trymtv/norwegian-parliament-speeches huggingface dataset:
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Mitt spørsmål går til forsvarsministeren. Et bredt flertall i Stortinget – det inkluderer Senterpartiet, for øvrig– gikk for 14–15 måneder inn for å delta i Operation Enduring Freedom i Afghanistan. Vi har sendt spesialstyrker. De har ikke vært i kamp. Vi har hatt mineryddere der. Vi har nå F-16-fly og piloter og bakkemannskap i Kirgisistan. I går ble den første bomben sluppet fra et norsk fly. Jeg var på Ørlandet før de norske pilotene drog til Kirgisistan. Jeg har snakket med disse guttene – og jentene, for den saks skyld. Jeg vet at det er ungdom med stor grad av integritet, og jeg vil gjerne at de familiene som sitter hjemme og er engstelige, skal vite at vi som er politikere, står bak dem når vi først har fattet vedtak om å sende dem. Jeg vil spørre forsvarsministeren: Er det noen indisier på eller noen som helst grunn til å tro at de spesielle norske retningslinjene for deltakelse i Operation Enduring Freedom ikke er fulgt i det angrepet som ble foretatt i går?
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg takker statsråden for svaret. Hvis det er noe folk er lei av, er det politikere som løper fra sitt ansvar. Av og til kunne det faktisk vært greit å stille spørsmålet til opposisjonen. Det skal jeg ikke gjøre. Jeg vil bare nok en gang understreke at de partier som har fattet vedtak om at vi skal delta i Operation Enduring Freedom, etter min oppfatning også samlet bør stå rakrygget i det øyeblikket det skjer noe som man ikke liker. Sier man a, sier man b. Jeg har imidlertid et annet spørsmål til statsråden. Nå er det jo et enormt behov for humanitær innsats i Afghanistan. Jeg vil spørre om hvordan Regjeringen påvirker sine allierte for å få til en «nation building», og for virkelig stå på også for at amerikanerne skal bistå med humanitær oppbygging. Jeg vil også spørre om hvordan forholdet er mellom humanitær bistand og Operation Enduring Freedom.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Etter formiddagens diskusjoner om krig, fred, bombing og FN vil jeg ta opp en mer underholdende side ved forsvarspolitikken: «Ifølge Dagens Næringsliv 20. januar i år vil Forsvaret delta i lanseringen av den siste James Bond-filmen. Gjenytelsen for deltakelse er ifølge avisen en lukket visning av filmen dagen etter. Forsvaret deltok gratis under lanseringen av forrige Bond-film, og ble da kritisert for sin deltakelse. Var statsråden informert om beslutningen om å stille Forsvarets ressurser til disposisjon på forhånd, og hva mener statsråden om deltakelse fra Forsvaret ved denne typen arrangementer?»
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg vil takke for et oppklarende svar. Jeg er helt enig i at Forsvaret skal bære sine uniformer med stolthet, og at Forsvarets personell skal være synlig. Jeg mener selvfølgelig heller ikke at vi ikke skal ha velferdstiltak for soldater. Tvert imot, jeg tror det er viktig framover å styrke en del tiltak for å sikre en bredere rekruttering også til verneplikt og gjøre den mer attraktiv. Jeg venter for så vidt også spent på å få saken om tiltak for å styrke verneplikten tilbake til Stortinget. I dette tilfellet vil jeg likevel spørre statsråden om det er noen retningslinjer som er utarbeidet fra departementet for hva Forsvaret kan og bør delta på av ulike sivile arrangementer som er av mer kommersiell karakter.
Marit Nybakk (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg stilte også dette tilleggsspørsmålet fordi vi hadde en episode for noen måneder siden, da en marineoffiser rekvirerte to marinefartøyer til bruk i sitt eget bryllup. Det kan vel være slik at man bør gå gjennom både rutiner og retningslinjer for bruk av Forsvarets materiell og rekrutter, slik at Forsvaret i hvert fall ikke blir utsatt for kritikk. Jeg vil for øvrig tillate meg å legge til at forsvarspolitikken spenner vidt, fra Operation Enduring Freedom via ammunisjonsdebatter til statsrådens knær – så det er i hvert fall aldri kjedelig å sitte i forsvarskomiteen.
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg har et spørsmål til statsministeren om det kommende lønnsoppgjøret. I fjor i lønnsoppgjøret medførte resultatet en dramatisk vekst i kostnadene til norsk næringsliv og kommunene fordi det ikke var noe inntektspolitisk samarbeid, som Fremskrittspartiet den gang forgjeves prøvde å foreslå. I år er det et inntektspolitisk samarbeid og kontakt mellom Regjeringen og partene. Og jeg har nå merket meg at LOs forbundsleder i Fellesforbundet, Kjell Bjørndalen, har begynt å kopiere Fremskrittspartiets synspunkter. Han sier i Dagens Næringsliv i dag: «Hvis vi går inn med tradisjonelle lavlønnstillegg i vår, kan det stimulere til at flere flytter produksjonen til Litauen og andre land. Jeg har derfor lansert ideen om at man gir skattelettelser i stedet for lavlønnstillegg.» Er Regjeringen i det inntektspolitiske samarbeidet innstilt på å bringe på banen tilbud om skattelettelser, f.eks. økte bunnfradrag, som har en sosial god profil, og eventuelle avgiftsendringer for å begrense kostnadsveksten for næringslivet og muligens få til et nulloppgjør?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg takker statsministeren for svaret, som jeg synes kunne vært mye mer offensivt. Det er helt klart at norsk næringsliv, og særlig konkurranseutsatt sektor, sliter med sin konkurranseevne. Da er det om å gjøre å ikke øke kostnadene. Norge har i motsetning til alle andre land et meget stort overskudd i sin statsøkonomi, i sine statsbudsjetter. Vi har altså en mulighet som andre land ikke har, til å sikre kjøpekraftutviklingen gjennom å redusere skatter og avgifter som erstatning for å kreve lønnstillegg fra arbeidsgiver, det være seg bedrifter i privat sektor eller kommunene. Vil statsministeren kunne erklære at ja, Regjeringen er innstilt på å vurdere dette dersom det reises et ønske om det i det inntektspolitiske samarbeidet og i de møter som også kommer til å være senere, slik at man gir et positivt signal allerede nå til konkurranseutsatt sektor – og ja, Regjeringen er innstilt på også å kunne gjøre endringer i skatter og avgifter for å sikre konkurranseevnen, og derved trygge sysselsettingen?
