Morten Høglund (Fremskrittspartiet), 2006-02-09:
Først vil jeg få takke utenriksministeren for en svært grundig redegjørelse. Fremskrittspartiet kan selvsagt, med den brede utenrikspolitiske enigheten som generelt er i Norge, stille seg bak svært mye i denne redegjørelsen. Jeg skal ikke i mitt innlegg nå bruke mye tid på de områder vi er enige om. Den siste tids hendelser viser oss at verden ikke er i harmoni; det er konflikter på mange plan. Vi vil ikke beskrive det som en religionskamp. Det er heller ikke en sivilisasjonskamp, men i aller høyeste grad er det en verdikamp. Det handler om grunnleggende verdier som ytringsfrihet, trosfrihet, frihet til å være annerledes og frihet til å stå opp mot det som er rådende og styrende. Disse verdier sikres etter vår mening ved demokratisk styre og sekulariserte samfunn. Totalitære stater som baserer sin makt på en fundamentalistisk tolkning av religion, er det dårligste grunnlag for gode verdier. Forutsatt at vi er enige om at demokrati og fred er verdt å kjempe for både hjemme og ute, hvordan innretter vi da vår utenrikspolitikk? Hvordan fremmer vi de verdier vi står for, og som vi mener alle mennesker vil ha fordel av? Her vil jeg påstå at det har blitt gjort feil, og det gjøres feil. Altfor ofte ser vi bort fra eller lukker øynene for en stats mangler, totalitære tilbøyeligheter og åpenbare brudd på grunnleggende menneskerettigheter. Vi forklarer det kanskje med at de har en annen kultur, de har ingen erfaring med demokrati, vi kan ikke påtvinge dem våre verdier – eller at demokratibygging tar tid. Det er alltid en forklaring på hvorfor ting er som de er, og kanskje forblir som de er. Jeg mener ikke at det finnes en resept på å skape frihet som bare kan vedtas – langt ifra – men jeg mener at vår politikk, sammen med andre demokratiske staters politikk, gjør en forskjell. Dialog og respekt er to av de mest brukte ordene de seneste dager, og med god grunn. Det er ord som er positivt ladet og signaliserer vilje til fredelig samkvem mellom mennesker. Men kan alle avkreve respekt, og fortjener alle å få ta del i dialog? Er det en grense for hvem vi kan sette oss ned sammen med? Må visse forutsetninger være på plass? La meg gi et lite historisk perspektiv for å belyse tydelig hva som menes. For rundt 30 år siden styrte en militærjunta Argentina med hard hånd. Politiske drap og tortur var en del av argentinernes liv. Mens dette pågikk, ville det da vært fornuftig med et utstrakt samarbeid mellom Norge og Argentina? Ville det vært riktig å lånefinansiere juntaens militærutgifter? Og ville det vært riktig å ha en menneskerettighetsdialog i det ene rommet, mens de mest grusomme handlinger ble utført i det andre? Eksemplene er mange – svært mange – på tilsvarende regimer som til ulike tider har vært av en slik karakter at man i det minste i ettertid lett kan slå fast regimets grusomme karakter. I dagens moderne kommunikasjonssamfunn vet vi dessverre altfor mye om hva som skjer i disse regimene, nærmest mens det foregår. I dag er det dessverre mange slike regimer, regimer som både i lov og handling krenker menneskerettigheter på det sterkeste, som definerer kvinner som annenrangs borgere, som ikke tolererer trosfrihet, og som forfølger etniske minoriteter, for å nevne noe. Hvordan forholder vi oss i dag til slike stater? Skal vi alltid vise respekt? Skal vi alltid være villig til dialog, eller skal vi stille krav? Og hvis vi gjør det, vil det jo bli hevdet at vi oppnår ingen kontakt. Vi isolerer bare problemet, blir det hevdet. Jeg tror dessverre at vi ved å vise respekt og dialog for åpenbart despotiske regimer kun bidrar til å legitimere deres eksistens, og viser for både intern og ekstern opposisjon at dette landet har omverdenens støtte. Vi skal gi respekt, og vi skal ha dialog, men det skal være med stater som fortjener det, stater som har staket ut en kurs mot demokrati, eller som har et klima hvor dialog er fruktbart. Det finnes slike stater, også i den arabiske verden. Men også stater som gjennomfører valg, må tåle krav og kritisk søkelys. En slik differensiert tilnærming vil være en bevisst forskjellsbehandling som sier noe om hvor viktig vi ser verdier, og hvor alvorlig vi tar brudd på menneskerettigheter. Verdenssamfunnet må stille opp for de land der reformiveren er stor. Vi må ikke bare oppmuntre til mer demokrati, vi må være med på å sikre det. Det handler om utstrakt handelssamarbeid, samarbeid kanskje innen forskning og utdanning og, som representanten Sponheim snakket om i går, et folk til folk-samarbeid, for å nevne noe som kan være en pilar for å fremme