Per-Kristian Foss (Høyre), 2000-06-16:
Siste taler kom til å si at det den forrige regjeringen hadde tenkt å legge frem, er hemmelig, men det er tydelig at man kan leve lenge på disse hemmelighetene. Og hvis jeg kan formulere meg slik, må jeg si at regjeringen Bondevik nok var best på de forslagene den aldri fremmet, men som den i ettertid sa den hadde tenkt å fremme. Men slik kan det jo ofte være i livet. Denne debatten har også utviklet seg til å bli en debatt om vi ikke kan endre spillereglene litt mens vi er i gang. Jeg tror nok at mangt et lag som deltar i EM i fotball, kunne tenkt seg det, eller eventuelt å skifte ut dommeren – det kan bli linjemenn eller andre. Nå er det nok slik at budsjettindikatorer skal brukes med vett, og det er helt rett at det ikke finnes et entydig svar, én budsjettindikator som gir det absolutt fullendte svar. Ja, det går sågar an å bruke indikatorene på en rent parodisk måte. En av dem er f.eks. å måle stramheten ved å øke varig driftsutgiftene og finansiere dette med en engangsinntekt, men det er virkelig å skyve problemene foran seg. Det gjør Fremskrittspartiet. Engangsinntekten på 10 milliarder kr har de funnet ut ved å våkne, putte fingeren i luften og tenke på et tall, og de er kommet til det eksakte beløp 10 milliarder kr. Det er et bruttotall for det første, for det følger en utgift med det, altså en utgift som er den del av det UMTS-nettet som ikke lar seg bygge ut på kommersielt grunnlag, men det skal jeg la ligge. Det viktigste ved det er at dette ikke er et uttrykk for en reell stramhet i budsjettet, derfor har Høyre heller ikke brukt den stramheten som indikator og sannhetssvar tidligere. Men vi har pekt på at det viktige med et budsjett er hvordan det virker i økonomien også på lengre sikt, altså det som kalles den underliggende utgiftsveksten, det er en relativt objektiv måte å måle faktiske utgifter på. Så kan man måle utgiftene i forhold til veksten i økonomien, og da er det slik at hvis statsbudsjettets utgifter vokser sterkere enn veksten i økonomien, blir offentlig sektor gradvis større, og da blir privat sektor mindre. Så kan man selvfølgelig diskutere om kaken ikke også kan økes. Likevel blir det slik at det blir mindre igjen på privat sektor hvis offentlig sektor også øker innenfor denne voksende kake. Så kan man si at dette er et budsjett som bare er en revisjon. Jo, det er det. Men det er nå engang slik at en revisjon av et budsjett skal ta hensyn til utviklingen i økonomien. Statsbudsjettet ble skrevet i fjor høst, relativt tidlig på høsten. Da var prognosene for veksten i økonomien at BNP for Fastlands-Norge ville vokse under prosenten. Nå har faktisk indikatorene – dette er da de makroøkonomiske, som også Fremskrittspartiet tror på sånn i hovedsak – justert seg slik at veksten i innenlandsøkonomien har blitt over dobbelt så stor som forutsatt. Veksten i prisstigningen øker mer enn forutsatt, veksten i lønninger øker mer enn forutsatt. Kort sagt: Temperaturen i økonomien er blitt høyere, mangelen på arbeidskraft er blitt større. Det er ikke ulovlig, ja det er sågar et pålegg for både storting og regjering å ta hensyn til disse forhold når man justerer budsjettet. Derfor er ikke en justering av budsjettet bare å sette på autopiloten og late som ingenting har skjedd, da kan man få en buklanding. Man skal ikke ha overdreven tro på finstyring av økonomien midt i et år, men det er lov å se seg om og justere det som er mulig å justere. Ikke alt er mulig å justere, men ganske mye er det. Det er heller ikke slik at budsjettsystemet vårt er slik at man ikke kan få frem en politisk mening i budsjettet. Fremskrittspartiet har faktisk nå fått frem den oppfatning at de er det partiet som er tilhenger av den største offentlige utgiftsvekst ved revideringen av budsjettet. Det høres jo ikke ut som det fyller politiske forventninger, for å si det forsiktig, og det er ikke teknikk som tilsier at man må gjøre det slik, altså et system som skulle tvinge partier som er for lavere offentlige utgifter, til å bli tilhengere av høyest offentlige utgifter. Det vil være et ganske tåpelig system. Slik er det selvfølgelig ikke. Dette er et uttrykk for politisk latskap, ikke noe annet enn det. Så kan man jo bli i tvil når man hører representanten Siv Jensen – jeg antar det var en misforståelse – ta