Carl I. Hagen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
La meg først på vegne av Fremskrittspartiet si at vi stort sett deler vurderingene til Regjeringen og er tilfreds med Regjeringens arbeid i Irak-spørsmålet. Jeg tror også det er fornuftig og nyttig at vi har en situasjon i Norge hvor de to største opposisjonspartiene i hovedsak er enige med Regjeringen, slik at vi står samlet – bortsett fra noen partier. Det er i seg selv et viktig moment for et lite land. Så har det vært snakket om onder – og krig er et onde. Jeg er derfor veldig glad for at statsråden har understreket at det er Saddam Hussein som her kan gjøre noe, nemlig å sørge for at han fullt ut samarbeider med FN, og at vi får en forsikring om at han ikke har masseødeleggelsesvåpen. Det er nemlig et annet onde, som for mange kan være like ille, nemlig at Saddam Hussein får fortsette med å ture frem, har masseødeleggelsesvåpen og gjør bruk av dem, eventuelt mot noen i eget område eller mot Israel. Hele hensikten er jo å sikre at det ikke blir brukt masseødeleggelsesvåpen. Jeg vil gjerne spørre statsministeren om han er enig i at det er en ganske klar målsetting å hindre at Saddam Hussein får mulighet til å bruke masseødeleggelsesvåpen.
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Det er nokså oppsiktsvekkende at representanten Carl I. Hagen nå trykker Fellesforbundet til sitt bryst, i og med at det er en organisasjon som Fremskrittspartiet har programforpliktet seg til å få fjernet. Når det gjelder Regjeringens inntektspolitiske samarbeid, har jeg et oppfølgingsspørsmål til statsministeren. Det er jo slik at når en skal ha et samarbeid med noen, så skal en samarbeide. Samtidig som Regjeringen legger vekt på et inntektspolitisk samarbeid, legger de fram forslag i Stortinget som svekker arbeidstakerens rettigheter. De vil utvide arbeidstiden, og de vil svekke stillingsvernet, og vi vet at de på sikt også har et ønske om å svekke sykelønnsordningen. Spørsmålet mitt blir derfor: Vil statsministeren utvide det inntektspolitiske samarbeidet til også å ta hensyn til arbeidstakerne her i landet – i forhold til de rettighetene som de i dag har gjennom lovverket?
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til næringsministeren: «Den kraftforedlende industrien hevder at en av de største utfordringene for framtidig eksistens i Norge er en bedre innenlands kraftbalanse. Kraftsituasjonen nå er dramatisk, og det er ingen politiske signaler fra Regjeringen om at dette vil endre seg framover. Tvert imot. Hva er statsrådens mening om framtidig utvikling for den kraftforedlende industri i Norge?»
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg er litt overrasket over svaret. Egentlig er jeg vel ikke overrasket over det som har kommet fra Regjeringen, men jeg hadde forventet at næringsministeren hadde en mer offensiv holdning i forhold til dette spørsmålet. Er det slik at Regjeringen tror at hvis vi legger kabler f.eks. til Tyskland, vil tyskerne selge billig kraft til norsk industri, når de har industri som er i konkurranse med den? Nå er det altså underskudd på kraft i et normalår. Kraftprisene er overlatt til markedet. Et marked er avhengig av at det er to parter – en kjøper og en tilbyder. Det er akkurat tilbyderproblemet jeg her fokuserer på. Jeg vil igjen stille spørsmålet til næringsministeren: Hva mener han om den framtidige utviklingen for den kraftforedlende industri i Norge med den energipolitikken og næringspolitikken som blir ført?
Rolf Terje Klungland (Arbeiderpartiet), 2003-01-29:
Jeg vil takke for svaret, som var mer presist i forhold til mitt utgangspunkt og mitt spørsmål. Høyre og Arbeiderpartiet har f.eks. vært enige om bygging av gasskraftverk i Norge med den beste teknologien som vi kan få fatt i. Så sier altså Naturkraft, som har fått konsesjon, at de ikke har fått politiske signaler for å sette i gang med bygging av disse gasskraftverkene. Høyres energipolitiske talsmann har vært ute i Dagens Næringsliv og sagt at nå bør statsråd Steensnæs og Regjeringen ta initiativ til at disse gasskraftverkene blir bygd. Det vil være et viktig steg i riktig retning. Vil næringsministeren bidra til at det blir fortgang i utbyggingen av de gasskraftverkene som allerede har fått konsesjon?
Siv Jensen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
En viktig del av debatten om statsbudsjettet i høst dreide seg om en viktig del av vår konkurranseutsatte næring, nemlig skipsfarten. Der var også skatt som virkemiddel helt sentralt for å få innført en nettolønnsordning for å styrke denne næringens konkurransekraft i forhold til utlandet – for så vidt akkurat det samme som Bjørndalen tar til orde for, men denne gangen gjelder det lønnsoppgjøret. Nå kan vi i avisen i dag lese at Regjeringen har ambisjoner om å komme med en melding om norsk skipsfart først våren 2004. Etter min vurdering er det en svært passiv måte fra Regjeringens side å møte utfordringen i en veldig utsatt næring på. Betyr dette – sammen med de signalene statsministeren nå gir – at Regjeringen har tenkt å møte utfordringene som hele det norske konkurranseutsatte næringsliv sliter med, like passivt som det statsministeren nå gir uttrykk for?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-29:
En krig mot Irak kan føre til en meget farlig internasjonal situasjon og destabilisere hele regionen. En av våre allierte i NATO, Tyrkia, kan raskt bli trukket direkte eller indirekte inn i krigen gjennom sitt utstrakte utlån av baser og havner til USA. Jeg vil spørre statsministeren om hva en slik situasjon vil kunne bety for Norge som NATO-medlem. Vil dette kunne bringe oss inn i krigen mot Irak nærmest via bakveien?
Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-29:
Den situasjonen som nå er oppstått, har et bredt flertall i dette storting gått inn i med åpne øyne, og det er selvsagt det politiske flertallet som bærer ansvaret for resultatet. Svært mange med oss spør seg hva Norge egentlig har å gjøre i operasjon Enduring Freedom i Afghanistan. Spørsmålstegnet blir ikke mindre ved at det hevdes at opprørerne som ble bombet, tilhørte Hekmatyar, som befant seg i eksil under Taliban, og som var motstander både av Taliban og Al Qaida. Nå deltar hans styrker i rivalisering om makt. Dette skader befolkningen i Afghanistan og truer sikkerheten i landet. Når vi bomber disse opprørerne, deltar vi da i en borgerkrig, eller i kampen mot terror? Er forsvarsministeren enig i at det er uheldig om vi blir part i en borgerkrig i Afghanistan? Er dette i tråd med våre engasjementsregler?
