Jan Arild Ellingsen (Fremskrittspartiet), 2003-03-27:
Så langt har dette tydeligvis dreid seg om å finne motsetninger som man samtidig påstår egentlig ikke er her, med noen få unntak. Man påberoper seg at prosessen har vært feil, det har vært for lite bredde og for få høringer, og man har gått for fort fram. Dette er for meg kjente ord. Vi har hatt en tendens og vil nok fortsatt ha en tendens til å komme med forslag som resten her setter seg imot. For meg er ikke dette noen overraskelse. Jeg kunne ha nevnt SEFO, jeg kunne ha nevnt heving av strafferammene, hvor Fremskrittspartiet har ønsket å forsere tingene og ha større framdrift enn flertallet i denne salen. Derfor er dette ikke noen overraskelse for oss, men en stadfesting av at også denne gangen går faktisk et mindretall rundt med håndbremsen på. Det er min ærbødige påstand at de eneste som tjener på det, er de kriminelle. Det hevdes her at man ikke vet med sikkerhet om det ville ha endret resultatet i heroinsaken, men man vet jo slett ikke heller det motsatte. Ergo synes jeg at man bruker en spekulativ argumentasjon som det egentlig ikke er noe hold i. Jeg registrerer videre at det er en strid om behovet for dette. For Fremskrittspartiets del handler det om å komme videre. Vi tror at med den endringen som nå fremmes, tar vi et skritt i rett retning. Og hvorfor trenger vi den? Jo, for vår del er det ganske greit. Vi har et kriminelt miljø som tidvis blir tøffere: vi har trusler, vi har represalier, og en del av disse miljøene er så tøffe at vi kvier oss for å ta innover oss virkeligheten i forhold til hvor alvorlig det faktisk kan være. Da må vi ha et verktøy mot det, og for Fremskrittspartiets del vurderer vi denne saken for å være en del av det verktøyet. Sannsynligvis er det slik at hvis ikke de som er ute og bistår politiet med å oppklare denne typen alvorlige saker, og føler en trygghet i forhold til å kunne gjøre det, taper rettsstaten Norge og Norge som nasjon på det. Hvis man ikke føler sikkerhet for eget liv og helse og familien sin, hva i all verden er det da som tilsier at man skal tørre å stå fram og bistå? Jeg tror ikke man vil det, og jeg mener at denne saken er med og bidrar i så måte. Det er også andre momenter som er viktige her. Et av de punktene som det har vært vist til, er at man må ha et lovverk som gjør det mulig å samarbeide med andre lands politimyndigheter og andre som man får informasjon ifra. Hvis ikke de sikres anonymitet, kan dette bli veldig vanskelig. Og det er klart at med den måten som organisert kriminalitet brer om seg på, så har vi en utfordring også her når det gjelder å ha et lovverk som ivaretar det hensynet. Det vil jo være rart hvis andre lands myndigheter sier at vi har et tips til dere, men vi kan ikke komme med det, for dere har et lovverk som gjør at vi ikke har sikkerhet for at informasjonen blir holdt anonym i så måte. Det kan være i forhold til infiltrasjon, narkotika og andre ting, og da må vi ha et lovverk, med andre ord et verktøy, som sikrer dette. Og det er klart at med de store ressursene de som bryter lover, som lever av lovbrudd, har, er dette en kamp mellom det gode og det onde. Det er å bruke et forslitt uttrykk, men det inneholder likevel et symbol som vi skal ta vare på. Og det er klart at innsatsen i de kriminelle miljøene er så stor at de går veldig langt for å unndra seg straffeforfølgelse, og det er det dette handler om. Og ikke minst: Da jeg først startet med å se på denne saken, var jeg litt i stuss – for hva handlet egentlig saken om? Jo, den handlet om å unndra opplysninger som ikke skulle brukes som bevisførsel. Først og fremst tenkte jeg at dette kan jo ikke være et problem. Nå er ikke jeg en jurist, jeg er legmann de luxe i denne sammenhengen, men likevel så var det logisk for meg. Altså: Hvis det ikke skal legges fram og ikke er til direkte opplysning, hvorfor skal det da være et problem? Det er tydeligvis et problem. Politiet kan bruke feil metode, man kan trikse og man kan jukse, men det ligger i denne saken et opplegg for å ivareta nettopp den biten og påse at politiet ikke jukser i kortene. Vi har tillit til norsk politi, og er sikker på at de vil kunne gjøre dette på en god måte. Det