Terje Aasland (Arbeiderpartiet), 2010-11-25:
Det er ikke uten grunn at Arbeiderpartiets program har tittelen «Skape og dele». Vi erkjenner gjennom statsbudsjettet at vår viktigste og største andel av nasjonalformuen er plassert i folks hoder og hender. Det er heller ikke uten betydning at vi nok en gang erkjenner prinsippet om at verdiene som ligger i våre enorme naturressurser, er folkets eie. Arbeidsledigheten ryster i disse dager verden. Norge er et land av få unntak hvor arbeidsledigheten er lav og sysselsettingen høy. Vi har god produktivitet, og vi har god lønnsomhet. Det er attraktivt å drive forretning i Norge. Høyresidens forsøk på å forkaste dette faktum i denne debatten faller for sin egen urimelighet. Andelen sysselsatte har økt fra 75 pst. til 76,5 pst. under den rød-grønne regjeringen. 253 000 nye jobber er skapt – 190 000 av disse i privat sektor – i perioden 2004–2009. Et annet uttrykk for dette er at vi rangeres høyt, bl.a. som nr. 8 på Verdensbankens Doing Business-liste. I tillegg rangeres vi til å være et av verdens beste land å bo i. Høy velferdsproduksjon, et godt sikkerhetsnett og et likestillingsperspektiv som sikrer høy kvinnedeltakelse i arbeidslivet, er så utvilsomt det beste grunnlaget for høy og stabil verdiskaping, som igjen sikrer høy sysselsetting og lav ledighet. Vi er med andre ord i en unik posisjon. I sum er dette forankret i den norske modellen med gjensidige rettigheter mellom arbeidstakere, arbeidsgivere og myndigheter. Gir man sin tilslutning til den norske modellen, må man ha forståelse for sammenhengene. Skal man gi næringslivet bedre rammer, må ikke det gå på bekostning av arbeidstakerrettigheter eller velferdsordninger. Det er dette høyresiden har misforstått. Høyresiden snakker ikke så ofte om sin kjærlighet og tro på at suksessen i næringspolitikken starter med midlertidige ansettelser, lokale lønnsfastsettelser eller lokale reguleringer av overtidsbestemmelsene lenger. Det er derfor verdt å minne om at dette uansett er en grunnleggende ideologisk tanke som er forankret i høyrepartienes hjerter. Vi vet at høyrepartiene vil angripe arbeidstakere for å tekke arbeidsgivere. Skattelette til de rikeste, endringer i sykelønnen og privatisering av velferdsoppgaver og skolevesen forsterker selvfølgelig dette. Gode reguleringer av arbeidslivet, trygge og gode ordninger i samfunnet og en velbygd velferdsmodell er selvfølgelig motsatsen og viktige grunnlag for å sikre den norske modellen, sikre en viktig bærebjelke for forutsigbarhet og grunnlaget for verdiskaping. Erna Solberg sa i dagens debatt at vi ikke har perspektiv på hva vi skal leve av i framtiden. Den beste beskrivelsen av et slikt utsagn er skivebom. Det kan ikke være noe bedre grunnlag for framtidig verdiskaping enn å sikre at flest mulig har arbeid. Det er god pleie av nasjonalformuen. En av de viktigste forutsetningene for å tiltrekke seg investeringer er å satse slik vi gjør – på forskning, nyskaping og kunnskap innenfor rammene av en stabil og forutsigbar økonomisk politikk. Høyre og Fremskrittspartiet glir stadig nærmere hverandre, kan vi lese og registrere. Ja, Høyres finanspolitiske talsperson fastslår dette. Da er det grunn til å stille spørsmålet: Har Høyre glemt næringslivet i kjærligheten til Fremskrittspartiet? Det kan jo ikke være noe som er mer næringsfiendtlig enn at Høyre også nå velger å legitimere et budsjettforslag som utvilsomt vil ramme næringslivet. Økningen i bruken av oljepenger på 12,2 mrd. kr, som Fremskrittspartiet forslår, er så definitivt ikke innenfor rammen av økonomisk ansvarlig politikk. Økt rente og økt kronekurs er overveiende sannsynlig. De som bidrar til å legitimere dette, kan umulig tillate seg å bruke ordet «næringsvennlig» om seg selv. Det er motsatsen til Høyre og Fremskrittspartiets politikk som danner det faktiske grunnlaget for at næringslivet har særdeles gode muligheter i dette landet. Når opposisjonen i dag uttrykker sin vrede over vår hyllest til den rød-grønne regjeringen, tror jeg det er klokt å stoppe opp og se ut av vinduet og erkjenne den situasjonen landet faktisk befinner seg i. Det må være lov å si at når man ser seg om i verden med begge beina plantet på norsk jord, må man kanskje være innelåst på et stortingskontor for ikke å skjønne at situasjonen gir grunnlag for en viss grad av entusiasme og framtidstro.