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg kan bekrefte at de norske engasjementsreglene er fulgt til punkt og prikke i forhold til det faktum at vi nå har sluppet bombelast i Afghanistan. I tillegg til at vi har engasjementsregler som beskriver hvilke mål og grupperinger vi kan angripe, er det et regelverk som faktisk er overordnet dette, og det er selvforsvarsinstituttet. Når norske styrker eller koalisjonsstyrker angripes av fiendtlige grupperinger, gjelder selvforsvarsretten ubetinget. Den er det som har trådt inn i dette tilfellet. Det var en gruppering som angrep våre allierte på bakken, og det ble da nødvendig å tre støttende til fra lufta. Nettopp fordi Norge selv har hatt spesialstyrker på bakken og har vært avhengig av andre nasjoner som hadde fly i lufta, vet jeg hvordan jeg som forsvarsminister ville ha reagert hvis de flyene som skulle støtte våre styrker på bakken, ikke hadde kommet oss til unnsetning om vi hadde trengt det. Når man opererer i en koalisjon, må man ta vare på hverandre. Nå er det vår tur til å ha den vanskelige jobben med å patruljere lufta. Men vi er i allianse med dem som gjør jobben på bakken, den jobben vi tidligere hadde. Jeg vil si at da vi sendte styrkene nedover, var det med tre målsettinger: Den ene er forebyggende tilstedeværelse i lufta – det har president Karzai understreket er uhyre viktig for å holde aktivitetene i ro og forhindre angrep. Den andre er å kunne ta ut bombemål på bakken. Og den tredje er å komme bakkestyrkene til unnsetning. Det var det vi gjorde. Alt har skjedd til punkt og prikke, og jeg er svært glad for at Marit Nybakk, som representant for det brede flertallet, står bak våre soldaters og våre offiserers handlinger i nettopp denne saken.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Det er faktisk en tett sammenheng mellom militær aktivitet og humanitær aktivitet i Afghanistan. Det var også noe av det som president Karzai understreket så sterkt da han var her før jul, at det å ha den militære tilstedeværelsen var en forutsetning for gjenoppbygging av landet. Og nettopp det faktum at det første flyet Operation Enduring Freedom sendte ned i regi av de norske styrkene, var et fly med barnemat, illustrerer det. I tillegg til Operation Enduring Freedom, som bidrar til at terroristgrupperinger holder seg i ro, deltar vi også i de FN-ledede ISAF-styrkene. I den forbindelse har vi nå varslet at vi vil sende ned et team med CIMIC-personell, altså sivilt/militært samarbeid, som nettopp skal ta del i gjenoppbyggingen. Og som om ikke det er nok, deltar vi også som leder av giverlandsgruppen og yter store humanitære bidrag, ikke minst sammen med allierte.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Det kan jeg selvsagt bekrefte. Jeg synes det er grunn til å understreke at det er en tid for diskusjon, det er en tid for vedtak, og så er det en tid for å stå bak vedtakene. Da Stortinget etter debatt, både i desember 2001, i juni i fjor og oktober i fjor, vedtok Afghanistan-deployeringen også av F-16, gjorde vi et viktig vedtak. Vi har samtidig sagt at ingen skal sendes til Afghanistan mot sin vilje. Vi har rekruttert personellet frivillig. Da er det en ekstra stor moralsk forpliktelse til å stille seg bak dem som sier: det er greit, jeg kan reise, og bak deres familier, som har akseptert det. Nå er vi i en fase der det er tid for støtte. Regelverket har vært fulgt til punkt og prikke. Det har vært snakk om en selvforsvarsaksjon der allierte styrker er angrepet. Det er det ingen tvil om, og da må også de samme partiene som sendte dem ned, stille seg bak dem nå.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
I disse tilfeller, som vi gikk åpent ut med i pressemelding i går, ble koalisjonsstyrkene på bakken angrepet av stridende styrker. Også koalisjonshelikoptre ble det skutt mot, og de fiendtlig styrkene, som var relativt mange og organiserte, utgjorde en umiddelbar trussel mot koalisjonspersonell. I en slik situasjon har norske fly og koalisjonen rett til å angripe enhver i selvforsvar. I den sammenheng spiller det liten rolle om den som skyter på deg, har tilknytning til Al Qaida, Taliban, Hekmatyar eller andre. Når det er sagt: Hekmatyar og hans styrker har bånd til Al Qaida og Taliban. De har ved en rekke anledninger angrepet koalisjonspersonell, og de har erklært krig mot alliansen. At Hekmatyar har skiftet partnere gjennom et langt liv som krigsherre, er en annen historie.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg vil først si at jeg er enig med Senterpartiets Odd Roger Enoksen i at vi alltid skal stille spørsmål. Men det må ikke bety at vi stiller spørsmål på en slik måte at våre soldater og offiserer som nå er der nede, fra 1. oktober til 1. april, kan få inntrykk av at de har mistet støtten fra dem som sendte dem ned, mens de er i en veldig vanskelig situasjon og blir skutt på. Det vi gjør for å sikre at vi ikke blir dratt inn i andre operasjoner og andre aktiviteter der nede enn dem vi har strengt definert på forhånd, innenfor våre engasjementsregler, er rett og slett ved å ha de kommandolinjene vi er en del av. Vi har eget personell i kommandolinjen som både inngår i stabsfunksjoner, og som er forbindelsesoffiserer til Norge. Deres jobb er nettopp å påse at norske kampfly brukes i henhold til våre engasjementsregler. Og det har de gjort.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg vil si meg helt enig med SV i at man må ta ansvar for de vedtak man har gjort. Men jeg vil si til SV at også SV har et dilemma, fordi SV ønsker humanitær hjelp, men ønsker ikke å delta i krig. SV sier ja til å sende norske soldater og offiserer til ISAF-styrkene, men sier nei til Operation Enduring Freedom. Det viser hvor vanskelig dette er, fordi Enduring Freedom var den første operasjonen som faktisk fikk ned humanitær hjelp, og også ISAF-styrkene vil være nødt til å bevæpne seg og nødt til å reagere på selvforsvarssituasjoner. Her er det altså ikke klare grenser. Det eneste vi må være klar over, er at skal vi få ned den humanitære hjelpen, må det være en viss sikkerhet og stabilitet i landet. Da er det rom for ulike konklusjoner når det gjelder hvem vi stiller oss bak – slik SV og Regjeringen har trukket forskjellige konklusjoner – men det må være forståelse for at målsettingen er den samme, nemlig å hjelpe.