Jonas Gahr Støre (Arbeiderpartiet), 2009-06-02:
Takk for et godt og viktig aktuelt spørsmål, og takk for et interessant og utdypende innlegg. La meg, før jeg går nærmere inn på spørsmålene, si dette: Til grunn for utviklingen på begge de områdene som interpellanten tar opp, ligger den generelle utviklingen i det russiske samfunn, russisk økonomi, russisk politikk og landets sosiale utvikling. I dette komplekse bildet finner vi kjernen for utviklingen på forsvars- og utenriksfeltet. Her er min vurdering at vi har å gjøre med en stat som fortsatt er i en overgangsfase – i en transisjon – fra én historisk fase til en ny. Vi vet ikke med sikkerhet hva overgangen vil gjøre med det russiske samfunnet og det russiske demokratiet. Frie russiske samfunnsforskere mener at Russand er «lost in transition», at veien er gått bort fra demokrati og mot et autoritært styresett. Andre mener at det er i overgangsfasen omverdenen må kjenne sin besøkelsestid og engasjere Russland, veve landet inn i et europeisk og internasjonalt bindingsverk av forpliktelser. Dette er i seg selv et tema for en viktig diskusjon, men vi har knapt tid til den her. La meg gi en kortversjon av den norske holdningen. Norge er tjent med å vise en gjennomtenkt kombinasjon av fasthet og engasjement i forholdet til Russland: fasthet når det gjelder ryddighet i naboforholdet, fast suverenitetshevdelse, et moderne og tilstedeværende forsvar, en gjenkjennelig alliansetilhørighet og med bidrag til stabilitet gjennom forutsigbarhet i nord. Samtidig skal vi gjøre vårt for å tydeliggjøre mulighetene i den russiske overgangsfasen – ved å utvikle naboskapet i nord, forme et nyskapende regionalt samarbeid fra Arktis via Barentsregionen til Østersjøen, og tale for at Russland integreres i strukturer som OECD og WTO. Og vi kan skyve på for tettere kontakt mellom våre sivile samfunn, som er den europeiske oppskriften på fred og folkelig sameksistens. Så til Russlands nye sikkerhetsstrategi, som ble presentert av Det russiske sikkerhetsrådet den 13. mai. Rådet sorterer under president Medvedev. Strategien avløser det nasjonale sikkerhetskonseptet fra 1997, og det skal gjelde til 2020. Dokumentet skal være det overordnede styringsredskap i den strategiske planleggingen av russisk politikk i perioden fram til 2020. Strategien er vidtfavnende og har, som interpellanten peker på, fått blandet mottakelse også i den russiske presse. Den liberale hovedstadsavisen, Nezavisimaja Gazeta, skriver at dokumentet er utopisk og foreldet, og synes strategien tar for lite hensyn til finanskrisen. Vestlige medier har bl.a. fokusert på strategiens omtale av ressurskappløpet i Arktis som en sikkerhetsrisiko, og at Russland antyder mulig bruk av makt i den forbindelse. Det er med andre ord tid for en viss teksttolkning – og la meg legge til: konteksttolkning. Vi må forstå både teksten og konteksten. Strategiens omtale av Russlands posisjon i verden inneholder i og for seg få overraskelser. Det er en stadfestelse av kjente russiske synspunkter. Den gjenspeiler i all hovedsak gjeldende russisk utenriks- og sikkerhetspolitikk snarere enn å utmeisle en ny. Den understreker f.eks. behovet for reform av russiske væpnede styrker for å sikre Russlands forsvarsevne – en ambisjon som har vært omtalt mange ganger tidligere, helt siden 1990-tallet. Vi vet at Russland fortsatt skal gjennom krevende og smertefulle reformer, med bl.a. nedskjæringer på personellsiden. Strategien bærer ikke bud om store endringer i russisk utenrikspolitikk, men gir innsikt i en tankegang vi må anta gjenspeiler politisk ledelse i Russland av i dag. Et nytt trekk som vi merker oss, er et sterkt utvidet sikkerhetsbegrep som legges til grunn. Trusselbildet er vidt