til orde for en mer ekspansiv økonomisk politikk for å møte det hun kaller en voldsom økning i arbeidsledigheten. Siste del av resonnementet minner meg litt om hva noen økonomer i LO har uttalt ved jevne anledninger, men jeg var kanskje litt overrasket over at denne voldsomme veksten i budsjettet skulle gi seg utslag i at man lar offentlig sektor vokse. Det er gode grunner til f.eks. til neste år å se på om man ikke kan foreta vekststimulans i økonomien til det konkurranseutsatte næringsliv, det lar seg høre. Men å ta til orde for en sterkt ekspansiv budsjettpolitikk på offentlig sektor er kanskje ikke i dag særlig velegnet i økonomien. Allerede i fjor høst var Høyre inne på litt av den samme advarselen om at budsjettet som da ble vedtatt, var for ekspansivt. Det har vi vel sånn sett fått ganske mye rett i. Det budsjettet som ble lagt til grunn i fjor høst, baserte seg på en relativt kreativ kalenderbudsjettering. Både sentrum og Arbeiderpartiet så at det lå udekkede regninger. De skjøv regningene foran seg. Alle visste at Kosovo-styrkene ikke skulle ut i juli, men budsjettet lot som om de skulle ut i juli. Det er ikke noen budsjettindikatorer som tvinger en til slikt noe, det er bare kreativ budsjettering. Når man f.eks. skyver iverksettelsen av avgiftsreduksjoner ut til 1. desember, da er det kreativ budsjettering, og det er ikke noe i systemet som tvinger en til sånt. Det er et uttrykk for politisk nød eller latskap. Når både sentrum og Arbeiderpartiet i fjor høst med andre ord skjøv problemene foran seg, ble ryddejobben utsatt til nå i revidert nasjonalbudsjett. Det man da kanskje kunne forvente ut fra dette felles farskap til budsjettet – man har byttet side av bordet riktignok, regjeringen har blitt opposisjon, og opposisjonen har blitt regjering, men felles om det er de iallfall – er at man hadde lært av feilene fra i fjor, nemlig å skyve problemene foran seg. Det har man ikke gjort. Denne gang skyver man også problemene fortsatt foran seg. En bevilgning på 764 mill. kr på budsjettet til sykehusutstyr – altså investeringer – skal kuttes med 760 mill. kr, det gjenstår altså 4 mill. kr. Dette er ikke et uttrykk for at man vil investere mindre i sykehusutstyr. Nei da, men det skal gjøres senere. Med andre ord: Man skyver problemene foran seg. Når man kutter i forsvarsbevilgningene med 500 mill. kr, så forsikrer alle – iallfall nesten alle – at det ikke er et uttrykk for en bevisst nedbygging av Forsvaret, men man skyver jo også problemene foran seg på denne måten. Når man ikke foretar en gjeldsslette i forhold til faktiske tap i Lånekassen for studenter i år, så gjør man det neste år. Dette betyr ganske enkelt bare én ting: Problemene for dem som skal lage budsjettet neste år, er blitt større. Det trengs friske penger i milliardklassen for å få det i hop neste år. Det er vel ingen trøst for dem som sitter med regjeringsmakt. Det eneste strategiske jeg kan se i det, er de som sitter med opposisjonsansvaret for dette, med andre ord sentrum. Enkelte har vel antydet at det er en form for hevngjerrighet i dette. Det skal jeg la ligge. Det er pressen som antyder slike ondsinnede tanker. Vi har fra Høyres side søkt å finne frem til et budsjett som faktisk reduserer presset i økonomien noe, men ikke voldsomt. Det er ikke alt man kan gjøre ved revideringen av et budsjett, men vårt budsjett sikrer altså en noe bedre balanse, noe lavere vekst i de underliggende utgifter enn både flertallet og sentrum gjør. Det er som sagt ikke all verden man skal gjøre i et budsjett, men det viktige er på mange måter de signaler budsjettet gir om politikken som kommer. Derfor har jeg lyst til å rette oppmerksomheten mot de mer langsiktige grepene, det som vi kalte strukturpolitikk, og som under regjeringen Harlem Brundtland ble kalt tiltak for å bedre økonomiens virkemåte. Jeg har lyst til å oppsummere grepene, Strukturpolitikken, i fem punkter. For det første å gjennomføre en systematisk forenkling av hele vårt forvaltningsapparat. Nå er det på tide at man slutter å se på forvaltningsnivåene, men gjør noe med det. Her er det interessante signaler, ikke minst fra sentrum, senest i siste replikkrunde fra representanten Svarstad Haugland. Det er penger å hente ved å avskaffe fylkeskommunen, delegere mer til primærkommunen og la sykehusene styres direkte