Inger Stolt-Nielsen (Høyre), 1999-05-10:
I Høyre har vi sett frem til statsrådens forvaltningspolitiske redegjørelse med forventning. Vi hadde håpet at denne redegjørelsen skulle peke ut i hvert fall noen områder der Regjeringen hadde funnet det mulig å rasjonalisere og forenkle forvaltningen, og noen konkrete tiltak for å fjerne dobbeltadministrasjon der forvaltningsnivåene overlapper hverandre. Men vi ble dessverre skuffet. Visst er det så at statsrådens redegjørelse inneholder programformuleringer som kunne vært hentet ut av vårt partiprogram, og dersom redegjørelsen hadde gitt oss en handlingsplan med tidsfrister for gjennomføring av dette, ja, da skulle vi selvfølgelig hilst det velkommen med glede. Men så er ikke tilfellet. Redegjørelsen bærer mer preg av å være et valgprogram enn en handlingsplan. Men fra dem som sitter i posisjon til å gjennomføre valgløfter, venter vi noe mer enn det vi har fått. Høyre er opptatt av at vi skal gjøre det viktigste først, og da må vi prioritere hvordan statens midler skal brukes. Ikke minst derfor har vi ønsket en fortgang i arbeidet med å modernisere og forenkle den offentlige forvaltning. Statsråden henviser til at Oppgavefordelingsutvalget skal avgi sin innstilling om vel ett år.Og jeg undres da om dette er det samme oppgavefordelingsutvalget som statsråd Løwer henviste til da vi høsten 1997 etterlyste en grenseoppgang mellom fylkeskommunens og fylkesmannens oppgaver, nettopp for å forenkle og rasjonalisere den offentlige forvaltning. Eller er det det strukturutvalget for modernisering av offentlig sektor som et flertall i Stortinget vedtok sist høst, nettopp fordi dette arbeidet synes å gå for tregt og behovet for rasjonalisering og modernisering er påtrengende? Men det er altså først om vel ett år vi kan vente en innstilling fra utvalget. Skal så denne ut på høring før det skjer noe mer, eller vil de berørte parter være tilstrekkelig hørt under arbeidets gang? Legger en opp til at en mer rasjonell offentlig forvaltning kan realiseres i inneværende stortingsperiode, eller vil dette bli enda et eksempel på at den gang da Fanden fikk i sinn at intet skulle skje, da satte han i verden inn den første komite? I Høyre begynner vi nå å bli kraftig utålmodige. Offentlig forvaltning eser ut over alle grenser, og effektivitet er ikke akkurat vår første assosiasjon til begrepet «offentlig forvaltning». Og det er synd for de ansatte, for det menigmann opplever som ineffektivitet i forvaltningen, skyldes i stor grad den overveldende mengde forskrifter som forvaltningen må forholde seg til, og som gjør selv den enkleste sak til en komplisert affære. I tillegg kommer stadig nye, unødvendige lover og forskrifter som ingen har bedt om, men som øker forvaltningens arbeidsbyrde. Påtrengende oppgaver blir lagt til side til fordel for kontrolloppgaver, som denne regjeringen prioriterer. Eksempelvis var de store sakene i fjor å få vedtatt båtregisterloven og Brustad-buloven, den siste forlanger endatil familieministeren skal gis prioritet på kontrollsiden. «Forvaltningen synes å fungere godt», sier statsråden. Ja, gjør den egentlig det? Møter vår forvaltning brukerne med den service og den respekt som skal kjennetegne et godt forvaltningsapparat? Er saksbehandlingstiden tilfredsstillende? Har forvaltningen evnen til å prioritere? I VG 5. mai står det å lese at myndighetene siden 1993 har «forsømt tilsynet med mer enn tusen barnevernsbarn» i institusjon. Synes statsråden at dette er tilfredsstillende prioritering i fylkesmannsembetene? Da Ot.prp. nr. 61 for 1997-98 om barnevernet var til behandling i vår, tok Høyre opp den vilkårlighet som råder i barnevernet, og som departementet selv pekte på i sin saksutredning. Vi ønsket å legge inn kvalitetskrav i forhold til dem som ble plassert i institusjon. Vi ønsket trygghet for at tiltak skulle bygge på tverrfaglig god kompetanse, og vi ønsket høyere kvalitet på evalueringen før tiltak ble endret. Dette ble avvist av Barne- og familieministeren og regjeringspartiene. Statsråden peker på at det i praksis kan være konflikt mellom hensynene til åpenhet, rettssikkerhet og effektivitet, og at denne regjeringen vil ha åpenhet som det overordnede mål. Med all respekt for det arbeidet som gjøres for et åpnere innsyn i forvaltningen, det må aldri gå på bekostning av rettssikkerheten – aldri. Når det gjelder barnevernet, er dets arbeid i sin karakter skjermet mot åpent innsyn, men departementet vet at det i forhold til våre svakeste går på rettssikkerheten løs. Men i dette departementet er det tilsynelatende viktigere å kontrollere søndagshandelen enn barnevernet. Barn kan plasseres hvor som helst – bare ikke brødene får plassangst av for store lokaler. Og er det tilfredsstillende forvaltning når den vanlige borger får straffeskatt dersom selvangivelsen kommer én dag for sent, mens ligningskontorene kan oversitte klagefristbehandlingen så lenge det måtte passe dem? Igjen – jeg