Svein Roald Hansen (Arbeiderpartiet), 2007-02-20:
Den endring vi skal gjøre i dag, er den største endring i Grunnloven i forhold til Stortinget som er gjort siden 1814, og derfor er det gledelig at det er en enstemmig innstilling vi skal behandle. Endringen innbærer at vi etter neste valg ikke lenger deler Stortinget inn i to avdelinger, et odelsting og et lagting, ved lovbehandling. En forutsetning for dette er den endring av riksrettsordningen vi nettopp har diskutert, hvor det også foreligger en enstemmig innstilling. Under Riksforsamlingen på Eidsvoll for 194 år siden, forelå det forslag både om et ettkammerstorting og om et tokammersystem. Prins Christian Frederik holdt på forslaget fra Adler og Falsen om en deling av Riksforsamlingen fordi han mente det ville gi større sikkerhet ved behandling av lovforslag. Lovbehandling ville jo bli det nye Stortingets aller viktigste oppgave, i oppbyggingen av en selvstendig nasjon. Forslaget innebar at nasjonalforsamlingen så snart den var åpnet av Kongen, skulle dele seg i to avdelinger, et lagting og et odelsting. Mens stortingsrepresentantene ellers skulle velges for to år, skulle medlemmene av Lagtinget sitte i seks år og velges etter et visst forhold mellom stiftene. Lagmennene skulle være minst 30 år gamle, mens de øvrige representantenes aldersgrense var foreslått satt til 21 år. Lagmennene skulle i tillegg måtte eie jordgods til en verdi av 10 000 spesidaler eller ha en årlig inntekt på minst 800 spesidaler. Den – skal vi si – mer eksklusive forsamling i Lagtinget skulle ifølge ett av forslagene også ha vetorett overfor Odelstinget. Tankene bak forslagene om en todeling var bl.a. å innføre et element av en sosialkonservativ brems i lovgivningen. Spesielt var utsendingen Sibbern bekymret for hva senere riksforsamlinger kunne finne på. I sin dagbok skrev han at konstitusjonskomiteen fryktet at antall bønder på senere storting kunne bli så stort at de kunne få de «narragtigste» ting igjennom i samlet storting. Jacob Aall, som støttet todelingen, forsvarte den med at man tenkte å danne et ting som i sindighet og intelligens kunne tjene som et regulativ for lovgiverne, som var mindre trent i lovgivningsvesenet og statsstyringen. Konstitusjonskomiteen på Eidsvoll sluttet seg til tanken om en todeling, men svekket den selvstendige stillingen for Lagtinget som lå i forslaget fra Adler og Falsen. Det ble heller ikke slik at de antatt beste skulle plasseres i Lagtinget. Mange fryktet at en inndeling på et slikt grunnlag ville svekke Odelstinget. Forslaget om vetorett for Lagtinget ble også fjernet, og retten til å legge fram lovforslag ble lagt til medlemmene av Odelstinget. Det ble en sterk debatt om denne todelingen, men resultatet – med et knapt flertall – ble den grunnlovsbestemmelsen som fortsatt gjelder, og som først i dag vil bli endret med virkning fra etter valget i 2009, 195 år etter at den ble utformet. De som stod bak forslaget om en todeling, hentet inspirasjon fra andre konstitusjoner når de besluttet den todeling ved lovbehandling vi siden har hatt. Christian Magnus Falsen argumenterte i Riksforsamlingen med at tanken om en todeling var tatt fra de beste konstitusjoner, den engelske og den amerikanske, og han henviste til teorien om «check and balance». Debatten om todeling og styrkeforholdet mellom de to avdelingene var ikke over med vedtaket på Eidsvoll. Særlig gikk debatten høyt om lagtingsmedlemmenes mulighet til å reise lovforslag. Det kom krav fra Lagtingets medlemmer om å få møterett i Odelstinget når lovforslag de stor bak, men som var fremmet gjennom medlemmer av Odelstinget, kom til behandling. Denne striden endte med det som til i dag har vært praksis, at forslagsretten er reservert medlemmene av Odelstinget. Hovedbegrunnelsen bak en todeling av Stortinget ved behandling av lovsaker har vært å ha «check and balance» – en tenkepause og et nytt blikk på loven. Siden våre to kammer velges i samme valg og i all hovedsak vil ha den samme politiske balanse, har tanken om å bygge opp en slags sosialkonservativ brems ikke hatt særlig relevans, i hvert fall ikke etter dannelsen av de politiske partier og innføringen av parlamentarismen. Dette er da også ett av argumentene forslagsstillerne viser til i Dokument nr. 12:14 for 2003-2004. Komiteen viser i innstillingen til at flere demokratiske land har tokammersystem for behandling av bl.a. lover. Men i andre land blir de to avdelingene valgt ved ulike valg og får derfor også ulik politisk sammensetning og ulikt flertall. Hos oss