Une Bastholm (Miljøpartiet De Grønne), 2019-10-03:
Vi har lagt bak oss et lokalvalg. To verdier mener jeg sto sentralt for veldig mange velgere i år. Den første er kampen for levende, sterke lokalsamfunn med trygge nærmiljø å vokse opp i, jobbe i og bli gammel i uansett hvor i landet man bor. Den andre kampen er global og handler om klima- og naturkrisen. Det er den jeg skal snakke om først, for se rundt deg: Over hele verden vokser den grønne bevegelsen. For den nye EU-presidenten er kampen mot klimaendringer en hovedsak. I USA krever stadig større deler av Kongressen en ny radikal klimapolitikk, og mange delstater tar nå klimaledelse. I Norge gjorde vi i De Grønne i år vårt beste valg noensinne, og det samme skjedde denne uken i Østerrike. Stadig oftere og stadig flere steder har visjonære politikere nå klart å mobilisere og vinne valg på ærlig og forpliktende miljøpolitikk. Det er ikke så rart, for klima- og naturkrisen har aldri vært mer alvorlig, og den har aldri vært oss nærmere. Den viktigste kraften i den globale miljøbevegelsen er barn og unge. Forrige fredag deltok 7 millioner mennesker i klimastreik – på samme dag, for samme sak, de fleste fra samme generasjon. Og de har samme budskap til verdens ledere: Vær modig, få opp tempoet! For med dagens politikk raner vi deres generasjon for frihet, muligheter og velferd. Enkelte synes de unges engasjement er litt skremmende, noen synes at Greta Thunberg kan bli litt vel mye. Vår egen statsminister kommenterte f.eks at Thunberg kunne ha nøyd seg med å markere engasjementet sitt utenom skoletiden. Til statsministeren vil jeg si at vi har nok bare sett starten. De unge har rett når de anklager verdens statsledere for å svikte, de har gode grunner for å være redde for framtiden, for klima- og naturkrisen fører med seg flom, tørke, orkaner, høyere havnivå, sosial ustabilitet, matkrise og en fattigere planet. Og kriser er også dyrt. Greta Thunberg har ikke bare engasjement, hun har rett. Vi politikere kan ikke fortsette å fortelle eventyr om at vi har kontroll, for det har vi ikke. Hvis vi vil gi ungdommen håp, må vi gjøre det ved å filleriste vår egen sendrektighet: Gi de unge håp ved å vise at man setter deres frihet, trygghet og velferd først. Dropp dyre, brede motorveier og avgiftsletter som øker utslippene. Forsvar forurenser-betaler-prinsippet. Gi de unge håp ved å gå ut av komfortsonen. Ta politisk ledelse og forplikt dere til den politikken som trengs, den som kutter utslipp og sparer natur og matjord – ikke den politikken vi helst skulle ønske vi hadde tid og råd til. En del politikere, fra Høyre til Rødt, hevder at det ikke finnes demokratisk grunnlag for å gjennomføre den politikken som trengs. I stedet for å forplikte seg til nye tiltak advarer de mot opprør og gule vester hvis man nå skynder seg for mye. Men problemet i dag er jo ikke at vi skynder oss, problemet er at det går altfor sakte. Hver dag vi politikere snakker offentlig, er vi også med på å forme den folkelige opinionen. Vi kan velge å fokusere på at dette kan bli veldig vondt, skummelt og vanskelig, eller vi kan velge å bruke den tilliten vi har fått, til å snakke om hva som må gjøres, argumentere for det og dermed bygge støtten for det som tar vare på våre barns framtid. Kjærligheten til barna er en av de sterkeste drivkreftene i mennesket. Jeg er helt sikker på at den er sterkere hos de aller fleste enn kortsiktig egoisme og til og med gamle vaner. Det er klart folk er villige til å endre, til å betale mer for bensin og for flyturer, hvis de ser at det er nødvendig for å redde framtiden til egne barn, og særlig hvis en i tillegg kan vise dem at det satses på de grønne alternativene. God miljøpolitikk gir ofte også bedre liv her og nå, som renere luft og rene fjorder, bedre helse og bedre framkommelighet. Både energisparing og elbiler lønner seg på sikt for både enkeltpersoner og bedrifter, men vi må hjelpe folk over kneiken. De gule vestene i Frankrike kom av vedvarende høy sosial ulikhet og stor avstand mellom folk og den politiske eliten. Det er et eksempel på hva som skjer hvis en lar et land splittes, og lar ulikhetene øke og øke. Kampen mot sosial ulikhet er viktig i seg selv, men de gule vestene er ikke et argument mot flate avgifter eller annen klimapolitikk i dagens Norge. Jeg tror politikere flest undervurderer hva slags miljømandat velgerne har gitt dem. I valg etter valg har politikere gitt løfter, men svart med å bryte dem. Allerede i 1990 sa Stortinget at utslippene skulle