Finn Martin Vallersnes (Høyre), 2004-10-28:
Beslutningen den 31. juli i WTOs hovedråd, som vedtok rammeverket for videre forhandlinger, var et vesentlig gjennombrudd. Bakgrunnen for dette var at det bidrog til å gi troverdighet til et internasjonalt handelssystem som fremdeles er basert på multilateralisme. Dette er særlig viktig for små stater med åpne økonomier, slik tilfellet er for Norge. Et sammenbrudd i forhandlingene ville etter all sannsynlighet betydd et kraftig tilbakeslag for WTO og en derpå følgende bilateralisering av verdensøkonomien. For Norge er sterke internasjonale institusjoner som er både legitime og effektive, av stor betydning. På denne måten unngår man at den sterkestes rett får råde i internasjonal politisk økonomi. Et sammenbrudd i disse forhandlingene ville også betydd en stor utfordring for de positive sidene ved globaliseringen. Under Stortingets behandling av globaliseringsmeldingen i mars i år uttalte en enstemmig utenrikskomite at «globaliseringens tidsalder er en verden av muligheter, ikke begrensninger. Utfordringen blir å legge til rette for at det enkelte menneske i størst mulig utstrekning skal kunne realisere sine evner, slik at flest mulig skal kunne dra nytte av de muligheter som globaliseringen gir». Dette er særlig viktig for mennesker i den tredje verden. Jeg vil minne om at Doha-runden blir kalt for utviklingsrunden. Det gjennombruddet som man nå har oppnådd, er positivt, selv om det helt åpenbart også vil innebære utfordringer for Norge. Rammeverket inneholder viktige retningslinjer for de videre forhandlingene om landbruk og markedsadgang for industrivarer og fisk. Det er viktig for Norge, og det er viktig for utviklingslandene. Skal vi klare å løfte fattige mennesker ut av fattigdomsspiralen, trengs det et sterkt partnerskap mellom landene i nord og sør. Som saksordfører for Regjeringens utviklingsmelding vil jeg understreke at meldingen legger en slik partnerskapstilnærming til grunn. Her blir utvikling også knyttet til grunnleggende menneskerettigheter. Når det gjelder det globale partnerskapet for utvikling, vil jeg minne om at dette omfatter de globale politisk-økonomiske regimene for handel, gjeld og investeringer. Det er en vesentlig hindring for de fattige landenes utvikling at de ikke i tilstrekkelig grad er integrert i verdensøkonomien. Utviklingslandene trenger derfor mer, men også en bedre, globalisering. Det innebærer bl.a. at utviklingslandene trenger en økt grad av innflytelse i de globale institusjonene, som WTO, Verdensbanken og IMF. En snarlig sluttføring av Doha-runden er derfor en nødvendig, men heller ikke tilstrekkelig forutsetning for at utviklingslandene skal bli bedre integrert i verdensøkonomien. I tillegg trenger disse landene stabile internasjonale rammebetingelser for investeringer og for næringsutvikling. Internasjonal gjeldslette er også en vesentlig del av dette. Målet må være at det skapes produktiv virksomhet i de fattigste landene – virksomhet som kan skaffe folk arbeid og inntekt, virksomhet som kan skape ressurser til offentlige tjenester og infrastruktur. Norge har etter mitt syn et betydelig ansvar for at det skapes et troverdig partnerskap mellom landene i nord og sør. Dette ansvaret er nært forbundet med det forhold at FNs utviklingsprogram for fjerde år på rad har utpekt Norge til verdens beste land å bo i. Samtidig ser vi av statistikk som er utarbeidet av Center for Global Development, at Norge bare havner midt på treet blant OECD-landene når det gjelder utviklingsvennlighet. I den statistikken fremgår det at det særlig var rangeringen med hensyn til handel og miljø som bidrog til å trekke Norge nedover på listen. Spesielt den delen av handelspolitikken som er knyttet til handel med landbruksvarer, slo negativt ut for Norges del. Vi må derfor erkjenne at den pågående Doha-runden vil innebære at Norge og andre rike land må foreta endringer i sin landbrukspolitikk. Det innebærer bl.a. en vridning, som kjent, fra produksjonsavhengig til produksjonsuavhengig støtte. Det er høyrøstede kritikere av WTO både ute og her hjemme. Det kritikerne av WTO her hjemme ikke har tatt innover seg, er problemstillingen om Norge som det 147. og siste landet skulle ha veltet forhandlingene. Som utenriksministeren påpekte i sitt innlegg sist tirsdag, var det dette som selvfølgelig til syvende og sist var problemstillingen. Vi må også ta innover oss at utviklingslandene gjør seg stadig mer gjeldende i WTO. Som understreket av utenriksministeren hadde ikke sommerens vedtak vært mulig uten denne aktive medvirkning fra enkeltland og grupper av utviklingsland. Både den såkalte G20-gruppen, Afrikagruppen, MUL-gruppen og gruppen av afrikanske bomullsproduserende land har medvirket sterkt det siste året. Dette er positivt – og har vært nødvendig for at man skulle få de resultater man faktisk har oppnådd. Norge har vesentlige offensive interesser knyttet til de såkalte GATS-forhandlingene. Som kjent omhandler dette handel innenfor tjenesteområdet. Her er det fremdeles store hindringer, og et forhandlingsgjennombrudd på dette området vil ha betydelige positive virkninger for norsk økonomi. For Norge omfatter dette bl.a. viktige næringer som skipsfart og energi. La meg til slutt få lov til å påpeke den kritikk som har vært reist fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet når det gjelder WTO. Senterpartiet mener at Norge er det mest lukkede land i Norden når det gjelder WTO. Stortinget er visstnok det eneste parlamentet i Norden som ikke får innsyn i krav og tilbud i de pågående forhandlingene om GATS. Regjeringen skal i henhold til Senterpartiet hemmeligholde hvilke krav vi stiller til u-land, og hvilke sektorer Regjeringen vil legge åpen for liberalisering og privatisering. Til dette er å si at Norge har arbeidet for større åpenhet utad i WTO. Norge har foreslått flere tiltak for å bedre det sivile samfunns innsikt i WTOs virksomhet. Her må vi imidlertid konstatere at vi står relativt alene. Dessuten: Etter ministerkonferansen i Seattle i 1999 ble behovet for mer åpenhet både internt og eksternt behandlet som et prioritert spørsmål i Hovedrådet under ledelse av Norges ambassadør. Jeg vil også fremheve Regjeringens innsats når det gjelder åpenhet, og vise til at Regjeringen har nær kontakt med det sivile samfunn og næringslivet om WTO-spørsmål. Dette skjer gjennom en rekke rådgivende utvalg med representanter for nærings- og organisasjonslivet. I forbindelse med tidligere ministermøter i WTO har frivillige organisasjoner vært representert i den offisielle norske delegasjonen. Utenriksministeren tok også initiativet til å inkludere representanter fra Stortinget i delegasjonen til ministerkonferansen i Cancún. For både Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti synes det som om de begge glemmer at denne WTO-runden ble kalt utviklingsrunden, der reformer av det internasjonale handelssystemet skal bidra til å etablere et reelt partnerskap mellom landene i nord og sør. Jeg vil i denne sammenhengen også vise til ministererklæringen fra Doha høsten 2001, der artikkel 2 i erklæringen plasserer utviklingslandenes behov og interesser i sentrum for WTOs arbeidsprogram frem mot 2005. WTO må fortsette innsatsen for at utviklingsland – og især de minst utviklede – kan sikre seg en del av veksten i internasjonal handel som står i forhold til behovene i deres økonomiske utvikling. Her har Norge fortsatt en pådriverrolle.