Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2007-05-31:
La meg først si at jeg tror aldri vi vil bli enige om at det er én korrekt virkelighetsbeskrivelse av det som skjedde i 1986. Der tror jeg bare vi får si at vi har hver vår, men jeg konstaterer i hvert fall at Arbeiderpartiet først stemte mot å øke bensinavgiften med et visst beløp, og så noen uker senere stemte for å øke med det samme beløpet, mens Fremskrittspartiet begge ganger stemte imot å øke bensinavgiften. Men det får vi komme tilbake til i andre sammenhenger. Ellers var det også interessant å høre litt fra det indre liv i den nåværende regjering. Det vi andre har vært opptatt av, er ikke det at regjeringen ikke har samtaler og forhandlinger med sine stortingsrepresentanter før man treffer sine beslutninger. Det jeg prøvde å få frem, er at Stortinget som lovgivende, bevilgende og besluttende institusjon som sådan nå fremstår som et ekspedisjonskontor for det Regjeringen – med sin måte å arbeide på og lytte til råd fra ulike parter på – ønsker å gjøre. Det er Stortinget som institusjon som i forbindelse med et par av de sakene som Inge Lønning og også Lars Sponheim nevnte, ses på som et ekspedisjonskontor. Det kan i en konstitusjonell sammenheng egentlig ikke være fornuftig at når regjeringen kommer med kompliserte saker etter måneder og år med forhandlinger internt, så har man låst seg til den løsningen og er ikke mottakelig for innspill fra andre partigrupper i Stortinget. Det er da man kan nærme seg den arrogansen som jeg advarte mot i mitt innlegg når det gjaldt flertallsregjeringer, overfor Stortinget som institusjon. Det er klart at for Stortinget som institusjon er dette et tema som må drøftes, for vi vet jo alle at hadde det ikke vært for en betydelig aktivitet, stort sett fra opposisjonspartiene med representantforslag, hadde det kommet en massiv kritikk for at Stortinget ikke hadde noe å gjøre. Etter en lang periode hvor vi ikke hadde hatt noe å gjøre, kommer Regjeringen plutselig med en haug med saker for å utnytte muligheten på slutten av en vårsesjon, for da går sakene igjennom uten seriøs, forsvarlig og ansvarlig saksbehandling. Vi vet at milliarder har fløyet sene nattetimer i tidligere tider under behandling av revidert nasjonalbudsjett og andre saker. Det har vi prøvd å hindre. Så jeg synes også at regjeringspartiene burde ta inn over seg at det ikke kan være noe fornuftig at Stortinget som institusjon blir sett på og behandlet av Regjeringen og regjeringspartiene som et ekspedisjonskontor. Så gav representanten Inge Lønning uttrykk for at de uformelle samtaler og de uformelle beslutningssystemer kanskje er like viktige som de formelle. Det kan jeg være enig med ham i. Men under alle de uformelle samtaler og beslutninger ligger formalitetene til grunn. Formaliteter er politiske realiteter. Det er systemene som ligger i bunnen, som er grunnlaget for alle drøftelser. Vi ser det i Stortinget når vi konstituerer oss og gjør mange ting, setter sammen ting i komiteer osv. Der er det formalitetene som styrer. Og det er flertallsvalg. Det betyr at hvis to partier som utgjør flertall i Stortinget, slår seg sammen når det gjelder nye kabaler, vet de andre at disse har makten hvis de vil. Derfor prøver man å være konstruktiv i forhandlinger for å finne omforente løsninger. Formaliteter er beinharde politiske realiteter. Så spurte Inge Lønning om det kunne sannsynliggjøres at forløpet til noen regjeringsdannelser ville ha vært annerledes hvis vi hadde hatt et system med positiv parlamentarisme, investitur. Mitt svar er at ja, samtlige i hvert fall i den tid jeg har vært i Stortinget, ville ha vært annerledes hvis de formalitetene som lå til grunn, var at man krevde et positivt stortingsvedtak til støtte for regjeringsdannelsen. Det hadde vært enorme problemer internt for Willoch-regjeringen i 1985, den gangen de ikke engang ville late som om Fremskrittspartiets stakkars to representanter eksisterte. Da hadde de vært nødt til å forholde seg til det, noe to av partiene plent nektet å gjøre. Da hadde de vært tvunget til å søke en flertallsvotering. Og det er ikke sikkert at Sosialistisk Venstreparti og Arbeiderpartiet hadde stemt for Willoch-regjeringen. Da ville man synliggjort noe som var veldig om å gjøre ikke å synliggjøre. Det samme hadde for så vidt vært forholdet etter at Willoch-regjeringen fikk innvilget sin avskjedsansøkning. Da måtte Arbeiderpartiet også hatt flertall. Det betød at et av mellompartiene, eller Høyre eller Fremskrittspartiet, aktivt måtte ha stemt for arbeiderpartiregjeringen. Det er ikke sikkert at Jakobsen og Bondevik hadde likt det. Da hadde de på en måte vært avslørt. Det hadde hatt betydning for regjeringsdannelsen i 1989, da Syse dannet regjering basert på Femskrittspartiets valgresultat. Da måtte man tatt hensyn til oss på en helt annen måte. Det hadde ikke vært så lett å sette i gang, siden det altså bare var om å gjøre å få den avgåtte statsminister til å be Kongen å gi et oppdrag videre. Da hadde Stortinget vært inne i bildet. Det samme var tilfellet i hvert fall i 1997. Da fikk vi den svake mindretallsregjeringen Bondevik I, fordi Thorbjørn Jagland valgte å gi Hans Majestet råd om å henvende seg til Kjell Magne Bondevik. Hadde Thorbjørn Jagland valgt – som han i teorien kunne – å henvende seg til lederen for det største partiet etter Arbeiderpartiet, hadde det vært en helt annen situasjon. Hadde vi hatt investitur, krav om positiv parlamentarisme, i 1997, måtte altså Høyre og Fremskrittspartiet positivt ha stemt for dannelsen av sentrumsregjeringen – eller Arbeiderpartiet måtte ha gjort det. Det hadde vært en helt annen situasjon som lå til grunn for de uformelle drøftelser som skjedde i dette hus, for da hadde noen partier hatt det våpenet at hvis ikke dere gjør slik og slik, vil vi ikke stemme for. Da kunne andre konstellasjoner dukket opp i samtalene, for da var det dette hus som styrte dette, istedenfor at det var et råd fra avgående statsminister til Hans Majestet Kongen – som vanligvis følges. Og det kunne ha vært en helt annen situasjon. Det kunne det for så vidt også ha vært i 2000. I 2000 ble det stilt kabinettsspørsmål, og Høyre og Arbeiderpartiet stemte slik at Bondevik I gikk av. Hadde det vært positiv parlamentarisme, skulle man jo da tro at det ville vært Høyre som støttet dannelsen av en mindretallsregjering fra Arbeiderpartiet – som var det vi fikk. Er det sikkert at Høyre, som først og fremst ville ha bort sentrumsregjeringen, hadde stilt seg til rådighet for å støtte dannelsen av en mindretallsregjering av Arbeiderpartiet? Eller hadde man brukt den positive parlamentarismen til å prøve å få til forhandlinger med Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, og eventuelt også Fremskrittspartiet, for kanskje å få en fortsatt borgerlig regjering, fordi man var avhengig av å få et flertall bak regjeringen ved voteringer? Det er klart at den formalitetsendringen hadde hatt en betydelig realitetseffekt på dannelsen av den første Stoltenberg-regjeringen. Den første Stoltenberg-regjeringen ble dannet fordi Kjell Magne Bondevik henviste til Jens Stoltenberg. Men hva hvis han hadde vært avhengig av å få støtte ved votering? Det slapp han uten investitur. 2001 har jeg nevnt. Så mitt svar til Inge Lønning er at ja, det er ikke noe problem å sannsynliggjøre at ved de aller fleste regjeringsskifter siden 1985 ville det vært helt annerledes prosedyrer og diskusjoner hvis det i bunnen hadde ligget en grunnlovsbestemmelse om at en ny regjering måtte få flertall for sin innsettelse ved en votering i Stortinget.