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg takker for spørsmålet og for at det ikke dreier seg om knær, selv om både representanten Bredvold og jeg har dekt våre knær behørig til i dag. Jeg er enig med representanten Bredvold i at det er et stort problem hvis verneplikten oppfattes som urettferdig. Det er to utfordringer med verneplikten: det ene er kvalitet, og det andre er rettferdighet. Jeg er en glødende tilhenger av allmenn verneplikt, fordi det gir kvalitet. Hvis vi skulle hatt et yrkesforsvar, tror jeg dessverre vi ikke hadde klart å rekruttere de beste. Men da må vi også ha rettferdigheten på plass, slik at de som velger å gjennomføre tjenesten, ikke opplever at de blir tapere. Det er ulike måter vi kan sørge for det på, for det første at vi lager bedre utsilingsmekanisme, slik at det ikke skal være for lett å slippe unna. I dag har våre soldater en reell mulighet til å velge siviltjeneste frivillig. Det betyr at vi bare på grunn av det ikke får 100 pst. gjennomføring av militær verneplikt. I tillegg har Forsvaret nulltoleranse mot narkotika, dvs. at vi ikke kan bruke narkotikamisbrukere i det norske forsvaret i tilknytning til våpen. Det tredje er at helsemessige forhold selvfølgelig også gir fritaksgrunn. Hovedmålsettingen bør være at det er disse tre grunnlagene for fritak som gjelder, og ingen andre. Det vi kan gjøre, og det er akkurat det vi er i ferd med, er å sørge for at vi, fordi vi får et mer spesialisert forsvar for sjø, luft og hær, tar inn noen færre der, men bruker Heimevernet til å kunne ta inn den store gruppen av norsk ungdom. Da må vi også, som representanten Bredvold har vært inne på, se på andre statushevende tiltak knyttet til både studiepoeng og innhold i tjenesten, og det er vi i ferd med å gjøre.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Dette er et vanskelig spørsmål. Hva er det som gir status? Jeg tror aldri vi klarer å betale en vernepliktig noe i nærheten av det han vil tjene på å sitte i kassen på Rimi. Men vi kan se på en rekke tiltak som gir status, og det er ikke alltid penger er svaret. Innholdet i tjenesten, ved at man får en utdannelse som er verdifull, en teknologisk avansert tjeneste som gir relevans i yrkeslivet, det at vi sørger for at våre arbeidsgivere faktisk legger vekt på om folk har gjennomført førstegangstjeneste i sine ansettelsesvurderinger, og det at det tillegges økt vekt i høgskole- og universitetsmiljøet, kan muligens gi vel så høy status som noen kroner i dagtillegg, fordi vi aldri vil nå opp til noen minstelønn likevel. Min strategi går først og fremst ut på de andre tiltakene.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Kristiansand Militære Samfunn, som senere er blitt en del av Kristiansand Forsvarsstiftelse Gimlemoen, fikk i flere år benytte bygning 84 i Gimlemoen leir til sin møtevirksomhet. Etter at Krigsskolen Gimlemoen ble nedlagt, ble Gimlemoen i 1995 overført til Statsbygg til bruk for Agder distriktshøgskole. Statsbygg hadde i utgangspunktet andre planer for bruk av bygning 84, men Forsvarsdepartementet har bidratt til at Statsbygg nå har akseptert å la Kristiansand Forsvarsstiftelse disponere bygget og har tilbudt stiftelsen en leiekontrakt på 25 år. Forsvarsstiftelsen er imidlertid av den oppfatning at Statsbygg krever en husleie som er høyere enn det stiftelsen makter å betale. Dette er selvfølgelig et forhold mellom forsvarsstiftelsen og utleieren. Da vil jeg minne om at Statsbygg er underlagt Arbeids- og administrasjonsdepartementet, ikke Forsvarsdepartementet. Jeg er imidlertid kjent med at stiftelsen og Statsbygg er inne i en dialog om husleieberegningen, og avventer en konklusjon på denne. Men hvis stiftelsen og Statsbygg i denne prosessen ikke kommer til en ordning, er jeg innstilt på at Forsvaret skal legge forholdene til rette for at stiftelsen skal kunne benytte Forsvarets møtelokaler på Kjevik, der Forsvaret kraftsamler sin virksomhet i Kristiansand-området framover. Jeg setter for øvrig pris på forslagsstillerens engasjement for Kristiansand Forsvarsstiftelse Gimlemoen og håper at forsvarsstiftelsen i framtiden får gode lokaler til virksomheten sin.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg har registrert det som representanten Halvorsen tar opp, nemlig at det tilbudet Statsbygg har gitt, av stiftelsen vurderes å være en høyere husleie enn det de ideelt sett ønsker. Nå er kontrakten mellom forsvarsstiftelsen og Statsbygg basert på kostnadsdekkende husleie. Antakelig ville også Forsvarsdepartementet, hvis det var Forsvarsdepartementet som fortsatt hadde eid lokalene, ha krevd kostnadsdekkende husleie, for det er gjeldende retningslinjer. Imidlertid er vi klar over Kristiansand Forsvarsstiftelse Gimlemoens vanskelige stilling. Derfor hadde bl.a. statssekretæren i Forsvarsdepartementet et møte med stiftelsen den 12. september, der også Forsvarsbygg var til stede for å se på mulige løsninger. Forsvaret har en del bygninger under avhending, ikke minst på Odderøya og Marvika. Imidlertid er det ikke naturlig å gi forsvarsstiftelsen tilgang til bygg som inngår i avhendingsplaner, og derfor må vi konsentrere tilbudet om det stedet Forsvaret vil ha igjen, nemlig Kjevik.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Jeg er helt enig med representanten Halvorsen med hensyn til at avhendingsproblematikken representerer en utfordring for oss alle som politikere, for det er helt åpenbart at når man skal avhende store arealer, vil det være et ønske fra kjøpere og fra lokale kommuner om å overta dette billigst mulig. Samtidig har vi som politikere lagt veldig sterke føringer på Forsvarsbygg til å opptre markedsøkonomisk. Ikke minst hadde vi i siste statsbudsjettrunde et pålegg etter budsjettforliket i Stortinget om at Forsvarsbygg skulle skaffe 100 mill. kr mer i salgsinntekter enn det som var Regjeringens budsjettforslag. Det er et dilemma for oss alle, for vi kan ikke gi Forsvarsbygg i oppdrag å skaffe økte inntekter, samtidig som vi hjelper alle dem som ønsker å kjøpe billig. Her må vi ha en hovedregel å holde oss til, samtidig som vi behandler sakene etter hvert som de kommer.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
