Marianne Marthinsen (Arbeiderpartiet), 2012-06-11:
Fint! I tillegg vil jeg peke på jernbanesatsingen, som har økt kraftig siden 2008. Det var med andre ord en melding og et forlik som har satt tydelige politiske spor, og som har ført til konkret handling. Den meldingen som vi behandler nå, bygger på enigheten fra 2008 og er en oppfølging og konkretisering av de målsettingene som vi satte oss den gangen. Derfor er jeg veldig glad for at vi klarte å komme fram til en bred enighet med forlikspartnerne fra 2008 i behandlingen av denne meldingen. Når vi holder på med klimapolitikk, driver vi politikk i et generasjonsperspektiv. Det er ingen andre politikkområder som krever samme grad av langsiktighet og føre var-tankegang som klimafeltet. Det er derfor enighet om både alvoret i klimatrusselen og de grunnleggende prinsippene for klimapolitikken og at tiltakene er viktige. Det er grunnen til at vi ønsket oss samtaler med opposisjonen med sikte på å få en enighet, til tross for at regjeringspartiene har flertall, og det er grunnen til at jeg er så glad som jeg er for at vi fikk det til på den måten vi gjorde. Jeg vil også benytte anledningen til å takke forlikspartnerne for godt – til dels krevende – men viktig arbeid. Så vil jeg si noe om innholdet i meldingen. Ett av de aller viktigste områdene er samferdsel og satsingen på kollektivløsninger i storbyene. For å bruke et eksempel: I Oslo-området, som jeg representerer, anslår man at det vil bli gjennomført omtrent 500 000 flere reiser i 2030 – ikke i året, ikke i måneden, ikke i uka, men hver eneste dag. Det tallet er vanskelig å ta inn over seg, men det sier noe om hvor enorme kollektivinvesteringer som må gjøres bare for å sørge for at folk opplever å ha omtrent samme tilbud som i dag. Skal vi i tillegg ha som ambisjon å gjøre tilbudet bedre, snakker vi om et kollektivløft i en helt annen størrelsesorden enn vi har i dag. Det kommer til å koste penger, men vi har strengt tatt ikke noe valg. Å forsøke å bygge seg ut av problemet med mer vei, er nytteløst, det er klimamessig feil og dessuten flere ganger dyrere enn å bygge ut kollektivløsninger. Det er grunnen til at klimameldingen slår fast et mål om at trafikkøkningen i storbyområdene skal tas unna med kollektivtransport, sykkel og gange. Det er et signal som regjeringen har kommunisert tidligere, bl.a. da de statlige transportetatene la fram sine forslag til Nasjonal transportplan, og det er nå en viktig del av klimameldingen. Det er umulig at kommunene og fylkene skal klare de investeringene som trengs, alene. Derfor er det et stort gjennombrudd at staten nå så tydelig sier at både investeringer og drift av kollektivtrafikk i storbyene skal gis en sentral plass i Nasjonal transportplan. Til nå har NTP vært en plan for de store nasjonale vei- og jernbaneutbyggingene. Kollektivtrafikken har vært fylkeskommunens ansvar, mer eller mindre alene. At kollektivtrafikken nå løftes inn, betyr en anerkjennelse av at byenes kollektivutfordringer er et nasjonalt ansvar som staten må være med på å løse. Det er et stort skifte i tenkningen rundt kollektivtrafikk. Enigheten med forlikspartene innebærer dessuten at vi får konkretisert styrking av belønningsordningen, som nå skal tilføres til sammen 500 mill. kr ekstra de to neste årene. Det betyr mer enn en dobling fra dagens nivå, og vi kommer opp i nesten 1 mrd. kr. Jernbaneutbygging er også helt nødvendig for å hindre at det sentrale Østlandet korker seg fullstendig i løpet av få år. Det kanskje viktigste enkelttiltaket i klimameldingen er realisering av hele intercitytriangelet. NTP-en som kommer neste år, skal gi oss svaret på hvilke strekninger som skal bygges først, men meldingen er krystallklar på at hele triangelet skal realiseres, og med enigheten forlikspartnerne imellom er det slått fast at det skal skje raskt. Det er viktig for det sentrale Østlandet og alle de menneskene som bor, og kommer til å bo, her, men dette har også en veldig klar nasjonal dimensjon. Korker det sentrale Østlandet seg, får det negative ringvirkninger i hele landet. I tillegg dobles satsingen på gang- og sykkelvei, og det kommer en egen tiltakspakke for å få flere lav- og nullutslippskjøretøyer på veiene. Jeg er veldig glad for at vi gjennom stortingsbehandlingen har fått presisert at de avgiftsfordelene som nullutslippsbilene har i dag, skal bestå ut neste stortingsperiode, dvs. fram til 2017, med mindre vi får en eksplosjon og passerer 50 000 slike biler. I morges var det noen av oss som møtte Elbilforeningen foran Stortinget, og de gratulerte med et historisk vedtak. Norge er allerede verdensmester i elbil. Det regimet vi har laget, med en kombinasjon av store avgiftsfordeler og andre fordeler, som tilgang til kollektivfelt, har gjort at ingen er i nærheten av oss når det gjelder tetthet av elbiler. Til nå har elbilen i hovedsak vært en bybil, en nr. 2-bil. Med de nye modellene på vei inn i markedet får vi elbiler som kan fungere som familiebiler. Det gir et helt annet perspektiv på hva elbiler kan komme til å bety i årene som kommer. Så er