringslivet. Et tema som har gått igjen som en «punchline» fra opposisjonen, er arbeidsledigheten. Og vi skal lytte til Arbeiderpartiet når det gjelder arbeidsledighet, for dette vet de litt om. Etter at Gro Harlem Brundtland overtok regjeringsansvaret på slutten av 1980-tallet, steg arbeidsledigheten til nær det dobbelte av det vi ser i dag. Likevel står Arbeiderpartiet i dag og foreskriver samme ubrukelige medisin som den gang: Mer tiltak! Mer støtte! Det er en menneskerett å ha arbeid, ikke minst av hensyn til egenverdet og følelsen av å bidra til fellesskapet. Men det er ikke det samme å gå på tiltak, som altså er Arbeiderpartiets svar. Nei, politikken må legge grunnlag for optimisme og tro på framtiden i bedriftene og i samfunnet for øvrig. Kun da kan varige arbeidsplasser skapes. La oss ikke gå i samme fella som Arbeiderpartiet gjorde, og tro at statlige tiltak og styring løser dette. Dette er kun smertestillende medisin, og den kurerer som kjent ingenting. Nei, det er helbredende medisiner vi trenger, og de heter rammevilkår og konkurransekraft. Til slutt: Det er ikke noe nytt at ungdomsledigheten er størst på høsten, etter endt utdanning og sommerferie. All erfaring viser imidlertid at 70 pst. av disse har arbeid i løpet av tolv uker.