etterlyser rettssikkerhet som prioritert område, og jeg savner en prioritering av offentlige oppgaver. Under fylkesmannsembetene var det 1. mars 1998 1 800 ansatte. Av disse var en drøy tredjedel, 639, knyttet til landbruksavdelingene og 375 til miljø. Hvor store ressurser finner statsråden det forsvarlig å bruke på å overprøve salgsavtaler mellom kjøper og selger av privateide små jordlapper, eller til konsesjonsbehandling ved arveovertagelse av små gårdsbruk? Når fylkesmannen melder fra om at lovpålagte kontrolloppgaver ikke utføres på grunn av ressursmangel, er det ikke da på tide å se om de ressurser som tildeles disse embetene, prioriteres riktig? Er det virkelig behov for at drøye 56 pst. av fylkesmannens ressurser benyttes på landbruk og miljø? Er det viktigere å kontrollere hvor mange netter en eier overnatter på et konsesjonsbelagt småbruk, enn å kontrollere hvordan barn under offentlig omsorg lever? Denne regjeringen har ved flere anledninger pekt på behovet for å styrke lokaldemokratiet, at beslutninger fattes nærmest mulig dem det angår. Det er Høyre helt enig i. Men mener Regjeringen det? Statsråden sier at forvaltningen skal bidra til en demokratisk utvikling, og et av de viktige spørsmålene i den sammenheng er hvordan en også ved forvaltningspolitiske virkemidler kan styrke politiske beslutningers legitimitet. Det høres flott ut, men Regjeringens handlinger undergraver tilliten til hensiktene. I Rogaland teller fylkesmannens avdeling for landbruk og miljø ca. 70 mann. Til tross for denne velkvalifiserte, overdimensjonerte staben, underkjenner departementet den faglige ekspertise som er lagt til grunn for et politisk lovlig fattet gjennomarbeidet reguleringsvedtak i Stavanger kommune, og nekter å godkjenne reguleringsplanen. Er det ved å la sentralforvaltningen overprøve lokalforvaltningen at denne regjeringen vil styrke demokratiet? Høyre savner samsvar mellom ord og handling også på andre områder. På flere steder i redegjørelsen pekes det på sannsynligheten for at vi vil få en utvikling hvor enkelte grupper ansatte vil kunne ønske en løsere tilknytning til arbeidsgiver, for selv i større grad å kunne forme sin arbeidsdag. For å kunne konkurrere om ettertraktet arbeidskraft må også staten kunne svare på slike utfordringer. Det er vi i Høyre helt enig i, men vi undres på om dette fra statsrådens side bare er ord. Det offentlige har kjempeproblemer med å tiltrekke seg kvalifisert arbeidskraft i helsevesenet, og enkelte sykehus står i fare for å måtte stenge avdelinger. Samtidig vet vi at vi har 10 000 sykepleiere i reserve. De jobber ikke med det de er utdannet for, men det ville de muligens kunne tenke seg dersom de fikk en løsere tilknytning til arbeidsgiver. Men til tross for dette vil Regjeringen skille ut helsepersonell og ikke tillate privat arbeidsformidling og utleie av arbeidskraft for disse. Her er det en motsetning mellom den virkelighetsforståelse som beskrives i redegjørelsen, og Regjeringens faktiske handlinger. Men dette ser vi jo også på andre områder. Opprydding i skjemaveldet var en fanesak for Regjeringen, og også statsrådens redegjørelse peker på dette som et prioritert område. Men under denne regjeringen har skjemaveldet økt – ikke avtatt. I statsråd Sponheims første år økte næringslivets skjemabelastning med 94 000 timeverk, ifølge Næringslivets Ukeavis. I 1998 var næringslivet pålagt å fylle ut 40 flere skjemaer enn året før, og jeg vil jo anta at den offentlige forvaltning får tilsvarende økt arbeidsbelastning med å kontrollere alle disse skjemaene. Nye forskrifter kommer på løpende bånd. Ifølge Norsk Lovtidend kom det i fjor 1 526 sentrale forskrifter, og pr. 9. april i år var det kommet 305 nye. Vi kan ikke møte morgendagen med å legge stadig nye områder under offentlig kontroll og registreringsplikt. Skal vi få et enklere Norge, må det settes grenser for hva det offentlige skal bry seg med, men det ser det ikke ut til å være noen ambisjoner om i denne regjeringen. Tvert imot, både Voksenåserklæringen og statsrådens redegjørelse slår fast at vi i Norge skal ha en stor offentlig sektor. Men er det ingen varselklokker som ringer når den vedlagte statistikk viser at andelen ansatte i offentlig sektor stiger jevnt og trutt, fra hver fjerde arbeidstaker i 1978 til hver tredje arbeidstaker i 1997? Når stadig flere arbeidstakere blir offentlig ansatt, betyr det stadig færre til å utføre det verdiskapende arbeid som vi alle tross alt er avhengig av. Det burde bekymre flere enn Høyre. Offentlig sektor var ment å trygge vår velferd, men i dag har offentlig sektor fått et omfang som truer velferden. Helsevesen og skole – statens kjerneområder – blir stadig mer byråkratisert. Skjemaveldet truer tjenesteproduksjonen. Arbeidstiden går med til møter og papirarbeid istedenfor å produsere tiltrengte tjenester, og denne problematikken er ikke engang tema i den forvaltningspolitiske redegjørelse. Derfor er Høyre skuffet.