I dette tilfellet tok filmselskapet Fox direkte kontakt med Forsvarets overkommando og spurte om personell fra Sjøforsvaret kunne delta i forbindelse med premieren på James Bond-filmen. Generalinspektøren for Sjøforsvaret godkjente et slikt opplegg, under forutsetning av at det ikke medførte merutgifter for Forsvaret. Befalsskolen for Sjøforsvaret ønsket et økt fokus på rekruttering, bl.a. til Fridtjof Nansen-klasse fregattene. James Bond-filmen synliggjør befalselevene og Sjøforsvaret på en arena som tiltrekker seg ungdom og media. Ca. 50 elever skal stå oppstilt langs den røde løperen inn til kinoen samt inn til premierefesten etter forestillingen. Elevene stiller i tjenesteantrekk, som er nesten identisk med den uniformen James Bond bruker. Det vil ikke bli benyttet våpen av noe slag, og skolen bruker sin egen buss tur-retur Horten–Oslo. Elevene, som deltar på frivillig basis, får en opplevelse utenom det vanlige. I tillegg får skolens elever, menige og ansatte en lukket fremvisning av filmen sammen med en partner. Dette fungerer derfor som et velferdstiltak for elevene. Jeg ble ikke informert om saken på forhånd, og det har heller ikke vært nødvendig. Dette er et rekrutterings- og velferdstiltak som er godt innenfor de rammer og fullmakter Forsvaret har. Disse rutinene ble gjennomgått av Forsvaret i 1998, etter den episoden spørreren refererer til, da bevæpnede gardister deltok ved lanseringen av en James Bond-film i 1997. Forsvaret skal i alle sammenhenger opptre seriøst og verdig. Det betyr likevel ikke at man skal være redd for å vise seg i uniform. I våre dager skal Forsvarets personell bære uniformen med stolthet – også når de går på kino. Det håper jeg vi kan la dem fortsette med. Med den utfordringen som ligger i Forsvaret med hensyn til å rekruttere ungdom, og med den linjen vi har lagt oss på når det gjelder delegering av ansvar og fullmakter, vurderer jeg det slik at dette er en beslutning som er innenfor de gitte fullmakter, og som har hatt den klare intensjon å øke rekrutteringen til Sjøforsvaret og å få markert Sjøforsvaret på en positiv måte.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
I dette tilfellet er det ikke retningslinjer utarbeidet av departementet, men retningslinjer utarbeidet av Forsvaret selv. Nettopp fordi det var en episode i 1997 med bevæpning av soldater tilknyttet et slikt arrangement, gjennomgikk Forsvaret selv i 1998 dette reglementet for å være sikker på at de beslutninger som tas nedover i organisasjonen, er i henhold til det reglementet som gjelder. Jeg har derfor ikke fra departementets side sett behov for å instruere Forsvaret i disse spørsmålene. Jeg mener at det er Forsvaret i stand til å gjøre selv. Forsvaret vil ha alt å tjene på å opptre ansvarlig utad, samtidig som de har det viktige ansvaret for å sikre rekruttering og også ha velferdstiltak som gjør det attraktivt å være med.
Kristin Krohn Devold (Høyre), 2003-01-29:
Nei, det siste tiltres. Men jeg vil samtidig si at i en verden med store og vanskelige spørsmål er det viktig at Forsvarsdepartementet bruker tiden sin på å regulere, styre og følge med når det gjelder nettopp de store og vanskelige spørsmål. Vi trenger i framtiden en type ledere i Forsvaret som både har godt skjønn og evne til selv å foreta vurderinger på det praktiske plan. Jeg mener derfor at denne type tiltak bør være tiltak vi tiltror en delegert beslutning, uten å forsøke med en for detaljert regulering fra toppen. Nettopp fordi skjønn ikke er det samme hos hver og én, må vi stole på at det skjønnet som utøves i rekkene, er så fornuftig som mulig, og at Forsvaret heller i ettertid får gripe inn hvis det er episoder der man mener at skjønnet ikke har vært fullgodt.
Bjørn Hernæs (Høyre), 2003-01-29:
Jeg vil minne om det faktum at norske styrker opererer i Afghanistan etter ordre fra Regjeringen, med støtte fra et overveldende flertall i Stortinget. Vi har altså sendt norsk ungdom ut på det farligste oppdrag noe menneske kan bli tildelt. Jeg ble senest i går i en debatt møtt med påstanden om at norske flygere risikerer å bli stilt for den internasjonale straffedomstolen ved å gjøre den jobben som storting og regjering har pålagt dem. Jeg vil spørre statsråden om hun kan gi oss en redegjørelse om det klare ansvar som ligger hos oss, altså regjeringen og storting, og at den enkelte soldat og deres familier, ikke minst, kan føle seg helt trygge på at vi som politikere står bak de oppdragene vi har sendt disse unge menneskene ut i.
Odd Roger Enoksen (Senterpartiet), 2003-01-29:
Det er riktig som det er sagt, at Senterpartiet har gitt sin tilslutning til deltakelse i bekjempelse av terror, og til den representasjonen som vi nå har i Afghanistan. Det vedstår Senterpartiet seg. Det kan ikke forhindre oss i å stille spørsmål ved den utvikling denne konflikten tar, og de episoder som norske styrker blir involvert i. Jeg skal være den første til å erkjenne at det er vanskelige avveininger som skal gjøres av det norske personellet som befinner seg i Afghanistan, i forhold til hva slags situasjon man står oppe i, men vi kan ikke risikere å bli dratt inn i interne konflikter i borgerkrigsliknende tilstander. Det er et oppslag på forsiden av Dagbladet i dag, hvor norske Afghanistan-eksperter sier: «Tror vi bombet feil fiende.» Vi må gjøre det som er mulig for å unngå slike oppslag i den videre oppfølging i Afghanistan, så mitt spørsmål er kort og godt: Hva gjør Regjeringen for å unngå at vi blir dratt inn i interne borgerkrigsliknende tilstander?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Mitt spørsmål går til vår forsvarsminister, men omfatter ikke to norske bomber, klasebomber, Irak eller pene knær. Det handler om dem som slipper verneplikt, kontra dem – dessverre relativt få – som avtjener verneplikt og gir ett år av sitt liv til Forsvaret og dermed taper anslagsvis 100 000 kr i inntekt, er borte fra sin familie, får brudd på eventuell utdannelse m.m. Spørsmålet blir dermed: Hva vil statsråden gjøre for at de som avtjener sin ettårige verneplikt, kan gjøre dette uten altfor store forsakelser for den enkelte, og dermed kan få en kompensasjon for dette?
