Kristin Krohn Devold (Høyre), 2000-12-04:
Siden tallene knyttet til justisbudsjettets område langt på vei blir fastsatt i finansdebatten, som vi hadde i forrige uke, blir justisdebatten i stadig større grad en debatt om det politiske innholdet og det komiteen har klart å bli enig om av føringer for justispolitikken det neste året. Der er det mye interessant å ta fatt i i årets innstilling. Vi er opptatt av å måle resultater både hos politiet, hos domstoler og i fengselsvesenet. Det er veldig viktig for folks oppfattelse av rettssikkerhet og deres følelse av å bli tatt på alvor når de blir utsatt for kriminelle handlinger. Skal vi få til dette, må vi bl.a. få ned restansene hos politijuristene. Det har av Jahre-utvalget blitt fremhevet som den største utfordring i norsk strafferettspleie. Vi vet i dag at gjennomsnittlig saksbehandlingstid i politiet burde vært ned mot tre måneder – 90 dager. Realiteten er en helt annen. I hele seks politidistrikter har gjennomsnittlig saksbehandlingstid nå vært på over åtte måneder – åtte måneders ventetid i straffesaker. Det kan ikke fortsette. I tillegg er det hele ni distrikter som har rundt sju måneders gjennomsnittlig saksbehandlingstid for straffesaker. I tillegg til ventetiden hos politiet kommer ventetiden ved domstolene og ventetiden for å få den dømte over til soning. Dette betyr i korte trekk at de som må forholde seg til disse spesielle distriktene, opplever at de ikke har tilstrekkelig rettssikkerhet, og at det å bli utsatt for en alvorlig kriminell handling ikke tas alvorlig nok fra samfunnets side. Hele komiteen håper på at vi når vi får den nye meldingen om de nye politidistriktene, også får forslag til flytting av ressurser, slik at de distriktene som har så elendige forhold når det gjelder saksbehandlingstid, kan få hjelp. Ved domstolene er det gledelig at når det gjelder by- og herredsretten, klarer de fleste målet om ventetid på tre måneder. Men ved lagmannsretten står det ikke fullt så bra til, og da er det særlig Gulating i Bergen og Borgarting i Oslo som trekker opp. Disse har ventetid for domstolen på henholdsvis 8,4 måneder og 7,5 måneder, og det er lenge å vente. Mange av disse ofrene har først vært innom byretten, man har fått en dom der, så blir det en anke, og så er det altså nye sju-åtte måneder ved lagmannsretten. Det oppleves for offeret som om man blir utsatt for overgrepet igjen og igjen, og jeg håper at justisministeren overfor disse to domstolene kan gå inn med helt konkrete tiltak som får endret tidsbruken. Komiteen har også bedt om å få en tilbakemelding fra departementet om hva man helt konkret vil gjøre. Det er også viktig at man får komme til soning i fengsel rett etter at endelig dom er fastsatt. I dag har vi stor kapasitetsmangel i fengselsvesenet. Det skyldes delvis oppussing ved et par av våre sentrale fengsler, men det kan også skyldes manglende rutiner for å få folk overført raskt til soning. Dette er et arbeid komiteen har etterlyst både i år og i fjor, og også her sier vi at vi forventer en tilbakemelding til Stortinget med konkrete tiltak om hvordan man vil få kortet ned soningskøen. Et virkemiddel som er tatt i bruk, er dublering av cellene, altså at man soner to og to på cellen. Det er bra. Komiteen sier det er positivt, og jeg vil også legge til at så lenge ikke alle celler er dublert, må man i hvert fall unnlate å sende folk som har begått alvorlige kriminelle handlinger, ut i samfunnet igjen fordi man mangler enkeltceller. Det har gjennom de siste årene blitt avdekket mangel på reaksjonsmuligheter når det gjelder kriminelle barn, barn under den kriminelle lavalder. I den forbindelse er det bra at justisministeren sier at det er nedsatt en arbeidsgruppe som skal vurdere straffereaksjoner og alternative reaksjoner overfor barn og unge som begår kriminalitet. Men det haster ganske mye at en sak om slike forslag blir lagt fram. Allerede høsten 1998 sa komiteen at vi ville ha en utredning om forebyggende tiltak