Hanne Harlem (Arbeiderpartiet), 2001-04-04:
En godt fungerende straffesakskjede er av stor betydning for folks tillit til politi og rettsapparat. For at straffesaksbehandlingen skal ha den nødvendige kvalitet, må alle elementer i kjeden fungere godt, både isolert og i samspill med neste ledd. For å få til det har det gjennom lang tid vært drevet omfattende utviklingstiltak innenfor politi, påtalemyndighet, domstol og kriminalomsorg. Kriminalomsorgens viktigste bidrag til å bekjempe kriminalitet ligger i å sikre høy kvalitet i straffegjennomføringen. Da trenger vi en tydelig straffegjennomføringspolitikk, et høyt faglig nivå i etaten og en hensiktsmessig organisering slik at innsatsen gir best mulig resultat. Så trenger vi selvfølgelig også penger, slik komiteens leder gav uttrykk for. Det er altså ikke dagens tema; dagens tema er loven. Men jeg har likevel lyst til å bemerke og for så vidt også bekrefte – noe jeg allerede har gjort overfor komiteen på et langt tidligere stadium – at Regjeringen vil komme tilbake til spørsmålet om soningskø og rammene for Kriminalomsorgen i revidert nasjonalbudsjett. Jeg minner også om at det er gitt klar beskjed om at det ikke er aktuelt å stenge fengsler eller fengselsavdelinger nå av økonomiske grunner, men at dette i stedet blir tema under behandlingen av revidert nasjonalbudsjett. Kriminalomsorgsmeldingen fra 1998 gav Stortinget grunnlag for en bred drøfting av kriminalpolitiske rammer og straffegjennomføringens muligheter og begrensninger. Den brede politiske enigheten som kom til uttrykk når det gjelder hovedpunktene i straffegjennomføringspolitikken, har vært et godt grunnlag for det lovforslaget som behandles i dag. Det har vært og er tverrpolitisk enighet om at straffegjennomføringen skal baseres på to hovedmålsettinger: samfunnsbeskyttelse på kort sikt, bl.a. ved å sikre at den straffedømte gjennomfører straffen som forutsatt, og at samfunnet derved beskyttes mot ny kriminalitet i denne perioden samfunnsbeskyttelse på lang sikt gjennom å bidra til at straffedømte ikke begår ny kriminalitet etter endt straffegjennomføring, og derved redusere tilbakefallet Forslaget til ny straffegjennomføringslov omfatter både fengselsstraffen og samfunnsstraffene, både fengselsvesenet og Kriminalomsorg i frihet. Basert på innstillingen kan jeg i dag konstatere at det fortsatt er bred tverrpolitisk enighet om hovedtrekkene i straffegjennomføringspolitikken. For rettsstaten er det en styrke at det er bredest mulig enighet om hvordan det skal reageres på lovbrudd. Det er selvsagt også grunnleggende viktig at alle kan se at gjennomføringen faktisk skjer i samsvar med politikken. Straffegjennomføringen må være rask og tydelig. Selv om det er bred enighet om hovedprinsippene i straffegjennomføringen, betyr ikke det at vi her beveger oss på et område fritt for konflikter og verdivalg. Det er da av stor betydning at vi klarer å basere diskusjon og uenighet også på faktisk viten og kunnskap. Forskning og erfaring kan fortelle oss ganske mye om hva som virker i forhold til de to hovedmålsettingene om samfunnsbeskyttelse på kort og lang sikt. Vi vet at rømningshindringer og ulike kontrolltiltak er nødvendig for samfunnsbeskyttelsen på kort sikt, og vi vet hvordan det kan gjennomføres på en hensiktsmessig måte. Det er kriminalomsorgen i Norge tradisjonelt gode på, og vi har bl.a. hatt svært lave rømningstall her i landet. Vi vet også ganske mye om hva som fremmer tilbakeføring til en kriminalitetsfri tilværelse, og vi vet hvordan det kan ivaretas innenfor en straffegjennomføringsramme. Det er ikke slik at ingenting virker, men det er heller ikke slik at alt virker. Forskning og evaluering av virkemidler for atferdspåvirkning skal være en viktig kilde til god straffegjennomføringspolitikk. Vi må ha et bedre grunnlag enn ren synsing og rimelighetsbetraktninger. Utfordringen er at virkemidlene som fremmer disse to målsettingene, delvis kan stå i motstrid. Straffegjennomføringens utfordring blir derfor å finne en konkret balanse mellom kontroll og rehabilitering som totalt sett gir best resultatoppnåelse på begge områder. Den balansen kan ikke finnes generelt, men må finnes i straffegjennomføringsregimet rundt den enkelte. Den nye straffegjennomføringsloven gir nettopp denne muligheten. Man har hjemmel for kontroll og strenge soningsregimer der det er nødvendig for å hindre den enkelte i å sette seg ut over rammene, og man har mulighet til faglig arbeid med påvirkning, herunder gradvis tilbakeføring til samfunnet der den enkelte viser vilje til å ta ansvaret for sin rehabilitering og viser at vedkommende gradvis kvalifiserer seg til lavere kontrollnivå. Et stikkord for lovens hovedprofil er derfor at den gir de rettslige rammene for målrettet differensiering. Jeg er spesielt opptatt av noen av de regelområdene som ligger i den nye loven. Vi har foretatt en helt nødvendig innstramming av prøveløslatelsesreglene, slik at prøveløslatelse nå ikke er noe man