er det omvendt. Lagtinget har heller ikke egne saksforberedende komiteer. Dette forhold gjør det lite sannsynlig at Lagtinget vil ha noe vesentlig nytt å tilføre lovbehandlingen, i forhold til det som alt er oppnådd gjennom behandling i vedkommende fagkomite og i Odelstinget. Som i hvert fall nåværende medlemmer og tidligere medlemmer av Lagtinget er klar over, har de senere års praksis utviklet seg slik at Lagtingets behandling av lovforslag framstår som mer formell enn reell. Etter en votering i forrige periode, da flertallet ved en inkurie ble et annet i Lagtinget enn i Odelstinget, har man for sikkerhets skyld også sluttet å votere. En tokammerbehandling av lover skal sikre kvaliteten i lovgivningen. Det er et viktig hensyn, men det kan ivaretas – slik andre parlamenter uten to kammer gjør – ved å behandle lovforslag to ganger i samlet storting, slik grunnlovsforslaget innebærer. Det er i tråd med praksis i bl.a. Sverige, hvor det er to «lesninger» av lovforslag, og i Danmark, hvor det er tre «lesninger». Den viktigste innvendingen mot dagens inndeling av Stortinget er det som vakte debatt på flere av de første storting etter 1814, nemlig at lagtingsmedlemmene er avskåret fra å foreslå lover i eget navn og fra å delta i debatten i Odelstinget. Dette har forsterket seg etter hvert som behandlingen i Lagtinget har blitt mer rituell. I dag er medlemmene av Lagtinget i praksis helt avskåret fra å delta i debatter her i huset om lovsaker. Inndelingen skaper også problemer for komitemedlemmer som samtidig er medlem av Lagtinget. Det er vanskelig for dem å være saksordfører i lovsaker. Begge disse forhold er særlig problematiske for partier som har bare ett medlem i flere eller i alle komiteene. En samlet komite foreslår at Grunnloven endres slik at inndelingen av Stortinget i et odelsting og et lagting ved behandling av lovsaker oppheves, og at lovforslag isteden behandles to ganger av Stortinget i plenum, med minst tre dager mellom hver behandling. Komiteen legger til grunn at førstegangsbehandling av lover i samlet storting skal foregå som ved dagens behandling i Odelstinget. Komiteen legger videre til grunn at andregangsbehandling i Stortingets plenum skal ligge innenfor den samme innholdsmessige ramme som formelt gjelder for dagens behandling i Lagtinget. Komiteen har i innstillingen lagt premissene for den gjennomgang av Stortingets forretningsorden som blir nødvendig etter dagens vedtak. Alt tyder på at endringen blir vedtatt. Jeg går derfor ikke nærmere inn på dette her, men nøyer meg med å vise til den enstemmige innstillingen. Endringen i organiseringen av Stortinget endrer også arbeidsoppgavene i Presidentskapet. I grunnlovsforslaget settes det opp flere alternativer når det gjelder sammensetningen av Presidentskapet i et storting som ikke er delt i to avdelinger. Komiteen er enig om at det er viktig at Stortingets presidentskap gjenspeiler den politiske bredden i Stortingets sammensetning. Dette tilsier at Presidentskapet fortsatt bør bestå av seks medlemmer. Komiteen vil derfor foreslå alternativ 4. Dette forslaget innebærer også valg av to sekretærer, slik dagens praksis er. Bestemmelser om visepresidentenes rangering og arbeidsoppgaver må tas inn i Stortingets forretningsorden. Vi legger til grunn at Presidentskapet igangsetter det nødvendige arbeid for å innarbeide i Stortingets forretningsorden det vedtak som vil bli fattet i dag. La meg understreke at det i den forbindelse også bør utarbeides rutiner som kan styrke den kvalitetssikring som skal ligge i at lovforslag underlegges to behandlinger i samlet storting. Det vedtak vi i dag skal fatte, innebærer også slutten på det dilemma mange medlemmer av de første storting var opptatt av, nemlig at inndelingen gav et skille mellom tingets representanter. Noen så dette skillet som viktig og nødvendig for en forsvarlig behandling av lovsaker. Noen ønsket et slags overhus av spesielt kvalifiserte – som et vern mot de «narragtigste» ting. Noen av dem som ønsket dette skillet, oppdaget ulempene da de selv ble plassert i Lagtinget, nemlig at de var avskåret fra å kunne delta i lovgivningsarbeidet på linje med de andre. Fra og med neste storting vil alle tingets representanter kunne delta i lovbehandling på lik linje. Samtidig må vi ta alvorlig den kontrollfunksjon som skal ligge i en tokammerbehandling. Og vi må iverksette mekanismer som setter oss i stand til å foreta en kvalitetssjekk ved andregangsbehandling av nye lover. Med dette vil jeg anbefale komiteens enstemmige innstilling.