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg takker statsråden for svaret, som samsvarer mye med mitt syn på dette. Jeg er også glad for at statsråden tok med det med Heimevernet. Kan f.eks. en lønnet førstegangstjeneste være noe å vurdere? Det handler mye om kroner her, og det handler om forholdsvis mange kroner. Da må en økonomisk kompensasjon være på mer enn 102 kr dagen.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg ønsker å stille justisministeren følgende spørsmål: «I avisen Hamar Arbeiderblad av 23. januar i år kan vi lese at Hamar-politiet ønsket å varetektsfengsle noen i inntil én uke, men måtte løslate dem fordi nærmeste ledige fengselscelle lå 231 mil fra Hamar. Er statsråden fornøyd med denne situasjonen, og hva ønsker statsråden å gjøre hvis så ikke er tilfellet?»
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg takker for svaret. Jeg hører at statsråden løpende vil vurdere ulike tiltak som kan bidra til økt fengselskapasitet. Det er da interessant å høre mer om dette. Det kan sikkert være både kortsiktige og langsiktige tiltak. Er f.eks. kjøp av plasser fra en privat aktør interessant for statsråden? Kan det være interessant med moduler for kortere eller lengre oppbevaringstid – eller noe annet? Jeg går jo ut fra at vi vel alle er enige om at det å frakte folk 231 mil én vei er feil bruk av både tid og ressurser.
Per Roar Bredvold (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg takker for de svarene jeg har fått, og jeg takker for det økte antall plasser. Men jeg vet ikke om det hjelper nok. Jeg tror ikke det hjelper nok, for bare i region Nord-Øst står det 500 personer i soningskø. Det står 2 500 personer i soningskø i Norge, etter de tall jeg har, og i fjor vokste soningskøen med mer enn 50 pst. sammenlignet med 2001. Det hjelper forholdsvis lite med noen få plasser her og noen få plasser der når soningskøen vokser enormt. Det er vel det som er det store problemet, at folk står og venter på å få komme inn.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-29:
Jeg vil stille følgende spørsmål til kulturministeren, selv om det opprinnelig var rettet til statsministeren: «Statsministeren har i samtaler med Russlands president tatt til orde for et samarbeid om konkrete prosjekter på tvers av den norsk-russiske grense. Som kjent foreligger det planer for oppbygging av Kautokeino som det var i 1852, der tømmeret skal leveres fra Russland, og russiske tømrere står for oppbyggingen av Kautokeino 1852. Prosjektet kommer også utjamningsmeldingen i møte, som et næringsprosjekt i indre Finnmark. Saken er omtalt i Innst. S. nr. 196 for 2001-2002. Tar statsministeren hansken?»
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-29:
Det er tydelig at kulturministeren velger sine sitater med omhu i forhold til Stortingets behandling av saken. Jeg vil understreke en merknad i innstillingen fra kulturkomiteen da saken ble behandlet, der det står: «Dette flertallet vil peke på muligheten og se dette prosjektet som et næringsprosjekt, rettet mot indre Finnmark, jf. St.meld. nr. 50(1998-1999) Utjamningsmeldinga, og ber Regjeringen komme tilbake med en vurdering på egnet måte så raskt som mulig.» (1998-1999) Jeg vil etterlyse Regjeringens vurdering, som skulle finne sted så raskt som mulig.
Olav Gunnar Ballo (Sosialistisk Venstreparti), 2003-01-29:
Jeg synes det er interessant å lese samtalen mellom statsministeren og Putin, der man diskuterer aktuelle prosjekter, og hvor kulturprosjekter trekkes spesielt fram. I en erklæring mellom statsminister Bondevik og Putin beskriver man tettere kontakt og hyppigere gjensidige besøk mellom kunstnere og kulturinstitusjoner i de to landene. Det skal ifølge avtalen omfatte områder som musikk, dans, teater, film, bildende kunst og litteratur. Og man har en relativt livfull beskrivelse av hvordan dette skal foregå. Men det man kan spørre seg om, er hvilke konkrete prosjekter det er man tenker seg. Her får man altså ett konkret prosjekt servert på et sølvfat og takker behørig nei.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2003-01-29:
Eg vil visa til at dette spørsmålet vart drøfta av Stortinget så seint som i juni 2002. Eit fleirtal i Stortinget gjekk då imot å gi tilskot til dette byggjeprosjektet og viste til at investeringsplanen for tilskot til nasjonale kulturbygg ikkje gir rom for nye byggjeprosjekt før tidlegast i 2006. Representanten Ballo stilte eit tilsvarande spørsmål i spørjetimen i februar i 2002. Han fekk då same svaret frå barne- og familieminister Laila Dåvøy, som svarte på mine vegner. Eg kan ikkje sjå at saka skulle stilla seg annleis i dag, trass i at prosjektet føreset samarbeid på tvers av den norsk-russiske grensa. Etter dette har både Kultur- og kyrkjedepartementet, Kommunal- og regionaldepartementet og Nærings- og handelsdepartementet vurdert søknader om støtte til prosjektet. Så langt har ingen av departementa funne grunnlag for å gi tilskot til prosjektet.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2003-01-29:
Som eg sa i svaret mitt, har Nærings- og handelsdepartementet vurdert denne saka og funne at ho ikkje kan støttast. Eg skal syta for at den vurderinga som det blir bede om, kjem tilbake til Stortinget.