demokrati i en del av verden hvor det har vært relativt ukjent. Rent konkret betyr det jeg nå har sagt, at vi mener – til momenter i redegjørelsen i går – at tiden ikke er inne for å delta i noen menneskerettighetsdialog med Iran. Og vi mener det er uklokt at statssekretær Johansen reiser til Iran. Når det gjelder MR-dialogen, vil jeg vise til et tidligere møte mellom utenrikskomiteen og fredsprisvinner Shirin Ebadi og hennes kritikk av den dialogen som har foregått mellom EU og Iran. Mest skuffet var Fremskrittspartiet over redegjørelsens del om konflikten mellom israelere og palestinere. Vi er enig med Regjeringen i at vi må støtte forretningsministeriet til president Abbas i overgangsperioden. Men når utenriksministeren gjør et poeng av at vi ikke må stille for strenge krav til den nye regjeringen, er vi ikke enig – tvert imot. Her opplever vi at f.eks. den omtalte Kvartetten har vært svært klare i sine krav til Hamas om anerkjennelse av staten Israel og avvikling av all terrorvirksomhet. Dette er grunnleggende krav. Her vil jeg igjen utfordre Regjeringen på hvem vi vil assosiere oss med, hvilke verdier vi skal representere, og ikke minst hvilke verdier vi skal fremme. Manglende evne til å fordele velferd og bekjempe korrupsjon må ta stor del av skylden for den sittende regjerings nederlag på Vestbredden og i Gaza. Korrupsjonen har vært svimlende og er grundig dokumentert. Internasjonal tålmodighet med denne ukultur har ikke bidratt til å fremme gode verdier. Tvert imot har dette lagt veien åpen for mer ytterliggående krefter. Igjen har vår politikk en effekt. Og vi mener effekten av en god politikk er bedre på sikt enn effekten av en snillistisk og naiv politikk, hvor redselen for å støte noen er større enn viljen til å bekjempe ukultur og tyranni. Fremskrittspartiet fremmer i dag et forslag som vi mener beskriver et minimum av de krav fremtidige regjeringer i de palestinske områder må tilfredsstille for å fortjene vårt samarbeid og vår deltakelse. Jeg tar opp det omtalte forslaget, om å stille krav om at fremtidige palestinske regjeringer anerkjenner staten Israel og tar avstand fra all vold og terror. Nordområdene er viktige, og jeg er veldig glad for at utenriksministeren brukte så mye tid på nordområdene i går. Når jeg ikke skal bruke så mye tid på det, er det fordi vi her i hovedsak er svært enig med Regjeringen, og vi er enig i at dette nok er den viktigste oppgaven for norsk utenrikspolitikk de kommende år. Vi er allikevel urolige for om vår kapasitet til å være til stede er tilstrekkelig – dette har vi tatt opp i denne sal tidligere – og da tenker vi særlig militært. Nå registrerer vi at man har dette til vurdering, og vil ha det til kontinuerlig vurdering, men synlighet er viktig. Slik vi opplever det nå, har vi et forsvar som verken er stort nok eller robust nok til å være tilstrekkelig synlig. Vi mener at det må foretas et arbeid for å sikre at vi har de nødvendige ressurser, ikke minst i forhold til drift. For eksempel vil vi ha penger og mannskap til å drifte de nye fregattene som snart er på vei, i et helårsperspektiv. I dette perspektivet er vi også opptatt av at vi ikke tar på oss oppgaver og ansvar militært som gjør at vi mister evne til å være til stede i f.eks. Barentshavet. Vi er innforstått med NATOs nye strategi og viktigheten av å bidra utenlands, men dette må gjøres med varsomhet. Og når det gjelder å ta på seg nye, tunge oppgaver i Afrika, er vi skeptiske, for ikke å si rent ut negative til det. Vi mener dette vil strekke våre ressurser på en måte som ikke er fornuftig. Allerede nå sliter vi med å rekruttere mannskap til utenlandsoperasjoner. Dette problemet vil bare ytterligere forsterke seg hvis vi nå skal ta på oss nye oppgaver, i hvert fall med den dimensjoneringen vi har på dagens forsvar. Hvis det er vilje fra flertallet til å satse mer på Forsvaret, skal vi selvsagt komme tilbake til det. Avslutningsvis vil jeg bare nevne Norges rolle i forhold til fredsmegling. Vi har vært kritiske til det en periode, ikke fordi vi er negative til at Norge deltar, men vi mener det dreier fokuset litt i norsk utenrikspolitikk. Allikevel er det mange viktige oppdrag vi tar på oss. Jeg vil nevne Sri Lanka spesielt, for der er vi inne i en kritisk fase. Vi ser det slik at der må nå alle krefter satses for å få til noe. Dette er ikke tiden for å gjøre noe halvhjertet – ikke det at jeg har noen tanke om at Regjeringen vil gjøre noe halvhjertet, men jeg tror man må satse på bred front og gi dette et tidsperspektiv, for en prosess som drar ut i mange år til, tror jeg ingen av partene er tjent med.