Ine Eriksen Søreide (Høyre), 2013-06-13:
Helse og utdanning er to av de aller mest effektive måtene vi kan drive utviklingspolitikk på. Det er kanskje de to områdene som kan nå ut til flest mennesker på kortest tid for å bidra til varig fattigdomsreduksjon og fattigdomsbekjempelse. Det har over tid vært en bedring i andelen barn som ikke får ta del i utdanning. I dag er nivået på ca. 61 millioner barn, men også det er altfor mye. Vi vet at jenter er mer utsatt enn gutter for å holdes borte fra skolegang. Det har mange årsaker, som vi har diskutert mye i denne sal tidligere. Det er lenge siden noen tok et internasjonalt lederskap for å sette utdanning høyest på den utviklingspolitiske agendaen, som man gjorde med «Education for All»-målene i 2000. Da nyttet det å få til en framgang. Det var den kanskje aller viktigste driveren for at vi over noen år på begynnelsen av 2000-tallet så en sterk reduksjon i antall barn som holdes borte fra utdanning. Nå har den positive utviklinga stagnert, og det er et trekk jeg håper ikke fortsetter framover. Norge, og regjeringa, skal ha ros for at vi har tatt et internasjonalt lederskap på helseområdet, særlig er mødre- og barnehelse, vaksinasjonsprogrammer ting som har bidratt til å redde mange liv, men også til varig fattigdomsbekjempelse. Jeg ønsker at regjeringa tar en tilsvarende lederrolle for utdanning, for vi vet at det har enorm effekt når det blir en systematisk satsing fra giverland, og ikke minst fra mottakerland. Jenters utdanning har en spesiell plass i dette. Ikke bare har jenter som utdannes, muligheten til å skape seg et mer uavhengig liv, men det reduserer barnedødeligheten, de får færre barn når de har utdanning, de giftes bort senere, og det øker og bedrer mødre- og barnehelse – med andre ord mange positive ringvirkninger utover det rent utdanningsmessige og økonomiske. Saksordføreren nevnte, og jeg er helt sikker på at også utviklingsministeren kommer til å nevne, at man deler intensjonen i forslaget. Det er jeg glad for å høre, men denne diskusjonen har vi hatt veldig mange ganger. Det har i løpet av de siste åtte årene uomtvistelig vært sånn at andelen som brukes på utdanning i utviklingsbudsjettet, har gått ned. Og ikke bare det – den totale summen vi bruker på grunnutdanning, har stått stille siden 2005. I 2005, etter at regjeringa Bondevik-II var veldig opptatt av å doble utdanningsbistanden, noe man lyktes med, brukte vi 1 mrd. kr på grunnutdanning. I 2012 bruker vi fortsatt 1 mrd. kr på grunnutdanning. I samme periode har utviklingsbudsjettet økt med 9 mrd. kr. Det som har tatt hoveddelen av veksten, er skog- og klimatiltak, som er kjempeviktige, men vekten mellom de to satsingsområdene er etter Høyres oppfatning blitt gal. Derfor er vi også veldig opptatt av det forslaget som ligger foran oss, og støtter det helhjertet. Det er helt åpenbart at utdanning handler om mer enn skolebygg. Det handler om ansvarliggjøring av regjeringer i mottakerland, det handler om kvalitet på lærere, og ikke minst om tilgang på lærere – det kommer til å være en stor lærermangel i årene framover – og det handler om å nå marginaliserte grupper. Det kan være barn som bor i områder som er vanskelige å nå, og det kan være funksjonshemmede barn. Man er nødt til å gjøre en stor innsats for å nå de mest marginaliserte. Om tusenårsmålene sier man det nå litt ironisk: Til nå har man hatt enkle mål å nå, mens de man nå skal treffe, er det vanskeligere å nå, fordi de er mer marginaliserte. Det har vært snakk om det å få synliggjort tydeligere i budsjettet hvor mye som går til utdanning, og til hvilke prosjekter. Det er en intensjon hele komiteen stiller seg bak, og som jeg også ber utviklingsministeren notere seg spesielt. Vi har egne budsjettlinjer på veldig mange områder, og det bør vi også ha på utdanning, som er en så viktig – jeg vil si en helt essensiell – faktor i enhver vellykket utviklingspolitikk.