Anne Kristin Sydnes (Arbeiderpartiet), 2001-05-08:
Utviklingspolitikken handler ikke om å lukke øynene og gi. Det handler ikke om å kjøpe seg god samvittighet. Det handler om internasjonal solidaritet, og det handler om en klok utenrikspolitikk. Jeg er glad for den positive mottakelse min redegjørelse har fått, både i og utenfor denne sal, selv om jeg også registrerer kritiske merknader – noe som gir energi til utviklingsdebatten her i dag og forhåpentligvis også senere. Kampen mot fattigdommen er og blir grunnfjellet i norsk utviklingspolitikk. Det er vårt ønske om å bidra til mest mulig effektiv fattigdomsbekjempelse som gjør at vi stiller krav – krav til at våre partnere viser politisk vilje til å gjøre noe med fattigdom og urettferdighet, at de viser politisk vilje til godt styresett. Men det er vanskelig å stå på Stortingets talerstol og dele ut «styresettkarakterer» i øst og vest. Det kan være mange grunner til at en karakterbok ser dårlig ut – noen av dem uforskyldte. Vi vil bruke tiden framover til en grundig gjennomgang av grunnlaget for utviklingssamarbeidet med et utvalg av land. Vi kan ikke være til stede overalt og til enhver tid. I dag gaper vi over for mye. Vi anbefaler at det blir færre hovedsamarbeidsland. De skal være blant de fattigste landene. De skal vise vilje til å føre en fattigdomsreduserende politikk. Vi må velge land hvor vår innsats vil kunne ha størst positiv effekt. Regjeringen vil i forbindelse med budsjettforslaget for 2002 komme tilbake til Stortinget vedrørende valg av hovedsamarbeidsland. Men la det allerede være sagt nå: Der vi er inne, må vi være store nok til å være en interessant langsiktig partner for samarbeidslandet. Der vi er inne, må vi være gode nok til å kunne samarbeide på like fot, både med de multilaterale bistandsorganisasjonene og med andre giverland. Dette betyr slett ikke at vi «glemmer» andre land, herunder land hvor fattige mennesker lider under et dårlig styresett. Vi skal bidra også i slike land, men på andre måter. Ikke minst gjennom det multilaterale utviklingssamarbeidet kan vi nå fattige grupper i andre land, hvor Norge som bilateral giver neppe kan tilføre innsatsen merverdi av betydning. Dette er én av grunnene til at Regjeringen trapper opp den multilaterale innsatsen – kanskje ikke den viktigste grunnen, men én av dem. Også gjennom den bilaterale bistanden er det viktig å støtte opp om endringskrefter i land hvor myndighetene ikke viser tilstrekkelig vilje til å slåss mot fattigdommen. Der vi velger ikke å ha et stat til stat-samarbeid, kan også frivillige organisasjoner spille en viktig rolle. Vi har en forpliktelse overfor det norske folk til å forvalte bistandsmidlene effektivt. Dette er i tråd med Regjeringens løft for effektivisering av offentlig forvaltning. Kravene til økt effektivitet retter seg også mot de mange aktører som deltar i utviklingssamarbeidet, herunder de frivillige organisasjonene. Vi ønsker å bygge videre på deres engasjement og dyktighet, og vi vil fortsatt samarbeide nært, men vi må samtidig forvisse oss om at deres arbeid bidrar til helheten på en best mulig måte. Jeg vil her gjerne kommentere et av spørsmålene fra representanten Steensnæs, som gjaldt støtte til funksjonshemmede i utviklingsland, f.eks. gjennom Atlas-alliansen. Støtte til funksjonshemmede i utviklingsland og samarbeid med de funksjonshemmedes organisasjoner i Norge er fortsatt høyt prioritert av Regjeringen. I de reviderte retningslinjene for støtte til frivillige organisasjoner legges det opp til at kravet om 20 pst. i egenandel i svært mange tilfeller kan reduseres til 10 pst. Dette vil f.eks. Atlas-alliansen kunne nyte godt av. De funksjonshemmedes organisasjoner vil dessuten kunne inngå et samarbeid med NORAD med sikte på oppdragsprosjekter på høyt prioriterte områder i norsk utviklingspolitikk. Slike prosjekter er unntatt fra kravet om egenandel. Utviklingspolitikken skal støtte opp om landenes egne bestrebelser i kampen mot fattigdommen. Derfor vil vi øke, ikke redusere, vår bistandsinnsats. Derfor vil vi åpne, ikke lukke, våre grenser for produkter fra de fattigste utviklingslandene. Og derfor vil vi gjøre utviklingssamarbeidet til et enda bedre redskap i kampen mot fattigdommen. Jeg vil her gjerne komme inn på