og spenner fra militær konflikt over energiressurser til terrorisme, velferd, demografi, alkoholisme og et sviktende bankvesen. Vi merker oss med interesse at man definerer som et eget mål det å lykkes med bedring av menneskerettighetssituasjonen, gjennom utvikling av rettssystem og lovverk. Med andre ord er man stilltiende enig i at situasjonen i dag ikke er akseptabel på disse områdene – en vurdering vi deler. Strategien varsler ambisiøse planer for utjevning og økning av hele befolkningens velferd, modernisering og effektivisering av helsevesenet, bekjempelse av teknologisk «tilbakeliggenhet» og opprydding i forurensningsproblemer. I sum, og mot et bakteppe av finanskrisen, kan strategien dermed sies å være vel ambisiøs. Likevel er det interessant at russiske myndigheter så eksplisitt erkjenner at det er en sammenheng mellom menneskelig og statlig sikkerhet. Dette er nytt, og det er har en viss gjenkjennelse i vår egen russlandpolitikk, ikke minst i det regionale samarbeidet i nord. Omtalen av energiressurser har vakt størst bekymring internasjonalt. I teksten nevnes Barentshavet og Arktis som én av flere regioner med energiressurser. Den uttrykte russiske bekymringen er likevel i hovedsak knyttet til situasjonen i Irak og Afghanistan og konfliktene i Midtøsten, Sør-Asia og Afrika. Like fullt heter det: «I konkurransen om ressurser kan det ikke utelukkes at problemer som oppstår, vil løses med militær makt – noe som vil ødelegge maktbalansen i grenseområdene til Den russiske føderasjon og dens allierte.» Jeg tolker ikke denne teksten som om Russland ser militær kamp om ressursene i Arktis som et sannsynlig scenario. Det er vanskelig å se hvilken kamp dette skulle være. Avgrensningen i de nordlige områdene framstår som ryddig og oversiktlig sammenliknet med andre og mer urolige områder med petroleumsforekomster som vekker bekymring. I noen tilfeller er det såkalte overlappende krav når grenser skal trekkes og kontinentalsokkelens yttergrense skal avklares. Men folkeretten gir tydelig veivisning for hvordan dette skal og kan løses. Det er snarere grunn til å mene at russiske ledere ser med betydelig større uro på lappeteppet av potensiell ustabilitet langs føderasjonens lange sydlige grense, eller den myke buk, som det ble sagt i tsartiden. Vi opplever at Russlands interesser i nord fortsatt forutsetter lavspenning, og at disse interessene er vel tjent med anvendelsen av internasjonal rett i Arktis. Her er min opplevelse at Norge og Russland langt på vei er på linje. Dette inntrykket går også igjen i utenriksminister Lavrovs tale i Washington nylig, og det framgår av det russiske grunnlagsdokumentet for Arktis som ble publisert i april. Og la meg legge til: Det er det mønsteret vi ser i alle møter vi har hatt med russiske myndigheter gjennom de siste fire årene. Russland har, i likhet med Norge, framlagt sitt krav om kontinentalsokkelens utstrekning i Arktis. Forhandlingene om avgrensning er krevende, men foregår i en god tone. Det norsk-russiske samarbeidet om f.eks. fiskerspørsmål, havressurser og atomsikkerhet er også i hovedsak preget av aktivt engasjement og vilje til å finne fram til gjensidig akseptable løsninger. Dette ble bekreftet i statsministerens samtaler med det russiske lederskapet i forrige måned. Lavrov framhever samarbeidsånden og det vellykkede samarbeidet i Arktisk Råd. Han har tidligere omtalt Barentssamarbeidet som det mest nyskapende regionale samarbeidet i Europa. Etter ministermøtet i Arktisk Råd i april har jeg hørt ham omtale dette rådets arbeid langs samme lest. Med andre ord: I nord, i vårt nærområde, utvikles et av de mest spennende og framtidsrettete regionale samarbeid – et ansvar og en mulighet for Norge, og for