trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-05-27:
Jeg tror representanten Grande og jeg ser på konkurranse litt ulikt. Jeg har merket meg – flere ganger – at han viser til at en boklov ville gitt lik konkurranse. Der er vi i utgangspunktet uenige. En boklov er lik for alle – det er ingen dynamikk når det gjelder muligheten til å konkurrere – mens en bransjeavtale er en avtale som er fremforhandlet mellom partene. Det er en avtale som kan tas opp til reforhandlinger, og det er en avtale bransjen – hvilket deler av bransjen gjør – kan velge å stå utenfor. Man opererer altså i et friere marked, og man opplever en mer reell konkurranse enn man ville gjort med en boklov. Jeg tror – hvis jeg skal få lov til å spekulere litt – at representanten Grande tenker at vi lager en enhet av det norske markedet som skal stå imot utenlandsk konkurranse. På det alteret ofrer vi den innenlandske konkurransen.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-05-27:
Vi får komme tilbake til det når ESA kommer med sitt svar, men det ligger implisitt at man får lov til å fortsette slik man har gjort tidligere. Jeg har lyst til å komme tilbake til konkurransebegrepet. Hvis man har fri pris, har man fri konkurranse. Hvis man har en avtale, har partene seg imellom kommet frem til den. Det er en mellomting. Så har man den andre ytterligheten, som er en boklov. Grunnen til at en lov ikke trenger unntak fra konkurranseforskriften, er at da er det ingen konkurranse lenger, da faller hele konkurransebegrepet bort. Hvis man ville ha en ordning med fri pris, ville man selvfølgelig ikke behøve å ha noe unntak fra konkurranseloven, for da er man innenfor det konkurranseloven omfatter. Her vekter vi forbrukernes interesse for pris og tilgjengelighet mot forbrukernes interesse for et bredt og mangfoldig litteraturtilbud. Vi har funnet ut at det som best ivaretar dette, er begge deler, nemlig konkurranse og litteraturpolitikk. Det er en bransjeavtale.
Kårstein Eidem Løvaas (Høyre), 2014-05-27:
Bokloven var moro så lenge den varte, sa representanten Solhjell. Nå fikk vi vel for så vidt aldri sett den i praksis, og den blir trukket her i dag. Vi har en virkelighet med en boklov som den ene ytterligheten, en bransjeavtale i midten, og fripris som den andre ytterligheten. Der tror jeg Solhjell og jeg er enige. Nå viser det seg at når det gjelder dagens system, som vi kjenner ganske godt fordi vi har hatt en bransjeavtale ganske lenge, er det en god del aktører som velger å stå utenfor, de velger altså å operere fritt i markedet. Det er opp mot én av fem i dagens marked som står utenfor bransjeavtalen – små forlag, store forlag og også bokhandlere. Jeg har spurt om dette tidligere i dag også, men har ikke fått noe godt svar fra noen andre, så jeg håper Solhjell kan gi meg det gode svaret: På hvilken måte vil de virksomhetene som i dag velger å operere fritt i markedet fordi de kan, få det bedre ved å tvinges inn i et boklovsystem?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
Som medlem av kulturkomiteen kan man fort havne opp med idrettsuttrykk, og boklov kan fort bli Boklöv. Men jeg går til mitt spørsmål, som er mer rettet mot at hvis bokavtalen nå faller i ESA, og fripris er uaktuelt for Kristelig Folkeparti, hva er da siste alternativ?
Hege Haukeland Liadal (Arbeiderpartiet), 2014-05-27:
For ikke mange ukene siden var komiteen på besøk hos ESA, og da uttrykte den personen som var der på vegne av ESA, at bokavtalen vil være en av de sakene de på eget initiativ vil følge med stor interesse. Så mitt spørsmål til Kristelig Folkeparti er: Har man tenkt ut et alternativ B hvis bokavtalen faller hos ESA?
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-05-27:
Det er på oppdrag fra Nærings- og fiskeridepartementet at disse utredningene har blitt gjort, og også Bokhandlerforeningen og Forleggerforeningen står bak disse. Det er altså tre uavhengige utredninger som vi har fått, og alle sier at dette ikke er problematisk. Så har jeg lyst å legge til at en selvfølgelig aldri kan garantere det. Jeg understreker at per dags dato er det ikke sånn – i hvert fall meg bekjent – at det foreligger noen sak, eller at noen har tatt denne saken inn for ESA i dag. Med det som bakgrunn, mener jeg at det er en hypotetisk problemstilling. Vi vil selvfølgelig følge denne saken nøye, men vi har ingen informasjon i dag som skulle tilsi at dette skulle være noe problem.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-05-27:
Det er et spørsmål som regjeringen ikke har tatt stilling til. Vi har heller ikke tatt stilling til momsproblematikken omkring aviser. Det skal vi få rikelig anledning til å komme tilbake til. Der har vi foreløpig sagt, i vår erklæring, at vi skal ha en lav moms. Det er noe som jeg på et senere tidspunkt vil komme tilbake til. Når det gjelder bøker, har vi ikke tatt stilling til det.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-05-27:
For det første er jeg veldig glad for at vi har en felles forståelse for de litteraturpolitiske målene. Men vi har altså forskjellig syn på hvordan man best ivaretar dem. Regjeringens prinsipielle standpunkt er at en frivillig bokavtale mellom bokbransjens aktører faktisk gir bedre rammevilkår for bokomsetningen enn det boklovens obligatoriske bestemmelser vil gjøre. Så er det også slik at vi mener at en bokavtale gir en bedre mulighet for å endre kurs, dersom det skulle vise seg at de litteraturpolitiske målene ikke oppnås ved hjelp av den innretningen på bokavtalen. Det tror jeg også er grunnlaget for at vi nå har sagt at vi vil ha den avtalen for to år. Så får vi se utviklingen an, ikke minst hvordan det utvikler seg med tanke på, som jeg også sa i mitt innlegg, at vi står midt i en digital revolusjon, og det er mange utfordringer som vil komme til å møte oss i årene som kommer.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-05-27:
Når regjeringen nå har valgt å foreslå at vi skal ha en toårig avtale, ligger det ikke nødvendigvis i det at man trenger å starte fra scratch for å framforhandle en ny avtale. Det er også en mulighet at man kan forlenge den avtalen som er. Det kan jo tenkes at det kan være i alle parters interesse. Grunnlaget for at vi har valgt to år, var, som jeg sa, at vi står midt i en digital revolusjon, som innebærer at distribusjonsløsningene endrer seg – og de kan komme til å endre seg drastisk. Boken som produkt kan komme til å endre seg, og det norske bokmarkedet må også forholde seg til et globalt marked på en helt ny måte. Det er det som er grunnlaget for at vi har valgt å ha denne avtalen for kun to år.
