Marit Arnstad (Senterpartiet), 2016-10-04:
Norge er et godt land å bo i. Det er et samfunn preget av deltakelse, stor tillit og – foreløpig – små forskjeller. Den kjente økonomen Ha-Joon Chang har nylig vært på besøk i Skandinavia, og han sier at vi aner ikke hvor godt vi har det, og hvor unik den skandinaviske velferdsmodellen er. Han mener vi har funnet den rette balansen mellom en dynamisk og en rettferdig økonomi, som også sørger for god fordeling av samfunnsressursene. Det har ikke kommet av seg sjøl. Det er et resultat av mange viktige politiske valg. Trontalen understreker sterkt behovet for endring, men endringen skjer ikke i noe vakuum. Endring handler om politisk retning og politiske valg. Senterpartiet mener vi har et stort ansvar i årene framover for at det ikke skapes større ulikhet mellom mennesker, for at alle deler av landet blir sett på som like verdifulle, og for å ta vare på den tilliten i vårt samfunn som ikke minst gode og aktive nærmiljø bidrar til. En forutsetning for dette er at innbyggerne føler en tilhørighet til et fellesskap, at noe binder oss sammen som samfunn. Senterpartiet mener at nasjonalstaten er den beste rammen om et slikt fellesskap – eller sagt på en annen måte, slik Rainer Hank ved Frankfurter Allgemeine sa det i Klassekampen i fjor: «Nasjonalstaten er det sterkeste de svake har.» Nasjonalstaten er det sterkeste de svake har – det oppsummerer på en god måte hva nasjonalstaten kan være: en trygghet for den enkelte, en god ramme å utvikle folkestyret i, en motvekt mot maktkonsentrasjon, embetsmannsstyre, ulikhet og økonomisk nyliberalisme. Tidligere i sommer sa et flertall i Storbritannia ja til å forlate EU. Brexit var et tydelig nei til den stadig sterkere sentraliseringen av makt innad i EU. Brexit var også oppgitthet over et arbeidsliv med mer utrygghet og lavere reallønninger. Det var på mange måter et nei til større ulikhet, og det er et varsel som det er grunn til å ta alvorlig, også i andre land. For Norge bør brexit bety at vi åpner opp for et nærmere samarbeid med Storbritannia. Brexit bør kunne bidra til at Norge sammen med Storbritannia får en vesentlig bedre og mer demokratisk avtale med EU enn det dagens EØS-avtale er. Også norske EU-tilhengere har i årevis klaget over EØS-avtalen, og de bør også ha interesse av å arbeide for nettopp det. Dessverre er det lite som tyder på at regjeringen vil involvere Stortinget eller det norske folk i en debatt om de mulighetene og det handlingsrommet som brexit kan gi oss. Det tydeligste sporet etter tre år med Høyre og Fremskrittspartiet i regjering er en sterk sentralisering og en byråkratisering. Regjeringens reformiver handler om større enheter som svar på nær sagt alle utfordringer. Svaret er bestandig: Vi må ha større enheter, vi må sentralisere. Kommunereformen er sjølve kroneksemplet. Her har store enheter blitt det overordnede mantraet. Men når kommunene nå har hatt omfattende prosesser, lagt ned et stort arbeid, og det har vært avholdt over 200 folkeavstemninger, er heller ikke det godt nok for regjeringen, for svaret ble nemlig ikke slik som Høyre og Fremskrittspartiet ønsket det. I det store flertallet av kommunene stemte folk imot kommunesammenslåing. Senterpartiet sier at det er nok nå. Det har vært omfattende lokale prosesser, kommunene har sagt sitt. Vi må ha respekt både for dem som sa ja, og for dem som sa nei. Nå må det settes strek for denne kaosreformen. Det kom nemlig aldri noen oppgaver, slik som regjeringen lovte, og det forsøket på økonomisk tvang fra regjeringens side som en prøvde seg på, virket heller ikke. Det er brukt millioner av kroner på konsulenter, seminarer, møter og prosesser, for ikke å snakke om hvor mye av lokalpolitikernes tid som har gått med til å tolke motstridende signaler fra regjeringens side – tid som burde blitt brukt til å konsentrere seg om å utvikle bedre tjenester for innbyggerne. Men regjeringen gir seg ikke når svaret ikke ble som Høyre og Fremskrittspartiet ønsket. De siste ukene har regjeringen brukt fylkesmennene som torpedo for å tegne nye kommunekart. Heller ikke det kommer til å virke. Fylkesmennenes såkalte faglige råd spriker jo i alle retninger – fra noen som ikke vil anbefale tvang i det hele tatt, til flere som absolutt vil det. I Nord-Trøndelag og Hedmark sier fylkesmennene at det ikke er faglig grunnlag for tvang. I Akershus og Buskerud sier de at det absolutt må være tvang. Hvilket faglig råd regjeringen skal få ut av det, skal det bli interessant å se. Senterpartiet mener at nå må kommunene få arbeidsro. De må få mulighet til å rette all oppmerksomhet mot å sikre god lokal velferd for sine innbyggere. Vi skal være en garantist for at denne utmattelsesstrategien som regjeringen har lagt opp til, blir stoppet. Kommunene skal ikke tvinges, og dette prosjektet skal ikke dras inn i neste stortingsperiode og ligge som et lokk over all fornuftig debatt om lokal velferd. I debatten om politiets organisering kommer det også tydelig fram hvor avmektige Høyre og Fremskrittspartiet er i såkalt reformarbeid. Faktum er jo at hele reformen er «outsourcet» til Politidirektoratet. Fra ansvarlig politisk hold fraskriver en seg dermed alle muligheter til vedtak om struktur og er immun mot den klagestormen som nå kommer fra kommunene, om manglende mulighet til å delta i den prosessen som gjennomføres. Samtidig skal en altså rasere antall lensmannskontor og erstatte dem med såkalte politikontakter uten makt og myndighet, og samtidig som en gjør det, eser byråkratiet i Politidirektoratet ut. Kommunene føler seg svinebundet i en prosess som synes å ha vært avklart på politimesterens bord lenge før den såkalte dialogen med kommunene kom i gang. En plass mellom 120 og 140 lensmannskontor over hele landet står i fare for å forsvinne, og tilbake kommer vi til å stå med et topptungt politibyråkrati og et bilbasert her og der-politi. Hele prosessen omkring dette har vært forstemmende. Senterpartiet har kjempet imot sentralisering på disse områdene, og vi kommer til å fortsette kampen imot sentralisering. Vi vet at ressursene, ideene og intelligensen er om lag likelig fordelt i hele landet. Vi har sagt det hvert år, og vi sier det igjen: Senterpartiet vil bruke sin stemme i Stortinget til å argumentere for en fornying av offentlig sektor der bedre innhold og nærhet til brukerne er viktigere enn størrelse. Sjølsagt kommer det til å skje endringer. Vi lever i en kontinuerlig omstilling. Men endringene må baseres på det beste av det vi bærer med oss, og det er nærhet, det er deltakelse, det er tillit, og det er reell mulighet til påvirkning. I Norge har en desentralisert forvaltning bidratt til politisk, sosial og geografisk utjamning. Det har gitt kort vei fra enkeltmennesket til beslutningstakerne. Det bidrar igjen til at mange deltar og tar ansvar for sitt liv og sine nærmiljøer. Det er viktige kvaliteter ved det norske samfunnet som må tas vare på og utvikles videre, og nettopp disse sidene ved vårt samfunn bør ikke settes på spill gjennom en umåtelig iver etter strukturelle reformer. Senterpartiet tror nemlig på det myndige mennesket. Vi tror på den enkeltes mulighet til å påvirke sitt liv, og da er gode lokale samfunn og desentralisering svaret. Det er mindre enn et år igjen til stortingsvalg. Det blir et viktig valg. Med alle strukturelle endringer som nå pågår, blir det også et retningsvalg, et valg mellom sentralisering eller nærhet, et valg mellom topptungt byråkrati eller lokalt folkestyre, et valg mellom et samfunn med små forskjeller, der folk kan forvente gode tjenester nær seg, eller det motsatte. Det blir et valg mellom trua på det frie markedet eller trua på kraften i blandingsøkonomien og gode offentlige tjenester. Det var interessant å lese trontalens begrep og det som ble sagt om endring. Endring er viktig, men som jeg sa i starten: Endring skjer ikke uten politisk kontekst. Folk fortjener politikere som tydelig tør å si hvilke politiske valg de tar, uten å kamuflere det bak endring som et honnørord. Det ligger politikk bak ordet endring, og det forstår folk. Dagens regjering bidrar til en endring som tar Norge i feil politisk retning. Dermed kommer også valget neste år til å handle om intet mindre enn hvilket Norge vi skal ha i årene framover. Det kommer til å bli et svært viktig valg for de ulike politiske partiene, men også for Norge som helhet.