er også slik at det legges føringer på strafferammen for hvordan dette kan brukes. De av oss som har lest saken med høringsuttalelsene, vet det også var strid om hvor dette burde slå inn: Skulle det slå inn på saker med ti års strafferamme, skulle det slå inn på saker med fem års strafferamme, eller skulle man rett og slett se på alvorlighetsgraden i saken? For vår del stod vi i utgangspunktet på at det var alvorlighetsgraden i saken som var det viktige, ikke om strafferammen var fem eller ti år. Grunnen til det er at vi har en del områder i dag som har en lavere strafferamme enn fem år, som vi var bekymret for. Nå har Regjeringen meldt at de vil komme med en – skal vi kalle det – oppgradering også når det gjelder de forholdene, så dette vil med tid og stunder bli dekt opp, men vi ønsket primært å se på alvorlighetsgraden. Allikevel har vi altså kommet fram til et kompromiss som vi synes dekker dette, og det skal vi få komme tilbake til. Jeg synes også det er positivt at det i dette forslaget ligger inne at man kan gå på en lavere strafferamme dersom det er fare for noens liv, helse eller frihet. Det er et viktig signal. Da er vi tilbake ved noe av intensjonen i dette, nemlig hvordan man ivaretar sikkerheten til den som på en måte risikerer innsatsen, den som kommer med en opplysning som gjør at man kan avsløre et kriminelt forhold, og det er for meg essensielt i denne saken. Så er det også slik at man har laget et verktøy for å sikre at den tiltalte skal ha en rettssikkerhet, og det er laget en ordning med en særskilt advokat som skal ivareta det vi her kaller tredjepartsinteresse. Det er ikke til erstatning, men som et supplement til vedkommendes rettssikkerhet, og det synes iallfall vi er fornuftig. Jeg har heller ikke registrert at andre har vært mot det, så det er vel andre ting som det har vært større problemer med i denne saken. Det er også slik at det for Fremskrittspartiets del var viktig å se på hva slags dommer det er som tar beslutningen i denne type saker. For vår del var det essensielt at det ikke skulle være samme dommer som dømte i saken, som vurderte om opplysninger skulle unntas eller ikke. Her har vi heldigvis fått med oss regjeringspartiene på å foreta en dreining som vi synes var fornuftig. Uten det tror jeg at det hadde blitt verre å få til en løsning. For oss kan vi godt holde på å diskutere Riksadvokatens syn. Vi har hatt stor sans for hans syn. Vi synes forslaget langt på vei tar opp i seg intensjonen til Riksadvokaten. Så registrerte vi også at man selvfølgelig ønsker å kjøre dette ut på høring, men for oss handlet det om å vise handlekraft. Jeg har fra denne salen tidligere beskyldt andre for ikke å være handlekraftige. Vi tror at det er rett å gjøre dette, og vi føler ikke at vi gambler med noe. Jeg føler at vi har en balanse i denne saken. Hensynet til tiltalte skal også her ivaretas med ulike ordninger, og man skal vurdere å se på ordningene. Jeg er jo personlig glad for at vi for en gangs skyld faktisk kan fatte et vedtak i en sak som er kontroversiell. Vi har diskutert saker som etter mitt skjønn har vært mye mindre kontroversielle, jf. SEFO, som vi diskuterte i fjor vår, der folk fra denne talerstolen sa at vi egentlig burde ha vært med på dette, men vi vil likevel vente på en høring. Denne gangen har altså et flertall funnet ut at vi ønsker handling istedenfor ord og flere ord. Jeg mener at både Arbeiderpartiet og SV har hatt en mulighet til å gjøre noe mer enn å uttrykke generell støtte til det. Man kunne ha sluttet seg til hovedsaken av det som ligger her, uten å gå på akkord med det punktet som man er bekymret for, men det velger man ikke å gjøre. Det har man selvfølgelig argumentert for fra Arbeiderpartiets side, og det tar jeg til etterretning. Men at vi har en politisk uenighet er jo bra, for det vitner om at vi har en debatt her som er et engasjement som vi har godt av, og vi får gå opp noen grenselinjer for hva som er fornuftig fra de ulike politiske ståstedene. For vår del synes vi det vi her legger fram, med de endringene som er gjort gjennom komiteens arbeid, er positivt, og jeg håper og tror at det vil bli et verktøy for bekjempelse av kriminelle handlinger i dette landet.