Valgerd Svarstad Haugland (Kristelig Folkeparti), 2003-01-29:
Ein kan jo stilla spørsmål ved om det er servert på eit sølvfat eller kva det er, det skal i alle fall betalast. Når det gjeld kulturmidlar eller midlar til kulturbygg, veit representanten at vi har ei køordning der, og at vi ikkje har moglegheit til å finna midlar før i 2006 til dette prosjektet. Det vart òg gjentekne gonger streka under då vi hadde debatten i Stortinget i 2002. For meg er det òg viktig å understreka at Nærings- og handelsdepartementet har sett på dette prosjektet som eit næringsprosjekt, og dei har ikkje funne at dette er det som Finnmark treng. Når det gjeld andre samhandlingar mellom Russland og Noreg på kultursektoren, har vi mange moglegheiter til det. Men eg synest ikkje at det å gi støtte til dette byggjeprosjektet er det beste i så måte. Det er ressurskrevjande, og vi veit heller ikkje kor mykje kulturlivet vil nyta godt av det. På alle dei andre områda som representanten nemnde, vil det føregå eit godt samarbeid mellom Noreg og Russland, men eg meiner at dette byggjeprosjektet ikkje er det beste prosjektet å leggja til rette for eit slikt samarbeid. Eg meiner faktisk at ein vil binda opp veldig store ressursar i nokre bygningar. Det er greitt nok med tømmer frå Russland, men eg trur det er andre samarbeidsformer ein har i tankane.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg har gleden av å stille følgende spørsmål til utenriksministeren: «Libya er en diktaturstat som i mange år har vært kjent for å støtte internasjonal terrorisme. En representant for denne terrorstaten er nå valgt som leder for FNs kommisjon for menneskerettigheter. Hvilken tillit mener utenriksministeren at vi etter dette kan ha til FNs menneskerettighetskommisjon og FN-systemet i sin alminnelighet?»
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg er selvfølgelig fornøyd med den norske holdningen til formannsvalget. Men jeg lurer på om utenriksministeren har gjort seg opp noen tanker om det flertallet som kan få seg til å stemme på en slik representant til leder for en menneskerettighetskommisjon, og hva dette forteller om FNs evner og manglende evner til å sikre fred, frihet og demokrati i verden. Dette er ikke første gang FN har skandalisert seg selv. Vi husker jo FNs indirekte medvirkning til serbernes massakre av sivilbefolkningen i Srebrenica. Spørsmålet er om ikke NATO og USA har vist seg å være et bedre instrument til å sikre fred, frihet og demokrati enn det FN er, bl.a. på bakgrunn av skandaler av denne typen.
Jan Simonsen (Fremskrittspartiet), 2003-01-29:
Jeg har ikke flere tilleggsspørsmål. Jeg er fornøyd med svaret og håper bare at utenriksministeren tar disse tankene rundt det som har skjedd, med seg i den videre debatten om Irak-spørsmålet.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Fra norsk side beklager vi sterkt valget av Libya som formann for den 59. sesjon av FNs menneskerettighetskommisjon. Kommisjonen er det viktigste forumet for behandling av menneskerettighetsspørsmål i FN. Det er derfor viktig at den ledes av en representant for et land som har en troverdig profil i menneskerettighetsspørsmål. Dette er ikke minst viktig i forhold til kommisjonens ansikt utad og det generelle tillitsforholdet til kommisjonen. På den annen side bør ikke formannens betydning overdrives, selv om signaleffekten ikke kan avskrives i dette tilfellet. Det er kommisjonens 53 medlemmer i fellesskap som treffer alle viktige avgjørelser. Formannens rolle er å lede et styre som består av en representant for hver av de tre regionale gruppene i FN. Dette vervet roterer mellom de ulike regionale gruppene, som også nominerer sine kandidater til styret. Neste år er det vestgruppens tur til å overta ledervervet. Vi har gjort vårt syn på det libyske formannskapet kjent både overfor de afrikanske land og i det internasjonale miljøet i Genève, hvor kommisjonen møtes. Under valget av styre, som fant sted den 20. januar, gikk USA i år til det uvanlige skritt å be om votering over den libyske kandidaten. Norge er ikke medlem av kommisjonen og avgav derfor ikke stemme. I Genève har man i den senere tid arbeidet aktivt for å begrense mulige skadevirkninger ved denne situasjonen. Alle regionale grupper synes nå å være innstilt på å legge dette bak seg og konsentrere seg om det viktige arbeidet kommisjonen står overfor. Jeg håper derfor at den libyske lederen nå vil føle et spesielt ansvar for å lede kommisjonens arbeid mot konstruktive løsninger. I den tid Libya er formann for kommisjonen, vil det også bli et spesielt fokus rettet mot den interne situasjonen i landet. Vi håper at også dette kan virke positivt. Jeg forutsetter med andre ord at kommisjonen vil utføre sitt viktige arbeid på en konstruktiv og profesjonell måte. Jeg håper imidlertid at de ulike regionale gruppene vil tenke seg grundigere om før de nominerer sine kandidater til fremtidige valg.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Jeg er enig med Jan Simonsen i at dette valget gir helt gale signaler, og at det reiser debatter som ikke burde reises, fordi man burde konsentrere seg om andre ting. Men jeg forstår at det kommer debatter, for dette signalet er helt galt. Det betyr at selv om man nå skal forsøke å få det maksimalt positive ut av denne sesjonen, legger jeg vekt på det jeg sa til slutt i mitt svar, at det er viktig at vi i dialog med andre grupper nå virkelig trekker erfaring av det som har skjedd, og sørger for at ikke noe tilsvarende skjer senere. Jeg tror ikke minst at vi i vår dialog med afrikanske land bør gjøre det glassklart hvor lite vellykket deres valg denne gangen har vært.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Ja, det var for så vidt bare en sending videre. Men jeg har lyst til å si at Irak-spørsmålet ligger i FNs sikkerhetsråd, og jeg har full tillit til de 15 medlemmene i FNs sikkerhetsråd.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
