Eirik Sivertsen (Arbeiderpartiet), 2013-12-04:
Innvandrings- og integreringspolitikken er et svært bredt politisk felt. Det spenner over mange politiske områder – mange flere enn selv kommunal- og forvaltningskomiteen har ansvaret for å håndtere. Det er min oppfatning at i det politiske Norge er det bred tilslutning til å føre en aktiv innvandringspolitikk, og til å håndheve den vedtatte politikken. Det er likevel en debatt som føres med til dels skarpe fronter. Noen vil ha færrest mulig inn til landet, og noen vil hjelpe flest mulig inn i landet og best mulig når de er i landet. Den aktive politikken har de siste åtte årene kommet til uttrykk bl.a. gjennom stadige politiske initiativ – først og fremst fra regjeringen Stoltenberg II, men det har også kommet initiativ fra frivillige organisasjoner og våre politiske motstandere, som har ført til nødvendige endringer. Og vi har jevnlig debattert temaene i denne salen – heldigvis, fordi det er omfattende felt. Vi har ført en arbeidsinnvandringspolitikk som er oversiktlig og forutsigbar. Hovedhensikten med arbeidsinnvandringspolitikken er for Arbeiderpartiet å legge til rette for at bedrifter kan rekruttere nødvendig kvalifisert arbeidskraft, også fra utlandet, på en enkel og effektiv måte. Vi har i all hovedsak lyktes med det. Arbeidsinnvandringen til Norge var i 2012 historisk høy. Det er en ønsket og villet innvandring. Norske bedrifter får tilgang på arbeidskraft man ikke finner i landet, og det bidrar til å dempe presset i økonomien. La meg likevel understreke at arbeidsinnvandrere til Norge skal ha de samme lønns- og arbeidsvilkår som norske arbeidstakere. Vi vil ikke akseptere sosial dumping. Den norske debatten om innvandring og integrering reduseres veldig ofte til et ordskifte fra skyttergravene, hvor hovedtemaet er hvor mange asylsøkere vi skal ha. Det er ikke alltid en like nyansert debatt. Norge er ingen isolert øy i verden. Vi er en del av en verden som blir stadig mindre, eller sagt på en annen måte – en verden hvor globaliseringen er sterkt tiltakende. I regjering har vi ført en konsekvent, rettferdig og rettssikker flyktning- og asylpolitikk. Arbeiderpartiet bygger sin flyktning- og asylpolitikk på internasjonale forpliktelser og den moralske plikten vi har til å yte humanitær bistand til våre medmennesker – også de medmenneskene som befinner seg utenfor landets grenser. Jeg hadde gleden og æren av å være medlem av den norske delegasjonen til FNs 68. generalforsamling i høst. Det var slående å erfare hvor høy status Norge har som bidragsyter til FN – ikke bare på bakgrunn av våre solide økonomiske bidrag, men også fordi vi oppleves som en konstruktiv og aktiv medspiller i arbeidet med de store utfordringene vi står overfor internasjonalt. Vi møtte ikke minst også en dyp respekt for alle de dyktige medarbeiderne som representerer staten Norge over hele kloden. Internasjonalt samarbeid, ansvarsfordeling og bistand til land i konflikt er viktig. Det reduserer presset på at vi må yte hjelp til flyktninger og asylsøkere, i både Norge og resten av Europa. Derfor har det vært viktig for Arbeiderpartiet at Norge skal være med og ta det ansvaret. Derfor var det ikke veldig oppløftende at vi under oppholdet i New York fikk beskjed hjemmefra om at den nye regjeringen varslet kutt i bidragene til FN. Det sto ikke helt i forhold til det inntrykket vi i hvert fall har forsøkt å skape gjennom oppfølging av bevilgninger i den perioden som er over. En del av dette internasjonale ansvaret er å ta imot dem som ikke har en framtid i sitt eget hjemland – de som trenger et nytt sted å slå rot. Det var ett tema som gikk igjen i så godt som alle møter vi hadde i New York – det var situasjonen i Syria. Nye tall estimerer antallet mennesker i nød til 9,3 millioner, hvorav 4,6 millioner er barn, og 6,5 millioner er internt fordrevne i landet. 