Peter Skovholt Gitmark (Høyre), 2010-10-11:
Det er resultatene som teller. Det er ingen tvil om at Norge er en bistandsstormakt. Vi gir mer bistand enn noe annet land i verden målt per innbygger. Og vi ligger i den absolutte front også når det gjelder absolutte tall. Men som interpellasjonsteksten sier, er Norge FNs syvende største bidragsyter og femte største operasjonelle bidragsyter. Jeg ønsker at denne interpellasjonsdebatten skal handle om hvordan våre FN-bidrag kan gjøre FN til en bedre organisasjon og dermed mer effektiv, om hvordan Norge kan lære av Sverige og omvendt, og om hvordan vi kan stå sammen for å øke vår gjennomslagskraft. Sverige har gjennomgått 23 multilaterale organisasjoner som får roughly 50 pst. av det svenske bistandsbudsjettet. Deres evalueringer har fire hovedkriterier: relevans i forhold til Sveriges bistands- og utviklingsmål, intern effektivitet, ekstern effektivitet og utviklingstrender i organisasjonen. Denne rapporten er offentlig og gjenstand for bred debatt. Sveriges bistandsminister, Gunilla Carlsson, har i det seneste brukt FNs matvareorganisasjon, FAO, som et eksempel. FAO har over lang tid vært en av FNs minst effektive organisasjoner og har hatt en svært topptung ledelse. Nå er organisasjonen gjenstand for en helt nødvendig reformprosess, hvor Sverige har tatt en av lederrollene. Det kom nettopp fordi den svenske evalueringen var så tydelig med hensyn til hvilke punkter som kunne forbedres nettopp i FAO. Det er fem andre organisasjoner som den svenske rapporten mener man skal ha en særlig oppmerksomhet knyttet til. Det er: GEF, altså FNs globale miljøfond UNODC, FNs kontor for narkotika og kriminalitet UN-HABITAT, FNs organisasjon for byutvikling- og boligspørsmål UNAIDS, FNs kontor for aids UNIFEM, FNs kvinnefond Dette er organisasjoner som alle får betydelige norske bidrag. Når organisasjoner ikke fungerer etter hensikten, når pengene ikke når fram til dem som faktisk har behov for dem, ja da er de tapt i forhold til hva vi ellers kunne ha brukt midlene på. Jeg er ikke i tvil om at Sveriges stemme høres. Sverige skal, ifølge Gunilla Carlsson, ikke bare være en stor bidragsyter, men også delta aktivt i styringen av den multilaterale virksomheten, og dessuten skal Sverige legge størst vekt på de organisasjonene som arbeider etter deres mål og prioriteringer. Jeg håper vi kan være enige om det samme for Norges vedkommende. For det er engang slik at de nordiske landene står sammen om svært mye, også når det gjelder FN. Og når det gjelder UNDP, står nordiske penger for hele 40 pst. av finansieringen. I Norge har Utenriksdepartementet gått igjennom samarbeidet med våre 25 største FN-relaterte multilaterale organisasjoner. Det er prisverdig. Det er på høy tid, og det er svært positivt at det nå skjer. Utenriksministeren sier at han tar sikte på å innlede et samarbeid med Sverige om oppfølging av vurderingene som gjelder, og i Norge, som i Sverige, gjelder dette roughly 50 pst. av det norske utviklingsbudsjettet. Norge er faktisk tredje største bidragsyter når det kommer til frivillige bidrag til FNs utviklingsvirksomhet og humanitære virksomhet. Det betyr i enkelhet at penger vi klarer å få en mer effektiv utnyttelse av, er penger som da bidrar til større utvikling. Men til Norad-rapporten og evalueringen. I mai la Norad fram sin årsrapport «Evaluering av norsk utviklingssamarbeid 2009». Den slår fast og presenterer en rekke evalueringer av norsk bistand og trekker fire lærdommer: Vi har blitt bedre til å få fram resultat, men det er langt igjen. Bistanden er for kortsiktig. FN-organisasjoner har vanskelig for å levere effektiv bistand. Den internasjonale humanitære bistanden blir bedre planlagt og forvaltet. Men det er forskjeller mellom den svenske og den norske evalueringen, og ikke minst oppfølgingen. Det er klarere svenske kriterier for evaluering. Jeg ønsker å oppfordre statsråden til å klargjøre: Hva er de norske kriteriene for evalueringssamarbeidet? Det er en klarere svensk stemme hva gjelder reform av enkeltorganisasjoner i FN. Norge har under denne og tidligere regjeringer spilt en rolle, og spiller en rolle, i forhold til reform av FN som sådan. Men den svenske stemmen er tydeligere når det gjelder reform av enkeltorganisasjoner. Sverige er igjen tydeligere på hva de ønsker å oppnå med sine betydelige midler til FN-organisasjonene i forhold til egne utviklingsmål og bistanden generelt. Og igjen ønsker jeg å be statsråden klargjøre hvilke konkrete mål og prioriteringer Norge legger til grunn når vi bidrar med midler til enkeltorganisasjoner i FN-systemet. Evalueringen må være jevnlig. Man trenger jo ikke bare én evaluering for så å gå videre og komme tilbake igjen etter lang tid. Nei, evalueringen må være jevnlig, og den må ha en effekt. Det betyr at evalueringen må følges opp, ikke bare i forhold til vridning av penger til de mest effektive organisasjonene, de som leverer mest i forhold til våre mål og egne mål. Men det må også bety at organisasjoner som ikke leverer, må være gjenstand for kritisk konstruktiv kritikk fra norsk side, og ønske om reform. FNs organisasjoner må ikke regne med at norske økonomiske bidrag automatisk økes selv om resultatene uteblir. Men de må kunne regne med at dersom de bidrar i henhold til norsk utviklingsstrategi og er effektive, vil de få ikke bare norsk støtte, men bred støtte videre. For poenget må være at det er FNs venner som må være villige til å kritisere. Det har ikke løst noen problemer å tie. Det blir en misforstått lojalitet. Norge er blant de landene i verden som faktisk er mest avhengig av FN, og som er blant FNs sterkeste støttespillere. Nettopp derfor må vi være en konstruktiv og konstant kritiker. Jeg er redd for at denne kritikkdimensjonen i altfor stor grad har vært fraværende i vår utenrikspolitiske tenkning. Globaliseringen fordrer ikke bare regionale løsninger, men internasjonale løsninger. Verden trenger et FN som er handlekraftig, som er legitimt og som leverer. Jeg er ikke i tvil om at FN-organisasjonene må rendyrke sin profil. Det er i dag for mange av organisasjonene som driver med det samme, som dupliserer hverandre. Det skaper et utydelig ansvarsforhold, bidrar til oppbygging av unødvendig byråkrati og medfører at resultatene ikke blir gode nok. Et eksempel kan være UNDP – en organisasjon med et vidt mandat, som er en svært viktig organisasjon, men som igjen er inne på områder til en rekke andre FN-organisasjoner. Jeg kan også nevne det faktum at det er ca. 100 organisasjoner knyttet til FN-systemet, som igjen sier sitt. Det er resultatene som teller. Norge har en mulighet til å spille rollen som konstruktiv kritiker, som ikke bare bidrar med en betydelig del av finansieringen til FN-systemet, men som gjennom vår finansiering og konstruktive kritikk bidrar til at FN blir en bedre organisasjon, og som spiller sin rolle på en langt bedre måte enn i dag.