Erna Solberg (Høyre), 2008-04-22:
Store deler av denne innstillingen gir en klar og bred tilslutning til stortingsmeldingens grep og strategier i forhold til de temaene som tas opp. Det er altså ingen grunn til å si at det er noen stor politisk uenighet verken om behovet for å forebygge humanitære katastrofer eller om hvilken politikk vi skal ha i forhold til dette. Jeg har likevel lyst til å komme med noen kommentarer til noen av de utfordringene som ligger her. Det er jo slik at inntil for få måneder siden kunne iallfall jeg - og sikkert også mange andre - si at vi var på vei til å nå noen av tusenårsmålene våre for verden sett som en helhet. Vi hadde en utvikling der flere mennesker kom ut av fattigdom, der man på globalt nivå kunne nå målet om å halvere antallet mennesker som levde på mindre enn 1 dollar dagen. Utfordringen de siste månedene har bl.a. medført at det å leve på 1 dollar dagen - eller å ha kommet over 1 dollar dagen - ikke er en god parameter lenger, for når maten er blitt så mye dyrere, betyr det at selv om pengemengden kan øke, kan katastrofen for dem som likevel har kommet over, være større enn om de hadde vært under. Det sier også noe om at perspektivene raskt kan flytte, for vi kommer i en situasjon nå hvor land vi ikke trodde ville ha matvaremangel eller manglet mulighet til å kunne fordele mat til en rimelig penge, er blitt et betydelig større og vanskeligere spørsmål. Det sier noe om at det er vanskelig å forebygge, fordi alt henger sammen med alt, og at en kan forsøke å forebygge konflikter og problemer, men det kan plutselig dukke opp nye utfordringer på andre områder. Noe av det viktigste, synes jeg, er å være klar over og ha med seg i hodet at det er to forskjellige årsaker til humanitære katastrofer. Det ene er naturgitte katastrofer, som det er vanskelig - iallfall i hovedsak - å forebygge. Det gjelder å ha et viktig og raskt utrykningsapparat for å hjelpe til. En av de interessante tingene som har skjedd de siste årene, er å se hvordan NATOs omlegging av egen sikkerhetsstrategi bl.a. har medført at man har kapasiteter som kan hjelpe i katastrofesituasjoner. Det har vært uvant å tenke seg at NATO skulle bidra med helikopter- og flyhjelp i forbindelse med jordskjelvet i Pakistan, hvis man bare går ti år tilbake i tid, hvor det ikke var sett på som naturlig. Det betyr at det å ha hurtige mobile kapasiteter for å hjelpe, uansett om det er det humanitære hjelpeapparatet, om det er logistikk/støttefunksjoner eller det er det militære, bidrar til at vi også i større grad kan hjelpe når det gjelder naturkatastrofer. Det må vi tilstrebe å ha. Jeg mener at det er viktig å bruke penger på å ha beredskap av den typen, både i forhold til frivillige organisasjoners beredskap og i forhold til egne lands beredskap, for å kunne rykke ut raskt og effektivt når noe skjer. Og vi må ha åpenhet for at også militært personell og militære styrker da kan brukes, og ikke gå i den fallgruben og si at det er farlig å blande det humanitære og det militære når det dreier seg om en akutt naturgitt katastrofe. Det blir av og til noen teoretiske diskusjoner, som jeg mener vi skal legge til side når folk på det tidspunktet trenger nødhjelp og akutthjelp. Det andre er at det finnes mange menneskeskapte - både kortsiktige og litt mer langsiktige - katastrofer. Naturødeleggelser, vannkonflikter og ørkenspredning er naturgitte og er nødt til å møtes med en langsiktig forebyggende strategi for å gjøre noe med klimaspørsmålene. Men det er selvfølgelig slik at også andre konflikter - etniske og religiøse - bidrar til katastrofer. På det området møter vi ofte andre problemstillinger, som jeg ikke synes vi diskuterte godt nok i komiteen, men som vi bør tenke gjennom. Det er hvordan vi klarer å få FN til å fungere bedre som et apparat når en av konflikthaverne er nasjonale myndigheter i et land. Det er der vi i stor grad møter mange av problemene når det gjelder å kunne intervenere og hjelpe når katastrofen er der. Det gjelder Darfur og hvordan Sudans regjering forsøker å legge flest mulige hindringer i veien for at folk kan komme inn for å hjelpe, stabilisere og løfte situasjonen. Men det gjelder også å kunne se på hvordan den sultkatastrofen som gjentagende ganger nå har skjedd i Nord-Korea, skjer med myndighetene i landets aksept, uten et ønske om å få hjelp fra andre fordi det dreier seg om den nasjonale og systemmessige prestisje. Jeg synes vi trenger en utfordrende diskusjon om hvor langt menneskerettighetene går, og hvordan FN-systemet håndterer dette. Det er en av de debattene vi bør forsøke å sette på den internasjonale dagsordenen, nemlig verdigheten til menneskeliv, uansett om det dreier seg om å være i konflikt med enkeltlands regjeringer og systemer og hvordan vi kan bryte gjennom dette. Mye av maktbalansen internasjonalt de siste årene kan tyde på at det er flere land med større internasjonal makt som ikke aksepterer behovet for å gå inn og hjelpe enkeltgrupper i en nødssituasjon. De har fått større makt enn de hadde for bare ti år siden. Det er i så fall et tilbakeskritt i verdenspolitikken som vi burde gjøre noe med. I sum mener vi at de grepene som tas og som lanseres i denne stortingsmeldingen, koordineringen og behovet for å ha en helhetlig politikk, er riktige. Men vi føler også at det er viktig å tenke på hurtig reaksjonsevne på ulike plan, det gjelder både innen humanitære organisasjoner, militær kapasitet og norske myndigheters kapasitet. På det området mener jeg også at vi i løpet av de siste ti årene har kommet langt i Norge. Mange av de frivillige organisasjonene har bygd opp et veldig godt apparat. Vi må sørge for at vi også bidrar til å understøtte det, for å kunne være til stede raskt i en gitt krise- eller konfliktsituasjon. Da er det også viktig å sørge for at deres tilstedeværelse aksepteres og respekteres. Den største trusselen i dag mot mye av det humanitære arbeidet er kanskje ikke vår evne til å finansiere eller delta, men lokal respekt for dem som skal gjøre jobben. Vi ser flere og flere situasjoner hvor det er trusler rettet mot frivillige humanitære organisasjoner som forsøker å hjelpe mennesker på stedet. Det er en utfordring som jeg ikke har alle svarene på, men som vi er nødt til å ha et ganske sterkt fokus på hvis vi skal få de mekanismene vi har etablert, til å fungere godt i fremtiden.