2,5 millioner mennesker er nå utenfor rekkevidde for nødhjelp på grunn av sikkerhetssituasjonen, og det rapporteres om utbrudd av polio. Omfanget av krisen beskrives som den største humanitære krisen siden 2. verdenskrig. I denne situasjonen er det behov for en ekstraordinær innsats og solidaritet. Jeg var derfor glad for at Norge hadde foreslått å ta imot 1 000 ekstra flyktninger fra Syria for 2014. Til sammenlikning var antallet flyktninger på Balkan 3 millioner på det verste. Da tok vi imot 8 000 ekstraordinære flyktninger. Jeg er skuffet over at Høyre og Frp, med støtte fra Kristelig Folkeparti og Venstre, setter de svakeste gruppene opp mot hverandre. Jeg registrerer at representanten Skei Grande under finansdebatten viste til at det uansett blir 500 flere flyktninger enn under den rød-grønne regjeringen i fjor. Til det er det å replisere at det uansett blir 500 færre enn hva vi ønsker og foreslo å ta imot neste år, og at det uansett vil bli feil politikk å sette behovet for kvoteflyktninger fra Syria i 2014 opp mot ordinære kvoteflyktninger. Det er ikke overskudd av kvoter til flyktninger i verden i dag. Asylinstituttet er viktig for å beskytte mennesker mot forfølgelse eller inhuman behandling i deres hjemland. Alle som kommer til Norge og berettiget søker asyl, skal få bli. De som ikke oppfyller kriteriene for beskyttelse, må reise hjem. Det er grunnlaget for en konsekvent asylpolitikk. Alternativet til en konsekvent asylpolitikk er mindre forutsigbarhet og en undergraving av asylinstituttet. Det har vært et mål for oss å sikre at flest mulig av de som søker asyl i Norge, faktisk har rett til asyl. Vi har lyktes med å øke den andelen. I 2012 var innvilgelsesprosenten kommet opp i 58 pst. FNs høykommissær for flyktningers anbefalinger skal veie tungt ved norske myndigheters vurderinger, men norske myndigheter må gjøre, og gjør også, en selvstendig vurdering av hvorvidt det foreligger beskyttelsesbehov. Innvandringen til Norge gjør Norge til et mer sammensatt og mangfoldig land. Det mener jeg er grunnleggende positivt. Velferdssamfunnet i Norge bygger på solidaritet og vilje til å yte og dele. Tillit til samfunnets institusjoner og innbyggerne imellom er en nødvendig forutsetning for dette samfunnet. Alle plikter å slutte opp om samfunnets lover og respektere de demokratiske grunnverdiene. En sterk velferdsstat bidrar til god integrering. Barnehageplass til alle, en god offentlig fellesskole, trygge helse- og omsorgstilbud, en sosial boligpolitikk og en mangfoldig kultursatsing er derfor viktig for å lykkes i integreringsarbeidet. Vi må forhindre at det utvikler seg et klassedelt samfunn hvor personer med innvandrerbakgrunn har dårligere levekår og lavere samfunnsdeltakelse enn resten av befolkningen. Arbeid gir den enkelte økonomisk selvstendighet og er det viktigste virkemidlet for å motvirke fattigdom, utjevne sosiale forskjeller og oppnå likestilling mellom kvinner og menn, også for innvandrere. Særlig er det viktig at flere kvinner med innvandrerbakgrunn får mulighet til deltakelse i arbeidslivet. Jobbsjansen, gratis kjernetid i barnehage og gratis deltidsplass i skolefritidsordningen er eksempler på tiltak som bidrar til integrering. Ja, alle som kommer til Norge og ønsker å bo her, har en plikt til å delta i det norske samfunnet, og vi har en plikt til å hjelpe dem med å gjøre det mulig. På 1960-tallet lå Norge veldig dårlig an når det gjaldt likestilling for kvinner, men vi gjorde noen politiske valg på 1970-, 1980-, 1990- og 2000-tallet som løftet Norge fram til å bli et av de mer likestilte landene i verden, og med en veldig høy likestillingsgrad for kvinner. Det er et resultat av politiske valg. De politiske valgene må vi også gjøre på innvandringsfeltet og på integreringsfeltet. Vi må foreta de politiske valgene som gjør at innvandrere har muligheten til å kunne delta i samfunnslivet og yrkeslivet på lik linje med oss andre som bor her. Stortinget behandlet i vår en stortingsmelding om integrering. Det var Innst. 248 S for 2012–2013, på bakgrunn av Meld. St. 6 for 2012–2013 fra regjeringen. Da var partiene i all hovedsak enige om intensjonene, men det er til dels store forskjeller når det gjelder hvordan vi ønsker å nå målene. Det som gjenstår å se, og som jeg håper debatten i dag vil avklare, er om dagens regjering vil følge opp med aktiv politikk for å sikre høy deltakelse og store muligheter for dem som innvandrer til Norge. Én viktig grunn til at vi har lyktes såpass godt med integreringen, er at vi har en overordnet politikk for utjevning av forskjeller. Som vi viste i finansdebatten, er forslaget til budsjett fra regjeringen et budsjett for økte forskjeller og en umoderne familiepolitikk. Den retningen finner vi også igjen innenfor de rammeområdene vi har til behandling i dag, og som jeg er helt sikker på at vi kommer tilbake til detaljene i utover i debatten. Økte forskjeller i samfunnet vil svekke mulighetene for innvandrere. Det vil også bety dårligere integrering og dermed sløsing av mulige ressurser for nasjonen. Verst av alt vil det føre til et dårligere liv og dårligere muligheter for dem som faktisk kommer til Norge for å skaffe seg et bedre liv og slå rot her.