Lars Rise (Kristelig Folkeparti), 2004-06-16:
Mitt inntrykk er at flere og flere amerikanske kongressrepresentanter og senatorer innser at det var et feilgrep å støtte angrepet på Irak. Resultatet av krigen er, som utenriksministeren også sa, ikke en verden preget av mer sikkerhet og mindre terror. Det motsatte ser dessverre ut til å være tilfellet. Mye av den sympati USA fikk fra hele verden like etter 11. september, forsvant da hovedfokuset ble å føre krigen mot Irak istedenfor å fullføre jobben i Afghanistan. USAs NATO-ambassadør sa nylig at jobb nummer én er Afghanistan. Da må det være lov til å spørre: Hvorfor har da det største NATO-landet 130 000 soldater i Irak og bare 13 000 i Afghanistan? Når den amerikanske offentlighet nå må innse at etterretningsrapporter og skarpe advarsler om masseødeleggelsesvåpen ikke viser seg å holde vann, blir det vanskeligere å se hva som var formålet med krigen, som er så kostbar at den påvirker USAs økonomi, og der tusenvis av liv er gått tapt. George Bush forsøkte riktignok å redefinere formålet da han besøkte London tidligere i vår. Han sa da at formålet med krigen var å bringe mer demokrati og frihet til Midtøsten. Til dette må vi regne rettsstatens prinsipper og de grunnleggende menneskerettigheter. Akkurat det mistet noe av troverdigheten da de første bildene fra fangebehandlingen begynte å komme inn. Det må også være lov til å spørre: Dersom formålet er å bringe demokrati til Midtøsten, hvorfor da velge en strategi som går ut på å angripe det mest fiendtlige landet i regionen, istedenfor å forsøke å starte en dialog om dette med mer vennligsinnede land, som f.eks. Kuwait og Saudi-Arabia? Krigen mot terror er ikke en krig i vanlig forstand, men en konflikt mellom USA og andre vestlige land på den ene siden, og et nettverk av islamistiske ekstremister på den andre. Terroren er det virkemidlet disse ekstremistrene bruker, og terroraksjoner ulike steder i verden den siste tiden, minner oss om at terrorens mål er å krenke menneskeverdet og ta tryggheten fra uskyldige. Dette er hatefulle handlinger som det er all grunn til å fordømme på det sterkeste. Samtidig må vi se framover og spørre oss: Hvordan kan vi fjerne grobunnen for terroren? Vi trenger en langsiktig, utvidet strategi for å fjerne forhold som avler fanatisme og rekrutterer terrorister. Fattigdom skaper ikke automatisk terror. Terrorister er sjelden blant de fattigste i sine hjemland, og det er ikke spesielt mye terror i de fattigste landene. Men opplevelse av sosial urett og mangel på demokrati og sivile rettigheter kan gi grobunn for terror. Det samme kan mislykkede eller svake stater, rask modernisering og forvitring av tradisjonelle verdier og sosiale mønstre. Det er mindre krevende å forebygge terror enn å reparere. Derfor må vi motarbeide alt som gir fanatismen vekstvilkår, og derfor må vårt svar på terroren være nettopp det som terroristene vil rive vekk, arbeid for menneskerettigheter og økt samkvem på tvers av kulturelle, politiske og religiøse skiller. Vi må støtte religionsdialog, slik statsministeren framholdt, arbeide for gjensidig respekt, fremme en fredskultur og fjerne innslag i oppdragelse, undervisning og forkynnelse som skaper hat. Kamp mot fattigdommen er nødvendig. Det samme er arbeidet for demokrati og fredelig konfliktløsning. En forutsetning for dette er å verne om de globale institusjonene, ikke minst FN. Verdenssamfunnet har ikke råd til å mislykkes i Afghanistan. Folket i Afghanistan må ikke bli utsatt for enda en borgerkrig eller enda flere år under styre av lokale krigsherrer. Norge støttet aksjonen "Enduring Freedom", og har således et medansvar for å få Afghanistan på fote igjen. NATO skal gjennom ISAF-styrken etter hvert overta ansvaret for sikkerhetssituasjonen i større deler av Afghanistan. Dessverre har det vist seg vanskelig for NATO å få på plass tilstrekkelige styrker til å få dette til, særlig de delene av styrkebidragene som er kostbare, som helikopterkapasitet. Her må Norge yte sin del, samtidig som vi må gjøre det vi kan for å få andre NATO-land og samarbeidende land til å bidra. Religionsfrihet er en viktig verdi for Kristelig Folkeparti. Kravet om respekt for retten til fri religionsutøvelse må være en del av det Norge og norske delegasjoner tar opp med land det gjelder, så ofte anledningen byr seg. Det kan være ubehagelig å ta opp, men det betyr mye for de minoritetene det gjelder, at utenlandske myndighetspersoner bryr seg. Norge bruker store midler på militært engasjement i Norge og i utlandet, og på nødhjelp i konfliktsituasjoner. Men det er egentlig ganske klart at det er både billigere og gir uendelig mye mindre menneskelig lidelse om vi klarer å bygge fred og skape forsoning gjennom dialog og mekling. Med begrensede midler kan vi få til store ting når det gjelder fred og forsoningsarbeid, og her bør Norge, etter min mening, satse enda mer i framtiden.