Thorhild Widvey (Høyre), 2014-05-27:
Jeg er glad for at en samlet komité støtter regjeringens forslag til endringer i åndsverkloven om gjennomføring av endringer i EUs vernetidsdirektiv. Forslaget vil styrke rettighetene til lydopptak og musikkverk med tekst. Dette gjøres ved at vernetiden for rettigheter til lydopptak forlenges, og at beregningen av vernetiden for musikkverk med tekst harmoniseres. Vernetiden er betegnelsen på det tidsrommet verk og arbeider er vernet etter åndsverkloven. Innenfor EØS-området er reglene om dette harmonisert gjennom EUs vernetidsdirektiv. Forslaget fra regjeringen er en konsekvens av at det er foretatt endringer i vernetidsdirektivet, som Norge gjennom EØS-avtalen er forpliktet til å gjennomføre. Lovforslaget består av følgende hovedelementer: For det første endres vernetiden for utøvende kunstneres og produsenters rettigheter til lydopptak fra 50 til 70 år. Forslaget vil styrke musikernes rett til å få inntekter fra sitt arbeid. Dette sikrer bl.a. at musikere kan få inntekter fra sin tidlige produksjon i hele sin levetid. For det andre innføres det nye regler som gir utøvende kunstnere rett til et tilleggsvederlag i den forlengede vernetiden. Dette vederlaget skal komme til gode dem som har overdratt rettigheter til et lydopptak mot et engangsvederlag. Forslaget innebærer at også denne gruppen utøvende kunstnere får ta del i de inntektene som endringen i vernetiden medfører. Hvert år i den forlengede vernetiden skal produsenten sette av 20 pst. av sine inntekter fra det enkelte lydopptaket. Dette beløpet skal fordeles blant de utøvende kunstnerne som har medvirket på lydopptaket. For det tredje innføres det nye regler som gir utøvende kunstnere adgang til å heve avtalen med produsenten dersom denne lar være å utnytte opptaket i tilstrekkelig grad. Den utøvende kunstnerens muligheter til å tjene penger på lydopptaket forutsetter at produsenten utnytter de overdratte rettighetene. I de tilfellene der produsenten i den forlengede vernetiden ikke tilbyr lydopptaket i markedet, åpner forslaget for at den utøvende kunstneren kan få tilbakeført sine rettigheter. Dette vil gjøre det mulig for den utøvende kunstneren selv å utnytte lydopptaket. Sist, men ikke minst foreslås det for det fjerde endringer i beregningen av vernetiden for musikkverk med tekst. Dette er verk som flere har bidratt til som komponist og tekstforfatter. I dag beregnes vernetiden for teksten og musikken hver for seg. Etter forslaget vil vernetiden være 70 år fra utløpet av dødsåret til den lengstlevende av komponisten og tekstforfatteren. Som saksordføreren redegjorde for, arbeides det for tiden med en helhetlig revisjon av åndsverkloven. Loven skal gjennomgås og gjøres enklere tilgjengelig for alle brukere av loven. Både språkbruk og oppbygging av loven skal vurderes på nytt. Det skal også vurderes endringer av regelverket på bakgrunn av utviklingen siden den siste større revisjonen, i 2005. Dette innebærer – som også komiteen minner om – at man i arbeidet skal ta hensyn til de mulighetene og utfordringene nye digitale løsninger gir.
Svein Harberg (Høyre), 2014-05-27:
Denne saken føyer seg inn i en rekke saker vi behandler her på Stortinget, saker som oppstår gjennom behovet for å harmonisere lover og regler på tvers av landegrensene. Dette er saker som ikke får så mye oppmerksomhet, eller mye debatt, men de er av stor betydning for dem det gjelder. En samlet komité er enige om at vernetiden for opphavsrett er en sentral og viktig rettighet for kunstnerne. Når det i denne saken gjaldt å sikre denne rettigheten, var det derfor ikke vanskelig å få enighet i komiteen. Proposisjonen følger ikke bare opp og harmoniserer de norske reglene med reglene i resten av Europa, men også med andre kunstnergrupper. Her sørger vi for at opphavsmenn og -kvinner til lydopptak og musikk med tekst får utvidet sin vernetid på lik linje med det som før er gjort for øvrige kunstnere. Det er rett og rimelig, og etter hvert også avgjørende, i en stadig mer internasjonal deling av kunstneriske uttrykk på tvers av landegrenser og plattformer. Det er liten tvil om at opphavsrettigheter blir utfordret gjennom de muligheter for deling som stadig dukker opp gjennom nye digitale medier og muligheter. Jeg er derfor glad for at departementet nå er i gang med en helhetlig gjennomgang av åndsverkloven. Det er også en vanskelig balanse som skal ivaretas, mellom opphavsretten og beskyttelse av kunstnerne på den ene siden og muligheten for formidling og bruk på den andre siden. I tillegg til god og robust beskyttelse av åndsverksrettigheter gjennom lovverket, er det derfor viktig at organisasjonene som forvalter rettighetene gjennom avtalelisensordninger, sørger for smidighet i forvaltningen av regelverket. Det må bli enkelt for forbrukere som ønsker å betale rettighetshavere for opphavsrettsbeskyttet materiale de finner på Internett. På samme måte som man har desimert piratkopiering fordi det har blitt enkelt å kjøpe musikk og film på lovlig vis gjennom de store aktørene, må vi få enklere og mer brukervennlige løsninger for flere typer beskyttet materiale som allerede er tilgjengelig på nettet. Arbeidet med oppdatering av åndsverkloven blir utfordrende, men er både riktig og viktig. Den debatten skal vi ta når den kommer. I dag sørger vi for å verne om rettigheter og sørger for harmonisering av reglene i Norden og Europa. Det er bra.