UNMOVIC og IAEAs våpeninspektører utfører et arbeid av den største viktighet. Da vi satt i Sikkerhetsrådet, var vi selv med på å utforme inspektørenes mandat og oppgaver og hvilke krav regimet i Bagdad måtte imøtekomme. Våpeninspektørenes rapport av 27. januar bekrefter at Saddam Hussein ikke samarbeider tilstrekkelig med inspektørene. Det gjøres ikke nok fra irakisk side for å bidra til å få fastslått hvorvidt det finnes masseødeleggelsesvåpen i Irak. Vi merker oss at inspeksjonsrapporten gir uttrykk for at inspektørene trenger mer tid til sitt arbeid. Man kan ennå ikke bekrefte eller avkrefte tilstedeværelse av masseødeleggelsesvåpen eller forbudte raketter. Rapporten viser også til en rekke alvorlige punkter som inspektørene ikke har fått tilfredsstillende eller bare ufullstendige svar på. Blant annet er det ikke redegjort tilfredsstillende for 6 500 bomber med kjemiske stridshoder eller lagt frem tilfredsstillende bevis for ødeleggelse av 8 500 liter produsert miltbrann. Det er tegn som tyder på at Irak har produsert mer miltbrann enn oppgitt, og på at landet har testet raketter med rekkevidde utover de tillatte 150 kilometer. Vårt syn har hele tiden vært at inspektørene må få anledning til å gjennomføre sitt arbeid i samsvar med mandatet gitt i Sikkerhetsrådets resolusjon 1441. Vi er derfor tilfreds med at også USA og Storbritannia nå synes innstilt på å gi inspektørene mer tid. Verdenssamfunnet og FN må sette klare grenser for hva man kan finne seg i fra det irakiske regimet. Men en væpnet konflikt er ikke uunngåelig. Vi avventer nå fornyet behandling i Sikkerhetsrådet av inspektørenes rapporter, som begynner i New York senere i dag. Verdenssamfunnets måte å handle på må ha forankring i vedtak i rådet. Det vil være det grunnlaget Regjeringen baserer sitt standpunkt på.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Jeg tror det er grunn til å understreke to viktige ting først. For det første: Det var Irak som kastet ut våpeninspektørene i 1998, og på det tidspunktet forelå det en rekke uavklarte spørsmål som man i resolusjon 1441 forlangte at Irak skulle bringe klarhet i. Det kunne de gjøre. Problemet med rapporten som kom på mandag, er jo nettopp at Irak ikke har gitt den avklaringen på de ubesvarte spørsmål som har stått der. Det er forbausende at Irak ikke har brukt anledningen til å gi disse spørsmålene et svar. Det andre er at når inspektørene denne gangen kom inn, var det nettopp på grunn av det presset som lå i resolusjon 1441. Jeg tror man må erkjenne at den totale konstruksjonen av 1441 nettopp er grunnen til at vi nå har inspektører der inne. Så spør Åslaug Haga om hvor lang tid inspektørene trenger. Det er det vanskelig for meg å bedømme. Jeg har lagt merke til at inspektørene selv har hatt noen synspunkter på det. Men jeg tror man må si at det er det rådet nå må sette seg ned og drøfte, slik at de får anledning til å bestemme seg for en tidsramme som er tilfredsstillende. Norge har vært helt tydelig både offentlig og i kommunikasjon med nærstående allierte på at det er viktig at inspektørene får tid til å gjøre den jobben de skal gjøre. Men det er viktig å understreke at inspektørenes jobb er mer enn bare å lete. Det er også å vurdere de svarene de får, og på det punktet kunne Saddam Hussein allerede nå ha gitt fornuftige og riktige svar på disse spørsmålene. Det har han unnlatt.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Jeg tror det er umulig å gi et svar med absolutt presisjon på det spørsmålet. Vi må huske at dette er en meget uberegnelig diktator i et meget lukket land som tidligere har vist at han er i stand både til å angripe naboland og til å bruke masseødeleggelsesvåpen. Og er det noe som virkelig er skummelt, er det nettopp kjemiske og biologiske våpen, for de er ikke minst lette å gjemme og lette å produsere. Men jeg vil minne om at det som har vært FNs krav hele tiden, har vært at denne type våpen skal bort. Området skal være nedrustet. Det er det både våpenhvileavtalen og en masse FN-resolusjoner dreier seg om. Derfor er det det kravet overfor Saddam Hussein som man må forholde seg til. Nå må omverdenens press på Saddam Hussein legges der. Noe annet kan skape meget farlige situasjoner.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Regjeringen mener at det er gjennom å bidra til å forme og understøtte en aktiv, besluttsom og troverdig behandling i FN at Norge best kan bidra til en fredelig løsning. Det gjorde vi som medlem av Sikkerhetsrådet, og det gjør vi også nå. Et samlet verdenssamfunn har i jo i henhold til kapittel VII i FN-pakten, bestemt at det ikke er andre enn Sikkerhetsrådet som skal avgjøre hvordan verdenssamfunnet skal møte trusler mot internasjonal fred og sikkerhet. Usikkerheten omkring hvorvidt Irak fortsatt har masseødeleggelsesvåpen og leveringsmidler, er en slik trussel. Selv om vi ikke lenger er medlem i Sikkerhetsrådet, har vi fortsatt muligheter til å påvirke de beslutningene som fattes i rådet. Med dette for øye har vi tatt en rekke initiativ overfor rådets medlemsland for å formidle våre synspunkter og gi et klart budskap. Kontakten med USA og andre nærstående land har vært spesielt viktig. Det budskap vi gir, er at FN-sporet må følges. Inspektørene må gis den tid de trenger for å gjennomføre sitt arbeid. De land som har informasjon som kan være nyttig for inspektørene, må dele slik informasjon med FN. Dette har vi gitt klart uttrykk for også overfor USA. Det er maktpåliggende for Regjeringen at Iraks masseødeleggelsesvåpen fjernes uten bruk av makt. FNs sikkerhetsråd har med resolusjon 1441 trukket opp rammene for hvordan vi kan oppnå dette. Men vi vet av erfaring at Irak bare samarbeider under press. Det må ikke herske tvil om at dersom Irak på nytt bryter Sikkerhetsrådets bindende krav, utsetter Saddam Hussein seg og sitt folk for de alvorligste følger. Det er derfor viktig at presset på regimet i Irak opprettholdes.
Jan Petersen (Høyre), 2003-01-29:
Det er ikke riktig at debatten tidligere i dag har vist at Regjeringen har en passiv holdning. Tvert imot, debatten tidligere i dag har vist at Regjeringen følger FN-sporet. Som jeg også redegjorde for i mitt svar, er det den riktige veien frem. Der legges det opp til veikart for hvordan denne saken skal behandles, slik at man får nedrustet Saddam Hussein uten bruk av militære midler. Det er nettopp det å følge dette veikartet som er den kloke holdningen. Jeg tror faktisk at hvis det er noen som bør se igjennom debatten fra tidligere i dag, så er det ikke minst SV. For nå er det viktig at man ikke sender garantier til Irak om hva som ikke skal skje hvis han fortsatt nekter å samarbeide. Nå må presset legges på Saddam Hussein. Det er et ansvar som også ligger på SV.