Ola D. Gløtvold (Senterpartiet), 2000-12-14:
Norge er et av verdens rikeste land – og vi snakker her om velferdsstaten og velferdssamfunnet Norge, som bruker nesten 200 milliarder kr på helse- og sosialbudsjettet pr. år. Men det er ikke alle ting som er så bra likevel. Mange ting kan rettes på og bør rettes på før alle føler seg som en del av denne velferdsstaten. I et av mine første innlegg om helse- og sosialpolitikk her på Stortinget tok jeg til orde for en generaldebatt i denne sal om rikets helsetilstand på bred basis, der vi hadde en debatt om utviklingen i landet vårt på tvers av komitegrenser og på tvers av sektortenkning. Det kunne ha vært interessant å ha en slik debatt, der vi hadde sett hvordan vi disponerer i politikken for å få til et mest mulig harmonisk og «helsesamt» Norge, og hvordan vi disponerer både som politikere og som enkeltpersoner. Det er ikke sikkert at vi bare trenger mer penger, men kanskje også mer tid – tid til å leve «det gode liv», for å bruke fra en boktittel fra noen år tilbake, en boktittel som da skapte en del debatt. Men den debatten har dessverre forstummet ganske formidabelt. Tid til omtanke, medmenneskelighet og bedre fordeling – og da ikke bare materielt sett, men også sosialt og mellommenneskelig – slikt kan være farlig å si. Det er tankespinn og fromme, fine ord, vil en del møte det med. Noen vil raskt parkere en slik debattinvitasjon og muligens kalle den en form for Ole Brumm-kommunisme, men kanskje er det like gjerne en god, gammeldags verdikonservatisme jeg nå prater om. Nei, da er det greiere og mer trygt å slåss om kronebeløp og måltall – bokholderipolitikken er et kjent fenomen også her i huset. Selvsagt er også bokholderiet viktig, men vi må forholde oss til tallenes virkelighet og oppgavene som ligger der. Men hvis det stort sett blir bare det, og det blir reparasjonoppgavene som skal behandles og omtales, hvor langt kommer vi da til slutt? Reparasjonssamfunnet er ikke noe samfunn for fremtiden. Helse- og sosialpolitikken kan ikke bare være som et plaster over et sår som stadig blir større enn det plasteret vi prøver å lappe det med. Det er sagt før at fattigdom er all sykdoms mor. Vi har ulike typer fattigdom: materiell, åndelig og kanskje ikke minst tidsmessig. I hvert fall er tid i dag en mangelvare. Vi vet at 70 000 barn lever under det som vi definerer som fattigdomsgrensen. Vi vet også at det er et voksende antall barn og unge som søker lege for både psykiske og somatiske lidelser. Hvilke signal gir dette for morgendagens samfunn, og er det slik vi vil ha det? Like viktig som en budsjettkonto er det kanskje med en tidskonto? Men så vil kanskje noen si at det nytter ikke «å møte verda så bessfar-godslig og gammeldags», for å sitere salige Skjæraasen. Kanskje det, men utviklingen maner i hvert fall til ettertanke. En har en følelse av å være en skarve helsepolitiker – og for den del kanskje også far til den oppvoksende slekt – når en ser økningen i antall krefttilfeller og utviklingen av astma og allergi. Hva er det som skjer? Og hva er årsaken til dette? Da er det i hvert fall vanskelig å forstå at det ikke skal være mulig å få litt mer debatt og kanskje også forsiktighet og føre var-prinsipper om f.eks. tilsetningsstoffer i mat – den såkalte matsminkedebatten vi nå har her i huset. Det burde være mulig å være litt mer restriktiv og føre var. Redselen for litt skurring i den frie vareflyten er større enn tvilen omkring de helsemessige konsekvenser som denne matsminken kan ha. Da har forebyggingsargumentene blitt borte, men forebygging er mer enn Tobakksskaderådet og frukt og grønnsaker på frokostbordet. Det samme gjelder også i stor grad debatten om genmanipulerte organismer og bruken av disse i matvarene. Jeg har ikke tid til å gå så veldig mye inn på dette nå, men jeg viser til det som står i innstillingen når det gjelder Bioteknologinemnda, og at vi også her burde ta oss tid til ettertanke, et moratorium, slik at vi vet mer før vi eventuelt åpner for slike matvarer. Frivillig innsats er bærebjelken i det sivile samfunnet, sammen med det som ytes fra det offentlige. Satser vi på frivillighet? Det kan settes et stort spørsmålstegn bak det. Frivillighetssentralene har meget stor betydning. Vi har økt antallet frivillighetssentraler fra 86 i 1995 til 236 i dag. Vi ber om i komiteen at i hvert fall udisponerte midler som står på den posten, må brukes