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Jeg vil gjenta det jeg sa om at vi deler visjonen om en atomvåpenfri verden. Jeg og regjeringen støtter det arbeidet som ble startet av den forrige regjeringen når det gjelder å skape mye større forståelse av de humanitære konsekvensene ved bruk av atomvåpen. Et viktig prinsipp i krigens folkerett er at man skal skille mellom stridende og sivile. Ved bruk av kjernevåpen er det ingen mulighet – alle blir tapere. Vi vet gjennom eksemplene Hiroshima og Nagasaki at det fortsatt er sår som ikke har grodd i Japan. Vi vet at konsekvensene ved bruk av atomvåpen er store. Norge skal fortsette å jobbe for en visjon og for at vi over tid kan etablere en politisk forståelse for at man trenger et rammeverk rundt å gjennomføre denne visjonen. Og som jeg sa, forhåpentligvis kan det på et senere tidspunkt oppstå politisk grunnlag for å starte forhandlinger om en konvensjon som regulerer vilkårene for en verden fri for kjernevåpen. Vi må nå også understreke at den akutte faren vi står oppe i, er at land som ikke har atomvåpen, kan få dem. Atomvåpen kan komme terrorister i hende. Vi må fortsette det viktige nedrustningsarbeidet som ble startet med START I, og som nå må følges opp. Vi håper at den konflikt som har oppstått mellom øst og vest, ikke fører til at arbeidet med videre nedrustning også stopper opp. Det er viktige elementer. Samtidig må vi ta med oss at vi er en del av en forsvarsallianse som sikrer Norges fred og sikkerhet, NATO. Og som Arbeiderpartiets leder har understreket, i strategikonseptet tok NATO inn USAs president Barack Obamas visjon om en kjernevåpenfri verden – veldig viktig. Men samtidig legges det til grunn at NATO må ha kjernevåpen, ifølge Arbeiderpartiets leder, så lenge det finnes kjernevåpen i verden, og at NATO skal bygge sin avskrekkingsstrategi på dette. Det har vært NATOs strategi hele tiden, og det har norske regjeringer opp gjennom årene vært innforstått med. Jeg oppfatter det slik at det er mulig å ha en visjon om en atomvåpenfri verden uten å bryte med våre allierte i NATO.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Jeg vil også takke for det jeg opplever som en god debatt. Visjonen om en verden fri for kjernevåpen er universell. Det er bred enighet om at Norge skal jobbe videre med og være en aktiv pådriver for å få frem de dramatiske humanitære konsekvensene av bruk av atomvåpen. Gjennom en diskusjon langs de linjene, samtidig som vi jobber intenst med å hindre spredning av atomvåpen – til Nord-Korea, til Iran – vil man over tid kunne legge et viktig politisk grunnlag for å gå fra en visjon til en situasjon hvor vi kan se en verden uten atomvåpen. Vi som vokste opp under den kalde krigen, som representanten Skei Grande var inne på, minnes fortsatt de regelmessige øvelsene på skolen og bomberommet i kjelleren og vissheten om at atomvåpen fantes. Men det er fortsatt 17 000 atomvåpen igjen i verden, og det er en reell fare for at nye aktører også kan få tilgang på disse. Norge skal jobbe aktivt for å få frem de humanitære konsekvensene, men samtidig må vi være klar over at det er flere årsaker til at det globale nedrustningsarbeidet har vært preget av stagnasjon. Her er det ingen enkle løsninger. Og denne regjeringen er på linje med den forrige regjeringen i spørsmål som angår både NATO-tilknytning, alliansesolidaritet og nedrustning. Man må ha det politiske grunnlaget på plass før man bør foreslå et mulig forbud – på det punktet er jeg enig med min forgjenger, bare for å understreke det – men det er flere elementer her, og det nå å ha full konsentrasjon om de humanitære konsekvensene og ikke-spredning er viktig. Så må jeg minne om det som er NATOs strategi, og som er slått fast av Arbeiderpartiets leder, Jens Stoltenberg – det var flere som tok opp noen sitater her – og det er at det har vært en del av NATOs strategi helt siden NATO ble etablert, at NATO må ha kjernevåpen så lenge det finnes kjernevåpen i verden. Men jeg mener dette ikke står i noen motsetning til det arbeidet vi nå driver med å få frem de humanitære konsekvensene. Visjonen er klar: Atomvåpen skal avskaffes. Og Norge skal fortsette det arbeidet vi har drevet siden Oslo-konferansen, og tidligere enn det.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Det har skjedd en stor endring i utviklingslandene og hva som tilfaller utviklingslandene av kapital og investeringer. Av kapitalen som ble investert i 1990, og den kapitalen som kom til utviklingsland, utgjorde bistanden 50 pst. – investeringene og kapitalbidragene gjennom bistand. I dag utgjør bistanden 13 pst. av disse investeringene og kapitalbidragene, mens utenlandske investeringer utgjør 50 pst. Investeringer i næringsliv i utviklingsland har blitt helt vesentlig – og er helt vesentlig. Det at syv av de ti raskest voksende økonomiene i verden nå er i Afrika, skyldes mye disse investeringene. Men som jeg sa i svaret på interpellasjonen, er det behov for å diversifisere økonomiene. Mange av de økonomiene som vokser raskt, vokser med basis i naturressurser, og der har Norge mye å bidra med ut fra hvordan vi har forvaltet vår oljeformue gjennom bl.a. Statens pensjonsfond utland. Når det gjelder investeringsuniverset til Statens pensjonsfond utland, anbefaler jeg representanten å reise de spørsmålene til finansministeren, som er konstitusjonelt ansvarlig for det. Norge har så langt valgt å gi betydelig bistand – vi er jo en av dem som gir best bistand jf. med vårt bruttonasjonalprodukt – og den bistanden har vi innrettet slik at den kan bidra til utvikling. Sånn har vi valgt å innrette oss. Når det gjelder spørsmålet om næringslivets rolle i bistandssammenheng, er målet for all norsk bistand utvikling i våre samarbeidsland – ikke fremme av norske næringslivsinteresser. Bistanden skal være fundert i mottakerlandenes behov, men så er det norsk næringsliv som bidrar veldig aktivt og på en positiv måte, ikke minst innenfor energiforsyning, gjødsel, olje og gass o.l. Det er en positiv side ved utviklingen. 