Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2021-05-18:
Jeg vil også takke statsministeren for en grundig redegjørelse. Men jeg vil aller først, på vegne av Fremskrittspartiet, uttrykke en ærbødig takk til dem som har gitt sitt liv på oppdrag i Afghanistan. Jeg ønsker også å gi uttrykk for min dypeste medfølelse med de pårørende og deres familier. Afghanistan-utvalgets leder, Bjørn Tore Godal, la i 2016 frem en rapport om alle aspekter ved Norges engasjement i Afghanistan. Det var en tydelig dom: Med vår deltakelse hadde vi ikke nådd de målene vi hadde satt oss. Det er lett å være etterpåklok, men man kunne tenkt seg om lite grann tidligere. I debatten i Stortinget i mars 2017 sa jeg: «Krigen i Afghanistan er i ferd med å bli en av historiens lengste. Konklusjonen er derfor åpenbar: Vi kan ikke fortsette som vi stevner. Vi må tenke annerledes, og vi må handle annerledes. Vi må finne en vei ut.» Det gjorde vi ikke. Vi fortsatte som før. Et av Afghanistan-utvalgets tydelige råd var at Norge ikke burde engasjere seg i statsbygging, utvikling og sikkerhet av større omfang – altså det motsatte av det statsministeren sa på denne talerstolen. Fremskrittspartiet vil advare mot den utviklingen at vi kommer inn i en hengemyr som gjør at vi aldri kommer oss ut, at vi forsøker å gjøre noe vi ikke er kvalifisert til, og noe som afghanerne er nødt til å gjøre på egen hånd, noe også representantene Michael Tetzschner og Jonas Gahr Støre var inne på. Utvalget understreket også at norsk militær innsats i konfliktområder må inkludere en exit-strategi, være begrenset i tid og målbar med tanke på oppdrag. Intensjonen med å intervenere i Afghanistan var å bekjempe et internasjonalt onde og samtidig et forsvar av norsk sikkerhet. NATO-landene gikk inn i Afghanistan med mål om å stille dem som sto bak terrorangrepet i New York, ansvarlig. Det målet har NATO nådd. Lederen av Al Qaida, Osama bin Laden, ble drept av allierte styrker i Pakistan i 2011, og hans direkte medansvarlige er for lengst drept eller tatt til fange. På det tidspunktet kunne NATO-landene ha trukket sine styrker ut og erklært seier. Jakten på terrorister utviklet seg raskt til et storstilt engasjement for å bygge en ny, demokratisk afghansk stat. Det var fåfengt, og det er fåfengt. Afghanistan-utvalget konkluderte videre med at militante islamistgrupper fortsatt hadde fotfeste i landet, og at Taliban var sterkere enn noen gang siden 2001. Antall drepte afghanere kan være over 100 000. 3 500 internasjonale soldater er døde, inkludert 10 norske. Til tross for Afghanistan-utvalgets konklusjoner fortsatte NATOs engasjement som før, og antallet norske soldater og annet personell ble holdt på samme nivå. I 2018–2019 var det 60 soldater i Resolute Support Mission. I 2021 var det 100 soldater og annet personell og sanitetsbidrag i tillegg. Godal-rapporten ble lagt i en skuff og glemt. Sjelden har et regjeringsoppnevnt utvalg vært så tydelig på at et så omfattende internasjonalt oppdrag har vært mislykket. Utvalget sier sågar i første setning: «Etter mange års internasjonal innsats er situasjonen i Afghanistan nedslående.» Særlig tydeligere kan det ikke sies. Målsettingen for engasjementet er ikke nådd. Krigen styrker NATO, og det er for så vidt vel og bra, men det sier ingen ting om NATOs evne til å bekjempe fienden. Et av Norges mål var å bygge en stabil og demokratisk stat gjennom langsiktig bistand og fredsdiplomati. Det er ikke oppnådd. Afghanistan-utvalget konkluderte sågar med at Norge ikke har utgjort en betydelig forskjell. I 2016 var beregnet kostnad for det internasjonale engasjementet nær 5 000 mrd. kr, eller omtrent fire norske statsbudsjetter. Norge hadde inntil 2016 brukt nær 20 mrd. kr, hvorav 11,5 mrd. kr på militær innsats. Velger vi å delta i en krig, må målet kommuniseres tydelig. Stortinget må informeres og involveres, og deltakelsen må ha forankring hos det norske folk. Det må etableres et tydelig mål, og drift i målene må unngås. Nå ser vi at drift i målene er akkurat det som skjer. For øvrig er det et paradoks at samtidig som vi sender våre unge, veltrente menn og kvinner ut for å krige i Afghanistan, reiser mange av landets egne unge menn og kvinner til vårt land for å søke beskyttelse fra krig. Afghanistans egne unge burde jo ha en egeninteresse av å skape fred og gode levevilkår i sitt eget hjemland. Det burde sågar vært en plikt. Med et slikt bakteppe må det være naturlig å stille følgende spørsmål: Hva var mandatet for det militære engasjementet i Afghanistan, og hvorfor endret det seg underveis? Når man snakker om kvinners rettigheter, kan man si at det er blitt bedre for kvinner i Afghanistan – ja, litt, men i forhold til det man kan forvente etter 20 års krigsinnsats, er det nedslående.