Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2015-03-17:
Robert F. Kennedys tale til University of Kansas i 1968 oppsummerer ganske godt hva denne debatten handler om. Brutto nasjonalprodukt, sa Kennedy, måler luftforurensning, sigarettreklame og ødeleggelse av skogen. Det tar ikke med våre barns helse, kvaliteten på utdanningen deres eller deres glede over å leke, poesiens skjønnhet eller styrken i ekteskapene våre. Det måler med andre ord alt, bortsett fra det som gjør livet verdt å leve. Det var regjeringen Bondevik II som i 2005 la fram de første målene for bærekraftig utvikling i nasjonalbudsjettet. Det lå en grundig faglig vurdering bak de indikatorene som ble valgt ut. Målene handlet altså om alt fra luftforurensning og klimagassutslipp til jordvern, generasjonsregnskap, gytebestand for viktige fiskestammer, naturindeks og flere andre indikatorer som til sammen sier noe om hvordan politikken påvirker livsgrunnlaget vårt. Regjeringen Bondevik II la dette inn i statsbudsjettet nettopp fordi hensynet til bærekraftig utvikling skulle bli «integrert i den ordinære politiske virksomheten og i budsjettprosessen hvor mange av de viktigste prioriteringene skjer». Jeg er derfor spesielt skuffet – som mange andre i dag – over Kristelig Folkeparti og Venstre i denne saken, som i sin tid fikk innført indikatorene, men som i dag ikke vil være med på å danne et flertall for å beholde dem. Etter ti år legger norsk politikk fremdeles altfor lite vekt på bærekraft. Klimagassutslippene våre har økt siden 1990. Matjord og vernet natur bygges ned, og vi er langt på etterskudd med å stanse tapet av biologisk mangfold. Høyre og Fremskrittspartiet gir i dag inntrykk i denne debatten av at de mener bærekraftig utvikling er viktig. Når en forstår at noe virkelig er viktig, er det vanlig å prøve å synliggjøre det og styre etter det. Vi i Miljøpartiet De Grønne trodde derfor nesten ikke våre egne øyne da vi i høst så at regjeringen hadde fjernet hele kapitlet om bærekraftig utvikling fra nasjonalbudsjettet. Finansministeren har presentert det som en redaksjonell endring – det har blitt nevnt – men det er med respekt å melde lite troverdig. Uten en samlet oversikt og status blir Stortingets oppmerksomhet og beslutningsgrunnlag svakere – for ikke å snakke om folket ellers og sivilsamfunnets mulighet til å følge sentrale utviklingstrekk ved samfunnet og den økonomiske politikken. Kunnskap om naturmiljøets tilstand og om virkningen av inngrep i naturen er også en rett borgerne har etter Grunnloven § 112. Det er derfor ekstra påfallende at regjeringen valgte å fjerne bærekraftsindikatorene i fjor, året for grunnlovsjubileet, året da miljøparagrafen ble innskjerpet og løftet inn i en egen paragraf i konstitusjonen vår. Så hva vil vi med samfunnet vårt? Hvordan måler vi politisk suksess? I eierskapsmeldingen, som nettopp ble behandlet i denne salen, står det tydelig at statlig eide selskaper over en viss størrelse skal rapportere etter Global Reporting Initiative-standarden, med detaljer om samfunnsansvar, bærekraft og miljø. Men for staten gjelder tydeligvis helt andre regler. Regjeringspartiene, sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre, mener at det holder med vedtaket som ble gjort før jul om å videreutvikle omtalen av bærekraftig utvikling i nasjonalbudsjettet, altså med vekt på grønn vekst. Vi i Miljøpartiet De Grønne mener at dette er et dårlig vedtak av to grunner. For det første er det en så ullen formulering at det ikke er noen garanti for at vi får et samlet indikatorsett i høstens nasjonalbudsjett. For det andre er det en feilslutning å tro at bærekraftig utvikling handler om grønn vekst. God inntektsutvikling og grønn vekst, som Fremskrittspartiets representant snakket om i stad, er ikke det samme som bærekraftig utvikling. For oss i Miljøpartiet De Grønne handler bærekraft om å ta vare på livsgrunnlaget som vi deler med andre arter og framtidige generasjoner. Det handler om helse og livskvalitet. Det handler enkelt sagt om ting som ikke kan måles i penger, men som har livsviktig verdi over tid. Så det vi foreslår i dag, som er blitt referert til, sammen med Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV, er altså å be regjeringen ta inn igjen de 17 indikatorene for bærekraftig utvikling i nasjonalbudsjettet – men også å sørge for å videreutvikle dem istedenfor å fjerne dem hvis man ikke er fornøyd med dem, og å etablere bedre prosedyrer for rapporteringer som gjør indikatorene enda mer relevante for den politiske prosessen for øvrig.