250 000 arbeidsplasser har norsk næringsliv nå ansvaret for utenfor Norges grenser, og en økende andel av disse er i utviklingsland. Så det skapes jobber gjennom investeringer som norsk næringsliv foretar i utviklingsland. Bistanden skal heller ikke være en erstatning for private investeringer, men bidra til å sikre åpne og transparente rammebetingelser for næringsvirksomhet og bidra til å bygge kompetanse i mottakerlandene.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Takk for en god debatt som er et spennende grunnlag for utformingen av en fremtidsrettet utviklingspolitikk. Jeg vil benytte anledningen til å slutte meg til de observasjonene som representanten Ropstad gjorde helt på slutten, om at grunnrenten når det gjelder naturressurser, tilhører befolkningen i det landet hvor de naturressursene utvinnes. Som det ble sagt, har vi 78 pst. marginalskatt på olje- og gassektoren i Norge. Det er det mange som synes har vært høyt, men jeg har aldri sett at det har vært noen problemer med søknadene når det er nye blokker som legges ut, så det virker som vi har truffet rimelig godt der. Det har vært forutsetningen for at vi har bygd opp Statens pensjonsfond utland, og forutsetningen for det igjen er at vi har brukt realavkastningen av det fondet. Hvis vi kan bidra med å bygge opp en fornuftig forvaltning rundt naturressurser gjennom programmene Olje for utvikling og Skatt for utvikling, er det viktige og fremtidsrettede satsninger for Norge og vil over tid kunne legge grunnlaget for et godt investeringsklima og for det å skape nye arbeidsplasser. Man får jo litt perspektiv på dette når man ser på hvor viktig skatte- og avgiftsinntekter kan være. Ifølge en innrapportering som jeg så forrige dagen, bidrar nå Statoil med inntekter og skatt til Angola på 28,7 mrd. kr i året, mens den norske bistanden er på 58 mill. kr. Det samlede norske utviklingsbudsjettet er på 32 mrd. kr. Statoil innbetaler 28,7 mrd. kr i skatter og andre innbetalinger i Angola. Så er det jo viktig at de pengene kommer de fattigste til gode, at de blir brukt på en fremtidsrettet måte, at de ikke forsvinner i korrupsjon o.l., men det viser hvilket potensial man har. Det er bred enighet om at privat sektor er en viktig motor for verdiskaping i utviklingsland. Ni av ti arbeidsplasser i utviklingsland er knyttet til privat sektor, og skal man lykkes i å skape de 600 millioner nye jobbene som ILO sier at vi må skape globalt innen 2020 for å opprettholde dagens sysselsettingsnivå, som heller ikke bør være noen sovepute, må det å skape et godt grunnlag for jobbskaping i utviklingsland være et viktig element i norsk utviklingspolitikk. Vi gjennomgår de virkemidlene som kan bidra til jobbskaping på en positiv måte. Jeg mener at utdanningssatsingen er et viktig element, men det er flere gode ideer og innspill her som vi skal ta med oss videre.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Som jeg sa i mitt første svar til interpellanten, fraråder Norge næringsaktivitet i Vest-Sahara. Det gjør vi fordi vi mener at det er viktig å avstå fra handlinger som kan ses på som en legitimering av den nåværende og uakseptable situasjonen. Når det gjelder ungdommene som vokser opp i Vest-Sahara, har jeg stor forståelse for frustrasjonen. Det er derfor vi, når vi har sjansen overfor marokkanske myndigheter og i FN, benytter anledningen til å ta opp situasjonen i Vest-Sahara. Om olje- og gassressurser og andre naturressurser utenfor Vest-Sahara er det å si at ettersom Marokko ikke utøver internasjonalt anerkjent suverenitet over Vest-Sahara, har de i utgangspunktet ikke rett til å utnytte områdets ressurser som om det var deres egne. Ressursutnyttelsen må skje i tråd med lokalbefolkningens egne ønsker og interesser og komme dem til gode. Norge har fulgt anbefalingen fra FN om å avstå fra utnyttelse av naturressurser dersom det ikke kommer lokalbefolkningen i området til gode, og ikke er i tråd med deres ønsker og interesser. På den bakgrunn har Norge en av de mest restriktive holdningene til kommersielt engasjement. Dette henger sammen med ønsket om at norsk næringsliv utviser stor aktsomhet og tilbakeholdenhet når man vurderer engasjement i området. Dessverre er det – som jeg svarte interpellanten – i Europa bare Nederland og Norge som har gått inn for den type restriktive tiltak. Det vil være viktig å få med seg andre land hvis det skal bli et effektivt press overfor Marokko. Vi anser det som viktig å avstå fra handlinger som kan oppfattes som en legitimering av situasjonen i Vest-Sahara. Det er et faktum at det i praksis blir svært vanskelig for bedrifter å foreta disse vurderingene. Jeg vil si, som en generell kommentar, at vi tydelig ser at lokalbefolkningens ønsker og interesser ikke er ivaretatt gjennom en slik type investeringer på kontinentalsokkelen i dag. Derfor vil vi sterkt fraråde dette.
