Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2015-04-30:
Det er bred enighet i denne salen om at de som kommer til Norge og søker beskyttelse, og som har krav på det i henhold til internasjonale konvensjoner, skal få bli. Det er også bred enighet om at de som ikke har lovlig opphold i riket, faktisk må forlate riket. Det er den enkle biten av det. Denne saken handler om at det har framkommet at UDI i fjor sommer ba om at retur av enslige mindreårige og barnefamilier til Afghanistan ble stanset. Begrunnelsen var ifølge media de humanitære forholdene, og at særlig barn og kvinner var utsatt. Poenget er at UDIs anbefalinger ikke ble fulgt opp av regjeringen, og på den bakgrunn tillot jeg meg å stille et spørsmål til justisministeren den 15. desember i fjor. Spørsmålet var: «Hvilke opplysninger har statsråden som gjør at han mener UDI tar feil når de hevder at det er humanitært utilrådelig å returnere enslige mindreårige og barnefamilier til Afghanistan, og hvor mange barn og voksne er sendt tilbake etter at UDI ba om at returer til området opphørte?» Hvilke opplysninger som departementet faktisk hadde, som gjorde at statsråden ikke ville etterkomme UDIs ønske, ble stående ubesvart, og det står for så vidt fortsatt ubesvart. Men statsråden har heldigvis kunnet opplyse flere ganger om at ingen ble returnert til Afghanistan mot UDIs råd, og i januar stoppet regjeringen returer, slik UDI hadde bedt om. Noe av poenget her er at regjeringen ventet altfor lenge med å følge opp de anbefalingene som kom fra UDI, og det er heller ikke godtgjort at det forelå noe saklig grunnlag for å vente så lenge med å følge det opp. For Arbeiderpartiets del forholder vi oss til de opplysningene som justisministeren gjentatte ganger har framsatt, både skriftlig og muntlig, om at ingen faktisk er sendt ut mot det rådet som UDI kom med. La meg få benytte anledningen til å understreke at anbefalingene fra Høykommissæren for flyktninger skal veie tungt, men som nasjon må vi også forbeholde oss retten til at nasjonale myndigheter faktisk avgjør. UDIs faglige råd og vurderinger skal tillegges avgjørende vekt, men det er et politisk ansvar til syvende og sist å avgjøre om det er forsvarlig å returnere til et område eller ikke. Derav følger det også at vi har et ansvar for å gjøre grundige vurderinger av de forholdene som både barn – kanskje særlig barn – og voksne returneres til. På den bakgrunn valgte regjeringen Stoltenberg II ikke å returnere til Afghanistan fordi man var av den oppfatning at det var knyttet for mye tvil og usikkerhet til hvilken situasjon man faktisk returnerer til. Jeg tar til etterretning at regjeringen Solberg har en annen oppfatning, men da bærer man også et ganske tungt ansvar for de returene som sendes dit. Så er returavtaler et avgjørende verktøy for å få til retur av dem som har kommet til Norge, og som ikke forlater riket frivillig. Regjeringen Stoltenberg II jobbet veldig mye med å få på plass returavtaler, og vi fikk på plass nesten 30 til sammen. Jeg vet at det har vært prioritert også fra denne regjeringen. Det er i hvert fall sagt i denne salen. Da er det bekymringsfullt at i de opplysningene og de gjengivelsene av utsagn fra afghanske myndigheter, som vi ser i media, uttrykkes det bekymring for noen steder, gjengitt som om afghanske myndigheter har opplevd at Norge har brutt returavtalen. Jeg tror mitt råd til regjeringen vil være at man skal utvise forsiktighet med å utfordre avtalenes intensjon. En avtale må være mellom likeverdige parter, og det betinger en gjensidig respekt. Vi må ikke sette oss i en slik situasjon at vi risikerer at vi mister returavtaler, som vi har jobbet ganske hardt for å få på plass, eller at vi kommer i en slik situasjon at vi får ord på oss som nasjon at det ikke lønner seg å inngå returavtaler med Norge. Det tror jeg ingen i denne salen er interessert i. Vi skal fortsette arbeidet med å utvikle asylinstituttet. Vi skal fortsette arbeidet med å ta imot flyktninger, og vi skal fortsette arbeidet med å støtte opp under og ta imot dem som trenger beskyttelse her i landet. I denne saken er jeg glad for at de feilvurderingene som er gjort, og den tiden som gikk unødig, ikke har ført til – i hvert fall så langt vi er i stand til å vurdere det – at noen har blitt sendt ut til forhold som ikke er forsvarlig.