Jan Tore Sanner (Høyre), 2008-06-12:
Med den ekstraordinære situasjonen Norge er i, med store inntekter fra olje- og gassektoren, er det en styrke at det er bred politisk enighet om de to ankerfestene i den økonomiske politikken, handlingsregelen og retningslinjene for pengepolitikken. Det skaper forutsigbarhet for familiene, husholdningene, bedriftene og andre aktører i markedet. Handlingsregelen er først og fremst en generasjonsregel. Den har selvsagt også et formål i å sikre en forutsigbar innfasing av oljepengene og forhindre at vi utvikler en Kuwait-økonomi. Men først og fremst skal den være et bolverk mot generasjonsegoismen. For Høyre, som et konservativt parti, er forvalteransvaret helt avgjørende. Derfor er vi opptatt av at det skal være en bærekraftig økonomisk politikk som tar miljøansvar, og derfor er vi også opptatt av at oljepengene ikke bare skal komme én generasjon til gode, men at de skal være med og trygge pensjonene også for kommende generasjoner, og komme flere generasjoner til gode. Jeg ønsker å understreke dette, for i den økonomiske debatten brukes ofte handlingsregelen som det eneste elementet i beskrivelsen av en såkalt ansvarlig økonomisk politikk, og det blir etter min oppfatning feil. Den viktigste begrunnelsen for handlingsregelen er generasjonstenkningen, nemlig at petroleumsinntektene skal komme flere generasjoner til gode. Jeg mener at handlingsregelen er ett element, og kanskje en forutsetning, for å drive en ansvarlig økonomisk politikk. Men når regjeringspartiene nærmest gjemmer seg bak handlingsregelen som en beskrivelse av at så lenge man holder den, er politikken ansvarlig, vil jeg erklære meg uenig i det, fordi det er mange andre elementer som også må på plass dersom det skal føres en såkalt ansvarlig økonomisk politikk. Det henger selvsagt sammen med hvordan man bruker statens inntekter. Jeg er helt på linje med Fremskrittspartiet når de sier at lavere skatt gir mindre vekstimpulser i økonomien enn økt offentlig forbruk. Det har for øvrig også finansministeren skrevet i brev til Stortinget. Det er helt åpenbart at det å stimulere til privat sparing i dagens økonomiske situasjon vil virke positivt inn på den økonomiske situasjonen. Det er ganske oppsiktsvekkende at vi i en situasjon hvor vi har en finansminister fra Sosialistisk Venstreparti, opplever negativ sparing hos husholdningene. Det betyr faktisk at man bruker mer enn det man tjener. SV var tidligere et parti som advarte sterkt mot den private kjøpefesten, men aldri har vi vel opplevd maken til de senere år. Så er det selvsagt helt åpenbart at strukturpolitikken, konkurransepolitikken, er et veldig viktig element i det å drive en ansvarlig økonomisk politikk. Det handler om å øke tilbud og arbeidskraft. Vi har fortsatt nesten 700 000 nordmenn som står utenfor arbeidsmarkedet. Det er helt åpenbart at dersom man hadde gitt flere av dem muligheten til å komme inn på arbeidsmarkedet, ville vi også kunnet løse flere oppgaver. Det er åpenbart at vi gjennom konkurransepolitikken, gjennom modernisering av offentlig sektor og mer bruk av Offentlig Privat Samarbeid kunne ha løst flere oppgaver, og det ville ha bidratt til å dempe presset i norsk økonomi. Jeg har tidligere i dag sitert fra høringen med sentralbanksjefen, hvor han var veldig tydelig på at det er et stort potensial for modernisering av offentlig sektor, og hvor han også peker på at strukturpolitikken nærmest har stoppet helt opp. Der ligger kanskje den viktigste utfordringen som man nå bør ta tak i, for hvis vi ser på hva som er utfordringene i norsk økonomi, både i det året vi har bak oss, og også i det året vi er inne i, er det jo at Norge trenger flere hender. Vi mangler ikke penger. Da er det behov for å gjennomføre strukturreformer som innebærer at vi får flere hender, både ved å hjelpe flere som står utenfor arbeidsmarkedet, inn på arbeidsmarkedet, og ved å stimulere til mer arbeid. Jeg ser at både finansministeren og de rød-grønne partiene fraskriver seg ethvert ansvar for de mange renteøkningene vi har hatt de siste to-tre årene. Det er selvsagt riktig at renten var på et unormalt lavt nivå, og at den skulle oppover. Men det er ganske oppsiktsvekkende at de partiene som bekjenner seg mest til politisk styring, er de partiene som fraskriver seg ethvert ansvar for den økonomiske politikken. Det er helt åpenbart at både bruken av oljepenger, hvor ekspansiv finanspolitikken blir, og mangelen på strukturpolitikk og modernisering av offentlig sektor bidrar til å øke presset i norsk økonomi. Vi har i de senere år opplevd en forskyvning i ansvaret for konjunkturstyringen, fra finanspolitikken, som er et politisk ansvar, og over til pengepolitikken. Når regjeringspartiene og Regjeringen fraskriver seg ansvaret, betyr det at et større ansvar for konjunkturstyringen skyves over på Norges Bank, og det innebærer også at vi får flere rentehevninger enn det som man ellers ville hatt.