Børge Brende (Høyre), 2014-06-05:
Jeg kan forsikre representanten Skei Grande om at etter dagens interpellasjonsrunder er mitt kontor fylt med gule post it-lapper! Det er mange viktige ting som skal følges opp – også situasjonen i Vest-Sahara. Til de konkrete spørsmålene vil jeg igjen understreke at ettersom Marokko ikke utøver internasjonal anerkjent suverenitet over Vest-Sahara, har de i utgangspunktet ikke rett til å utnytte områdets ressurser som om det var deres egne. Ressursutnyttelse må skje i tråd med lokalbefolkningens egne ønsker og interesser og komme dem til gode. Dette er og må være basisen for EU-lands agering i dette området. Dette er internasjonale retningslinjer. Norge har fulgt anbefalingene fra FN om å avstå fra utnyttelse av naturressurser dersom dette ikke kommer lokalbefolkningen i området til gode. Og vi har frarådet norsk næringsliv å operere i Vest-Sahara. Dessverre har vi kun fått støtte av Nederland i Europa til å innta samme holdning, men vi jobber med å synliggjøre dette overfor flere land. Når det gjelder denne vennegruppen, er den i utgangspunktet, så vidt jeg har forstått, en lukket gruppe. Men vi kan selvsagt se på om denne gruppen er interessert i å utvide med medlemskap også i land som inntar den holdningen som Norge gjør i Vest-Sahara-spørsmålet. Når det gjelder de ulike selskapene som ble nevnt, vil jeg bare si to ord knyttet til Aker Solutions. Jeg forventer, og det gjelder de andre selskapene også i og for seg, at norske selskaper gjør seg kjent med frarådinger mot å drive næringsvirksomhet i Vest-Sahara. De aller fleste norske selskapene gjør det. De viser selvsagt til at det bare er Nederland og Norge som har en slik fraråding i Europa, men vi er klare på det. Jeg merker meg også at Aker Solutions har gitt uttrykk for at de ikke ville ha inngått den aktuelle avtalen dersom de hadde vært kjent med at utstyret skulle brukes til oljeleting utenfor Vest-Sahara. Det synes jeg er viktig. Til flere av de poengene som er tatt opp, skal vi påse at norsk næringsliv løpende er gjort kjent med den frarådingen som ligger til grunn for norsk politikk. Når det gjelder mandatet til MINURSO – FN-styrken – skal vi følge opp det fremover, og vi kan gjerne ta en ekstra, ny runde for å forsikre oss om at vi får bredere støtte neste gang for at menneskerettigheter kan komme inn i mandatet. Men Sikkerhetsrådet og faste medlemmer står selvfølgelig fritt til å nedlegge veto hvis de ikke er enig.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
La meg først understreke det som utenriksministeren sa i sitt svar – og også takke ham for svaret – at det er viktig at det ikke skapes tvil om grunnlaget for NPT, og at man også foran forrige tilsynskonferanse var opptatt av å gjenopprette tilliten til NPT, og at det også er viktig foran tilsynskonferansen neste år. Så er jeg veldig glad for å få en helt klar forsikring om og en bekreftelse på at Norge kommer til å delta aktivt i Wien, og at man har kontakt med Østerrike om hvordan det humanitære sporet skal følges videre. Det humanitære initiativet om atomvåpen, som Norge startet med den historiske konferansen som var i Oslo i mars 2013, har skapt ny energi i arbeidet for en verden fri for atomvåpen, og jeg merket meg at utenriksministeren også brukte ord i den retningen. Jeg vil så sterkt jeg kan understreke at det er dette sporet som nå også bør kjøres fram mot tilsynskonferansen. Det er viktig at dette initiativet videreføres, og at Norge opprettholder sin lederrolle. Det er faktisk mitt hovedbudskap til utenriksministeren – at Norge opprettholder sin lederrolle. Det ville vært veldig uheldig om Norge ikke støttet Østerrike, som har tatt på seg å føre den humanitære stafettpinnen videre. Jeg vil også understreke at Norge har veldig stor troverdighet i arbeidet med å vise til de humanitære konsekvensene av atomvåpen. Så er det selvfølgelig slik at dette også kan gjøres innenfor det etablerte systemet. Med det mener vi innenfor ikkespredningsregimet, altså hvor man gjenskaper og sikrer tillit til Ikkespredningsavtalen. Så vil jeg gjenta det jeg sa i mitt innlegg om at vi på et eller annet tidspunkt må få på plass et folkerettslig instrument basert på de humanitære prinsippene, et folkerettslig instrument som vil forby atomvåpen. Det er viktig at vi understreker nok en gang at vårt mål er en verden fri for atomvåpen, og at vi også kan bruke Ikkespredningsavtalen til å jobbe aktivt for å få til et slikt folkerettslig bindende instrument. Det er også en utfordring til utenriksministeren her og nå.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
Takk for en viktig debatt, takk for en konstruktiv debatt og en debatt som tar oss framover. Så har jeg bare lyst til å følge opp Trine Skei Grande. Noen av oss husker veldig godt 9. november 1989. Det var en helt alminnelig dag for de aller fleste, unntatt i Berlin, for der hamret de første østtyskerne seg gjennom Muren. Det umulige var blitt mulig – det var nettopp det representanten Skei Grande nå sa. I dag kan vi knapt huske at det var to Tyskland. Hvis man spør dagens 20-åringer om Muren, vil de tro at vi snakker om muren i Palestina. Så fort går det i politikken, selv om det er veldig kort tid i historien. Den debatten vi nå har hatt, viser at det er et svært bredt flertall som støtter arbeidet fram mot en atomvåpenfri verden basert på humanitærretten og med et folkerettslig instrument. Det er tilnærmet enighet om å videreføre arbeidet med å sette søkelys på de humanitære konsekvensene av bruk av atomvåpen. Jeg tror det var representanten Rotevatn som sa at det finnes knapt noe vokabular. Jeg er veldig glad for at Norge aktivt vil delta i forberedelsene til konferansen i Wien. Jeg er glad for at utenriksministeren har vært så tydelig på akkurat det, og at han også er så tydelig på å videreføre det initiativet som Norge tok i mars 2013 og følge videre det humanitære sporet, og at det ikke er noe linjeskifte i politikken når det gjelder arbeidet med nedrustning, ikke-spredning og fullstendig eliminering av atomvåpen. Jeg har en veldig dårlig stemme i dag – det er en forkjølelse som ikke gir seg – så jeg skal ikke synge. Jeg syntes bare det var veldig trivelig å høre på Sylvi Graham. Men jeg skal, også på grunn av det Bård Vegar Solhjell sa, bare lese bitte lite grann fra en beretning fra Hiroshima fra august 1945, om ødeleggelse av en skole: Av 300 elever overlevde 17 de første minuttene – luften var sot, aske, støv, alt var et skremmende mørke. Fra atomskyen kommer ufattelige drønn. Grusom lukt og smak sprer seg, glassbiter flyr med en kraft som tar liv – der noen ennå er i live. Bygninger hadde fordampet til småbiter. I grunnen under var jord og røtter brent. Mennesker som ikke var døde, slepte seg mot vannkilder. Hvor mange, mange, mange, mange ganger større dagens atomvåpen er enn Hiroshima-bomben, vet vi kanskje ikke.