ned. I dag er de høyere enn i 1990. Problemet er ikke at velgerne ikke bryr seg om framtiden, problemet er at politikerne har levert på noe helt annet. I tillegg til kampen mot klima- og naturkrisen sa jeg at valget har handlet om kampen for levende sunne, sterke lokalsamfunn. På samme måte som mange på bygda stemte mot sentralisering og svekkede tjenester i lokalsamfunnet sitt, stemte også innbyggere i Oslo, Bergen, Trondheim, Kristiansand, Tromsø og Molde for bedre, rausere og renere lokalsamfunn der de bor. Bygdefolket og byfolket har ikke stemt motsatt av hverandre i dette valget, de har stemt på de samme grunnverdiene. I distriktene er regjeringens sentraliseringspolitikk en viktig trussel mot lokalsamfunnene. I byene er det regjeringens samferdselspolitikk – og vi kan legge til boligpolitikk – som truer oppvekstmiljø, inkludering og helse, bl.a. fordi en insisterer på å fortsette en dyr og bilbasert byutvikling som gir kø, dårlig luft og dårlig framkommelighet. Solberg-regjeringen tvangssammenslår kommuner og legger ned politidistrikter, fødestuer og utdanningstilbud for å spare penger. Pengene de håper å spare, vil de bruke på gigantiske motorveier, som ferjefri E39 på Vestlandet, utvidelse av E6 rundt Trondheim og E18 i Oslo-regionen. For en brøkdel av den prisen kan vi løfte opp vedlikehold, sikkerhet og klimatilpasning på veiene samtidig som vi sparer natur og matjord. Den siste måneden har Erna Solberg og hennes regjering plutselig skapt usikkerhet til og med om nullvekstmålet for biltrafikk inn til byene. Byvelgernes respons var tydelig: Høyre og Fremskrittspartiet ble kastet på gangen av velgerne i alle Norges største byer, mens Miljøpartiet De Grønne nå sitter i styringsposisjon eller forhandler i de samme byene. Alle fornuftige, langsiktige argumenter taler for å holde fast på nullvekstmålet og helst skjerpe det. Forutsigbarhet her er viktig for all annen byutvikling i storbyene. Derfor kommer vi i De Grønne i år til å foreslå at Stortinget lovfester dette målet. Det store definerende prosjektet i vårt århundre er å fase ut produksjonen og bruken av fossil energi og sikre overgangen til en rettferdig og ren grønn økonomi innenfor planetens tålegrense. Aldri før har det vært sterkere argumenter for å starte utfasing av norsk petroleumsvirksomhet og stanse åpning av nye felt på norsk sokkel – og stadig flere blir enige med oss om det. Så klart kan vi gjøre det samtidig som vi tar vare på menneskene, fellesskapet og kompetansen i norsk industri, og så klart kan vi skape nye arbeidsplasser, styrke et variert næringsliv og minske sosial ulikhet samtidig som vi kutter utslipp. Det handler om hvordan vi gjør det. Det betyr nok at vi må øke skattene på de største inntektene og formuene og senke skattene for dem som har minst. Vi må beskytte den norske modellen i arbeidslivet og styrke sosiale ordninger samtidig som vi gjennomfører en storstilt grønn omstilling med en aktiv næringspolitikk, og ved å bruke offentlig eierskap og offentlige innkjøp smart og innovativt. Vi i De Grønne vil bruke de neste månedene på å snakke mest mulig med både næringsliv og fagbevegelse for å utvikle ideer og samarbeid som får dette til på en mest mulig forutsigbar og inspirerende måte. Jeg vil avslutte med en annen sak: I Al Hol-leiren i Syria sitter en norsk gutt på fire år som risikerer å dø dersom han ikke får helsehjelp nå. Som salen vet, har jeg derfor fremmet et forslag om at regjeringen sørger for raskest mulig å hente fireåringen til Norge. For meg handler denne saken om å forsvare våre egne rettsprinsipper, også når det krever noe av oss. Gutten blir snart fem år og veier nå mindre enn datteren min på ett år og ni måneder. Internasjonal humanitærrett forplikter oss til å hjelpe dem. I humanitærretten stadfestes internasjonale regler i krig, som at syke personer i konflikt har krav på helsehjelp, og at familier i størst mulig grad skal holdes sammen. Barns rettigheter og prinsippet om barnets beste i vår egen grunnlov forsterker denne forpliktelsen. Barn har krav på en særlig beskyttelse, og norske barn er Norges ansvar uansett. Jeg ber Stortinget ganske enkelt om å holde fast på våre egne rettsprinsipper – som vi ellers bruker å forsvare – også i denne saken. At vi føler avsky for terrororganisasjonen IS og de valgene guttens mor kan ha gjort, skal ikke gjøre oss til dårligere forsvarere av rettsstatens prinsipper eller barns rettigheter, det skal gjøre oss enda mer standhaftige. Derfor tar jeg opp forslaget mitt.