Marit Arnstad (Senterpartiet), 2003-06-13:
Norges deltakelse i Sikkerhetsrådet var en viktig mulighet og en krevende utfordring. Oppgaven ble på mange områder løst på en tilfredsstillende måte, men etter Senterpartiets mening er det grunn til å sette et spørsmålstegn ved om alle muligheter til å påvirke og til å sette dagsorden ble benyttet godt nok. Sikkerhetsrådets dagsorden er naturlig nok preget av internasjonale hendelser som til enhver tid oppstår. Norge måtte forholde seg til den akutte agendaen, og det krevde mye oppmerksomhet og arbeidskraft fra den norske delegasjonen. I forkant av deltakelsen i Sikkerhetsrådet hadde Norge imidlertid pekt ut tre satsingsområder, og vi ønsket å fokusere særlig på disse områdene. De tre områdene var særlig utfordringene i forhold til Afrika, styrking av FNs fredsbevarende operasjoner og å reise en debatt om underliggende årsaker til konflikter. Vårt arbeid i Sikkerhetsrådet må også måles i forhold til de prioriteringene vi hadde satt oss før deltakelsen. Det er selvsagt ikke vanskelig å erkjenne at det kan være hardt for små land å sette dagsordenen i en periode som i tillegg var ekstra preget av fokuset på kampen mot terrorisme og den dramatiske situasjonen etter angrepet på World Trade Center. Likevel er det Senterpartiets oppfatning at Norge ikke greide å få til gode nok framskritt for de prioriteringene vi faktisk hadde satt oss. Et hederlig unntak er vår innsats på Afrikas Horn, der det norske engasjementet var høyt. Det er oppløftende at Regjeringen ønsker å fokusere på det arbeidet også framover, bl.a. gjennom å forebygge voldelige konflikter og forhindre at løste konflikter blusser opp igjen. Det er også rimelig å framheve positivt Norges innsats for å få på plass to Midtøsten-resolusjoner, som var en viktig stimulans for fredsarbeidet i regionen. Norge ledet forhandlingene om resolusjon 1397, som var den første som noensinne har omtalt visjonen om en palestinsk stat. Det var et viktig gjennombrudd. Sjøl om vilkårene for iverksettelse av resolusjonene ikke var til stede i regionen, og sjøl om konflikten dessverre har eskalert etterpå, var det norske arbeidet med å styrke troverdigheten til både Norge og FNs engasjement i konflikten viktig. Irak-situasjonen satte naturlig nok sitt preg på særlig den siste tiden av den norske perioden. Etter Senterpartiets mening var Norge for passiv altfor lenge i den tilspissende situasjonen som oppstod. Vi brukte ikke de mulighetene vi hadde gjennom vår plass i Sikkerhetsrådet, til også å påvirke prosessen og ha en klar holdning i forhold til den prosessen som pågikk. Jeg må også få lov å si at debatten i ettertid i både USA og Storbritannia burde ha vært en vekker også for debatten i Norge. Det er merkverdig at det ikke skaper større debatt også hos oss, at det ikke settes spørsmålstegn i Norge knyttet til det man har sett av debatt i USA og Storbritannia etterpå, ikke minst knyttet til markedsføringen av den konflikt og den krig som oppstod. Norge hadde ansvaret for sanksjonskomiteen for Irak, der det har vært nedlagt et omfattende arbeid. Omleggingen av sanksjonene var et skritt i riktig retning, men fortsatt fikk ikke sanksjonene den ønskede effekt. Når det gjelder vår erklærte ambisjon om å bidra til å styrke FNs evne til å planlegge og gjennomføre fredsbevarende operasjoner, er det Senterpartiets holdning at Norges profil var svak. På begynnelsen av 1990-tallet hadde Norge godt over 1 000 personer ute i FNs fredsbevarende operasjoner. I dag har vi et tjuetalls nordmenn med blå hjelm igjen ute i felten. FNs totale antall personer i felten er 30 000. De norske tallene er et avslørende bevis på at det fra norsk side er langt mellom teori og praksis på dette området. Senterpartiet er opptatt av at vi ved handling må styrke FNs kapasitet og legitimitet på det fredsbevarende området. Særlig i dagens internasjonale situasjon, der USA har valgt å handle unilateralt utenom FN, er det viktig for land som Norge å gjøre sitt ytterste for å bygge opp under FN, ikke minst på det fredsbevarende området. Et eksempel er Kongo, der vi i dag har utstasjonert fem mann under FN-flagg som det er meningen skal trekkes ut om kort tid, til tross for at FNs generalsekretær har kommet med direkte henstillinger også til Norge om å bidra med personell til fredsbevarende FN-styrker i landet. Senterpartiet er ikke tilfreds med at en så direkte FN-henstilling blir nedprioritert samtidig som Norge har sagt ja til å bidra i Irak, i oppryddingen etter en krig Norge faktisk var imot. Vi mener at Norge ikke er tjent med å si til nei FN samtidig som vi sier ja til USA, slik situasjonen er i dag, der det også er utviklet en viss konflikt mellom FN og USA. Norge burde opptre aktivt som en brobygger i internasjonale konflikter gjennom konsekvent å jobbe for multilaterale løsninger og multilateralt samarbeid. Jeg ønsker også å knytte noen få kommentarer til utviklingsarbeidet. Jeg tror det er en erkjennelse samlet sett at verken det bilaterale eller det multilaterale utviklingsarbeidet fungerer godt nok. En del av årsakene må anses å være at svært mange utviklingsland har for svake administrative systemer. Administrativ og organisatorisk kapasitet er en helt grunnleggende forutsetning for god utvikling. Utviklingen må rett og slett administreres bedre. Det gjelder både oppbygging av tjenester og velferdstilbud, næringsutvikling og fordeling, for å nevne noen områder. På dette feltet har FNs utviklingsprogram UNDP en viktig oppgave. Det har kapasitetsbygging som et av sine primære mål. Norge bør fokusere på det arbeidet og styrke UNDPs evne til å jobbe offensivt med akkurat denne utfordringen. Senterpartiet hadde håpet at norsk medlemskap i Sikkerhetsrådet ville ha skapt økt interesse og debatt i Norge om viktige utenrikspolitiske spørsmål. Det har man etter mitt skjønn bare i liten grad lyktes med. Kanskje kunne den brede debatten i befolkningen vært stimulert mer bevisst og på en bredere front enn det den faktisk ble. Kanskje kunne en ha oppnådd en bredere debatt gjennom større åpenhet og involvering av f.eks. frivillige organisasjoner. Jeg tror også at utviklingen av forholdet mellom FN og USA burde ha påkalt både større debatt og større problematisering i den samlede norske utenrikspolitiske debatten. Til tross for at Senterpartiet ikke er fullt ut tilfreds med utbyttet av vår deltakelse i Sikkerhetsrådet, har Norge bygd opp en svært god kunnskap om dette feltet i løpet av denne perioden, og det er gjort en stor arbeidsinnsats av svært mange. Den kunnskapen må vi forvalte videre. Senterpartiet håper det kan utarbeides en helhetlig strategi for hvordan man bevisst kan satse videre på vegen etter deltakelsen i Sikkerhetsrådet.