Christian Tybring-Gjedde (Fremskrittspartiet), 2014-06-05:
Hvem drømmer ikke om en verden uten atomvåpen? Uansett hvor mye man skulle ønske nettopp det, er det ingen som til dags dato har maktet å viske ut en kunnskap og teknolog som allerede er tilegnet. Når det er sagt, er Fremskrittspartiet opptatt av at det føres en streng ikkespredningspolitikk internasjonalt, og at NATO følger opp. NATO har ingen atomvåpen, men tre av NATOs medlemsland besitter slike våpen. Poenget med å besitte slike våpen er å avskrekke. Fremskrittspartiet er derfor imot en politikk hvor NATO-landene ensidig bygger ned sine kapasiteter. Det vil kunne redusere avskrekkingen og skape større usikkerhet knyttet til evnen, og hindre angrep på NATOs medlemsland. Fremskrittspartiet støtter den linjen som NATO har når det gjelder atomvåpen, og mener det er viktig at det ikke blir etterlatt et inntrykk i organisasjonen om at Norge er i ferd med å stille spørsmål om alliansens politikk på dette området. Ingen kan være uenig i en ambisjon om å eliminere alle atomvåpen, men la oss være ærlige – det er fullstendig urealistisk, og dersom man setter seg urealistiske mål, er risikoen for å mislykkes stor. Interpellanten viser til konferanser avholdt hvor målet har vært en verden fri for atomvåpen. Det har man ikke lyktes med. Det er svært usikkert om konferanser er avgjørende i en slik sammenheng. Jeg deler imidlertid interpellantens ønske om at man i større grad bør evne å kartlegge de potensielle humanitære konsekvensene ved eventuell bruk av atomvåpen. Det i seg selv vil kunne være avskrekkende. Her kan konferanser ha en effekt. For å være ærlig: Intet demokratisk land vil noen gang være det første til å bruke atomvåpen. «First use», uansett doktrine, vil ikke finne sted. Men det betyr ikke at slike våpen aldri vil kunne bli brukt. Det finnes svært ustabile land som besitter atomvåpen, og som har gjort avskyelige handlinger tidligere. Disse landene skal vite at dersom man velger å bruke slike våpen mot et av NATOs 28 medlemsland, risikerer man alt. Arbeid med mål om å begrense tilgangen til atomvåpen er ikke bortkastet, men innfallsvinkelen bør da være ikke-spredning og analyser av konsekvensene eventuell bruk av atomvåpen vil kunne få. Det i seg selv er avskrekkende. Fremskrittspartiet registrerer at interpellanten har et glødende engasjement for nedrustningskonferanser. Slike konferanser kan sikkert bidra til etableringen av nyttige kontakter på tvers av landegrensene. Dette er et fornuftig formål som Fremskrittspartiet støtter.
Torstein Tvedt Solberg (Arbeiderpartiet), 2014-06-05:
Mitt første møte med debatten om atomvåpen og nedrustning er et klart minne fra barndommen: en helt spesiell hjemmeheklet gryteklut med det påsydde budskapet «nei til atomvåpen». Om dette var et politisk budskap plassert i kjøkkenskuffen med overlegg av mine foreldre, vites ikke, men budskapet må ha festnet seg. For noen år etterpå – rettere sagt i 1995, da jeg var ti år gammel – sendte jeg mitt første brev til en politiker. Brevet var adressert til «herr president» Jacques Chirac med klar beskjed om å stanse de franske prøvesprengningene av kjernevåpen. Jeg husker enda hvor sjokkert jeg var over nyhetssendingene der en voksen mann i fullt alvor påsto at å prøvesprenge en atombombe ikke utgjorde noen trussel mot menneskene eller naturen der. Da er det kanskje heller ikke så overraskende at det bildet som møter en når en kommer inn i min leilighet i Stavanger, er en innrammet plakat av Rolf Grovens «Atomgutten». Mitt poeng med å fortelle disse historiene er å understreke at kampen for en verden fri for atomvåpen ikke er en kamp som kun tilhører aktivistene på 1970- eller 1980-tallet, men også min generasjon. Det er for lett å la nedrustningskampen illustreres med svart-hvitt-bilder fra demonstrasjonstog der alle har slengbukser, runde briller og langt hår. Kampen er like aktuell i dag som da – dessverre. Selv om en ikke har kommet i mål, har en tatt viktige skritt i riktig retning, og jeg er stolt over det arbeidet den rød-grønne regjeringa har gjort på dette området. Mye er sagt om dette til nå i debatten, men jeg har merket meg spesielt noe tidligere utenriksminister Jonas Gahr Støre har sagt: «langt viktigere enn nøyaktig hvordan dette juridiske instrumentet skal være, er prosessen fremover: hvordan vi kan mobilisere sterkt nok, politisk, til å overvinne motstanden vi vet vil komme». Derfor er jeg glad for interpellasjonen til Marit Nybakk i dag. For den nye blå-blå regjeringa måtte mobiliseres av Stortinget til et sterkere og tydeligere arbeid med ikkespredning og nedrustning. Det har denne debatten i dag vist. Det hadde festnet seg et inntrykk av at den nye regjeringa var på vei mot et linjeskifte i denne saken, at Norge med ny regjering hadde mindre ambisjoner i det humanitære initiativet. Jeg var derfor veldig spent på hva utenriksministeren i dag ville si, og har merket meg at han er tydeligere i sine svar. Neste skritt er å vise dette i handling. Kun da vil usikkerheten om Norges linje legges helt vekk. Dagens debatt i Stortinget var altså nødvendig, og det bør ikke være tvil om hva oppfordringen fra Stortinget til Brende er. Men kanskje viktigst: Stortinget skal og må fortsette å følge nøye med i denne saken. Enn så lenge blir «Atomgutten» hengende i min leilighet. Jeg håper en dag å kunne ta bildet ned i en feiring av at målet om en atomfri verden er nådd.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-06-05:
