Kjetil Bjørklund (Sosialistisk Venstreparti), 2004-03-05:
Vi lever i en urolig verden, der kampen om klodens naturressurser er økende. Dette er en vesentlig årsak til krig og konflikt mange steder i verden i dag. Der det fins petroleumsressurser, mineraler, tømmer og vannressurser rundt om på kloden, har krig og konflikt en stygg tendens til å gjøre seg gjeldende. I tillegg er også de direkte miljøødeleggelsene enorme i disse områdene. Knappheten på jordas ressurser er økende, og skjevfordelingen mellom dem som får ta del i verdiskapingen, og dem som står utenfor, er tiltagende, sterkt tiltagende. Dette skaper en følelse av håpløshet og frustrasjon for mange millioner på denne kloden. Dette er som en tidsinnstilt bombe. Før eller senere vil den gå av, dersom ikke noe gjøres. Vi som tilhører et av verdens rikeste land, har et viktig ansvar for å motarbeide en global utvikling der den sterkestes rett rår, og der alle virkemidler er tillatt for å trygge de aller rikestes velstand. Dette handler ikke bare om å ta et oppgjør med de vestlige landenes tro på vår uutalte rett til å forbruke mesteparten av klodens ressurser og la de fattigste betale regningen. Det handler også om at vi bør solidarisere oss med de landene som ikke får ta del i utviklingen i alle sammenhenger der dette er mulig. Vi kan gjøre dette i forhandlingssituasjoner, i vår forvaltning av oljeformuen og også når naturressurser hentes ut til en stadig fallende råvarepris. Vi må bidra til dette også for å løse de sikkerhetspolitiske utfordringene vi står overfor, ikke bare for å trygge vår sikkerhet her i nord, men for å trygge folks sikkerhet overalt ellers på kloden. USA er for tiden den fremste eksponent for en utvikling der militær maktbruk for å oppnå politiske mål er økende. Irak-krigen er et eksempel på dette, der USA valgte alenegang og satte i gang en angrepskrig basert på usann argumentasjon om påståtte masseødeleggelsesvåpen, for å nå andre mål. En slik utvikling, der FN-paktens maktforbud ikke respekteres, er egnet til sterk bekymring. Den vil føre til ny opprustning til militære formål, slik vi allerede ser klare tegn på, og det vil føre til at det arbeidet som har pågått i mange tiår for nedrustning og ikke-spredning av masseødeleggelsesvåpen, blir satt under kraftig press. Norge må legge ressurser inn i dette arbeidet. Globaliseringen fordrer større nasjonal og internasjonal aktsomhet og demokratisk styring, slik at vi alle får ta del i globaliseringens positive sider. Det fordrer åpenbart at de internasjonale institusjonene som kan se helhetlig på utfordringene, slik som FN, styrkes og gis virkemidler til å forestå en slik rolle med demokratisk legitimitet. Den viljen fins ikke i dag, men den må skapes. Forslagene om reformer i FN-systemet om innskrenket vetorett og et økonomisk og sosialt sikkerhetsråd er riktige steg i en slik retning. Arbeidet innad i FN om reformer og økt demokratisering gir håp om forbedringer. Norge må innta en rolle som pådriver i et slikt arbeid. Det er et stort problem at stadig mer beslutningskraft i dag flyttes ut av stadig flere nasjonalstater og inn i lukkede styrerom. Arbeidet for økt demokratisering av nasjonale beslutningsmyndigheter er en forutsetning for svært mange land for å kunne ta politisk kontroll over sin egen framtid. Veien til å bli såkalte «failed states», eller feilslåtte stater, er for mange land ganske kort. Dette er de landene som ikke klarer sine nasjonale forpliktelser. Slike stater gir større grobunn for konflikter av større karakter eller for økt internasjonal terrorisme. Det er et stort behov for å utarbeide en global strategi for slike stater, underlagt FN. Jeg er glad for at en samlet komite mener at Norge skal ta et slikt initiativ.