og reaksjoner overfor barnekriminelle. Høsten 1999 og våren 2000 behandlet vi handlingsplanen. Den var full av forebyggende tiltak, men inneholdt svært få reaksjonsformer. Nå er det altså høsten 2000, og fortsatt står vi der uten reaksjonsmuligheter. Jeg vil si at våren 2001 bør være en foreløpig siste frist for å få vedtatt noe, for å få kvittert ut reaksjonsmulighetene av dette stortinget. En ny type kriminalitet har vi også fått. Informasjons- og kommunikasjonsteknologien gir nye muligheter, og den såkalte IKT-kriminaliteten er en økende kriminalitetsform. Det gjør at komiteen er fornøyd med at departementet retter oppmerksomhet mot dette området. Og vi innser at så lenge flere og flere kriminelle bruker nye, avanserte tekniske metoder, gir det oss utfordringer også når det gjelder tilpasning av lovverket til disse nye IKT-mulighetene. En samlet komite sier at dette reiser kontinuerlig behov for å justere regelverket knyttet til elektroniske tjenester, herunder også tele- og personvernlovgivningen, og jeg håper – på samme måte som vi hadde Metodeutvalget for et år siden – at Justisdepartementet kommer tilbake med konkrete tilpasninger der det er behov for det. Vi har også i høst hatt problemer med enkelte næringer som er viktige for folks sikkerhet, herunder drosjenæringen. Når drosjenæringen selv opplever at de ikke kan avskjedige sjåfører som representerer en fare for tryggheten til kundene, eller som i hvert fall ikke er egnet til å være drosjesjåfører, er det å kunne ta vare på sin seriøsitet, et problem for bransjen selv. Derfor sier komiteen at vi støtter kravet om både vandelsattest ved ansettelse av sjåfører og underveis i ansettelsesperioden. Vi sier også at det er viktig med tiltak som gjør at næringen selv kan reagere overfor kriminelle i egne rekker. Og da må vi ikke oppleve at Justisdepartementet motarbeider løsninger som politiet og drosjenæringen har kommet fram til i fellesskap, slik som å ta kjøreseddelen fra enkelte sjåfører som ikke er egnet til jobben. Vold i hjemmet er et annet tema vi har brukt tid på. Dette er et økende problem, men det er ikke et problem bare for kvinnen som blir utsatt for det, det er et problem for hele samfunnet. Det gjør også noe med barn som vokser opp i slike hjem, og det gjør noe med deres syn på vold som løsning på problemer. Jeg vil utfordre justisministeren til å gå gjennom samtlige politikammer i landet og undersøke praksisen med å bruke offentlig påtale der kvinner som har vært utsatt for vold, ikke selv tør å stille opp. Vi vet at denne muligheten benyttes i enkelte politidistrikt, men at man dessverre i altfor mange distrikt ser på volden, men ikke gjør noen ting, så lenge ikke kvinnen selv har tilstrekkelig ressurser eller vilje til å følge opp. Disse utfordringene på justissektoren krever selvfølgelig også mer midler. Høyre hadde primært ønsket 100 mill. kr til politiet, ikke minst for å kunne ansette politijurister, vi hadde ønsket oss 7 mill. kr mer i driftsmidler til kriminalomsorgen, vi hadde ønsket en ekstraklasse på KRUS, vi hadde ønsket oppstart på ressursavdelingen ved Trondheim kretsfengsel, vi hadde ønsket mer penger til studentrettshjelptiltakene og støtte til Foreningen for Fangers Pårørende, som gjør en veldig viktig forebyggende innsats. Den diskusjonen hadde vi i finansdebatten, og disse rammene fikk vi ikke. Det gledelige ved de rammene som flertallet har fått til, er selvfølgelig at advokatsalærene har blitt høynet. Men Høyre kan ikke akseptere at det skjer gjennom å velte nye passgebyr over på vanlige familier. Vi har derfor funnet en alternativ inndekning, og presenterer vårt eget forslag innenfor de rammene som vi har å rutte med. Til slutt vil jeg få lov til å peke på en trykkfeil i innstillingen på side 11, der det er vist til fjorårets Budsjett-innst. S. nr. 4, og så står det 2000-2001, men jeg går ut fra at det skulle stått 1999-2000. Med disse ord vil jeg gjerne få lov til å ta opp Høyres forslag i innstillingen.