Først vil jeg takke for svaret. Jeg er glad for å ha en utenriksminister som løfter menneskerettigheter så høyt – i alle fall i denne saken. Det er jeg veldig glad for, for det er en av de viktige utfordringene vi har framover. Jeg skal gi statsråden to mer direkte utfordringer knyttet til det vi ser foran oss: Marokko er det eneste landet i denne regionen som ikke har egen oljeproduksjon. Nå prøver de å finne olje langs denne kysten som er så omstridt. Mange eksperter sier at dersom man finner olje der, og begynner utvinninga, har man låst konflikten for veldig lang tid framover. Under Per-Kristian Foss som finansminister, var oljefondet veldig klar i sin fordømmelse av det: «Marokko har i en årrekke, til tross for sterk fordømmelse fra FN, okkupert Vest-Sahara. Kerr-McGee legger etter rådets vurdering til rette for Marokkos mulige utnyttelse av naturressursene i området. Rådet anser slik virksomhet som et «særlig grovt brudd på grunnleggende etiske normer», bl.a. fordi dette kan bidra til å legitimere Marokkos suverenitetskrav og dermed undergrave FNs fredsprosess.» Det sa Per-Kristian Foss da han var finansminister og foretok uttrekk av etiske grunner. Nå ser vi likevel at en ganske stor del av det som skjer offshore i området, har norske komponenter. Der er norske seismikkselskaper, og selskaper som har oljefondet som stor eier, går inn der. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan skal vi utøve frarådingsplikten sterkt nok her? Utenriksministeren kan også si noe om hva han tror at et eventuelt oljefunn kan føre til når det gjelder videre okkupasjon. Mitt andre spørsmål handler om hvorvidt utenriksministeren er bekymret for den trykkokeren – som jeg beskrev – av mange ungdommer i dette området, som føler at situasjonen er helt håpløs, og som kanskje slutter å vente på at vi i omverdenen skal komme og hjelpe, og som tror de må ta saken i egne hender. Da er jeg redd for at vi angrer oss, og at vi får et mye større problem hvis det ender opp med en virkelig borgerkrig i det området, og at man mister trua på den fredsprosessen som mange har vokst opp med, men som mange aldri har sett noen frukter av.
Trine Skei Grande (Venstre), 2014-06-05:
Jeg er veldig glad for at en av de glemte konfliktene i verden, en av dem som Venstre ofte prøver å nominere til fredspris for å løfte dem opp på dagsordenen, ikke er glemt i denne salen. Jeg er glad for at så mange partier valgte å være med i debatten. Jeg er også glad for at det virker som om man er ganske enige om hva tiltakene bør være. Jeg må bare bemerke representanten Solhjells lille finte om informasjonsstøtten på slutten, som jeg syns var passende å legge inn akkurat her. Det er klart at engasjementet vi har, handler om at vi både har tillitsvalgte i eget parti som også er engasjert i sånne grupper, og at sånne grupper over tid bygger nettverk og sørger for at norske politikere er oppdatert på temaer som kanskje ikke er på førstesidene av avisene. De gjør en imponerende god jobb, og har god faglighet i veldig mye av det de gjør. Jeg tror at hvis statsråden nå skal gå hjem og lage en gul lapp på kontoret sitt som har overskriften Vest-Sahara, tror jeg arbeidslista på den gule lappen er ganske klar: Vi må få MINURSOs mandat utvidet til menneskerettsrapportering. Jeg syns at Kristelig Folkepartis poeng om havretten og EU også er ganske viktig. Det er et viktig poeng for Norge at vi løfter havrettens prinsipper høyt. Det kan gi rekyl for Norge hvis vi ikke klarer å sørge for at det internasjonale samfunnet faktisk løfter det på en prinsipiell og god måte. Videre mener jeg at vi bør sørge for å utvide vennegruppa til noen som vet hva det betyr å være i koloni og har kommet seg ut av det. Og det siste punktet er hvordan vi aktivt skal få andre land, som utenriksministeren tok opp, til å bruke den samme frarådingspolitikken overfor Marokkos okkupasjon av Vest-Sahara som vi har, men også at vi klarer å få de store oljesatsingene til ikke å være norskinitiert eller levert med norsk teknologi. Tidligere bedrifter som har kommet i vanvare for å opptre i dette området, har ofte følt at forbrukermakten har slått tilbake på dem. Noen av dem har oppgitt verken politisk press eller fraråding fra UD, men det at kundene faktisk ikke vil kjøpe produkter som de vet kommer fra okkupert område. Kanskje skal vi utgjøre den forbrukermakta vi også, som nasjon, overfor de store selskapene som nå er på oljeområdet. Jeg vil takke for debatten, og håper at utenriksministeren har den samme gule lappen som jeg har når dagen er omme.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-05:
Tusen takk for svaret fra utenriksministeren. Som utenriksministeren påpeker, er det store behov. Det er viktig å sikre nok arbeidsplasser i tida framover, og derfor er jeg glad for at regjeringa legger det til grunn for arbeidet sitt. Kristelig Folkeparti har vært opptatt av å sikre mest mulig effektiv og best mulig bistand. Derfor har vi valgt å løfte fram utdanning og helse, som jeg var inne på i mitt innlegg, og også sikre at vi legger til rette for at det kan skapes næringsutvikling og jobber. Det kan gjøres gjennom Norfund, men jeg vil understreke at utenriksministeren må bruke flere virkemidler enn bare det. Her er f.eks. Statens pensjonsfond utland et viktig verktøy som kan brukes, og jeg la merke til at han ikke berørte det så mye. Som jeg var inne på i mitt innlegg, er ca. 8 pst. av investeringene her plassert i de landene som står for halvparten av bruttonasjonalproduktet i verden. Det viser at investeringene er skjevt plassert. Det vil kunne gi Norge bedre avkastning, og man vil ikke minst også kunne plassere pengekapital i disse landene, noe som igjen vil bety flere arbeidsplasser. Det er en utfordring som er viktig: Når en ved større investeringer sikrer vekst, må den ikke bare omfatte multinasjonale selskaper som ikke resulterer i arbeidsplasser på bakken. Veksten må være inkluderende. Jeg har også spørsmål til utenriksministeren, ut fra et oppslag som var i VG tidligere denne uka, fra næringsministeren. Han var tydelig på litt av det samme som utenriksministeren, nemlig at vi skal sikre mer av norsk næringsliv også i fattige land. Hvordan skal vi sikre at norsk støtte til næringsutvikling ikke fører til et slags bistandsfinansiert norsk næringsfremme, og hvordan unngår vi at den store skampletten skipseksportkampanjen skjer på nytt? Jeg vil gjerne utfordre utenriksministeren på hvordan vi kan bidra til – som var noe av poenget mitt, og som jeg er veldig opptatt av – å løfte de små bedriftene som skapes, til å bli mellomstore, sånn at man kan klare å skape flere arbeidsplasser, og at vi oppnår det målet vi har, nemlig å sikre at de som får utdanning, også har en jobb å gå til.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-05:
