Jens Stoltenberg (Arbeiderpartiet), 1998-11-30:
Ved utgangen av november var det registrert 48 000 helt arbeidsledige mennesker i Norge. Det betyr at arbeidsledigheten fortsatt er lav, men det betyr også at ledigheten nå øker for første gang på tre år. Økningen er i seg selv ikke dramatisk, men den er et varsel om at vi står overfor et vendepunkt i norsk økonomi, et varsel om at vi på ny kan få økende arbeidsløshet. Også neste år regner Regjeringen med høy temperatur og høyt press i norsk økonomi. Pris- og kostnadsveksten vil bli omtrent dobbelt så høy som hos våre handelspartnere. Men samtidig står vi i fare for at ledigheten vokser sterkt noen steder og innenfor noen bransjer. Det gjelder ikke minst en del industristeder langs kysten. Problemet er at hvis vi prøver å møte den voksende ledigheten innen enkelte områder ved å redusere den generelle innstrammingen i budsjettet, står vi i fare for å gjøre vondt verre. Da greier vi ikke å stanse pris- og kostnadsveksten, og bedriftenes konkurransekraft forverres ytterligere. Vi kan få den verste av to verdener: økende ledighet og høy prisstigning – samtidig. I en slik situasjon er det langt fra størrelsen på den generelle innstrammingen i statsbudsjettet som alene avgjør om vi lykkes i å trygge arbeidsplassene. Minst like viktig er innretningen på den økonomiske politikken. Hvis arbeidsledigheten vokser noen steder i landet mens presset i norsk økonomi fortsatt er høyt, trenger vi mer treffsikre virkemidler enn bare å endre budsjettbalansen. Ett slikt treffsikkert virkemiddel er arbeidsmarkedstiltakene. Vi kan ha tusenvis av ledige hender og samtidig tusenvis av ledige stillinger. Nettopp da er det vi trenger tiltakene for å hjelpe de arbeidsledige til å fylle de ledige stillingene. Alle forstår at det kan være riktig å trappe ned antallet tiltaksarbeidsplasser i år med fallende arbeidsledighet. Derimot er det uforsvarlig å gjøre som Regjeringen: mer enn halvere arbeidsmarkedstiltakene i et år vi forventer økende arbeidsløshet. Det er nettopp disse tiltakene som kunne vært satt inn i de områdene av landet og i de bransjene der ledigheten kan komme til å vokse neste år. Dessuten vet vi at kuttene i arbeidsmarkedstiltakene uansett vil ramme dem som i dag allerede har problemer med å få seg jobb: unge med lite utdanning, langtidsledige og innvandrere. I morges ble olje fra Nordsjøen omsatt til 83 kr pr. fat. I statsbudsjettet har Regjeringen basert seg på at oljeprisen skal være 110 kr pr. fat. Dersom oljeprisen i stedet holder seg på dagens nivå, betyr det at staten får nær 30 milliarder kr mindre i inntekter enn budsjettert. Mange vil kanskje mene at når statens inntekter går ned, så bør statens utgifter også gå ned. Det mener ikke Arbeiderpartiet. Det kan vi mene, for da oljeinntektene i fjor var høyere enn forventet, så gikk vi mot at de uforutsette ekstrainntektene skulle brukes til å øke statens utgifter. I stedet gikk vi inn for at alle ekstrainntektene ble satt inn på oljefondet. På den måten ble oljefondet en buffer mot usikre oljeinntekter. Svingninger i oljeinntektene skal slå ut i svingende avsetninger til oljefondet, ikke i svingende statlige bevilgninger til velferd. Ikke alle partier har greid å leve opp til dette prinsippet. Sentrumspartiene og Fremskrittspartiet ville bruke mer penger da oljeinntektene var høyere enn forutsatt, uten å innse at konsekvensen da måtte bli kutt i bevilgningene til skole, eldreomsorg og helse når inntektene som i dag er lavere enn forutsatt. Fremskrittspartiet mente de uforutsette høye oljeinntektene i fjor var som å vinne i Lotto, og vi måtte få lov til å bruke gevinsten. Men hvis de høye oljeinntektene i fjor var som å vinne i Lotto, så er dagens lave oljepriser som å tape på travbanen. Også Fremskrittspartiet må forstå at hvis man den ene dagen vinner i Lotto og den andre dagen taper på travbanen, så er det lurt å sette til side gevinsten for å dekke tapet. Bruken av våre oljeinntekter handler ikke om pengespill. Det handler om forvaltningen av vår felles nasjonalformue, og det handler om å trygge fremtidens pensjoner og fremtidens velferd. Det krever ansvarlighet og forutsigbarhet i den økonomiske politikken.