meldingen tydelig med hensyn til industri. En av de virkelig store diskusjonene i norsk klimadebatt har vært hvorvidt det har vært fornuftig med tiltak i kvotepliktig sektor. For oss er kvotesystemet et veldig viktig virkemiddel. Det sikrer kostnadseffektive kutt. Dessuten utvikler vi et system med global overføringsverdi. Tiltak i kvotepliktig sektor vil helt naturlig føre til at det frigjøres kvoter, og utslippene kommer andre steder. Samtidig ser vi veldig tydelig at kvoteprisen er lav, og at markedsbaserte virkemidler med lave priser er gode på å realisere billige kutt. Men de er dårlige på å levere innovasjon. Derfor reiser det å gjøre tiltak i kvotepliktig sektor noen reelle dilemmaer. Etter Arbeiderpartiets mening er det avgjørende viktig at de tiltakene som gjøres i kvotepliktig sektor, har en gevinst utover rene utslippskutt, f.eks. bidrar til å utvikle ny teknologi. Med opprettelsen av et klima- og energifond er det akkurat det vi gjør. Fondet skal etableres med utgangspunkt i Enovas grunnfond, med to deler, én som ivaretar oppgavene Enova har i dag, og én som ivaretar satsingen på klimateknologi. Til sammen skal fondet opp i 50 mrd. kr. Det vil innebære betydelige midler til utvikling av ny teknologi i norsk næringsliv. Det er bra for klimaet, men det er også bra for konkurranseevnen til norske bedrifter. For Arbeiderpartiet har det hele veien ligget som en sentral premiss at klimapolitikk og næringspolitikk må spille på lag. Gjennom lang tid har det vært en dominerende oppfatning at offensiv klimapolitikk er næringsfiendtlig, og at politikere må velge mellom næringsutvikling og klimakutt. Det politiske grepet vi gjør nå, demonstrerer med all tydelighet at det er feil. Tvert imot bruker vi nå klimapolitikken som et virkemiddel for positivt å stimulere omstilling og trygge arbeidsplasser i norsk industri. Det er få ting som gleder meg mer enn det. Det har lenge vært et ønske for meg at vi skulle makte å se de offensive mulighetene og potensielle inntektene som ligger i det å være tidlig ute med klimatiltak, ikke bare snakke om kostnader og byrdefordeling. Nå mener jeg at vi gjør det. Norsk klimadebatt har i stor grad flyttet fokus i denne retningen de siste årene. Nå gjør også politikken det, og vi følger en internasjonal trend. Når f.eks. EU fortsetter å ha offensive klimamål og tar på seg forpliktelser, til tross for den alvorlige økonomiske situasjonen de befinner seg i, er det fordi man har en oppfatning av at klimapolitikk ikke dreier seg om deindustralisering, men reindustrialisering, som f.eks. Connie Hedegaard, klimakommisæren, sier det. Det er en grunnleggende oppfatning at klimapolitikken, med fokus på både teknologiske løsninger i industrien og tung satsing på nye energiformer, virker stimulerende på økonomien. Jeg mener det styrker meldingen at vi nå er enig med forlikspartnerne om at opptrappingen av et slikt fond skal være ferdig i 2016, fire år tidligere enn meldingen la opp til. Det vil føre for langt med en fullstendig gjennomgang av alle små og store tiltak som ligger i meldingen og i det forliket som er inngått. Dessuten har saksordføreren redegjort for mye av det i sitt innlegg. Jeg vil bare kort nevne et par andre felt hvor det nå tas nye grep. I byggsektoren kommer det til å merkes at vi blir mer offensive. Det viktigste virkemidlet vi har for nye bygg, er Byggteknisk forskrift. Den skal skjerpes, slik at vi når passivhusnivået i 2015 og nesten nullenerginivået i 2020. Samtidig er det sånn at utskiftingen av bygningsmasse går sakte. Derfor er tiltak i eksisterende bygg viktig, og vi får nå på plass komponentkrav. Meldingen la opp til utfasing av oljefyr innen 2020. Nå tar vi veien og går til forbud. I petroleumssektoren blir det også skjerping, ved at CO2-avgiften økes med 200 kr. Det mener vi det er riktig å gjøre. Alvoret i klimatrusselen krever at vi som politikere nå makter å gjøre grep som sørger for at vi beveger oss i riktig retning mot 2020 og 2050. IPCCs anbefalinger er tydelige og så mye referert at jeg ikke skal bruke tid på dem her. Men jeg mener at graden av utslippskutt som kreves i årene som kommer, kombinert med at mange flere mennesker krever, og har rett til, tilgang på energi, gjør det innlysende at vi må bruke mange virkemidler på én gang. Innstillingen viser tydelig at det er ett parti som har en grunnleggende annen tilnærming til klimaproblemet. Der de andre partiene deler beskrivelsen av alvoret i klimaproblemet, har Fremskrittspartiet sine særmerknader, som uttrykker mer bekymring for debattklimaet enn for klimaet som sådan. Det er en grei observasjon å ha med seg videre i debatten, og det beskriver veldig godt hvorfor vi på et tidspunkt valgte å gå videre med forlikspartnerne fra 2008, som har den samme forståelsen av alvoret i problemet og den samme helhetlige tilnærmingen til mål og virkemidler som det vi har. Det er vår mening at dette har blitt et godt forlik, som konkretiserer en god melding, og at de vedtakene vi gjør i dag, kommer til å stå seg over tid som noe vi kan være stolte over å ha fått til.