Inga Marte Thorkildsen (Sosialistisk Venstreparti), 2008-05-08:
Jeg har lyst til å starte innlegget mitt med å si noe om hvorfor vi egentlig verner, for ut fra den interpellasjonen som er reist, skulle man tro at det var noe man drev med fordi man syntes det var gøy å bølle med Distrikts-Norge, og sånn er det faktisk ikke. Stortinget har vedtatt at vi skal stoppe utryddelsen av det biologiske mangfoldet innen 2010, og da er områdevern en hovedpilar. I løpet av de siste 150 åra er minst 103 arter utrydda i landet vårt, ifølge Norges Naturvernforbund. I virkeligheten er tallet mye høyere. Artsdatabanken melder at i Norge er 1 988 arter klassifisert som trua. Antall arter som dør ut, har i moderne tid økt, og hastigheten på denne prosessen er langt høyere enn det som kan karakteriseres som naturlig. Det er antatt at menneskelig aktivitet og påvirkning er en viktig årsak til dette. I dag er endret bruk av områder og arealer, utbygging inkludert, den største trusselen mot biologisk mangfold. Andre viktige påvirkningsfaktorer er forurensning, klimaendringer, beskatning og spredning av fremmede arter. Ofte virker flere av disse faktorene sammen, noe som gir et komplekst trusselbilde. Dette øker risikoen for utdøing. Noen arter finnes f.eks. bare i få eller små områder, og er spesielt utsatt dersom leveområdene deres skulle forsvinne. Det er stor oppslutning om verneplanpolitikken i Norge, som Erik Solheim sa i stad, hvis vi ser på behandlinga av vernesaker i Stortinget gjennom egne meldinger, som nasjonalparkmeldinga, og de regelmessig framlagte meldingene ellers. De enkelte vernevedtakene setter grenser for hvilke typer aktiviteter som kan tillates innenfor verneområdet. Et hovedmoment er at større, tyngre tiltak må lokaliseres utenfor verneområdene, men at verneområdene skal kunne danne arena for aktiviteter innenfor rammen av verneformålet. Det betyr med andre ord at vern ikke er det samme som fravær av muligheten for aktiviteter. Det er Regjeringas politikk at verneområder skal kunne være en ressurs for lokalsamfunn, og gi grunnlag for lokal verdiskaping der forholdene ligger til rette for det. Norsk fjellnatur skal f.eks. både bevares som kilde til friluftsliv, rekreasjon og natur- og kulturopplevelser, og samtidig gi grunnlag for sysselsetting og verdiskaping i fjellbygdene, men man skal ha en økosystemtilnærming til forvaltninga. Det er laget en egen handlingsplan for bærekraftig bruk, forvaltning og skjøtsel av verneområder. Miljøverndepartementet arbeider også med et verdiskapingsprogram for naturarven, som skal bidra til prosjekter og aktiviteter, som kan vise at klassisk naturvern faktisk kan lønne seg for lokalsamfunnet, og dermed bidra til lokal forankring og aksept for naturvernet. Forslaget fikk brei støtte i høringsrunden, og det skal bli spennende å følge dette videre. Et av tiltakene i reiselivsstrategien fra 2007 er å se på muligheter for å bruke nasjonalparker og eventuelt andre områder som er vernet etter naturvernloven i reiselivssammenheng. I februar i år gav Miljøverndepartementet 23 kommuner status som nasjonalparkkommune og fem tettsteder fikks status som nasjonalparklandsby. Målet er å styrke verdiskapinga i kommuner og lokalsamfunn som følge av nasjonalparkenes verdi. Jeg opplever i hvert fall en stolthet hos dem som har fått denne typen status. Det jobbes mye med spørsmålet om virkemidler i Regjeringa. Det er klart uheldig når vern blir opplevd som så negativt at all entusiasme for å ta vare på naturen forsvinner. Jeg tenker at den utfordringa er tredelt. For det første må vi ha gode virkemidler, også av økonomisk karakter, som gir lokalsamfunn forståelse for vernepolitikken. Det er viktig å involvere lokalsamfunnene i prosessene, og sørge for rimelig grad av fleksibilitet. Sjøl har jeg foreslått et miljøfond som kunne styrke Miljøverndepartementets rolle i verneprosessene. For det andre må vi øke forståelsen for verdien av naturen i seg sjøl. Vi har et ansvar for å forvalte naturen på en bærekraftig måte. Vi er tross alt på denne jorda kun kort tid, og spørsmålet om vern har derfor også en klart etisk side. For det tredje må vi som politikere, som Erik Solheim framhevet tidligere i år, tenke gjennom hvordan vi kan bidra til ikke å maksimere disse konfliktene. Det er viktig hvordan vi omtaler dette spørsmålet, om vi fyrer opp under konfliktene, og om vi bare velger å betone de negative aspektene. Det er et faktum at ulike former for vern kan gi en stor potensiell inntektsstrøm til Distrikts-Norge framover. Mange steder i Europa ser vi denne trenden, og det vil ganske sikkert bli viktigere i Norge også. Mange er stolte av naturen de har fått vernet, og ser hvor viktig det er både som inntektskilde og som en påminnelse om at noen ting ikke kan prissettes. Det er rett og slett for verdifullt. Det er gøy at mange kommuner kjemper om å bli erklært som nasjonalparkkommune. Å si at vern er noe man rammes av, er derfor en spekulativ og ensidig beskrivelse, som bare bidrar til å fyre opp under konflikter. Jeg skal i hvert fall så godt jeg kan, ikke bare lytte til dem som synes at vern kan være problematisk lokalt - for det har jeg forståelse for - men også prøve å dempe noen av konfliktene og heller bidra på en konstruktiv måte.