Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2010-10-11:
Jeg vil også begynne med å gi honnør til interpellanten. Jeg er veldig glad for at det blir satt fokus på denne saken i stortingssalen. Forhåpentligvis vil det at parlamentet er engasjert, bidra til å legge ytterligere press på britene. Det mener jeg er bra. Vi har visst lenge at Sellafield er farlig. Vi snakker om lagring av flytende høyradioaktivt avfall oppå bakken. Vi snakker om avfallsmengder som man kan produsere 4 000 atombomber av. Potensialet for et utslipp er 100 ganger større enn det var i Tsjernobyl. Et alvorlig uhell kan i ytterste konsekvens faktisk ødelegge store deler av Europa. Det er dimensjoner over dette som det er vanskelig å ta inn over seg. Jeg husker veldig godt kritikken av Bondevik I for å ha for mye fokus på Sellafield, nærmest for å dekke over at man ikke hadde de store miljøsakene å snakke om hjemme. Jeg var ikke enig i den kritikken. Det var selvfølgelig ting å kritisere rundt Bondevik Is miljøpolitikk, det er ikke det, men engasjementet mot Sellafield var absolutt ikke en av de tingene. Den rapporten som interpellanten viser til, bør bekymre oss alle. Den viser at konsekvensene kan bli enda mer alvorlige enn det vi har trodd til nå, og slik sett er jeg glad for at Miljøverndepartementet har fått laget den. Det var to episoder i fjor med brudd på kjølesystemet, og det illustrerer med all mulig tydelighet at sikkerheten ikke er god nok. Flytende høyradioaktivt avfall er fryktelig ustabilt, og Norge ligger slik til at et utslipp nesten med sikkerhet vil ramme oss. Jeg var heller ikke klar over opprinnelsen til ordet «sydvest», men da har jeg også lært noe i dag. Selv om vi har nye eiere på Sellafield, og selv om arbeidet med å redusere avfallsmengdene går etter planen, synes ikke jeg at britenes holdning er spesielt betryggende når de forteller oss at det er usannsynlig at vi vil oppleve et stort utslipp fra Sellafield. Det gjør meg også uhyre skeptisk at det fortsatt er problemer med åpenhet og tilgang til informasjon. Noe av det mest kritikkverdige etter utslippet som vi hadde på nyåret i fjor, mener jeg faktisk var at det tok så lang tid før omverdenen ble varslet. Britiske myndigheter brukte den gangen fem dager på å fortelle oss om hva som hadde skjedd, og det er totalt uakseptabelt. Det er mange norske politikere som har engasjert seg for å få Sellafield stengt. Gunnar Kvassheim har blitt nevnt – han fortjener honnør. Thorbjørn Berntsen var i sin tid sterkt engasjert som miljøvernminister. Han bidro jo til å berike det engelske språk, uten at jeg skal sitere hans omtale av sin britiske miljøvernministerkollega direkte. Jeg antar at det ville blitt slått ned på som uparlamentarisk språkbruk. Men det var min mening da – og jeg mener det i og for seg fortsatt – at det var en passende beskrivelse. Vårt primære standpunkt er at anlegget må stenges ned. Dessverre er det ikke vi som avgjør det. Tidspunktet for å stanse driften blir stadig forskjøvet, og nye kontrakter blir stadig inngått. Det er bekymringsfullt. Vi vet at det i hvert fall blir drift fram til 2020. Det krever en betydelig bedring av sikkerheten. Vi har positive signaler fra de nye eierne, men dette krever kontinuerlig oppfølging fra regjeringen. Jeg er glad for at man har gjort det til nå, og tar det som en selvfølge at man fortsetter med det. Jeg synes det er vanskelig å snakke om Sellafield uten å reflektere litt over bruken av atomkraft generelt. I dag, over 50 år etter at de første atomkraftverkene ble satt i drift, har vi ikke kommet en centimeter lenger i å ufarliggjøre avfallet. Vi kan kun lagre det, og det er lagt ned tiår og milliarder i forskning på å forbedre lagringsmetodene. Sverige og Finland har i 20 år prøvd å finne en metode for å lagre sitt eget atomavfall fra sine egne kraftverk i stabil fjellgrunn. De håper å kunne begynne lagring av sitt avfall, som nå ligger i vannbad, etter 2020. Da vil det ha tatt dem 40 år og nær 50 mrd. kr å finne en løsning. I mellomtiden har bl.a. Sverige sendt deler av sitt avfall til reprosessering i Sellafield. Det er altså ikke driften av atomkraftverk i seg selv som er det store problemet, det er håndtering og lagring av avfallet. I Sellafield ble atomkraftverket stengt i 2003, men det vil ta 85 år å demontere og rydde opp. Sånn er det med nedstenging av atomkraftverk andre steder i verden også. Nå planlegger britene nye kjernekraftverk basert på reprosessering av atomavfall fra Sellafield. Det er bekymringsfullt. Bruk av atomkraft betyr å utsette oss selv og naturen for den verst tenkelige trussel. Deler av avfallet er først ufarlig etter nærmere 1 million år. Da snakker vi om generasjonspolitikk i ordets aller ytterste forstand. Det bør vi kanskje alle reflektere litt over når atomkraft stadig vekk lanseres som løsningen på verdens klimaproblem.