spørsmålet om forholdet mellom kvalitet og volum, som er blitt tatt opp av flere i debatten, og kanskje spesielt kommentere et par av innspillene fra representanten Frost Sterri. Arbeiderpartiet mener at volum også er svært viktig, og at vi har et økende moralsk ansvar. Ettersom vår egen rikdom øker, men ikke minst også ettersom vår egen innsikt i hvordan vi kan avhjelpe fattigdommen, øker, øker også vårt moralske ansvar for å bidra. Og det betyr at vi også rent kvantitativt må øke innsatsen. Derfor er BNI-indikatoren, dvs. ODA som en andel av bruttonasjonalinntekt, å betrakte som en internasjonal solidaritetsindikator. Det er derfor denne indikatoren er så viktig, for det har noe med ens egen evne til å bidra til fattigdomsreduksjon å gjøre. I denne sammenheng vil jeg komme inn på spørsmål knyttet til utviklingsfond som er kommentert av flere. Som nevnt i min redegjørelse utreder Regjeringen nå mulige alternativer, modeller, for et utviklingsfond. Det er det jeg kan si her og nå. Som alle er kjent med, er vi opptatt av å øke bistanden. Det var en av grunnene til at vi økte årets budsjett med 1,5 milliarder kr fra fjorårets, og det er også grunnen til at vi opprettholder målsettingen om å nå 1 pst.-målet. Men så er det altså blitt stilt spørsmål om eventuell manglende handlekraft i dette spørsmålet. Jeg stiller meg litt undrende til det. Da Verdikommisjonen i 1998 skrev brev til daværende regjering, regjeringen Bondevik, og bad om en vurdering av hvordan man på best mulig måte kunne forvalte petroleumsressursene, gav det brevet de fikk i retur – det er omtalt i Verdikommisjonens sluttrapport, og kommisjonen retter en klar kritikk mot Bondevik-regjeringen for det – uttrykk for, slik Verdikommisjonen oppfattet det, at petroleumsfondet først og fremst skulle anvendes for å fremme våre egne nasjonale interesser. Det kritiserer Verdikommisjonen, og det er mye på bakgrunn av den kritikken – det er opptakten til det – at de da fremmer forslag om et utviklingsfond, slik det er presentert i sluttrapporten fra kommisjonen. Hvorfor i handlekraftens navn presenterte ikke regjeringen Bondevik et konkret forslag om et utviklingsfond, f.eks. etter at han i sin tid hadde fått en slik henvendelse fra Verdikommisjonen? Grunnen til at vi bruker tid på å utrede dette spørsmålet, er at det er et veldig viktig spørsmål. Det dreier seg om milliarder av kroner – noen foreslår 6 milliarder kr, andre foreslår 60 milliarder kr – og det dreier seg om hvilke formål et slik fond skal brukes til. Er det til gjeldslette? Er det til investeringer? Eller er det et fond som skal bidra til at vi skal nå målsettingen om 1 pst.? Her er det mange variabler, mange ulike modeller. Dette må utredes på en ordentlig måte. Gjennom utviklingssamarbeidet må vi særlig satse på barna. De er landenes framtid. Det gjør Regjeringen – gjennom bevilgninger til vaksinasjonskampanjer, til barn som er ofre for krig og konflikt og i kampen mot barnearbeid. For å kunne hjelpe disse barna – og dermed deres land – til en bedre framtid kommer man ikke utenom økte bistandsoverføringer. Men slike økte bistandsoverføringer vil ikke Fremskrittspartiet ha, og det vil heller ikke Høyre. For meg er det vanskelig å forstå at man ikke ser behovet for økte overføringer, nettopp fordi vi i dag vet mye mer enn før om årsakene til fattigdom og hvordan fattigdommen effektivt kan bekjempes. Det gir oss et desto større moralsk ansvar, som jeg har sagt. Utvikling forebygger konflikt. Utvikling, rettferdighet og fred henger nøye sammen. Gjennom vårt arbeid i FNs sikkerhetsråd understreker vi hele tiden denne sammenhengen. Vi må også huske at utviklingspolitikken er en viktig del av det norgesbildet som skapes i utlandet, hvor man kjenner godt til vår oljeformue og vår velstand. Utviklingspolitikken motvirker også et bilde av Norge hvor egeninteresser, materialisme og egoisme er satt i høysetet. Vår forpliktelse er overfor de fattigste. Derfor stiller vi strengere krav til oss selv og til våre samarbeidsland i sør. Vi må vise politisk vilje og handlekraft til å styrke bistanden. Dessverre tar ikke alle partier dette ansvaret. Arbeiderpartiregjeringen har denne viljen og handlekraften. Det har vi bekreftet i et statsbudsjett, og det vil vi bekrefte igjen.