bare får, men noe man må kvalifisere seg for. Og jeg har lyst til å bemerke – siden prøveløslatelse har vært et tema i debatten så langt – at man skal huske på at ordningen med prøveløslatelse har eksistert i Norge i over hundre år. Påstanden som har kommet fra enkelte, om at dette er en desavuering av domstolenes fastsettelse av straffen, er det da vanskelig å følge, for det er altså mer enn hundre år siden man startet en praksis hvor det ble gitt prøveløslatelse etter to tredjedels tid. Men det som er viktig i den nye loven, er for så vidt at man fortsatt tar utgangspunkt i en hundre år gammel praksis, men at man kraftig skjerper inn at prøveløslatelse er en del av totalsoningen. Prøveløslatelse er et ledd i den totale fengselsstraff, og det skal være klare vilkår og klare reaksjoner dersom man ikke oppfyller de vilkårene eller de krav som stilles til en i forbindelse med en prøveløslatelse. Det er heller ikke slik at det er noen automatikk i at det skal gis prøveløslatelse. Så dette er en innstramming av en praksis som har vært der i hundre år, og jeg har vanskelig for på noen måte å være med på at prøveløslatelse er å ikke gjennomføre fengselsstraffen slik domstolene har fastsatt. Dette har altså vært en ordning i lang tid, og jeg antar at de også for hundre år siden så at det var en god begrunnelse for at man hadde en progresjon i soningen, og at det var en utvikling underveis. Det er gitt en utvidet adgang til ulike kontrolltiltak i anstaltene. Selv om kontroll alltid kan oppfattes som ubehagelig og noen ganger krenkende, er det helt nødvendig å prioritere etatens mulighet for kontroll når det er nødvendig. Særlig i forhold til narkotikabekjempelse er dette viktig. Det er gitt hjemmel for å reagere raskt og effektivt når noen misbruker muligheter de har fått for å lette sin tilbakeføring til samfunnet. Den tillit som gir den enkelte slike muligheter, må balanseres med en rask og konsekvent reaksjon, bl.a. ved gjeninnsetting i fengsel der forutsetningene brytes. Dette gjelder ved frigang, ved prøveløslatelse, ved utslusing og ved samfunnsstraff. En ny samfunnsstraff tar opp i seg den tidligere samfunnstjenesten og den tidligere betingede dom med tilsynsprogram. Nå har vi lagt det formelle grunnlaget for et godt alternativ til bruk av fengsel. Kriminalomsorgen må utvikle innholdet som skal gjøre samfunnsstraffen til et troverdig alternativ som bidrar til kriminalitetsbekjempelse. Særlig vil jeg legge vekt på at samfunnsstraff må være et alternativ til betinget dom for unge lovbrytere, slik at de får en merkbar reaksjon. Samfunnsstraff er derfor et godt alternativ nettopp til betinget dom og må i større grad brukes i den forbindelse. Kriminalomsorgen er nå hensiktsmessig organisert ved at vi har en samlet etat, og ved at det er opprettet regioner. Det skal gi god drift, enkel administrasjon og helhet i virkemiddelbruken. Kriminalomsorgen har også jobbet mye med å heve kompetansen hos dem som jobber i etaten, samtidig som de har fått nye oppgaver og tatt i bruk nye metoder. Nå får de også et helt nytt og moderne lovverk. Det er et svært viktig skritt for å bedre kriminalomsorgen, til samfunnets beste. Jeg har tenkt å bruke de siste to minuttene på et par spørsmål. Først til det som ble tatt opp av komiteens leder, om at det er en uenighet i komiteen når det gjelder adgangen til å sette domfelte direkte inn på åpen soning. Jeg har lyst til å understreke at det det er snakk om, og det det er uenighet om, er om man skal utelukke muligheten til å sette straffedømte inn på åpen soning direkte. Det er derfor ikke snakk om at en voldtektsdømt uten videre skal settes inn på åpen soning. Det det er snakk om, er om man skal ha en lovbestemmelse som hindrer at f.eks. en som er dømt for uaktsomt bildrap, eller en som er dømt for ikke å møte til militærtjeneste, etter en sikkerhetsmessig vurdering kan settes inn til soning ved en anstalt med lavere sikkerhetsnivå. Jeg har også lyst til å gjøre oppmerksom på at den regelen vi foreslår i straffegjennomføringsloven, og som flertallet støtter, fortsatt er atskillig strengere enn det som er hovedregelen både i Sverige og i Danmark. Det andre jeg hadde lyst til å kommentere, er spørsmålet representanten Simonsen tok opp, om tilleggsstraff ved det han kalte uakseptabel atferd overfor fengselsansatte. Ja, selvfølgelig skal vold mot fengselsansatte alltid anmeldes. Riksadvokaten har nylig sendt ut et rundskriv hvor han innskjerper at vold mot offentlig ansatte i fengslene skal behandles på samme måte og med samme prioritet som vold mot polititjenestemenn. Det vil i de fleste tilfeller, i hvert fall hvis straffesaksbehandlingen går så fort som den bør gå, bety en tilleggsstraff, men altså en tilleggsstraff utmålt ved at man er dømt for de forholdene man har gjort seg skyldig i, på den måten man skal dømmes på. Det er selvfølgelig avgjørende viktig at man reagerer mot uakseptabel atferd overfor de ansatte i fengsler og kriminalomsorg.