Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2004-01-29:
Både utenriksministeren og andre talere har vært innom situasjonen i Nordvest-Russland og i nordområdene og de utfordringene som Norge møter akkurat der. Det er, så vidt jeg husker, over 11 år siden daværende utenriksminister Thorvald Stoltenberg tok initiativ til Barentssamarbeidet, et initiativ som ikke minst var siktet inn på å trekke Nordvest-Russland inn som en integrert del av utviklingen i våre nærområder og nordområder på flere sektorer. Alt fra kultur til atomopprydding ble satt på dagsordenen. På Kolahalvøya ligger en av de største ansamlingene av utrangerte atomubåter og annet nukleært avfall. Mens vi de første årene etter Sovjetunionens fall så på dette som store miljøutfordringer, er vi blitt stadig mer klar over at atomavfallet på Kolahalvøya også kan være en trussel dersom det kommer på avveier og havner i hendene på terrorister og andre uforutsigbare elementer. Arbeidet for å rydde opp atomavfallet på Kolahalvøya er derfor en viktig del av vårt arbeid med atomnedrustning og en del av kampen mot masseødeleggelsesvåpen, også den internasjonale kampen mot masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil be utenriksministeren bidra til at Norge bruker sin formannskapsperiode i Barentsrådet – bruker samarbeidet med Russland gjennom Arktisk Råd og NATO-Russland-rådet – til å få gjort noe med denne tikkende bomben, dette i tillegg til det multilaterale Arctic Military Environmental Cooperation, der bl.a. Norge, Russland og USA inngår. Et viktig skritt på veien mot eliminering av verdens arsenal av masseødeleggelsesvåpen er G8-landenes initiativ, nemlig Global Partnership. For Norge er det viktig at noen av de 20 milliarder kr som her er lagt på bordet, blir brukt til opprydding av atomavfall i Nordvest-Russland, og jeg vil be utenriksministeren arbeide aktivt for å sikre dette. Det samme gjelder midler knyttet til EUs nordlige dimensjon. Her er det et juridisk rammeverk på plass. Miljøfondet under EUs nordlige dimensjon er operativt, og både G8-landene og Russland selv prioriterer opphugging av utrangerte ubåter høyt. Men vi vet også at russiske tilsynsmyndigheter ikke har tilstrekkelig gjennomslagskraft. Norge som sterkt berørt land må ha et hovedansvar her. Hvis vi ser på de havområder som omkranser Norge, er Nordsjøen, Norskehavet og Barentshavet blant verdens mest ressurssterke og produktive. Her er det også høye nivåer av radioaktiv forurensning, og mulighetene for frakt av atomavfall langs norskekysten er naturlig nok gjenstand for bekymring, ikke minst i våre nordområder. Når vi nå har jurisdiksjon over et havområde som er sju ganger større enn vårt landterritorium, stiller det også krav både til vår forsvarspolitikk og vår sikkerhetspolitikk, og ikke minst stiller det krav til at vi har nærvær av marine fartøyer. Ellers endrer jo våre sikkerhetspolitiske rammebetingelser seg og det gjelder da også våre nærområder. NATOs toppmøte i 2002 lanserte bl.a. Prague Capabilities Commitment. Og i motsetning til Kjetil Bjørklund mener altså jeg at en forsvarsallianse faktisk trenger militære fasiliteter for å ha politisk autoritet. Prague Capabilities Commitment sikrer denne autoriteten, også hos NATOs europeiske medlemsland, og det er ikke minst viktig akkurat i den situasjonen vi er i nå. Dette dreier seg da virkelig ikke om Alliansens prestisje, som det ble sagt noe nedlatende her, men om vår felles sikkerhet, og det dreier seg om Alliansens framtid som ikke minst Norge er avhengig av. Samtidig blir spørsmålet om forholdet mellom et nytt og utvidet EU og et utvidet NATO stadig mer aktuelt. Enigheten i EU om en europeisk forsvarspolitikk setter Norge i en klemme, og flere har vært inne på dette. Vi har altså ett sikkerhetspolitisk ben å stå på så lenge vi er utenfor EU-samarbeidet, og det er NATO. Men det er alvorlig hvis Norge skal miste innflytelse over sikkerhetspolitikken. Haakon Blankenborg har et par ganger brukt uttrykket det utelatte landet i Europa. Skal det også da etter hvert gjelde på sikkerhetspolitikkens område, så oppfatter jeg det som ganske alvorlig. Ikke minst er det alvorlig på bakgrunn av de utfordringer som ligger i nettopp norsk kystovervåking og norsk jurisdiksjon over havområder som er sju ganger større enn vårt landterritorium, fordi disse områdene i andre deler av Europa og andre deler også av Alliansen ikke lenger anses for å være verdens navle.