til å prioritere opprettelsen av flere sentraler. Og vi hadde gjerne sett at det hadde vært mer midler på den. Når det gjelder Frisam kontaktforum, har jeg lyst til å si at det er et forum som bør ha størst mulig selvstendighet, slik at det kan skape og videreutvikle en åpen dialog mellom det offentlige og frivilligheten. De frivillige humanitære organisasjonene har også ganske trange kår om dagen og vil også få det med budsjettet for 2001. Jeg ber Regjeringen om at de snarest avklarer dette med statlige stønadsordninger, så vi kan komme tilbake til det og få en opprydding og mer forutsigbare forhold for disse organisasjonene. Når det gjelder eldrepolitikken, vil jeg først og fremst henvise til at vi har to stortingsmeldinger som skal behandles like over nyttår. Men når det gjelder den materielle og reelle videreføringen av eldreomsorgen og eldreplanen, må den vurderes nærmere med hensyn til investeringer og drift når kommunenes endelige planer blir kjent etter at søknadsfristen går ut 30. juni 2001. Det såkalte vertskommunetillegget har det vært mye diskusjon om i forbindelse med statsbudsjettet og helse- og sosialpolitikken. Det ble heller ikke i år justert for pris- og kostnadsvekst, til tross for bl.a. Stortingets klare merknad i fjor. En ber nå om at Regjeringen merker seg forslaget fra en enstemmig komite, slik at vi her får ikke bare forutsigbarhet, men også et ordentlig tillitsforhold og fortrolighet mellom staten og kommunene. Det er blitt litt for mye tradisjon at dette aldri bringes ordentlig på plass i budsjettene. Når det gjelder tilbudet for psykisk utviklingshemmede, er det viktig at det kommer et botilbud for dem som ennå ikke har det, og som ønsker å få et slikt tilbud. Men tilbud om bolig må ikke bare bli en boreform. Det skal også sikres mulighet for et sosialt fellesskap og en integrering som på en helhetlig måte gjør at en går inn i samfunnet og ikke bare får kjøpt vennskap. Skole, fritidstilbud og arbeid for dem som har muligheter til å nærme seg disse arenaene, må være tilbud som hører med. Begrenset bruk av tvang og makt ligger i sosialtjenesteloven kap. 6A. Det har – etter de rapporter vi har fått – ført til lavere tvangsbruk i mange kommuner at vi fikk det kapitlet inn i sosialtjenesteloven. Og det har ført til en større bevisstgjøring, ikke minst i forhold til alternative omsorgsmetoder, og det gleder meg aller mest. Men noen kommuner henger etter. Noen av disse kommunene anfører at det er meget dyrt å praktisere kap. 6A i loven. Jeg ber Regjeringen se på dette og om det skal følges opp med midler. Døvetolking har vært en gjenganger i budsjettet. Jeg har lyst til bare å ta én liten sak her, og det er at jeg synes det er gledelig at det nå er en samlet komite som sier at også nære pårørende og nærstående til døve er en ressurs som bør få tilbud om opplæring og videreutdanning på tolking, og at de også bør få en viss kompensasjon for slik tolking. Det må jo kunne sammenlignes med personlig assistentvirksomhet og omsorgslønnssystemet i andre sammenhenger. Tilbudet til funksjonshemmede skoleelever og studenter er for dårlig. Senest i denne uken fikk vi høre at det var veldig dårlige boforhold og botilbud for funksjonshemmede studenter. Jeg ber Regjeringen se nærmere på dette. Vi har en sak som har versert i flere regjeringer før, og som gjelder et tilbud fra Høgskolen i Hedmark til studenter med funksjonshemminger. Jeg håper at det tilbudet kan ses på igjen, og at vi får en reell satsing for funksjonshemmede studenter og deres mulighet til å gå videre i studiene sine. Personlige assistenter for funksjonshemmede er en god ordning som nå har snart 700 brukere i mer enn 250 kommuner. Men det er flere som ønsker en slik ordning, og jeg håper at det kan følges opp neste år. Flere fagfolk i helse- og omsorgssektoren er et viktig moment for å få denne sektoren til å fungere. Det er gledelig at vi nå har et enstemmig forslag i dagens innstilling som går på økt rekruttering, økt stabilisering og det å få folk som har fagutdanning, tilbake i yrket. Og da vil jeg spesielt henlede oppmerksomheten mot bedre arbeidsforhold i forhold til bl.a. turnustjenesten. Til slutt har jeg bare lyst til å si at jeg kanskje var litt provokatorisk, men det var i største ydmykhet. Jeg tror at vi må se med alvor på årsakene til de oppgavene vi har i helse- og sosialsektoren. Økt medikamentbruk er ikke løsningen.