av staten. Vi trenger ikke så mye til å administrere, vi trenger mer til service direkte ut til brukerne. Ved at man gjennomfører på forvaltningsnivåer en pliktig anbudsrunde og klart skiller mellom det offentliges rolle som produsent, og som bestiller, er det midler å hente også på en stor offentlig sektor i Norge. Økonomer peker gjennomgående på – og her er økonomene helt enige – at et av de områder Norge sakker mest akterut på nå for tiden, er i samlet økonomisk produktivitet. Det kan vi ikke tillate oss i en situasjon hvor presset i økonomien er så sterkt som det er. For det andre: Vi må øke tilgangen på arbeidskraft. OECD peker i sin rapport veldig klart på at mangelen på arbeidskraft er den største pressfaktoren i norsk økonomi. Gjør man ikke noe med det, får man svar: Man får renteøkninger, som har en urettferdig fordelingsvirkning. Vi må øke både produktiviteten og tilgangen på arbeidskraft, vi må få færre reguleringer, mindre byråkrati og bedre mulighet for arbeidsinnvandring, og vi må være villig til å se kritisk på noen av de ordninger som gjelder støtte under arbeidsledighet. For det tredje: Det statlige eierskapet i næringslivet må profesjonaliseres og reduseres. I dag er det som er knyttet til statlig eierskap, i altfor stor grad en sovepute. Her kan det offentlige få mer ut av pengene ved profesjonell forvaltning og ved privatisering. For det fjerde: Vi kommer heller ikke utenom at skatte- og avgiftssystemene må endres. Vi har et for høyt nivå på enkelte områder. Skal vi på lang sikt klare å øke veksten når oljesektoren reduseres, må det bli mer attraktivt både for norske og utenlandske bedrifter å etablere virksomheter i Norge. Det er i dag en enorm skattedynamikk i hele Europa. EU-landene kappes om å kutte avgifter og skatter for å tiltrekke seg nye virksomheter. Vi kan ikke delta i dette fullt og helt, men vi kan heller ikke lukke øynene for at det påvirker Norge ganske direkte og effektivt. For det femte: Alle som har sittet i regjering, er opptatt av ett hovedproblem, nemlig den automatiske økningen i folketrygdens utgifter. Jeg registrerte at statsminister Bondevik ikke talte om dette mens han var statsminister. Da han ble opposisjonsleder, tok han til orde for et bredt forlik om å gjøre noe med dette. Det hadde vært et verdig utspill for en statsminister. Høyre gjør noe med det. Når vi gjør noe med det, får vi kritikk av Bondevik. Vi har gjort noe med, og ikke bare sett på, sykelønnsutgiftene. Senest i dag fikk vi tall som klart dokumenterer behovet for å gjøre noe med uføretrygdingen. Når vi kan oppleve undersøkelser som viser at 56 pst. av dem som er uføretrygdet, ikke føler seg dårlige – altså faktisk mener at de kan gjøre noe – da er det noe med regelverket og med attføringstilbudet som åpenbart kaller på politisk handling. Man kan lese mye interessant i budsjettet. I debatten i dag og i en forutgående debatt har det vært fokusert på hvorfor vi ikke kan bruke mer penger, når vi har så mye. Jeg har lyst til å henvise, særlig pressen, til side 43 i meldingen. I dette budsjettdokumentet står det å lese at statens forpliktelser i form av allerede opptjent pensjon, altså rettigheter, var 2 633 milliarder kr pr. 1999. Det er mer enn to ganger hele det norske bruttonasjonalprodukt. Ved utgangen av dette året – samme skjæringspunkt, 1999 – var petroleumsfondet på 220 milliarder kr, ikke engang en tiendedel av statens forpliktelser. De som sier at det er en overflod av penger, ser ikke at det er et stort underskudd i dette pensjonsregnskapet. Finansministeren har beregnet underskuddet. Hvis vi skulle ført budsjettet etter de samme regler som for en kommune når det gjelder avsetning til fremtidige pensjoner, ville underskuddet beregnes til i underkant av 30 milliarder kr. I budsjettet er det beregninger som peker på at om budsjettet skulle vært ført i det vi kaller en generasjonsmessig balanse, med avsetning til dem som skal betale fremtidens pensjonsforpliktelser, burde budsjettet vært et sted mellom 5 og 20 milliarder kr strammere enn det er i dag. Det er med andre ord mulig å se budsjettet som noe mer enn bare en konjunkturregulator på kort sikt – se på de langsiktige virkningene av budsjettet, generasjonsrettferdigheten, og gjøre noe med hensyn til de langsiktige grepene. Det haster med å starte det arbeidet.