Takk for en god debatt. Takk til dem som deltok og kom med gode innlegg. Det interessante med jobbskaping er jo at vi er enige om teamet. Det er ikke så vanskelig å være enige om at det å skape arbeidsplasser er viktig, det å skape stabile rammevilkår som igjen vil legge grunnlag for at en kan investere. Det å sikre handel er viktig – jeg pleier alltid å si «urettferdig» handel, i den forstand at de fattige landene kan beskytte sine markeder mens de kan få tilgang til andre markeder. Det å sikre investeringer i infrastrukturen, i energi og i kommunikasjoner som vi vet er nødvendige, er vi også enige om er viktig. Utenriksministeren trakk fram Kenya og refererte til Obamas eksempel. Jeg sa i mitt innlegg at jeg besøkte Norfund og Kenya i desember. Det interessante med Kenya, som jo er et mellominntektsland, og som jeg alltid har sett på som et av de landene som har klart seg godt, er at ca. halvparten av befolkningen der likevel lever i ekstrem fattigdom. Det er et av disse paradoksene. Selv om landene kommer seg ut av fattigdom, sånn sett, selv om veksten er til stede, selv om brutto nasjonalprodukt øker, så er ikke det nok. Man må lykkes med å skape jobber. Man må lykkes med å skape den inkluderende veksten. Vi vet også at ca. 70 pst. av verdens fattige bor i mellominntektsland. Vi har sagt at bistandsmidlene i større grad skal rettes mot de fattigste landene fordi mellominntektslandene skal klare mer selv, men det betyr også at investeringene må komme i mellominntektsland. Jeg skjønner at utenriksministeren ikke ønsker å svare for SPU, og det er for så vidt riktig, men jeg håper i alle fall at utenriksministeren engasjerer seg i å følge opp Sundvolden-erklæringa og det viktige punktet der, for å sikre at SPU faktisk vris og investeres mer i de fattigste landene. Jeg skjønner også at det kanskje ikke blir i de aller fattigste landene. Der er det ikke så enkelt å investere, men jeg vil i alle fall peke på at når så mange bor i mellominntektsland, er det enda viktigere at et så viktig verktøy som SPU vris i den retninga. Det handler om samstemthet, som jeg vet at utenriksministeren har et stort engasjement for. Til slutt: Det er interessant også å vise til hvordan Norge løfter seg. Jeg synes alltid det er fascinerende å snakke om oljeskatten eller naturressursskatten som vi har i Norge. Når man sier at skatteprosenten på norsk sokkel er 78 pst., begynner alle å lure, men det viser jo også litt av grunnlaget for suksessen i Norge: at vi har et velfungerende skattesystem og ikke minst at naturressursene tilfaller landet – det igjen for å kunne skape en inkluderende vekst. Jeg er glad for at utenriksministeren understreker at bistanden selvsagt skal ha utvikling som formål, og at tiltak for å fremme jobbskaping må være addisjonelle til private investeringer. Det kan være krevende i noen tilfeller, men jeg er sikker på at vi skal klare å lykkes med å løfte jobbskaping som en viktig prioritet.
Kjell Ingolf Ropstad (Kristelig Folkeparti), 2014-06-05:
Jeg tar ordet etter Arbeiderpartiets angrep på undertegnede og på Kristelig Folkeparti, for jeg synes det er litt spesielt. Det trenger ikke å være noen tvil om hva Kristelig Folkeparti mener i saken, det både sa jeg og det står i innstillinga. Samtidig kunne angrepet like mye vært rettet mot Senterpartiet, Venstre eller SV, for Arbeiderpartiet står alene om forslaget. Sånn jeg ser det, framstår forslaget vel så mye som et protestforslag, for vi vet at det kommer en stortingsmelding om få måneder. Derfor, når vi vet at det vil komme helhetlig kunnskap om landets behov og bedre beslutningsgrunnlag, og når vi vet at det ikke akkurat har vært tradisjon at Stortinget har fattet store investeringsbeslutninger i forbindelse med Dokument nr. 8-forslag, mener jeg at en heller burde kunne vente de få månedene, selv om jeg deler den samme utålmodigheten. Og når en da hører justisministeren referere til statistikken over antall vedtatte lukkede fengselsplasser fra den rød-grønne regjeringa, at det er null, synes også jeg, i likhet med resten her, at det setter saken i et litt pussig lys – at en da fremmer et Dokument nr. 8-forslag og er så høye og mørke mot resten, som ønsker å se det i en helhet, som vi endelig for første gang får gjøre gjennom stortingsmeldingen som er varslet. Og så er det ikke snakk om flere utredninger. Det er snakk om å se en helhet. For det har jo, som flere har vært inne på, vært en KS1-rapport også, og det ble pekt på et konseptvalg på ett eller to fengsler, så det er ikke nødvendigvis den utredningen som trengs, men det å se det i en helhet, og det er det vi også skal få gjort til høsten. Jeg har så stor tro på argumentene, i alle fall dem jeg framhever – det er jo derfor jeg gjør det – at det også vil måles opp mot det som vi er nødt til å se på, nemlig: Hvor bygges det fengsler for å redusere soningskøen? – som jo er det viktigste, tross alt. Så vil jeg bare si at når vi da skal ta en slik debatt, er det, som vi har hørt, mange andre steder der det er et ønske om og et behov for å bygge fengsler. Derfor har det vært viktig for meg at vi også ser på måten det bygges på – et punkt som vel Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti står sammen om i merknadene. For den tiårige prosessen, eller hva det var, rundt Halden fengsel ønsker vi ikke en kopi av. Vi ønsker raskere og bedre bygging av fengselet. Det å se på OPS vil også gjøre det mulig å kunne ta flere beslutninger og gjennomføre det raskere.