Norge og Russland. Forholdet til NATO derimot forblir komplisert for Russland. Strategien fastholder det uakseptable i planene om å «rykke alliansens militære infrastruktur fram til Russlands grenser». Russland oppfatter fremdeles NATO som en ekskluderende og til dels fiendtlig allianse. Like fullt er det viktig for oss å motsette oss Russlands forsøk på å forankre begreper om eksklusiv interessesfære med de rettighetene det skulle innebære. Det strider mot moderne europeiske og internasjonale prinsipper for statenes rett til å velge sin egen tilhørighet. Dette har Norge gitt klart uttrykk for. Samtidig mener jeg vi har en jobb å gjøre når det gjelder å øke tilliten mellom NATO og Russland. I Russland, som hos oss, er gamle fiendebilder og ryggmargsreflekser vanskelig å bli kvitt. Vi skal gjøre det med en kombinasjon av fasthet og engasjement, og ikke minst ved å tydeliggjøre de mange områdene der vi og Russland har felles interesser. Og slike områder blir det flere av, bl.a. når det gjelder terrorisme og nedrustning. Et nytt budskap fra Russland er at de finner den europeiske sikkerhetsstrukturen mangelfull. Den russiske ledelsen har foreslått en euroatlantisk sikkerhetsavtale som skal skape grunnlaget for det de kaller et likeverdig fellesskap om sikkerhet. De har også foreslått en europeisk sikkerhetsavtale og et alternativt system til USAs planlagte missilforsvar i Polen og Tsjekkia, som beskrives både i strategien og i Lavrovs tale. Vi må vurdere disse forslagene uten å trekke konklusjoner på forhånd. Vi gjør det likevel klart at Norge ikke støtter forslag som svekker hjørnesteinene ved dagens europeiske sikkerhetssystem. Lavrov sier at de russiske forslagene fokuserer på «hard sikkerhet» og ikke på de «myke» delene av dagens OSSE. Vi for vår del vil framholde det historisk viktige i at OSSE nettopp kombinerer respekt for menneskerettighetene og statenes sikkerhet. Dette kan vi ikke gå på akkord med. Både strategien og Lavrovs tale vier stor plass til utbredelse av atomvåpen, mangel på avtaleverk som regulerer både strategiske og konvensjonelle våpen, og usikker lagring av våpen og farlig materiale. Ifølge Lavrov har Russland og USA med verdens største våpenarsenaler et spesielt ansvar for nedrustning. Her har presidentene Obama og Medvedev satt i gang et nytt arbeid som vi må støtte. Ord må omsettes til handling. Russland må bidra for både å få på plass oppfølgeren til START-avtalen og redusere antallet russiske taktiske atomvåpen i Europa. Russland bærer altså et betydelig ansvar for å legge forholdene til rette for å gjenoppta forhandlingene om avtalen om konvensjonelle våpen i Europa – CFE-avtalen – etter at Moskva ensidig suspenderte sin deltakelse i avtalen i desember 2007. I sum er det mye gjenkjennelig i de strategiske tankene vi hører fra Moskva. Samtidig er det rom for nye budskap og nye analyser – mange av dem samsvarer med analyser vi gjør oss, mens andre er ganske særegne for Russland. Derfor må vi ha fokus på konteksten, og da er utviklingen i hele det russiske samfunnet avgjørende – det at Russland fortsatt er i sin omforming, sin «transisjon», at viktige verdier ikke går tapt på veien, og at landet ikke definerer ytre fiender for å ta oppmerksomheten bort fra egne utfordringer. Det er min vurdering at de største bekymringene for det russiske lederskapet er knyttet til interne russiske forhold: til vilkårene for sosial og politisk stabilitet. Det er mitt syn at vi har et godt potensial til å videreutvikle forholdet og samarbeidet med Russland i nord. Dette er i norsk interesse, og det er et norsk ansvar. Men det går videre: Flere enn oss har interesse av at følgende begrepspar får fortsatt næring: «High North – Low Tension».