Helge Bjørnsen (Sosialistisk Venstreparti), 2000-11-23:
Det virker unektelig litt sært å stå her og prøve å kaste 55 mill. kr over på statsråden, og hun dukker unna. Jeg er helt sikker på at hvis jeg hadde prøvd å kaste disse 55 millionene til Hero Mottak, til Kirkens Bymisjon eller til Frelsesarmeen, hadde ikke de dukket unna. Da hadde det heller ikke tatt mange dagene før det hadde stått boliger som det kunne flyttes inn i, som hadde hatt en akseptabel standard, og der man hadde hatt slik oppfølging som iallfall er et minimum. Jeg er klar over at det er Oslo kommune som har dette ansvaret, og jeg er klar over at når vi foreslår dette, er det en kritikk av Oslo kommune, og av noen andre storbyer, for ikke å ha tatt det som er alvorlig, alvorlig. Det er dårlig moral. Vi ønsker at Regjeringen og departementet går inn og ikke overkjører kommunene, men gir kommunene så gode incitamenter til å få dette på plass at de ser seg i stand til å gjøre det. For kommunene handler det ikke bare om å etablere boliger, men også om å etablere disse inn i et større omsorgsmønster, og inn i en større organisasjon. Men det hadde altså bare tatt noen få dager å få dette på plass hvis noen andre hadde gjort det, og det hadde også bare tatt noen få dager å få det til hvis det hadde vært en flyktningstrøm vi hadde snakket om. Jeg har prøvd å etterspore hva det er departementet har gjort som gjør at vi ikke har fått større tempo, og jeg har latt meg fortelle at departementet ønsket å ha et boligpolitisk samråd, hvor bl.a. Oslo kommune var invitert. Oslo kommune hadde fått fem minutter til rådighet for å si noe om sin situasjon. Så vidt jeg har forstått, møtte de ikke engang, og hvis dette er riktig, skjønner jeg at de ikke møtte. Men da skjønner jeg ikke at statsråden kan si at hun har gjort det hun skal, for vi trenger noe annet enn et kort møte og noen offisielle brev, som vi får hvert år, med opplysning om at her ligger det noen midler. Det er klart at her mener vi at det skal gjøres en ekstraordinær innsats, og vi har fått den forståelse fra statsråden at det skal gjøres en ekstraordinær innsats. Så hører jeg litt rundt om, og så greier jeg rett og slett ikke å etterspore fra dem som skulle ha vært mottakere av budskapet om det ekstraordinære, at det er noe ekstraordinært annet enn at problemet er ekstraordinært, og det er det. Derfor opprettholder vi forslaget og intensjonen bak forslaget. Det trengs ekstraordinære midler, det trenges en rask ekstraordinær innsats, og kommunene trenger hjelp til det. Nå er det slik at de 6 000 – det er flere bostedsløse nå, og slik som markedet fungerer, vet vi inderlig godt at det stopper ikke der – rommer et bredt spekter av mennesker. Det rommer gjeldsofre, det rommer studenter, det rommer folk som har splittet familien og som for en stakket stund ikke har et sted å bo. Dem vi snakker om nå, er en relativt liten gruppe av de 6 000, men stor nok, som har dårlig boevne i tillegg. Det er dem vi snakker om når vi snakker om Straksbo-løsninger, som Arbeiderpartiet og SV var enige om for ikke så veldig lenge siden. Og det er ikke umulig å få til dette på en rask måte. Saksordføreren sa i sin innledning at vi snakket om ulike tilbud, om alternative tilbud, og at vi ville ha en egen budsjettpost. Jeg synes det er riktig med en egen budsjettpost for å markere dette, slik som flertallet sier, slik at vi også får markert at det skjer noe, når det skjer noe. Men hvorfor skjer det ikke noe? Det er det store spørsmålet. Aud Gaundal sier at vi behandler kommunene som små barn når vi ikke har tillit til at de går inn for å prøve å løse dette på en ordentlig måte selv. Det er ikke dette det handler om. Det er rett og slett et stort løft og en vanskelig sak, og det er derfor vi ønsker å gå inn og gi dette ekstra incitamentet. Vi fritar ikke kommunene, men vi skal ha et samarbeid med dem, og vi ønsker at dette skal skje nå. Jeg har én liten ting til som jeg synes hører sammen med dette, for det som nå skjer, er svært alvorlig for de bostedsløse. Men det er også slik at det norske samfunn er i endring. Hver eneste dag møter vi bostedsløse i gatebildet. For to-tre år siden skjedde dette mye sjeldnere og bare på noen få steder. Da ble vi ganske forarget over dette, men nå møter jeg mange mennesker som ikke lenger blir forarget, som ikke ser det. Det har på en måte blitt en del av bybildet. Det er denne ekstravirkningen, at man ikke gjør noe, som er forferdelig farlig, og som gjør at vi må handle raskt for dem det gjelder. Vi må handle slik at det ikke framstår på denne måten, slik at ikke samfunnet vårt råtner på rot. Jeg synes dette er et symptom på et samfunn som har store problemer, og det gjelder å handle nå. Jeg tar hermed opp forslaget fra Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti.