Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2011-11-29:
Jeg vil først få takke for muligheten for å ha en debatt om dette i Stortinget. Det har vi heldigvis mange ganger i Norge, til tross for at det er bred politisk enighet om vårt engasjement i Afghanistan. Vi har det her i salen, vi har det i mediene, vi har det på konferanser og seminarer som arrangeres landet rundt. Alle vi som er til stede her nå, er aktive i disse debattene. Jeg vil også si at det det siste halvannet året vel har skjedd en ganske stor realitetsorientering når det gjelder hva norske styrker gjør i Afghanistan, og hva vårt bistandsmessige og humanitære engasjement går ut på, og det er bra. Jeg vil samtidig også få benytte anledningen til å si til alle dem som er engasjert i NGO-er humanitært og bistandsmessig, og til alt norsk militært personell som er i Afghanistan, at de gjør og har gjort – i over ti år og vel så det – en fantastisk god innsats, både på vegne av Norge og for å løse utfordringene i Afghanistan. Det er altså sånn at det å sende militære styrker er en beslutning som er regjeringas, ifølge Grunnloven. Men så er det selvfølgelig sånn at det skjer konsultasjoner med Stortinget gjennom den utvidede utenriks- og forsvarskomité – en konsultasjon og et organ som representanten og interpellanten ønsker å legge ned. Som tidligere utenriksminister Jan Petersen sa i debatten i 2001: «Ifølge Grunnloven er Kongen både øverstkommanderende for de væpnede styrker og leder for utenriksstyret. Regjeringen er med dette gitt myndighet til å lede utenriks- og sikkerhetspolitikken.» Utenrikskomiteens leder den gangen, Thorbjørn Jagland, fulgte opp, og han var meget klar: «Det er ikke bare slik at det er unødvendig å fatte noe vedtak i denne saken. Vi mener at det ville gjøre ansvarsforholdet mellom storting og regjering uklart hvis vi skulle gjøre det.» Han sier videre: «Jeg sier også dette fordi Norge på en klar og tydelig måte må følge opp de vedtakene som vi har vært med på i NATO under artikkel 5 og i FNs sikkerhetsråd under artikkel 51.» Det er mange ting som har gått bra i Afghanistan, det er mange ting som er utfordrende, og det er mange ting som har gått dårlig. 29. september deltok jeg, sammen med daværende statssekretær, nå forsvarsminister, Espen Barth Eide, og daværende forsvarsminister, nå justis- og beredskapsminister, Grete Faremo, på en konferanse om nettopp Afghanistan ti år etter. Det er mange ting jeg tror man er nødt til å se på med et veldig åpent blikk. Det ene er selvfølgelig situasjonen i regionen, som er så avgjørende for det som skjer i Afghanistan. Det er behov for tydeligere internasjonal koordinering, det er viktigheten av å planlegge på lang sikt og ikke alltid lete etter «quick fix»-løsninger og, ikke minst, erkjenne at Afghanistan er et land med mange interne konflikter, som også går langt utenpå det som har med Vesten og ISAF å gjøre. I tillegg vil jeg også understreke at provinsguvernøren i Faryab, Abdul Haq Shafaq, nevner spesielt arbeidsledighet som et problem, og som også er rekrutterende. Det var i debatten 2001 en stor erkjennelse av både at dette kom til å bli langvarig, og at det kom til å bli vanskelig. Det var sånn at daværende forsvarsminister Kristin Krohn Devold sa: «Situasjonen er i rask utvikling, men den militære aksjonen i Afghanistan kan bli langvarig.» Daværende utenriksminister, Jan Petersen, var også inne på at det internasjonale samfunnet nå sto overfor et stort spekter av problemer som måtte løses. Blant annet viste regjeringa det ved å ha som sitt første svar på situasjonen i Afghanistan å fremme en melding om vårt humanitære engasjement. Det er bra at Norge har opprettholdt det og styrket det over flere år. Jeg må få reservere meg mot det representanten Solhjell sier i sitt innlegg angående en doktrine. Han sier det vil føre til en mer reflektert og opplyst debatt. På meg virker det som om representanten sier at det er det ikke i dag. Det er en kritikk av hans egen regjering, og det er kritikk av tidligere regjeringer. Ingen regjering, intet storting, tar lett på å sende unge menn og kvinner ut i en krigssituasjon i et fremmed land. Det er sånn at SV tapte voteringen i 2001, men de gikk senere inn i en regjering som i seks år har bidratt til å opprettholde vårt militære engasjement i Afghanistan. Da må SV ta et valg, for jeg har foreløpig ikke sett et eneste grunnlovsforslag fra SV som endrer hvordan vi driver beslutningsprosessen rundt militære styrker, nemlig ved å endre Grunnloven § 25. Og inntil et sånt grunnlovsforslag ligger på bordet, antar jeg at også SV støtter tolkninga om at dette er regjeringas prerogativ, og Stortinget skal konsulteres før slike beslutninger fattes.